title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2005. december 15-i ítélete. # BIC SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Tűzköves öngyújtó formájában megjelenő térbeli védjegy - Feltétlen kizáró ok - Megkülönböztető képesség - A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja - Használat révén szerzett megkülönböztető képesség - A 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése. # T-262/04. sz. ügy

text:
      T‑262/04. sz. ügy
      BIC SA
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Tűzköves öngyújtó formájában megjelenő térbeli védjegy – Feltétlen kizáró ok – Megkülönböztető képesség – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja – Használat révén szerzett megkülönböztető képesség – A 40/94/EK rendelet 7. cikkének (3) bekezdése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések – Térbeli védjegy – Tűzköves öngyújtó formája
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések – Kivétel – A használat révén történő megszerzés – Értékelési szempontok
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (3) bekezdés)
      1.      Az átlagfogyasztók számára, a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján, az érintett
         áruk vonatkozásában nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a tűzköves öngyújtó formájában megjelenő térbeli megjelölés,
         amelyet egy egyenes, ovális formájú üzemanyagtartály, trapéz alakú fedél és félovális nyomógomb kombinációja alkot, és amelynek
         lajstromozását a Nizzai Megállapodás szerinti 34. osztályba tartozó „dohány, dohányzási cikkek, öngyújtók, gyufák” áruk tekintetében
         igényelték, amennyiben a bejelentett térbeli védjegy olyan elemek kombinációjából áll, amelyek természetesen adódnak, és tipikusak
         az érintett áruk vonatkozásában. A szóban forgó forma ugyanis nem tér el lényegesen az érintett áruk kereskedelemben szokásosan
         használt bizonyos alapformáitól, inkább azok egyik változatának tűnik. Ebből következik, hogy a fenti védjegy egyetlen, önmagában
         vagy a többi elemmel kombinációban vett eleme sem rendelkezik megkülönböztető képességgel.

      (vö. 34. pont)
      2.      A 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdése értelmében a közösségi védjegy megkülönböztető képességének használat révén történő
         megszerzésének feltétele először is, hogy legalább az érintett vásárlóközönség egy jelentős része az érintett árukat vagy
         szolgáltatásokat a védjegy segítségével egy meghatározott vállalkozástól származókként azonosítsa. Másodszor: a védjegy használat
         révén megszerzett megkülönböztető képességének bizonyíthatónak kell lennie a Közösség azon jelentős részében, ahol ugyanezen
         rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b), c) és d) pontja értelmében ilyen megkülönböztető képességgel nem bír. Harmadszor: az
         illetékes hatóságnak átfogóan kell értékelnie azon bizonyítékokat, amelyek alátámaszthatják, hogy a védjegy alkalmassá vált
         az érintett áru adott vállalkozástól származóként történő azonosítására, következésképpen ezen áru más vállalkozások áruitól
         történő megkülönböztetésére. Ebben a vonatkozásban figyelembe kell venni a védjegy piaci részesedését, a védjegy használatának
         gyakoriságát, földrajzi kiterjedését és tartamát, a vállalkozás által a védjegy reklámozása céljából megvalósított beruházások
         jelentőségét, az érdekelt fogyasztók azon hányadát, amely a védjegy miatt úgy azonosítja az árut, mint amely egy meghatározott
         vállalkozástól származik, továbbá a kereskedelmi és iparkamaráktól és egyéb szakmai szervezetektől származó nyilatkozatokat
         és a közvélemény-kutatásokat. Negyedszer: a védjegy megkülönböztető képességét, beleértve a használat révén megszerzett megkülönböztető
         képességet, a védjegy árujegyzékében szereplő áruk tekintetében kell mérlegelni, figyelembe véve a szóban forgó árukategória
         szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő átlagfogyasztó általi észlelését. Végül: a megkülönböztető képességnek
         a védjegy használata révén történő megszerzésének meg kell előznie a védjegy-bejelentési kérelem benyújtását.

      (vö. 61–66. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2005. december 15.(*)

      „Közösségi védjegy – Tűzköves öngyújtó formájában megjelenő térbeli védjegy – Feltétlen kizáró ok – Megkülönböztető képesség – A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja – Használat révén szerzett megkülönböztető képesség – A 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése”
      A T‑262/04. sz. ügyben,
      a BIC SA (székhelye: Clichy [Franciaország], képviselik: M.-P. Escande és A. Guillemin ügyvédek)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal      (védjegyek és formatervezési minták)      (OHIM) (képviseli: A.. Folliard-Monguiral, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának 2004. április 6‑i (R 468/2003‑4. sz. ügy), egy tűzköves öngyújtó formájában megjelenő
         térbeli védjegy közösségi védjegyként történő lajstromozása ügyében hozott határozatának hatályon kívül helyezése iránti kereset
         tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA(harmadik tanács),

      tagjai: M. Jaeger elnök, J. Azizi és E. Cremona bírák,
      hivatalvezető: B. Pastor hivatalvezető-helyettes,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. június 25‑én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. szeptember 13‑án benyújtott válaszbeadványra,
      a 2005. május 11‑i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        2000. július 5‑én a felperes a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11.,
         1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi védjegybejelentési kérelmet nyújtott be
         a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

      2        A lajstromoztatni kívánt védjegy az alábbi térbeli megjelölés volt:

      3        A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 34. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással: „Dohány,
         dohányzási cikkek, öngyújtók, gyufák”. A védjegybejelentésben szín nem került feltüntetésre.

      4        2003. június 5‑én az elbíráló elutasította a védjegybejelentést a „dohányzási cikkek, öngyújtók” vonatkozásában, azon okból,
         hogy a szóban forgó megjelölés nem bír megkülönböztető képességgel.

      5        2003. július 29‑én a felperes a 40/94 rendelet 57–62. cikkei alapján fellebbezést nyújtott be az elbíráló határozata ellen.

      6        A fellebbezést a negyedik fellebbezési tanács 2004  április 6‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította.
         A fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy a bejelentett védjegy nem bír megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében, és a benyújtott bizonyítékok nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy
         ezt a megkülönböztető képességet használata révén megszerezte volna.

       A felek kérelmei
      7        A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
      8        Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére, amennyiben az Elsőfokú Bíróság a keresetet teljes egészében elutasítja;
      –        a felperest kötelezze a saját részéről felmerült költségek viselésére, amennyiben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozatot
         csak részben helyezi hatályon kívül.

       Az ügy érdeméről
      9        Keresete alátámasztására a felperes két, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja, illetve 7. cikke (3) bekezdése
         megsértéséből eredő jogalapra hivatkozik.

       Az első, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértéséből eredő jogalapról

       A felek érvei
      10      A felperes álláspontja szerint az Európában 44%‑os részesedéssel rendelkező öngyújtója formájának megkülönböztető képességét
         a piacon jelen levő legreprezentatívabb öngyújtók formájával összehasonlítva nem lehet kétségbe vonni. A megkülönböztető képesség
         értékelését az alábbi öngyújtók tekintetében kell elvégezni: CRICKET (16 %‑os piaci részesedés), TOKAÏ (16 %‑os piaci részesedés),
         TOM FLAME, BAÏDE és PROF (három ázsiai öngyújtómárka, amelyek 23 %‑os piaci részesedéssel rendelkeznek), CLIPPER és BRIO (1 %‑os
         piaci részesedés).

      11      A felperes arra hivatkozik, hogy ezen öngyújtókkal összehasonlítva az ő öngyújtója erőteljesen egyedi jellegű áru formájában
         jelenik meg, így az ugyanazon piacon jelen levő egyéb áruk hagyományos formáitól eltér.

      12      Az OHIM gondolatmenete ellentmondást tartalmaz, mivel azt állítja, hogy a bejelentett védjegy formáját alkotó részletek szokásosak
         a piacon, ugyanakkor megállapítja, hogy ugyanezen részletek különböznek a többi öngyújtók részleteitől, noha ezek a különbségek
         „kevéssé észlelhetők”, vagy „kevéssé megkülönböztethetőek”.

      13      Az OHIM határozatából egyébiránt az is kiolvasható, hogy az európai öngyújtó-piac egységes árun nyugszik, amely valamennyi
         gyártónál azonos jellegzetességeket mutat, noha az elbíráló a maga részéről megállapította a piacon jelenlevő áruk sokféleségét.

      14      A felperes fenntartja továbbá, hogy az OHIM értékelése, amely a szóban forgó forma töredékes, valamint ezeknek a részleteknek
         az öngyújtópiacon jelen levő különböző modellek részleteivel történő összehasonlításából származó elemzésén alapul, anélkül,
         hogy tekintetbe venné e részletek elrendezésének módját, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának helytelen alkalmazását
         valósítja meg.

      15      A felperes e tekintetben felhívja a figyelmet arra, hogy a piacon jelenleg hozzáférhető egyéb öngyújtóformák nem rendelkeznek
         a bejelentett védjeggyel megjelölt öngyújtó valamennyi jellegzetességével, amely egy egyenes, ovális formájú üzemanyagtartály,
         trapéz alakú fedél és félovális nyomógomb kombinációja. Noha a bejelentett védjegyet alkotó forma jellemzői a többi öngyújtóformától
         nem kellően különböznek részleteikben ahhoz, hogy valamennyi részlet rendelkezzen megkülönböztető képességgel, ám ettől még
         a felperes álláspontja szerint összetételük különlegesnek bizonyul, ennélfogva lehetővé teszi számára a közösségi védjegyként
         történő bejegyzéséhez szükséges megkülönböztető képesség megszerzését. Ha egyes öngyújtók egy hasonló elem folytán a szóban
         forgó formájúnak tűnnek is, csupán jellemzői egyikének és nem e jellemzők egészének utánzatáról van szó.

      16      Az öngyújtó formája továbbá nem következik az áru jellegéből vagy funkciójából, és nem lehet megállapítani, hogy a térbeli
         védjegy bejelentésének benyújtása idején az öngyújtó formája szükségszerű volt, ennélfogva nem mutathatja fel egy védjegy
         megkülönböztető képességét.

      17      A felperes álláspontja szerint az OHIM határozatát következésképpen hatályon kívül kell helyezni azon részében, melyben úgy
         véli, hogy a bejelentett védjegy nem bír prima facie megkülönböztető képességgel.

      18      Az OHIM úgy véli, hogy a fellebbezési tanács határozatát arra a megállapításra alapozta, mely szerint a bejelentett védjegy
         az érintett vásárlóközönség nézőpontjából nem alkalmas a megkülönböztetésre az általa megjelölt áruk tekintetében.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      19      A 40/94 rendelet 4. cikkének értelmében Közösségi védjegyoltalom tárgya lehet az áru formája, ha e megjelölés alkalmas arra,
         hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól. Ezen
         felül, ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, „ha
         nem alkalmas a megkülönböztetésre”.

