title: A Bíróság (első tanács) 2006. október 5-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - Közösségi külső árutovábbítás - A 2913/92/EGK és a 2454/93/EGK rendelet - Közösségek saját forrásai - Rendelkezésre bocsátás - Határidők - Késedelmi kamat - A saját források megállapításához és rendelkezésre bocsátásához kapcsolódó alátámasztó okmányok megőrzésének és bemutatásának elmulasztása. # C-275/04. sz. ügy

text:
      C‑275/04. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Belga Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Közösségi külső árutovábbítás – A 2913/92/EGK és a 2454/93/EGK rendelet – A Közösségek saját forrásai – Rendelkezésre bocsátás – Határidők – Késedelmi kamatok – A saját források megállapításához és rendelkezésre bocsátásához kapcsolódó alátámasztó okmányok megőrzésének és bemutatásának
         elmulasztása”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A jogvita tárgya – A pert megelőző eljárás során történő meghatározás
      (EK 226. cikk)
      2.        Az Európai Közösségek saját forrásai – A tagállamok általi megállapítás és rendelkezésre bocsátás
      (2913/92 tanácsi rendelet, 243. cikk, (1) és (2) bekezdés, valamint 1150/2000 tanácsi rendelet, 6. cikk, (3) bekezdés, a)
            és b) pont, illetve 9., 10. és 11. cikk)
      3.        Tagállamok – Kötelezettségek – A Bizottságra ruházott felügyeleti jogkör – A tagállamok kötelessége – A tagállami kötelezettségszegés
            tárgyában folytatott vizsgálatok során történő együttműködés
      (EK 10. cikk és EK 226. cikk; 1552/89 tanácsi rendelet, 18. cikk)
      1.        A kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetek keretében a kereseti kérelmek főszabály szerint nem terjeszkedhetnek
         túl az indokolással ellátott vélemény rendelkező részében, valamint a felszólító levélben foglalt állítólagos kötelezettségszegéseken,
         azonban a Bizottságnak a későbbiekben módosításra vagy hatályon kívül helyezésre került közösségi jogi aktus eredeti szövegén
         alapuló, de az új rendelkezések által is fenntartott kötelezettségek megszegésének megállapítására irányuló keresete elfogadható.
         Ezzel szemben a jogvita tárgya a kötelezettségszegést megállapító eljárás szabályszerűsége lényeges alaki szabályainak megsértése
         nélkül nem terjeszthető ki az olyan új rendelkezésből eredő kötelezettségre, amelynek az érintett jogi aktus eredeti változatának
         szövegében nem található megfelelője.

      (vö. 35. pont)
      2.        A tagállamok – amint vámhatóságaik ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani a kötelezett
         személyét –kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultságát, így a Közösségek saját forrásainak rendszeréről
         szóló 94/728 határozatot végrehajtó 1150/2000 rendelet 6. cikkének megfelelően kötelesek az említett jogosultságokat lekönyvelni
         a számlákon.

      Ami a tagállamok azon jogkörét illeti, hogy a megállapított jogosultságokat az említett rendelet 6. cikke (3) bekezdésének
         b) pontjában említett külön számlán (B számlán) írják jóvá, a jogvita tárgyát képező összegek megfizetésének elmulasztása
         önmagában nem tekinthető azonosnak a jogosultságok e rendelkezés értelmében vett kifogásolásával. Ugyanis a Közösségi Vámkódex
         létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 243. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében az ilyen kifogást tartalmazó
         jogorvoslati kérelmet abban a tagállamban kell benyújtani, ahol a határozatot hozták, vagy ahol azt a vámhatóság előtt, majd
         egy független testület előtt kérelmezték. Az így indított jogorvoslati kérelemre vonatkozó követelmény jogbiztonsági okokból
         szükséges, és lehetővé teszi a vámjogi rendelkezések körültekintő és egységes alkalmazását a Közösségek saját forrásainak
         gyors és hatékony rendelkezésre bocsátása érdekében.

      Az, hogy a jogosultságokat tévesen a B számlán könyvelik le, azzal a következménnyel járhat, hogy a megfelelő saját forrásokat
         késedelmesen írják jóvá a Bizottság számláján, amelynek az 1150/2000 rendelet 9. és 10. cikke értelmében ugyanazon határidőn
         belül kell megtörténnie, mint amely ugyanazon rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján a jogosultságok A számlán
         való lekönyvelésére vonatkozik. Ugyanezen rendelet 11. cikke értelmében a 9. cikk (1) bekezdése szerinti jóváírásban bekövetkezett
         bármely késedelem esetén az érintett tagállam a késedelem teljes időszakára vonatkozóan késedelmi kamat fizetésére köteles.
         E kamatok arra tekintet nélkül követelhetők, hogy a forrásoknak a Bizottság részére történő jóváírásában bekövetkező késedelemre
         milyen okból került sor.

      (vö. 63., 68., 73–74. pont)
      3.        Az EK 10. cikkből az következik, hogy a tagállamok kötelesek jóhiszeműen együttműködni a Bizottság által az EK 226. cikk alapján
         folytatott vizsgálatban, és kötelesek e célból minden kért információt megadni.

      Ami a tagállamoknak a Bizottsággal való jóhiszemű együttműködés keretében az esetleges saját források megállapításával kapcsolatos
         közösségi rendelkezések alkalmazásának biztosítása érdekében tett intézkedéseit illeti, különösen ezen – a Közösségek saját
         forrásainak rendszeréről szóló 88/376 határozat végrehajtásáról szóló 1552/89 rendelet 18. cikkében az ellenőrzés kapcsán
         pontosabban meghatározott – kötelezettségből következik, hogy amikor a Bizottság nagymértékben függ az érintett tagállam által
         rendelkezésére bocsátott információktól, a tagállam köteles ésszerű feltételek mellett a Bizottság rendelkezésére bocsátani
         az alátámasztó okmányokat és más hasznos dokumentumokat annak érdekében, hogy ez utóbbi ellenőrizni tudja, hogy az érintett
         összegek a Közösség saját forrásaihoz kapcsolódnak‑e, és ha igen, milyen mértékben.

      (vö. 82–83. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. október 5.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Közösségi külső árutovábbítás – A 2913/92/EGK és a 2454/93/EGK rendelet – Közösségek saját forrásai – Rendelkezésre bocsátás – Határidők – Késedelmi kamatok – A saját források megállapításához és rendelkezésre bocsátásához kapcsolódó alátámasztó okmányok megőrzésének és bemutatásának
         elmulasztása”

      A C‑275/04. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2004. június 29‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: C. Giolito és G. Wilms, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Belga Királyság (képviselik: E. Dominkovits és M. Wimmer, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      támogatja:
      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (képviseli: C. Jackson, meghatalmazotti minőségben, segítői: M. Angiolini és R. Anderson barristers)

      beavatkozó,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, MJ. N. Cunha Rodrigues (előadó), K. Lenaerts, Juhász E. és M. Ilešič bírák,
      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: K. Sztranc‑Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. április 6‑i tárgyalásra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Belga Királyság

      –         azáltal, hogy a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000.
         május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.)
         6. cikke (3) bekezdésének a) pontjától eltérően nem írta jóvá számláján a megállapított jogosultságokat a kitűzött határidőn
         belül,

      –        azáltal, hogy nem győződött meg arról, hogy 1995. január 1‑jétől kezdve az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjában
         előírt számlán való jóváírás késedelmes végrehajtása következtében előfordultak‑e újabb késedelmek a saját források rendelkezésére
         bocsátását illetően, megsemmisítette az adott időszakra vonatkozó archívumokat [helyesen: iratokat] és elmulasztotta az említett
         késedelmeket a Bizottsággal közölni, hogy ez utóbbi kiszámíthassa az említett rendelet 11. cikke alapján járó, a saját források
         késedelmes rendelkezésre bocsátásából eredő késedelmi kamatokat,

      nem teljesítette az azonos tárgyú, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK Euratom határozat végrehajtásáról
         szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK Euratom tanácsi rendeletet (HL L 155., 1. o.) 2000. május 31‑i hatállyal hatályon kívül
         helyező és annak helyébe lépő 1150/2000 rendelet 3., 6., 9., 10. és 11. cikkéből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A Közösségek saját forrásainak rendszere
      2        Az 1552/89 rendeletnek az „Általános rendelkezések” címet viselő I. címe alatt szereplő 2. cikkének értelmében:

      „(1)       A jelen rendelet alkalmazása során, a Közösségnek a 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és
         b) pontjában említett saját forrásaihoz való jogosultságát akkor állapítják meg, amikor a tagállam illetékes hatósága a fizetendő
         összeget közli a kötelezettel. Az erre vonatkozó valamennyi közösségi rendelkezés tiszteletben tartása mellett a közlésre
         akkor kerül sor, ha a kötelezett személye ismert és a vámösszeg az illetékes államigazgatási szervek által kiszámítható.

      […]”
      3        Ezt a rendelkezést 1996. július 14‑i hatállyal módosította az 1996. július 8‑i 1355/1996/EK, Euratom rendelet (HL L 175.,
         3. o.), amelynek tartalmát az 1150/2000 rendelet 2. cikke a következő szöveggel adja vissza:

      „(1)      E rendelet alkalmazása érdekében, a Közösség a 94/728/EK, Euratom határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett
         saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, amint a vámjogszabályok által előírt feltételeknek eleget tesz a
         jogosultság számlákon történő lekönyvelését és az adós értesítését illetően.

      (2)      Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt nyilvántartásba vétel időpontja. […]”
      4        Az 1552/89 és 1150/2000 rendelet ugyanezen I. címe alatt szereplő 3. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok megtesznek minden megfelelő intézkedést annak biztosítása érdekében, hogy a saját források megállapításával
         és rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos alátámasztó okmányokat legalább három naptári évre megőrizzék azon év végétől számítva,
         amelyre ezen alátámasztó okmányok vonatkoznak.”

      5        Az 1552/89 rendelet 3. cikkének második bekezdése értelmében:

      „Ha az alátámasztó okmányoknak a nemzeti közigazgatási szervek által a Bizottsággal együtt, vagy nélküle elvégzett ellenőrzése
         azt mutatja, hogy helyesbítésre van szükség, akkor azokat az (1) bekezdésben előírt határidőn túl is meg kell őrizni, a helyesbítés
         elvégzését és annak ellenőrzését lehetővé tevő, megfelelő ideig.”

      6        Az 1150/2000 rendelet 3. cikke harmadik bekezdésének megfelelően:

      „Ha e rendelet 18. és 19. cikke vagy az 1553/89/EGK, Euratom rendelet 11. cikke alapján az (1) és (2) bekezdésben említett
         alátámasztó okmányok ellenőrzése azt mutatja, hogy helyesbítésre van szükség, meg kell őrizni az okmányokat az (1) bekezdésben
         előírt határidőn túl, a helyesbítés elvégzését és figyelemmel kísérését lehetővé tevő, elégséges időtartamra.”

