title: A Bíróság (negyedik tanács) 2010. április 22-i ítélete.#The Queen, kérelme alapján Association of the British Pharmaceutical Industry kontra Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Egyesült Királyság.#2001/83/EK irányelv - 94. cikk - Pénzügyi ösztönzők a betegeiknek bizonyos gyógyszereket felíró orvosi rendelők számára - Egészségügyért felelős hatóságok - Orvosok - Gyógyszerrendelési szabadság.#C-62/09. sz. ügy.

text:
      C‑62/09. sz. ügy
      az Association of the British Pharmaceutical Industry
      kérelme alapján
      The Queen
      kontra
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency,
      (a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott
         előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

      „2001/83/EK irányelv – 94. cikk – Pénzügyi ösztönzők a betegeiknek bizonyos gyógyszereket felíró orvosi rendelők számára – Egészségügyért felelős hatóságok – Orvosok – Gyógyszerrendelési szabadság”
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Emberi felhasználásra szánt gyógyszerek – 2001/83 irányelv – Nyilvánosság
      (2004/27 parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított 2001/83 parlamenti és tanácsi irányelv, 94. cikk, (1) bekezdés)
      A 2004/27 irányelvvel módosított, az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló 2001/83 irányelv 94. cikkének
         (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan pénzügyi ösztönző rendszer, amelyet a közegészségügyért
         felelős nemzeti hatóságok abból a célból hoztak létre, hogy csökkentsék e területre vonatkozó kiadásaikat, és bizonyos betegségek
         kezelése tekintetében előnyben részesítsék, hogy az orvosok olyan egyedileg meghatározott gyógyszereket írjanak fel, amelyek
         a korábban felírt gyógyszerekétől vagy azon gyógyszerekétől eltérő hatóanyagot tartalmaznak, amelyeket akkor írhattak volna
         fel, ha ilyen ösztönző rendszer nem létezne.

      Általánosságban, a tagállam által meghatározott egészségügyi politika és az erre fordított közkiadások nem követnek semmiféle
         nyereségszerzési vagy kereskedelmi célkitűzést. Az e politika részét alkotó pénzügyi ösztönzők rendszere tehát nem minősül
         a gyógyszerek kereskedelmi jellegű reklámozásának.

      Ugyanakkor, az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek árának megállapítását, valamint a nemzeti egészségbiztosítási rendszerekbe
         történő felvételüket szabályozó intézkedések átláthatóságáról szóló 89/105 irányelv hatékony érvényesülésének biztosítása
         céljából lehetővé kell tenni, hogy azok a gyógyszeripari érdekeltek, amelyeknek a gyógyszerei tárgyát alkotják vagy nem a
         felírásra vonatkozó pénzügyi ösztönzőknek, meggyőződhessenek arról, hogy a hatóságok által megteremtett pénzügyi ösztönzők
         rendszere objektív ismérveken alapul, és nem tesz hátrányos megkülönböztetést a belföldi gyógyszerek és a más tagállamokból
         származó gyógyszerek között. Következésképpen, még ha a 89/105 irányelv a tagállamoknak a társadalombiztosítás terén való
         belpolitikáinak szervezésébe való legkisebb beavatkozás elvére épít is, az egyedileg meghatározott gyógyszerek felírása tekintetében
         pénzügyi ösztönzők rendszerét elfogadó, a közegészségért felelős nemzeti hatóságoknak nyilvánossá kell tenniük e rendszert,
         és ezen gyógyszeripari érintettek rendelkezésére kell bocsátaniuk a rendszer tárgyát alkotó, azonos terápiás osztályba tartozó,
         rendelkezésre álló hatóanyagok terápiás egyenértékét megállapító értékeléseket.

      (vö. 33., 37–38., 42. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2010. április 22.(*)

      „2001/83/EK irányelv – 94. cikk – Pénzügyi ösztönzők a betegeiknek bizonyos gyógyszereket felíró orvosi rendelők számára – Egészségügyért felelős hatóságok – Orvosok – Gyógyszerrendelési szabadság”
      A C‑62/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court of Justice (England & Wales),
         Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2009. február 13‑án érkezett, 2008. november
         4‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az Association of the British Pharmaceutical Industry
      kérelme alapján
      The Queen
      és
      a Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency
      között,
      The      NHS Confederation (Employers) Company Ltd
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, C. Toader (előadó), K. Schiemann, P. Kūris és L. Bay Larsen bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. december 10‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az Association of the British Pharmaceutical Industry képviseletében T. de la Mare barrister, A. Brown, I. Dodds‑Smith és
         S. Samaratunga solicitorok megbízásából,

      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében L. Seeboruth, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. J Coppel barrister,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        az észt kormány képviseletében L. Uibo, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében J. López‑Medel Bascones, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében B. Messmer és R. Loosli‑Surrans, meghatalmazotti minőségben,
      –        a holland kormány képviseletében C. Wissels és B. Koopman, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében P. Oliver és M. Šimerdová, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. február 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2004. március 31‑i 2004/27/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 136.,
         34. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 34. kötet, 262. o.) módosított, az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek
         közösségi kódexéről szóló, 2001. november 6‑i 2001/83/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 311., 67. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 13. fejezet, 27. kötet, 69. o.; a továbbiakban: 2001/83 irányelv) 94. cikke (1) bekezdésének értelmezésére
         vonatkozik.

      2        E kérelmet az Association of the British Pharmaceutical Industry (a továbbiakban: ABPI) és a Department of Health (egészségügyi
         minisztérium) végrehajtó ügynöksége, a Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency (a továbbiakban: MHPR) közötti,
         ez utóbbi azon álláspontjának jogszerűsége tárgyában indult jogvitában terjesztették elő, miszerint a 2001/83 irányelv 94. cikkének
         (1) bekezdése nem alkalmazható a pénzügyi ösztönzőknek a hatóságok által megteremtett, és meghatározott gyógyszerek felírására
         irányuló rendszerére.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      3        A 2001/83 irányelv (2), (47), (50) és (52) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(2)      A gyógyszerek gyártására, forgalmazására és felhasználására vonatkozó szabályok legfontosabb célja a közegészség megóvása.
      […]
      (47)      A gyógyszerek rendelésére és forgalmazására jogosult személyeknél a reklám kiegészíti az e személyek rendelkezésére álló információkat.
         Mindazonáltal e reklámokat szigorú feltételekhez kell kötni, és hatékony ellenőrzésnek kell alávetni, különös tekintettel
         az Európa Tanács keretében végzett munkára.

      […]
      (50)      A gyógyszerek rendelésére jogosult személyeknek minden elfogultság nélkül kell tudniuk ellátni ezeket a feladatokat anélkül,
         hogy közvetlen vagy közvetett pénzügyi érdekeltséggel befolyásolni lehetne őket.

      […]
      (52)      A gyógyszerek rendelésére vagy forgalmazására jogosult személyeknek a piacon forgalmazott termékekről objektív és semleges
         információkkal kell rendelkezniük. Azonban a tagállamok feladata, hogy e célból a saját helyzetüknek megfelelően meghozzák
         a szükséges intézkedéseket.”

      4        Ezen irányelv 4. cikkének (3) bekezdése előírja:

      „Ennek az irányelvnek a rendelkezései nem befolyásolják a tagállamok hatóságainak azon hatáskörét, hogy egészségügyi, gazdasági
         és szociális szempontok alapján meghatározzák a gyógyszerek árát, illetve hogy azokat a nemzeti egészségbiztosítási rendszer
         hatálya alá vonják.”

      5        A szóban forgó irányelv „REKLÁMOZÁS” című VIII. címe tartalmazza a 86‑88. cikket, míg ugyanezen irányelv „Tájékoztatás és
         reklámozás” című VIIIa. címe tartalmazza a 88a‑100. cikket.

      6        A 2001/83 irányelv 86. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „E cím alkalmazásában a »gyógyszerek reklámozása« kifejezés magában foglalja azokat az információkat, illetve ügynöki tevékenységet
         vagy vásárlásra való ösztönzést, amelynek célja a gyógyszerek rendelésének, szállításának, értékesítésének vagy fogyasztásának
         az elősegítése; ez különösen a következőkre vonatkozik:

      –        gyógyszerek nyilvános reklámozása,
      –        gyógyszerek reklámozása a rendelésükre vagy kiadásukra jogosult személyeknek,
      […]
      –        pénzbeli vagy természetbeni előny nyújtásával, felajánlásával vagy ígéretével ösztönzés a gyógyszerek rendelésére vagy kiadására,
         kivéve azokat az eseteket, amikor ezeknek az értéke csekély,

      […]”
      7        Ugyanezen irányelv 88. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében:

      „(1)      A tagállamok megtiltják azoknak a gyógyszereknek a nyilvános reklámozását, amelyek:
      a)      a VI. címnek megfelelően csak orvosi rendelvényre kaphatók,
      […]
      (4)      Az (1) bekezdésben említett tilalom nem vonatkozik az iparág által végzett, a tagállamok illetékes hatóságai által jóváhagyott
         védőoltási kampányokra.”

      8        A szóban forgó irányelv 94. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Amennyiben a gyógyszereket azok rendelésére vagy kiadására jogosult személyeknek reklámozzák, akkor ezen személyeknek nem
         lehet ajándékot, pénzbeli vagy természetbeni előnyt nyújtani, ígérni vagy felajánlani, kivéve azokat az eseteket, amikor azok
         értéke csekély, illetve az orvosi vagy gyógyszerészeti gyakorlattal kapcsolatosak.

      […]
      (3)      A gyógyszerek rendelésére vagy kiadására jogosult személyek nem várhatják el, és nem fogadhatják el az (1) bekezdés alapján
         tiltott […] ösztönzést.”

      9        Ugyanezen irányelv 95. cikke előírja:

      „A 94. cikk (1) bekezdésének rendelkezései nem érintik a tisztán szakmai és tudományos célból szervezett rendezvényeken közvetlenül
         vagy közvetve nyújtott vendéglátást; ennek a vendéglátásnak mindig a találkozó fő tudományos célkitűzésére kell korlátozódnia;
         továbbá csak az egészségügyben dolgozó személyekre terjedhet ki.”

      10      A 2001/83 irányelv 99. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy e cím rendelkezéseit alkalmazzák, és különösen
         meghatározzák azokat a szankciókat, amelyeket az e cím végrehajtására elfogadott rendelkezések megsértésekor szabnak ki.”