      20      Először is emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         által érintett védjegyek „különösen azok a védjegyek, amelyeket az érintett vásárlóközönség szempontjából a kereskedelemben
         rendszerint az érintett áruk vagy szolgáltatások bemutatására használnak vagy legalábbis konkrét utalás alapján feltételezhető
         róluk, hogy ilyen módon használhatják őket”. Egyébként az ezen rendelkezés által érintett megjelölések nem képesek betölteni
         a védjegy alapvető funkcióját, nevezetesen az áru vagy szolgáltatás kereskedelmi eredetének azonosítását, lehetővé téve ily
         módon az adott védjeggyel megjelölt áru vagy szolgáltatás vásárlója számára, hogy egy későbbi vásárlás alkalmával pozitív
         tapasztalat esetén ugyanazt válassza, ,de amennyiben a védjegyről negatív tapasztalatot szerzett, mást válasszon (l. az Elsőfokú
         Bíróság T‑305/02. sz., Nestlé Waters France kontra OHIM („egy palack formája”) ügyben 2003. december 3‑án hozott ítéletének
         [EBHT 2003., II‑5207. o.] 28. pontját; a T‑216/02. sz., Fieldturf kontra OHIM [LOOKS LIKE GRASS... FEELS LIKE GRASS... PLAYS
         LIKE GRASS] ügyben 2004. március 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1023. o.] 23. és 24. pontját és a T‑393/02. sz..
         Henkel kontra OHIM [„egy fehér és átlátszó flakon formája”] ügyben 2004. november 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑4115. o.]
         30. pontját).

      21      Tehát a megkülönböztető képesség kizárólag egyrészt a bejelentéssel érintett áruk és szolgáltatások, másrészt annak vonatkozásában
         ítélhető meg, milyen képet alkot róla az áruk vagy szolgáltatások fogyasztóiból álló érintett vásárlóközönség (l. a Bíróság
         C‑468/01. P. - C‑472/01. P. sz. Procter & Gamble kontra OHIM ügyben 2004. április 29-én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑5141. o.]
         33. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑324/01. és T‑110/02. sz., Axions és Belce kontra OHIM ügyekben („barna színű szivar formája”
         és „aranyrúd formája”) 2003. április 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑1897. o.] 30. pontját; a fenti 20. pontban hivatkozott
         „egy palack formája” ítélet 29. pontját és a fenti 20. pontban hivatkozott „egy fehér és átlátszó flakon formája” ítélet 32. pontját).

      22      A védjegybejelentésben megjelölt áruk vonatkozásában emlékeztetni kell arra, hogy a bejelentett megjelölést egy áru, nevezetesen
         egy öngyújtó formája alkotja, amelyet egy egyenes, ovális formájú üzemanyagtartály, trapéz alakú fedél és félovális nyomógomb
         jellemez, tehát a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének értékelése során tekintetbe veendő áruk a tűzköves öngyújtók.

      23      Az érintett vásárlóközönség tekintetében meg kell állapítani, hogy a tűzköves öngyújtók olyan szokásos fogyasztási cikkek,
         amelyeket valamennyi fogyasztónak szánnak. A bejelentett védjegy megkülönböztető képességét tehát a szokásosan tájékozott,
         ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztó feltételezhető elvárását figyelembe véve kell megítélni (l. a fenti
         21. pontban hivatkozott Procter & Gamble kontra OHIM ítélet 33. pontját; a fenti 21. pontban hivatkozott „barna színű szivar
         formája” és „aranyrúd formája” ítélet 31. pontját; a fenti 20. pontban hivatkozott „egy palack formája” ítélet 33. pontját
         és a fenti 20. pontban hivatkozott „egy fehér és átlátszó flakon formája” ítélet 33. pontját; ennek megfelelően l. ugyancsak
         a Bíróság C‑363/99. sz., Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február 12‑én hozott ítéletét [EBHT 2004., I‑1619. o.].

      24      Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében az áruk formájából álló térbeli védjegyek megkülönböztető
         képessége értékelésének feltételei nem különböznek a védjegyek többi típusa tekintetében alkalmazottaktól (l. a fenti 21. pontban
         hivatkozott „barna színű szivar formája” és „aranyrúd formája” ítélet 32. pontját és a fenti 20. pontban hivatkozott „egy
         palack formája” ítélet 35. pontját; ennek megfelelően l. ugyancsak a Bíróság C‑299/99. sz., Philips-ügyben 2002. június 18‑án
         hozott ítéletének [EBHT 2002.,I‑5475. o.] 48. pontját és a C‑53/01- C‑55/01. sz., Linde és társai ügyben 2003. április 8‑án
         hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑3161. o.] 42. és 46. pontját).

      25      Ugyanakkor e feltételek alkalmazásának keretén belül figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az érintett vásárlóközönség nem
         feltétlenül ugyanúgy észlel egy magának az árunak a formájából álló védjegyet, mint egy olyan szó- vagy ábrás védjegyet, amely
         az általa megjelölt áruk megjelenésétől független megjelölésből áll. Ugyanis az átlagfogyasztóknak nem szokásuk, hogy az áruk
         eredetére, bármiféle ábrás vagy szöveges elem hiányában azok formájából vagy csomagolásuk formájából következtessenek, így
         tehát nehezebbnek bizonyulhat a megkülönböztető képesség megállapítása egy ilyen térbeli védjegy, mintsem egy szó- vagy ábrás
         védjegy esetén (l. a Bíróság C‑456/01. P. és C‑457/01. P. sz. Henkel kontra OHIM ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2004., I‑5089. o.] 38. pontját).

      26      Ilyen körülmények között minél jobban közelít a bejelentett védjegyet alkotó forma a szóban forgó áru megjelenésének legvalószínűbb
         formájához, annál valószínűbb, hogy ez a forma nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja értelmében. Csak az ágazat normáitól vagy szokásaitól jelentős mértékben eltérő védjegy, amely ezáltal betölti eredetjelölő
         alapvető funkcióját, rendelkezik megkülönböztető képességgel a fenti rendelkezés értelmében (l. a fenti 21. pontban hivatkozott
         Procter & Gamble kontra OHIM ítélet 37. pontját).

      27      Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az érintett vásárlóközönség ─ ebben az esetben az átlagos fogyasztó ─ által a védjegyről
         alkotott képet befolyásolja a figyelem mértéke, amely a szóban forgó áru- vagy szolgáltatáscsoport rendeltetésétől függően
         változhat (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑194/01. sz., Unilever kontra OHIM („tojásdad alakú tabletta”) ügyben 2003. március 5‑én
         hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑383. o.] 42. pontját, valamint a fenti 20. pontban hivatkozott „egy palack formája” ítélet
         34. pontját).

      28      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg lényegében azt, hogy az öngyújtó kicsiny
         méretű tárgy, amelynek részletei következésképp nehezen láthatóak. Mindennapos fogyasztási cikkekről lévén szó, az átlagfogyasztó
         figyelmi szintje az öngyújtó formája tekintetében nem jelentős.

      29      Harmadsorban emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében annak mérlegeléséhez, hogy a szóban forgó áru
         formáját a vásárlóközönség értheti‑e a gyártóra vagy forgalmazóra utaló megjelölésként, az ezen forma által keltett összbenyomást
         kell vizsgálni (e tekintetben l. a Bíróság C‑104/00. P. sz. DKV kontra OHIM ügyben 2002. szeptember 19‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2002., I‑7561. o.] 24. pontját. Ez ugyanakkor nem zárja ki a használt megjelenítés egyes elemeinek ezt követő vizsgálatát
         (l. a fenti 21. pontban hivatkozott Procter & Gamble kontra OHIM ítélet 45. pontját és a fenti 27. pontban hivatkozott „tojásdad
         alakú tabletta” ítélet 54. pontját).

      30      E tekintetben az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, amint azt a fellebbezési tanács helyesen megállapította a megtámadott határozat
         11. pontjában, hogy az üzemanyagtartály hosszúkás és egyenes formája természetesen következik egy olyan tárgy esetében, amelynek
         rendeltetése, hogy kézben tartsák, és ez a legelterjedtebb öngyújtóforma. Kevéssé különbözik azon modellek formájától, amelynek
         üzemanyagtartálya lefelé enyhén szűkül. A bejelentett védjegy üzemanyagtartályának ovális formájával kapcsolatban az Elsőfokú
         Bíróság megállapítja, hogy ez a forma szinte egyáltalában nem különbözik a lekerekített sarkú szokásos modellekétől.

      31      Ami a fedő trapézszerű formáját illeti, meg kell állapítani, amint azt a fellebbezési tanács megállapítja a megtámadott határozat
         12. pontjában, hogy egy ilyen formájú fedő igen csekély mértékben tér el a piacon jelen levő többi öngyújtó derékszögű és
         szögletes fedőjétől, és valamennyiükre jellemző, hogy négyszögű, amely kevéssé valószínűvé teszi a védjegy megkülönböztetését
         a fogyasztó számára.

      32      A bejelentett védjegy félovális nyomógombjával kapcsolatban a fellebbezési tanács helyesen véli úgy, hogy az kevéssé tér el
         a piacon létező tűzköves öngyújtók nyomógombjának klasszikus (félkör vagy szögletes) formájától (a megtámadott határozat 13. pontja).

      33      Az Elsőfokú Bíróság megállapítja továbbá, hogy bármilyen legyen is a tűzköves öngyújtó formája, a kerékből, fedőből és nyomógombból
         álló gyújtószerkezet az üzemanyagtartály felső részében helyezkedik el.

      34      A fentiek fényében meg kell állapítani, hogy a bejelentett térbeli védjegy olyan elemek kombinációjából áll, amelyek természetesen
         adódnak és tipikusak az érintett áruk vonatkozásában. Hiszen a szóban forgó forma nem tér el lényegesen az érintett áruk egyes,
         a kereskedelemben szokásosan használt alapformáitól, inkább azok egy változatának tűnik. Ebből következik, amint azt helyesen
         jegyzi meg a fellebbezési tanács, hogy a fenti védjegy egyetlen, önmagában vagy a többi elemmel kombinációban vett eleme sem
         rendelkezik megkülönböztető képességgel.

      35      Egyébiránt mivel az átlagfogyasztó általában kevésbé figyel az öngyújtó formájára, és arról csak átfogó képpel rendelkezik,
         a szóban forgó forma nem teszi lehetővé az érintett vásárlóközönség számára, hogy azonnal és bizonyosan megkülönböztesse a
         felperes tűzköves öngyújtóit az egyéb kereskedelmi eredetű öngyújtóktól. Ennélfogva ezen áruk tekintetében nem rendelkezik
         megkülönböztető képességgel.

      36      A fenti megfontolások összességének fényében a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy a bejelentett védjegy nem bír
         megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.

      37      Következésképpen a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértéséből eredő jogalapot el kell utasítani.

