title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2013. július 18.#Mark Alemo‑Herron és társai kontra Parkwood Leisure Ltd.#A Supreme Court of the United Kingdom (Egyesült Királyság) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Vállalkozások átruházása – 2001/23/EK irányelv – A munkavállalók jogainak védelme – Az átadóra és a munkavállalóra az átruházás időpontjában alkalmazandó kollektív szerződés.#C‑426/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2013. július 18. (
            *1
         )
      „Vállalkozások átruházása — 2001/23/EK irányelv — A munkavállalók jogainak védelme — Az átadóra és a munkavállalóra az átruházás időpontjában alkalmazandó kollektív megállapodás”
      A C-426/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Supreme Court of the United Kingdom (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2011. augusztus 12-én érkezett, 2011. augusztus 10-i határozatával terjesztett elő az előtte

         Mark Alemo-Herron és társai

      és
      a Parkwood Leisure Ltd között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta, a harmadik tanács elnökeként eljáró bíró, K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský (előadó) és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. szeptember 20-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               M. Alemo-Herron és társai képviseletében T. Linden barrister, és L. Prince advocate,

               —

               a Parkwood Leisure Ltd képviseletében A. Lynch QC,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében H. Walker, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében G. Rozet és J. Enegren, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2013. február 19-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12-i 2001/23/EK tanácsi irányelv (HL L 82., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o.) 3. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               A kérelmet M. Alemo–Herron és társai, valamint a Parkwood Leisure Ltd (a továbbiakban: Parkwood) között kollektív megállapodás alkalmazása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 2001/23 irányelv az 1998. június 29-i 98/50/EK tanácsi irányelvvel (HL L 201., 88. o.) módosított, a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek és üzletrészek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1977. február 14-i 77/187/EGK tanácsi irányelv (HL L 61., 26. o.; a továbbiakban: 77/187 irányelv) egységes szerkezetbe foglalását hajtotta végre.

               4

               A 2001/23 irányelv 3. cikkének (1)–(3) bekezdése ekképp rendelkezik:
               „(1)   Az átadót megillető, az átruházás napján fennálló munkaszerződésből vagy munkaviszonyból eredő jogok és kötelezettségek az ilyen átruházásból eredően átszállnak a kedvezményezettre.
               A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az átruházás időpontját követően az átadó és a kedvezményezett egyetemlegesen felelnek az olyan kötelezettségekért, amelyek az átruházás időpontját megelőzően keletkeztek az átruházás napján fennálló munkaszerződésből vagy munkaviszonyból.
               (2)   A tagállamok megfelelő intézkedéseket fogadhatnak el annak biztosítása érdekében, hogy az átadó a kedvezményezettet tájékoztassa minden, ezen cikk alapján a kedvezményezett részére átruházásra kerülő jogról és kötelezettségről, amennyiben az átruházás időpontjában ezekről a jogokról és kötelezettségekről az átadónak tudomása van, vagy tudomása kellene, hogy legyen. Az átadónak a kedvezményezett tájékoztatását illető mulasztása bármely ilyen jog vagy kötelezettség tekintetében nem érinti az adott jog vagy kötelezettség átszállását és a munkavállalóknak azt a jogát, hogy az adott jog vagy kötelezettség tekintetében igényüket a kedvezményezettel és/vagy az átadóval szemben érvényesítsék.
               (3)   Az átruházást követően a kedvezményezett köteles tiszteletben tartani a kollektív szerződésekben lefektetett feltételeket, mégpedig ugyanolyan mértékben, ahogyan azt az adott megállapodás az átadó számára előírta, a kollektív szerződés megszűnésének vagy lejártának időpontjáig vagy egy újabb kollektív szerződés hatálybalépésének vagy alkalmazásának a napjáig.
               A tagállamok korlátozhatják az ilyen feltételek kötelező figyelembevételének időtartamát azzal, hogy ez nem lehet kevesebb egy évnél.”

               5

               Ezen irányelv 8. cikke szerint:
               „Ez az irányelv nem korlátozza a tagállamoknak azt a jogát, hogy a munkavállalókra nézve kedvezőbb törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy fogadjanak el, vagy a munkavállalókra nézve kedvezőbb kollektív szerződések alkalmazását engedélyezzék vagy segítsék elő.”

         Az Egyesült Királyság joga

               6

               Az Egyesült Királyság a 77/187 irányelvet a vállalkozások átruházásáról (a foglalkoztatás védelméről) szóló 1981. évi rendelet (Transfer of Undertakings [Protection of Employment] Regulations 1981; a továbbiakban: TUPE) révén ültette át.

               7

               A TUPE 5. cikke (2) bekezdésének a) pontja, amely a 2001/23 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének tartalmát ülteti át, a következőképpen rendelkezik:
               „A szerződésből eredő vagy ahhoz kötődő jogok, felhatalmazások és kötelezettségek e rendelet értelmében átszállnak a kedvezményezettre.”

               8

               A nemzeti jog értelmében a felek a szerződésükbe belefoglalhatnak olyan rendelkezést, hogy a munkavállaló bérét időről időre olyan harmadik fél, mint a National Joint Council for Local Governement Services (a továbbiakban: NJC) határozza meg, amelynek a munkáltató nem tagja, vagy amelyben nem rendelkezik képviselettel. Az Egyesült Királyság szociális partnereinek kapcsolatrendszerében az ilyen típusú kollektív szerződések főszabály szerint nem kötelezők a felekre nézve, kivéve ha a felek kifejezetten ennek ellenkezőjéről rendelkeznek. E kollektív szerződések rendelkezései tehát a munkáltató és munkavállaló közötti egyedi munkaszerződés részévé válva érvényesülhetnek. Erre, mint a jelen ügyben is, úgy kerülhet sor, hogy a szerződésbe olyan rendelkezést iktatnak, miszerint a munkavállalót megilletik a munkáltató és a szakszervezet vagy valamely más hasonló szervezet, például az NJC által kialkudott feltételekből eredő előnyök. Mivel e feltételeket a munkaszerződésbe foglalják, azok a munkaszerződés rendelkezéseiként érvényesülnek.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               9

               2002-ben London egyik kerületi önkormányzata, a Lewisham London Borough Council (a továbbiakban: Lewisham) a „szabadidős” szolgáltatását átruházta a magánszektorbeli CCL Limited (a továbbiakban: CCL) nevű vállalkozásnak, amely az e szolgáltatás érdekében alkalmazott munkavállalókat átvette személyzeti állományába. 2004 májusában a CCL átruházta az említett szolgáltatást a Parkwoodnak, amely szintén magánszektorbeli vállalkozás.

               10

               Amíg a „szabadidős” szolgáltatás a Lewishamhez tartozott, a Lewisham és a szolgáltatás érdekében alkalmazott munkavállalók közötti munkaszerződésekre az NJC, a helyi közszférán belüli kollektív tárgyalásokra felhatalmazott szervezet keretében kialkudott munkafeltételek voltak irányadók. Az NJC által kialkudott megállapodások alkalmazása nem a törvényen, hanem a munkaszerződésben szereplő, alábbi szerződéses kikötésen alapult:
               „A [Lewishamnél] fennálló munkaviszonya alatt az Ön munkafeltételei a[z NJC] által időről időre újratárgyalt kollektív megállapodásokban foglaltaknak felelnek meg, kiegészülve [a Lewisham] tárgyalóbizottságai által helyi szinten kötött megállapodásokkal.”

               11

               A „szabadidős” szolgáltatás CCL-re való átruházásának időpontjában az NJC által 2002. április 1-je és 2004. március 31. közötti időszakra kialkudott megállapodás volt az irányadó. Az e szolgáltatást ellátó vállalkozás Parkwood részére történő átruházására 2004 májusában került sor.

               12

               A Parkwood nem tagja az NJC-nek, nem is lehetne tagja, hiszen olyan magánszektorbeli vállalkozás, amely nem tartozik a közigazgatási szervezetrendszerbe.

               13

               Az NJC keretén belül 2004 júniusában kötött újabb megállapodás visszaható hatállyal, 2004. április 1-jén lépett hatályba, és 2007. március 31-ig volt érvényben. A megállapodás tehát a szóban forgó vállalkozás Parkwoodra történő átruházását követően jött létre. Ezen okból a Parkwood úgy értelmezte, hogy az új megállapodás őt nem köti, és erről értesítette a munkavállalókat, akiktől megtagadta az NJC keretében a 2004 áprilisa és 2007 márciusa közötti időszakra kialkudott béremelést.

               14

               Az NJC keretében kötött megállapodások alkalmazásának Parkwood általi megtagadása miatt a munkavállalók keresetet indítottak az Employment Tribunal előtt, amely keresetet ez utóbbi 2008-ban elutasította. A munkavállalók ezen ítélettel szemben fellebbezést terjesztettek elő az Employment Appeal Tribunal előtt, amely 2009. január 12-én helyt adott a fellebbezésnek. A Parkwood ez utóbbi bíróság határozatát a Court of Appel (England & Wales) (Civil Division) előtt támadta meg.

               15

               2010. január 29-én az említett bíróság helyt adott a Parkwood jogorvoslati kérelmének, és hatályában fenntartotta az Employment Tribunalnak az alapeljárás felpereseinek keresetét elutasító határozatát. A Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) úgy ítélte meg, hogy a C-499/04. sz. Werhof-ügyben 2006. március 9-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-2397. o.) értelmében a 77/187 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése nem kötelezte a kedvezményezettet semmilyen, a vállalkozás átruházását követően megkötött kollektív megállapodás betartására.

               16

               Az alapeljárás felperesei megtámadták a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) határozatát a Supreme Court of the United Kingdom előtt, amely úgy határozott, hogy a 2001/23 irányelv értelmezésével és hatályával kapcsolatos kérdéseket terjeszt a Bíróság elé. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ugyanis az a kérdés, amelyet a Bíróság a fent hivatkozott Werhof-ügyben hozott ítéletében vizsgált, nem azonos azzal a kérdéssel, amelyet az alapügyben meg kell válaszolni.

               17

               E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a fent hivatkozott Werhof-ügy tárgyát képező német jog a munkavállalóknak a vállalkozás vagy tevékenység átruházása utáni védelmére statikus megközelítést alkalmaz. E jog úgy rendelkezik, hogy a kollektív megállapodásokból eredő szabályok csak azzal a tartalommal válnak a munkaszerződés részévé, amellyel már a vállalkozás vagy a tevékenység átruházásának időpontjában is rendelkeztek, és hogy az átruházás után nem tehetők naprakésszé.

               18

               Az alapügyben azonban az a kérdés merül fel, hogy a nemzeti kötelmi jog alapján a tagállam biztosíthat-e a munkavállalóknak a vállalkozás vagy tevékenység átruházása esetén „dinamikus” védelmet, amely szerint a kedvezményezettel szemben nem kizárólag a szóban forgó átruházás időpontjában hatályos, hanem az átruházás utáni kollektív szerződésekre is lehet hivatkozni.