       A nemzeti jog
      11      A jelen ítélet 4‑9. pontjában hivatkozott uniós jog átültetésére vonatkozó, a gyógyszerekről (reklám) szóló 1994. évi rendelet
         (Medicines [Advertising] Regulations 1994), 21. §‑ának (1) és (5) bekezdése előírja:

      „(1)      A (2) és (4) bekezdés rendelkezéseire figyelemmel, amennyiben a gyógyszereket azok rendelésére vagy kiadására jogosult személyeknek
         reklámozzák, akkor ezen személyeknek nem lehet ajándékot, pénzbeli vagy természetbeni előnyt nyújtani, ígérni vagy felajánlani,
         kivéve azokat az eseteket, amikor azok értéke csekély és azok az orvosi vagy gyógyszerészeti gyakorlattal kapcsolatosak.

      […]
      (5)      A gyógyszerek rendelésére vagy kiadására jogosult személyek nem várhatják el és nem fogadhatják el az e rendelet alapján tiltott
         ajándékot, pénzbeli vagy természetbeni előnyt, vendéglátást vagy támogatást.”

      12      A hivatkozott 1994. évi rendelet 23. §‑ának (1) bekezdése értelmében a 21. § (1) bekezdésének megsértése bűncselekménynek
         minősül, amely pénzbírsággal és/vagy legfeljebb két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.

      13      A kérdést előterjesztő bíróság szerint az országos egészségügyi szolgálatról szóló 2006. évi törvény (National Health Service
         Act 2006) értelmében a Secretary of State in England and Wales (egészségügyi miniszter Angliában és Walesben) kötelessége
         biztosítani az átfogó egészségügyi ellátást, amelynek célja a lakosság testi és lelki egészségének javítása, valamint a betegségek
         megelőzése, diagnosztizálása és kezelése. E célból Angliában helyi szinten az Primary Care Trusts (elsődleges egészségbiztosítók;
         a továbbiakban: PCT‑k), Walesben pedig a Local Health Boards (helyi egészségügyi tanácsok; a továbbiakban: LHB‑k) finanszírozzák
         az orvosi ellátást.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      14      Angliában és Walesben a háziorvosok és az egészségügyben dolgozó egyéb személyek jogosultak a gyógyszerek felírása, és a National
         Health Service (országos egészségügyi szolgálat) által megtérítendő gyógyszerek felírása esetén be kell tartaniuk az NHS szabályait
         és a gyógyszerek felírásának ellenőrzésére vonatkozó előírásokat. Ugyancsak be kell tartaniuk a General Medical Council által
         kibocsátott szakmai magatartási kódexeket.

      15      A PCT‑k és az LHB‑k „gyógyszerek” ágazataik kiadásainak csökkentésére irányuló általános törekvés részeként pénzügyi ösztönző
         rendszereket vezettek be a háziorvosi rendelők tekintetében, annak érdekében, hogy ezek egyedileg meghatározott vagy generikus
         gyógyszereket írjanak fel betegeiknek.

      16      A jelen ügyben csak az egyedileg meghatározott gyógyszerek felírására irányuló pénzügyi ösztönzők rendszere vitatott.

      17      Ez utóbbiakat illetően a rendszer arra irányul, hogy az orvosok kezelési stratégiájuk kidolgozása során bizonyos olyan gyógyszereket
         részesítsenek előnyben, amelyek a korábban alkalmazott gyógyszerrel egy terápiás osztályba tartoznak, vagy amelyeket fel lehetne
         írni a beteg számára, ha az ösztönző rendszer nem létezne, de amely ugyanakkor nem azonos hatóanyagot tartalmaz. Az orvosokat
         ily módon egyfelől arra ösztönzik, hogy a létező gyógyszerfelírások tekintetében változtassanak betegeik kezelési módján,
         másfelől pedig arra, hogy egy adott betegség elleni első gyógyszerfelírás során egy bizonyos, és nem egy másik hatóanyagon
         alapuló kezelést alkalmazzanak. Az ugyanazon terápiás osztályba tartozó gyógyszerek közötti terápiás egyenértékűségeknek a
         PCT‑k és az LHB‑k általi meghatározása elsősorban a National Institute for Health and Clinical Excellence (országos egészségügyi
         és klinikai intézet) iránymutatásai alapján történik. A jelen ügyben a szóban forgó ösztönző rendszerek elsősorban a sztatinok
         felírására vonatkozik, amelyek koleszterinszintet csökkentő anyagok.

      18      A pénzügyi ösztönzések számítása két eltérő mechanizmus alapján történik. Az első esetben a háziorvosi rendelők pontokat gyűjtve
         teljesíthetik a rendeléssel kapcsolatos számos célkitűzést, amelyek között szerepelhet valamely konkrétan megnevezett (az
         osztályba tartozó egyéb gyógyszerekkel szemben a felírás során kifejezetten vagy közvetett módon előnyben részesített) gyógyszer
         rendelési arányának növelése is. A fizetés szintje a megszerzett pontok számához igazodik. A második mechanizmus egyedileg
         kitűzött célokon alapul, a kifizetések egy konkrét célkitűzés – amely lehet valamely konkrétan megnevezett gyógyszer rendelési
         arányának növelése – teljesítéséhez vagy azon betegek számához igazodnak, akiknek esetében a már folyamatban lévő kezelését
         megváltoztatják, hogy másik, a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok által kijelölt gyógyszer vagy gyógyszerek felírására
         váltsanak át.

      19      A háziorvosi rendelők részére teljesített kifizetések az adott rendelő bevételét, és így a rendelő által termelt nyereségben
         részesülő háziorvosok vagyonát növelik.

      20      Ezen pénzügyi ösztönzők rendszere a PCT‑k és az LHB‑k „gyógyszerek” ágazata költségeinek csökkentésére irányul, mivel a megfelelő
         terápiás osztályok legolcsóbb gyógyszerei azok, amelyeknek felírását javasolják. Ugyanakkor bizonyos esetekben előfordulhat,
         hogy az ugyanazon osztályba tartozó valamely másik gyógyszer megfelelőbb megoldást jelent egy beteg kezelésére. A beteg részére
         beállított kezelés más hatóanyagú gyógyszerre történő átváltása bizonyos esetekben önmagában is hátrányos következményekkel
         járhat a betegre nézve.

      21      2006. július 3‑án a 70, az Egyesült Királyságban működő nemzeti és nemzetközi gyógyszerészeti társaságot tömörítő ABPI levelet
         írt az MHPR‑nek, amelynek feladata a gyógyszerek reklámjára és promóciójára vonatkozó uniós és nemzeti szabályok tiszteletben
         tartásának ellenőrzése. Levelében az ABPI kifejezte a tudomására jutott, a PCT‑k és LHB‑k által működtetett egyes egyedileg
         meghatározott gyógyszerek rendelését ösztönző rendszerekkel kapcsolatos aggályait és jogi kifogásait.

      22      2006. október 16‑i válaszában a korábban eltérő álláspontot képviselő MHPR jelezte, hogy immár úgy véli, hogy a 2001/83 irányelv
         94. cikke csak a kereskedelmi jellegű reklámozási vagy ösztönző rendszerekre vonatkozik. Az MHPR szerint ugyanis, ha a 94. cikk
         célja annak megakadályozása, hogy az orvosok gyógyszerek rendelésével kapcsolatos döntéseit a gazdálkodó szervezetek befolyásolják,
         ez azonban nem befolyásolja azt a tényt, hogy ezen irányelv 4. cikkének (3) bekezdése egyértelműen elismeri, hogy a tagállamoknak
         intézkedéseket kell tenniük, illetve a tagállamok intézkedéseket tehetnek az állami kiadások korlátozásának biztosítása érdekében.

      23      Mivel az ABPI vitatta a 2001/83 irányelv 94. cikkének ezen értelmezését, az MHPR álláspontja jogszerűségének felülvizsgálatára
         irányuló keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. Keresetében az ABPI elsősorban arra hivatkozott, hogy az
         orvosi kezelések finanszírozása tagállamonként eltérő, mivel ezt mind az állami, mind pedig a magánpénztárak biztosíthatják.
         Márpedig az egészségügyi szolgáltatásokat nyújtó hatóságok kizárása ezen irányelv alkalmazási köréből azt jelentené, hogy
         eltérő szabályokat kell alkalmazni attól függően, hogy a szolgáltatás nyújtója kereskedelmi célkitűzést követ‑e, vagy sem,
         ami végül is sértené az e szolgáltatásoknak az Európai Unión belüli piacát.

      24      Mivel úgy vélte, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita elbírálásához szükséges az említett 94. cikk értelmezése, a High
         Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást,
         és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Ellentétes‑e a 2001/83/EK irányelv 94. cikkének (1) bekezdésével az, ha valamely országos egészségügyi szolgálat részét képező
         közintézmény a gyógyszerekkel kapcsolatos összkiadásainak csökkentése érdekében olyan szabályozást alkalmaz, amely pénzügyi
         ösztönzőt kínál fel az orvosi rendelők számára (amelyek pedig a gyógyszert felíró orvosnak nyújthatnak pénzbeli juttatást)
         az ösztönző rendszer által támogatott, konkrétan megnevezett gyógyszer rendeléséért, vagyis:

      a)      másik, vény ellenében kapható gyógyszerkészítmény rendeléséért az orvos által a betegnek korábban felírt gyógyszer helyett;
         vagy

      b)      másik, vény ellenében kapható gyógyszerkészítmény rendeléséért azon gyógyszer helyett, amelyet az ösztönző rendszer hiányában
         egyébként felírhattak volna a betegnek,

      feltéve hogy e másik, vény ellenében kapható gyógyszerkészítmény a beteg konkrét betegségének kezelésére használt gyógyszerrel
         azonos terápiás osztályba tartozik?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      25      Az ABPI és az Európai Bizottság azt állítják, hogy a 2001/83 irányelv 94. cikkének (1) bekezdését a nemzeti hatóságokra is
         alkalmazni kell. Következésképpen e rendelkezés tiltja, hogy valamely országos egészségügyi szolgálat részét képező közintézmény
         a gyógyszerekkel kapcsolatos összkiadásainak csökkentése érdekében olyan szabályozást alkalmazzon, amely pénzügyi ösztönzőt
         kínál fel az orvosi rendelők számára, hogy a rendelőkben dolgozó orvosok az egyedileg meghatározott gyógyszert írják fel,
         még akkor is, ha e rendszer célja a gyógyszerekkel kapcsolatos állami összkiadások csökkentése.