       A második, a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése megsértéséből eredő jogalapról
       A felek érvei
      38      A felperes bemutatja, hogy egy védjegy használata révén szerzett megkülönböztető képessége értékelésének a Bíróság C‑108/97. sz.
         és C‑109/97. sz. Windsurfing Chiemsee ügyben 1999. május 4-én hozott ítéletének (EBHT 1999., I‑2779. o.) 51. és 53. pontjában
         felsorolt feltételek jelen ügyben maradéktalanul teljesülnek. Így, ami a piaci részesedést illeti, a felperes 2002‑ben az
         európai öngyújtópiac 44 %‑át birtokolta. A használat gyakoriságával kapcsolatban a felperes arra hivatkozik, hogy öngyújtóinak
         több mint harmadát az Európai Unió országaiban értékesíti.

      39      Ami a használat földrajzi kiterjedését illeti, a felperes két, vitát kiváltó felmérésre hivatkozik, amelyek jellegüknél fogva
         azt hivatottak bizonyítani, hogy az érintett vásárlóközönség nagy része a bejelentett védjegy által alkotott öngyújtó formáját
         a felperesnek tulajdonítja. Bemutatja ezen kívül, hogy öngyújtója formájának védjegyként történő lajstromozását elérte az
         Európai Unió tizenegy országában, mégpedig prima facie, azaz anélkül, hogy bizonyítékot kellett volna benyújtania védjegye használatának vonatkozásában.

      40      A használat időtartamával kapcsolatban a felperes megjegyzi, hogy első tűzköves öngyújtóját 1973‑ban dobta piacra Franciaországban.

      41      A felperes kijelenti azt is, hogy 350 millió eurós üzleti forgalmat realizált, amelyet, 1993‑at követően minimum 55 millió
         eurós, reklám- és promóciós beruházások támogattak. Ezen beruházások bizonyítják a felperes álláspontja szerint, hogy az ilyen
         típusú áru fogyasztója – mivel látta már a reklámokban, a médiumokban és az elárusító helyeken – képes arra, hogy azt felismerje,
         és úgy vélje, hogy a felperestől származik.

      42      Az érdekelt közönség azon hányadával kapcsolatban, amely az árut egy meghatározott vállalkozástól származóként azonosítja,
         a felperes megjegyzi, hogy az általa forgalmazott öngyújtók legfőbb célközönségét a dohányosok alkotják, és ezek szinte mindegyike
         neki tulajdonítja a bejelentett védjegyet alkotó formát. Azt állítja továbbá, hogy öngyújtója az évek folyamán a XX. század
         egy megkerülhetetlen tárgyává vált, amely intenzív identitással rendelkezik, amely a megkülönböztető képességét nyújtó elemet
         alkotja. Érvelése alátámasztására a felperes francia könyvek és folyóiratok kivonatait mutatja be.

      43      Ezen túl a felperessel kapcsolatban álló, legnagyobb részt az Európai Unió országaiban található forgalmazók igazolták, hogy
         a BIC öngyújtók valóban tevékenységük jelentős részét teszik ki, és ezen öngyújtók a fogyasztók széles körében ismertek.

      44      A felperes kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy ezen általa benyújtott bizonyítékok nem teszik lehetővé
         annak megállapítását, hogy a bejelentett védjegy a használata révén szert tett a megkülönböztető képességre, és ezt azzal
         indokolták, hogy ezen elemeknek nincs kellően kialakított kapcsolata az említett védjeggyel, és ez a kapcsolat nem került
         megállapításra a védjegybejelentés benyújtásának idején.

      45      Először is, ami a bizonyíték és a bejelentett védjegy közötti kapcsolatot illeti, a felperes bemutatja, hogy a fellebbezési
         tanács tévesen ítélte úgy, hogy a beruházásai nagyságrendjének bizonyítása céljából közölt üzleti forgalom nem mutat fel kellően
         szoros kapcsolatot a bejelentett védjeggyel, mivel nem kizárólag öngyújtókra, hanem általa gyártott borotvákra és tollakra
         is vonatkozik. A felperes e tekintetben bemutatja, hogy számára nehézségekbe ütközött az öngyújtókra vonatkozó specifikus
         adatok benyújtása, mivel több mint 30 éve e három áru, vagyis tollak, öngyújtók és borotvák előállításával és forgalmazásával
         foglalkozik, melyek jellemzője a homogenitás, eldobható termékcsaládról lévén szó. Ebből a jellegzetességből adódik, hogy
         a három áru egyike vonatkozásában realizált legcsekélyebb reklám- vagy promóciós beruházás szükségképpen a másik kettő tekintetében
         is hasznot hajt.

      46      A felperes hozzáfűzi, hogy ha nem is nyújtott be pontos számadatokat az öngyújtókra vonatkozó beruházások tekintetében, ugyanakkor
         benyújtott ezen beruházások megvalósítására vonatkozó bizonyítékokat számos nemzetközi terjesztésű újság- és folyóiratkivágás,
         különféle televízió- és mozireklámok, valamint világszinten elismert partnerkapcsolati példák bemutatásával.

      47      A felperes kiemeli, hogy mindenesetre a megtámadott határozattal szembesülve végül is elkülönítette – az 1998-at követő évekre
         – a promóciós és reklámberuházásokat, hogy kizárólag az öngyújtókra szántakat mutassa be. Az 1998-at megelőző évekre vonatkozóan
         a felperes által erre fordított beruházások hasonlóak, sőt még jelentősebbek, mivel ezen utóbbiak egy áru piacra dobása pillanatában
         meghatározóak.

      48      A fellebbezési tanács azon megállapításával kapcsolatban, mely szerint a benyújtott bizonyítékok nagy része nem teszi lehetővé
         annak meghatározását, hogy a bejelentett védjegyről van‑e szó, a felperes úgy véli először is, hogy a fellebbezési tanács
         téves és igazságtalan módon vélte úgy, hogy az eladási mennyiségre vonatkozó táblázat nem bír relevanciával. A fellebbezési
         tanács ezzel kapcsolatban megállapította, hogy egyetlen bizonyíték sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a bejelentett
         védjegyet alkotó formának megfelelő öngyújtóról van‑e szó, és a felperes azon jelzése, mely szerint csakis kétféle öngyújtót
         forgalmaz, nem elégséges. A felperes pontosítja e tekintetben, hogy az általa az elbíráló határozata elleni fellebbezés keretén
         benyújtott számadatok kizárólag a tűzköves öngyújtók kategóriájára vonatkoznak.

      49      A felperes másodsorban arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács hibásan ítélte úgy, hogy a bejelentett védjegyet alkotó
         forma és a forgalmazók „briquet BIC classic” eladását igazoló nyilatkozatai közötti kapcsolat nem megállapítható. A felperes
         emlékeztet arra, hogy a tűzköves öngyújtót 1973‑ban alkották meg, míg az elektromos öngyújtó 1991‑ben jelent meg. Ettől kezdve
         az egyszerűség kedvéért a „BIC classic” megnevezést a – vásárlóközönség számára már megszokott és ismert – tűzköves öngyújtónak
         az elektromos gyújtású öngyújtótól való megkülönböztetésére használták.

      50      A fellebbezési tanács ugyancsak hibásan vélte úgy, hogy a forgalmazók nyilatkozatai nehezen fogadhatók el, mivel ezek osztják
         a felperes érdekeit. E tekintetben a felperes arra hivatkozik, hogy ha a közte és e forgalmazók között fennálló kereskedelmi
         kapcsolatot nem is lehet tagadni, ezen utóbbiaknak semmiféle érdekük nem fűződik ahhoz, hogy meggyőződésük ellenére igazolják
         a szóban forgó forma jelentős sikerét, különben érdekeik szükségszerűen egy másik áru forgalmazása felé tolódnának.

      51      A fellebbezési tanács azon megállapításával kapcsolatban, amely szerint nehéz meghatározni azokat az elemeket, amelyek a vásárlóközönséget
         az áru eredetének felismeréséhez vezetik, a fellebbezési tanács a felperes álláspontja szerint nem állapíthatta meg, hogy
         a bejelentett megjelölés színekkel, egy logóval vagy egy szóvédjeggyel ellátva különösen megkülönböztető jellegű, ami által
         nehezen meghatározható az az elem, vagy azok az elemek, amelyek a vásárlóközönséget arra a felismerésre vezetik, hogy az a
         felperestől származik. Hiszen, a felperes véleménye szerint, logója és a BIC védjegy kevéssé láthatók az öngyújtókon, és a
         szín csakis másodlagos jelentőségű.

      52      Másodsorban, a megtámadott határozatban foglalt azon indok, amely szerint a felperes által Spanyolországban, illetve Franciaországban,
         Olaszországban, Írországban, Görögországban, Svédországban és Portugáliában végzett két felmérést nem lehet tekintetbe venni,
         mivel megvalósításuk időpontja (2002 júliusa és novembere) későbbi, mint a védjegybejelentési kérelem benyújtása, a felperes
         álláspontja szerint nem bír relevanciával.

      53      A felperes emlékeztet arra, hogy a közölt két felmérés eredményei jól mutatják, hogy a bejelentett védjegyet alkotó forma
         vitathatatlanul megszerezte használat révén a megkülönböztető képességet az Európai Unió területén. A felperes megállapítja,
         hogy mivel ez a forma intenzív forgalmazás alatt áll több mint 30 éve az Európai Unió területén, az elvégzett felmérések által
         bizonyítékát tudta adni a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének. A felperes azt állítja, hogy a felmérések eredményei
         minden bizonnyal megközelítőleg azonosak lettek volna, ha azokat a bejelentési kérelem benyújtását megelőzően végezték volna.

      54      A felperes úgy véli, hogy a bizonyítékok összessége azt mutatja, hogy a bejelentett védjegyet alkotó forma megszerezte használata
         révén a megkülönböztető képességét a bejelentési kérelem benyújtását megelőzően.

      55      Az OHIM arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács értékelése, mely szerint a védjegy nem szerezte meg használat révén a
         megkülönböztető képességet, megfelel egyrészt a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december
         21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989., L 40., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. oldal)
         3. cikke (3) bekezdésének, amelynek fényében a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdését olvasni kell, másrészt az Elsőfokú
         Bíróság ítélkezési gyakorlatának.

      56      A földrajzi paraméterre vonatkozóan az OHIM álláspontja szerint a 40/94 rendelet 7. cikke (2) és (3) bekezdéseinek együttes
         olvasatából következik, hogy a megkülönböztető képesség megszerzését a Közösség azon része tekintetében kell bizonyítani,
         amelyben a védjegy ilyen megkülönböztető képességgel nem bír.

      57      Az OHIM e vonatkozásban azon a véleményen van, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdésében foglalt földrajzi követelmény
         teljesül, mivel a megkülönböztető képesség megszerzése bizonyított a Közösség egyes „régiói” tekintetében, vagy más szóval
         a közös piac különböző „részein” (közép, kelet, nyugat, dél és észak).

      58      Jelen ügyben semmi utalás nem történt arra, miként észlelik a védjegyet a Közösség középső részén (Németországban és Ausztriában),
         illetve egy méretét és lakosságát tekintve jelentős, nyugati részen található országban (az Egyesült Királyságban).

