title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. február 23-i ítélete. # A-Punkt Schmuckhandels GmbH kontra Claudia Schmidt. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landesgericht Klagenfurt - Ausztria. # Áruk szabad mozgása - EK 28. cikk és EK 30. cikk - Azonos hatású intézkedések - Házaló kereskedés - Ezüstékszer eladása - Tilalom. # C-441/04. sz. ügy

text:
      C‑441/04. sz. ügy
      A-Punkt Schmuckhandels GmbH
      kontra
      Claudia Schmidt
      (a Landesgericht Klagenfurt [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Áruk szabad mozgása – EK 28. cikk és EK 30. cikk – Azonos hatású intézkedések – Házaló kereskedés – Ezüstékszer eladása – Tilalom”
      Az ítélet összefoglalása
      Áruk szabad mozgása – Mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések – Forgalmazási módok
      (EK  28. és 30. cikk)
      Az EK 28. cikkel nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, amellyel valamely tagállam megtiltja területén az ezüst ékszer
         házaló kereskedés útján történő forgalmazását és az ezüst ékszerekre vonatkozó megrendelések ily módon történő gyűjtését,
         amennyiben e rendelkezés valamennyi érintett gazdasági szereplőre vonatkozik, és amennyiben a nemzeti termékek és a más tagállamokból
         származó termékek forgalmazását mind jogilag, mind ténylegesen ugyanolyan módon érinti. A kérdést előterjesztő bíróság feladata
         annak vizsgálata, hogy az alapeljárás körülményeire tekintettel a nemzeti rendelkezés alkalmazása megakadályozza‑e, illetve
         akadályozza‑e a más tagállamokból származó áruk piacra jutását, miközben a nemzeti áruk piacra jutását nem akadályozza, és
         – amennyiben ez az eset áll fenn – annak vizsgálata, hogy az érintett intézkedés igazolható‑e a Bíróság ítélkezési gyakorlata
         értelmében vett közérdekű céllal vagy az EK 30. cikkben felsorolt célok valamelyikével, illetve hogy az említett intézkedés
         arányos‑e ezzel a céllal.

      (vö. 30. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2006. február 23.(*)

      „Áruk szabad mozgása – EK 28. cikk és EK 30. cikk – Azonos hatású intézkedések – Házaló kereskedés – Ezüstékszer eladása – Tilalom”
      A C‑441/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Landesgericht Klagenfurt (Ausztria)
         a Bírósághoz 2004. október 20‑án érkezett 2004. augusztus 13‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az A-Punkt Schmuckhandels GmbH
      és
      Claudia Schmidt
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J.‑P. Puissochet bíró és U. Lõhmus (előadó) bíró,
      főtanácsnok: P. Léger,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        C. Schmidt képviseletében A. Seebacher Rechtsanwalt,
      –        az oszták kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében B. Schima, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 28. és az EK 30. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet egy olyan jogvita keretén belül nyújtották be, amelyben az A‑Punkt Schmuckhandels GmbH (a továbbiakban: A‑Punkt)
         ezüstékszerek házaló kereskedés során történő forgalmazásának abbahagyására irányuló keresetet nyújtott be Claudia Schmidt
         ellen.

       Jogi háttér
      3        Az osztrák kisipari, kereskedelmi és ipari tevékenységek szabályzata (Gewerbeordnung, BGBl. 194/1994, a továbbiakban: GewO)
         57. §‑ának (1) bekezdése, amely bizonyos áruk tekintetében megtiltja a forgalmazást és rendelések gyűjtését, a következőképpen
         rendelkezik:

      „A következő áruk tekintetében tilos magánszemélyek forgalmazás és rendelések gyűjtése céljából történő felkeresése: táplálékkiegészítők,
         mérgek, gyógyszerek, gyógyászati segédeszközök, nemesfémből készült órák, arany-, ezüst- és platinaáruk, ékszerek és drágakövek,
         fegyverek és lőszer, pirotechnikai cikkek, kozmetikai eszközök, sírkövek és síremlékek, valamint azok tartozékai, koszorúk
         és egyéb sírdíszek. Ezen áruk tekintetében a magánháztartásokban tartott, magánszemélyeknek szervezett reklámrendezvények
         – beleértve a reklám- és tanácsadói esteket is – tilosak, függetlenül attól, hogy a reklámrendezvényt maga a gazdasági szereplő
         vagy másik személy szervezi […]”.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      4        C. Schmidt egy németországi székhelyű vállalkozást vezet. Mozgóárusi tevékenység keretében ékszereket forgalmaz az Európai
         Unió területén; ennek során magánszemélyeket keres fel magánlakásukban, ahol ezüstékszert kínál megvételre, és ilyen ékszerekre
         gyűjt megrendeléseket. Az egyes ékszerek eladási ára nem haladja meg a 40 eurót.

      5        2003. december 18‑án C. Schmidt Klagenfurtban (Ausztria) egy magánháztartásban „ékszerestet” szervezett. E rendezvényt követően
         a versenytárs A‑Punkt a Landesgericht Klagenfurtnál abbahagyásra kötelezés iránti keresetet indított C. Schmidt ellen azzal
         az indokkal, hogy a GewO 57. §‑ának (1) bekezdése szerint C. Schmidt tevékenysége tiltott.

      6        C. Schmidt azzal támadta az alapügy felperesének igényeit, hogy a GewO 57. §‑a ellentétes az áruk EK 28. cikk szerinti szabad
         mozgásával. Hangsúlyozza, hogy az ezüstékszer házaló kereskedés útján történő forgalmazása megengedett Németországban, Olaszországban
         és az Egyesült Királyságban.

      7        Ilyen körülmények között a Landgericht Klagenfurt felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette előzetes
         döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „1)       Az EK 28. és az EK 30. cikk úgy értelmezendő‑e, hogy azok alapján az alperes szabadon folytathatja iparszerűen űzött tevékenységét,
         amelynek keretein belül magánszemélyeket keres fel ezüstékszerek forgalmazása, illetve az ezüstékszerekre vonatkozó megrendelések
         gyűjtése érdekében?

      2)      Igenlő válasz esetén: az áruk EK 28. és az EK 30. cikk szerinti szabad mozgásának korlátozását jelenti‑e az olyan tagállami
         szabályozás, amely megtiltja az ezüstékszerek – eladás, illetve az ezüstékszerekre vonatkozó megrendelések gyűjtése érdekében,
         magánszemélyek felkeresésével történő – forgalmazását?

      3)      Abban az esetben, ha ez utóbbi kérdésre is igenlő a válasz: az olyan nemzeti jogszabály, amely az EK 28. és az EK 30. cikkbe
         ütköző módon megtiltja az ezüstékszerek – eladás, illetve az ezüstékszerekre vonatkozó megrendelések gyűjtése érdekében, magánszemélyek
         felkeresésével történő – forgalmazását, megfosztja‑e az egyes személyeket azon joguk gyakorlásának lehetőségétől, hogy ily
         módon forgalmazzanak ezüstékszereket?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      8        Három kérdésével, amelyeket együtt kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné tudni, hogy az EK 28. cikkel
         ellentétes‑e a GewO 57. §‑ához hasonló nemzeti szabályozás, amely szerint házaló kereskedés útján tilos ezüstékszereket forgalmazni
         és ezüstékszerekre vonatkozó megrendeléseket gyűjteni.

      9        Legelőször is meg kell állapítani, hogy a GewO 57. §-ának célja az, hogy ilyen ékszerek tekintetében egy bizonyos forgalmazási
         módot kizárjon. Ezt meghaladóan olyan helyzet szolgál az alapügy kiindulópontjául, amelyben egy németországi székhelyű vállalkozást
         vezető személy Ausztriában házaló kereskedés útján forgalmazott ékszereket. Ilyen körülmények között az ékszerek házaló kereskedés
         útján történő forgalmazását megtiltó nemzeti szabályozás az áruk szabad mozgásának hatálya alá tartozik.

      10      Emlékeztetni kell arra, hogy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1985. december
         20‑i 85/577/EGK tanácsi irányelv (HL L 372., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás, 15. fejezet, 1. kötet, 262. o.) bizonyos forgalmazási
         módok – közöttük a kereskedőnek egy magánszemélynél történt látogatása alkalmával kötött adásvételi szerződések – esetére
         a fogyasztóvédelmi szabályok részleges harmonizálását irányozza elő.

      11      Anélkül, hogy szükséges lenne az irányelvvel bevezetett harmonizáció fokának közelebbi vizsgálata, egyértelmű, hogy az irányelv
         8. cikke értelmében a tagállamok jogosultak a fogyasztók védelme szempontjából az irányelvben előírtnál kedvezőbb rendelkezések
         elfogadására vagy fenntartására.

      12      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a tagállamok jogosultak az üzlethelyiségeken kívül kötött szerződésekre vonatkozóan
         teljes vagy részleges tilalmat bevezetni vagy fenntartani (lásd a Bíróság 382/87. sz., Buet és EBS ügyben 1989. május 16‑án
         hozott ítéletének [EBHT 1989., 1235. o.] 16. pontját és a C‑361/89. sz. Di Pinto-ügyben 1991. március 14‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1991., I‑1189. o.] 21. pontját). Ezt a jogosultságot mindazonáltal az áruk szabad mozgása alapelvének figyelembevételével
         kell gyakorolni, amely elv az EK 28. cikk szerinti, a tagállamok közöti behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozások és azokkal
         azonos hatású intézkedések tilalmában kerül kifejezésre (e tekintetben lásd a C‑71/02. sz. Karner-ügyben 2004. március 25‑én
         hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3025. o.] 34. pontját).

      13      A Bíróság már korábban állást foglalt az EK 28. cikk és a különböző értékesítési módokat szabályozó nemzeti rendelkezések
         összeegyeztethetőségéről (lásd különösen a C‑20/03. sz., Burmanjer és társai ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑4133. o.] 22. pontját).