      26      Ezzel szemben az Egyesült Királyság Kormánya, a cseh, az észt, a spanyol, a francia és a holland kormány úgy ítéli meg, hogy
         – amint az a 2001/83 irányelv általános rendszeréből következik, és amint az EK 152. cikk (5) bekezdése kifejezetten előírja,
         hogy a népegészségügy terén való közösségi fellépés során teljes mértékben tiszteletben kell tartani a tagállamoknak az egészségügyi
         szolgáltatások és az orvosi ellátás szervezésére és nyújtására vonatkozó hatáskörét – ezen irányelv 94. cikke nem a közegészségügy
         területén hatáskörrel rendelkező hatóságokra vonatkozik. Tehát, még feltételezve azt is, hogy a hivatkozott 94. cikkben előírt
         tilalom ez utóbbiakra is alkalmazandó, az ezen hatóságok által megteremtett pénzügyi ösztönző rendszer az ugyanezen irányelv
         4. cikkének (3) bekezdésében előírt eltérésnek minősül, mivel az ilyen rendszer célja annak biztosítása, hogy mindenki ésszerű
         áron juthasson elegendő mennyiségű gyógyszerhez.

       A Bíróság válasza
      27      A 2001/83 irányelv 94. cikkének (1) bekezdése tiltja a gyógyszerek rendelésére vagy kiadására jogosult személyeknek ajándék,
         pénzbeli vagy természetbeni előny nyújtását, ígéretét vagy felajánlását, kivéve azokat az eseteket, amikor azok értéke csekély,
         illetve az orvosi vagy gyógyszerészeti gyakorlattal kapcsolatosak.

      28      Amint azt e rendelkezés előírja, e tilalmat „a gyógyszereket azok rendelésére vagy kiadására jogosult személyeknek [történő]
         reklámozá[sa]” keretében kell alkalmazni.

      29      Következésképpen, amint az a 2001/83 irányelv általános rendszeréből is következik, e tilalom, amely elsősorban a gyógyszeriparra
         vonatkozik, az általa forgalmazott gyógyszerekkel kapcsolatos reklámtevékenység folytatása tekintetében arra irányul, hogy
         megakadályozza az egészségügyi szakembereknek a gyógyszerfelírás vagy rendelés során történő gazdasági jellegű befolyásolására
         alkalmas reklámmagatartásokat. E rendelkezés ily módon az etikai kódexeknek megfelelő orvosi és gyógyszerészeti magatartás
         támogatására irányul.

      30      A gyógyszerek reklámozását illetően a Bíróság már megállapította, hogy még ha ez valamely független harmadik fél által kifejtett
         nem kereskedelmi vagy ipari tevékenység keretében valósul is meg, káros hatással lehet a közegészségre, amelynek védelme a
         2001/83 irányelv lényeges célja, következésképpen, a gyógyszerre, így különösen annak terápiás vagy megelőző tulajdonságaira
         vonatkozó információk harmadik fél általi terjesztése ezen irányelv 86. cikkének (1) bekezdése értelmében vett reklámozásnak
         tekinthető akkor is, ha az adott harmadik fél saját kezdeményezésére, az ilyen gyógyszer gyártójától és a forgalmazójától
         jogilag és ténylegesen teljesen függetlenül jár el (a C‑421/07. sz. Damgaard‑ügyben 2009. április 2‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban
         még nem tették közzé] 22. és 29. pontja).

      31      Ez az érvelés ugyanakkor nem ültethető át a valamely gyógyszerre vonatkozó és maguk a hatóságok által például valamely járvány
         vagy járványos betegség esetén terjesztett információkra. Amint ugyanis az különösen a 2001/83 irányelv 88. cikkének (4) bekezdéséből
         következik, a nyilvánosságnak közvetített olyan gyógyszerreklám tilalma, mint a szóban forgó 88. cikk (1) bekezdésében előírt,
         nem vonatkozik az „iparág által végzett”, a tagállamok illetékes hatóságai által jóváhagyott védőoltási kampányokra.

      32      Hasonlóképpen, a gyógyszerfelírásra vonatkozó pénzügyi ösztönzőket illetően, még ha a 2001/83 irányelv 94. cikkének (1) bekezdésében
         előírt tilalom alkalmazható is valamely, nem kereskedelmi vagy ipari, vagy éppen nem nyereségre irányuló tevékenységet végző
         független harmadik félre, e tilalom nem vonatkozhat a közegészségügyért felelős hatóságokra, amelyek feladatai közé tartozik
         egyrészt – a többek között ezen irányelvet magában foglaló – hatályos szabályozás alkalmazásának biztosítása, másrészt pedig
         a közegészségügyi politika prioritásainak meghatározása, különösen ami az e politikával kapcsolatos azon közkiadások ésszerűsítését
         illeti, amelyekért felelősek.

      33      Általánosságban, a tagállam által meghatározott egészségügyi politika és az erre fordított közkiadások nem követnek semmiféle
         nyereségszerzési vagy kereskedelmi célkitűzést. Az olyan, a hivatkozott politika részét alkotó pénzügyi ösztönzők rendszere,
         mint az alapügyben szereplő, tehát nem minősül a gyógyszerek kereskedelmi jellegű reklámozásának.

      34      Következésképpen, még ha a fent hivatkozott Damgaard‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben gyógyszerre vonatkozó információk
         harmadik fél általi terjesztése káros hatással lehetett is a közegészségre, amelynek védelme a 2001/83 irányelv lényeges célja,
         ez a kockázat nem állapítható meg a közegészségügyért felelős hatóságok által nyújtott pénzügyi ösztönzők esetében. E hatóságok
         feladata ugyanis a közegészség védelme, amiért is politikai felelősséget vállalnak magukra, és ily módon felelősek azon gyógyszerek
         terápiás értékének vizsgálatáért, amelyek forgalomba bocsátását engedélyezik.

      35      E körülményekre figyelemmel e hatóságok számára megengedett, hogy – a rájuk háruló felelősségük keretében – a gyógyszerek
         terápiás értékének áruk költségvetésre gyakorolt hatásának függvényében történő vizsgálata alapján meghatározzák, hogy bizonyos
         betegségek kezelése tekintetében egy adott hatóanyagot tartalmazó bizonyos gyógyszerek a költségvetés szempontjából előnyben
         részesíthetők‑e az ugyanazon terápiás osztályba tartozó, de más hatóanyagot tartalmazó egyéb gyógyszerekkel szemben.

      36      Az EUMSZ 168. cikk (7) bekezdése értelmében ugyanis az uniós jog nem sérti a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük
         kialakítására, valamint különösen arra vonatkozó hatáskörét, hogy egészségbiztosítási rendszereik pénzügyi egyensúlya érdekében
         a gyógyszerészeti termékek fogyasztásának szabályozására intézkedéseket hozzanak (a C‑352/07‑C‑356/07., C‑365/07‑C‑367/07.
         és C‑400/07. sz., A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite és társai egyesített ügyekben 2009. április 2‑án hozott ítélet
         [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 19. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      37      E tekintetben ugyanakkor meg kell állapítani, hogy az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek árának megállapítását, valamint
         a nemzeti egészségbiztosítási rendszerekbe történő felvételüket szabályozó intézkedések átláthatóságáról szóló, 1988. december
         21‑i 89/105/EGK tanácsi irányelv (HL L 40., 8. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet 1. kötet 345. o.) hatékony érvényesülésének
         biztosítása céljából lehetővé kell tenni, hogy a gyógyszeripari érdekeltek, amelyeknek a gyógyszerei tárgyát alkotják‑e vagy
         nem a felírásra vonatkozó pénzügyi ösztönzőknek, meggyőződhessenek arról, hogy a hatóságok által megteremtett pénzügyi ösztönzők
         rendszere objektív ismérveken alapul, és nem tesz hátrányos megkülönböztetést a belföldi gyógyszerek és a más tagállamokból
         származó gyógyszerek között (lásd ebben az értelemben a C‑229/00. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2003. június 12‑én
         hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5727. o.] 39. pontját és a fent hivatkozott A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite és társai
         ügyben hozott ítélet 28. pontját).

      38      Következésképpen, még ha a 89/105 irányelv a tagállamoknak a társadalombiztosítás terén való belpolitikáinak szervezésébe
         való legkisebb beavatkozás elvére épít is (a C‑245/03. sz., Merck, Sharp & Dohme ügyben 2005. január 20‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑637. o.]
         27. pontja), az egyedileg meghatározott gyógyszerek felírása tekintetében pénzügyi ösztönzők rendszerét elfogadó, közegészségért
         felelős nemzeti hatóságoknak nyilvánossá kell tenniük e rendszert, és ezen gyógyszeripari érintettek rendelkezésére kell bocsátaniuk
         a rendszer tárgyát alkotó, azonos terápiás osztályba tartozó, rendelkezésre álló hatóanyagok terápiás egyenértékét megállapító
         értékeléseket.

      39      Végül hangsúlyozni kell, hogy a bizonyos hatóanyagot tartalmazó gyógyszerek felírására irányuló, közjellegű pénzügyi ösztönző
         magatartások nem sértik azt az objektivitást – amint azt a 2001/83 irányelv (50) preambulumbekezdése is kiemeli –, amelyet
         az orvosnak kell tanúsítania egy meghatározott beteg tekintetében a gyógyszer felírása során.

      40      Egyrészt ugyanis a gyógyszert felíró orvos – etikai szempontból – köteles arra, hogy ne írjon fel egy adott gyógyszert, ha
         ez nem felel meg betege kezelésének, annak ellenére, hogy e gyógyszer felírása tekintetében léteznek közjellegű pénzügyi ösztönzők.