      7        Az 1552/89 rendeletnek a „Saját források számlái” címet viselő II. címe alatt szereplő 6. cikk (1) bekezdése és (2) bekezdésének
         a) és b) pontja [jelenleg a 6. cikk (1) bekezdése és a (3) bekezdés a) és b) pontja] szerint:

      „(1)      A saját források számláit az egyes tagállamok államkincstára vagy az általuk kijelölt testület vezeti a források típusa szerinti
         bontásban.

      (2)      a)      A 2. cikkben megállapított jogosultságokat, az e bekezdés b) pontjától függően, legkésőbb a megállapításukat követő második
         hónap 19. napja utáni első munkanapon könyvelik le a [jelenleg „A számlának” nevezett] számlákon.

               b)     Az a) pontban említett számlákra a beszedés vagy a biztosíték hiánya miatt be nem jegyzett jogosultságokat külön [jelenleg
         „B számlának” nevezett] számlákon mutatják be az a) pontban megállapított időtartamon belül. A tagállamok akkor alkalmazhatják
         ezen eljárást, amikor a megállapított jogosultságok tekintetében, amelyekre nézve biztosítékot adtak, kifogással éltek, és
         amelyek esetleg változhatnak a felmerült vita rendezésétől függően.

      8        Az 1552/89 és az 1150/2000 rendelet „Saját források rendelkezésre bocsátása” című III. címe alatt szereplő 9. cikk a következőkről
         rendelkezik:

      „(1)      A 10. cikkben szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat a Bizottság nevében az államkincstárnál
         vagy az általuk kijelölt testületnél megnyitott számlán írja jóvá.”

      E számla vezetése térítésmentes.
      (2)      A jóváírt összegeket a Bizottság euróra váltja át, és […] számláira rávezeti.”
      9        Az 1552/89 és az 1150/2000 rendelet ugyanezen III. címe alatt szereplő 10. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A 88/376/EGK, Euratom határozat [illetve a 94/728/EK, Euratom határozat] 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a 10%‑os beszedési
         költségek levonása után [e határozatok] 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját források elszámolását
         legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot – e
         rendelet 2. cikkének megfelelően – megállapították.

      Azonban, a 6. cikk (2) bekezdésének b) pontja, illetve a 6. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján való B számlán bemutatott
         jogosultságokra nézve az elszámolást legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon végzik
         el, amelyben a jogosultságot behajtották.”»

      10      Az 1552/89 és az 1150/2000 rendelet ugyanezen III. címe alatt szereplő 11. cikke alapján:

      „A 9. cikk (1) bekezdésben említett számlára történő elszámolás késedelme esetén az érintett tagállamnak kamatot kell fizetnie,
         amelynek mértéke a tagállam pénzpiacán az esedékességi időpontban a rövid távú közfinanszírozási műveletekre alkalmazandó
         olyan kamatláb, amelyet két századponttal megemelnek. E százalékot 0,25 századponttal emelik a késedelem minden egyes hónapjára
         nézve. A megemelt százalékot a késedelem teljes időtartamára alkalmazzák.”

      11      Az 1552/89 rendelet 18. cikke [jelenleg az 1150/2000 rendelet 18. cikke] kimondja:

      „(1)      A tagállamok folytatják le a 88/376, illetve a 94/728 határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját
         források megállapításával és rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos felügyeleteket és vizsgálatokat. A Bizottság gyakorolja
         az e cikkben meghatározott jogkörét.

      (2)      Az (1) bekezdés alapján a tagállamok a következőket teszik:
      a)      a Bizottság kérésére kiegészítő felügyeleti intézkedéseket folytatnak le. Kérésében a Bizottság nyilatkozik a kiegészítő felügyelet
         okáról;

      b)      kérésére a Bizottságot bevonják az általuk folytatott felügyeleti intézkedésekbe.
      A tagállamok minden szükséges intézkedést megtesznek a felügyeleti intézkedések megkönnyítése érdekében. Ha a Bizottság részt
         vesz ezen intézkedésekben, a 3. cikkben említett alátámasztó dokumentumokat a tagállamok rendelkezésére bocsátják.

      […]”
       A közösségi vámjogi szabályozás
      12      A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Vámkódex) 217. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
         behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban „vámösszeg”), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
         más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).

      […]”
      13      Ugyanezen kódex 218. cikkének (3) bekezdése értelmében:

      „(3) Ha az (1) bekezdésben említettektől eltérő körülmények mellett keletkezik vámtartozás, az adott vámösszeget attól a naptól
         számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság:

      a) a szóban forgó vámösszeget ki tudja számítani; és
      b) meg tudja állapítani az adós személyét.”
      14      Ugyanezen kódex 219. cikkének megfelelően:

      „(1) A 218. cikkben a könyvelésbe vételre megállapított határidők meghosszabbíthatók:
      a) a tagállamok közigazgatásának szervezetével kapcsolatos okok miatt, különösen ha a nyilvántartások központosítva vannak;
         vagy

      b) ha különleges körülmények akadályozzák a vámhatóságot az említett határidők betartásában.
      A meghosszabbított határidő nem haladhatja meg a 14 napot.
      (2) Az (1) bekezdésben megállapított határidők nem alkalmazhatók előre nem látható körülmények vagy vis maior esetén.”

      15      A Vámkódex 220. cikke (1) bekezdésének megfelelően:

      „Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 218. és 219. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint
         fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól
         számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály
         szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a 219. cikknek
         megfelelően meghosszabbítható.”

      16      Az említett kódex 221. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.”
      17      Ugyanezen kódex 243. cikke szerint:

      „(1) Bármely személynek joga van jogorvoslati kérelmet benyújtani a vámhatóság által a vámjogszabályok alkalmazásával kapcsolatban
         hozott olyan határozatok ellen, amelyek őt közvetlenül és személyesen érintik.

      Bármely személy, aki vagy amely a vámhatóságtól a vámjogszabályok alkalmazásával kapcsolatos határozat hozatalát kérte, és
         azt nem kapta meg a 6. cikk (2) bekezdésében említett határidőn belül, szintén jogosult a jogorvoslati jog gyakorlására.

      A jogorvoslati kérelmet abban a tagállamban kell benyújtani, ahol a határozatot hozták vagy annak meghozatalát kérték.
      (2) A jogorvoslati jog:
      a) első fokon a tagállamok által erre a célra kijelölt vámhatóság előtt;
      b) ezt követően valamely olyan független testület előtt gyakorolható, amely bíróság vagy ezzel egyenértékű szakosodott testület
         lehet, a tagállamokban hatályban lévő rendelkezéseknek megfelelően.”

      18      A Vámkódex 245. cikkének megfelelően:

      „A jogorvoslati eljárás végrehajtására szolgáló rendelkezéseket a tagállamok határozzák meg.”
      19      Az említett kódex 246. cikke szerint:

      „E cím nem alkalmazható azokra a jogorvoslatokra, amelyeket a vámhatóság által a büntetőjog alapján hozott határozat érvénytelenítése
         vagy módosítása céljából nyújtanak be.”

      20      A 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági
         rendelet (HL L 253., 1993.10.11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.; a továbbiakban: végrehajtási
         rendelet) 378. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja, hogy:

      „(1) A [Vám]kódex 215. cikkének sérelme nélkül, amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és
         a jogsértés vagy szabálytalanság helye nem állapítható meg, ez a jogsértés vagy szabálytalanság úgy minősül, mint amelyet:

      – abban a tagállamban követtek el, amelyhez az indító vámhivatal tartozik,
      vagy
      – abban a tagállamban követtek el, amelyhez az a Közösségbe való belépés pontján lévő átléptető vámhivatal tartozik, amelyhez
         a határátlépési igazolást benyújtották,

      kivéve ha a 379. cikk (2) bekezdése szerint meghatározandó határidőn belül az árutovábbítási eljárás szabályszerűségét vagy
         a jogsértés, illetve szabálytalanság tényleges elkövetési helyét a vámhatóság számára hitelt érdemlően bizonyítják.

      (2) Amennyiben ilyen bizonyítékot nem nyújtanak be, és így a jogsértés vagy szabálytalanság úgy minősül, mint amelyet az indító
         tagállamban vagy az első bekezdés második francia bekezdésében említettek szerinti beléptető tagállamban követtek el, az érintett
         árukkal kapcsolatos vámokat és egyéb díjakat ez a tagállam veti ki a közösségi vagy nemzeti rendelkezések szerint.”

      21      A végrehajtási rendelet 379. cikke szerint:

      „(1) Amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és az elkövetett jogsértés vagy szabálytalanság
         helye nem állapítható meg, az indító vámhivatal erről a lehető leghamarabb, de minden esetben a közösségi árutovábbítási nyilatkozat
         nyilvántartásba vételének időpontjától számított 11. hónap végéig tájékoztatja a főkötelezettet.

      (2) Az (1) bekezdésben említett értesítésben meg kell jelölni azt a határidőt, amelyen belül az eljárás szabályszerűségét
         vagy a jogsértés vagy szabálytalanság tényleges elkövetési helyét a vámhatóság számára hitelt érdemlően igazoló bizonyítékokat
         az indító vámhivatalhoz be kell nyújtani. Ez a határidő az (1) bekezdésben említett értesítés időpontjától számított három
         hónap. Ha az említett bizonyítékot e határidő végéig nem nyújtják be, az illetékes tagállam megteszi a szükséges lépéseket
         a vámok és egyéb díjak beszedése érdekében. Azokban az esetekben, amikor ez a tagállam nem azonos azzal, amelyben az indító
         vámhivatal található, ez utóbbi tagállamot haladéktalanul értesíteni kell.”

       A pert megelőző eljárás
      22      A hagyományos saját források 1997. december 1–5. között lefolytatott ellenőrzése során a Bizottság alkalmazottjai az Antwerpen-i
         vámhivatalnál három, közösségi külső árutovábbítási nyilatkozat lezáratlanságával kapcsolatos ügy iratai (az 1996. június
         10‑i, az 1995. december 20‑i és az 1996. január 17‑i T1 nyilatkozatok) esetében azt tapasztalták, hogy a vonatkozó saját források
         behajtása olyan összegeket érintett, amelyek a Bizottság szerint biztosítottak voltak és nem képezték kifogás tárgyát, noha
         azokat megállapításukkor a B számlán írták jóvá, az A számlán való jóváírásukra pedig csak tényleges beszedésükkor került
         sor. A szóban forgó vámjogosultságok összege a következő volt: 1 800 BEF (44,62 euró), 8 292 BEF (205,55 euró) és 4509 BEF
         (111,78 euró).

      23      1998. április 28‑i levelével a Bizottság megküldte a belga hatóságoknak az 1997. decemberi vizsgálatra vonatkozó 97‑0‑1. sz. jelentést,
         és felhívta őket arra, hogy tegyék meg a szükséges intézkedéseket a közösségi rendelkezések betartásának biztosítása érdekében
         a könyvelésbe vétel terén, és hivatalból írják jóvá a biztosított és nem kifogásolt, megállapított vámösszegeket az A számlára,
         amint megállapítják azok lezáratlatlanságát az előírt határidőn belül. A Bizottság egyúttal kérte az említett hatóságokat,
         hogy ellenőrizzék, hogy 1995. január 1‑je óta előfordult‑e más esetekben is késedelem a saját források rendelkezésre bocsátásánál
         az A számlára történő késedelmes jóváírás következtében. Végül a Bizottság felhívta e hatóságok figyelmét az 1552/89 rendelet
         11. cikkének a késedelmi kamatok megfizetésével kapcsolatos rendelkezéseire.