      14      Mint azt a Bíróság már többször megállapította: a tagállamok minden olyan kereskedelemre vonatkozó szabályát, amely közvetlenül
         vagy közvetve, illetve ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet, mennyiségi korlátozással
         azonos hatású intézkedésnek kell tekinteni, és e szabályok így az e cikkben foglalt tilalom alá esnek (lásd különösen a 8/74. sz.
         Dassonville-ügyben 1974. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1974., 837. o.] 5. pontját, a C‑420/01. sz., Bizottság kontra Olaszország
         ügyben 2003. június 19‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6445. o.] 25. pontját és a Karner-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet
         36. pontját).

      15       A Bíróság a C‑267/91. és 268/91. sz., Keck és Mithouard egyesített ügyekben 1993. november 24‑én hozott ítéletének (EBHT 1993.,
         I‑6097. o.) 16. pontjában már kifejtette, hogy az értékesítés egyes módjait korlátozó vagy megtiltó nemzeti jogszabályok más
         tagállamokból származó termékekre történő alkalmazása nem alkalmas a Közösségen belüli kereskedelemnek a Dassonville-ügyben
         hozott, fent hivatkozott ítélet értelmében vett közvetlen vagy közvetett, tényleges vagy potenciális akadályozására, amennyiben
         ez az adott állam területén tevékenykedő valamennyi érintett gazdasági szereplőre vonatkozik, és amennyiben ez a nemzeti termékek
         és a más tagállamokból származó termékek forgalmazását mind jogilag, mind ténylegesen ugyanúgy érinti (lásd a C‑254/98. sz.,
         TK-Heimdienst ügyben 2000. január 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑151. o.] 23. pontját, a C‑322/01. sz., Deutscher Apothekerverband
         ügyben 2003. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑14887. o.] 68. pontját, a Karner-ügyben hozott, fent hivatkozott
         ítélet 37. pontját és a Burmanjer és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 24. pontját).

      16       Ezt követően a Bíróság a Keck és Mithouard ügyben hozott ítélet értelmében vett, az egyes értékesítési módokat szabályozó
         rendelkezéseket forgalmazási módokat szabályozó rendelkezéseknek minősítette (lásd különösen a C‑401/92. és C‑402/92. sz.,
         Tankstation ’t Heukske és Boermans egyesített ügyekben 1994. június 2‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑2199. o.] 12–14. pontját,
         a TK-Heimdienst ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 24. pontját, valamint a Burmanjer és társai ügyben hozott, fent hivatkozott
         25. és 26. pontját).

      17      Mint az a jelen ítélet 9. pontjából kiderül, a házaló kereskedés útján történő értékesítés tilamáról szóló, szóban forgó nemzeti
         szabályozás egy bizonyos forgalmazási módot érint. Vitathatatlan, hogy célja nem a tagállamok közötti keresedelem szabályozása.
         Azonban csak akkor nem tartozik az EK 28. cikk szerinti tilalom hatálya alá, ha mindkét, a jelen ítélet 15. pontjában meghatározott
         feltételt teljesíti.

      18      Ami az első feltételt illeti, a GewO 57. §‑a állampolgárságra való tekintet nélkül nyilvánvalóan minden érintett gazdasági
         szereplőre vonatkozik, aki Ausztriában tevékenykedik. Ily módon a Keck és Mithouard ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletben
         meghatározott első feltétel teljesül.

      19      A második feltétel tekintetében nem vitatott, hogy az ékszerek házaló kereskedés útján történő forgalmazásának tilalmára irányuló
         szabályozás nem a szóban forgó termékek eredete szerint tesz különbséget.

      20      Ezt követően azt kell vizsgálni, hogy az ezüstékszerek házaló kereskedés útján történő forgalmazásának, illetve az ékszerekre
         vonatkozó rendelések gyűjtésének általános tilalma ténylegesen nem alkalmas‑e arra, hogy a nemzeti termékekhez képest akadályozza
         a más tagállamból származó érintett termékek piacra jutását.

      21      Az alapeljárásban szereplőhöz hasonló szabályozás alapvetően alkalmas arra, hogy korlátozza az érintett tagállamban az értekesítések
         összmennyiségét, és ennek következtében a más tagállamokból érkező termékek mennyiségét. Ez a megállapítás azonban nem elengedő
         ahhoz, hogy az érintett jogszabályt azonos hatású intézkedésnek lehessen minősíteni (lásd különösen a Keck és Mithouard ügyben
         hozott, fent hivatkozott ítélet 13. pontját, valamint a C‑418/93–C‑421/93., C‑460/93–C‑462/93., C‑464/93., C‑9/94–C‑11/94.,
         C‑14/94., C‑15/94., C‑23/94., C‑24/94. és C‑332/94. sz., Semeraro Casa Uno és társai egyesített ügyekben 1996. június 20‑án
         hozott ítélet [EBHT 1996., I‑2975. o.] 24. pontját).

      22      Igaz – mint azt az Európai Közösségek Bizottsága megjegyzi –, hogy a kis értékű ékszerek házaló kereskedés során történő értékesítése
         megfelelőbbnek és hatékonyabbnak tűnhet, mint az állandó kereskedelmi szerkezet keretein belül történő értékesítés. Azon gazdasági
         szereplők esetén, akik ilyen árkategóriájú ékszerekre specializálódtak, az állandó kereskedelmi szerkezet keretein belül történő
         értékesítés olyan költségeket okozhat, amelyek arányaikat tekintve túl magasak.

      23      Mindazonáltal az, hogy egy bizonyos forgalmazási mód hatékonyabbnak és gazdaságosabbnak tűnik, nem elegendő annak igazolására,
         hogy az azt tiltó nemzeti szabályozás az EK 28. cikkben előírt tilalom hatálya alá tartozik. Ilyen rendelkezés ugyanis csak
         akkor minősül azonos hatású intézkedésnek, ha az érintett forgalmazási mód kizárása a más tagállamokból származó árukat jobban
         érinti, mint a nemzeti árukat.

      24      E tekintetben nem vitatott, hogy az alapeljárásban szóban forgó tilalom nem tiltja meg az érintett áruk valamennyi forgalmazási
         formáját, hanem csak egy bizonyos forgalmazási módot tilt, így nem zárja ki annak lehetőségét, hogy az árut az érintett tagállam
         területén más módon forgalmazzák.

      25      A Bíróság azonban a rendelkezésére álló információk alapján nem tudja biztonsággal eldönteni, hogy a GewO 57. §‑ában meghatározott,
         házaló kereskedés során történő értékesítés tilalma az Ausztrián kívüli tagállamokból származó áruk forgalmazását súlyozottan
         érinti‑e az osztrák árukhoz képest. E körülmények között ezért a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak eldöntése – különös
         tekintettel a jelen ítélet 20–24. pontjában kifejtett megfontolásokra –, hogy ez a feltétel teljesül‑e.

      26      Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság e vizsgálat elvégzése után azt állapítja meg, hogy a nemzeti piacra jutás szempontjából
         a GewO 57. §‑ában előírt tilalom a más tagállamokból származó árukat jobban érinti, mint a nemzeti termékeket, akkor meg kell
         állapítania, hogy a tilalmat igazolja‑e – a 120/78. sz., Rewe-Zentral ügyben (ún. „Cassis de Dijon”-ügy) 1979. február 20‑án
         hozott ítélet (EBHT 1979., 649. o.) alapján kifejlesztett ítélkezési gyakorlat szerinti – közérdekű cél vagy az EK 30. cikkben
         nevezett célok valamelyike, és hogy a tilalom e célok megvalósításához szükséges‑e, illetve azokkal arányban áll‑e.

      27      E tekintetben a fogyasztók védelme csak azon kettős feltétel esetén szolgálhat az alapügyben szereplőhöz hasonló szabályozás
         igazolásául, hogy a tilalom alkalmas az elérni kívánt célok megvalósítására, és nem haladja meg a célok eléréséhez szükséges
         mértéket.

      28      A mérlegelésnek figyelembe kell vennie a 85/577 irányelvben a fogyasztók számára az érintett áruk forgalmazása és az árukra
         vonatkozó megrendelések gyűjtése során biztosított védelem szintjét.

      29      E mérlegelés során az ezüstékszerek házaló kereskedés útján történő forgalmazásával összefüggő különlegességeket is figyelembe
         kell venni, különösen a fogyasztó esetleges megtévesztésének az információhiányra, az árösszehasonlítás lehetetlenségére,
         az egyes ékszerek valódiságára vonatkozó nem megfelelő garanciára és a vásárlásra ösztönző pszichológiai nyomásra visszavezethető
         nagyobb veszélyét, amely magasabb a magánkeretek közötti szervezett vásárlás során.

      30      A fenti megfontolások alapján az előzetes döntéshozatalra feltett kérdésre adandó válasz az, hogy az áruk szabad mozgása vonatkozásában
         az EK 28. cikkel nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, amellyel valamely tagállam megtiltja területén az ezüstékszer
         házaló kereskedés útján történő forgalmazását és az ezüstékszerekre vonatkozó megrendelések ily módon történő gyűjtését, amennyiben
         e rendelkezés valamennyi érintett gazdasági szereplőre vonatkozik, és amennyiben a nemzeti termékek és a más tagállamokból
         származó termékek forgalmazását mind jogilag, mind ténylegesen ugyanolyan módon érinti. A kérdést előterjesztő bíróság feladata
         annak vizsgálata, hogy az alapeljárás körülményeire tekintettel a nemzeti rendelkezés alkalmazása megakadályozza‑e, illetve
         akadályozza‑e a más tagállamokból származó áruk piacra jutását, miközben a nemzeti áruk piacra jutását nem akadályozza, és
         – amennyiben ez az eset áll fenn – annak vizsgálata, hogy az érintett intézkedés igazolható‑e a Bíróság ítélkezési gyakorlata
         értelmében vett közérdekű céllal vagy az EK 30. cikkben felsorolt célok valamelyikével, illetve hogy az említett intézkedés
         arányos‑e ezzel a céllal.