      41      Másrészt meg kell állapítani, hogy valamennyi orvos kizárólag csak a közegészségügyi hatóságok ellenőrzése mellett gyakorolhatja
         hivatását, amely ellenőrzést – akár közvetetten, akár közvetlenül – az e tekintetben megbízott olyan szakmai szervezet közvetítője
         gyakorolja, mint az Egyesült Királyságban a General Medical Council. Márpedig az orvosok tevékenységének ezen ellenőrzési
         és felülvizsgálati feladata keretében a hatóságok vagy a megbízott szakmai szervezetek jogosultak arra, hogy az orvosoknak
         ajánlásokat fogalmazzanak meg a gyógyszerek felírása tekintetében, anélkül hogy ezen ajánlások sértenék a gyógyszert felíró
         orvos objektivitását a 2001/83 irányelv (50) preambulumbekezdésének értelmében.

      42      A fenti megfontolásokra figyelemmel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/83 irányelv 94. cikkének
         (1) bekezdésével nem ellentétes az olyan pénzügyi ösztönző rendszer, mint az alapügyben szereplő, amelyet a közegészségügyért
         felelős nemzeti hatóságok abból a célból hoztak létre, hogy csökkentsék e területre vonatkozó kiadásaikat, és bizonyos betegségek
         kezelése tekintetében előnyben részesítsék, hogy az orvosok olyan egyedileg meghatározott gyógyszereket írjanak fel, amelyek
         a korábban felírt gyógyszerekétől vagy azon gyógyszerekétől eltérő hatóanyagot tartalmaznak, amelyeket akkor írhattak volna
         fel, ha ilyen ösztönző rendszer nem létezik.

       A költségekről
      43      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      A 2004. március 31‑i 2004/27/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek
            közösségi kódexéről szóló, 2001. november 6‑i 2001/83/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 94. cikkének (1) bekezdését
            úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan pénzügyi ösztönző rendszer, mint az alapügyben szereplő, amelyet a
            közegészségügyért felelős nemzeti hatóságok abból a célból hoztak létre, hogy csökkentsék e területre vonatkozó kiadásaikat,
            és bizonyos betegségek kezelése tekintetében előnyben részesítsék, hogy az orvosok olyan egyedileg meghatározott gyógyszereket
            írjanak fel, amelyek a korábban felírt gyógyszerekétől vagy azon gyógyszerekétől eltérő hatóanyagot tartalmaznak, amelyeket
            akkor írhattak volna fel, ha ilyen ösztönző rendszer nem létezne.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság 1975. november 26-i ítélete. # Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 73-74. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) július 7.-i ítélete: 1994. # Dunlop Slazenger International Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # T-43/92. sz. ügy


title: A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2008. november 27-i ítélete. # Bettina Klug kontra Agence européenne des médicaments (EMEA). # Közszolgálat. # F-35/07. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (második tanács)
      2008. november 27.
      F‑35/07. sz. ügy
      Bettina Klug
      kontra
      Európai Gyógyszerügynökség (EMEA)
      „Közszolgálat – Ideiglenes alkalmazottak – Határozott idejű szerződés meghosszabbításának elmaradása – Kedvezőtlen értékelő jelentés – Lelki zaklatás”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben B. Klug azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék
         kötelezze az Európai Gyógyszerügynökséget a 2002. február 7‑én öt évre kötött és 2002. július 1‑jén hatályba lépő munkaszerződés
         meghosszabbítására, a felperest ért nem vagyoni kár megtérítése címén 200 000 euró megfizetésére, valamint a felperes 2004.
         december 31‑től 2006. december 31‑ig terjedő időszakra vonatkozó értékelő jelentésének visszavonására és a Közszolgálati Törvényszék
         által hozandó határozat figyelembevételével új értékelő jelentés készítésére.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Kereset – Sérelmet okozó aktus – Fogalom – Az ideiglenes alkalmazotti szerződés lejárati idejére emlékeztető
            és a szerződés meghosszabbítását mellőző határozatként értelmezendő határozat
      (Személyzeti szabályzat, 90. cikk, (2) bekezdés)
      2.      Tisztviselők – Ideiglenes alkalmazottak – Felvétel – Határozott idejű szerződés meghosszabbítása– Az adminisztráció mérlegelési
            jogköre
      (Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 47. cikk)
      3.      Tisztviselők – Az adminisztráció segítségnyújtási kötelezettsége – Terjedelem – Az adminisztráció arra vonatkozó kötelezettsége,
            hogy kivizsgálja a lelki zaklatás tárgyában benyújtott panaszokat és hogy tájékoztassa a panaszost a panaszát követően tett
            intézkedésekről
      (Személyzeti szabályzat, 24. cikk és 90. cikk, (1) bekezdés; az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 11. cikk)
      1.      A személyzeti szabályzat 90. cikke (2) bekezdésének értelmében vett, sérelmet okozó aktusnak minősül az adminisztráció olyan
         határozata, amelyet – mivel az emlékezteti az ideiglenes alkalmazottat az egyébként meghosszabbítható munkaszerződése lejártának
         időpontjára – az érintett kizárólag az említett szerződés meghosszabbításának megtagadásaként értelmezhet. Mivel ugyanis az
         ilyen határozat megfosztja az ideiglenes alkalmazottat a munkaviszonya valamely közösségi intézményen belül való fenntartásától,
         az jellegénél fogva az ezen alkalmazott érdekeinek – jogi helyzete lényeges megváltoztatásával történő –közvetlen és azonnali
         befolyásolására alkalmas jogi aktus.

      (lásd a 43. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑160/04. sz., Potamianos kontra Bizottság ügyben 2008. október 15‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2008.,
         I‑A‑2‑0000. o. és II‑A‑2‑0000. o.) 23. pontja;

      a Közszolgálati Törvényszék F‑38/06. sz., Bianchi kontra ETF ügyben 2007. június 28‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2007.,
         I-A-1-0000. o. és II‑A‑1‑0000. o.) 92–94. pontja.

      2.      Az ideiglenes alkalmazott határozatlan idejű szerződésének az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikke
         alapján és a szerződésben foglalt felmondási idő betartásával történő megszüntetése, valamint az ideiglenes alkalmazott határozott
         időre kötött szerződésének idő előtti megszüntetése a hatáskörrel rendelkező hatóság széles mérlegelési jogkörébe tartozik,
         következésképpen a közösségi bíróság felülvizsgálata az indokolási kötelezettség tiszteletben tartásának felülvizsgálatától
         függetlenül a nyilvánvaló hiba és a hatáskörrel való visszaélés hiányának vizsgálatára korlátozódik. Még inkább igaz ez akkor,
         amikor nem idő előtti megszüntetésről van szó, hanem az ideiglenes alkalmazott határozott időre kötött szerződése meghosszabbításának
         elmaradásáról, mivel a szerződés meghosszabbítása csupán egy egyszerű, azon feltételhez kötött lehetőség, hogy az megfeleljen
         a szolgálati érdeknek.

      Ebben a tekintetben az illetékes hatóság – amennyiben az alkalmazott helyzetéről határoz – köteles figyelembe venni az összes
         olyan körülményt, amely döntését meghatározhatja, különösen pedig az érintett alkalmazott érdekét is. Ez következik ugyanis
         az adminisztráció gondoskodási kötelezettségéből, amely a személyzeti szabályzat és analógia alapján az egyéb alkalmazottakra
         vonatkozó alkalmazási feltételek által az intézmény és alkalmazottai közötti viszonyok tekintetében meghatározott kölcsönös
         jogok és kötelezettségek egyensúlyát tükrözi. Az érintett alkalmazott személyes érdekének figyelembevétele azonban nem vezethet
         annak tilalmához, hogy az illetékes hatóság ezen alkalmazott ellenkezése ellenére ne hosszabbítsa meg a határozott idejű szerződést,
         amennyiben azt a szolgálati érdek megkívánja.

      Következésképpen a közösségi bíróság felülvizsgálatának az ideiglenes alkalmazott munkaszerződése meghosszabbításának elmaradását
         igazoló szolgálati érdek mérlegelésében elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hiba, a hatáskörrel való visszaélés, valamint a
         közösségi intézményt a közte és valamely alkalmazottja közötti szerződés megújításáról való döntésekor terhelő gondoskodási
         kötelezettség sérelme megvalósulásának vizsgálatára kell korlátozódnia.

      (lásd a 65–68. és 79. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 25/80. sz., De Briey kontra Bizottság ügyben 1981. február 26‑án hozott ítéletének (EBHT 1981., 637. o.) 7. pontja;
         C‑298/93. P. sz., Klinke kontra Bíróság ügyben 1994. június 29‑én hozott ítéletének (EBHT 1994., I‑3009. o.) 38. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑45/90. sz., Speybrouck kontra Parlament ügyben 1992. január 28‑án hozott ítéletének (EBHT 1992., II‑33. o.)
         97. és 98. pontja; T‑51/91. sz., Hoyer kontra Bizottság ügyben 1994. március 17‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑103. o.
         és II‑341. o.) 36. pontja; T‑13/95. sz., Kyrpitsis kontra CES ügyben 1996. április 18‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1996.,
         I‑A‑167. o. és II‑503. o.) 52. pontja; T‑123/95. sz., B kontra Parlament ügyben 1997. július 14‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1997.,
         I‑A‑245. o. és II‑697. o.) 70. pontja; T‑223/99. sz., Dejaiffe kontra OHIM ügyben 2000. december 12‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000.,
         I‑A‑277. o. és II‑1267. o.) 51. és 53. pontja; T‑7/01. sz., Pyres kontra Bizottság ügyben 2003. február 6‑án hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2003., I‑A‑37. o. és II‑239. o.) 50., 51. és 64. pontja; T‑258/03. sz., Mausolf kontra Europol ügyben 2005. március
         1‑jén hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑45. o. és II‑189. o.) 49. pontja.

      3.      A személyzeti szabályzat 24. cikkében előírt segítségnyújtási kötelezettség, amely cikk az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
         alkalmazási feltételek 11. cikkének utalása értelmében az ideiglenes alkalmazottakra is alkalmazandó, többek között magában
         foglalja azt a kötelezettséget, hogy az adminisztráció alaposan, gyorsan és bizalmasan vizsgálja meg a lelki zaklatásra vonatkozó
         panaszokat, és tájékoztassa a panaszost a panaszát követően tett intézkedésekről.

      E célból elégendő, ha az intézményétől védelmet igénylő tisztviselő vagy alkalmazott a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján
         és ugyanezen szabályzat 90. cikke (1) bekezdésének megfelelően kérelmet nyújt be, amely legalább bizonyítékkezdeményt tartalmaz
         azon támadások valóságosságára vonatkozóan, amelyek célpontjának tekinti magát. Ilyen körülmények esetén a szóban forgó intézményre
         tartozik a megfelelő intézkedések meghozatala, így különösen a panasz alapjául szolgáló tényeknek a panaszossal folytatott
         együttműködésben történő megállapítására irányuló vizsgálat megindítása.