      24      1998. október 8‑i válaszukban a belga hatóságok kifejtették, hogy megfelelnek a közösségi szabályoknak, és ebből következően
         az 1995. január 1‑jét követő, összes belga vámhivatalra kiterjedő vizsgálati kérelem okafogyottá vált.

      25      2000. február 2‑i levelében a Bizottság kiemelte, hogy a tagállamok feladata a saját források, különösen a külső árutovábbítási
         eljárás keretében (T1 nyilatkozat, TIR‑igazolvány, ATA‑igazolvány stb.) kibocsátott biztosítékokkal fedezett összegek hatékony
         beszedése. Ebből kifolyólag, ezen összegek csak azzal a feltétellel írhatók jóvá a B számlán, ha azokat megfelelő formában
         vitatták, különös tekintettel az ezzel kapcsolatos írásbeli kérelem benyújtására vonatkozó határidők betartására. Következésképpen
         a Bizottság megismételte arra irányuló kérelmét, hogy a belga hatóságok igazítsák gyakorlatukat ezen a téren a közösségi szabályozáshoz.

      26      2000. május 31‑i levelükkel az említett hatóságok ismét megerősítették azon álláspontjukat, miszerint a lezáratlan T1 nyilatkozatok
         és a TIR‑igazolványok kezelése megfelel a közösségi szabályozásnak.

      27      A Bizottság ismét kétségbe vonta ezt az okfejtést, és 2001. november 13‑án felszólító levelet intézett a Belga Királysághoz,
         amelyben emlékeztetett kifogásaira, nem fogadta el az e tagállam hatóságai által kifejtett érveket, és ismételten felhívta
         őket az összes, 1995. január 1‑je óta határidőn belül át nem vizsgált külső árutovábbítási nyilatkozatok listájának átadására,
         azok pontos könyvelésbeli helyzete követhetőségének feltüntetésével. Továbbá felhívta az említett hatóságok figyelmét az 1552/89
         rendelet 11. cikke szerinti késedelmi kamatok megfizetésének kötelezettségére.

      28      Mivel 2002. március 12‑i válaszlevelében a Belga Királyság fenntartotta álláspontját, ezért a Bizottság 2002. október 28‑án
         indokolással ellátott véleményt küldött e tagállam részére, amelyben felszólította arra, hogy a kézhezvételtől számított két
         hónapon belül tegye meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy eleget tegyen az indokolással ellátott véleményben
         foglaltaknak.

      29      2002. december 19‑én a belga hatóságok az indokolással ellátott véleményre adandó válasz határidejének 2003. január 28‑ig
         történő meghosszabbítását kérték a Bizottságtól. 2003. január 30‑i levelükben jelezték, hogy egy hasonló ügy miatt, amely
         a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen van folyamatban a Bíróság előtt (C‑105/02. sz. ügy), indokolt lenne megvárni a
         Bíróság határozatát a jelen ügyben való állásfoglaláshoz.

      30      A Bizottság e körülmények között úgy döntött, hogy előterjeszti a jelen keresetet.

      31      A Bíróság elnöke 2004. november 30‑i végzésével Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága számára engedélyezte
         a jelen ügyben a Belga Királyság kérelmének támogatása érdekében beavatkozóként történő részvételt

       A keresetről
       A kereset elfogadhatóságáról
      32      A belga kormány megjegyzi, hogy a Közösségeknak a jelen ügy tárgyát képező saját forrásaira vonatkozó jogosultságok keletkezésének
         időpontjában hatályos és alkalmazandó rendelet az 1552/89 rendelet volt.

      33      A Bizottság e kérdést illetően azt állítja, hogy az 1150/2000 rendelettel történt egységes szerkezetbe foglalás előtt és után
         is ugyanazok a feltételek vonatkoztak a Közösségek jogosultságainak keletkezésére.

      34      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az EK 226. cikk szerinti eljárásban a kötelezettségszegés
         fennállását a Bizottság által a tagállam számára az indokolással ellátott véleménynek való megfelelésre kitűzött határidő
         leteltekor hatályos közösségi jogszabályok alapján kell megítélni (lásd különösen a C‑61/94. sz., Bizottság kontra Németország
         ügyben 1996. szeptember 10‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3989. o.] 42. pontját, a C‑365/97. sz., Bizottság kontra Olaszország
         ügyben 1999. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7773. o.] 32. pontját).

      35      A kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetek keretében a kereseti kérelmek főszabály szerint nem terjeszkedhetnek
         túl az indokolással ellátott vélemény rendelkező részében, valamint a felszólító levélben foglalt állítólagos kötelezettségszegéseken,
         azonban a Bizottságnak a későbbiekben módosításra vagy hatályon kívül helyezésre került közösségi jogi aktus eredeti szövegén
         alapuló, de az új rendelkezések által is fenntartott kötelezettségek megszegésének megállapítására irányuló keresete elfogadható.
         Ezzel szemben a jogvita tárgya a kötelezettségszegést megállapító eljárás szabályszerűsége lényeges alaki szabályainak megsértése
         nélkül nem terjeszthető ki az olyan új rendelkezésből eredő kötelezettségre, amelynek az érintett jogi aktus eredeti változatának
         szövegében nem található megfelelője (lásd ebben az értelemben a C‑363/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003.
         június 12‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5767. o.] 22. pontját).

      36      Az bizonyos, hogy az 1150/2000 rendelet 3. cikkéből, 6. cikke (1) bekezdéséből és (3) bekezdésének a) és b) pontjából, 9. cikke
         (1) bekezdéséből, 10. cikke (1) bekezdéséből és 11. cikkéből eredő kötelezettségek már az 1552/89 rendelet 3. cikke, 6. cikke
         (1) bekezdése, és (2) bekezdésének a) és b) pontja, 9. cikke (1) bekezdése, 10. cikke (1) bekezdése és 11. cikke értelmében
         is alkalmazandók voltak (lásd a 9. cikk (1) bekezdésével és a 11. cikkel kapcsolatban a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Olaszország ügyben 2003. június 12‑én hozott ítélet 23. pontját).

      37      Ebből következően ami az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdését illeti, a Bíróság megállapította, hogy e rendelkezés
         értelmében a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultsága akkor kerül megállapításra, „amint” az illetékes vámhatóságok
         közlik a vámtartozásnak megfelelő összeget a kötelezettel, amint meg tudják állapítani a kötelezett személyét, valamint hogy
         a vámtartozás összegét az illetékes hatóságok számíthatják ki az e téren alkalmazandó közösségi rendelkezések betartása mellett
         (lásd különösen a C‑460/01. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2613. o.]
         85. pontját). Ehhez hasonlóan, a Bíróság azt is kimondta, hogy az 1355/96 rendelettel módosított 1552/89 rendelet 2. cikkét,
         amelyet az 1150/2000 rendelet 2. cikke átvett, úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok kötelesek a Közösségek saját forrásaihoz
         való jogosultságát megállapítani, amint vámhatóságaik ki tudják számítani a vámtartozásból eredő összeget, és meg tudják állapítani
         a kötelezett személyét (a C‑392/02. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2005. november 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑9811. o.]
         61. pontja).

      38      E körülmények között, ahogyan azt többek között a belga kormány is elismerte, az 1150/2000 rendelet 2. cikkéből eredő kötelezettségek
         – a Közösségek saját forrásokhoz való jogának megállapítását illetően – már az 1552/89 rendelet 2. cikke értelmében is alkalmazandók
         voltak.

      39      Következésképpen a Bizottság keresete, amely annak megállapítására irányul, miszerint a Belga Királyság nem teljesítette az
         1150/2000 rendelet 3., 6., 9., 10., és 11. cikkéből eredő kötelezettségeit, elfogadható.

       Az ügy érdeméről
       A megállapított jogosultságok A számlán történő késedelmes jóváírására alapított első kifogásról
      –       A felek érvei
      40      A Bizottság azt állítja, hogy az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése b) pontjának megfelelően azokat a megállapított,
         de még be nem szedett vámösszegeket, amelyekre nézve semmilyen biztosítékot nem nyújtottak, a B számlára lehet lekönyvelni.
         Ugyanez vonatkozik azokra a megállapított, de még nem beszedett vámösszegekre is, amelyekre biztosítékot nyújtottak, abban
         az esetben, ha azt az előírt határidőn belül írásban kifogásolták. A megállapított, biztosítékkal fedezett és nem kifogásolt
         összegeket az előírt határidőn belül az A számlára kell lekönyvelni, tényleges beszedésük megvárása nélkül.

      41      Egyébiránt az állandó ítélkezési gyakorlat szerint (a C‑96/89. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 16‑án hozott
         ítélet [EBHT 1991., I‑2461. o.] 38. pontja) az összegek A számlán való jóváírásának kötelezettsége nem függ a jgosultságok
         tagállam általi beszedésének megtörténtétől. Ellentétben azzal az állásponttal, amelyet az Egyesült Királyság kormánya is
         támogat, az említett kötelezettség attól az időponttól kezdődően áll fenn, amikor a jogosultság megállapításra került, azt
         biztosítékkal fedezték vagy nem kifogásolták, akkor is, ha a szóban forgó összeget még nem szedték be.

      42      A tagállamok – azon hatályban lévő nemzeti szabályok ellenére, amelyek szerint az adós az említett határidő leteltét követően
         is kifogásolhatja a vámtartozást – kötelesek tiszteletben tartani a szóban forgó összegek lekönyvelésére és rendelkezésre
         bocsátására szolgáló említett határidőt, ennek hiányában ugyanis megfosztanák minden hatékony érvényesülésétől az 1150/2000
         rendelet 6. cikke (3) bekezdése a) pontjában, és 10. cikkében foglalt, a saját források lekönyvelésére és rendelkezésre bocsátására
         szolgáló kötelező határidőt. E kötelezettség nem akadályozza az adóst abban, hogy e határidőn túl keresetet terjesszen elő,
         mely kereset alapján a vámtartozást törölni vagy helyesbíteni lehet (az 1150/2000 rendelet 2. cikkének (4) és (8) bekezdése).