      59      Következésképpen az OHIM úgy véli, hogy a védjegybejelentési kérelem elutasítása igazolt.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      60      A 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdésének értelmében, a 7. cikk (1) bekezdése b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés
         nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő áruk tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető
         képességet.

      61      Először is, az ítélkezési gyakorlatból adódik, hogy a megkülönböztető képesség használat révén történő megszerzésének feltétele,
         hogy legalább az érintett vásárlóközönség egy jelentős része az érintett árukat vagy szolgáltatásokat a védjegy segítségével
         egy meghatározott vállalkozástól származókként azonosítsa (l. az Elsőfokú Bíróság T‑399/02. sz. Eurocermex kontra OHIM [„egy
         sörösüveg formája”] ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT II‑1391. o.] 42. pontját; l. ennek megfelelően ugyancsak
         a fenti 38. pontban hivatkozott Windsurfing Chiemsee ítélet 52. pontját és a fenti 24. pontban hivatkozott Philips-ítélet
         61. és 62. pontját).

      62      Másodsorban ahhoz, hogy egy védjegy lajstromozható legyen a 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdése értelmében, a védjegy használata
         révén megszerzett megkülönböztető képességének bizonyíthatónak kell lennie a Közösség jelentős részében, ahol ugyanezen rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének b), c) és d) pontja értelmében ilyen megkülönböztető képességgel nem bír (l. az Elsőfokú Bíróság
         fenti 61. pontban hivatkozott „egy sörösüveg formája” ítéletének 43. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑237/01. sz., Alcon kontra
         OHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS) ügyben 2003. március 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑411. o.] 52. pontját; e
         tekintetben l. ugyancsak az Elsőfokú Bíróság T‑91/99. sz., Ford Motor kontra OHIM [OPTIONS] ügyben 2000. március 30‑án hozott
         ítéletének [EBHT 2000., II‑1925. o.] 26. és 27. pontját).

      63      Harmadsorban meg kell állapítani, hogy a Bíróság úgy ítélte meg a fenti 38. pontban hivatkozott Windsurfing Chiemsee 49. pontjában,
         hogy „annak meghatározásához, hogy egy védjegy megszerezte‑e használata révén a megkülönböztető képességet, az illetékes hatóságnak
         átfogóan kell értékelnie azon bizonyítékokat, amelyek alátámaszthatják, hogy a védjegy alkalmassá vált az érintett áruk adott
         vállalkozástól származókként történő azonosítására, következésképpen ezen áruk más vállalkozások áruitól történő megkülönböztetésére”.

      64      Ezen értékelés keretén belül tekintetbe kell venni többek között a védjegy által elfoglalt piaci részesedést, a védjegy használatának
         gyakoriságát, földrajzi kiterjedését és tartamát, a vállalkozás által a védjegy reklámozása céljából megvalósított beruházások
         jelentőségét, az érdekelt fogyasztók azon hányadát, amely a védjegy miatt úgy azonosítja az árukat és szolgáltatásokat, mint
         amelyek egy meghatározott vállalkozástól származnak, továbbá a kereskedelmi és iparkamaráktól és egyéb szakmai szervezetektől
         származó nyilatkozatokat és közvélemény-kutatásokat (l. e tekintetben fenti 61. pontban hivatkozott „egy sörösüveg formája”
         ítélet 44. pontját, ennek megfelelően l. ugyancsak a fenti 38. pontban hivatkozott Windsurfing Chiemsee ítélet 51. pontját
         és a fenti 24. pontban hivatkozott Philips-ítélet 60. pontját).

      65      Negyedsorban egy védjegy megkülönböztető képességét, beleértve a használat révén megszerzett megkülönböztető képességet, a
         védjegy árujegyzékében szereplő áruk tekintetében kell mérlegelni, figyelembe véve a szóban forgó árukategória szokásosan
         tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő átlagfogyasztó részéről történő észlelését (ennek megfelelően l. a fenti 24. pontban
         hivatkozott Philips-ítélet 59–63. pontjait).

      66      Végül, a megkülönböztető képesség védjegy használata által történő megszerzésének meg kell előznie a védjegybejelentési kérelem
         benyújtását (l. az Elsőfokú Bíróság T‑247/01. sz. eCopy kontra OHIM [ECOPY] ügyben 2002. december 12‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2002., II‑5301. o.] 36. pontját; e tekintetben l. ugyancsak az Elsőfokú Bíróság T‑8/03. sz. El Corte Inglés kontra OHIM
         – Pucci [EMILIO PUCCI] ügyben 2004. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑4297. o.] 71. és 72. pontját].

      67      A fenti megállapítások fényében kell megvizsgálni, hogy jelen ügyben a fellebbezési tanács jogi hibát követett‑e el, amikor
         elvetette a felperes érvelését, mely szerint a bejelentett védjegy lajstromozását a 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdése
         által érintett áruk tekintetében engedélyezni kellett volna.

      68      A megtámadott határozat nem tartalmaz egyetlen megállapítást sem a Közösség azon részéről, amelyben a bejelentett védjegy
         a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem bír megkülönböztető képességgel. Ugyanakkor, a jelen ügy
         tárgyát képező védjegyhez hasonlóan nem szóvédjegyek esetén feltételezhető, hogy megkülönböztető képességüknek e rendelkezés
         értelmében történő értékelése, ezzel ellentétes értelmű jelzés hiányában, azonos a Közösség egész területén.

      69      A használat révén megszerzett megkülönböztető képesség bizonyításával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy jelen
         esetben azt a Közösség jelentős része tekintetében be kell nyújtani.

      70      Meg kell tehát vizsgálni a felperes által e tekintetben benyújtott bizonyítékokat.

      71      Először is, a bejelentett védjegyre vonatkozó reklámcélú és promóciós beruházásokat bemutató táblázattal kapcsolatban a fellebbezési
         tanács helyesen vélte úgy, hogy a beruházásokra vonatkozó bizonyítékok nem kielégítőek. Ugyanis a reklámcélú és promóciós
         beruházások valamennyi áru tekintetében együttesen kerülnek bemutatásra, tehát nem kizárólag a tűzköves öngyújtók vonatkozásában,
         amelynek formája jelen ügy tárgyát képezi. A felperes ennek kapcsán elismeri, hogy nem nyújtott be specifikusan öngyújtókra
         vonatkozó beruházásokról számszerű adatokat. Ennélfogva lehetetlen a kapcsolat megállapítása az ezekben a táblázatokban szereplő
         számadatok és a bejelentett védjegy között.

      72      Az öngyújtókra 1998‑at követően fordított reklámcélú és promóciós beruházásokat bemutató táblázattal, valamint a New York-i
         Modern Művészetek Múzeuma kurátorának 2004. április 15‑én kelt levelével  kapcsolatban meg kell állapítani, hogy ezen dokumentumokat
         a felperes keresetlevele mellékleteként nyújtotta be. A fellebbezési tanács kizárólag akkor köteles figyelembe venni egy,
         a használat révén megszerzett megkülönböztető képesség értékelése során esetleg releváns bizonyítékot, ha azt a védjegybejelentő
         az OHIM előtti igazgatási eljárás folyamán nyújtotta be (l. a fenti 66. pontban hivatkozott ECOPY-ítélet 48. pontját). Ennélfogva
         ezen dokumentumok, amelyeket nem az OHIM előtti igazgatási eljárás során nyújtottak be, nem vonhatják kétségbe a megtámadott
         határozat jogszerűségét.

      73      A BIC öngyújtó 1972 és 2001 közötti eladási mennyiségét, valamint a BIC öngyújtó piacon elfoglalt részesedését bemutató táblázatok
         ugyancsak nem kielégítőek, mivel az ebben szereplő adatok a BIC öngyújtókra vonatkoznak, és nem tartalmaznak semmiféle jelzést
         kifejezetten a szóban forgó bejelentett védjegyre vonatkozóan. Egyetlen kiegészítő bizonyíték sem teszi lehetővé annak meghatározását,
         hogy a bejelentett védjegyet alkotó formának megfelelő öngyújtóról van‑e szó.

      74      A (kerekes) BIC öngyújtók 1997 és 2003 közötti eladási mennyiségét tartalmazó táblázattal kapcsolatban meg kell jegyezni,
         hogy az ebben szereplő adatok a Közösség akkori egészére, valamint Norvégiára, Lengyelországra és Svájcra vonatkoznak. Mivel
         ez a táblázat általánosságban mutatja be az eladási mennyiséget a fent említett országokban, és nem tesz különbséget az egyes
         nemzeti piacok között, nem vehető tekintetbe a védjegy használat révén megszerzett megkülönböztető képességének értékelése
         során.

      75      A bejelentett védjegyet alkotó forma tagállamokban történt lajstromozásával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy
         a felperes arra hivatkozott a fellebbezési tanács előtt, hogy a lajstromozásokra a használat révén szerzett megkülönböztető
         képesség igazolása nélkül került sor, és ez bizonyítja, hogy a megjelölés benne rejlő megkülönböztető képességgel rendelkezik.
         Ebből következően ezeket a lajstromozott védjegyeket a fellebbezési tanács nem vehette figyelembe a 40/94 rendelet 7. cikke
         (3) bekezdésének alkalmazásában.

      76      Ami a francia sajtóban megjelent cikkeket, valamint  a francia SCALA könyvkiadó által megjelentetett „Le Design” c. könyv
         kivonatát illeti, amely a BIC öngyújtót design- vagy divatcikként határozza meg, meg kell állapítani, hogy ezek kizárólag
         a BIC öngyújtó francia vásárlóközönség részéről történő érzékelésére vonatkoznak, ennélfogva nem képesek bizonyítani, hogy
         a bejelentett védjegyet alkotó forma megszerezte volna használata révén a megkülönböztető képességet a Közösség területének
         jelentős részén.

      77      A felperes által benyújtott reklámkiadványok nem tesznek lehetővé a fenti 64. pontban említett tényezőkre vonatkozó konkrét
         megállapítást. Ráadásul nem képezheti bizonyítékát a védjegy bejelentett formában történő használatának, mivel a bejelentett
         forma megjelenítéséhez szó- vagy ábrás elem is kapcsolódik valamennyi bemutatott fotón. Következésképpen ezek a reklámkiadványok
         nem bizonyíthatják, hogy az érintett vásárlóközönség a bejelentett védjegyet mint olyat puszta formájában és a BIC betűcsoporttól
         függetlenül az érintett áruk kereskedelmi eredetének jelzéseként érzékeli (e tekintetben l. a fenti 61. pontban hivatkozott
         „egy sörösüveg formája” ítélet 51. pontját).

      78      Ami a forgalmazóknak a felperes által a jogvita irataihoz csatolt nyilatkozatait illeti, egy irat bizonyító erejének megítélésekor
         elsősorban a benne foglalt információ valószínűségét és valószerűségét kell vizsgálni. Különösen tehát az irat eredetét, készítésének
         körülményeit, címzettjét kell figyelembe venni, valamint a benne szereplő információ valószínűségéről és valószerűségéről
         kell meggyőződni (l. az Elsőfokú Bíróság T‑303/03. sz., Lidl Stiftung kontra OHIM – REWE-Zentral [Salvita] ügyben 2005. június
         7‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑1917. o.] 42. pontját).