       A költségekről
      31      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      Az EK 28. cikkel nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, amellyel valamely tagállam megtiltja területén az ezüstékszer
            házaló kereskedés útján történő forgalmazását és az ezüstékszerekre vonatkozó megrendelések ily módon történő gyűjtését, amennyiben
            e rendelkezés valamennyi érintett gazdasági szereplőre vonatkozik, és amennyiben a nemzeti termékek és a más tagállamokból
            származó termékek forgalmazását mind jogilag, mind ténylegesen ugyanolyan módon érinti. A kérdést előterjesztő bíróság feladata
            annak vizsgálata, hogy az alapeljárás körülményeire tekintettel a nemzeti rendelkezés alkalmazása megakadályozza‑e, illetve
            akadályozza‑e a más tagállamokból származó áruk piacra jutását, miközben a nemzeti áruk piacra jutását nem akadályozza, és
            – amennyiben ez az eset áll fenn – annak vizsgálata, hogy az érintett intézkedés igazolható‑e a Bíróság ítélkezési gyakorlata
            értelmében vett közérdekű céllal vagy az EK 30. cikkben felsorolt célok valamelyikével, illetve hogy az említett intézkedés
            arányos‑e ezzel a céllal.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2009. július 16-i ítélete.#Pärlitigu OÜ kontra Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tallinna Halduskohus - Észtország.#Közös Vámtarifa - Kombinált Nómenklatúra - Tarifális besorolás - KN 0511 91 10 alszám - KN 0303 22 00 alszám - Atlanti-óceáni tenyésztett lazac fagyasztott hátgerince - 85/2006/EK rendelet - Dömpingellenes vámok.#C-56/08. sz. ügy.

text:
      C‑56/08. sz. ügy
      Pärlitigu OÜ
      kontra
      Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus
      (a Tallinna Halduskohus [Észtország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közös Vámtarifa – Kombinált Nómenklatúra – Tarifális besorolás – KN 0511 91 10 alszám – KN 0303 22 00 alszám – Atlanti‑óceáni tenyésztett lazac fagyasztott hátgerince – 85/2006/EK rendelet – Dömpingellenes vámok”
      Az ítélet összefoglalása
      Közös Vámtarifa – Vámtarifaszámok – Atlanti‑óceáni tenyésztett lazac filézése után nyert, fagyasztott hátgerinc
      Az 1719/2005 rendelettel módosított, a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87
         rendelet I. mellékletében található Kombinált Nómenklatúrát úgy kell értelmezni, hogy a tenyésztett atlanti‑óceáni lazac (Salmo salar) filézése során nyert fagyasztott hátgerincet a Kombinált Nómenklatúra 0303 22 00 vámtarifaalszáma alá kell besorolni, feltéve
         hogy az áru a vámkezeléskor emberi fogyasztásra alkalmas, amelynek megállapítása a nemzeti bíróság feladata.

      (vö. 30. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2009. július 16.(*)

      „Közös Vámtarifa – Kombinált Nómenklatúra – Tarifális besorolás – KN 0511 91 10 alszám – KN 0303 22 00 alszám – Atlanti‑óceáni tenyésztett lazac fagyasztott hátgerince – 85/2006/EK rendelet – Dömpingellenes vámok”
      A C‑56/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tallinna Halduskohus (Észtország)
         a Bírósághoz 2008. február 13‑án érkezett, 2008. január 16‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Pärlitigu OÜ
      és
      a Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, R. Silva de Lapuerta, Juhász E., G. Arestis (előadó) és J. Malenovský bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Pärlitigu OÜ képviseletében M. Maksing advokaat,
      –        az észt kormány képviseletében L. Uibo, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Unió Tanácsa képviseletében T. Tobreluts és J.‑P. Hix, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: G. Berrisch Rechtsanwalt,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében K. Saaremäel‑Stoilov, H. van Vliet és A. Sipos, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. február 12‑i tárgyalást követően,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2005. október 27‑i 1719/2005/EK bizottsági rendelettel (HL L 286., 1. o.) módosított,
         a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet
         (HL L 256., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.) I. mellékletében található Kombinált Nómenklatúra
         (a továbbiakban: KN) 0511 91 10 és 0303 22 00 alszámainak értelmezésére, valamint a Norvégiából származó tenyésztett lazac
         behozatalára kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről és a végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 2006. január
         17‑i 85/2006/EK tanácsi rendelet (HL L 15., 1. o.) 1. cikke (5) bekezdésének érvényességére vonatkozik.

      2        E kérelmet a Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus (a továbbiakban: PMTK) észt adó- és vámhatóság, és a Pärlitigu
         OÜ (a továbbiakban: Pärlitigu) észt jog szerinti társaság között az utóbbi társasággal szemben hozott adómegállapításról szóló
         határozat tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
      3        A KN első része I. szakaszának A. címe, amely a KN általános értelmezési szabályait tartalmazza, a következőket írja elő:

      „Az áruknak a [KN alá] történő besorolására a következő elvek az irányadók.
      1.      Az áruosztályok, árucsoportok és árualcsoportok címe csak a hivatkozások megkönnyítésére szolgál; jogi szempontból az áruk
         besorolását a vámtarifaszámokban szereplő árumegnevezések és az azokhoz kapcsolódó, az áruosztályokhoz, illetve az árucsoportokhoz
         tartozó megjegyzések alapján, valamint – ha az adott vámtarifaszám vagy megjegyzés eltérően nem rendelkezik – a következő
         rendelkezések alapján kell meghatározni.

      2.      a)     A vámtarifaszámok szövegében valamely árura történő minden hivatkozást úgy kell érteni, hogy az a nem teljesen kész vagy befejezetlen
         árura is vonatkozik, amennyiben a nem teljesen kész vagy befejezetlen áru a bemutatásakor rendelkezik a kész‑ vagy befejezett
         áru lényeges jellemzőivel. Az ilyen hivatkozást továbbá úgy kell érteni, hogy arra a kész-, illetve befejezett árura vagy
         az e szabály alapján késznek, illetve befejezettnek minősítendő árura is vonatkozik, amelyet összeszereletlen vagy szétszerelt
         állapotban hoznak be vagy mutatnak be.

      […]
      6.      A vámtarifaszámok alszámai alá történő árubesorolást a vámtarifaalszámok szövegében foglalt árumegnevezések, az azokhoz kapcsolódó
         esetleges alszámos megjegyzések, valamint a fenti általános szabályok megfelelő alkalmazásával kell meghatározni azzal, hogy csak azonos szintű vámtarifaalszámok hasonlíthatók össze. E szabály értelmében a vonatkozó
         áruosztályhoz és árucsoporthoz tartozó megjegyzéseket is alkalmazni kell, feltéve hogy azok ellentétes rendelkezést nem tartalmaznak.”

      4        A KN második része tartalmazza az „Élő állatok, állati eredetű termékek” című I. áruosztályt, amely öt árucsoportot tartalmaz.

      5        Ezek között a „Halak és rákok, puhatestű és más gerinctelen víziállatok” elnevezésű 3. árucsoport tartalmazza a 0303 vámtarifaszámot.
         Ezen árucsoport, amelynek címe „Fagyasztott hal, a 0304 vtsz. alá tartozó filézett vagy más halhús kivételével”, a következő
         részekre oszlik:

      „      − Csendes‑óceáni lazac (Oncorhynchus nerka, Oncorhynchus gorbuscha, Oncorhynchus keta, Oncorhynchus tschawytscha, Oncorhynchus kisutch, Oncorhynchus
            masou és Oncorhynchus rhodurus), a máj és az ikra [helyesen: a máj, az ikra és a haltej kivételével] kivételével:

      […]
      0303 22 00 − − Atlanti‑óceáni lazac (Salmo salar) és dunai lazac (Hucho hucho)
      […]”.
      6        Az említett 3. árucsoport megjegyzései értelmében:

      „1.      Nem tartozik ebbe az árucsoportba:
      […]
               c)     fajtája vagy állapota miatt emberi fogyasztásra nem szokásos vagy alkalmatlan nem élő hal (beleértve a halmájat és halikrát
         is [helyesen: beleértve a halmájat, a halikrát és a haltejet is) vagy rákféle, puhatestű vagy más gerinctelen víziállat (5. árucsoport);
         […]

      […]”
      7        A KN második része 1. áruosztályának „Másutt nem említett állati eredetű termékek” című 5. árucsoportja tartalmazza a 0511
         vámtarifaszámot, amelynek elnevezése „Másutt nem említett állati termék; az 1. vagy a 3. árucsoportba tartozó, emberi fogyasztásra
         nem alkalmas élettelen állat”, és amely a következő részekre oszlik:

      „0511 10 00 − Szarvasmarhafélék spermája
                                 − Más:
      0511 91 − − Hal vagy rákféle, puhatestű vagy más gerinctelen víziállat részei; a 3. árucsoportba tartozó, élettelen állat:
      0511 91 10 − − − Halhulladék
      […]”
      8        Az említett 5. árucsoporthoz fűzött megjegyzések a következő pontosításokat tartalmazzák:

      „1.      Nem tartozik ebbe az árucsoportba:
               a)     az élelmezési célra alkalmas termék (az egész vagy darabolt állati bél, a hólyag és gyomor, valamint a folyékony vagy a szárított
         állati vér kivételével);

      […]”
      9        A KN második része 1. áruosztályának 3. árucsoportjára vonatkozóan az Európai Közösségek integrált vámtarifájának (TARIC)
         kódjai a következő részekre oszlanak:

      „0303 22 00 11 – – – Atlanti‑óceáni lazac
      0303 22 00 11 – – – – vadon tenyésző
      0303 22 00 12 – – – – más
      0303 22 00 12 – – – – – hal
      0303 22 00 13 – – – – – kibelezve, fejjel
      0303 22 00 15 – – – – – más”.
      10      A 85/2006 rendelet 1. cikke kimondja:

      „(1)      Az ex 03021200, ex 03031100, ex 03031900, ex 03032200, ex 03041013 és ex 03042013 KN‑kód alá tartozó, Norvégiából származó
         tenyésztett lazacra (a vadon élő kivételével), függetlenül attól, hogy filézett‑e, vagy sem, akár friss, hűtött vagy fagyasztott
         (a továbbiakban: »tenyésztett lazac«) végleges dömpingellenes vámot vetnek ki.