      43      A Bizottság szerint a „kifogás” kifejezés elsősorban a Vámkódex 243. és 245. cikkében foglalt jogorvoslati eljárásra vonatkozik,
         és csak másodsorban a nemzeti szabályozásra, amelynek összhangban kell lennie a közösségi szabályozással. Amennyiben az nem
         tartalmaz teljeskörű szabályozást a jogorvoslati lehetőségekről a vámok területén, akkor a jogosultsággal kapcsolatos kifogást,
         ahogyan azt a Vámkódex 243. cikke előírja, „be kell nyújtani”, ami – ellentétben azzal, amit az Egyesült Királyság kormánya
         is állít – az adós kifejezett és szemmel látható tiltakozásának, azaz írásbeli kifogásnak minősül a vámtartozás megállapításával
         szemben. A megfizetés puszta elmulasztása e tekintetben nem elegendő. A Bizottság szerint ezáltal biztosított az eljárások
         párhuzamossága, mivel a vámtartozás megállapítása szintén írásban történik, a vámtartozás megállapításával való egyetértés
         hiányára vonatkozó bizonyíték benyújtásának lehetősége, valamint a saját források gyors és egységes rendelkezésre bocsátása
         (lásd különösen a C‑112/01. sz. SPKR‑ügyben 2002. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10655. o.] 34. és azt követő
         pontjai).

      44      Másfelől az adós vámtartozásának fedezésére garanciát vállaló szervezet elutasítása főszabály szerint nem azt jelenti, hogy
         az az alapul szolgáló vám megalapozottságát vitatja, hanem inkább azt, hogy e vámtartozást a behajtás megkezdését követően
         köteles lenne megfizetni. Még ha feltételezzük is, hogy a garanciavállaló kifogása az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése
         b) pontja értelmében vett kifogásnak tekinthető, mindenesetre az semmilyen hatással sincs az e rendelkezésben előírt jóváírási
         kötelezettségre, mivel a belga hatóságok maguk is elismerték, hogy a felelős garanciavállaló szervezet kifogása a jelen ügyben
         a kötelező és a saját források jóváírása szempontjából meghatározó határidő elteltét követően került benyújtásra.

      45      Ehhez még hozzá kell tenni, hogy a Belga Királyság nem erősítte meg, és nem bizonyította, hogy a szóban forgó jogosultságokat
         a garanciavállaló kifogásolta.

      46      A Bizottság véleménye szerint a belga hatóságok nem hivatkozhatnak arra a körülményre sem, hogy a biztosíték átfogó jellege
         megakadályozta annak kiderítését, hogy az valójában egy T1 nyilatkozatra vonatkozott, mivel az 1150/2000 rendelet 6. cikke
         (3) bekezdése b) pontja nem tesz semmilyen különbséget a biztosíték jellege szerint. A garanciavállaló felelőssége a többiekhez
         képest másodlagos jellegű. A tagállamok szabadon határozhatják meg, hogy milyen jellegű biztosítékokat írnak elő a vámtartozás
         fedezésére, az egyetlen feltétel az, hogy azok hatékonyak és megfelelő mértékűek legyenek, aminek hiányában annak következményeit
         az említett tagállamok viselik. Az Egyesült Királyság által is osztott, ezzel ellentétes értelmezésre az 1150/2000 rendelet
         6. cikkének szövegezése nem ad alapot.

      47      A Vámkódex 195. cikkéből egyértelműen következik, hogy a vámhatóságok elutasíthatják a biztosíték elfogadását, ha az utóbbi
         a véleményük szerint nem garantálja biztosan a vámtartozás megfizetését. Ugyanezen kódex 192. cikke (1) bekezdésének utolsó
         mondata úgy rendelkezik, hogy az összevont vámbiztosíték összegét olyan szinten kell megállapítani, amely mindenkor fedezi
         a szóban forgó vámtartozásokat. E rendelkezések világosan mutatják, hogy a vámtartozás biztosítékának nem megfelelő mivolta
         nincs hatással arra a kötelezettségre, hogy az említett vámtartozás fedezetét biztosítékkal kell garantálni. A belga hatóságok
         azon állítását, miszerint valamely összegnek az A számlán való jóváírása sosem haladhatja meg a biztosítékkal fedezett értéket,
         az 1150/2000 rendelet nem támasztja alá, ezért az nem fogadható el.

      48      A belga kormány megjegyzi, hogy a T1 nyilatkozat lezárása vagy csalárd módon történt lezárása esetén, az 1552/89 rendelet
         2. cikke négy olyan feltételt ír elő, amelynek teljesülnie kell ahhoz, hogy a Közösségek vámtartozásra való jogosultsága megállapítható
         legyen: a vámhatóságnak meg kell állapítania a lezárás elmaradását, meg kell tudnia állapítani a jog szerinti összeget, az
         adós személyét, és értesítenie kell az adóst a vámtartozásról.

      49      Az említett kormány emlékeztet arra is, hogy amikor egy nyilatkozatot nem zárnak le, és a főkötelezett nem szolgáltat bizonyítékot
         az árutovábbítás szabályszerűségére vagy a szabálysértés, illetve a szabálytalanság elkövetésének helyére vonatkozóan a lezárás
         elmaradásáról szóló értesítést követő három hónapon belül, amelyet a megállapítás nyilvántartásba vételét követő 11 hónapon
         belül meg kell tenni, az indító tagállamnak kell eljárnia a végrehajtási rendelet 378. és 379. cikke alapján esedékes jogosultságok
         beszedése iránt.

      50      Megállapításukat követően a jogosultságokat le kell könyvelni az 1552/89 rendelet 6. cikke (1) és (2) bekezdése értelmében
         az egyes tagállamok által vezetett saját források számlájára (ugyanarról a lekönyvelésről van szó, mint a Vámkódex 217. és
         220. cikkében említettek). Amikor egy még benem szedett összeget biztosítékkal fedeznek, azt az A számlára kell lekönyvelni,
         anélkül azonban, hogy a jóváírás meghaladná a biztosított értéket. Amikor a megállapított és biztosítékokkal fedezett jogosultságok
         kifogás tárgyát képezik és változhatnak a vita rendezésének eredményétől függően, a biztosítékkal fedezett összeget a B számlán
         kell jóváírni.

      51      Amint megtörtént a megállapítás, a saját forrásokat szintén a Bizottság rendelkezésére kell bocsátani (1552/89 rendelet 10. cikke),
         kivéve a vis maior esetét, vagy a beszedés olyan okból történő ellehetetlenülését, amely a tagállamnak nem felróható (ugyanazon rendelet 17. cikke).
         Bármely késedelem késedelmi kamatok megfizetését vonja maga után (ugyanezen rendelet 11. cikke).

      52      A belga kormány szerint az 1552/89 rendelet 10. és 17. cikkéből az következik, hogy a B számlát abból a célból hozták létre,
         hogy az lehetővé tegye a tagállamok számára az összegek rendelkezésre bocsátását amint azok beszedése iránt intézkedtek, így
         célja annak elkerülése, hogy az 1552/89 rendelet 6. cikke (2) bekezdése a) pontjában foglalt határidőn belül be nem szedhető
         összegeket a tagállam maga viselje.

      53      A belga kormány egyébiránt azt állítja, hogy a jogosultságoknak az 1552/89 rendelet 6. cikke (2) bekezdése b) pontjában foglalt
         vitatása azt feltételezi, hogy a megállapított jogosultságokat előzetesen az adós tudomására hozzák (azaz a közlésüket, vagyis
         lekönyvelésüket követően) oly módon, hogy a még be nem szedett jogosultságok megállapításakor a tagállamok mindig jóvá kell
         tudják írni az összeget a B számlán, mivel ebben a pillanatban még nem tudhatják, hogy azt később az adós vitatni fogja.

      54      A belga kormány úgy véli, hogy az 1552/89 rendelet nem teremet semmiféle kapcsolatot a Vámkódex 243. és 245. cikkében említett
         jogorvoslati eljárás és a rendelet 6. cikke (2) bekezdése b) pontjában foglalt „kifogás” fogalma között, és nem tartalmaz
         pontosítást arra vonatkozóan, hogy e kifogást milyen alakban kell benyújtani. Másfelől, a közösségi szabályozás nem tartalmaz
         semmiféle rendelkezést arra nézva, hogy a vámtartozást milyen formában és határidőn belül lehet kifogásolni. Egyébiránt, utalni
         kell a kérdésben a tagállamban hatályos nemzeti jogszabályokra és közigazgatási gyakorlatra.

      55      Az 1997. év folyamán, amikor a Bizottság szerint az alakszerű kifogásoknak meg kellett volna érkeznie, az adósok számára semmiféle
         jogorvoslati eljárás nem állt rendelkezésre Belgiumban, és a közösségi külső árutovábbítási iratok lezáratlansága vagy csalárd
         módon történt lezárása mint büntetőjogi szabálysértés került volna szankcionálásra. A belga kormány szerint ez mindenesetre
         nem akadályozta az adósokat abban, hogy a különbözetet informális módon vitassák (mindenféle alaki feltétel vagy határidő
         nélkül). E tekintetben az a tény, hogy a főkötelezett a kérelmet követően nem nem tesz eleget a fizetési felszólításnak, a
         közigazgatási gyakorlat szerint úgy értelmezendő – vélelmek és a közösségi árutovábbítás terén eltöltött hosszas gyakorlat
         alapján – mint a jogosultságok önmagában vett vitatása.

      56      Az említett kormány másfelől azt állítja, hogy az esetek többségében a biztosíték átfogó jellegű, és több nyilatkozatra kiterjed.
         Ha az indító vámhivatal a T1 nyilatkozat érvényesítésekor ellenőrizni tudja a biztosíték meglétét és érvényességét igazolás
         vagy az említett nyilatkozat útján, akkor sincs felhatalmazása annak vizsgálatára, hogy az átfogó biztosítékot már felhasználták‑e
         más vámhivatalok előtt más T1 nyilatkozatok fedezésére, vagy hogy az átfogó biztosíték nem merült‑e már teljesen ki, illetve
         hogy az okirat nem hamisított‑e. Ezért a végrehajtási rendelet 379. cikke (2) bekezdésében meghatározott határidő lejártakor
         az indító vámhivatal nem lehetett bizonyos e biztosíték érvényességét illetően, ami indokolta a kérdéses összegek B számlán
         történő lekönyvelését. Ehhez még hozzá kell tenni, hogy a garanciavállalónak szintén joga van kifogásolni a vámhatóságok határozatát,
         mivel annak hátrányos következményei lehetnek rá nézve. Következésképen a Bizottság nem bizonyította, hogy a Belga Királyság
         megsérti a közösségi szabályozást a jelen eljárás tárgyát képező esetekben.