      79      Jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság először is megállapítja, hogy egyes nyilatkozatok olyan forgalmazóktól származnak, mint a
         BIC Belgium SPRL, BIC Netherlands BV, BIC UK Ltd, BIC Violex SA, amelyek, a felperes 2002‑es éves jelentései alapján annak
         leányvállalatai, és amelyekben a felperes legalább 99 %‑os részesedéssel bír (a BIC Violex kivételével, amelyben részesedése
         50,5 %‑os, és a BIC Ballograf AB kivételével, amelyben részesedése 16 %). Ezen megállapítást a felperes egyébként nem vitatta
         a tárgyalás folyamán. Meg kell jegyezni, hogy e megállapítások tehát önmagukban nem szolgálhatnak a bejelentett védjegy használata
         révén megszerzett megkülönböztető képességének bizonyítékakiént, a felperes és leányvállalatai között fennálló gazdasági kötelék
         folytán. Csupán mutatóul szolgálnak, melyeket további bizonyítékokkal kell alátámasztani. Másodsorban az Elsőfokú Bíróság
         megjegyzi, hogy valamennyi nyilatkozatot, beleértve a leányvállalatokon kívüli forgalmazóktól, illetve a részben a felperes
         tulajdonát képező társaságoktól származó nyilatkozatokat, amiket szemmel láthatóan a felperes diktált, hiszen mindegyikük
         tartalma azonos. Ténylegesen úgy tűnik, hogy valamennyi nyilatkozat előre megfogalmazott, majd több nyelvre lefordított szöveg,
         helyenként egyszerűen fénymásolva, amelyek később a forgalmazók által kitöltött üres helyeket tartalmaznak. Harmadsorban az
         Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy egyébiránt ezen nyilatkozatok egyáltalában nem tesznek utalást az érintett területen realizált
         eladási mennyiségre vonatkozó adatokra, és a szóban forgó öngyújtók eladásának a nyilatkozatot tevő számára való jelentősége
         vonatkozásában pusztán dicsérő megállapításokat tartalmaznak.

      80      Meg kell állapítani továbbá, hogy a fent említett nyilatkozatok csakis azokban az országokban állapítják meg a szóban forgó
         áruk forgalmazását, ahol ezek a forgalmazók jelen vannak,  ennélfogva nem alkalmasak a bejelentett védjeggyel megjelölt áruk
         forgalmazása földrajzi kiterjedésének bizonyítására, amely csupán egyike a bejelentett, egyetlen öngyújtóformából álló védjegy
         használata révén szerzett megkülönböztető képességének értékelése során tekintetbe veendő tényezőknek.

      81      A fentiek fényében meg kell állapítani, hogy a forgalmazók felperes által benyújtott nyilatkozatai nem bírnak kellő bizonyító
         erővel.

      82      Végül, a felperes által a védjegybejelentés benyújtását követően, de még az igazgatási eljárás alatt, pontosan 2002 júliusa
         és novembere között végzett két felméréssel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében
         az olyan, védjegy használatát alátámasztó bizonyítékokat, amelyek a védjegybejelentés benyújtását követően keletkeztek, kizárólag
         akkor lehet tekintetbe venni, ha a védjegy ugyenezen időpontban történő használatára engednek következtetni (e tekintetben
         l. a Bíróság C‑259/02. sz. La Mer Technology ügyben 2004. január 27‑én hozott végzésének [EBHT 2004., I‑1159. o.] 31. pontját
         és a C‑192/03. P. sz. Alcon kontra OHIM ügyben 2004. október 5‑én hozott végzésének [EBHT 2004., I‑8993. o.] 41. pontját).

      83      Jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a szóban forgó felmérések nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy
         az érintett vásárlóközönség a szóban forgó árut a védjegyet alkotó forma alapján a BIC társaságtól, nem pedig másik társaságtól
         származó áruként azonosítja.

      84      A 2002 novemberében a dohányzók körében Franciaországban, Olaszországban, Írországban, Görögországban, Svédországban és Portugáliában
         végzett felméréssel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a megkérdezett személyeknek kizárólag a BIC öngyújtók
         egy szó- vagy ábrás elemet nem tartalmazó rajzát vagy fényképét mutatták meg, és azt kérdezték tőlük, hogy melyik márkát juttatja
         leginkább eszükbe ennek az öngyújtónak a képe. Ennélfogva nem lehet úgy vélni, hogy ez a felmérés bizonyítaná, hogy a francia,
         olasz, ír, görög, svéd és portugál fogyasztók egy jelentős része a szóban forgó árut a bejelentett védjegy által a BIC társaságtól,
         nem pedig egy másik társaságtól származóként azonosítja. Más lenne a helyzet, ha a felmérés során különféle öngyújtóformákat
         mutattak volna a megkérdezetteknek, és nem csupán a bejelentett védjegyet alkotó formát. Akkor tekintetbe lehetett volna venni
         azon személyek arányát, akik spontán módon, bármiféle befolyásolás nélkül, a BIC társaságnak tulajdonítják a szóban forgó
         forma képét.

      85      Továbbá meg kell állapítani, hogy amennyiben a megkérdezett személyek a fenti kérdésre nem tudtak válaszolni, szóvédjegyek
         egy listáját (BIC, CLIPPER, TOKAÏ, CRICKET és mások) bocsátották rendelkezésükre a válasz kiválasztása céljából.

      86      Márpedig, ha igaz is, amint azt a felperes fenntartja, hogy a BIC társaság nevéhez fűződik az eldobható tűzköves öngyújtók
         piacának létrehozása 1973-ban, és a BIC „vezető az öngyújtópiacon”, teljességgel logikus és előrelátható volt, hogy az első
         márka, amely a megkérdezett személyek eszébe jut, a BIC, függetlenül a nekik mutatott formától. Ez annál is inkább így volt,
         mert a feltett kérdésben szerepelt egy szóvédjegyeket tartalmazó lista, amelyekhez a bemutatott forma társítható. E tekintetben
         meg kell állapítani, hogy maga a felperes is elismerte a tárgyaláson, hogy a válasz a feltett kérdésre ezen utóbbi esetben
         ténylegesen befolyásolható volt.

      87      Ugyanezen megállapítások vonatkoznak a Spanyolországban, 2002 júliusában, ugyancsak a dohányzók körében végzett felmérésre.
         E felmérésben a MiniBIC J5 öngyújtó formájának, a bejelentett védjegyet alkotó forma kicsinyített változatának képét mutatták
         meg a megkérdezett személyeknek egy, különféle szóvédjegyeket (BIC, CLIPPER, BRIO vagy TOKAÏ), tartalmazó lista kíséretében,
         annak eldöntése céljából, hogy a képhez melyik márkát társítják. Ennélfogva nem lehet úgy vélni, hogy ez a felmérés bizonyítaná,
         hogy a spanyol fogyasztók egy jelentős csoportja a BIC társaságtól eredőként azonosítja a szóban forgó árut, és ezen árut
         megkülönbözteti más vállalkozások áruitól.

      88      Ezen túl az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a felmérés során a megkérdezett spanyol személyeknek mutatott öngyújtóképen
         az öngyújtó szemből és nem oldalról volt látható, miáltal a megkérdezett személyek nem ismerhették fel az üzemanyagtartály
         ovális formáját, amely pedig, a felperes álláspontja szerint, egyike azon három jellemzőnek, amely a BIC öngyújtókat megkülönbözteti
         a piacon fellelhető többi öngyújtótól.

      89      A fenti megfontolások együttesének fényében a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy a felperes nem bizonyította, hogy
         a bejelentett védjegy jelen ügyben a Közösség egy jelentős részében történő használata révén megszerezte a megkülönböztető
         képességet.

      90      Következésképpen a második jogalapot, és ezzel a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

       A költségekről
      91      Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek
         viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, őt, az OHIM kérelmének megfelelően a költségek
         viselésére kell kötelezni.

      A fenti indokok alapján,
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (harmadik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a felperest kötelezi a költségek viselésére.

               Jaeger

                Azizi

                Cremona

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. december 15‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                     M. Jaeger

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: francia.


A Törvényszék ítélete (kilencedik tanács), 2016. szeptember 29.#Universal Protein Supplements Corp. kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO).#Európai uniós védjegy – Egy testépítőt ábrázoló európai uniós ábrás védjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – Leíró jelleg – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja.#T-335/15. sz. ügy.


title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2016. december 15.#Drago Nemec kontra Republika Slovenija.#A Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Szlovénia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – 2000/35/EK irányelv – A késedelmes fizetések elleni fellépés – A Bíróság hatásköre – A Szlovén Köztársaság Európai Unióhoz való csatlakozása előtt kötött ügylet – Hatály – A »kereskedelmi ügylet« fogalma – A »vállalkozás« fogalma – A késedelmi kamatok maximális összege.#C-256/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2016. december 15. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — 2000/35/EK irányelv — A késedelmes fizetések elleni fellépés — A Bíróság hatásköre — A Szlovén Köztársaság Európai Unióhoz való csatlakozása előtt kötött ügylet — Hatály — A »kereskedelmi ügylet« fogalma — A »vállalkozás« fogalma — A késedelmi kamatok maximális összege”
      A C‑256/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Vrhovno sodišče (legfelsőbb bíróság, Szlovénia) a Bírósághoz 2015. június 1‑jén érkezett, 2015. március 19‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Drago Nemec

      és
      a Republika Slovenija

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: J. L. da Cruz Vilaça tanácselnök, A. Tizzano (előadó), a Bíróság elnökhelyettese, M. Berger, A. Borg Barthet és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: M. Bobek,
      hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. május 4‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a szlovén kormány képviseletében N. Pintar Gosenca és A. Vran, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lett kormány képviseletében A. Bogdanova és I. Kalniņš, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Šimerdová és M. Žebre, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. július 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29‑i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 200., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 226. o.) értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet a Drago Nemec és a Republika Slovenija (Szlovén Köztársaság) között az előbbi által a nemzeti szabályozásnak a 2000/35 irányelvvel való állítólagos összeegyeztethetetlensége miatt állítólagosan elszenvedett károk megtérítése iránti kérelem tárgyában folyó peres eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 2003‑as csatlakozási okmány

               3

               A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL 2003. L 236., 33. o.; a továbbiakban: 2003‑as csatlakozási okmány) 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „A csatlakozás időpontjától kezdődően az eredeti szerződések rendelkezései és az intézmények, valamint az Európai Központi Bank által a csatlakozást megelőzően elfogadott jogi aktusok az új tagállamok számára kötelezőek, és az említett szerződésekben, illetve az ebben az okmányban megállapított feltételekkel alkalmazandók ezekben az államokban.”