      […]
      (4)      [A Nordlaks Oppdrett AS kivételével] [v]alamennyi […] vállalat [helyesen: társaság] (kiegészítő TARIC‑kód: A999) vonatkozásában
         a végleges dömpingellenes vám összege az (5) bekezdésben meghatározott minimumimportár, valamint a közösségi határparitáson
         számított vám előtti nettó ár közötti különbség, amennyiben ez utóbbi alacsonyabb az előzőnél. Nem kell vámot beszedni, ha
         a közösségi határparitáson számított nettó ár ugyanakkora, vagy magasabb, mint az (5) bekezdésben meghatározott megfelelő
         minimumimportár.

      (5)      A (4) bekezdés alkalmazásában az alábbi táblázat 2. oszlopában megállapított minimumimportárat kell alkalmazni. Amennyiben
         a behozatal utáni ellenőrzésen megállapítást nyer, hogy az első független fogyasztó által ténylegesen kifizetett közösségi
         határparitáson számított nettó ár (behozatal utáni ár) alacsonyabb, mint a közösségi határparitáson számított vám előtti nettó
         ár – amint az a vámáru‑nyilatkozatból származik –, és a behozatal utáni ár alacsonyabb, mint a minimumimportár, lenti táblázat
         3. oszlopában megállapított rögzített dömpingellenes vámot kell alkalmazni, kivéve ha a 3. oszlopban meghatározott rögzített
         vám és behozatal utáni ár összege (ténylegesen fizetett ár plusz rögzített vám) olyan összeghez vezetett, amely alacsonyabb
         a lenti táblázat 2. oszlopában megállapított a minimumimportárnál. Ebben az esetben a lenti táblázat 2. oszlopában meghatározott
         minimumimportár, valamint a behozatal utáni ár különbségével egyenértékű vámot kell alkalmazni. Az ilyen rögzített dömpingellenes
         vám utólagos beszedésekor le kell vonni valamennyi előzetesen kifizetett, a minimumimportár alapján kiszámított dömpingellenes
         vámot.

               A tenyésztett lazac kiszerelése

               Minimumimportár EUR/nettó kilogrammsúly

               Rögzített vám EUR/nettó kilogrammsúly

               TARIC‑kód

               Hal egészben, frissen, hűtve vagy fagyasztva

               2,80

               0,40

               0302 12 00 12,
               0302 12 00 33,
               0302 12 00 93,
               0303 11 00 93,
               0303 19 00 93,
               0303 22 00 12,
               0303 22 00 83

               Kibelezve fejjel, frissen, hűtve vagy fagyasztva

               3,11

               0,45

               0302 12 00 13,
               0302 12 00 34,
               0302 12 00 94,
               0303 11 00 94,
               0303 19 00 94,
               0303 22 00 13,
               0303 22 00 84

               Más (kibelezve fej nélkül is), frissen, hűtve vagy fagyasztva

               3,49

               0,50

               0302 12 00 15,
               0302 12 00 36,
               0302 12 00 96,
               0303 11 00 18,
               0303 11 00 96,
               0303 19 00 18,
               0303 19 00 96,
               0303 22 00 15,
               0303 22 00 86

               Hal egészben filézve és filé darabolva, filénként több mint 300 g tömegű, frissen, hűtve vagy fagyasztva, csonttal [helyesen:
                  bőrrel]

               5,01

               0,73

               0304 10 13 13,
               0304 10 13 94,
               0304 20 13 13,
               0304 20 13 94

               Hal egészben filézve és filé darabolva, filénként több mint 300 g tömegű, frissen, hűtve vagy fagyasztva, csont nélkül [helyesen:
                  bőr nélkül]

               6,40

               0,93

               0304 10 13 14,
               0304 10 13 95,
               0304 20 13 14,
               0304 20 13 95

               Más hal egészben filézve és filé darabolva, filénként több mint 300 g tömegű, frissen, hűtve vagy fagyasztva

               7,73

               1,12

               0304 10 13 15,
               0304 10 13 96,
               0304 20 13 15,
               0304 20 13 96

         [...]”
      11      A 85/2006 rendelettel kivetett végleges dömpingellenes vámok alkalmazási körének tisztázásáról szóló, 2009. április 16‑i 319/2009/EK
         tanácsi rendelet (HL L 101., 1. o.) az előbbi 1. cikke (1) bekezdésének szövegét a következővel helyettesítette:

      „Az ex 03021200, ex 03031100, ex 03031900, ex 03032200, ex 03041013 és ex 03042013 KN‑kód alá tartozó, Norvégiából származó
         tenyésztett lazacra (a vadon élő kivételével), függetlenül attól, hogy filézett‑e, vagy sem, akár friss, hűtött vagy fagyasztott
         (a továbbiakban: tenyésztett lazac) végleges dömpingellenes vámot vetnek ki. A halászati ágazat ehető melléktermékének számító
         és az ex 03021200, ex 03031100, ex 03031900 és ex 03032200 KN‑kód alá tartozó, hússal részben fedett halcsontból álló lazacgerinc
         nem tartozik a végleges dömpingellenes vám hatálya alá, amennyiben a gerinchez tapadó hús súlya nem több, mint a gerinc súlyának
         40%‑a.”

      12      A 319/2009 rendelet 2. cikke előírja:

      „Az e rendelettel módosított 85/2006/EK rendelet 1. cikke (1) bekezdésének hatálya alá nem tartozó termékek esetében a 85/2006/EK
         rendelet eredeti változata 1. cikkének (1) bekezdése alapján megfizetett vagy elkönyvelt végleges dömpingellenes vámokat és
         ugyanazon rendelet 2. cikke alapján véglegesen beszedett ideiglenes dömpingellenes vámokat vissza kell fizetni, vagy el kell
         engedni.

      [...]”
      13      A 319/2009 rendeletet 3. cikke értelmében visszaható hatállyal 2006. január 21‑től kell alkalmazni.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      2006. január 19‑én a Pärlitigu a Fossen AS által kibocsátott számla alapján 13 050 kg tenyésztett atlanti óceáni lazac (Salmo salar) filézése során nyert fagyasztott hátgerincet vásárolt Norvégiában 6,54 észt korona kilónkénti áron. Az előzetes döntéshozatalra
         utaló határozatból – és különösen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés szövegéből – kitűnik, hogy emberi
         fogyasztásra alkalmas és élelmiszer‑készítményként forgalmazott termékről van szó.

      15      2006. január 23‑án a Pärlitigu ezen árut Észtországba importálta az I‑5446. sz. vámáru‑nyilatkozattal, amelyben azt a 0511 91 10
         KN‑kód alá tartozó halhulladékként jelölte meg, amely után nem kell vámot fizetni. Ugyanezen a napon a PMTK elfogadta e vámáru‑nyilatkozatot
         és az említett árut szabad forgalomba bocsátotta. Ekkor a Pärlitigu hozzáadottérték‑adó címén 15 370 észt koronát fizetett.

      16      2006. január 25‑én a Pärlitigu ugyanezen árut továbbértékesítette az Alkfish OÜ részére 8,47 észt korona kilónkénti áron.

      17      2006. március 23‑án a PMTK utólagos ellenőrzéseket végző munkatársa mintát vett az Alkfish OÜ raktárában található szóban
         forgó áruból, annak ellenőrzése végett, hogy a behozatali vámáru‑nyilatkozaton helyes KN‑kódot jelöltek‑e meg. E minta elemzése
         arra a megállapításra vezetett, hogy az áru emberi fogyasztásra alkalmas.

      18      E megállapításra tekintettel a PMTK a 0303 22 00 KN‑kód és a 0303 22 00 15 TARIC‑kód alá sorolta be az említett árut. A PMTK
         2007. március 30‑án kibocsátotta a 12‑5/177. sz. adómegállapításról szóló határozatot, amelyben többek között felszámította
         a 85/2006 rendelet szerinti dömpingellenes vámot is.

      19      2007. április 11‑én a Pärlitigu a Tallinna Halduskohus (tallini közigazgatási bíróság) előtt megtámadta e határozatot kérve
         egyfelől az említett határozat megsemmisítését, és másfelől ideiglenes intézkedésként végrehajtásának felfüggesztését.

      20      E körülményekre tekintettel a Tallinna Halduskohus úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „[1)] Úgy kell‑e értelmezni a [KN‑t], hogy a tenyésztett atlanti‑óceáni lazac (Salmo salar) filézése során nyert, élelmezési célra alkalmas és szokásosan élelmiszerként értékesített fagyasztott hátgerincet (gerincek
         halhússal)

      a)      a 0511 91 10 vámtarifaalszám (»Halhulladék«) vagy
      b)      a 0303 22 00 15 vámtarifaalszám (»más« »atlanti-óceáni lazac [Salmo salar]« »más« részei)

      alá kell besorolni?
      [2)]      Ha az első kérdésre a b) pontnak megfelelő választ kell adni, úgy az [EK‑Szerződés] 5. cikkében lefektetett arányosság elvének
         megsértése okán érvénytelen‑e a [85/2006 rendelet] 1. cikkének (5) bekezdésében foglalt táblázat annyiban, amennyiben e táblázatban
         a fagyasztott lazachátgerincre megállapított minimumimportár magasabb, mint a „hal egészben”, valamint a „[hal] kibelezve
         fejjel” tekintetében megállapított minimumimportár?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      21      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a tenyésztett atlanti‑óceáni lazac filézése
         során nyert fagyasztott hátgerincet halhulladékként a KN 0511 91 10 vámtarifaalszám alá kell‑e besorolni, vagy atlanti-óceáni
         lazacként (Salmo salar) a KN 0303 22 00 vámtarifaalszám és különösen a 0303 22 00 15 TARIC‑kód alá.