               19

               Ilyen körülmények között a Supreme Court of the United Kingdom úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Amennyiben, mint a jelen ügyben is, valamely munkavállalónak szerződésből eredő joga van az átadó munkáltatóval szemben a munkavállalói képviseletet ellátó kollektív testület által időről időre újratárgyalt és elfogadott munkafeltételek által biztosított előnyökhöz, és amennyiben e jogot a nemzeti jog a munkavállaló és az átadó munkáltató közötti viszony szempontjából inkább dinamikus, mint statikus jellegűként ismeri el, úgy a [2001/23] tanácsi irányelv a [fent hivatkozott Werhof-ügyben hozott ítéletre] figyelemmel értelmezve

                                 a)

                                 előírja-e, hogy e jogot védelemben kell részesíteni, és az érvényesíthető a kedvezményezettel szemben olyan átruházás esetén, amelyre kiterjed [ezen] irányelv hatálya;
                                 vagy

                                 b)

                                 feljogosítja-e a nemzeti bíróságokat annak megállapítására, hogy e jog védelemben részesül és érvényesíthető a kedvezményezettel szemben olyan átruházás esetén, amelyre kiterjed az irányelv hatálya;
                                 vagy

                                 c)

                                 kizárja-e, hogy a nemzeti bíróságok megállapíthassák, hogy az ilyen jog védelemben részesül és érvényesíthető a kedvezményezettel szemben olyan átruházás esetén, amelyre kiterjed az irányelv hatálya?

                        2)

                        Olyan esetben, ha egy tagállam eleget tett a 2001/23 irányelv 3. cikke szerinti minimumkövetelmények végrehajtására vonatkozó kötelezettségének, ugyanakkor felmerül a kérdés, hogy vajon a végrehajtásra vonatkozó intézkedéseket úgy kell-e értelmezni, hogy azok a védelem alatt álló munkavállalók számára kedvező módon, dinamikus szerződéses jogokat biztosítva a kedvezményezettel szemben, túlmutatnak ezeken a követelményeken, ilyen esetekben a tagállam bíróságai szabadon alkalmazhatják-e a nemzeti jogot az átültetést szolgáló rendelkezések értelmezésére, feltéve minden esetben, hogy az ilyen értelmezés nem ellentétes a közösségi joggal, vagy az értelmezésre vonatkozóan más megközelítést kell alkalmazniuk, és ha igen, milyen megközelítést?

                        3)

                        A jelen ügyben, ahol a munkáltató nem állítja, hogy a munkavállalók nemzeti jog szerint fennálló, kollektíven megállapított munkafeltételekhez való dinamikus joga a munkáltatónak az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló[, Rómában 1950. november 4-én aláírt] európai egyezmény 11. cikke szerinti jogainak megsértését jelenti, szabadon alkalmazhatja-e a nemzeti bíróság a TUPE munkavállalók által hivatkozott értelmezését?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               20

               Az együttesen vizsgálandó három kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2001/23 irányelv 3. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes az, ha a tagállam a vállalkozás olyan átruházása esetén, mint amely az alapügy tárgyát képezi, lehetővé teszi, hogy az átruházás időpontját követően megtárgyalt és elfogadott kollektív szerződésekre utaló dinamikus kikötésekre hivatkozzanak a kedvezményezettel szemben.

               21

               Először is meg kell állapítani, hogy a 77/187 irányelv 3. cikkére vonatkozó, fent hivatkozott Werhof-ügyben hozott ítélet több olyan elemet is tartalmaz, amely releváns az alapügy szempontjából. Ez utóbbi kétségtelenül a 2001/23 irányelvvel kapcsolatos, azonban az említett elemek teljes mértékben átvehetők, mivel ezen irányelv a 77/187 irányelvet foglalja egységes szerkezetbe, és mindkét irányelv 3. cikke releváns rendelkezéseinek azonos a megfogalmazása.

               22

               Először is emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Werhof-ügyben hozott ítélet 37. pontjában a Bíróság kimondta, hogy a 77/187 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az, ha a kedvezményezettet – aki nem részese annak az átadót kötelező kollektív szerződésnek, amelyre a munkaszerződés utal – nem kötik azok a kollektív szerződések, amelyek a vállalkozás átruházásának időpontjában hatályban levőnél később lépnek hatályba.

               23

               Ezenkívül a 2001/23 irányelv 8. cikkéből kitűnik, hogy ez az irányelv nem érinti a tagállamok azon jogát, hogy a munkavállalókra nézve kedvezőbb törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be, vagy a szociális partnerek között kötött, a munkavállalókra nézve kedvezőbb kollektív szerződések alkalmazását segítsék elő vagy engedélyezzék.

               24

               Ami az alapügyet illeti, kétségtelen – amint az az előterjesztett második kérdésnek magából a szövegéből következik –, hogy az érintett vállalkozás átruházásának időpontját követően megtárgyalt és elfogadott kollektív szerződésekre utaló kikötés, mivel dinamikus szerződéses jogokat biztosít, kedvezőbbnek bizonyul a munkavállalókra nézve.

               25

               A 77/187 irányelv célja így a vállalkozás átruházásakor nemcsak a munkavállalók érdekeinek védelme, hanem a munkavállalók érdekei és a kedvezményezett érdekei közötti igazságos egyensúly biztosítása is. Az irányelv kifejezetten kimondja, hogy a kedvezményezettnek módjában kell, hogy álljon a tevékenysége folytatásához szükséges kiigazítások és alkalmazkodás végrehajtása (lásd ebben az értelemben fent hivatkozott Werhof-ügyben hozott ítélet 31. pontját).

               26

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó vállalkozásátruházás közjogi jogi személy és magánjogi jogi személy között történt.

               27

               Mivel a közszektorból a magánszektorba való vállalkozásátruházásról van szó, meg kell állapítani, hogy a kedvezményezett tevékenységének folytatása jelentős kiigazítást és alkalmazkodást tesz szükségessé tekintettel a munkakörülményeket illetően e két szektor között fennálló elkerülhetetlen különbségekre.

               28

               Márpedig az érintett vállalkozásátruházás időpontját követően megtárgyalt és elfogadott kollektív megállapodásokra utaló dinamikus kikötés – amelynek célja a közszektorbeli munkakörülmények alakulásának szabályozása – jelentősen korlátozhatja azon mozgásteret, amely az említett kiigazítási ás alkalmazkodási intézkedések magánjogi kedvezményezett általi meghozatalához szükségesek.

               29

               Ilyen helyzetben az ilyen kikötés sértheti egyrészt a kedvezményezett mint munkáltató érdekei, másrészt a munkavállalók érdekei közötti igazságos egyensúlyt.

               30

               Másodszor meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a 2001/23 irányelv rendelkezéseit az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) elismert alapvető jogok tiszteletben tartásával kell értelmezni (lásd ebben az értelemben a C-179/11. sz., Cimade és GISTI ügyben 2012. szeptember 27-én hozott ítélet 42. pontját).

               31

               E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kétségtelenül megjegyzi, hogy az alapeljárásbeli jogvitának nem tárgya a valamely szervezettől való távolmaradáshoz való jog. Mindazonáltal a 2001/23 irányelv 3. cikke értelmezésének mindenképpen összhangban kell állnia a Chartának a vállalkozás szabadságát kimondó 16. cikkével.

               32

               Ezen alapvető jog magában foglalja többek között a szerződési szabadságot, amint az a Charta értelmezéséhez való útmutatás céljából megfogalmazott magyarázatokból (HL 2007. C 303., 17. o.) következik, amelyet az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésének és a Charta 52. cikke (7) bekezdésének megfelelően figyelembe kell venni a Charta értelmezésénél (a C-283/11. sz. Sky Österreich ügyben 2013. január 22-én hozott ítélet 42. pontja).

               33

               A 2001/23 irányelv 3. cikkére tekintettel ebből az következik, hogy a vállalkozás szabadsága értelmében a kedvezményezettnek rendelkeznie kell azzal a lehetőséggel, hogy hatékonyan érvényesíthesse érdekeit az olyan szerződési folyamatban, amelyben részt vesz, és hogy a jövőbeli gazdasági tevékenységére tekintettel tárgyalhasson a munkavállalói munkakörülményeinek alakulását meghatározó tényezőkről.

               34

               Meg kell azonban állapítani, hogy az alapügyben szereplő kedvezményezettnek egyáltalán nincs lehetősége részt venni a szóban forgó kollektív tárgyalásokat folytató szervezetben. Ilyen körülmények között e kedvezményezett nem tudja hatékonyan érvényesíteni érdekeit a szerződési folyamatban, és nem tárgyalhat – a jövőbeli gazdasági tevékenységére tekintettel – a munkavállalói munkakörülményeinek alakulását meghatározó tényezőkről.

               35

               Ilyen körülmények között az említett kedvezményezett szerződési szabadsága olyan súlyosan korlátozva van, hogy e korlátozás érintheti a vállalkozás szabadságának lényegét.

               36

               Márpedig a 2001/23 irányelv 8. cikkével együttesen értelmezett 3. cikke nem értelmezhető úgy, hogy felhatalmazza a tagállamokat olyan intézkedések meghozatalára, amelyek miközben kedvezőbbek a munkavállalókra nézve, érinthetik a vállalkozás szabadságának lényegét (lásd analógia útján a C-544/10. sz. Deutsches Weintor ügyben 2012. szeptember 6-án hozott ítélet 54. és 58. pontját).

               37

               A fentiek összességére tekintettel az előterjesztett három kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 20001/23 irányelv 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, ha a tagállam a vállalkozás átruházása esetén lehetővé teszi, hogy az átruházás időpontját követően megtárgyalt és elfogadott kollektív szerződésekre utaló dinamikus kikötésre hivatkozzanak a kedvezményezettel szemben, amennyiben ez utóbbinak nincs lehetősége részt venni az ilyen, átruházást követően megkötött kollektív szerződéseket érintő tárgyalási folyamatban.