      57      Az Egyesült Királyság lényegében azt állítja, hogy amikor valamely jogosultságot teljes egészében (a végrehajtási rendelet
         373. cikkében foglalt) külön biztosítékkal fedeznek, amely esetben a tagállam megbizonyosodhat afelől, hogy az hatékony és
         elégséges-e, és szabadon határozhatja meg a megkívánt biztosíték fajtáját, e tagállam köteles ezt az összeget az A számlán
         jóváírni a vonatkozó határidő lejártáig (az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése a) pontjának megfelelően), hacsak a
         főkötelezett, a garanciavállaló, vagy a nemzeti jog szerint meghatározott más személy nem nyújtott be e határidő lejártát
         megelőzően olyan kifogást, amelynek elbírálásától függően a szóban forgó jogosultságok összege változhat. Amikor valamely
         jogosultság részben vagy egészben nem biztosított, és a vámhatóságok helyesen gyakorolják a közösségi jog által körülhatárolt
         hatáskörüket a biztosítéknak a végrehajtási rendelet 361. cikke értelmében vett mentesítésének vagy csökkentett szintjének
         engedélyezésekor, akkor meg kell állapítani, hogy a jogszabályok szempontjából a vámtartozás nem biztosított és azt a B számlán
         kell jóváírni. Másodlagos jelleggel, amikor valamely jogosultság csak részben biztosított, akkor a tagállam azt csak a ténylegesen
         biztosított részében írhatja jóvá az A számlán. Egyébiránt és másodlagos jelleggel, amikor valamely jogosultságot átfogó biztosítékkal
         fedeznek, akkor a jogosultságot mindaddig nem lehet biztosítottnak tekinteni, amíg a vámhatóságok nem állapítják meg, hogy
         a fedezet elégséges és ezért a jogosultság valamely hatékony és elégséges biztosítékkal megfelelően fedezett.

      –       A Bíróság álláspontja
      58      Kiemelendő, hogy a jelen ügyben nem a vámtartozás, és nem is a jogvita tárgyát képező jogosultságok összege – egészen pontosan
         44,62 euró, 205,55 euró, illetve 111,78 euró – a vitatott. A belga kormány a Bizottság által megfogalmazott azon kifogást
         vitatja, miszerint ő késedelmesen, azaz csak azok 1997 végén történt tényleges beszedését követően írta jóvá a jogvita tárgyát
         képező összegeket az A számlán.

      59      Az 1150/2000 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az említett források számláit a tagállamok államkincstárának
         vagy az általuk kijelölt testületnek kell vezetnie. Ugyanezen rendelkezés (3) bekezdésének a) és b) pontja alapján a tagállamok
         kötelesek a rendelet „2. cikke alapján megállapított” jogosultságokat legkésőbb a megállapításukat követő második hónap 19. napja
         utáni első munkanapon lekönyvelni az A számlán, illetve bizonyos feltételek teljesülése esetén a B számlán.

      60      Az 1150/2000 rendelet 2. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a Közösség saját forrásokra vonatkozó jogosultságát meg
         kell állapítani, „amint” a vámjogszabályok által előírt feltételeknek eleget tesz a jogosultság számlákon történő „lekönyvelését”
         és az adós „értesítését” illetően. Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt nyilvántartásba
         vétel időpontja.

      61      A jogosultság összegének számlákon történő „lekönyvelését” és az adós „értesítését” illetően az 1150/2000 rendelet 2. cikke
         a vámjogszabályokra utal vissza, azaz jelen esetben a Vámkódexre és a végrehajtási rendeletre.

      62      Mint azt a Bíróság a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet 59. pontjában is megállapította, a Vámkódex 217., 218.,
         és 221. cikkeiből következik, hogy a fent említett feltételek akkor teljesülnek, amikor a vámhatóságok számára rendelkezésre
         állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani az adós
         személyét (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet 71. pontját
         és a C-104/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2689. o.] 80. pontját). A tagállamok
         még akkor sem tekinthetnek el a követelések megállapításától, ha azokat kifogásolják, mivel ellenkező esetben a tagállam e
         magatartása a Közösségek pénzügyi egyensúlyának felborulásához vezetne (a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet 60. pontja).

      63      Ebből következően a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultságát, amint a tagállami
         vámhatóságok ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani a kötelezett személyét (a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet 61. pontja), és így az említett jogosultságokat az 1150/2000 rendelet 6. cikkének
         megfelelően kötelesek lekönyvelni A számlákon.

      64      Jelen esetben nem  az a kifogás tárgya, hogy a belga hatóságok késedelmesen állapították meg a szóban forgó saját forrásokra
         való jogosultságot, illetve nem az, hogy elmulasztották a megállapított jogosultságokat e megállapítást követően haladéktalanul
         lekönyvelni, hanem az, hogy a jogvita tárgyát képező, megállapított és a főkötelezettel közölt összegeket a Vámkódex és a
         végrehajtási rendelet rendelkezéseinek betartásával, az A számla helyett a B számlán írták jóvá az 1150/2000 rendelet 6. cikke
         (3) bekezdése a) pontjában meghatározott határidőn belül.

      65      A saját források lekönyvelésével kapcsolatban az 1150/2000 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja kimondja, hogy
         ugyanezen rendelet 2. cikkben megállapított jogosultságokat a tagállamok kötelesek legkésőbb a megállapításukat követő második
         hónap 19. napja utáni első munkanapon lekönyvelni A számlákon, ami nem sérti azt a lehetőséget, miszerint ugyanezen időtartamon
         belül a B számlára könyvelik le azokat a megállapított jogosultságokat, amelyeket „még nem szedtek be” és amelyek tekintetében
         „nem adtak biztosítékot”, valamint azon megállapított jogosultságokat, amelyekre nézve „biztosítékot adtak, kifogással éltek,
         vagy amelyek esetleg változhatnak a felmerült vita rendezésétől függően”.

      66      A saját források rendelkezésre bocsátása érdekében az 1150/2000 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy e rendelet
         10. cikkében szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat az e célból a Bizottság nevében nyitott
         számlán írja jóvá. Ez utóbbi rendelkezés (1) bekezdésének megfelelően, a beszedési költségek levonása után a saját források
         jóváírását legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot
         − e rendelet 2. cikkének megfelelően – megállapították, kivéve az e rendelet 6. cikke (3) bekezdésének b) pontja alapján a
         B számlán lekönyvelt jogosultságokat, amelyekre nézve a jóváírást legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő
         első munkanapon végzik el, amelyben a jogosultságot „behajtották”.

      67      A belga kormány egyrészt arra hivatkozik, hogy a jelen eljárás tárgyát képező jogosultságokat az 1150/2000 rendelet 6. cikke
         (3) bekezdése b) pontja értelmében oly módon „kifogásolták”, hogy a szóban forgó összegeket emiatt csak a B számlára lehetett
         érvényesen lekönyvelni azok tényleges beszedésének megtörténtéig. Az említett rendelkezés értelmében vett kifogás csak a fizetés
         megtagadásával és az alakszerű kérelem hiányával támasztható alá. A kifogás származhat a garanciavállalótól és a főkötelezettől
         is.

      68      E tekintetben ki kell emelni, hogy a jogvita tárgyát képező összegek megfizetésének elmulasztása önmagában nem tekinthető
         azonosnak a jogosultságok 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése b) pontja értelmében vett kifogásolásával. A Vámkódex
         243. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése kifejezetten kimondja, hogy a vámhatóságok által a vámjogi szabályozás alkalmazása
         során hozott határozatokkal szembeni jogorvoslat lehetősége rendelkezésre áll bárki számára, akit a határozat közvetlenül
         és személyesen érint, és a jogorvoslati kérelmet abban a tagállamban kell „benyújtani”, ahol a határozatot hozták vagy kérelmezték;
         továbbá ugyanezen cikk (2) bekezdése pontosítja, hogy a jogorvoslati jog elsőként a „vámhatóság előtt ”gyakorolható, azután
         egy (e célra kijelölt) „független testület előtt”. Az említett 243. cikkben így meghatározott jogorvoslati kérelemre vonatkozó
         követelmény jogbiztonsági okokból szükséges, és lehetővé teszi a vámjogi rendelkezések körültekintő és egységes alkalmazását
         a Közösségek saját forrásainak gyors és hatékony rendelkezésre bocsátása érdekében (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság
         kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet 60. pontját).

      69      E körülmények között, és a jogvita tárgyát képező jogosultságok főkötelezett által az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése
         b) pontjában foglalt határidőn belüli kifogásolásának bizonyítottsága hiányában meg kell állapítani, hogy a belga kormány
         nem tudja bizonyítani, hogy a főkötelezett magatartása indokolhatta az említett jogosultságok B számlán történő jóváírását.

      70      Ami azt az érvelést illeti, miszerint az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdése b) pontja értelmében vett kifogás a garanciavállalótól
         is származhat, elegendő megjegyezni, hogy a jelen ügyben az említett kormány nem bizonyította, és nem is állította azt, hogy
         a szóban forgó jogosultságokat a garanciavállaló kifogásolta volna az említett rendelkezésben foglalt határidő lejárta előtt,
         sem azt, hogy a jogvita tárgyát képező jogosultságok a felmerült vita rendezésétől függően változhatnak.

      71      A belga kormány másrészt azzal érvel, hogy a szóban forgó, be nem szedett jogosultságokat jóhiszeműen eljárva írta jóvá a
         B számlán, mivel azok valójában nem rendelkeztek biztosíték-fedezettel az említett 6. cikk (3) bekezdése értelmében a jogvita
         tárgyát képező jogosultságok könyvelésbe vételére szolgáló határidő lejártáig.

      72      E tekintetben elegendő kiemelni, hogy az említett kormány, azáltal hogy elismerte, hogy a jogvita tárgyát képező jogosultságok
         biztosítékkal voltak fedezve, még nem bizonyította, hogy az említett biztosíték elegendő mértékű lett volna az említett összegeknek
         a fenti határidő lejártáig történő megfizetésének biztosítására.

      73      Annak következtében, hogy a jogosultságokat késedelmesen és tévesen a B számlán könyvelték le, a megfelelő saját forrásokat
         késedelmesen írták jóvá a Bizottság számláján, amelynek az 1150/2000 rendelet 9. és 10. cikke értelmében ugyanazon határidőn
         belül kell megtörténnie, mint amely ugyanazon rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontja alapján a jogosultságok A számlán
         való lekönyvelésére vonatkozik.

      74      Az 1150/2000 rendelet 11. cikke értelmében az ugyanezen rendelet 9. cikkének (1) bekezdése szerinti jóváírásban bekövetkezett
         bármely késedelem esetén az érintett tagállam a késedelem teljes időszakára vonatkozóan késedelmi kamat fizetésére köteles.
         E kamat arra tekintet nélkül követelhető, hogy a forrásoknak a Bizottság részére történő jóváírásában bekövetkező késedelemre
         milyen okból került sor (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet
         91. pontját).

      75      Következésképpen a saját forrásoknak a Bizottság számláján való jóváírásánál megállapított késedelmek az 1150/2000 rendelet
         11. cikkének megfelelően késedelmi kamatokhoz való jogot keletkeztetnek, amelyek megfizetésének elmulasztását a Belga Királyság
         nem vitatja.

      76      Ezért a Bizottságnak az 1150/2000 rendelet 6., 9., 10. és 11. cikkének megsértésére alapított első kifogása megalapozott.