      22      A Pärlitigu álláspontja szerint a KN‑t úgy kell értelmezni, hogy a vitatott árut a „halhulladék” elnevezésű KN 0511 91 00
         vámtarifaalszám alá kell besorolni, mivel ez az elnevezés megfelel az áru jellegének, és nincs olyan alszám, amely jobban
         leírná azt. Az észt kormány és az Európai Közösségek Bizottságának álláspontja szerint ezzel szemben az említett árut, mivel
         emberi fogyasztásra alkalmas, a KN 0303 22 00 és különösen a TARIC 0303 22 00 15 vámtarifaalszám alá kell besorolni.

      23      Hangsúlyozni kell, hogy ha a Bíróság elé tarifális besorolással kapcsolatban terjesztenek előzetes döntéshozatal iránti kérelmet,
         a Bíróság feladata inkább az, hogy megvilágítsa a nemzeti bíróság számára azokat a szempontokat, amelyek alapján lehetővé
         válik az utóbbi számára, hogy a szóban forgó árukat helyesen sorolja be a KN alá, mintsem hogy a Bíróság maga végezze el ezt
         a besorolást, annál is inkább, mivel nem áll feltétlenül rendelkezésére az ehhez szükséges valamennyi adat. Úgy tűnik tehát,
         hogy a nemzeti bíróság mindenképpen kedvezőbb helyzetben van ennek elvégzéséhez (a C‑260/00–C‑263/00. sz., Lohmann és Medi
         Bayreuth egyesített ügyekben 2002. november 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10045. o.] 26. pontja, valamint a C‑500/04. sz.
         Proxxon‑ügyben 2006. február 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1545. o.] 23. pontja). Ugyanakkor a célból, hogy hasznos választ
         adhasson ez utóbbi kérdésére, a Bíróság a nemzeti bíróságokkal való együttműködés szellemében megadhat számára minden, általa
         szükségesnek ítélt iránymutatást (lásd különösen a C‑49/07. sz. MOTOE‑ügyben 2008. július 1‑jén hozott ítélet [az EBHT‑ban
         még nem tették közzé] 30. pontját).

      24      Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogbiztonság és az ellenőrzések elősegítése
         érdekében az áruk tarifális besorolásának meghatározó feltételeit általában az áruk objektív jellemzői és tulajdonságai között
         kell keresni, amint azokat a Kombinált Nómenklatúra vámtarifaszáma és az áruosztályok, illetve árucsoportok megjegyzései meghatározzák
         (lásd különösen a C‑396/02. sz. DFDS‑ügyben 2004. szeptember 16‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8439. o.] 27. pontját, a C‑495/03. sz.
         Intermodal Transports ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑8151. o.] 47. pontját és a C‑183/06. sz.
         RUMA‑ügyben 2007. február 15‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1559. o.] 27. pontját).

      25      A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az alapeljárás tárgyát képező áru sem a KN szóban forgó vámtarifaszámainak szövegében,
         sem az áruosztályok, illetve árucsoportok megjegyzéseiben nem szerepel kifejezetten. Az azonban megállapítható, hogy ezen
         áru a KN második részének „Élő állatok, állati eredetű termékek” című I. áruosztályába tartozik. Ezen áruosztály öt árucsoportra
         oszlik, amelyek között szerepel a „Halak és rákok, puhatestű és más gerinctelen víziállatok” elnevezésű 3. árucsoport és a
         „Másutt nem említett állati eredetű termékek” című 5. árucsoport. Ez utóbbinak a szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy az
         említett 5. árucsoport olyan termékeket tartalmaz, amelyek az említett áruosztály többi négy árucsoportjában szereplő egyetlen
         elnevezésnek sem feleltethetők meg. Másfelől az ugyanezen 5. árucsoporthoz fűzött 1. megjegyzés a) pontja értelmében nem tartozik
         ebbe az árucsoportba az élelmezési célra alkalmas termék az állati bél, a hólyag és gyomor, valamint az állati vér kivételével.
         E körülmények között meg kell határozni azokat a szempontokat, amelyek alapján az alapeljárás tárgyát képező áru esetlegesen
         besorolható a KN második része 1. áruosztályának 3. árucsoportjába.

      26      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint mind a Közös Vámtarifa árucsoportjait megelőző megjegyzések, mind a Vámegyüttműködési
         Tanács nómenklatúrájának magyarázó megjegyzései a Közös Vámtarifa egységes alkalmazása lényeges eszközeinek minősülnek, és
         ily módon hasznos segítséget nyújtanak annak értelmezéséhez (lásd a C‑338/95. sz. Wiener SI ügyben 1997. november 20‑án hozott
         ítélet [EBHT 1997., I‑6495. o.] 11. pontját és a C‑276/00. sz. Turbon Intarnational ügyben 2002. február 7‑én hozott ítélet
         [EBHT 2002., I‑1389. o.] 22. pontját).

      27      A jelen esetben a KN második része 1. áruosztályának 3. árucsoportjához fűzött 1. megjegyzés c) pontja értelmében nem tartozik
         ebbe az árucsoportba a fajtája vagy állapota miatt emberi fogyasztásra alkalmatlan hal. E megjegyzés szövegéből tehát kitűnik,
         hogy a döntő szempont annak eldöntésekor, hogy az alapeljárás tárgyát képező áru az említett 3. árucsoportba tartozik‑e, az,
         hogy ez az áru emberi fogyasztásra alkalmas vagy alkalmatlan‑e. E körülmények között a meghatározó kérdés az, hogy a vámkezeléskor
         a tenyésztett atlanti‑óceáni lazac filézése során nyert fagyasztott hátgerincből álló áru alkalmas volt‑e emberi fogyasztásra
         (lásd analógia útján a C‑395/93. sz. Neckermann Versand ügyben 1994. augusztus 9‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4027. o.]
         8. pontját és a C‑14/05. sz. Anagram International ügyben 2006. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6763. o.] 26. pontját),
         amelynek megállapítása a nemzeti bíróság feladata.

      28      E tekintetben az alapeljárás felperese azzal érvel, hogy az említett áru kis értéke azt jelzi, hogy még ha az azt képező termék
         alkalmas is az emberi fogyasztásra bizonyos feltételek mellett, az nem tekinthető élelmiszernek. A KN második része 1. áruosztálya
         3. árucsoportjának felépítése ugyanis olyan halakat takar, amelyeknek a részei vagy az azokból készült termékek egész halként
         vagy annak lényeges részeként még felhasználhatók. Márpedig a halhátgerinc e követelményeknek nem felel meg, mivel már nem
         rendelkezik azokkal a lényeges jellemzőkkel és tulajdonságokkal, amelyek – objektív alapon és gazdasági megfontolások alapján –
         lehetővé tennék az említett 3. árucsoportba tartozó valamelyik vámtarifaalszám alá történő besorolását.

      29      Mindazonáltal, mivel a jelen ítélet 24. pontjában foglalt ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az alapeljárás tárgyát képező
         árut annak objektív jellemzői és tulajdonságai alapján kell besorolni figyelembe véve a KN második része 1. áruosztályának
         3. árucsoportjába tartozó vámtarifaszámok és az ezen árucsoporthoz fűzött megjegyzések szövegét, nyilvánvaló, hogy ezen áru
         besorolásakor a meghatározó szempont annak emberi fogyasztásra alkalmas jellege, és nem annak értéke vagy mennyisége.

      30      A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a KN‑t úgy kell értelmezni, hogy a tenyésztett
         atlanti‑óceáni lazac (Salmo salar) filézése során nyert fagyasztott hátgerincet KN 0303 22 00 kód alá kell besorolni, feltéve hogy az áru a vámkezeléskor emberi
         fogyasztásra alkalmas, amelynek megállapítása a nemzeti bíróság feladata.

       A második kérdésről
      31      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az arányosság elvének megsértése miatt érvénytelen‑e
         a 85/2006 rendelet 1. cikkének (5) bekezdése, mivel a fagyasztott lazachátgerincre magasabb minimumimportárat állapít meg,
         mint az egész halra és a kibelezett, fejjel rendelkező halra.

      32      E rendelet végleges dömpingellenes vámot vet ki a Norvégiából származó tenyésztett lazacra, függetlenül attól, hogy filézett‑e,
         vagy sem, akár friss, hűtött vagy fagyasztott, ha az a „Más (kibelezve fej nélkül is), frissen, hűtve vagy fagyasztva” elnevezésű
         0303 22 00 15 TARIC‑kód alá tartozó árunak minősül, amely kód alá az alapeljárás tárgyát képező árukat a PMTK által kibocsátott
         12‑5/177. sz. adómegállapításról szóló határozat szerint be kell sorolni. Az említett rendelet 1. cikkének (4) bekezdésében
         előírja, hogy a végleges dömpingellenes vám összege az ugyanezen cikk (5) bekezdésében meghatározott minimumimportár, valamint
         a közösségi határparitáson számított vám előtti nettó ár közötti különbség, amennyiben ez utóbbi alacsonyabb az előzőnél.
         A 0303 22 00 15 TARIC‑kód alá tartozó áruk esetében az említett (5) bekezdésben szereplő táblázat 3,49 euró kilónkénti minimumimportárat
         határoz meg, amely ténylegesen magasabb az egész halra és a kibelezett, fejjel rendelkező halra előírt 2,80, illetőleg 3,11
         euró kilónkénti árnál.