         A költségekről

               38

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12-i 2001/23/EK tanácsi irányelv 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, ha a tagállam a vállalkozás átruházása esetén lehetővé teszi, hogy az átruházás időpontját követően megtárgyalt és elfogadott kollektív szerződésekre utaló dinamikus kikötésre hivatkozzanak a kedvezményezettel szemben, amennyiben ez utóbbinak nincs lehetősége részt venni az ilyen, átruházást követően megkötött kollektív szerződéseket érintő tárgyalási folyamatban.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság (hatodik tanács) március 6.-i ítélete: 1997. # Maatschap M.J.M. Linthorst, K.G.P. Pouwels en J. Scheren c.s. kontra Inspecteur der Belastingdienst/Ondernemingen Roermond. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Hollandia. # Hatodik HÉA irányelv - 9. cikk. # C-167/95. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2012. július 19.#Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö kontra A Oy.#A Korkein hallinto-oikeus (Finnország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Közvetlen adózás – A letelepedés szabadsága – A tőke szabad mozgása – EGT‑Megállapodás – 31. és 40. cikk – 2009/133/EK irányelv – Hatály – Valamely tagállamban letelepedett társaság és az EGT‑Megállapodásban részes harmadik államban letelepedett társaság közötti részesedéscsere – Adómentesség megtagadása – Adózási kérdésekben folytatott kölcsönös igazgatási jogsegélyről szóló egyezmény.#C‑48/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2012. július 19. (
            *1
         )
      „Közvetlen adózás — A letelepedés szabadsága — A tőke szabad mozgása — EGT-Megállapodás — 31. és 40. cikk — 2009/133/EK irányelv — Hatály — Valamely tagállamban letelepedett társaság és az EGT-Megállapodásban részes harmadik államban letelepedett társaság közötti részesedéscsere — Adómentesség megtagadása — Adózási kérdésekben folytatott kölcsönös igazgatási jogsegélyről szóló egyezmény”
      A C-48/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Korkein hallinto-oikeus (Finnország) a Bírósághoz 2011. február 2-án érkezett, 2011. január 31-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

      és
      az A Oy

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (előadó) és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. február 29-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az A Oy képviseletében M. Ohtonen asianajaja,

               —

               a finn kormány képviseletében M. Pere, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a portugál kormány képviseletében L. Fernandes, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a norvég kormány képviseletében K. B. Moen és K. Moe Winther, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében R. Lyal és I. Koskinen, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az EFTA Felügyeleti Hatóság képviseletében X. Lewis és F. Simonetti, meghatalmazotti minőségben

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május 2-i megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.; a továbbiakban: EGT-Megállapodás) 31. és 40. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö, a finn adóhatóság és az A Oy (a továbbiakban: A), egy finn társaság között egy részesedéscsere-ügylet tárgyában folyamatban lévő peres eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az EGT-Megállapodás

               3

               Az EGT-Megállapodás 6. cikke ekképp rendelkezik:
               „A joggyakorlat jövőbeni fejleményeinek sérelme nélkül e megállapodás rendelkezéseit, amennyiben a lényeget illetően megegyeznek az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés, valamint az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés megfelelő szabályaival, továbbá az említett két szerződés alapján elfogadott jogi aktusokkal, végrehajtásuk és alkalmazásuk során az Európai Közösségek Bírósága által az e megállapodás aláírásának időpontja előtt hozott vonatkozó határozatoknak megfelelően kell értelmezni.”

               4

               E megállapodás 31. cikke előírja:
               „(1)   E megállapodás rendelkezéseinek keretében tilos az [Európai Közösség tagállamai] és az [Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) államai] állampolgárainak egy másik tagállam területén történő szabad letelepedésére vonatkozó minden korlátozás. Ezt a rendelkezést kell alkalmazni képviseletnek, fióktelepnek, leányvállalatnak [az Európai Közösség egyik] tagállama vagy EFTA-állam valamely EK-tagállamban vagy EFTA-államban letelepedett állampolgára által történő alapítása esetében.
               A szabad letelepedés magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások, így különösen a 34. cikk második bekezdése szerinti társaságok alapítására és irányítására, a letelepedés országának joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek szerint, figyelemmel a tőkére vonatkozó fejezet rendelkezéseire is.
               (2)   A letelepedés szabadságára vonatkozó különös rendelkezéseket a VIII-XI. melléklet tartalmazza.”

               5

               A szóban forgó megállapodás 40. cikke értelmében:
               „E megállapodás rendelkezéseinek keretében a Szerződő Felek között az [Európai Közösség tagállamaiban] vagy az EFTA-államokban letelepedett személyek tőkéjének mozgását semmi nem korlátozhatja, és a felek állampolgársága vagy lakóhelye, vagy a beruházás helye alapján nincs helye megkülönböztetésnek. Az ebben a cikkben foglaltak végrehajtásához szükséges rendelkezéseket a XII. melléklet tartalmazza.”

         Az uniós jog

               6

               A részesedéscserét a különböző tagállamok társaságainak egyesülésére, szétválására, részleges szétválására, eszközátruházására és részesedéscseréjére, valamint az SE-k vagy az SCE-k létesítő okirat szerinti székhelyének a tagállamok közötti áthelyezésére alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, 2009. október 19-i 2009/133/EK tanácsi irányelv (HL L 310., 34. o.) 2. cikkének e) pontja a következőképpen határozza meg:
               „[...] az a művelet, amellyel egy társaság egy másik társaságban a szavazati jogok többségét biztosító részesedést szerez, vagy – ha már ilyen többséggel rendelkezik – további részesedést szerez, és az utóbbi társaság tagjainak (részvényeseinek) értékpapírjaiért cserébe a saját jegyzett tőkéjét megtestesítő értékpapírokat bocsát ki, és adott esetben cserébe a kibocsátott értékpapírok névértéke – vagy névérték hiányában a könyv szerinti érték – 10%-át meg nem haladó készpénzt fizet ki.”

         A finn jog

               7

               A gazdasági tevékenységből eredő jövedelem adóztatásáról szóló 360/1968 törvény (Laki elinkeinotulon verottamisesta [360/1968]; a továbbiakban: a társaságok adóztatásáról szóló törvény) 52. és 52f. cikkének (1) és (2) bekezdése ekképp rendelkezik:
               „52. cikk
               Az 52a–52f. cikk rendelkezéseit a belföldi részvénytársaságok egyesülésére, szétválására, vállalkozásátadására vagy részesedéscseréjére kell alkalmazni. A jelen törvény 52a–52e. cikkeit kell alkalmazni a jövedelemadóról szóló törvény 3. cikkében felsorolt társaságok egyesülésére, szétválására, vállalkozásátadására vagy részesedéscseréjére is. A részvénytársaságokra, a részvényekre, a tőkére és a részvényesekre vonatkozó rendelkezéseket e tekintetben alkalmazni kell az egyéb társaságokra, üzletrészeikre, a tőkéjükben való részesedésre, illetve tagjaikra. Az egyesülési ügyletekre vonatkozó rendelkezéseket a belföldi gazdasági egyesülések egyesülési ügyleteire is alkalmazni kell. A részvénytársaságokra, a részvényekre és a részvényesekre vonatkozó rendelkezéseket e tekintetben az egyesülések tőkerészesedéseire, ezek tagjaira, valamint magukra az egyesülésekre is alkalmazni kell.
               Az 52a–52f. cikk az alábbi megszorítások mellett akkor is alkalmazandó, ha az egyesülés, a szétválás, a vállalkozásátadás vagy a részesedéscsere a különböző tagállamok társaságainak egyesülésére, szétválására, részleges szétválására, eszközátruházására és részesedéscseréjére, valamint az SE-k vagy az SCE-k létesítő okirat szerinti székhelyének a tagállamok közötti áthelyezésére alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, [1993. július 23-i] 90/434/EGK tanácsi irányelv 3. cikkének a) pontja értelmében vett, a társasági adó alá tartozó társaságokat érint. A társaság a tagállamok egyikében illetőséggel rendelkező társaságnak tekintendő, ha e tagállam joga szerint adózási szempontból illetőséggel rendelkezik e tagállamban, és az Európai Unió tagállama és egy harmadik állam között létrejött kettős adózást elkerülő egyezmény feltételei alapján adózási szempontból nem kell Unión kívüli illetőségűnek tekinteni.
               […]
               52f. cikk
               A részesedéscsere az a művelet, amellyel egy részvénytársaság egy másik részvénytársaságban az e másik részvénytársaság összes értékpapírjából eredő szavazati jogok több mint felét biztosító részesedést szerez, vagy – ha már a szavazati jogok több mint felével rendelkezik – további részesedést szerez, és a másik társaság részvényesei ellenszolgáltatásként tőle újonnan kibocsátott értékpapírokat vagy saját maga által birtokolt értékpapírokat kapnak. Ellenszolgáltatásként pénzbeli szolgáltatás is nyújtható, amely azonban nem haladhatja meg az ellenszolgáltatásként átadott részvények névértékének vagy – névérték hiányában – a befizetett tőke részvények által megtestesített hányadának tíz százalékát.
               A részesedéscsere az adóztatás során nem minősül átruházásnak. A csere révén megszerzett részesedés bekerülési értékeként az átadott részesedés bekerülési értékének az adóztatás során nem le nem írt része veendő figyelembe. Pénzbeli ellenszolgáltatás esetén a csere átruházásnak minősül.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdés

               8

               Az A a C Oy (a továbbiakban: C), finn jog szerinti társaság összesen 20743 darab értékpapírjából 4093 darabbal rendelkezik, ami körülbelül 19,7%-os részesedésnek felel meg. A C másik tulajdonosa a körülbelül 80,3%-os részesedéssel rendelkező B AS, norvég társaság (a továbbiakban: B). Az alapeljárás tárgyát képező ügylet célja a társaságok adóztatásáról szóló törvény 52f. cikke értelmében vett részesedéscsere végrehajtása volt, oly módon, hogy A a C-ben birtokolt részesedését a B-nek adta át, és ellenszolgáltatásként B-től újonnan kibocsátott értékpapírokat kapott, tőkéjének mintegy 6%-át kitevő értékben. Ezen ügyletet követően B tehát C tőkéjének 100%-át birtokolta.

               9

               A azt kérdezte a keskusverolautakuntától (központi adójogi bizottság), hogy az 52f. cikk, amelynek értelmében a részesedéscsere bizonyos feltételek mellett nem minősül adóköteles átruházásnak, alkalmazható-e az alapeljárásban vitatott részesedéscserére.

               10

               E bizottság 2008. október 1-jei 55/2008. sz. feltételes adómegállapítás tárgyában hozott határozatában úgy foglalt állást, hogy a társaságok adóztatásáról szóló törvény 52f. cikkében rögzített elvek alkalmazhatók az A és B között tervezetthez hasonló részesedéscserére. E határozat szerint a társaságok adóztatásáról szóló törvény 52f. cikkéből következő elvek az ügyben alkalmazhatók, ily módon e részesedéscsere A adóztatása során nem minősül átruházásnak.

               11

               A Korkein hallinto-oikeushoz (legfelsőbb közigazgatási bíróság) benyújtott keresetében a Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö a központi adójogi bizottság feltételes adómegállapítás tárgyában hozott határozatának megsemmisítését kérte.