       Az információk Bizottsággal való közlésének megsértésére alapított második kifogásról
      –       A felek érvei
      77      Azt illetően, hogy a belga hatóságok nem tettek eleget annak a kérésnek, hogy átadják a Bizottságnak az 1995 óta lezáratlan
         közösségi árutovábbítási nyilatkozatokra vonatkozó listát, amely nyilatkozatok olyan műveletekkel kapcsolatosak, amelyek esetében
         A számlára való könyvelés késedelmesen történt meg, a Bizottság úgy véli, hogy a hatóságok teljes mértékben tudatában voltak
         annak, hogy ő éppen azt vizsgálja, hogy egyes elkülönített eseteken kívül szükséges‑e a kiigazítás, ami miatt a hatóságoknak
         nem csak az ellenőrzés alkalmával átvizsgált iratokat, hanem minden olyan iratot meg kellett volna őrizniük, amely a könyvelés
         szempontjából azonosan kezelt, annak az évnek a végétől számított három naptári éven túl is, amelyre ezek az alátámasztó okmányok
         vonatkoznak. Ezen iratok megsemmisítésével az említett hatóságok megsértették az 1150/2000 rendelet 3. cikkét. Egyébiránt
         a Belga Királyság az EK 10. cikk alapján köteles lett volna együttműködni, és közölni ezeket az információkat a Bizottsággal
         (lásd a C-10/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2357. o.] 88. és
         89. pontja). A történtek azonban azt mutatják, hogy a belga kormány állításával ellentétben, a belga kormány nem feltételezhette
         azt, hogy a Bizottság elégedett volt a pert megelőző eljárás során a belga kormánytól kapott válaszokkal.

      78      A belga kormány megjegyzi, hogy a tagállamoknak a saját források ellenőrzésére vonatkozó kötelezettségét az 1552/89 rendelet
         18. cikke kifejezetten átvette.

      79      A Belga Királyság arra hivatkozik, hogy ő joggal vélhette úgy, hogy helyesen alkalmazta a közösségi szabályozást.

      80      Az említett kormány szerint, a Bizottság által megfogalmazott azon kérés, hogy vizsgálják át a belga vámhivatalban érvényesített
         összes olyan külső közösségi árutovábbítási nyilatkozatot, amelyet az érvényesítésüket követő 14 hónapon belül nem zártak
         le, ami akár évi 10 000 nyilatkozatot is jelenthet, valamint hogy közöljék több, mint három év  könyvelési adatait, az adott
         ügyre nézve nem volt kellően pontosított, és aránytalan volt a Bizottságnak az ellenőrzésben részt vett alkalmazottjai által
         tett megállapításaihoz képest (három T1 nyilatkozat, amelyek egy 44,62, egy 205,55, illetve egy 111,78 eurós összegű jogosultságra
         vonatkoznak). Egyébiránt teljességgel lehetetlen lenne 30 000 ügyet újból megnyitni, egyrészt a rendelkezésre álló eszközök
         és személyzeti állomány miatt, másrészt mivel az ügyiratok (a hároméves kötelező határidőn túl) már nem állnak rendelkezésre.
         A belga kormány ezért abban a lehetetlen helyzetben volt, hogy megfelelő feltételek híján, illetve szolgálatainak és szervezetének
         szétesése nélkül nem tudta volna ezen iratokat rendelkezésre bocsátani, vagy a kért ellenőrzésnek eleget tenni (lásd analógia
         útján a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet 91. pontját).

      81      Az iratok megőrzése az 1995–1997 közötti években már eleve körülbelül 12 millió nyilatkozatot és a hozzájuk kapcsolódó alátámasztó
         okmányokat érintett, nem számítva a folyó évben még ehhez érkezett nyilatkozatokat. Az iratmegőrzéshez felhasznált eszközök
         és nyilvántartások anyagilag, illetve pénzügyileg nagy megterhelést jelentenek. Anyagi és pénzügyi téren ezért lehetetlen
         több évvel meghosszabbítani ezen iratok megőrzési idejét.

      –       A Bíróság álláspontja
      82      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 10. cikkből az következik, hogy a tagállamok kötelesek jóhiszeműen együttműködni
         a Bizottság által az EK 226. cikk alapján folytatott vizsgálatban, és kötelesek e célból minden kért információt megadni (lásd
         különösen a C‑478/01. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2003. március 6‑án [EBHT 2003., I‑2351. o.] hozott ítélet 24. pontját).

      83      Ami a tagállamoknak a Bizottsággal való jóhiszemű együttműködés keretében az esetleges saját források megállapításával kapcsolatos
         közösségi rendelkezések alkalmazásának biztosítása érdekében tett intézkedéseit illeti, a Bíróság kimondta, hogy különösen
         ezen – az 1552/89 rendelet 18. cikkében az ellenőrzés kapcsán pontosabban meghatározott – kötelezettségből következik, hogy
         amikor a Bizottság nagymértékben függ az érintett tagállam által rendelkezésére bocsátott információktól, a tagállam köteles
         ésszerű feltételek mellett a Bizottság rendelkezésére bocsátani az alátámasztó okmányokat és más hasznos dokumentumokat annak
         érdekében, hogy ez utóbbi ellenőrizni tudja, hogy az érintett összegek a Közösség saját forrásaihoz kapcsolódnak‑e, és ha
         igen, milyen mértékben (a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet 89–91. pontja).

      84      A Bizottság alkalmazottjai által Belgiumban 1997 decemberében elvégzett ellenőrzéseket követően – amelyek több olyan esetre
         derítettek fényt, amikor a T1 okmányokkal fedezett műveletekhez kapcsolódóan jogerősen állapítottak meg olyan összegeket,
         amelyeket a B számlán írtak jóvá, amikor a Bizottság szerint azokat az A számlán kellett volna jóváírni – az említett intézmény
         1998 áprilisa óta többször kérte a belga hatóságoktól, hogy ellenőrizzék, hogy 1995. január 1‑jétől kezdve előfordultak‑e
         újabb késedelmek az A számlán való késedelmes jóváírás következtében a saját források rendelkezésére bocsátását illetően,
         és adott esetben, közöljék vele az említett ilyen eseteket, annak érdekében, hogy a Bizottság az 1150/2000 rendelet 11. cikkének
         megfelelően ki tudja számítani a saját források késedelmes rendelkezésre bocsátásából származó késedelmi kamatokat.

      85      Azáltal, hogy a Belga Királyság nem tett eleget e kérésnek, nem teljesítette az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.

      86      Ugyanis ahogyan az a jelen ítélet 84. pontjából is kitűnik, a Bizottság kérelmét a Bizottság által 1997 decemberében elvégzett
         ellenőrzés során több olyan eset megállapítása is indokolta, amelyek ezen intézmény szerint az 1552/89 rendelet megsértésére
         derítettek fényt. A Bizottságnak tehát teljes mértékben jogában állt azt kérni a Belga Királyságtól, hogy adjon felvilágosítást
         az egyéb hasonló esetekről 1995. január 1‑jétől kezdve, mivel a tagállamok – éppen e rendelet 3. cikke első bekezdése alapján –
         kötelesek minden megfelelő intézkedést megtenni annak biztosítása érdekében, hogy a saját források megállapításával és rendelkezésre
         bocsátásával kapcsolatos alátámasztó okmányokat legalább három naptári évig megőrizzék azon év végétől számítva, amelyre ezen
         alátámasztó okmányok vonatkoznak.

      87      A vámszervektől elvárt feladatok széleskörű és összetett mivolta nem vehető figyelembe, hacsak a belga hatóságok álláspontjukat
         nem a közösségi szabályozás egyfajta értelmezéséből származóként igazolják, amelyet a Bíróság nem fogadott el (lásd a jelen
         ítélet 67. és 68. pontja).

      88      Az ezen időszakra vonatkozó iratok megsemmisítése által, beleértve a jelen eljárás tárgyát képező három ügyre vonatkozó iratok
         megsemmisítését is, a belga kormány nyilvánvalóan megsértette az 1150/2000 rendelet 3. cikkéből eredő kötelezettségeit, amely
         annak harmadik bekezdésében előírja, hogy amennyiben a megállapításra vonatkozó alátámasztó okmányoknak a nemzeti közigazgatási
         szervek által egyedül vagy a Bizottság közreműködésével elvégzett ellenőrzése azt mutatja, hogy azok helyesbítésére van szükség,
         az említett okmányokat az ezen cikk első bekezdésében foglalt határidőn túl is meg kell őrizni, annyi ideig, ameddig az az
         említett iratok helyesbítésének és ellenőrzésének elvégzéséhez szükséges.

      89      E körülményekre tekintettel, az EK 10. cikk és az 1150/2000 rendelet 3. cikkének megsértésre alapított második kifogás szintén
         megalapozott.

      90      A fenti érvekre tekintettel, azt kell megállapítani, hogy a Belga Királyság:

      –        azáltal, hogy az 1150/2000 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjától eltérően nem könyvelte le számláján a megállapított
         jogosultságokat a kitűzött határidőn belül,

      –        azáltal, hogy nem győződött meg arról, hogy 1995. január 1‑jétől kezdve az 1150/2000/EK rendelet 6. cikke (3) bekezdésének
         a) pontjában előírt lekönyvelés késedelmes végrehajtása következtében előfordultak‑e újabb késedelmek a saját források rendelkezésére
         bocsátását illetően, továbbá, hogy megsemmisítette az adott időszakra vonatkozó archívumokat [helyesen: iratokat], valamint,
         hogy elmulasztotta az említett késedelmeket a Bizottsággal közölni annak érdekében, hogy ez utóbbi az említett rendelet 11. cikke
         értelmében kiszámíthassa a saját források késedelmes rendelkezésre bocsátásából eredő késedelmi kamatokat,

      nem teljesítette az azonos tárgyú, az 1552/89 rendeletet 2000. május 31‑i hatállyal hatályon kívül helyező és annak helyébe
         lépő 1150/2000 rendelet 3., 6., 9., 10. és 11. cikkéből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      91      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a értelmében a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Belga Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
         Ugyanezen cikk 4. §‑a értelmében az Egyesült Királyság maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Belga Királyság azáltal, hogy a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról
            szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjától eltérően nem könyvelte
            le számláján a megállapított jogosultságokat a kitűzött határidőn belül,
       azáltal, hogy nem győződött meg arról, hogy 1995. január 1‑je óta az 1150/2000/EK rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjában
            előírt lekönyvelés késedelmes végrehajtása következtében előfordultak-e újabb késedelmek a saját források rendelkezésére bocsátását
            illetően, megsemmisítette az ezen időszakra vonatkozó archívumokat [helyesen: iratokat], és elmulasztotta az említett késedelmeket
            az Európai Közösségek Bizottságával közölni, hogy ez utóbbi az 1552/89/EK rendelet 11. cikkének megfelelően kiszámíthassa
            a saját források késedelmes rendelkezésre bocsátásából eredő késedelmi kamatokat,
      nem teljesítette az azonos tárgyú, a Közösségek saját forrásainak rendszerére vonatkozó 88/376/EGK Euratom határozat végrehajtásáról
            szóló, 1989. május 29-i 1552/89/EGK Euratom tanácsi rendeletet (HL L 155., 1. o.) 2000. május 31‑i hatállyal hatályon kívül
            helyező és annak helyébe lépő 1150/2000 rendelet 3., 6., 9., 10. és 11. cikkéből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Belga Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      3)      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága maga viseli saját költségeit.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság (hatodik tanács) szeptember 21.-i ítélete: 2000. # European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) kontra az Európai Unió Tanácsa és az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés. # C-46/98. P. sz. ügy