      33      A 85/2006 rendelet hatályát utóbb a 2009. április 16‑án hatályba lépett 319/2009 rendelet pontosította.

      34      Ez utóbbi rendelet (5)–(7) preambulumbekezdéséből következik, hogy a Bizottság – a jelen előzetes döntéshozatali eljárás keretében
         feltett második kérdésre tekintettel – a Norvégiából származó tenyésztett lazacra alkalmazandó dömpingellenes intézkedések
         részleges időközi felülvizsgálatát kezdeményezte, amelyet a termékkör vizsgálatára korlátozott. Helyénvalónak ítélte a Bizottság
         annak megvizsgálását, hogy a fagyasztott lazacgerinc a 85/2006 rendelet hatálya alá tartozó termékek fogalmába tartozik‑e,
         és különösen a –többek között a 0303 22 00 15 TARIC‑kódnak megfelelő – „Más (kibelezve fej nélkül is), frissen, hűtve vagy
         fagyasztva” elnevezés alá tartozó termékek közé sorolható‑e.

      35      E vizsgálat arra a megállapításra vezetett, hogy a lazacgerinc és a 85/2006 rendelet 1. cikkében meghatározott tenyésztett
         lazac két különböző termék, mivel azok egymással nem helyettesíthetők, és a közösségi piacon egymással nem versenyeznek. Következésképpen
         e rendelet – 319/2009 rendelettel módosított változata – 1. cikkének (1) bekezdése ezentúl előírja, hogy a halászati ágazat
         ehető melléktermékének számító és az ex 03021200, ex 03031100, ex 03031900 és ex 03032200 KN‑kód alá tartozó, hússal részben
         fedett halcsontból álló lazacgerinc nem tartozik a 85/2006 rendeletben előírt végleges dömpingellenes vám hatálya alá, amennyiben
         a gerinchez tapadó hús súlya nem több, mint a gerinc súlyának 40%‑a.

      36      Másfelől a 319/2009 rendelet 3. cikke előírja, hogy ez utóbbi visszaható hatállyal 2006. január 21‑től alkalmazandó. Következésképpen
         2. cikke előírja, hogy a 85/2006 rendelet eredeti változata 1. cikkének (1) bekezdése alapján megfizetett vagy elkönyvelt
         végleges dömpingellenes vámokat, valamint a 319/2009 rendelettel módosított 85/2006 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének hatálya
         alá nem tartozó áruk után véglegesen beszedett ideiglenes dömpingellenes vámokat vissza kell fizetni, vagy el kell engedni.

      37      Meg kell állapítani, hogy a 85/2006 rendelet 319/2009 rendelettel történt visszaható hatályú módosítása okafogyottá tette
         azt, hogy az alapügy megoldása érdekében a Bíróság választ adjon a kérdést előterjesztő bíróság által feltett második kérdésre.

      38      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből ugyanis kitűnik, hogy e bíróság rendelkezik a felperes által előterjesztett olyan
         bizonyítékokkal, amelyek igazolják, hogy az alapeljárás tárgyát képező áruban a lazacgerinchez tapadó hús súlya nem haladja
         meg a gerinc súlyának 24%‑át, ami pontosan arra vezette e bíróságot, hogy a 85/2006 rendelet értelmében ezen árura alkalmazandó
         dömpingellenes vámnak az arányosság elvével való összeegyeztethetőségét vizsgálja.

      39      Tekintettel e bizonyított ténybeli adatra, megállapítható, hogy a 319/2009 rendelet értelmében az említett áru vonatkozásában
         a 85/2006 rendeletben megállapított dömpingellenes vámot sohasem kellett alkalmazni.

      40      E körülmények között a második kérdésre nem kell válaszolni.

       A költségekről
      41      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek az említett felek költségeinek kivételével nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      A 2005. október 27‑i 1719/2005/EK bizottsági rendelettel módosított, a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a
            Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet I. mellékletében található Kombinált Nómenklatúrát
            úgy kell értelmezni, hogy a tenyésztett atlanti‑óceáni lazac (Salmo salar) filézése során nyert fagyasztott hátgerincet a KN 0303 22 00 kód alá kell besorolni, feltéve hogy az áru a vámkezeléskor
            emberi fogyasztásra alkalmas, amelynek megállapítása a nemzeti bíróság feladata.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: észt.


A Bíróság (első tanács) 1979. május 31-i ítélete. # Ügyészség kontra Gilbert Even és Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour du travail de Liège - Belgium. # # 207/78. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) március 5.-i ítélete: 1998. # Compañía Internacional de Pesca y Derivados SA (Inpesca) kontra az Európai Közösségek Bizottsága és Pesquería Vasco-Montañesa SA (Pevasa). # Elfogadhatatlanság. # C-199/94. P. és C-200/94. P. REV. sz. egyesített ügyek


A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2015. június 11.#Skatteministeriet kontra Baby Dan A/S.#A Vestre Landsret (Dánia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Vámunió és Közös Vámtarifa – Kombinált Nómenklatúra – Tarifális besorolás – 7318 és 8302 vámtarifaszám – Kifejezetten a gyermekbiztonsági rácsok rögzítéséhez tervezett eszköz.#C-272/14. sz. ügy.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) július 10.-i ítélete: 1990. # Automec Srl kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Elfogadhatóság - Verseny. # T-64/89. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2011. június 16-i ítélete.#Stichting de Thuiskopie kontra Opus Supplies Deutschland GmbH és társai.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad der Nederlanden - Hollandia.#Jogszabályok közelítése - Szerzői jog és szomszédos jogok - 2001/29/EK irányelv - Többszörözési jog - Kivételek és korlátozások - A magáncélú másolatra vonatkozó kivétel - Az 5. cikk (2) bekezdésének b) pontja és (5) bekezdése - Méltányos díjazás - Az e díjazás finanszírozására szánt díj kötelezettje - A különböző tagállamban lakóhellyel rendelkező két személy között megvalósuló, távollévők közötti eladás.#C-462/09. sz. ügy.

text:
      C‑462/09. sz. ügy
      Stichting de Thuiskopie
      kontra
      Opus Supplies Deutschland GmbH és társai
      (a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Jogszabályok közelítése – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2001/29/EK irányelv – Többszörözési jog – Kivételek és korlátozások – A magáncélú másolatra vonatkozó kivétel – Az 5. cikk (2) bekezdésének b) pontja és (5) bekezdése – Méltányos díjazás – Az e díjazás finanszírozására szánt díj kötelezettje – A különböző tagállamban lakóhellyel rendelkező két személy között megvalósuló, távollévők közötti eladás”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2001/29 irányelv – Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos
            jogok egyes vonatkozásainak összehangolása – Többszörözési jog – A magáncélú másolatra vonatkozó kivétel – Méltányos díjazás
            – Adós
      (2001/29 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk, (2) bekezdés, b) pont és (5) bekezdés)
      2.        Jogszabályok közelítése – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2001/29 irányelv – Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos
            jogok egyes vonatkozásainak összehangolása – Többszörözési jog – A magáncélú másolatra vonatkozó kivétel
      (2001/29 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk, (2) bekezdés, b) pont és (5) bekezdés)
      1.        Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló 2001/29 irányelvet
         és különösen annak 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját és (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy főszabály szerint azt
         a végső felhasználót kell az említett (2) bekezdés b) pontjában előírt méltányos díjazás kötelezettjének tekinteni, aki magáncélból
         többszörözi a védelem alatt álló művet. Azonban a magáncélú felhasználók beazonosításának, valamint az arra való kötelezésük
         gyakorlati nehézségeire tekintettel, hogy megtérítsék az általuk okozott hátrányt a jogosultaknak, a tagállamok bevezethetik
         a magáncélú másolat utáni díjat azon személyek terhére, akik e végső felhasználó rendelkezésére bocsátanak többszörözésre
         alkalmas berendezéseket, készülékeket vagy adathordozókat, mivel ezen személyek e díj összegét beépíthetik az említett rendelkezésre
         bocsátás végső felhasználó által fizetett árába.

      (vö. 27., 29. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló 2001/29 irányelvet
         és különösen annak 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját és (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam, amely magáncélú
         másolat utáni, a védelem alatt álló művek többszörözésére alkalmas adathordozók gyártóját vagy importőrét terhelő díjra vonatkozó
         rendszert vezetett be, és amelynek a területén a szerzőket a műveik e tagállamban lakóhellyel rendelkező vásárlók általi magáncélú
         felhasználásán keresztül hátrány éri, köteles biztosítani, hogy e szerzők ténylegesen megkapják az e hátrány megtérítésére
         szolgáló méltányos díjazást. E tekintetben ezen eredménykötelemre nincs hatással az a körülmény, hogy a többszörözésre alkalmas
         berendezések, készülékek vagy adathordozók hivatásos eladója azon tagállamtól eltérő tagállamban telepedett le, mint amelyben
         a vásárlók lakóhellyel rendelkeznek. Amennyiben lehetetlen a méltányos díjazás vásárlóktól való beszedésének biztosítása,
         a nemzeti bíróság feladata a nemzeti jog értelmezése annak érdekében, hogy lehetőség legyen e díjazásnak a kereskedőként eljáró,
         díjfizetésre kötelezett személytől való beszedésére.