               12

               Ilyen körülmények között a Korkein hallinto-oikeus felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
               „Az EGT-Megállapodás 31. és 40. cikkére figyelemmel ugyanúgy semlegesen kell-e kezelni az adóztatás során azt a részesedéscserét, amellyel egy finn részvénytársaság a hozzá tartozó társaság értékpapírjait egy (aksjeselskap jogi [rt.] formájában működő) norvég társaságnak adja át, és ellenszolgáltatásként a norvég társaság által kibocsátott értékpapírokat szerez, mint az ugyanilyen részesedéscserét, ha arra belföldi részvénytársaságok vagy adózási szempontból az Európai Unió tagállamaiban illetőséggel rendelkező társaságok között kerülne sor?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               13

               Előzetesen meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza: a társaságok adóztatásáról szóló törvény a 2009/133 irányelvet ülteti át a belső jogba.

               14

               A szóban forgó irányelv 1. cikke értelmében ezen irányelvet kizárólag azokra a részesedéscserékre kell alkalmazni, amelyekben két vagy több tagállam társaságai érintettek. Mivel a részesedéscserében érintett egyik társaság, nevezetesen a B társaság, nem valamely tagállamban, hanem Norvégiában honos, a szóban forgó részesedéscsere nem tartozik a 2009/133 irányelv hatálya alá. E körülményre figyelemmel az előterjesztett kérdésre a nemzeti adójogi szabályozás rendelkezéseit az EGT-Megállapodás rendelkezéseire tekintettel vizsgálva kell választ adni.

               15

               Az EGT-Megállapodást illetően emlékeztetni kell arra, hogy e megállapodás egyik fő célja az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgásának lehető legteljesebb megvalósítása az Európai Gazdasági Térség (EGT) egészében, úgy, hogy az Unió területén megvalósított belső piac kiterjedjen az EFTA államaira. Ennek érdekében az említett megállapodás számos rendelkezése a megállapodás lehető legegységesebb módon való értelmezését írja elő az EGT egészében (lásd a 1992. április 10-i1/92. sz. véleményt [EBHT 1992., I-2821. o.]). Ennek keretében a Bíróság feladata annak biztosítása, hogy az EGT-Megállapodásnak az EUM-Szerződés szabályaival lényegében azonos rendelkezéseit a tagállamokon belül azonos módon értelmezzék (a C-540/07. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. november 19-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-10983. o.] 65. pontja és a C-72/09. sz. Établissements Rimbaud ügyben 2011. október 28-án hozott ítélet [EBHT 2010., I-10659. o.] 20. pontja).

               16

               Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket az uniós jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd különösen a C-319/02. sz. Manninen-ügyben 2004. szeptember 7-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-7477. o.] 19. pontját; a C-292/04. sz., Meilicke és társai ügyben 2007. március 6-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-1838. o.] 19. pontját; a C-157/05. sz. Holböck-ügyben 2007. május 24-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-4051. o.] 21. pontját, valamint a C-451/05. sz. ELISA-ügyben 2007. október 11-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-8251. o.] 68. pontját). Hasonlóképpen e hatáskör azt sem teszi lehetővé számukra, hogy az EGT-Megállapodás hasonló rendelkezéseivel garantált szabad mozgással ellentétes intézkedéseket alkalmazzanak (lásd a fent hivatkozott Établissements Rimbaud ügyben hozott ítélet 19. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               17

               Azon szabadságot illetően, amelynek fényében az alapügyben vitatott nemzeti szabályozást elemezni kell, az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy annak megállapításához, hogy valamely nemzeti jogszabály a letelepedés szabadságának vagy a tőke szabad mozgásának körébe tartozik-e, a szóban forgó jogszabály tárgyát kell megvizsgálni (a Bíróság C-492/04. sz. Lasertec-ügyben 2007. május 10-én hozott végzésének [EBHT 2007., I-3775. o.] 19. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               18

               Így az EUM-Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek hatálya alá tartoznak azok a nemzeti rendelkezések, amelyek a valamely társaság tőkéjében fennálló olyan részesedésre vonatkoznak, amely lehetővé teszi, hogy bizonyos befolyást lehessen gyakorolni e társaság döntéseire, és meg lehessen határozni annak tevékenységeit (lásd a fent hivatkozott Lasertec-ügyben hozott végzés 20. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               19

               A társaságok adóztatásáról szóló törvény 52f. cikkéből egyértelműen az következik, hogy ahhoz, hogy az érintett részesedéscsere ne minősüljön adóköteles átruházásnak, a részesedést megszerző társaságnak a másik társaságban a szavazatok több mint felére jogot biztosító részesedést kell szereznie vagy birtokolnia. Az ilyen nemzeti rendelkezések, amelyeket olyan ügyletekre is alkalmazni kell, amelyekből valamely társaság ellenőrzésével való rendelkezés vagy annak megszerzése következik, a letelepedés szabadságának körébe tartoznak.

               20

               Az előterjesztett kérdésre tehát kizárólag az EGT-Megállapodás 31. cikkére tekintettel kell választ adni.

               21

               Ebben a vonatkozásban a Bíróság már úgy határozott, hogy az EGT-Megállapodás 31. cikkében foglalt, a letelepedés szabadságának korlátozását tiltó szabályok megegyeznek az EUM-Szerződés 49. cikkének rendelkezéseivel (lásd a C-471/04. sz. Keller Holding ügyben 2006. február 23-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-2107. o.] 49. pontját és a C-157/07. sz. Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt ügyben 2008. október 23-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-8061. o.] 24. pontját).

               22

               Meg kell továbbá állapítani, hogy az EGT-Megállapodás 6. cikke úgy rendelkezik, hogy a joggyakorlat jövőbeni fejleményeinek sérelme nélkül e megállapodás rendelkezéseit, amennyiben a lényeget illetően megegyeznek az Unió szerződéseinek megfelelő szabályaival, végrehajtásuk és alkalmazásuk során a Bíróságnak az e megállapodás aláírásának időpontja előtt hozott ítélkezési gyakorlatának megfelelően kell értelmezni.

               23

               Ily módon a letelepedés szabadsága magában foglalja, hogy a valamely tagállam vagy az EGT-Megállapodásban részes valamely harmadik állam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye az Unió vagy az EGT-Megállapodásban részes valamely harmadik állam területén van, jogosultak tevékenységüket más tagállamokban vagy az EGT-Megállapodásban részes más államokban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt ügyben hozott ítélet 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               24

               A Bíróság azt is hangsúlyozta, hogy a letelepedés fogalma az EUM-Szerződés értelmében nagyon tág fogalom, amely magában foglalja a közösségi állampolgárok azon jogát, hogy tartósan és folyamatosan részt vegyenek a származási helyüktől eltérő tagállamok gazdasági életében, és hogy abból hasznot húzzanak, ami elősegíti a gazdasági és társadalmi kölcsönhatást a Közösségen belül a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő gyakorlása területén (lásd a fent hivatkozott ELISA-ügyben hozott ítélet 63. pontját) A letelepedés szabadsága így biztosítja a nemzeti bánásmód kedvezményét a leányvállalat letelepedése szerinti tagállamban, megtiltva a társaságok székhelye alapján történő bármilyen, még a legcsekélyebb hátrányos megkülönböztetést (lásd a C-170/05. sz., Denkavit Internationaal és Denkavit France ügyben 2006. december 14-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-11949. o.] 22. pontját).

               25

               Állandó ítélkezési gyakorlat az, hogy ilyen korlátozásnak kell minősíteni minden olyan intézkedést, amely e szabadság gyakorlását tiltja, korlátozza vagy kevésbé vonzóvá teszi (lásd a fent hivatkozott Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt ügyben hozott ítélet 30. pontját).

               26

               Az alapügyben vitatott szabályozás értelmében a társaságok közötti részesedéscserére irányuló ügylet csak abban az esetben részesül semleges adójogi bánásmódban a Finnországban letelepedett átruházó társaság tekintetében, amennyiben egyfelől a részesedést megszerző társaság szintén Finnországban vagy az Unió valamely más tagállamában telepedett le, és másfelől a részesedéscsere a szerző társaságnak az átengedő társaságban való többségi részesedése megszerzését vonja maga után. Ha e feltételek nem állnak fenn, különösen az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, amikor a részesedést megszerző társaság székhelye valamely, az EGT-Megállapodásban részes harmadik államban van, a részesedéscserét adózási szempontból adóköteles részesedésátruházásként kezelik.

               27

               Az ily módon megállapított eltérő bánásmód nem magyarázható a helyzetek közötti objektív különbséggel. Ugyanis azon adójogi bánásmódot, amelynek valamely társaságot részesedéscsere során alávetnek az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben, kizárólag a részesedést megszerző társaság székhelyének helye határozza meg. Márpedig az EGT-Megállapodás 31. cikke tilt a társaság székhelyén alapuló minden hátrányos megkülönböztetést (lásd ebben az értelemben a C-284/06. sz. Burda-ügyben 2008. június 26-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-4571. o.] 77. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               28

               Hangsúlyozni kell továbbá, hogy – a finn kormány állításával ellentétben – az EGT-Megállapodás 31. cikkének az alapügyben szereplőhöz hasonló szabályozásra történő alkalmazása nem vezet a 2009/133 irányelv hatályának az EGT-Megállapodásban részes harmadik államra történő kiterjesztéséhez. A hátrányos megkülönböztetés tilalmának az EGT-Megállapodás 31. cikkében rögzített elve értelmében ugyanis a tagállamoknak a belföldi társaságok között végrehajtott részesedéscserére vonatkozó bánásmódot kell alkalmazniuk azon részesedéscserékre is, amelyekben az EGT-Megállapodásban részes harmadik államban letelepedett társaság vesz részt.

               29

               Meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó adózási rendszer az EGT-Megállapodás 31. cikkében előírt jog korlátozását valósítja meg.

               30

               A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a letelepedés szabadságának korlátozása csak akkor fogadható el, ha azt nyomós közérdek igazolja. Azonban ebben az esetben is elengedhetetlen, hogy az alkalmas legyen az elérni kívánt cél megvalósítására, és ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (lásd a fent hivatkozott Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt ügyben hozott ítélet 40. pontját).

               31

               A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az ilyen korlátozást igazolja-e az adókijátszás elleni küzdelemhez és az adóellenőrzések hatékonysága megőrzésének szükségességéhez kapcsolódó nyomós közérdek.

               32

               Mindazonáltal nem alapozhatja meg az adókijátszás általános vélelmét, és nem igazolhatja az EGT-Megállapodásban biztosított alapvető szabadságot sértő intézkedést pusztán az a körülmény, hogy a részesedéscsere keretében valamely társaság székhelye az EGT-Megállapodásban részes harmadik államban van (lásd ebben az értelemben a C-478/98. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2000. szeptember 26-án hozott ítélet [EBHT 2000., I-7587. o.] 45. pontját; a C-436/00. sz., X és Y ügyben 2002. november 21-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-10829. o.] 62. pontját; a C-334/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 4-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-2229. o.] 27. pontját, valamint a C-371/10. sz. National Grid Indus ügyben 2011. november 29-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-12273. o.] 84. pontját).