A Bíróság július 12.-i ítélete: 1990. # A. Foster és társai kontra British Gas plc. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: House of Lords - Egyesült Királyság. # Szociálpolitika. # C-188/89. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2012. február 29-i ítélete. # AM kontra Európai Parlament. # Közszolgálat - Tisztviselők - Szociális biztonság. # F-100/10. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) május 8.-i ítélete: 1996. # Adia Interim SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # T-19/95. sz. ügy


title: A Bíróság 1974. június 21-i ítélete. # Jean Reyners kontra État belge. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Conseil d'Etat - Belgium. # Letelepedési jog. # 2-74. sz. ügy

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1974. június 21. (*)„Letelepedési jog”A 2‑74. sz. ügyben,a Bírósághoz a belgiumi Conseil d’État által az EGK‑Szerződés 177. cikke értelmében benyújtott, az e bíróság előttJean Reyners, a jogtudományok doktora, vállalatvezető (lakóhelye: Woluwé-Saint-Lambert [Brüsszel])ésaz État Belge (képviseli: az igazságügyminiszter),beavatkozó: Ordre national des avocats de Belgique,között
 folyamatban lévő eljárásban az EGK-Szerződés 52. és 55. cikkének a Code
 judiciaire ügyvédi tevékenység gyakorlásával és az ügyvédi cím
viselésével kapcsolatos 428. cikkében előírt, állampolgárságra vonatkozó
 feltételtől való eltérést tartalmazó, 1970. augusztus 24-i királyi
rendelettel összefüggésben történő értelmezésére vonatkozó előzetes
döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 R. Lecourt elnök, A. M. Donner és M. Sørensen tanácselnökök, R. Monaco,
 J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore (előadó), H. Kutscher, C. Ó Dálaigh
 és A. J. Mackenzie Stuart bírák,főtanácsnok: H. Mayras,hivatalvezető: A. Van Houtte,meghozta a következőÍtéletet1        Az
 1973. december 21-i ítélettel, amely 1974. január 9-én érkezett a
Bíróság Hivatalához, a begiumi Conseil d’État az EGK-Szerződés 177.
cikke alapján két, az ügyvédi tevékenység gyakorlásával összefüggésben
az EGK-Szerződés letelepedési jogra vonatkozó 52. és 55. cikkének
értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.2        Ezek
 a kérdések egy holland állampolgár által benyújtott kereset keretében
merültek fel, aki olyan jogi diplomával rendelkezik, amely biztosítja
számára az ügyvédi tevékenység gyakorlásának lehetőségét Belgiumban,
ezzel a lehetőséggel azonban az ügyvédi cím viselésével és az ügyvédi
tevékenység gyakorlásával kapcsolatos 1970. augusztus 24-i királyi
rendelet (Moniteur belge, 1970., 9060. o.) alapján állampolgársága miatt
 nem élhet. Az EGK-Szerződés 52. cikkének értelmezéséről3        A
 Conseil d’État azt kérdezi, hogy az EGK-Szerződés 52. cikke az átmeneti
 időszak vége óta „közvetlenül alkalmazandó rendelkezés”-nek minősül-e,
tekintet nélkül arra, hogy hiányoznak a Szerződés 54. cikkének (2)
bekezdésében és 57. cikkének (1) bekezdésében előírt irányelvek.4        A
 belga és az ír kormány nagyrészt egybehangzó indokok alapján úgy ítéli
meg, hogy az 52. cikknek nem ismerhető el ilyen hatálya.5        A
 letelepedési jogra vonatkozó fejezet összefüggésében vizsgálva, amely
összefüggésre kifejezetten utal az „alábbiakban megállapított
rendelkezéseknek megfelelően” fordulat, ez a cikk a jogterület
összetettsége miatt mindössze egy egyszerű elv kifejezése, amelynek
végrehajtása szükségszerűen az 54. és az 57. cikkben előírt kiegészítő
közösségi és nemzeti rendelkezések együttesétől függ.6        A
 Szerződés által e végrehajtási jogi aktusokra választott forma –
„általános program” létrehozása, amelyet irányelvek együttese hajt végre
 – megerősíti az 52. cikk közvetlen hatályának hiányát.7        A
 bíróság nem gyakorolhat a Közösség és a tagállamok jogalkotó
intézményeinek fenntartott mérlegelési jogkört.8        Ezt
 az érvelést lényegét tekintve támogatta a brit és a luxemburgi kormány,
 valamint az Ordre national des avocats de Belgique, az alapeljárásban
beavatkozó.9        Az
 alapeljárás felperese úgy ítéli meg, hogy az ő esetében kizárólag az
állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés áll fenn,
mivel az ügyvédi szakmába történő bejutás tekintetében olyan feltételek
vonatkoznak rá, amelyek nem alkalmazandóak a belga állampolgárokra.10      E
 tekintetben az 52. cikk világos és teljes rendelkezést tartalmaz, amely
 alkalmas közvetlen hatály kifejtésére.11      A
 német kormány, amelynek érvelését a holland kormány lényegét tekintve
támogatja, hivatkozik a Bíróság által az 57-65. sz. Lütticke-ügyben
1966. június 16-án hozott ítéletre (EBHT 1966., 293. o.), és úgy véli,
hogy azok a rendelkezések, amelyek a tagállamok számára adott határidőn
belül teljesítendő kötelezettséget írnak elő, közvetlenül alkalmazandóvá
 válnak a határidő lejártával, amennyiben az előírt kötelezettségnek a
tagállamok addig nem tettek eleget.12      Az
 átmeneti időszak lejártával a tagállamok tehát már nem tarthatják fenn a
 letelepedés szabadságának korlátozásait, az 52. cikk pedig ettől az
időszaktól kezdve önmagában teljes és jogilag tökéletes rendelkezés.13      Ilyen
 körülmények között az „általános program” és az 54. cikkben előírt
irányelvek csupán az átmeneti időszakban bírnának jelentőséggel, hiszen a
 letelepedés szabadsága teljes mértékben megvalósul az átmeneti időszak
végére.14      A
 Bizottság mindazon kételyei ellenére, amelyeket az értelmezésre váró
rendelkezés közvetlen hatályával kapcsolatban megfogalmaz – egyrészt a
Szerződésnek az „általános program”-ra és az alkalmazási irányelvekre
való utalása, másrészt a már meghozott egyes liberalizációs irányelvek
tartalma miatt, mely utóbbiak nem minden tekintetben érték el a
tökéletesen egyenlő bánásmódot –, úgy véli, hogy az 52. cikk legalábbis
részleges közvetlen hatállyal bír annyiban, amennyiben tiltja az
állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetést.15      A
 Szerződés 7. cikke, amely a Közösség „alapelvei” között szerepel, úgy
rendelkezik, hogy a Szerződés alkalmazási körében és az abban foglalt
különös rendelkezések sérelme nélkül, „tilos az állampolgárság alapján
történő bármely megkülönböztetés”.16      Az
 52. cikk biztosítja ennek az általános rendelkezésnek a végrehajtását a
 letelepedési jog speciális területén.17      Az
 „alábbiakban megállapított rendelkezéseknek megfelelően” fordulattal a
letelepedési jogra vonatkozó fejezet egészére utal, és így azt ezen
általános keretben kell értelmezni.18      Miután
 az 52. cikk megállapítja, hogy „az átmeneti időszak alatt fokozatosan
el kell törölni a valamely tagállam állampolgárainak egy másik tagállam
területén történő szabad letelepedésére vonatkozó minden korlátozást”,
megfogalmazza e terület vezérlő elvét, amely szerint a szabad
letelepedés magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló
vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására „a letelepedés
országának joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek
szerint”.19      E
 célnak az átmeneti időszak alatt történő folyamatos megvalósítása
érdekében az 54. cikk előírja, hogy a Tanács állítson össze egy
„általános programot”, és e program végrehajtására bocsásson ki
irányelveket annak érdekében, hogy a letelepedés szabadsága a különböző
tevékenységek tekintetében megvalósuljon.20      E
 liberalizációs intézkedéseken túl az 57. cikk olyan irányelveket ír
elő, amelyek biztosítják az oklevelek, a bizonyítványok és egyéb
tanúsítványok kölcsönös elismerését, és általánosságban a tagállamok
önálló vállalkozói tevékenység megkezdésére és folytatására vonatkozó
törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek összehangolását.21      A
 fentiekből kitűnik, hogy a letelepedési jogra vonatkozó fejezet
rendszerében az „általános program” és az irányelvek, melyeket a
Szerződés előír, két funkciót hivatottak betölteni:, egyrészt az
átmeneti időszak során megszüntetik azokat az akadályokat, amelyek a
letelepedés szabadságának megvalósítását megakadályozzák, másrészt a
tagállamok jogába egy sor olyan rendelkezést vezetnek be, amelyek célja e
 jog tényleges gyakorlásának megkönnyítése az önálló vállalkozói
tevékenység terén a Közösségen belüli gazdasági és társadalmi
összefonódás elősegítése érdekében.22      E
 második célkitűzésre vonatkozik egyrészt az 54. cikk (3) bekezdésének
néhány rendelkezése, különösen a hatáskörrel rendelkező nemzeti
hatóságok közötti együttműködésre, valamint a közigazgatási eljárások és
 gyakorlat kiigazítására vonatkozó rendelkezések, másrészt az 57. cikk
valamennyi rendelkezése.23      Az 52. cikk rendelkezéseinek hatályát e rendszer keretén belül kell meghatározni.24      A nemzeti elbánás szabálya a Közösség egyik alapvető jogi rendelkezése.25      Mivel
 a letelepedés helye szerinti ország által a saját állampolgáraira
alkalmazott jogszabályi rendelkezésekre utal, e szabály lényegénél fogva
 alkalmas arra, hogy a többi tagállam állampolgárai közvetlenül
hivatkozhassanak rá.26      A
 letelepedés szabadsága megvalósulásának az átmeneti időszak végére
történő előírásával az 52. cikk olyan pontos eredménykötelezettséget ír
elő, amely kötelezettség végrehajtásának megkönnyítésére szolgál, és nem
 annak feltétele egy fokozatos intézkedésekből álló program
megvalósítása.27      Az
 a tény, hogy ezt a fokozatosságot nem tartották be, magát a
kötelezettséget a végrehajtására szánt határidőn túl is érvényben
tartja.28      Ez
 az értelmezés megfelel a Szerződés 8. cikke (7) bekezdésének, amelynek
megfogalmazása szerint az átmeneti időszak lejárta az utolsó időpont
valamennyi, a Szerződés által előírt szabály hatálybalépésére, és a
közös piac megteremtéséhez szükséges valamennyi intézkedést
végrehajtására.29      Ilyen