      (vö. 41. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2011. június 16.(*)

      „Jogszabályok közelítése – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2001/29/EK irányelv – Többszörözési jog – Kivételek és korlátozások – A magáncélú másolatra vonatkozó kivétel – Az 5. cikk (2) bekezdésének b) pontja és (5) bekezdése – Méltányos díjazás – Az e díjazás finanszírozására szánt díj kötelezettje – A különböző tagállamban lakóhellyel rendelkező két személy között megvalósuló, távollévők közötti eladás”
      A C‑462/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia)
         a Bírósághoz 2009. november 25‑én érkezett, 2009. november 20‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Stichting de Thuiskopie
      és
      az Opus Supplies Deutschland GmbH,

      Mijndert van der Lee,

      Hananja van der Lee
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský (előadó) és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. december 15‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Stichting de Thuiskopie képviseletében T. Cohen Jehoram és V. Rörsch advocaten,
      –        az Opus Supplies Deutschland GmbH, valamint M. és H. van der Lee képviseletében D. Visser és A. Quaedvlieg advocaten,
      –        a belga kormány képviseletében T. Materne és J.‑C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben,
      –        a litván kormány képviseletében D. Kriaučiūnas és L. Liubertaitė, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében E. Riedl és G. Kunnert, meghatalmazotti minőségben,
      –        a finn kormány képviseletében J. Heliskoski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében A. Nijenhuis és J. Samnadda, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. március 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak
         összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 167. 10. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.) 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának és 5. bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a Stichting de Thuiskopie (a továbbiakban: Stichting) és az Opus Supplies Deutschland GmbH (a továbbiakban: Opus),
         valamint e társaság két vezető tisztségviselője, M. és H. van der Lee között az e társaság által a szerzői jogok jogosultjainak
         a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel címén fizetett méltányos díjazás finanszírozására szánt díj (a továbbiakban: magáncélú
         másolat utáni díj) kifizetése tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A 2001/29 irányelv
      3        A 2001/29 irányelv (9), (10), (31), (32), (35) és (38) preambulumbekezdésének szövege a következőképpen szól:

      „(9)      A szerzői jog és szomszédos jogok harmonizációjának a magas szintű védelemből kell kiindulnia, tekintve hogy ezek a jogok
         elengedhetetlenek a szellemi alkotáshoz. Az általuk nyújtott védelem hozzájárul az alkotó tevékenység fenntartásához és fejlődéséhez
         a szerzők, az előadóművészek, az előállítók és a fogyasztók, valamint a kultúra, az ipar és a nagyközönség érdekében. A szellemi
         tulajdon ennek megfelelően a tulajdon részeként nyert elismerést.

      (10)      Ahhoz, hogy a szerzők és előadóművészek a jövőben is alkotó és művészi tevékenységet folytathassanak, műveik felhasználásáért
         megfelelő díjazásban kell, hogy részesüljenek ugyanúgy, mint a producerek annak érdekében, hogy a művek pénzügyi hátterét
         biztosítani tudják. […]

      […]
      (31)      Megfelelő egyensúlyt kell biztosítani a jogosultak különböző csoportjainak, valamint a jogosultak és a védelemben részesülő
         művek és teljesítmények felhasználói csoportjainak jogai és érdekei között. […]

      (32)      Ez az irányelv a többszörözés joga, valamint a nyilvánossághoz közvetítés joga alóli valamennyi kivételt és korlátozást kimerítően
         sorolja fel. Egyes kivételek, illetve korlátozások – esettől függően – kizárólag a többszörözés jogára vonatkoznak. Az említett
         felsorolás kellően figyelembe veszi a tagállamok eltérő jogi hagyományait, ugyanakkor célja egy működőképes belső piac biztosítása.
         A tagállamoknak e kivételeket és korlátozásokat koherens módon kell alkalmazniuk; e követelmény megvalósulását a végrehajtó
         rendelkezések jövőbeli felülvizsgálata során értékelni kell.

      […]
      (35)      A kivételek vagy korlátozások egyes eseteiben a jogosultaknak méltányos díjazás jár, hogy ezáltal a védelemben részesülő műveik
         és egyéb teljesítményeik felhasználása ellenében megfelelő ellentételezésben részesüljenek. E méltányos díjazás formájának,
         részletszabályainak és lehetséges mértékének megállapításánál figyelembe kell venni minden egyes eset sajátos körülményeit.
         A körülmények értékelésénél alkalmazható szempont lehet a jogosultaknál az érintett cselekmény miatt felmerülő esetleges kár
         mértéke. Amennyiben a jogosultak már valamilyen formában – például egy felhasználási díj részeként – díjazásban részesültek,
         külön vagy további díjazás őket nem illetheti meg. A méltányos díjazás mértékének megállapításakor teljes egészében figyelembe
         kell venni az ezen irányelv szerinti műszaki intézkedések alkalmazásának mértékét. Olyan helyzetekben, amikor a jogosultat
         ért hátrány csak minimális lenne, díjfizetési kötelezettség nem keletkezhet.

      […]
      (38)      A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy méltányos díjazás biztosítása fejében a hang-, kép- és audiovizuális anyagok
         magáncélú többszörözésének egyes fajtái tekintetében a többszörözés joga alól kivételt, illetve korlátozást állapítsanak meg.
         Ide tartozhat a jogosultakat ért hátrányok ellentételezése érdekében alkalmazott díjazási rendszer bevezetése, illetve fenntartása
         is. […]”

      4        A 2001/29 irányelvnek „A többszörözési jog” című 2. cikke értelmében:

      „A tagállamok biztosítják a közvetett vagy közvetlen, ideiglenes vagy tartós, bármely eszközzel vagy formában, egészben vagy
         részben történő többszörözés engedélyezésének, illetve megtiltásának kizárólagos jogát:

      a)      a szerzők számára műveik tekintetében;
      b)      az előadóművészek számára előadásaik rögzítése tekintetében;
      c)      a hangfelvétel‑előállítók számára hangfelvételeik tekintetében;
      d)      a filmek első rögzítése előállítói számára filmjeik eredeti és többszörözött példányai tekintetében;
      e)      a műsorsugárzó szervezetek számára műsoraik rögzítése tekintetében függetlenül attól, hogy a műsor közvetítése vezeték útján
         vagy vezeték nélkül történik, ideértve a kábelen keresztül vagy műhold útján történő közvetítést is.”

      5        A 2001/29 irányelv „Kivételek és korlátozások” című 5. cikke a (2) bekezdésének b) pontjában kimondja:

      „A tagállamok a 2. cikkben szabályozott többszörözési jog alól kivételeket, illetve korlátozásokat állapíthatnak meg a következő
         esetekben:

      […]
      b)      bármely hordozóra természetes személy által magáncélra, kereskedelmi célt közvetlenül vagy közvetve sem szolgáló többszörözés
         tekintetében, feltéve, hogy a jogosultak méltányos díjazásban részesülnek, amelynek meghatározásánál figyelembe kell venni,
         hogy az érintett művel vagy más védelem alatt álló teljesítménnyel kapcsolatban alkalmaztak‑e a 6. cikkben meghatározott műszaki
         intézkedést.”

      6        Az említett irányelv 5. cikkének (5) bekezdése kimondja:

      „Az (1), a (2), a (3) és a (4) bekezdésben foglalt kivételek és korlátozások kizárólag olyan különös esetekben alkalmazhatók,
         amelyek nem sérelmesek a mű vagy más, védelem alatt álló teljesítmény rendes felhasználására, és indokolatlanul nem károsítják
         a jogosult jogos érdekeit.”

       A nemzeti szabályozás
      7        A szerzői jogról szóló törvény (Auteurswet, Staatsblad 2008., 538. sz.) 16c. cikkének (1)–(3) cikke értelmében:

      „(1)      Nem minősül az irodalmi, tudományos vagy művészeti művön fennálló szerzői jog megsértésének, ha a műről az erre szolgáló adathordozóra
         másolatot készítenek, amennyiben a másolásnak nincs közvetlen vagy közvetett kereskedelmi célja, és az kizárólag a másolatot
         készítő természetes személy magáncélú felhasználását, tanulmányait vagy használatát szolgálja.

      (2)      Az (1) bekezdés értelmében vett másolásra tekintettel a másolást végző személy méltányos díjat köteles fizetni a szerző vagy
         annak jogutódja részére. A díjfizetési kötelezettség az (1) bekezdésben meghatározott adathordozó gyártóját vagy importőrét
         terheli.

      (3)      A gyártó fizetési kötelezettsége abban az időpontban keletkezik, amikor az általa gyártott adathordozók forgalomba hozhatók.
         Ez a kötelezettség az importőr esetében a behozatal időpontjában keletkezik.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      8        Amint a szerzői jogról szóló törvény 16c. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, a Holland Királyság nemzeti jogába bevezette
         a magáncélú másolatra vonatkozó kivételt. Ugyanezen cikk (2) bekezdése szerint a magáncélú másolat utáni díj fizetése az adathordozó
         gyártóját vagy importőrét terheli.

      9        A Stichting a magáncélú másolat utáni díj beszedésére jogosult holland szervezet.

      10      Az Opus egy Németországban letelepedett társaság, amely interneten keresztül üres, vagyis felvételt nem tartalmazó adathordozókat
         árul. Tevékenysége főleg Hollandiába irányul, a holland fogyasztókat célzó holland nyelvű internet oldalának köszönhetően.

      11      Az Opus által megállapított adásvételi szerződés előírja, hogy amennyiben egy holland fogyasztó online megrendelést ad le,
         azt Németországban dolgozzák fel, és az árukat Németországból Hollandiába az ügyfél költségére és nevében postai úton olyan
         fuvarozó útján küldik el, amely valójában az Opusszal áll szerződéses viszonyban.

      12      Az Opus a holland ügyfeleinek szállított adathordozók után sem e tagállamban, sem Németországban nem fizet magáncélú másolat
         utáni díjat. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy az Opus által így forgalmazott adathordozók ára nem tartalmazza
         a magáncélú másolat utáni díjat.