               33

               Az adóellenőrzések hatékonysága megőrzése szükségességét illetően a Bíróság megállapította, hogy nem zárható ki eleve, hogy az adózó olyan vonatkozó okirati bizonyítékokat terjesszen elő, amelyek a tagállam adóhatóságai részére lehetővé teszik annak pontos és egyértelmű ellenőrzését, hogy nem kísérli meg az adófizetés elkerülését vagy annak kijátszását (a C-101/05. sz. A-ügyben 2007. december 18-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-11531. o.] 59. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               34

               Mindazonáltal az alapvető szabadságok Unión belüli korlátozására vonatkozó ezen ítélkezési gyakorlat nem ültethető át teljes egészében az EGT-Megállapodásban biztosított szabadságokra, mivel ez utóbbiaknak eltérő a jogi háttere (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott A-ügyben hozott ítélet 60. pontját és a fent hivatkozott Établissements Rimbaud ügyben hozott ítélet 40. pontját).

               35

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december 19-i 77/799/EGK tanácsi irányelv (HL L 336., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 63. o.), illetve az adózás területén történő közigazgatási együttműködésről és a 77/799/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. február 15-i 2011/16/EU tanácsi irányelv (HL L 64., 1. o.) által előírt, a tagállamok illetékes hatóságai közötti együttműködés kerete nem alkalmazandó e hatóságok és a harmadik ország illetékes hatóságai között, ha az adott harmadik ország nem vállalt kötelezettséget a kölcsönös segítségnyújtásra (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Établissements Rimbaud ügyben hozott ítélet 41. pontját).

               36

               Különösen az EGT-Megállapodásban részes államokat illetően, amennyiben valamely tagállami szabályozás az adókedvezményt olyan feltételek teljesítésétől tesz függővé, amelyeknek a betartása csak valamely, az Európai Gazdasági Térségben tag harmadik ország illetékes adóhatóságai által nyújtott információk útján ellenőrizhető, e tagállam főszabály szerint jogszerűen megtagadhatja a kedvezmény nyújtását, amennyiben – különösen e harmadik ország információnyújtásra vonatkozó egyezményes kötelezettségének hiányában – lehetetlennek bizonyul az információknak az utóbbitól való beszerzése (lásd a fent hivatkozott Établissements Rimbaud ügyben hozott ítélet 44. pontját).

               37

               Meg kell állapítani, hogy a Finn Köztársaság és a Norvég Királyság között fennáll egy, az adózási kérdésekben folytatott kölcsönös közigazgatási jogsegélyről szóló, Koppenhágában 1989. december 7-én aláírt egyezmény, a 37/1991 egyezmény. Még ha a kérdést előterjesztő bíróság feladata is annak értékelése, hogy ezen egyezmény tartalmaz-e olyan megfelelő információcsere-mechanizmusokat, amelyek lehetővé teszik a finn hatóságok számára, hogy megvizsgálják és ellenőrizzék, hogy teljesülnek-e a nemzeti szabályozás által előírt, az adósemlegesség rendszerének az alapügyben szereplőhöz hasonló részesedéscserére történő alkalmazása követelményei, meg kell állapítani, hogy a tárgyalás során maga a finn kormány fejtette ki, hogy az említett egyezmény rendelkezései a nemzeti hatóságok közötti, a 77/799 irányelv és a 2011/16 irányelvben előírthoz hasonlóan hatékony információcserét írnak elő.

               38

               E körülményekre figyelemmel az érintett tagállam nem hivatkozhat az adóellenőrzések hatékonysága megőrzésének szükségességére a jelen ítélet 27. pontjában megállapított eltérő bánásmód igazolása céljából (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott ELISA-ügyben hozott ítélet 98–101. pontját).

               39

               A fentiek összességére figyelemmel az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EGT-Megállapodás 31. cikkével ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely adóköteles részesedésátruházásnak minősít az e tagállam területén letelepedett társaság és a valamely, e megállapodásban részes harmadik ország területén letelepedett társaság közötti részesedéscserét – jóllehet ez az ügylet adójogi tekintetben semleges lenne, ha kizárólag belföldi vagy más tagállamok területén letelepedett társaságokat érintene –, amennyiben a szóban forgó tagállam és a szóban forgó harmadik ország között olyan, az adózási kérdésekben folytatott kölcsönös közigazgatási jogsegélyről szóló egyezmény áll fenn, amelynek rendelkezései a nemzeti hatóságok közötti, a 77/799 irányelv és a 2011/16 irányelvben előírthoz hasonlóan hatékony információcserét írnak elő, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

         A költségekről

               40

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május 2-i megállapodás 31. cikkével ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely adóköteles részesedésátruházásnak minősít az e tagállam területén letelepedett társaság és a valamely, e megállapodásban részes harmadik ország területén letelepedett társaság közötti részesedéscserét – jóllehet ez az ügylet adójogi tekintetben semleges lenne, ha kizárólag belföldi vagy más tagállamok területén letelepedett társaságokat érintene –, amennyiben a szóban forgó tagállam és a szóban forgó harmadik ország között olyan, az adózási kérdésekben folytatott kölcsönös közigazgatási jogsegélyről szóló egyezmény áll fenn, amelynek rendelkezései a nemzeti hatóságok közötti, a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december 19-i 77/799/EGK tanácsi irányelvben, illetve az adózás területén történő közigazgatási együttműködésről és a 77/799/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. február 15-i 2011/16/EU tanácsi irányelvben előírthoz hasonlóan hatékony információcserét írnak elő, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: finn.


A Bíróság 1977. október 20-i ítélete. # Antonio Giuliani kontra Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Sozialgericht Augsburg - Németország. # Migráns munkavállalók szociális biztonsága. # 32-77. sz. ügy


A Bíróság július 16.-i ítélete: 1998. # Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG kontra Hartlauer Handelsgesellschaft mbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberster Gerichtshof - Ausztria. # 89/104/EGK. # C-355/96. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) december 6.-i ítélete: 2001. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # C-146/00. sz. ügy


A Bíróság 1975. október 21-i ítélete. # Teresa és Silvana Petroni kontra Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS), Bruxelles. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgium. # 24-75. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2015. december 17.#Imtech Marine Belgium NV kontra Radio Hellenic SA.#A Hof van beroep te Antwerpen (Hollandia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 805/2004/EK rendelet – A nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat – A hitelesítés előfeltételei – Az adós jogai – A határozat felülvizsgálata.#C-300/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2015. december 17. (
            *
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés — 805/2004/EK rendelet — A nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat — A hitelesítés előfeltételei — Az adós jogai — A határozat felülvizsgálata”
      A C‑300/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a hof van beroep te Antwerpen (antwerpeni fellebbviteli bíróság, Belgium) a Bírósághoz 2014. június 20‑án érkezett, 2014. június 16‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      az Imtech Marine Belgium NV

      és
      a Radio Hellenic SA

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen, a harmadik tanács elnöke, a negyedik tanács elnökeként eljárva, J. Malenovský és M. Safjan (előadó), A. Prechal és K. Jürimäe bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a belga kormány képviseletében C. Pochet, J.‑C. Halleux és L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és E. Pedrosa, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében G. Wils és A.‑M. Rouchaud‑Joët, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. szeptember 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló, 2004. április 21‑i 805/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 143., 15. o.) 19. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a belgiumi székhelyű Imtech Marine Belgium NV társaság (a továbbiakban: Imtech Marine) és a görögországi székhelyű Radio Hellenic társaság között, az utóbbinak egy, késedelmi kamattal és mulasztási pótlékkal növelt követelés tárgyában hozott mulasztási ítélet 805/2004 rendelet értelmében vett európai végrehajtható okiratként való hitelesítése iránti kérelmének tárgyában létrejött jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 44/2001 rendelet

               3

               A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.) 34. cikkének 2. pontja úgy rendelkezik, hogy a határozat nem ismerhető el, ha „a határozatot az alperes távollétében hozták, amennyiben az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot nem kézbesítették az alperes részére megfelelő időben [helyesen: megfelelő időben és módon] ahhoz, hogy védelméről gondoskodhasson, kivéve ha az alperes elmulasztotta a határozatot megtámadó eljárás kezdeményezését [helyesen: a határozat ellen nem nyújtott be jogorvoslatot], annak ellenére, hogy lehetősége lett volna rá”.

         A 805/2004 rendelet

               4

               A 805/2004 rendelet (10)–(14), (18) és (19) preambulumbekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

                        „(10)

                        Ha egy tagállam bírósága az adósnak az eljárásban való részvétele nélkül hoz határozatot egy nem vitatott követelésről, úgy a határozatnak a végrehajtás helye szerinti tagállamban történő vizsgálata csak akkor mellőzhető, ha kellő biztosíték áll rendelkezésre arra nézve, hogy a védekezéshez való jogot tiszteletben tartották.

                        (11)

                        E rendelet törekszik az alapvető jogok érvényesülésének elősegítésére, és figyelembe veszi különösen az Európai Unió alapjogi chartájában [a továbbiakban: Charta] elismert elveket. Különösen törekszik a tisztességes eljáráshoz való jog tiszteletben tartásának biztosítására, amint azt a charta 47. cikke elismeri.

                        (12)

                        A határozat meghozatalára irányuló bírósági eljárás tekintetében minimumszabályokat kell megállapítani annak biztosítása érdekében, hogy az adós kellő időben és olyan módon kapjon tájékoztatást a vele szemben induló bírósági eljárásról, az eljárásban a követelés vitatása érdekében való tevőleges részvételének követelményeiről, illetve részvétele elmaradásának következményeiről, hogy a védekezéséhez szükséges előkészületeket megtehesse.

                        (13)

                        A polgári eljárási szabályok és különösen az iratok kézbesítésére irányadó szabályok tekintetében a tagállamok között fennálló különbségek miatt szükséges a minimumszabályok pontos és részletes meghatározása. Így különösen egy jogi vélelmen alapuló kézbesítési forma az említett minimumszabályok teljesítése tekintetében nem tekinthető elégségesnek egy határozat európai végrehajtható okiratként való hitelesítéséhez.

                        (14)

                        A 13. és 14. cikkben felsorolt kézbesítési formák mindegyike vagy teljes bizonyossággal (13. cikk) vagy igen nagyfokú valószínűséggel (14. cikk) biztosítja, hogy a kézbesített irat eljut a címzettjéhez. A második kategóriában a határozat csak akkor hitelesíthető európai végrehajtható okiratként, ha a származási tagállam egy olyan megfelelő mechanizmussal rendelkezik, amely lehetővé teszi az adós számára a határozat teljes körű felülvizsgálatának kérelmezését a 19. cikkben meghatározott feltételek mellett, azon kivételes esetekben, amikor az irat a 14. cikk betartása ellenére sem jutott el a címzetthez.