      (lásd a 73., 74. és 76. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 18/78. sz., V. kontra Bizottság ügyben 1979. június 14‑én hozott ítéletének (EBHT 1979., 2093. o.) 15. pontja; 224/87. sz.,
         Koutchoumoff kontra Bizottság ügyben 1989. január 26‑án hozott ítéletének (EBHT 1989., 99. o.) 15. és 16. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑5/92. sz., Tallarico kontra Parlament ügyben 1993. április 21‑én hozott ítéletének (EBHT 1993., II‑477. o.)
         30. és 31. pontja.


title: A Bíróság (első tanács) 2010. december 22-i ítélete.#Land Baden-Württemberg kontra Metin Bozkurt.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesverwaltungsgericht - Németország.#Az EGK-Törökország társulási megállapodás - Családegyesítés - A Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikkének első bekezdése - Török munkavállaló házastársa, aki e munkavállalóval több mint öt éven keresztül élt együtt - A tartózkodási jog megtartása a házasság felbontása után - Az érdekelt elítélése a volt felesége sérelmére elkövetett erőszakos cselekmények miatt - Joggal való visszaélés.#C-303/08. sz. ügy.

text:
      C‑303/08. sz. ügy
      Land Baden‑Württemberg
      kontra
      Metin Bozkurt
      (a Bundesverwaltungsgericht [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Az EGK–Törökország társulási megállapodás – Családegyesítés – A Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikkének első bekezdése – Török munkavállaló házastársa, aki e munkavállalóval több mint öt éven keresztül élt együtt – A tartózkodási jog megtartása a házasság felbontása után – Az érdekelt elítélése a volt felesége sérelmére elkövetett erőszakos cselekmények miatt – Joggal való visszaélés”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Nemzetközi megállapodások – Az EGK–Törökország társulási megállapodás – Az EGK–Törökország társulási megállapodás által felállított
            Társulási Tanács – 1/80 határozat – Családegyesítés
      (Az EGK–Törökország társulási megállapodás kiegészítő jegyzőkönyve, 59. cikk; az EGK–Törökország Társulási Tanács 1/80 határozata,
            7. cikk, első bekezdés)
      2.        Nemzetközi megállapodások – Az EGK–Törökország társulási megállapodás – Az EGK–Törökország társulási megállapodás által felállított
            Társulási Tanács – 1/80 határozat – Családegyesítés
      (Az EGK–Törökország Társulási Tanács 1/80 határozata, 7. cikk, első bekezdés és 14. cikk, (1) bekezdés)
      1.        Az EGK–Törökország Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az a török állampolgár,
         aki – valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagjakénti minőségében és a feleségével való
         legalább ötéves, folyamatos együttlakása folytán – a fent említett rendelkezés második francia bekezdése alapján biztosított
         jogállással összefüggő jogokkal rendelkezik, nem veszíti el e jogokat a házasságnak az ezek megszerzését követő időpontban
         kimondott felbontása miatt.

      Valamely török állampolgár által az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése alapján jogszerűen megszerzett jogokhoz hasonló
         jogok ugyanis az e jogok keletkezéséhez szükséges feltételek fennállásától függetlenül továbbra is fennmaradnak oly módon,
         hogy a fenti határozat alapján már jogokkal rendelkező családtag olyan helyzetben van, hogy fokozatosan rendezi helyzetét
         a fogadó tagállamban, és tartósan beilleszkedik itt azon személytől függetlenül élve, aki révén e jogokat megszerezte.

      A fent hivatkozott 7. cikk első bekezdésének ezen értelmezése nem összeegyeztethetetlen az EGK–Törökország társulási megállapodás
         kiegészítő jegyzőkönyve 59. cikkének követelményeivel, mivel valamely török migráns munkavállaló családtagjának helyzetét
         végső soron nem lehet összehasonlítani a tagállami állampolgár családtagjának helyzetével, tekintettel a jogi helyzetük között
         fennálló érzékelhető különbségekre.

      (vö. 40., 45., 46. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Nem minősül joggal való visszaélésnek az, hogy valamely török állampolgár az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése alapján
         jogszerűen megszerzett jogra hivatkozik, habár az érdekelt – miután a volt felesége révén megszerezte e jogot – olyan súlyos
         bűncselekményt követett el a sérelmére, amely miatt megállapították a büntetőjogi felelősségét.

      Ezzel szemben ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes az olyan török állampolgár elleni kiutasító
         határozat meghozatala, akinek büntetőjogi felelősségét többször megállapították, amennyiben a személyes magatartása valamely
         alapvető társadalmi érdek közvetlen, tényleges és kellően súlyos veszélyeztetésének minősül. A nemzeti bíróság feladata annak
         vizsgálata, hogy ez a helyzet áll‑e fenn az alapügyben. E bíróság köteles továbbá biztosítani az arányosság elvének, valamint
         az érdekelt alapvető jogainak tiszteletben tartását. Közelebbről, az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdésére kiutasítás
         csak akkor alapítható, ha az érintett egyedi magatartása a közrend újabb súlyos megzavarásának konkrét veszélyét rejti magában.

      (vö. 60., 61. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2010. december 22.(*)

      „Az EGK–Törökország társulási megállapodás – Családegyesítés – A Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikkének első bekezdése – Török munkavállaló házastársa, aki e munkavállalóval több mint öt éven keresztül élt együtt – A tartózkodási jog megtartása a házasság felbontása után – Az érdekelt elítélése a volt felesége sérelmére elkövetett erőszakos cselekmények miatt – Joggal való visszaélés”
      A C‑303/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesverwaltungsgericht (Németország)
         a Bírósághoz 2008. július 8‑án érkezett, 2008. április 24‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Land Baden‑Württemberg
      és
      Metin Bozkurt
      között,
      a Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht
      részvételével,
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, J.‑J. Kasel (előadó), A. Borg Barthet, E. Levits és M. Berger bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Land Baden‑Württemberg képviseletében M. Schenk, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és N. Graf Vitzthum, meghatalmazotti minőségben,
      –        a dán kormány képviseletében J. Bering Liisberg és R. Holdgaard, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: W. Ferrante avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében V. Kreuschitz és G. Rozet, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. július 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 társulási tanácsi határozat
         (a továbbiakban: 1/80 határozat) 7. cikke első bekezdése második francia bekezdésének értelmezésére irányul. A Társulási Tanácsot
         az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló, egyrészről a Török Köztársaság, másrészről
         az Európai Gazdasági Közösség tagállamai és a Közösség által 1963. szeptember 12‑én Ankarában aláírt, a Közösség nevében az
         1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal (HL 1964. 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet,
         10. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített megállapodás létesítette.

      2        E kérelmet a Land Baden‑Württemberg (a továbbiakban: Land) és M. Bozkurt török állampolgár között az érdekeltnek a német államterületről
         való kiutasítása miatt folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
      3        A Brüsszelben 1970. november 23‑án aláírt – a Közösség nevében az 1972. december 19‑i 2760/72/EGK tanácsi rendelettel (HL L 293.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 41. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített – kiegészítő jegyzőkönyv
         59. cikke a következőképpen szól:

      „E jegyzőkönyv hatálya alá tartozó területeken Törökország nem részesülhet kedvezőbb elbánásban, mint amelyet a Közösséget
         létrehozó szerződés alapján a tagállamok egymásnak biztosítanak.”

      4        Az 1/80 határozat „Szociális rendelkezések” című II. fejezetének 1. része a „[f]oglalkoztatásra és a munkavállalók szabad
         mozgására vonatkozó rendelkezések[re]” vonatkozik. E részben található a fent említett határozat 6–16. cikke.

      5        Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A családtagok szabad munkavállalásra való jogosultságáról szóló 7. cikk sérelme nélkül, valamely tagállam rendes munkaerőpiacához
         tartozó török munkavállaló ebben a tagállamban:

      –        egy év rendes foglalkoztatás után jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét ugyanannál a munkaadónál megújítsa, amennyiben
         munkahellyel rendelkezik;

      –        három év rendes foglalkoztatás után – és a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel –
         jogosult arra, hogy ugyanazon foglalkozás vonatkozásában a választása szerinti munkaadónál pályázzon rendes feltételek mellett
         e tagállam munkaügyi hatóságánál bejelentett állásajánlatra;

      –        négy év rendes foglalkoztatás után jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra.” [nem hivatalos
         fordítás]

      6        Az 1/80 határozat 7. cikke ekképp rendelkezik:

      „Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagja, aki engedélyt kapott arra, hogy a munkavállalóhoz
         csatlakozzon:

      –        jogosult – a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezni,
         amennyiben ott már legalább három éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik;

      –        jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra, amennyiben ott legalább öt éve jogszerűen
         lakóhellyel rendelkezik.

      A török munkavállaló gyermeke, aki a fogadó államban szakmai képesítést szerzett, az érintett tagállamban való tartózkodásának
         időtartamától függetlenül jelentkezhet bármely állásajánlatra, amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három
         évig jogszerűen munkaviszonyban állt.” [nem hivatalos fordítás]

      7        Ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:

      „E szakasz rendelkezéseit a közrendi, közbiztonsági és közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra is figyelemmel
         kell alkalmazni.” [nem hivatalos fordítás]

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      8        M. Bozkurtnak, aki 1959‑ben Törökországban született, 1992 áprilisában engedélyezték a német államterületre való belépést.

      9        1993 szeptemberében feleségül vett egy török állampolgárt, aki rendes munkaviszonyban állt Németországban, és erre tekintettel
         határozatlan időre szóló tartózkodási engedéllyel rendelkezett. A feleség 1999‑ben megkapta a német állampolgárságot.

      10      A házasságkötését követően M. Bozkurt 1993 októberében határozott időre szóló tartózkodási engedélyt kapott, amelyet határozatlan
         időre szóló tartózkodási engedély váltott fel 1998 októberében, amikor teljesítette az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének
         második francia bekezdésében foglalt, ötéves tartózkodásra vonatkozó feltételt.