 hatállyal szemben nem lehet arra a körülményre hivatkozni, hogy a
Tanács elmulasztotta meghozni az 54. és 57. cikkben előírt irányelveket,
 vagy arra, hogy a ténylegesen meghozott irányelvek közül egyesek nem
valósították meg teljes mértékben az 52. cikkben meghatározott
megkülönböztetés-mentességet.30      Az
 átmeneti időszak lejártát követően a letelepedési jogra vonatkozó
fejezetben előírt irányelvek ugyanis feleslegessé váltak a nemzeti
elbánás szabályának végrehajtásához, hiszen azt azóta maga a Szerződés
állapítja meg közvetlen hatállyal.31      Mindazonáltal
 ezek az irányelvek nem veszítették el teljesen jelentőségüket, hiszen a
 szabad letelepedés jogának tényleges gyakorlását elősegítő
intézkedésekkel összefüggésben továbbra is fontos alkalmazási területük
marad.32      A
 feltett kérdésre adandó válasz az, hogy az átmeneti időszak vége óta a
Szerződés 52. cikke közvetlenül alkalmazandó rendelkezés, tekintet
nélkül arra, hogy adott területen esetleg hiányoznak a Szerződés 54.
cikkének (2) bekezdésében és 57. cikkének (1) bekezdésében előírt
irányelvek. Az EGK-Szerződés 55. cikke első bekezdésének értelmezéséről33      A
 Conseil d’État ezen kívül annak pontosítását kéri, hogy hogyan kell
értelmezni az 55. cikk első bekezdésének „valamely tagállamban a
közhatalom gyakorlásához tartósan vagy időlegesen kapcsolódó
tevékenységek” fordulatát.34      Arra
 vonatkozik a kérdés, hogy olyan szakmában, mint amilyen az ügyvédeké, a
 letelepedési jogra vonatkozó fejezet alkalmazása alól csupán azon
szakmai tevékenységek jelentenek-e kivételt, amelyek kapcsolódnak a
közhatalom gyakorlásához, vagy ez a szakma teljes egészében kivételt
képez, mivel tartalmaz olyan tevékenységeket is, amelyek a közhatalom
gyakorlásához kapcsolódnak.35      A
 luxemburgi kormány és az Ordre national des avocats de Belgique úgy
véli, hogy az ügyvédi szakma egésze a Szerződés letelepedési jogra
vonatkozó szabályainak hatályán kívül esik, mivel az szerves részét
képezi az igazságszolgáltatás, mint közszolgálat működésének.36      Ez
 a helyzet egyrészt az ügyvédi kamara törvényben meghatározott
szervezetére vezethető vissza, amely belépési feltételeket és szigorú
belső szabályzatot tartalmaz, másrészt pedig azokra a feladatokra,
amelyeket az ügyvédek a bírósági eljárások keretében ellátnak, amelyek
során részvételük legtöbbször kötelező.37      Ezek
 a tevékenységek, amelyek az ügyvédet az igazságszolgáltatás
nélkülözhetetlen segítőjévé teszik, olyan összefüggő egységet alkotnak,
melynek elemei nem választhatóak el egymástól.38      Az
 alapeljárás felperese azt a véleményt képviseli, hogy az ügyvédi
szakmának legfeljebb néhány tevékenysége kapcsolódik a közhatalom
gyakorlásához, és ezért kizárólag ezek tartoznak az 55. cikkben a
letelepedés szabadságának elve alól meghatározott kivételek közé.39      A
 német, a belga, a brit, az ír és a holland kormány, valamit a Bizottság
 szerint az 55. cikkben meghatározott kivétel a különböző érintett
szakmák keretein belül csak azokra a tevékenységekre vonatkozik, amelyek
 ténylegesen részei a közhatalom gyakorlásának, azzal a feltétellel,
hogy ezek a tevékenységek elválaszthatók az adott szakma rendes
gyakorlásától.40      A
 letelepedési jog elve alóli kivételt képező tevékenységek természetének
 tekintetében azonban az említett kormányok véleményei eltérnek,
figyelemmel az ügyvédi szakma szervezetének tagállamonként eltérő
voltára.41      A
 német kormány azt a véleményt képviseli, hogy az ügyvédeknek az egyes
bírósági eljárásokban, különösen a büntető- vagy közjogi ügyekben
történő kötelező részvétele miatt olyan szoros a kapcsolat az ügyvédi
szakma és az igazságügyi hatósági tevékenység között, hogy az indokolná e
 szakma legalábbis nagy részének kivételét a liberalizáció alól.42      Az
 55. cikk első bekezdésének megfogalmazása szerint a letelepedési jogra
vonatkozó fejezet rendelkezéseinek alkalmazása alól kivételt képeznek „a
 közhatalom gyakorlásához tartósan vagy időlegesen kapcsolódó
tevékenységek […] az adott tagállam vonatkozásában”.43      Tekintettel
 a letelepedés szabadságának és a nemzeti elbánás szabályának a
Szerződés rendszerében való alapvető jellegére, az 55. cikk első
bekezdésében megengedett eltérések nem rendelkezhetnek olyan hatállyal,
mely túlmutatna azon a célon, amely érdekében ez a kivétel
meghatározásra került.44      Az
 55. cikk első bekezdésének lehetővé kell tennie a tagállamok számára,
hogy abban az esetben, ha egyes, a közhatalom gyakorlásához kapcsolódó
tevékenységek összefüggenek az 52. cikkben megfogalmazott valamely
önálló vállalkozói tevékenységgel, kizárhassák az állampolgárságukkal
nem rendelkezőket e tevékenységekből.45      Ezt
 az igényt tökéletesen kielégíti, ha ezen állampolgárok kizárása csak
azokra a tevékenységekre korlátozódik, amelyek önmagukban közvetlen és
sajátos részvételt jelentenek a közhatalom gyakorlásában.46      Az
 55. cikkben meghatározott kivételnek egy egész szakmára történő
kiterjesztése csak abban az esetben lenne megengedhető, ha az ilyen
tevékenységek oly módon kapcsolódnának e szakmához, hogy a letelepedés
liberalizálása arra kötelezné az érintett tagállamot, hogy elfogadja –
akár csak eseti jelleggel –, hogy a közhatalom gyakorlásához kapcsolódó
tevékenységeket állampolgárságával nem rendelkezők lássák el.47      E
 kiterjesztést nem lehet ellenben elfogadni akkor, ha egy független
szakma keretein belül a közhatalom gyakorlásának esetlegesen részét
képező tevékenységek elválaszthatóak az adott szakmai tevékenységek
együttesétől.48      Az
 57. cikk alapján elfogadott irányelvek hiányában, melyek célja
különösen az ügyvédi szakmára vonatkozó nemzeti rendelkezések
összehangolása volna, az ügyvédi hivatás gyakorlását továbbra is az
egyes tagállamok joga szabályozza.49      A
 letelepedés szabadságára vonatkozó, az 55. cikk első bekezdésben
meghatározott korlátozások esetleges alkalmazását ezért minden egyes
tagállam esetében külön kell vizsgálni, szem előtt tartva e szakma
szervezetére és gyakorlására alkalmazandó nemzeti rendelkezéseket.50      E
 vizsgálat során ugyanakkor figyelemmel kell lenni a letelepedés
szabadsága alóli kivételekre vonatkozóan az 55. cikkben előírt korlátok
közösségi jellegére, annak érdekében, hogy a Szerződés hatékony
érvényesülését ne befolyásolhassák a tagállamok egyoldalú rendelkezései.51      Azok
 a szakmai szolgáltatások, melyek akár rendszeres és szerves kapcsolatot
 jelentenek a bíróságokkal, sőt azok működéséhez való akár kötelező
jellegű hozzájárulást képeznek, ettől még nem valósítanak meg közhatalom
 gyakorlásában való részvételt.52      Különösen
 nem tekinthetők e közhatalomban való részvételnek a legtipikusabb
ügyvédi tevékenységek, mint amilyen a jogi tanácsadás és
segítségnyújtás, továbbá a bíróság előtti képviselet és védelem, akkor
sem, ha az ügyvédi képviselet vagy segítségnyújtás kötelező, vagy
törvény alapján e tevékenységek ellátására kizárólag ügyvéd jogosult.53      E
 tevékenységek gyakorlása ugyanis érintetlenül hagyja az igazságügyi
hatóság mérlegelési jogkörét és az igazságszolgáltatási hatáskör szabad
gyakorlását.54      A
 feltett kérdésre adandó válasz tehát az, hogy a letelepedés szabadsága
alól az 55. cikk első bekezdésben meghatározott kivétel az 52. cikk
hatálya alá tartozó azon tevékenységekre korlátozódik, amelyek
önmagukban közvetlen és sajátos részvételt jelentenek a közhatalom
gyakorlásában.55      Semmiképp
 nem lehet ezt a minősítést az ügyvédi szakmához hasonló szabad
foglalkozás keretében olyan tevékenységekre alkalmazni, mint amilyen a
jogi tanácsadás és segítségnyújtás, vagy a bíróság előtti képviselet és
védelem, még akkor sem, ha a törvény kötelező jogi képviseletet ír elő,
vagy törvény alapján e tevékenységek ellátására kizárólag ügyvéd
jogosult. A költségekről56      A
 Bíróságnál észrevételt előterjesztő Belga Királyság Kormánya,
Németországi Szövetségi Köztársaság Kormánya, Írország Kormánya, a
Luxemburgi Nagyhercegség Kormánya, a Holland Királyság Kormánya,
Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságának Kormánya és az
Európai Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem
téríthetők meg.57      Mivel
 ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a belgiumi
Conseil d’État előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez
utóbbi bíróság dönt a költségekről.A fenti indok alapján,A BÍRÓSÁG,a
 belgiumi Conseil d'État közigazgatási kollégiuma harmadik tanácsának
1973. december 21-i ítéletével hozzá intézett kérdésére válaszolva a
következőképpen határozott:1)      Az
 átmeneti időszak vége óta az EGK-Szerződés 52. cikke közvetlenül
alkalmazandó rendelkezés, tekintet nélkül arra, hogy adott területen
esetleg hiányoznak a Szerződés 54. cikkének (2) bekezdésében és 57.
cikkének (1) bekezdésében előírt irányelvek.2)      A
 letelepedés szabadsága alól az EGK-Szerződés 55. cikkének első
bekezdésben meghatározott kivétel az 52. cikk hatálya alá tartozó azon
tevékenységekre korlátozódik, amelyek önmagukban közvetlen és sajátos
részvételt jelentenek a közhatalom gyakorlásában; semmiképp nem lehet
ezt a minősítést az ügyvédi szakmához hasonló szabad foglalkozás
keretében olyan tevékenységekre alkalmazni, mint amilyen a jogi
tanácsadás és segítségnyújtás, vagy a bíróság előtti képviselet és
védelem, még akkor sem, ha a törvény kötelező jogi képviseletet ír elő,
vagy törvény alapján e tevékenységek ellátására kizárólag ügyvéd
jogosult.LecourtDonner      SørensenMonaco       Mertens de Wilmars PescatoreKutscher      Ó DálaighMackenzie StuartKihirdetve Luxembourgban, az 1974. június 21‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       R. Lecourthivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: francia.