               4

               Ezen okmány 54. cikke előírja:
               „Amennyiben a 24. cikkben említett melléklet, illetve ezen okmánynak vagy a mellékleteinek bármely egyéb rendelkezése más határidőt nem ír elő, az új tagállamok hatályba léptetik azokat az intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy az EK‑Szerződés 249. cikke és az Euratom‑Szerződés 161. cikke szerinti irányelvek és határozatok rendelkezéseinek a csatlakozás napjától megfeleljenek.”

         A 2000/35 irányelv

               5

               A 2000/35 irányelv (7), (9), (10), (13) és (16) preambulumbekezdése szerint:

                        „(7)

                        A túlzott fizetési határidők és a késedelmes fizetések súlyos nyilvántartási és pénzügyi terheket rónak a vállalkozásokra, különösen a kis‑ és középvállalkozásokra. Továbbá, e problémák képezik a vállalkozások létét fenyegető és számtalan munkahely megszűnését eredményező fizetésképtelenség egyik legfőbb okát.

                  […]

                        (9)

                        A tagállamok fizetési szabályainak és fizetési gyakorlatának eltérései akadályozzák a belső piac megfelelő működését.

                        (10)

                        Mindez jelentősen korlátozza a tagállamok közötti kereskedelmi forgalmat. Ez ellentmond a Szerződés 14. cikkének, amelynek értelmében a belső piac egész területén lehetővé kell tenni a vállalkozók számára, hogy a határon túli műveletek ne járjanak nagyobb kockázattal, mint a belföldi kereskedelem. […]

                  […]

                        (13)

                        Ez az irányelv kizárólag a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítésére vonatkozik, és nem célja, hogy rendelkezzen a fogyasztókkal kötött ügyletekről, illetve más, például a csekkekre és váltókra vonatkozó jogszabályok szerinti fizetésekkel kapcsolatos kamatokról, a kártérítési kifizetésekről, ideértve a biztosító társaságok kifizetéseit is.

                  […]

                        (16)

                        A késedelmes fizetés olyan szerződésszegés, amelyet a legtöbb tagállamban az alacsony késedelmi kamatok és/vagy hosszadalmas jogorvoslati eljárások az adósok számára pénzügyi szempontból vonzóvá tettek. E tendencia visszafordítása, valamint annak biztosítása, hogy a késedelmes fizetés olyan következményekkel járjon, amelyek a fizetési késedelmet előnytelenné teszik, határozott lépéseket igényel […].”

               6

               Az ezen irányelv hatályát meghatározó 1. cikk a következőképpen rendelkezik:
               „Ez az irányelv a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként végrehajtott valamennyi fizetésre vonatkozik.”

               7

               Az említett irányelv 2. cikkének 1. pontja előírja:
               „Ezen irányelv alkalmazásában:

                        1.

                        »kereskedelmi ügyletek«: vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított olyan ügyletek, amelyek fizetés ellenében áruk szállítását vagy szolgáltatások nyújtását eredményezik;

                  […]
               »vállalkozás«: önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytató szervezet, még ha az adott tevékenységet egyetlen személy látja is el.”

               8

               A 2000/35 irányelv „Késedelmi kamat” című 3. cikke, az (1) bekezdésében, ekként rendelkezik:
               „A tagállamok gondoskodnak arról, hogy:

                        a)

                        a d) pontnak megfelelő kamat a szerződésben meghatározott fizetési határnap vagy határidő lejáratát követő naptól esedékessé váljon;

                  […]

                        c)

                        a hitelező késedelmi kamatra jogosult, amennyiben

                                 i.

                                 teljesítette szerződéses és jogszabályi kötelezettségeit; és

                                 ii.

                                 nem kapta kézhez időben az esedékes összeget, kivéve ha az adós nem felel a késedelemért.

                        d)

                        amennyiben a szerződés másképp nem rendelkezik, az adós által fizetendő késedelmi kamat mértéke (»törvényes kamat«) az Európai Központi Bank által az adott félév első naptári napja előtt lebonyolított legutóbbi fő refinanszírozási műveletnél alkalmazott kamatláb (»irányadó kamatláb«) legalább hét százalékponttal növelt összege legyen. Azon tagállamok, amelyek nem vesznek részt a gazdasági és pénzügyi unió megteremtésének harmadik szakaszában, a saját nemzeti központi bankjuk által meghatározott referencia kamatlábat kötelesek a fenti irányadó kamatláb megfelelőjeként alkalmazni. […]

                  […]”

               9

               Ezen irányelv 6. cikke a következőképpen fogalmaz:
               „(1)   A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2002. augusztus 8‑a előtt megfeleljenek. […]
               […]
               (3)   Az irányelv átültetésekor a tagállamok figyelmen kívül hagyhatják:
               […]

                        b)

                        a 2002. augusztus 8‑át megelőzően kötött szerződéseket

                  […]”

         A szlovén jog

      A késedelmi kamatok fizetésére vonatkozó rendelkezések

               10

               A Zakon o obligacijskih razmerjih (a szerződéses kötelezettségekről szóló törvény) 277. cikkének (1) bekezdésének megfelelően az adós a hitelezőnek a tőketartozás összegén felül köteles késedelmi kamatokat fizetni, ha az esedékességkor nem fizette meg az e hitelügylet alapján visszafizetendő összeget.

               11

               E törvény helyébe 2002. január 1‑jétől az Obligacijski zakonik (a kötelmi jogviszonyokról szóló törvénykönyv, a továbbiakban: OZ) lépett. Ez utóbbi törvény lényegében átvette a jelen ítélet előző pontjában hivatkozott rendelkezést, és 376. cikkébe azt az új szabályt illesztette, amely szerint további késedelmi kamatok nem számíthatók fel, ha a lejárt, de meg nem fizetett kamatok összege eléri a tőketartozás összegét (a továbbiakban: ne ultra alterum tantum szabály).

         A kisipari vállalkozókra vonatkozó rendelkezések

               12

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az derül ki, hogy a természetes személyek által folytatott önálló gazdasági tevékenység gyakorlására az alapügy tényállásának idején, 1993 júniusában az Obrtni Zakon (a kisipari vállalkozókra vonatkozó törvény) akkoriban hatályos változata vonatkozott. E törvény értelmében, amelyet később módosítottak, az önálló kisipari vállalkozóként gazdasági tevékenységet folytatni szándékozó természetes személyeknek a hatáskörrel rendelkező hatóságtól engedélyt kellett beszerezniük, amely feltüntette az érintett tevékenységi kört.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               13

               D. Nemec 1989. november 8. óta mechanikai alkatrészek esztergálására és hegesztésre irányuló tevékenység végzésére jogosító kisiparos engedéllyel rendelkezik. 1993 júniusában szerződést kötött a Gasilsko društvo Murska Sobotával (muraszombati önkéntes tűzoltók egyesülete; a továbbiakban: egyesület), amely szerződés értelmében aszály idején vízszállító tartálykocsit adott bérbe ez utóbbi részére.

               14

               1996‑ban D. Nemec keresetet indított az egyesülettel szemben, amely arra irányult, hogy e szerződés alapján ez utóbbit kötelezzék 17669,51 euró összeg részére történő megfizetésére.

               15

               2010. február 17‑i határozatával a Višje sodišče v Mariboru (maribori fellebbviteli bíróság, Szlovénia) az egyesületet az 1996. március 25. és 2001. december 31. közötti időszak tekintetében 15061,44 eurónyi – törvényes késedelmi kamatokkal növelt – összeg megfizetésére kötelezte. Ugyanakkor e bíróság elutasította a 2002. január 1‑jétől – a ne ultra alterum tantum szabály életbelépésének időpontjától – esedékes késedelmi kamatok megfizetésére való kötelezés iránti kérelmet. A 2001. december 31‑ig megfizetendő kamatok összege ugyanis már meghaladta a tőkeösszeget.

               16

               2010. május 18‑án az egyesület eleget tett az e határozat értelmében járó összeg megfizetésére vonatkozó kötelezettségének.

               17

               Miután úgy ítélte meg, hogy a ne ultra alterum tantum szabály összeegyeztethetlen a 2000/35 irányelvvel, és ennélfogva a Višje sodišče v Mariboru (maribori fellebbviteli bíróság) tévesen utasította el a 2002. január 1‑jétől és 2010. május 18‑ig terjedő időszak tekintetében a késedelmi kamatok megfizetésére való kötelezés iránti kérelmét, D. Nemec kártérítési keresetet indított a Szlovén Köztársasággal szemben az ezen állítólagos összeegyeztethetetlenség ténye miatt elszenvedett károk megtérítése iránt. Mivel az elsőfokú bíróság e keresetet 2011. május 18‑i határozatával elutasította, majd azt fellebbezést követően a 2012. január 24‑i határozattal helybenhagyta, azzal az indokkal, hogy ezen irányelv nem alkalmazható az alapügy tényállására, D. Nemec felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a kérdést előterjesztő bíróságnál, a Vrhovno sodiščénél (legfelsőbb bíróság, Szlovénia).

               18

               Ez utóbbi bíróságnak kétségei vannak azon kérdést illetően, hogy az alapügy tárgyát képező szerződés a 2000/35 irányelv tárgyi hatálya alá tartozik‑e. Különösen arra szeretne választ kapni, hogy D. Nemec e szerződést az ezen irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „vállalkozásként” kötötte‑e meg, vagyis önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytató szervezetként, és így az említett szerződés az ugyanezen rendelkezés értelmében vett „kereskedelmi ügyletnek” minősül‑e, és ennélfogva az említett irányelv hatálya alá tartozik‑e. Ugyanis, bár az alapügy tárgyát képező szerződés gazdasági tevékenységre vonatkozik, amelynek alapján számla kiállítására került sor, ugyanakkor nem tartozik azon esztergálási és hegesztési tevékenységek körébe, amelyeket D. Nemec az engedélye alapján önálló kisiparosként a szakmája keretén belül végezhet.

               19

               Igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság ezenfelül arra szeretne választ kapni, hogy összeegyeztethető‑e a 2000/35 irányelvvel az OZ 376. cikkében szereplő ne ultra alterum tantum szabály.

               20

               E körülmények alapján a Vrhovno sodišče (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Úgy kell‑e értelmezni a 2000/35 irányelv 2. cikke 1. pontjának harmadik bekezdésében foglalt rendelkezést, hogy egy olyan rendszerben, amelyben a természetes személy részére valamely gazdasági tevékenység folytatása céljából az engedélyezett tevékenység megjelölését tartalmazó engedélyt adnak ki, nem vállalkozásról, tehát nem is az irányelv hivatkozott rendelkezése értelmében vett kereskedelmi ügyletről van szó, amennyiben a fizetési késedelemmel érintett jogügylet az engedélyben nem szereplő tevékenységre vonatkozik?