      11      M. Bozkurt 2000 júniusa óta külön élt feleségétől. A házasság felbontását 2003 novemberében mondták ki.

      12      Németországi tartózkodása során M. Bozkurt több munkahelyen is dolgozott. A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban az
         érdekelt által ezzel kapcsolatban adott pontos tájékoztatás és igazolások hiányában nem lehetett a munkaviszonyok pontos időtartamait
         megállapítani.

      13      2000 eleje óta körülbelül 18 hónapot betegállományban töltött, ezalatt agydaganattal megműtötték.

      14      A munkavégzés ezen megszakítását követően munkáltatója megszüntette munkaviszonyát. Azóta munkanélküli, és a szociális törvénykönyv
         II. része (Sozialgesetzbuch, Teil II) alapján megélhetési költségeket fedező ellátásokban részesül. Eleinte önkormányzati
         szálláson lakott, majd 2005 novembere óta egy kis lakásban lakik, amelyet a bátyja bérel neki.

      15      Mivel 1996‑ban és 2000‑ben testi sértés és rongálás miatt már elítélték, M. Bozkurtot 2004 májusában a felesége sérelmére
         2002 júliusában, törökországi tartózkodásuk alatt elkövetett erőszakos közösülés és testi sértés miatt ítélték el. Miután
         az érdekelt fellebbezése részben sikeres volt, 2005. január 17‑én végül kétévi, végrehajtásában felfüggesztett szabadságvesztésre
         ítélték, így az előzetes letartóztatásban lévő M. Bozkurt kiszabadult.

      16      2005. július 26‑i határozatával a Land elrendelte M. Bozkurt azonnali végrehajtással történő kiutasítását (a továbbiakban:
         kiutasító határozat) a büntetőjogi felelősségét megállapító azon utolsó ítélet alapján, amely megerősítette, hogy erőszakos
         cselekmények elkövetésére hajlamos. A Land úgy ítélte meg, hogy az érdekelt azzal az indokkal nem hivatkozhatott az 1/80 határozat
         6. és 7. cikkéből eredő jogokra, hogy munkaviszonyának megszüntetését követő ésszerű időn belül nem talált új munkát, és hogy
         komoly erőfeszítéseket sem tett ennek érdekében.

      17      Miután M. Bozkurt megtámadta a kiutasító határozatot, a Verwaltungsgericht Stuttgart (stuttgarti közigazgatási bíróság) először
         elrendelte ezen határozat végrehajtásának a felfüggesztését, majd ezt követően 2006. július 5‑i ítéletével megsemmisítette
         azt.

      18      A Land által ezen ítélet ellen benyújtott fellebbezést a Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg (baden‑wüttembergi legfelső
         közigazgatási bíróság) 2007. március 14‑i ítélete elutasította. E bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy M. Bozkurt – azokra
         az időszakokra tekintettel, amikor Németországban jogszerűen lakóhellyel rendelkezett – hivatkozhatott az 1/80 határozat 7. cikke
         első bekezdésének második francia bekezdése alapján a tartózkodási jogra. Ennélfogva a kiutasító határozat jogellenes amiatt,
         hogy nem felel meg az uniós polgárokra alkalmazandó feltételeknek, amelyeket a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében tiszteletben
         kell tartani az olyan török állampolgárok esetén, akik az 1/80 határozat alapján tartózkodási joggal rendelkeznek. E bíróság
         továbbá úgy ítélte meg, hogy azon körülmény miatt, hogy M. Bozkurt 2000 óta munkanélküli volt, hogy súlyos betegsége miatt
         talán véglegesen ki van zárva a munkaerőpiacról, és hogy körülbelül kilenc hónapon keresztül börtönben volt, nem veszíti el
         az 1/80 határozat fent említett rendelkezésében számára biztosított jogállást a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatára tekintettel,
         miszerint a tartózkodási jog – miután megszerezték – független azon feltételek fennállásától, amelyek lehetővé tették megszerzését.

      19      A Land így felülvizsgálati eljárást kezdeményezett a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) előtt egyfelől
         arra hivatkozva, hogy M. Bozkurt a munkaerőpiacról való kizárása folytán időközben elveszítette a tartózkodási jogát Németországban,
         és másfelől nem hivatkozhat joggal az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésére, mivel súlyos testi sértést okozott annak
         a személynek, akitől a jogai erednek.

      20      A Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg 2007. március 14‑i ítéletében kialakított jogi elemzéssel egyetértve a Bundesverwaltungsgericht
         úgy ítéli meg, hogy az elé terjesztett jogvita megoldásához azt kell meghatározni, hogy a kiutasító határozat meghozatalának
         időpontjában M. Bozkurt hivatkozhatott‑e az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében biztosított védelemre.

      21      A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban úgy ítéli meg, hogy még nincs a Bíróságnak arra vonatkozó ítélkezési gyakorlata,
         hogy egy török állampolgár elveszíti‑e valamely tagállam területén az e tagállam munkaerőpiacába jogszerűen beilleszkedett
         török munkavállaló családtagjakénti minőségében megszerzett tartózkodási jogát a házasságnak a szóban forgó jog megfelelő
         formában való megszerzését követő felbontása miatt.

      22      A fent említett bíróság továbbá azt a kérdést teszi fel, hogy az alapügyet jellemző különleges ténybeli körülményekre tekintettel
         a M. Bozkurthoz hasonló török állampolgár joggal hivatkozhat‑e az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése alapján a tartózkodási
         jogra, anélkül hogy ez a magatartás visszaélésszerűnek lenne tekinthető. Különösen azt kellene meghatározni, hogy egy jogszerűen
         megszerzett jog jogosultja elveszítheti‑e azt abban az esetben, amikor utólag méltatlannak bizonyul ahhoz a személyhez, akitől
         korábban e joga eredt.

      23      Mivel az elé terjesztett jogvita megoldásához e körülmények között az 1/80 határozat értelmezése szükséges, a Bundesverwaltungsgericht
         akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság
         elé:

      „1)      Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló házastársát a házasság felbontását követően is megilleti‑e
         az […] 1/80 határozat […] 7. cikke [első bekezdésének] második francia bekezdése alapján családtagként szerzett munkavállalási
         és tartózkodási jog?

            Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
      2)      Joggal való visszaélésnek tekintendő‑e az […] 1/80 határozat […] 7. cikke [első bekezdésének] második francia bekezdéséből
         fakadóan a volt feleségtől eredő tartózkodási jogra való hivatkozás, ha a volt feleséget a török állampolgár a jogállás megszerzését
         követően megerőszakolta és bántalmazta, és tettét kétévi szabadságvesztéssel büntették?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      24      Az ügy irataiból kitűnik, hogy az alapügyben szereplő török állampolgár a házasságának felbontása előtt megfelelt mindazoknak
         a követelményeknek, amelyek ahhoz szükségesek, hogy jogszerűen rendelkezzen az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második
         francia bekezdésében foglalt jogállással.

      25      E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdést úgy kell érteni, mint amely lényegében arra irányul,
         hogy az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az alapügy felpereséhez hasonló török állampolgár,
         aki – valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagjakénti minőségében és a feleségével való
         legalább ötéves, folyamatos együttlakása folytán – a fent említett rendelkezés második francia bekezdése alapján biztosított
         jogállással összefüggő jogokkal rendelkezik, elveszíti‑e e jogokat a házasságnak az ezek megszerzését követő időpontban kimondott
         felbontása miatt.

      26      E kérdés megválaszolása érdekében először is meg kell jegyezni, hogy – amint az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének
         a szövegéből is kitűnik – az e rendelkezésben szereplő jogok megszerzése két előzetes együttes feltételtől függ, tudniillik
         egyfelől az érintett személynek olyan török munkavállaló családtagjának kell lennie, aki már a fogadó tagállam rendes munkaerőpiacához
         tartozik, és másfelől e tagállam illetékes szerveinek engedélyezniük kellett azt, hogy a fent említett munkavállalóhoz csatlakozzon
         itt. Nem vitatott, hogy a jelen esetben M. Bozkurt és a felesége is teljesíti e feltételeket.

      27      Másodsorban a szerződő felek által a fent említett rendelkezés keretében létrehozott rendszernek megfelelően az e rendelkezéssel
         az előző pontban említett feltételeket teljesítő török munkavállaló számára biztosított jogok fokozatosan bővülnek az érdekelt
         és a fogadó tagállamban már jogszerűen jelen lévő török munkavállaló tényleges együttlakásának időtartama alapján.

      28      Így három év ilyen jogszerű tartózkodást követően az érintett török állampolgár jogosulttá válik arra, hogy – kizárólag az
         Európai Unió tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezzen (az 1/80
         határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdése).

      29      A fogadó tagállam területén eltöltött további két év jogszerű tartózkodást követően ugyanezen török állampolgár jogosult a
         választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra (ugyanezen határozat 7. cikke első bekezdésének
         második francia bekezdése). A jelen esetben M. Bozkurt vitathatatlanul teljesíti ezt a feltételt.

      30      Ezzel kapcsolatban pontosítani kell, hogy az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt rendszerrel szemben, amely
         bizonyos időtartamú jogszerű munkavállaláson alapul, az ugyanezen határozat 7. cikke első bekezdésének alkalmazása szempontjából
         a török migráns munkavállalóval való együttlakás a releváns feltétel. Bizonyos időtartamú ilyen együttlakást követően az érdekelt
         számára ugyanakkor anélkül biztosítja a munkavállaláshoz való jogot, hogy ez utóbbi rendelkezés bármilyen ezzel kapcsolatos
         kötelezettséget előírna, vagy feltételhez kötné az 1/80 határozatban biztosított jog megszerzését (lásd ebben az értelemben
         a C‑373/03. sz. Aydinli‑ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6181. o.] 29. és 31. pontját, a C‑325/05. sz.
         Derin‑ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6495. o.] 56. pontját és a C‑453/07. sz. Er‑ügyben 2008. szeptember
         25‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑7299. o.] 31–34. pontját). Az alapügyben szereplőhöz hasonló török állampolgár foglalkoztatási
         helyzete tehát nem bír semmilyen relevanciával.