                  […]

                        (18)

                        A tagállamok igazságszolgáltatásába vetett kölcsönös bizalom igazolja azt, hogy csak egyetlen tagállam bírósága döntsön arról, hogy egy határozatnak európai végrehajtható okiratként való hitelesítéséhez minden feltételt teljesítettek‑e annak érdekében, hogy az összes többi tagállamban lehetővé váljon a határozat végrehajtása anélkül, hogy a határozat végrehajtása szerinti tagállamban az eljárási minimumszabályok helyes alkalmazását egy további bíróságnak vizsgálnia kellene.

                        (19)

                        E rendelet nem tartalmaz arra irányuló kötelezettséget, hogy a tagállamok nemzeti jogszabályaikat a benne foglalt eljárási minimumszabályokhoz igazítsák. Ösztönzést nyújt az említett cél eléréséhez azáltal, hogy a határozatok hatékonyabb és gyorsabb végrehajthatóságát más tagállamokban csak akkor teszi lehetővé, ha az említett minimumszabályok teljesülnek.”

               5

               E rendelet „Az európai végrehajtható okiratként történő hitelesítés előfeltételei” című 6. cikke (1) bekezdésében így rendelkezik:
               „Egy tagállamban meghozott, nem vitatott követelésről szóló határozatot a származási bírósághoz bármely időpontban intézett kérelem alapján európai végrehajtható okiratként kell hitelesíteni, ha

                        a)

                        a határozat a származási tagállamban végrehajtható; és

                        b)

                        a határozatot nem a joghatóságra vonatkozóan a 44/2001/EK rendelet II. fejezetének 3. és 6. szakaszában megállapított szabályok megsértésével hozták; és

                        c)

                        a származási tagállam bírósági eljárása megfelel a III. fejezetben meghatározott követelményeknek, amennyiben a követelés a 3. cikk (1) bekezdésének b) vagy c) pontja értelmében nem vitatott; és

                        d)

                        a határozatot az adósnak a 44/2001/EK rendelet 59. cikke értelmében vett lakóhelye szerinti tagállamban hozták, a következő esetekben:

                                 —

                                 a követelés a 3. cikk (1) bekezdésének b) vagy c) pontja értelmében nem vitatott; és

                                 —

                                 egy személy, a fogyasztó által a foglalkozási vagy kereső tevékenységén kívüli célból kötött szerződésre vonatkozik; és

                                 —

                                 az adós a fogyasztó”.

               6

               A 805/2004 rendelet „Az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítvány kiállítása” című 9. cikkének szövege az alábbi:
               „(1)   Az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítványt az I. melléklet szerinti szabványos formanyomtatványon kell kiállítani.
               (2)   Az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítványt a határozat nyelvén kell kiállítani”.

               7

               Az említett rendelet „Az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítvány kijavítása vagy visszavonása” című 10. cikke az alábbiakat mondja ki:
               „(1)   Az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítványt a származási bírósághoz intézett kérelem alapján:

                        a)

                        ki kell javítani, ha tárgyi tévedés folytán a határozat és a tanúsítvány között ellentmondás van;

                        b)

                        vissza kell vonni, ha azt egyértelműen jogtalanul állították ki, tekintettel az e rendeletben megállapított követelményekre.

                  (2)   Az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítvány kijavítására vagy visszavonására a származási tagállam jogát kell alkalmazni.
               (3)   Az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítvány kijavítása vagy visszavonása iránti kérelem a VI. melléklet szerinti szabványos formanyomtatványon nyújtható be.
               (4)   Az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítvány kiállításával szemben jogorvoslatnak nincs helye”.

               8

               Az említett rendelet „Kézbesítés az adós általi kézhezvétel bizonyítékával” című 13. cikke értelmében:
               „(1)   Az eljárást megindító irat vagy azzal egyenértékű irat a következő módok valamelyikével kézbesíthető az adós részére:

                        a)

                        személyes kézbesítés, amelynél az átvétel dátumát tartalmazó átvételi elismervényt az adós aláírja;

                        b)

                        személyes kézbesítés a kézbesítést végző illetékes személy aláírásával ellátott irattal igazolva, amely megállapítja, hogy az adós átvette az iratot vagy jogosulatlanul visszautasította annak átvételét, valamint megadja a kézbesítés dátumát;

                        c)

                        postai kézbesítés, amelynél az átvétel dátumát tartalmazó átvételi elismervényt az adós aláírja és visszaküldi;

                        d)

                        elektronikus kézbesítés például faxon vagy e‑mailben, amelynél az átvétel dátumát tartalmazó átvételi elismervényt az adós aláírja és visszaküldi.

                  (2)   A bírósági tárgyalásra való idézés vagy az (1) bekezdésnek megfelelően kézbesíthető az adósnak, vagy az ugyanazon követelés ügyében tartott előző bírósági tárgyaláson szóban közölhető vele, amit azon előző bírósági tárgyalás jegyzőkönyvében is rögzíteni kell”.

               9

               A 805/2004 rendelet „Kézbesítés az adós általi kézhezvétel bizonyítéka nélkül” című 14. cikke értelmében:
               „(1)   Az eljárást megindító irat vagy azzal egyenértékű irat, valamint a bírósági tárgyalásra való idézés a következő módok valamelyikével is kézbesíthető az adós részére:

                        a)

                        személyes kézbesítés az adós személyes címére, az adóssal egy háztartásban élő vagy az ott foglalkoztatott személyek részére;

                        b)

                        ha az adós önálló munkavégző vagy jogi személy, személyes kézbesítés az adós üzlethelyiségében, az adós alkalmazásában álló személyek részére;

                        c)

                        az irat elhelyezése az adós levélszekrényében;

                        d)

                        az irat elhelyezése egy postahivatalban vagy az illetékes hatóságoknál, és az adós levélszekrényében egy írásos értesítés elhelyezése a letétről, azzal a feltétellel, hogy az írásos értesítés egyértelműen bírósági iratként jelöli meg az irat jellegét, illetve utal arra, hogy a kézbesítés ezen értesítéssel megtörténtnek tekintendő, és ezáltal a határidők számítása megkezdődött;

                        e)

                        postai kézbesítés a (3) bekezdés szerinti bizonyíték nélkül, ha az adós címe a származási tagállamban van;

                        f)

                        a kézbesítést automatikus megerősítő rendszerrel igazoló elektronikus értesítés, feltéve hogy az adós előzetesen kifejezetten elfogadta e kézbesítési módot.

                  (2)   E rendelet alkalmazásában az (1) bekezdés szerinti kézbesítés nem elfogadható, ha az adós címe nem ismert kellő bizonyossággal.
               (3)   Az (1) bekezdés a)–d) pontja alapján történő kézbesítést a következőkkel kell igazolni:

                        a)

                        a kézbesítést foganatosító illetékes személy által aláírt irat, amelyen fel kell tüntetni a következőket:

                                 i.

                                 az igénybe vett kézbesítési mód; és

                                 ii.

                                 a kézbesítés dátuma; és

                                 iii.

                                 ha az iratot nem az adósnak kézbesítették, az iratot átvevő személy neve és az adóshoz való viszonya;
                                 vagy

                        b)

                        a kézbesített iratot átvevő személytől származó átvételi elismervény, az (1) bekezdés a) és b) pontjának alkalmazásában”.

               10

               Ugyanezen rendelet „A felülvizsgálat minimumszabályai kivételes esetekben” című 19. cikkének szövege az alábbi:
               „(1)   A 13–18. cikk sérelme nélkül, egy határozat csak akkor hitelesíthető európai végrehajtható okiratként, ha az adós a származási tagállam joga szerint jogosult a határozat felülvizsgálatának kérelmezésére, amennyiben:

                        a)

                        i. az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot, illetve adott esetben a bírósági tárgyalásra való idézést a 14. cikkben előírt formák egyikének megfelelően kézbesítették; és

                                 ii.

                                 a kézbesítés nem megfelelő időben történt meg ahhoz, hogy védelméről intézkedjen, anélkül hogy ez neki felróható lenne;
                                 vagy

                        b)

                        az adóst a követelés kifogásolásában vis maior vagy rendkívüli körülmények akadályozták meg, anélkül hogy ez neki felróható lenne,
                        feltéve mindegyik esetben, hogy az adós késedelem nélkül járt el.

                  (2)   E cikk nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy az (1) bekezdésben említetteknél kedvezőbb feltételek mellett tegyék lehetővé a határozat felülvizsgálatát”.

               11

               A 805/2004 rendelet „A végrehajtás megtagadása” című 21. cikke így rendelkezik:
               „(1)   Az adós kérelme alapján a végrehajtás szerinti tagállam illetékes bírósága visszautasítja a végrehajtást, ha az európai végrehajtható okiratként hitelesített határozat összeegyeztethetetlen egy tagállamban vagy harmadik országban meghozott korábbi határozattal, feltéve hogy:

                        a)

                        a korábbi határozat ugyanazon pertárgyra vonatkozott, ugyanazon felek között; és

                        b)

                        a korábbi határozatot a végrehajtás szerinti tagállamban hozták meg, vagy eleget tesz a végrehajtás szerinti tagállamban való elismeréséhez szükséges feltételeknek; és

                        c)

                        az összeegyeztethetetlenséget a származási tagállamban lefolytatott bírósági eljárás során nem hozták fel, illetve nem hozhatták volna fel kifogásként.

                  (2)   A határozat vagy annak európai végrehajtható okiratként történt hitelesítése semmilyen körülmények között nem képezheti érdemi felülvizsgálat tárgyát a végrehajtás szerinti tagállamban”.

               12

               Az említett rendelet „Tájékoztatás a jogorvoslati eljárásokról, nyelvekről és hatóságokról” című 30. cikke értelmében:
               „(1)   A tagállamok értesítik a Bizottságot a következőkről és azok bármely későbbi változásáról [helyesen: A tagállamok értesítik a Bizottságot a következőkről]:

                        a)

                        a 10. cikk (2) bekezdésében említett kijavítási és visszavonási eljárások, és a 19. cikk (1) bekezdésében említett felülvizsgálati eljárások

                  […]”

         A belga jog

               13

               A polgári perrendtartás 50. cikke értelmében:
               „A jogvesztő határidőket nem lehet lerövidíteni, és meghosszabbítani sem, még a felek jóváhagyása ellenére sem, kivéve a törvényben meghatározott esetekben és feltételek mellett.
               Ha azonban a 1048. cikk, a 1051. cikk és a 1253c. cikk c) és d) pontjában a fellebbezésre vagy ellentmondásra megállapított határidő a törvénykezési szünet alatt kezdődik és jár le, a határidő a következő törvénykezési év tizenötödik napjáig meghosszabbodik”.