                  A fenti kérdésre adott nemleges válasz esetén:

                        2)

                        Úgy kell‑e értelmezni a 2000/35 irányelv 2. cikke 1. pontjának harmadik bekezdésében foglalt rendelkezést, hogy a természetes személyt vállalkozásnak kell tekinteni, és a fizetési késedelemmel érintett jogügylet a fent említett rendelkezés értelmében vett kereskedelmi ügyletnek minősül, amennyiben olyan jogügyletről van szó, amely nem az említett természetes személy bejegyzett tevékenységének körébe tartozik, hanem olyan tevékenységből ered, amely természeténél fogva gazdasági tevékenység lehet, és amelyről számlát állítottak ki, és

                        3)

                        ellentétes‑e a 2000/35 irányelv rendelkezéseivel az a szabály, amely szerint a késedelmi kamatok azt követően nem számíthatóak fel, hogy a felhalmozódott és meg nem fizetett kamatok elérik a tőke összegét (ne ultra alterum tantum szabály)?”

         A Bíróság hatásköréről

               21

               A szlovén kormány és az Európai Bizottság a Bíróság előtti tárgyaláson fenntartották azon álláspontjukat, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a kérdéseket előterjesztő bíróság kérdéseinek megválaszolására. Szerintük ugyanis az alapeljárás tárgya egy olyan eset, amely még a Szlovén Köztársaság Európai Unióhoz való, 2004. május 1‑jén történt csatlakozását megelőzően merült fel, és annak valamennyi joghatása ezen időpontot megelőzően állt be.

               22

               E tekintetben azt kell megállapítani, hogy kétségtelen, hogy az alapügy tárgyát képező szerződést 1993 júniusában kötötték, és a jelen ügy alapját egy, a Szlovén Köztársaság Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően felmerült helyzet képezi.

               23

               Ugyanakkor e helyzet az említett csatlakozást követően is váltott ki joghatásokat. Ugyanis, a tőketartozás megfizetésének hiánya, amely a D. Nemec által követelt késedelmi kamatok alapját képezi, 2010. május 18‑ig, azaz mindaddig fennállt, amíg az egyesület e fizetési kötelezettségének eleget nem tett, és a D. Nemec által indított kereset éppen azoknak a károknak a megtérítésére irányult, amelyeket ő állítólag a 2002. január 1‑je és 2010. május 18. közötti időszak tekintetében kért kamatok megfizetésére való kötelezési iránti kérelmének a Višje sodišče v Mariboru (maribori fellebbviteli bíróság) általi elutasítása miatt szenvedett el.

               24

               Márpedig a 2003‑as csatlakozási okmány 2. és 54. cikke értelmében az eredeti szerződések rendelkezései és az intézmények által a csatlakozást megelőzően elfogadott jogi aktusok az új tagállamok számára kötelezőek, és e rendelkezések az említett szerződésekben, illetve az ebben az okmányban megállapított feltételekkel alkalmazandók ezekben az államokban.

               25

               Ezenfelül, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely új jogszabályt – eltérést engedő rendelkezés hiányában – azonnal alkalmazni kell a korábbi jogszabály hatálya alatt keletkezett helyzetek jövőbeli hatásaira. Ezen elv alkalmazásában a Bíróság kimondta, hogy az uniós jog valamely rendelkezésének alkalmazására vonatkozó, valamely tagállam csatlakozása feltételeiről szóló okmányban szereplő konkrét rendelkezés hiányában ezt a rendelkezést úgy kell tekinteni, mint amely azonnal alkalmazandó és csatlakozásának időpontjától kezdve köti a tagállamot, oly módon, hogy az az Unió ezen új tagállamának csatlakozását megelőzően keletkezett helyzetek jövőbeli hatásaira is alkalmazandó (lásd ebben az értelemben: 2009. november 12‑iElektrownia Pątnów II‑ítélet, C‑441/08, EU:C:2009:698, 32. pont; 2010. december 22‑iBizottság kontra Lengyelország ítélet, C‑385/08, nem tették közzé, EU:C:2010:801, 29. pont; 2011. december 21‑iZiolkowski és Szeja ítélet, C‑424/10 és C‑425/10, EU:C:2011:866, 57. pont).

               26

               Ami különösen a 2000/35 irányelvet illeti, a 2003‑as csatlakozási okmány nem tartalmaz semmiféle különös rendelkezést ezen irányelvnek a Szlovén Köztársaság általi alkalmazására vonatkozóan. Következésképpen, az e tagállamban annak Unióhoz való csatlakozásának időpontjától kezdve közvetlenül alkalmazandó és kötelező erejű, és ezen időponttól kezdve alkalmas arra, hogy azt a korábbi jogszabály hatálya alatt keletkezett helyzetek jövőbeli hatásaira alkalmazzák.

               27

               A fentiekből következően, mivel az uniós jog az alapügyre alkalmazandó, a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a kérdéseket előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdések megválaszolására.

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első két kérdésről

               28

               Első két kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a 2000/35 irányelv 2. cikkének 1. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy a valamely tevékenység önálló kisiparosként történő gyakorlására jogosító engedéllyel rendelkező természetes személyt az e rendelkezés értelmében vett „vállalkozásnak” kell tekinteni, és az általa harmadik felekkel bonyolított ügylet ugyanezen rendelkezés értelmében vett „kereskedelmi ügyletnek” minősül olyan esetben, ha ez az ügylet – jóllehet nem tartozik az említett engedélyben szereplő tevékenységek körébe – gazdasági tevékenységre irányul.

               29

               E kérdések megválaszolásához elöljáróban pontosítani kell, hogy bár a 2000/35 irányelv 6. cikke (3) bekezdése b) pontjának megfelelően a tagállamok felhatalmazást kaptak arra, hogy az irányelv átültetésekor kizárják annak hatálya alól a 2002. augusztus 8. előtt megkötött szerződéseket, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az derül ki, hogy a Szlovén Köztársaság nem élt ezzel a lehetőséggel, amelyet a szlovén kormány a Bíróság előtt a tárgyaláson meg is erősített.

               30

               Ami az előterjesztett kérdéseket illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a 2000/35 irányelv 1. cikke értelmében az irányelv a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítését szolgáló valamennyi fizetésre alkalmazandó. Ezen irányelv 2. cikke 1. pontjának első albekezdése akként határozza meg a „kereskedelmi ügylet” fogalmát, mint amely kiterjed a vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított minden olyan ügyletre, amely fizetés ellenében áruk szállítását vagy szolgáltatások nyújtását eredményezi, az említett irányelv (13) preambulumbekezdése pedig e tekintetben pontosítja, hogy nem tartoznak e fogalom körébe többek között a fogyasztókkal kötött ügyletek. Ugyanezen irányelv 2. cikke 1. pontjának harmadik albekezdése értelmében „vállalkozásnak” minősül minden önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytató szervezet, még ha az adott tevékenységet egyetlen személy látja is el.

               31

               A 2000/35 irányelv (7), (10) és (16) preambulumbekezdéséből egyébként kiderül, hogy az irányelv célja a belső piac működésének javítása, a vállalkozók, valamint különösen a kis‑ és középvállalkozások késedelmes fizetések elleni védelme révén.

               32

               Ily módon ezen irányelvnek nem célja, hogy azt minden, fizetés ellenében áruk szállítását vagy szolgáltatásnyújtást eredményező ügyletre alkalmazzák, különösen nem azon ügyletekre, amelyeket éppen a magánszemélyek kötnek napi szinten.

               33

               Ebből következik, hogy ahhoz, hogy valamely természetes személy a „vállalkozás” fogalma alá tartozzon, illetve ahhoz, hogy az általa lebonyolított ügylet az említett irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében „kereskedelmi” ügyletnek legyen minősíthető, nem elegendő, hogy e személy gazdasági tevékenységre irányuló olyan ügyletet köt, mint például valamely vagyontárgy harmadik fél részére történő bérbeadása. Ezen felül az is szükséges, hogy e személy az ilyen tevékenység vagy önálló szakmai tevékenység végzése keretében szervezetként járjon el.

               34

               Amint arra a főtanácsnok indítványának 82. pontjában rámutatott, e követelmény azt jelenti, hogy az említett személy, bármi legyen is a jogi formája és státusza, strukturált és folyamatos formában végzi e tevékenységet, amely tevékenység így nem korlátozódhat mindössze egy adott, különálló szolgáltatásnyújtásra, továbbá az érintett ügyletnek az említett tevékenység körébe kell tartoznia.

               35

               Egyrészt viszont, a Bizottság állításával szemben, a 2000/35 irányelv 2. cikkének 1. pontjából nem következik, hogy a szóban forgó tevékenységnek feltétlenül az érintett személy által végzett gazdasági tevékenységnek vagy fő szakmai tevékenységnek kell lennie, illetve ez utóbbi tevékenységhez kell kötődnie.

               36

               Másrészt, ellentétben a szlovén kormány és a Bizottság által állítottakkal, valamely személy e rendelkezés értelmében vett „vállalkozásnak” való minősítése nem függhet az érintett tevékenység gyakorlására jogosító engedélynek a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság általi kiadásától.

               37

               Így egy olyan nemzeti rendszerben, amelyben valamely gazdasági vagy szakmai tevékenység kisiparosként vagy önálló vállalkozóként történő gyakorlása engedély kiadásához van kötve, az ilyen engedéllyel rendelkező természetes személy nem zárható ki a „vállalkozás” fogalmából, és az általa kötött ügyletek nem zárhatók ki a „kereskedelmi ügyletek” fogalmából pusztán amiatt, hogy ezen ügyletek az említett engedélyben foglalttól eltérő önálló gazdasági, illetve szakmai tevékenységre irányulnak, vagy az előbbinél szélesebb kört felölelő önálló gazdasági, illetve szakmai tevékenység keretébe illeszkednek.

               38

               Ugyanis minden ezzel ellentétes értelmezés arra vezetne, hogy e fogalmak hatályát az egyes nemzeti jogoktól, közelebbről az egyes tagállamok által az önálló gazdasági, illetve szakmai tevékenység gyakorlására vonatkozóan kialakított rendszerektől tenné függővé. Márpedig mind az uniós jog egységes alkalmazásának, mind az egyenlőség elvének követelményéből az következik, hogy mivel a 2000/35 irányelv 2. cikke 1. pontja nem tartalmaz utalást a nemzeti jogra, ennek hiányában a „vállalkozás” és a „kereskedelmi ügylet” fogalmának önálló és egységes értelmezést kell adni (lásd analógia útján: 2015. szeptember 29‑iGmina Wrocław ítélet, C‑276/14, EU:C:2015:635, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               39

               Ezenfelül, amint arra a főtanácsnok indítványának 90. pontjában rámutatott, minden olyan értelmezés, amely arra vezetne, hogy a „vállalkozás” fogalmának hatályát, valamint a 2000/35 irányelv személyi és tárgyi hatályát az érintett tevékenység gyakorlására vonatkozó engedélynek valamely tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai általi kiadásától tenné függővé, sértené ezen irányelv célját, amely – miként az annak (10) preambulumbekezdéséből kiderül – nem más, mint a tagállamok közötti kereskedelmi ügyletek elősegítése. Ugyanis ellenkező esetben annak meghatározásához, hogy a megkötött ügylet a 2000/35 irányelv hatálya alá tartozik‑e, a többi tagállam vállalkozásainak vagy hatóságainak szisztematikusan ellenőrizniük kellene, hogy ezen ügylet azon tevékenységekre irányul‑e, amelyekre az említett engedélyt kiadták, ami korlátozhatná vagy zavarhatná a határokon átnyúló kereskedelmi ügyleteket.