      31      Harmadsorban meg kell jegyezni, hogy a Bíróság már számos alkalommal kimondta, hogy egyfelől a fent említett 7. cikk első
         bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, másfelől az együttlakás e rendelkezésben megállapított időtartamai megkövetelik
         az ezzel összefüggő tartózkodási jog elismerését; ha nem így lenne, e jog teljesen elenyészne (lásd különösen a fent hivatkozott
         Er‑ügyben hozott ítélet 25. és 26. pontját, valamint a C‑337/07. sz. Altun‑ügyben 2008. december 18‑án hozott ítélet [EBHT 2008.,
         I‑10323. o.] 20. és 21. pontját).

      32      Negyedsorban ki kell emelni, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében foglalt jogok fokozatos megszerzésének rendszere
         kettős célt követ.

      33      Elsőként, az első hároméves időszak letelte előtt a fent említett rendelkezés arra irányul, hogy lehetővé tegye, hogy a migráns
         munkavállaló családtagjai ez előbbinél tartózkodjanak abból a célból, hogy ezáltal a családegyesítés eszközével mozdítsa elő
         a fogadó tagállamba már jogszerűen beilleszkedett török munkavállaló munkavállalását és tartózkodását (lásd különösen a C‑351/95. sz.
         Kadiman‑ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2133. o.] 35. és 36. pontját, a C‑65/98. sz. Eyüp‑ügyben 2000.
         június 22‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4747. o.] 26. pontját és a C‑467/02. sz. Cetinkaya‑ügyben 2004. november 11‑én hozott
         ítélet [EBHT 2004., I‑10895. o.] 25. pontját).

      34      Ezenfelül ugyanez a rendelkezés a török migráns munkavállaló családjának a fogadó tagállambeli tartós beilleszkedését kívánja
         megerősíteni, három év jogszerű tartózkodás után biztosítva az érintett családtag számára annak lehetőségét, hogy ő maga is
         hozzáférjen a munkaerőpiachoz Az ily módon kitűzött alapvető cél a fenti családtag helyzetének rendezése, aki ebben az időszakban
         már jogszerűen beilleszkedett a fogadó tagállamba, biztosítva számára a szóban forgó tagállamban a saját megélhetését biztosító
         eszközöket, tehát azt, hogy a migráns munkavállaló helyzetétől független helyzetet alakítson itt ki (lásd különösen a fent
         hivatkozott Eyüp‑ügyben hozott ítélet 26. pontját, a fent hivatkozott Cetinkaya‑ügyben hozott ítélet 25. pontját, a fent hivatkozott
         Aydinli‑ügyben hozott ítélet 23. pontját, valamint a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 50. és 71. pontját).

      35      A Bíróság ebből arra a következtetésre jutott, hogy habár a családtag főszabály szerint és jogszerű indokok kivételével köteles
         ténylegesen a migráns munkavállalóval együtt lakni, amíg neki magának nincs joga a munkaerőpiachoz való hozzáféréshez – másképpen
         kifejezve a hároméves időszak letelte előtt –, ezzel szemben már nem ez a helyzet áll fenn, ha az érdekelt jogszerűen megszerezte
         e jogot az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének első francia bekezdése alapján, és ennek még inkább érvényesnek kell
         lennie abban a helyzetben, amikor öt év elteltével feltétel nélküli munkavállalási jogra jogosult (lásd a fent hivatkozott
         Derin‑ügyben hozott ítélet 51. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      36      Amint ugyanis az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében foglalt feltételek teljesülnek, e rendelkezés a török munkavállaló
         családtagjának saját jogot biztosít a fogadó tagállam munkaerőpiacához való hozzáférésre, valamint ezzel összefüggésben azt
         a jogot is biztosítja, hogy továbbra is annak területén tartózkodjon.

      37      E jogok kétségkívül a török munkavállaló szülő által a múltban az ugyanezen tagállam területén elfoglalt helyzetből erednek,
         és akinek révén a családtagja tartózkodási jogot szerzett.

      38      Amint azonban az Európai Közösségek Bizottsága helyesen mutatott rá az írásbeli észrevételeiben, amennyiben az ilyen munkavállaló
         családtagja maga is önálló jogot szerzett az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése alapján, kellő mértékben integrálódott
         a fogadó tagállamba ahhoz, hogy a helyzete elválaszthatónak legyen tekinthető azon szőlőjének a helyzetétől, aki lehetővé
         tette az ezen állam területére való belépését, és ennélfogva ezen szülő helyzetétől függetlennek legyen tekinthető (lásd ebben
         az értelemben a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 50. és 71. pontját, valamint a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott
         ítélet 59. és 63. pontját).

      39      Ezen értelmezést követeli meg továbbá az egészében vizsgált 1/80 határozat célja is, amellyel kapcsolatban a Bíróság több
         alkalommal kimondta, hogy a török migránsok fogadó tagállambeli helyzetének javítására irányul az e határozat valamely rendelkezésében
         megállapított feltételeknek megfelelő, és ennélfogva az e határozatban biztosított jogokban részesülő török állampolgárok
         e tagállamba történő fokozatos beilleszkedésének elősegítésével (lásd különösen a C‑329/97. sz. Ergat‑ügyben 2000. március
         16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1487. o.] 43. és 44. pontját, a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 53. pontját,
         valamint a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontját).

      40      Márpedig a Bíróság ebből a nézőpontból ítélte meg úgy, hogy a M. Bozkurt által az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése
         alapján jogszerűen megszerzett jogokhoz hasonló jogok az e jogok keletkezéséhez szükséges feltételek fennállásától függetlenül
         továbbra is fennmaradnak (lásd a fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 40. pontját; a fent hivatkozott Cetinkaya‑ügyben
         hozott ítélet 31. pontját; a fent hivatkozott Aydinli‑ügyben hozott ítélet 26. pontját; a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott
         ítélet 53. pontját és a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott ítélet 36. pontját) oly módon, hogy a fenti határozat alapján
         már jogokkal rendelkező családtag olyan helyzetben van, hogy fokozatosan rendezi helyzetét a fogadó tagállamban, és tartósan
         beilleszkedik itt azon személytől függetlenül élve, aki révén e jogokat megszerezte (lásd ebben az értelemben különösen a
         fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 43. és 44. pontját).

      41      Az előző pontban említett értelmezés mindössze a szerzett jogok tiszteletben tartása általánosabb elvének kifejeződése, amelyet
         a C‑237/91. sz. Kus‑ügyben 1992. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑6781. o.) 21. és 22. pontja mondott ki, és amely
         elv szerint, amennyiben a török állampolgár joggal hivatkozhat az 1/80 határozat valamely rendelkezése alapján bizonyos jogokra,
         e jogok már nem függnek az ezeket keletkeztető körülményektől, mivel e határozat nem ír elő ilyen jellegű feltételt. A fent
         említett Kus‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben a szóban forgó körülmény pontosan egy olyan házasság volt, amely
         lehetővé tette az érintett török állampolgárnak, hogy belépjen a fogadó tagállam területére; e házasságot később felbontották,
         amelyre akkor került sor, amikor az érdekelt – a jelen esetben az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése alapján – már megszerezte
         e jogokat. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a C‑355/93. sz. Eroglu‑ügyben 1994. október 5‑én hozott ítélet (EBHT 1994.,
         I‑5113. o.) 22. pontjában ezt az elvet alkalmazhatóvá nyilvánította ugyanezen határozat 7. cikke keretében is (lásd ugyanebben
         az értelemben különösen a fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 40. pontját; a fent hivatkozott Aydinli‑ügyben hozott
         ítélet 26. pontját; a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 50. pontját, valamint a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott
         ítélet 42. és 43. pontját).

      42      Ötödsorban az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése által a török munkavállaló e bekezdésben megállapított feltételeket
         teljesítő családtagjai számára biztosított jogok elvesztését eredményező körülményeket illetően – szintén az állandó ítélkezési
         gyakorlat értelmében – e jogok csak két okból korlátozhatók: mégpedig vagy azért, mert a török migránsnak a fogadó tagállam
         területén való jelenléte – személyes magatartása folytán – az ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdése értelmében vett
         közrendet, közbiztonságot vagy közegészséget ténylegesen és súlyosan veszélyeztetőnek minősül, vagy azért, mert az érdekelt
         jogos indok nélkül jelentős időtartamra elhagyta a fogadó tagállam területét (lásd különösen a fent hivatkozott Er‑ügyben
         hozott ítélet 30. pontját és a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott ítélet 62. pontját).

      43      A fenti pontban kifejtett korlátozások kimerítő jellegét a Bíróság állandó jelleggel megerősíti (lásd különösen a fent hivatkozott
         Cetinkaya‑ügyben hozott ítélet 38. pontját; a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 54. pontját; a fent hivatkozott
         Er‑ügyben hozott ítélet 30. pontját és a fent hivatkozott Altun‑ügyben hozott ítélet 62. pontját).

      44      A fenti elemzés összességére tekintettel azt a következtetést kell levonni, hogy a házasság felbontása, amennyiben arra az
         1/80 határozat 7. cikkének első bekezdésében biztosított jogoknak az érintett családtag általi megfelelő formában történő
         megszerzését követően kerül sor, nem bír semmilyen relevanciával a fent említett jogoknak a jogosult számára való fenntartása
         szempontjából, még akkor sem, ha eredetileg csak a volt házastársa révén szerezhette meg azokat.

      45      Végezetül pontosítani kell, hogy a fenti pontban adott értelmezés nem összeegyeztethetetlen az 1970. november 23‑i kiegészítő
         jegyzőkönyv 59. cikkének követelményeivel. Amint ugyanis a főtanácsnok – a Bíróság által a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott
         ítélet 62–67. pontjában, valamint a C‑349/06. sz. Polat‑ügyben 2007. október 4‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑8167. o.) 21. pontjában
         kifejtett indokokhoz hasonló indokok alapján – indítványának 50–52. pontjában arra rámutatott, a török migráns munkavállaló
         családtagjának helyzetét végső soron nem lehet összehasonlítani a tagállami állampolgár családtagjának helyzetével, tekintettel
         a jogi helyzetük között fennálló érzékelhető különbségekre (lásd ebben az értelemben a C‑462/08. sz. Bekleyen‑ügyben 2010.
         január 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 35–38. és 43. pontját).

      46      A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdését úgy kell
         értelmezni, hogy az alapügy felpereséhez hasonló török állampolgár, aki – valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó
         török munkavállaló családtagjakénti minőségében és a feleségével való legalább ötéves, folyamatos együttlakása folytán – a
         fent említett rendelkezés második francia bekezdése alapján biztosított jogállással összefüggő jogokkal rendelkezik, nem veszíti
         el e jogokat a házasságnak az ezek megszerzését követő időpontban kimondott felbontása miatt.