               14

               E perrendtartás 55. cikke így rendelkezik:
               „Ha a törvény a határidő meghosszabbításáról rendelkezik az olyan felet illetően, aki Belgiumban nem rendelkezik lakóhellyel vagy tartózkodási hellyel, és a belföldi kézbesítés érdekében nem jelölt meg lakóhelyet, a meghosszabbítás időtartama:

                        1)

                        tizenöt nap, ha a fél egy szomszédos államban vagy Nagy Britannia [és Észak‑Írország] Egyesült Királyságában;

                        2)

                        harminc nap, ha a valamelyik másik európai országban;

                        3)

                        nyolcvan nap, ha a világ más helyén rendelkezik lakóhellyel”.

               15

               Az említett perrendtartás 860. cikke kimondja:
               „Függetlenül attól, hogy milyen alaki előírások elmulasztásáról vagy nem megfelelő betartásáról van szó, semmilyen eljárási cselekmény nem semmisíthető meg a törvény erre irányuló kifejezett rendelkezése nélkül.
               A kereset előterjesztésére megállapított határidők jogvesztő határidők.
               Az egyéb határidők csak akkor jogvesztők, ha a törvény így rendelkezik”.

               16

               Ugyanezen perrendtartás 1047. cikke értelmében:
               „[B]ármely mulasztási ítélet – a törvényben előírt kivételekkel – megtámadható ellentmondás útján.
               […]”

               17

               A perrendtartás 1084. cikke így rendelkezik:
               „A nemzetek feletti és nemzetközi rendelkezésekben megállapított határidők sérelme nélkül, az ellentmondás benyújtására nyitva álló határidő a határozat kézbesítésétől vagy arról szóló értesítéstől számított egy hónap, a 792. cikk második és harmadik szakasza alapján.
               Ha a távol lévő fél nem rendelkezik Belgiumban lakóhellyel vagy tartózkodási hellyel, és a kézbesítésre sem jelölt meg belgiumi címet, az ellentmondásra vonatkozó határidő az 55. cikkben foglalt rendelkezéseknek megfelelően meghosszabbodik”.

               18

               A perrendtartás 1051. cikke így rendelkezik:
               „A nemzetek feletti és nemzetközi rendelkezésekben megállapított határidők sérelme nélkül, a fellebbezés benyújtására nyitva álló határidő a határozat kézbesítésétől vagy arról szóló értesítéstől számított egy hónap, a 792. cikk második és harmadik szakasza alapján.
               Az említett határidő számítása a határozat kézbesítésének napjával kezdődik az eljárást kezdeményező fél részére is.
               Ha az egyik fél, akinek kézbesítették, vagy akinek a kérelmére kézbesítették a határozatot, nem rendelkezik Belgiumban lakóhellyel vagy tartózkodási hellyel, és a kézbesítés érdekében belgiumi címet sem jelölt meg, a fellebbezésre vonatkozó határidő az 55. cikkben foglalt rendelkezéseknek megfelelően meghosszabbodik.
               […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               19

               Az Imtech Marine különböző szolgáltatásokat nyújtott a Radio Hellenicnek, amelyek címén a Radio Hellenic 23506,99 euró összeggel tartozott neki. Az Imtech Marine általános üzleti feltételei értelmében nemfizetés esetén évi 12%‑os késedelmi kamat és 10%‑os mulasztási pótlék alkalmazásának van helye.

               20

               A Radio Hellenic többszöri felszólítás ellenére sem tett eleget fizetési kötelezettségeinek.

               21

               2013. március 25‑én kézbesített levelével az Imtech Marine azt kérte, hogy a rechtbank van koophandel te Antwerpen (antverpeni kereskedelmi bíróság, Belgium) kötelezze a Radio Hellenicet a tartozás tárgyát képező összegek megfizetésére, valamint hogy ezen fizetésre kötelező ítéletet a 805/2004 rendelet alapján hitelesítse európai végrehajtható okiratként. E bíróság 2013. június 5‑i ítéletével e kérelmet elfogadhatónak és részben megalapozottnak nyilvánította. A Radio Hellenicet a távollétében 23506,99 euró 10%‑os mulasztási pótlékkal és késedelmi kamattal növelt összegének a megfizetésére kötelezték. Mindazonáltal az említett bíróság megállapította, hogy megfelelő belső jogi jogszabályok hiányában nem lehet ezen ítéletet európai végrehajtható okiratként hitelesíteni.

               22

               2013. szeptember 3‑án az Imtech Marine fellebbezést nyújtott az említett ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bíróság előtt. Fellebbezésében azt kéri, hogy e meghozandó ítéletet hitelesítsék a 805/2004 rendelet értelmében vett európai végrehajtható okiratnak.

               23

               A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az a kérdés, hogy a belga jog összhangban van‑e a 805/2004 rendelet 19. cikkével, ténylegesen vita tárgyát képezheti, mint ahogy az is, hogy milyen feladatai vannak a bírónak, és milyenek a hivatalvezetőnek valamely ítélet európai végrehajtható okiratként való hitelesítése tekintetében. A nemzeti jogalkotó mulasztása jogbizonytalanságot eredményez a jogalanyok számára. A belga bíróságok az említett rendelet közvetlen hatálya ellenére vonakodnak az ilyen hitelesítéstől.

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja különösen, hogy ami a 805/2004 rendelet 19. cikkének (1) bekezdésében említett felülvizsgálati eljárást illeti, a mulasztási határozattal szembeni jogorvoslati kérelem előterjesztésének határideje a belga jogban hamarabb lejárhat, mint hogy az adós azt igénybe vehetné.

               25

               A hof van beroep te Antwerpen (antwepeni kereskedelmi bíróság, Belgium) ilyen körülmények között határozott úgy, hogy felfüggeszti az eljárást, és az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

                        „1)

                        Az EUMSZ 288. cikk megsértését jelenti‑e az, ha azért nem alkalmazzák közvetlenül a 805/2004 rendeletet, mert

                                 —

                                 a belga jogalkotó elmulasztotta e rendeletet átültetni a belga jogba, és

                                 —

                                 a belga jogalkotó elmulasztotta felvenni a belga jogba a felülvizsgálati eljárást annak ellenére, hogy az ellentmondás és a fellebbezés lehetőségéről rendelkezik?

                        2)

                        Amennyiben az első kérdésre nemleges válasz adandó: mivel a rendeletek közvetlen hatállyal bírnak, mit kell érteni a »határozat felülvizsgálatának« a 805/2004 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése szerinti fogalma alatt? Csak akkor kell előírni felülvizsgálati eljárást, ha az idézés vagy az eljárást megindító irat kézbesítésére vagy az arról szóló értesítésre e rendelet 14. cikke értelmében, azaz a kézhezvétel bizonyítéka nélkül kerül sor? A belga perrendtartás 1047. és azt követő cikkei szerinti ellentmondás és ugyanezen perrendtartás 1050. és azt követő cikkei szerinti fellebbezés útján a belga jog nem nyújt elegendő biztosítékokat ahhoz, hogy teljesüljön a »felülvizsgálati eljárás« említett rendelet 19. cikkének (1) bekezdése szerinti feltétele?

                        3)

                        A 805/2004 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti elegendő védelmet biztosít‑e a belga perrendtartás 50. cikke, amelynek értelmében az ugyanezen perrendtartás 860. cikkének (2) bekezdésében, 55. cikkében és 1048. cikkében a jogvesztő határidőket vis maior vagy az érintettnek nem felróható rendkívüli körülmények esetén meg lehet hosszabbítani?

                        4)

                        Olyan bírósági határozat‑e a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okiratként történő hitelesítés, amelyet eljárást megindító irattal kell kérelmezni? Amennyiben igen: a bírónak kell‑e európai végrehajtható okiratként hitelesítenie a határozatot, és a hivatalvezetőnek kell‑e a hitelesítést igazolnia?
                        Amennyiben nem: lehet‑e a hivatalvezető feladata a határozat európai végrehajtható okiratként történő hitelesítése?

                        5)

                        Amennyiben az európai végrehajtható okiratként történő hitelesítés nem bírósági határozat: az európai végrehajtható okiratot nem eljárást megindító irattal kérő kérelmező kérheti‑e utólag – azaz a határozat jogerőre emelkedését követően – a hivatalvezetőtől az európai végrehajtható okiratként történő hitelesítést?”

               26

               A Bíróság 2014. augusztus 7‑én tájékoztatáskérést intézett a kérdést előterjesztő bírósághoz, amelyre az 2014. október 16‑án válaszolt.

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               27

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 805/2004 rendelet 19. cikkét az EUMSZ 288. cikk fényében akként kell‑e értelmezni, hogy az előírja a tagállamok számára az említett 19. cikk szerinti felelülvizsgálati eljárásnak a belső jogba történő bevezetését.

               28

               Az említett rendelet 19. cikke akként rendelkezik, hogy egy határozat csak akkor hitelesíthető európai végrehajtható okiratként, ha az adós a származási tagállam joga szerint jogosult a határozat felülvizsgálatának kérelmezésére. Márpedig a 805/2004 rendelet (19) preambulumbekezdése értelmében e rendelet nem tartalmaz arra irányuló kötelezettséget, hogy a tagállamok nemzeti jogszabályaikat a benne foglalt eljárási minimumszabályokhoz igazítsák, tehát arra irányuló kötelezettséget sem, hogy bevezessék az említett 19. cikkben meghatározott felülvizsgálati eljárást.

               29

               A felülvizsgálati eljárás hiányának egyetlen következménye tehát, amint azt maga a 805/2004 rendelet 19. cikke kimondja, az, hogy egy határozat nem hitelesíthető európai végrehajtható okiratként az e cikkben meghatározott feltételek között.

               30

               E feltételek között és függetlenül az ugyanezen rendelet 30. cikke (1) bekezdésének a) pontjából eredő, a Bizottságnak a belső jogban adott esetben létező ilyen felülvizsgálati eljárásról való értesítésére vonatkozó kötelezettségtől, az olyan tagállam, amely az említett rendeletben foglaltakkal összhangban úgy dönt, hogy nem igazítja ki jogszabályait, nem sértheti az EUMSZ 288. cikket.

               31

               Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 805/2004 rendelet 19. cikkét az EUMSZ 288. cikk fényében akként kell e értelmezni, hogy az nem írja elő a tagállamok számára az említett 19. cikk szerinti felülvizsgálati eljárásnak a belső jogba történő bevezetését.

         A második és a harmadik kérdésről

               32

               Második és harmadik kérdésével, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 805/2004 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése milyen feltételektől teszi függővé valamely mulasztási határozatnak európai végrehajtható okiratként való hitelesítését.

               33

               A 805/2004 rendelet 19. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az e cikk (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett esetekben egy határozat csak akkor hitelesíthető európai végrehajtható okiratként, ha az adós a származási tagállam joga szerint jogosult a határozat felülvizsgálatának kérelmezésére.