               40

               Ebből következik, hogy bár az a körülmény, hogy az érintett személy olyan tevékenység keretében kötött valamely ügyletet, amelynek gyakorlására engedélyt kapott, figyelembe vehető a többi elem vizsgálata során, de annak vizsgálatánál, hogy e személy a 2000/35 irányelv 2. cikke 1. pontjának értelmében vett „vállalkozásként” járt‑e el, nem lehet meghatározó.

               41

               Ily módon, annak meghatározásához, hogy valamely személy ilyen minőségben – vagyis, amint az a jelen ítélet 34. pontjában kifejtésre került, strukturált és folyamatos, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenység keretében – jár‑e el, és hogy ennélfogva az általa kötött ügyletek e rendelkezés értelmében véve kereskedelmi jellegűek‑e, a jelen ügy körülményeinek egészét figyelembe kell venni.

               42

               E körülmények közé sorolható többek között az a tény, hogy a szóban forgó személy üzleti neve vagy szakmai megnevezése alatt jár‑e el, illetve, hogy a megkötött ügylet kapcsán számla kiállítására kerül‑e sor.

               43

               Az előbbi megfontolásokra figyelemmel a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy D. Nemec a jelen esetben a szóban forgó szerződést a 2000/35 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „vállalkozásként” kötötte‑e meg.

               44

               A fenti megfontolások egészére tekintettel az első két kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2000/35 irányelv 2. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy a valamely tevékenység önálló kisiparosként történő gyakorlására jogosító engedéllyel rendelkező természetes személyt az e rendelkezés értelmében vett „vállalkozásnak” kell tekinteni, és az általa kötött ügylet ugyanezen rendelkezés értelmében vett „kereskedelmi ügyletnek” minősül, ha ez az ügylet – jóllehet nem tartozik az ezen engedélyben szereplő tevékenység körébe – strukturált és folyamatos, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenység gyakorlása körébe illeszkedik, aminek vizsgálata, az ügy körülményeinek egészére való figyelemmel, a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

         A harmadik kérdésről

               45

               Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a 2000/35 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint az OZ 376. cikke, amely úgy rendelkezik, hogy a lejárt, de meg nem fizetett késedelmi kamatokon felül újabb késedelmi kamatok nem számíthatók fel, ha az előbbiek összege eléri a tőketartozás összegét.

               46

               E kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a 2000/35 irányelv nem hangolja össze a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetésekre vonatkozó összes szabályt (2006. október 26‑iBizottság kontra Olaszország ítélet, C‑302/05, EU:C:2006:683, 23. pont; 2008. április 3‑i01051 Telecom ítélet, C‑306/06, EU:C:2008:187, 21. pont; 2008. szeptember 11‑iCaffaro‑ítélet, C‑265/07, EU:C:2008:496, 15. pont).

               47

               Közelebbről, ezen irányelv nem harmonizálja a késedelmi kamatokkal kapcsolatos szempontok összességét. Ugyanis, e szempontok közül a 3. cikkében csupán néhány szempontra tér ki, nevezetesen a késedelmes fizetés esetén a késedelmi kamatok követeléséhez való jogra, arra az időpontra, amelytől kezdve e kamatok követelhetők, a kamat mértékére, a hitelező azon jogára, hogy késedelmes fizetést követően felmerült behajtási költségeinek megtérítését kérje, valamint a nyilvánvalóan tisztességtelen szerződéses feltételek alkalmazásának hitelezővel szembeni következményeire.

               48

               Ugyanakkor a 2000/35 irányelv nem tartalmazza az arra az időszakra vonatkozó szabályokat, amelyek során a késedelmi kamatokat fel kell számítani, illetve az e kamatok maximális összegére vonatkozó szabályokat.

               49

               Ennélfogva a tagállamok továbbra is szabadon szabályozhatják e kérdést, azzal a megszorítással, hogy ezzel nem sértik a 2000/35 irányelv által kitűzött célokat és nem fosztják meg ezen irányelvet a hatékony érvényesülésétől (lásd analógia útján: 2016. szeptember 14‑iPérez López ítélet, C‑16/15, EU:C:2016:679, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               50

               Ebből a szempontból hangsúlyozni kell, hogy az említett irányelv, amint az a (7) és (16) preambulumbekezdéséből is kiderül, alapvetően a késedelmes fizetéstől való elrettentésre irányul, többek között annak megakadályozása révén, hogy az az adós számára vonzó legyen, és arra irányul, hogy védelmet nyújtson a hitelezőknek az ilyen késedelmek ellen.

               51

               Márpedig, a szlovén kormány, amelyet a lett kormány is támogat, azt állítja, hogy az OZ 376. cikkében foglalt ne ultra alterum tantum szabály nem áll ellentétben e célkitűzésekkel. Épp ellenkezőleg, e szabály szerintük a késedelmi kamatok funkcióját védi, ami nem más, mint az arra való ösztönzés, hogy az adós eleget tegyen fizetési kötelezettségének, illetve az, hogy ne tegye lehetővé a hitelező ebből eredő gazdagodását. Ugyanis szerintük az említett szabály, bár a hitelezőt védi, annak elkerülésére szolgál, hogy a lejárt késedelmi kamatok összege olyan mértékű legyen, amely nem ró az adósra méltánytalan terhet, és így nem teremt olyan igazságtalan és aránytalan helyzetet a hitelező és az adós viszonyában, amely az utóbbi fizetésképtelenségéhez vezethet.

               52

               E tekintetben természetesen hangsúlyozni kell, hogy az ilyen szabály, a késedelmi kamatok összege felső határának a tőketartozás összegében való rögzítésével, korlátozhatja az e kamatok megfizetéséhez fűzött elrettentő erőt.

               53

               Ugyanakkor, egyrészt, egy ilyen felső határ megállapítása nem vezet a 2000/35 irányelv által kitűzött hitelezővédelmi cél megkérdőjelezéséhez, és nem fosztja meg az irányelvet a hatékony érvényesülésétől sem.

               54

               Ugyanis, a ne ultra alterum tantum szabály nem vonja maga után a késedelmi kamatok összegének olyan korlátozását, amely megfosztaná a hitelező jogát annak az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdése a)–c) pontjában foglalt lényegétől, ami nem más, mint késedelmes fizetés esetén az e kamatok követeléséhez való jog, és e szabály nem fosztja meg e kamatokat az adós szempontjából vett minden elrettentő erejüktől. Az említett szabály ezenfelül nem jár semmiféle következménnyel az alkalmazandó késedelmi kamatok mértékére, amelyek mértéknek az említett irányelv 3. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt mértéknek kell megfelelnie.

               55

               Másrészt, amint azt a főtanácsnok indítványának 66. és 67. pontjában lényegében kifejtette, hangsúlyozni kell, hogy a nemzeti jogalkotó, figyelemmel arra a mérlegelési mozgástérre, amellyel rendelkezik, figyelembe vehette volna, hogy egyensúlyt kell teremteni a hitelezővédelem célkitűzése és az adós fizetésképtelenségének elkerülésének szükségessége között. E mérlegelési mozgástéren belül e jogalkotó joggal vélhette úgy, hogy egy ilyen szabály, mint amilyen a ne ultra alterum tantum szabály is, e célból megfelelő eszközt képez.

               56

               Ezenfelül, az ilyen szabályt nem elszigetelt módon kell vizsgálni, hanem azon összefüggésbe helyezve, amelybe az illeszkedik. E célból figyelembe kell venni a nemzeti jognak a késedelmes fizetések terén alkalmazandó más rendelkezéseit is.

               57

               E tekintetben a szlovén kormány többek között az OZ 380. cikkét említi, amely garantálja a késedelmes fizetés miatt kárt szenvedett hitelezőnek a különbözetet fedező kártalanítás megítélését.

               58

               Márpedig, a nemzeti jogalkotó okkal vélekedhetett úgy, azon mérlegelési mozgástér keretén belül eljárva, amellyel rendelkezik, hogy az ilyen rendelkezés, a 2000/35 irányelvben foglalt szabályok egészével együttesen értelmezve, olyan jellegű, amely biztosítja a hitelezők késedelmes fizetésekkel szembeni védelmét.

               59

               Az előbbi megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2000/35 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint az OZ 376. cikke, amely úgy rendelkezik, hogy a lejárt, de meg nem fizetett késedelmi kamatokon felül újabb késedelemi kamatok nem számíthatók fel, ha az előbbiek összege eléri a tőketartozás összegét.

         A költségekről

               60

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29‑i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy a valamely tevékenység önálló kisiparosként történő gyakorlására jogosító engedéllyel rendelkező természetes személyt az e rendelkezés értelmében vett „vállalkozásnak” kell tekinteni, és az általa kötött ügylet ugyanezen rendelkezés értelmében vett „kereskedelmi ügyletnek” minősül, ha ez az ügylet – jóllehet nem tartozik az ezen engedélyben szereplő tevékenység körébe – strukturált és folyamatos, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenység gyakorlása körébe illeszkedik, aminek vizsgálata, az ügy körülményeinek egészére való figyelemmel, a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

                           2)

                           A 2000/35 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint az Obligacijski zakonik (a kötelmi jogviszonyokról szóló törvénykönyv) 376. cikke, amely úgy rendelkezik, hogy a lejárt, de meg nem fizetett késedelmi kamatokon felül újabb késedelmi kamatok nem számíthatók fel, ha az előbbiek összege eléri a tőketartozás összegét.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	* Az eljárás nyelve: szlovén.


title: A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2010. október 7-i ítélete. # Deutsche Behindertenhilfe - Aktion Mensch eV kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - A diegesellschafter.de közösségi szóvédjegy bejelentése - Feltétlen kizáró ok - A megkülönböztető képesség hiánya - A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja [ jelenleg a 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja]. # T-47/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2010. október 7‑i ítélete – Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch kontra OHIM (diegesellschafter.de)
      (T‑47/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – A diegesellschafter.de közösségi szóvédjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – A megkülönböztető képesség hiánya – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja)”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas megjelölések (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 29. pont, 49–50. pont)
      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsának 2008. november 27‑i, a diegesellschafter.de szómegjelölés közösségi védjegyként történő
                  lajstromozása iránti kérelem tárgyában hozott határozata (R 1094/2008‑1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV.

               Az érintett közösségi védjegy:

               A diegesellschafter.de szóvédjegy a 35. és 41. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában (4606372. sz. védjegybejelentés).

               Az elbíráló határozata:

               Az elbíráló a lajstromozást megtagadta.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

         Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV‑t kötelezi a költségek viselésére.