       A második kérdésről
      47      Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a jogalanyok az uniós jog normáit nem alkalmazhatják csalárd módon vagy visszaélésszerűen,
         és a nemzeti bíróságok esetről esetre, objektív tényekre támaszkodva vehetik figyelembe az érintett személyek visszaélésszerű
         vagy csalárd magatartását annak érdekében, hogy adott esetben megtagadják a fent említett jog rendelkezéseinek alkalmazását
         (lásd különösen a C‑212/97. sz. Centros‑ügyben 1999. március 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1459. o.] 25. pontját, a C‑255/02. sz.,
         Halifax és társai ügyben 2006. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1609. o.] 68. pontját, valamint a C‑16/05. sz.,
         Tum és Dari ügyben 2007. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑7415. o.] 64. pontját).

      48      A Bíróság így kizárta, hogy a munkaviszony olyan időszakai, amelyeket a török munkavállaló csak büntetőjogi felelősségének
         megállapítását eredményező megtévesztő magatartása révén tudott teljesíteni, jogszerűnek tekinthetők az 1/80 határozat 6. cikke
         (1) bekezdésének alkalmazása szempontjából, mivel az érdekelt valójában nem felelt meg az e rendelkezésben előírt feltételeknek,
         és ezért ez utóbbi rendelkezés alapján nem jogszerűen rendelkezett e joggal (lásd a C‑285/95. sz. Kol‑ügyben 1997. június
         5‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3069. o.] 26. és 27. pontját, valamint a C‑37/98. sz. Savas‑ügyben 2000. május 11‑én hozott
         ítélet [EBHT 2000., I‑2927. o.] 61. pontját).

      49      Nem fogadható el ugyanis, hogy egy török állampolgár az 1/80 határozat valamely rendelkezésében biztosított előnyökből jogtalanul
         próbáljon meg részesülni.

      50      A jelen esetben azonban a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak átadott ügyiratokból kitűnik, hogy a jelenleg a
         Bundesverwaltungsgericht előtt folyamatban lévő ügy érdemében határozó nemzeti bíróságok kifejezetten megállapították, hogy
         M. Bozkurt jogszerűen rendelkezett az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második francia bekezdésében foglalt jogállással.
         Mindent egybevetve egyetlen olyan jellegű bizonyítékot sem hoztak fel a Bíróság előtt, amely alapján feltételezhető lenne,
         hogy az alapügyben színlelt házasságról lenne szó, amelyet kizárólag az EGK‑Törökország társulásra vonatkozó jogban szereplő
         előnyök visszaélésszerű elérése érdekében kötöttek.

      51      E körülmények között meg kell állapítani, hogy M. Bozkurt az alapügyben mindössze az 1/80 határozatban számára kifejezetten
         biztosított jogokat gyakorolta, amelyek megszerzése érdekében minden szükséges feltételnek megfelelt.

      52      Márpedig önmagában nem tekinthető joggal való visszaélésnek az, hogy egy ilyen török állampolgár teljes mértékben hivatkozik
         a fent említett határozatban biztosított jogokra, és hogy a múltban jogszerűen megszerezte azokat.

      53      A kérdést előterjesztő bíróság – anélkül azonban, hogy az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó kérdést terjesztett
         volna elő – ugyanakkor azt a kérdést teszi fel, hogy az alapügy különleges körülményei között M. Bozkurtnak az ugyanezen határozat
         7. cikkének első bekezdése alapján megszerzett jogállásra való hivatkozása nem sértheti‑e a közrendet az általa e jog megszerzését
         követően azon személy sérelmére elkövetett súlyos bűncselekményre tekintettel, aki lehetővé tette számára, hogy e jogállással
         rendelkezzen.

      54      Ezzel kapcsolatban pontosítani kell, hogy az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdése szolgál megfelelő jogi keretet ahhoz,
         hogy lehetővé tegye annak megítélését, hogy egy török állampolgár, akinek többször megállapították a büntetőjogi felelősségét,
         a fogadó tagállamból való kiutasítás eszközével mikor fosztható meg azoktól a jogoktól, amelyek közvetlenül e határozatból
         erednek (lásd különösen a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 74. pontját).

      55      A fent említett rendelkezésben szereplő közrendi kivétel hatályának meghatározásakor az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében
         arra az értelmezésre kell hivatkozni, amelyet az Unió tagállamainak munkavállaló állampolgárai szabad mozgásának terén megállapított
         kivétel esetében adtak (lásd különösen a fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet 30. pontját).

      56      A Bíróság mindig hangsúlyozta, hogy a fent említett kivétel a személyek szabad mozgásának alapelvétől való eltérésnek minősül,
         amelyet megszorítóan kell értelmezni, és annak tartalmát a tagállamok nem határozhatják meg egyoldalúan (lásd különösen a
         fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet 33. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      57      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti hatóságnak a közrend fogalmára történő hivatkozása azt feltételezi,
         hogy – a társadalmi rend bármely jogsértés által megvalósított megzavarásán túl – a közrend olyan tényleges és kellően súlyos
         veszélyeztetése áll fenn, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét (a fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet
         34. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      58      Így a közrendi, illetve közbiztonsági indokok alapján hozott intézkedések kizárólag az érintett személy magatartásán alapulhatnak.
         Ilyen intézkedések tehát nem rendelhetők el automatikusan a büntetőjogi felelősség megállapítását követően és általános megelőzési
         céllal (a fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet 31. és 35. pontja).

      59      Büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletet tehát csak akkor lehet figyelembe venni, ha az ítéletet megalapozó körülmények
         olyan személyes magatartásra utalnak, amely az elbírálás időpontjában is veszélyezteti a közrendet (a fent hivatkozott Polat‑ügyben
         hozott ítélet 32. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      60      Az illetékes nemzeti hatóságoknak kell tehát esetről esetre megvizsgálniuk a törvénysértés elkövetőjének személyében rejlő
         körülményeket, valamint az általa a közrendre és a közbiztonságra jelentett veszély közvetlen, tényleges és kellően súlyos
         voltát, és e hatóságok kötelesek továbbá biztosítani az arányosság elvének, valamint az érdekelt alapvető jogainak tiszteletben
         tartását. Közelebbről, az 1/80 határozat 14. cikkének (1) bekezdésére kiutasítás csak akkor alapítható, ha az érintett egyedi
         magatartása a közrend újabb súlyos megzavarásának konkrét veszélyét rejti magában (a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott
         ítélet 74. pontja).

      61      A fenti megfontolások összességére figyelemmel a második kérdésre a következő választ kell adni:

      –        nem minősül joggal való visszaélésnek az, hogy az alapügy felpereséhez hasonló török állampolgár az 1/80 határozat 7. cikkének
         első bekezdése alapján jogszerűen megszerzett jogra hivatkozik, habár az érdekelt – miután a volt felesége révén megszerezte
         e jogot – olyan súlyos bűncselekményt követett el a sérelmére, amely miatt megállapították a büntetőjogi felelősségét;

      –        ezzel szemben ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes az olyan török állampolgár elleni kiutasító
         határozat meghozatala, akinek büntetőjogi felelősségét többször megállapították, amennyiben a személyes magatartása valamely
         alapvető társadalmi érdek közvetlen, tényleges és kellően súlyos veszélyeztetésének minősül. A nemzeti bíróság feladata annak
         vizsgálata, hogy ez a helyzet áll‑e fenn az alapügyben.

       A költségekről
      62      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulási megállapodással létesített Társulási Tanácsnak a társulás fejlesztéséről
            szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 határozata 7. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az alapügy felpereséhez
            hasonló török állampolgár, aki – valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagjakénti minőségében
            és a feleségével való legalább ötéves, folyamatos együttlakása folytán – a fent említett rendelkezés második francia bekezdése
            alapján biztosított jogállással összefüggő jogokkal rendelkezik, nem veszíti el e jogokat a házasságnak az ezek megszerzését
            követő időpontban kimondott felbontása miatt.
      2)      Nem minősül joggal való visszaélésnek az, hogy az alapügy felpereséhez hasonló török állampolgár az 1/80 határozat 7. cikkének
            első bekezdése alapján jogszerűen megszerzett jogra hivatkozik, habár az érdekelt – miután a volt felesége révén megszerezte
            e jogot – olyan súlyos bűncselekményt követett el a sérelmére, amely miatt megállapították a büntetőjogi felelősségét.
      Ezzel szemben ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes az olyan török állampolgár elleni kiutasító
            határozat meghozatala, akinek büntetőjogi felelősségét többször megállapították, amennyiben a személyes magatartása valamely
            alapvető társadalmi érdek közvetlen, tényleges és kellően súlyos veszélyeztetésének minősül. A nemzeti bíróság feladata annak
            vizsgálata, hogy ez a helyzet áll‑e fenn az alapügyben.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2006. január 12-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága. # Tagállami kötelezettségszegés - A 97/11/EK irányelvvel módosított 85/337/EGK irányelv - Projektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata - Vizsgálat nélküli engedélyezés. # C-37/05. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2006. január 12‑i ítélete - Bizottság kontra Egyesült Királyság
      C‑37/05. sz. ügy
      „Tagállami kötelezettségszegés – A 97/11/EK irányelvvel módosított 85/337/EGK irányelv – Projektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata – Vizsgálat nélküli engedélyezés”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 7. pont)
      Tárgy:

               Tagállami kötelezettségszegés – Az 1997. március 3‑i 97/11/EK tanácsi irányelvvel (HL L 73., 5. o.) módosított, az egyes köz‑
                  és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv (HL L 175.,
                  40. o.) 2. cikke (1) bekezdésének és 4. cikkének megsértése – Engedély megadása vizsgálat nélkül

            Rendelkező rész:

                  1)

                  Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága – mivel elmulasztotta az 1997. március 3‑i 97/11/EK tanácsi irányelvvel
                     módosított, az egyes köz és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK
                     tanácsi irányelv 2. cikke (1) bekezdése és 4. cikke rendelkezéseinek helyes átültetését – nem teljesítette az ezen irányelvből
                     eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  A Bíróság Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságát kötelezi a költségek viselésére.