               34

               A 805/2004 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett eset az, amikor az eljárást megindító iratot vagy azzal egyenértékű iratot a 14. cikkben előírt formák egyikének megfelelően kézbesítették az adós számára; és a kézbesítés nem megfelelő időben történt meg ahhoz, hogy védelméről intézkedjen, anélkül hogy ez neki felróható lenne.

               35

               A 805/2004 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének b) pontja arra az esetre vonatkozik, amikor az adóst a követelés kifogásolásában vis maior vagy rendkívüli körülmények akadályozták meg, anélkül hogy ez neki felróható lenne. Ez az eset vonatkozhat olyan helyzetre is, amikor az akadályoztatás akkor áll fenn, amikor már megnyílt az adott határozattal szembeni jogorvoslati kérelem benyújtására nyitva álló határidő.

               36

               Amennyiben lehetséges, hogy a tagállamok már bevezették nemzeti jogukba a határozatok felülvizsgálatának a 805/2004 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában foglalt esetekben alkalmazandó speciális rendszerét, az sem kizárt, hogy az egyes tagállamokban e 805/2004 rendelet hatálybalépését megelőzően már létező eljárások lehetővé teszik az adós számára, hogy ilyen felülvizsgálat iránt kérelemmel éljen. A tagállamok említett rendelet 30. cikke (1) bekezdésének a) pontjából eredő, a Bizottság értesítésére vonatkozó kötelezettségének sérelme nélkül, ugyanezen rendeletnek az EUMSZ 288. cikk értelmében teljes egészében kötelező jellegéből következik az a kötelezettség, hogy a bíróság, amennyiben előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztettek elé, megvizsgálja, hogy teljesül‑e az ugyanezen rendelet 19. cikkének (1) bekezdésében erre vonatkozóan előírt előfeltétel, nevezetesen az, hogy a belső jog ténylegesen és kivétel nélkül lehetővé teszi‑e, hogy a szóban forgó határozat felülvizsgálata iránt az említett esetekben kérelmet nyújtsanak be.

               37

               Amint azt a főtanácsnok megállapította indítványának 24. pontjában, mivel az uniós jogban a felülvizsgálati eljárás nincs meghatározva, és a 805/2004 rendelet (10) és (11) preambulumbekezdése a származási tagállam jogszabályaira kifejezetten hivatkozik, olyan jogorvoslatokról lehet szó, amelyek megfelelően tiszteletben tartják az adós védelemhez és tisztességes eljáráshoz való jogát.

               38

               Márpedig az adós említett, védelemhez és tisztességes eljáráshoz való – a Charta 47. cikkének (2) bekezdése által garantált – jogának tiszteletben tartása érdekében meg kell követelni, hogy az adott jogorvoslatok csak akkor minősüljenek a 805/2004 rendelet 19. cikkének – ugyanezen rendelet (14) preambulumbekezdésének fényében értelmezett – (1) bekezdése értelmében vett felülvizsgálati eljárásnak, ha lehetővé teszik először is a határozat teljes, jogi és ténybeli, felülvizsgálatát.

               39

               Másodszor az említett jogorvoslatoknak lehetővé kell tenniük az e rendelet 19. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában foglalt esetek valamelyikére hivatkozó adós számára, hogy ilyen jogorvoslat iránt kérelemmel éljen azon a rendes határidőn túl, amelyet a nemzeti jog a határozattal szemben ellentmondás vagy fellebbezés előterjesztésére előír. Ez az az eset például, ha a nemzeti jog rendelkezik e határidők meghosszabbításának lehetőségéről, ekként e határidők újból megnyílnak, legkésőbb azon a napon, amikor az adósnak ténylegesen módjában állt, hogy tudomást szerezzen a határozat tartalmáról vagy jogorvoslattal éljen.

               40

               Ahhoz, hogy a belső jog megfeleljen közelebbről a 805/2004 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt követelményeknek, lehetővé kell tennie az ilyen jogorvoslati határidők meghosszabbítását mind vis maior esetén, mind az adós szándékától független és neki fel nem róható rendkívüli körülmények esetén, tekintettel arra, hogy e rendelkezés különbséget tesz a két fogalom között.

               41

               A kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott információkból kitűnik, hogy a belga jogrendben alapvetően kétféle jogorvoslat létezik az alapügyben szereplőhöz hasonló határozatok vitatására, jelesül a kifogás, amely kifejezetten a mulasztási ítélet megtámadására szolgál (a perrendtartás 1047. és azt követő cikkei), és a fellebbezés (a perrendtartás 1050. és azt követő cikke). Az – e belső jogi rendelkezések értelmezésére kizárólag hatáskörrel rendelkező – kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy levonja a következtetéseket a 805/2004 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének a jelen ítélet 38–40. pontjában adott értelmezéséből, és meghatározza, hogy a nemzeti szabályozás kielégíti‑e az e rendelkezés által meghatározott minimumszabályokat. Ilyen esetben, és amennyiben az e tekintetben előírt minden többi előfeltétel teljesül, e bíróság feladata, hogy elvégezze a hitelesítést.

               42

               A fentiek fényében az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésre azt kell válaszolni, hogy a 805/2004 rendelet 19. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy a mulasztási határozat európai végrehajtható okiratként való hitelesítése céljából annak a bíróságnak, amelyhez ez irányú kérelmet nyújtottak be, meg kell bizonyosodnia afelől, hogy belső joga ténylegesen és kivétel nélkül lehetővé teszi az ilyen határozat teljes jogi és ténybeli felülvizsgálatát az e rendelkezésben foglalt két esetben, és lehetővé teszi a nem vitatott követelésre vonatkozó határozattal szembeni jogorvoslati kérelem előterjesztésére rendelkezésre álló határidő meghosszabbítását nem csupán vis maior esetén, de olyan esetben is, amikor más, az adós szándékától független rendkívüli körülmények akadályozzák, hogy ez utóbbi vitassa az adott követelést.

         A negyedik és az ötödik kérdésről

               43

               Negyedik és ötödik kérdésével, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 805/2004 rendelet 6. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy az európai végrehajtható okiratként való hitelesítés bírósági aktus, amelyet tehát kizárólag bíró hozhat meg, és amelyet eljárást megindító irattal kell kérelmezni.

               44

               A 805/2004 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy a nem vitatott követelésről szóló határozat európai végrehajtható okiratként való hitelesítése iránti kérelmet a származási bírósághoz kell címezni, anélkül hogy pontosítaná, hogy e bíróságon belül ki rendelkezik illetékességgel az ilyen tanúsítvány kiállítására.

               45

               Ekként, tekintettel a 805/2004 rendelet szerkezetére, különbséget lehet tenni a valamely határozatnak európai végrehajtható okiratként való, szűk értelemben vett hitelesítése és a tanúsítvány kiállításának az említett rendelet 9. cikke szerinti formális aktusa között. Amint azt a főtanácsnok megállapította indítványának 52. pontjában, a tanúsítvány kiállítása, az európai okiratként történő hitelesítésről szóló határozat elfogadását követően, nem feltétlenül olyan aktus, amelyet a bírónak kell elvégeznie, így azt a hivatalvezető gondjaira is lehet bízni.

               46

               Ezzel szemben a szűk értelemben vett hitelesítés a 805/2004 rendeletben előírt előfeltételek bírósági vizsgálatát követeli meg.

               47

               A bírák jogi szakértelme elengedhetetlen ugyanis ahhoz, hogy az adós védelemhez való jogának és tisztességes eljáráshoz való jogának tiszteletben tartását célzó minimálszabályok betartásával kapcsolatos bizonytalanságokkal kapcsolatban megfelelően, a jelen ítélet 38–40. pontjával összhangban értékeljék a belső jogban rendelkezésre álló jogorvoslatokat. Egyébként kizárólag az EUMSZ 267. cikk értelmében vett bíróság biztosíthatja, hogy a 805/2004 rendelet által meghatározott minimálszabályok – a Bírósághoz előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem által – az Unión belül egységes értelmezés és alkalmazás tárgyát képezzék.

               48

               Ami azt a kérdést illeti, hogy a határozat európai végrehajtható okiratként való hitelesítését az eljárást megindító iratban kell‑e kérelmezni, a 805/2004 rendelet 6. cikke akként rendelkezik, hogy egy tagállamban meghozott, nem vitatott követelésről szóló határozatot a származási bírósághoz bármely időpontban intézett kérelem alapján európai végrehajtható okiratként kell hitelesíteni.

               49

               Ezenkívül, amint azt a főtanácsnok megállapította indítványának 56. pontjában, nem lenne értelme megkövetelni, hogy a hitelesítés iránti kérelmet az eljárást megindító irattal együtt terjesszék elő, mert ebben a szakaszban még nem lehet tudni, hogy a követelést vitatni fogják‑e, vagy sem, és hogy ezért az említett eljárás végén hozandó határozat megfelel‑e majd az európai végrehajtható okiratként történő hitelesítéshez szükséges feltételeknek.

               50

               A fentiek fényében az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik és ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 805/2004 rendelet 6. cikkét akként kell értelmezni, hogy valamely határozat európai végrehajtható okiratként való hitelesítését, amely iránt bármikor kérelem nyújtható be, a bíró feladataként kell fenntartani.

         A költségekről

               51

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló, 2004. április 21‑i 805/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 19. cikkét az EUMSZ 288. cikk fényében akként kell értelmezni, hogy az nem írja elő a tagállamok számára az említett 19. cikk szerinti felülvizsgálati eljárásnak a belső jogba történő bevezetését.

                           2)

                           A 805/2004 rendelet 19. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy a mulasztási határozat európai végrehajtható okiratként való hitelesítése céljából annak a bíróságnak, amelyhez ez irányú kérelmet nyújtottak be, meg kell bizonyosodnia afelől, hogy belső joga ténylegesen és kivétel nélkül lehetővé teszi az ilyen határozat teljes jogi és ténybeli felülvizsgálatát az e rendelkezésben foglalt két esetben, és lehetővé teszi a nem vitatott követelésre vonatkozó határozattal szembeni jogorvoslati kérelem előterjesztésére rendelkezésre álló határidő meghosszabbítását nem csupán vis maior esetén, de olyan esetben is, amikor más, az adós szándékától független rendkívüli körülmények akadályozzák, hogy ez utóbbi vitassa az adott követelést.

                           3)

                           A 805/2004 rendelet 6. cikkét akként kell értelmezni, hogy valamely határozat európai végrehajtható okiratként való hitelesítését, amely iránt bármikor kérelem nyújtható be, a bíró feladataként kell fenntartani.

                     Aláírások

            (
            *
         )   Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság 1974. április 4-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # 167-73. sz. ügy