      13      Azzal érvelve, hogy az Opust kell a szerzői jogról szóló törvény értelmében vett „importőrnek”, és következésképpen a magáncélú
         másolat utáni díj kötelezettjének tekinteni, a Stichting e díj kifizetésének elérése érdekében az Opust a holland bíróságok
         elé idézte.

      14      Utalva az adásvételi szerződés rendelkezéseire, az Opus vitatta, hogy őt az általa forgalmazott adathordozókat Hollandiába
         behozó importőrnek lehetne tekinteni. Azzal érvel, hogy a holland vásárlókat, vagyis egyéni fogyasztókat kell importőröknek
         tekinteni.

      15      Az Opus által védekezésként előadott ezen érvet helybenhagyta a holland elsőfokú, majd a fellebbviteli bíróság, amelyek elutasították
         a Stichting fizetés iránti kérelmét. Ez utóbbi megsemmisítés iránti kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.

      16      Ez azt kérdezi, hogy említett bíróságok alapügyben adott megoldása megfelel‑e a 2001/29 irányelvnek. Véleménye szerint ugyanis
         a vásárló, vagyis az egyéni fogyasztó importőrnek és következésképpen a magáncélú másolat utáni díj kötelezettjének való tekintése
         annak elismerésével egyenértékű, hogy e díj valójában beszedhetetlen, mivel az egyéni vásárló gyakorlatban nehezen azonosítható.
         Így a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az „importőr” fogalmát nem kell‑e annál szélesebben értelmezni,
         mint ami e fogalom tisztán nyelvi jelentéséből következik, figyelembe véve az adathordozók végső rendeltetési helyét is, amely
         világos a kereskedelmi eladó számára is.

      17      Ilyen körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéséket
         terjeszti a bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      A [2001/29 irányelv] és különösen annak 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja és (5) bekezdése megad‑e olyan szempontokat, amelyek
         lehetővé teszik azon kérdés megválaszolását, hogy a nemzeti szabályozásban kit kell az 5. cikk (2) bekezdésének b) pontjában
         meghatározott »méltányos díjazás« kötelezettjének tekinteni? Igenlő válasz esetén melyek ezek a szempontok?

      2)      A távollévők között kötött szerződések esetén, ha a vevőnek az eladóétól eltérő tagállamban van a székhelye, a [2001/29 irányelv]
         5. cikkének (5) bekezdése a nemzeti jog elég széles értelmezését írja‑e elő annak lehetővé tételéhez, hogy a távollévők között
         kötött szerződéssel érintett országok legalább egyikében az irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott
         »méltányos díjazás« megfizetésére a kereskedő legyen kötelezett?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      18      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, a 2001/29 irányelv rendelkezéseit és különösen annak
         5. cikke (2) bekezdésének b) pontját és (5) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azok tartalmaznak olyan kritériumokat,
         amelyek lehetővé teszik annak meghatározását, hogy kit kell a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel címén a méltányos díjazás
         kötelezettjének tekinteni.

      19      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/29 irányelv 2. cikke értelmében a tagállamok főszabály szerint biztosítják
         a szerzőknek a közvetett vagy közvetlen, ideiglenes vagy tartós, bármely eszközzel vagy formában, egészben vagy részben történő
         többszörözés engedélyezésének, illetve megtiltásának kizárólagos jogát.

      20      Azonban ugyanezen irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján a tagállamok a szerzőnek a művével kapcsolatos kizárólagos
         többszörözési joga alól kivételt állapíthatnak meg, amennyiben bármely hordozóra természetes személy által magáncélra történő,
         kereskedelmi célt közvetlenül vagy közvetve sem szolgáló többszörözésről van szó (az úgynevezett „magáncélú másolatra vonatkozó”
         kivétel).

      21      Az említett irányelv 5. cikkének (5) bekezdése mindazonáltal a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel bevezetését három feltételtől
         teszi függővé, vagyis mindenekelőtt attól, hogy e kivétel kizárólag bizonyos egyedi esetekben legyen alkalmazandó, másodszor,
         hogy ne legyen sérelmes a mű rendes felhasználására, és végül, hogy indokolatlanul ne károsítsák a szerzői jog jogosultjának
         jogos érdekeit.

      22      Így ezen utóbbi feltételre tekintettel a tagállamok, amennyiben úgy döntenek, hogy bevezetik a nemzeti jogukban a magáncélú
         másolatra vonatkozó kivételt, a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján kötelesek különösen a „méltányos
         díjazás” jogosultak részére történő megfizetéséről rendelkezni (lásd továbbá a C‑467/08. sz. Padawan‑ügyben 2010. október
         21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 30. pontját).

      23      Azon személy meghatározásának a kérdésére adandó választ illetően, akit a méltányos díjazás kötelezettjének kell tekinteni,
         meg kell állapítani, hogy a 2001/29 irányelv rendelkezései nem szabályozzák kifejezetten, hogy kinek kell az említett díjazást
         fizetnie, így a tagállamok széles körű mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek ennek meghatározására.

      24      Így emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már határozott úgy, hogy a méltányos díjazás keletkezése és mértéke a szerző oldalán
         a védelem alatt álló művének engedély nélküli, magáncélra történő többszörözéséből eredő hátrányhoz kötődik. Ebből a szemszögből
         nézve a méltányos díjazást úgy kell tekinteni, mint a szerző által elszenvedett hátrány ellenértékét (a fent hivatkozott Padawan‑ügyben
         hozott ítélet 40. pontja).

      25      Ezenkívül, amint a 2001/29 irányelv (31) preambulumbekezdéséből, valamint a fent hivatkozott Padawan‑ügyben hozott ítélet
         43. pontjából következik, „megfelelő egyensúlyt” kell biztosítani a méltányos díjazásban részesülő szerzők, valamint a védelem
         alatt álló művek felhasználóinak jogai és érdekei között.

      26      Mivel a többszörözési jog kizárólagos jogosultjának hátrányt okozó személy az, aki a védelem alatt álló mű ilyen többszörözését
         az említett jogosult előzetes engedélye nélkül, magáncélú használatára végzi, főszabály szerint erre a személyre hárul az
         ilyen többszörözéshez kapcsolódó hátrány megtérítése, így finanszírozva az említett jogosultnak megfizetésre kerülő díjazást
         (a fent hivatkozott Padawan‑ügyben hozott ítélet 45. pontja).

      27      A Bíróság azonban elfogadta, hogy figyelemmel a magáncélú felhasználók beazonosításának, valamint az arra való kötelezésüknek
         gyakorlati nehézségeire, hogy megtérítsék az általuk okozott hátrányt a jogosultaknak, a tagállamok a méltányos díjazás finanszírozása
         érdekében bevezethetik a „magáncélú másolat utáni díjat” az érintett magánszemélyek helyett azon személyek tekintetében, akik
         a digitális többszörözésre alkalmas berendezésekkel, készülékekkel és adathordozókkal rendelkeznek, és akik e címen érdemben
         vagy ténylegesen e berendezéseket magánszemélyek rendelkezésére bocsátják, vagy ez utóbbiak számára többszörözésre irányuló
         szolgáltatást nyújtanak. Ebben a rendszerben azokra a személyekre hárul a magáncélú másolat utáni díj megfizetése, akik ilyen
         berendezésekkel rendelkeznek (a fent hivatkozott Padawan‑ügyben hozott ítélet 46. pontja).

      28      A Bíróság azt is meghatározta, hogy mivel az említett rendszer lehetővé teszi a díjfizetésre kötelezettek számára, hogy beépítsék
         a magáncélú másolat utáni díj összegét az említett berendezések, készülékek és adathordozók rendelkezésre bocsátásának árába
         vagy a nyújtott többszörözésre irányuló szolgáltatás árába, a díj terhét végül is az a magánfelhasználó viseli, aki ezt az
         árat megfizeti, összhangban a szerzők érdekei és a védelem alatt álló művek felhasználói érdekei közötti „megfelelő egyensúllyal”
         (a fent hivatkozott Padawan‑ügyben hozott ítélet 48. és 49. pontja).

      29      A fenti megállapításokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelvet és különösen annak
         5. cikke (2) bekezdésének b) pontját és (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy főszabály szerint azt a végső felhasználót
         kell az említett (2) bekezdés b) pontjában előírt méltányos díjazás kötelezettjének tekinteni, aki magáncélból többszörözi
         a védelem alatt álló művet. Azonban a tagállamok bevezethetik a magáncélú másolat utáni díjat azon személyek terhére, akik
         e végső felhasználók rendelkezésére bocsátanak többszörözésre alkalmas berendezéseket, készülékeket vagy adathordozókat, mivel
         ezen személyek e díj összegét beépíthetik az említett rendelkezésre bocsátás végső felhasználó által fizetett árába.

       A második kérdésről
      30      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a távollévők közötti, a különböző
         tagállamokban letelepedett vásárló és a többszörözésre alkalmas berendezések, készülékek vagy adathordozók hivatásos értékesítője
         között kötött szerződések esetén a 2001/29 irányelv a nemzeti jog olyan értelmezését írja‑e elő, amely lehetővé teszi a méltányos
         díjazásnak a kereskedőként eljáró, díjfizetésre kötelezett személytől való beszedését.

      31      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikkének (5) bekezdése, amely előírja a többek között a magáncélú
         másolatra vonatkozó kivételekkel kapcsolatos, halmozott alkalmazási feltételeket, mint olyan, nem tartalmaz azon személyre
         vonatkozó különös értelmezést lehetővé tévő egyedi utalást, akit a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel címén a jogosult
         részére fizetendő méltányos díjazás kötelezettjének kell tekinteni az olyan távollévők között kötött szerződés keretében,
         mint amelyről az alapügyben szó van.

      32      Emlékeztetni kell azonban arra, hogy a 2001/29 irányelv (9) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az uniós jogalkotó a szerzői
         jogot és szomszédos jogokat magas szintű védelemben kívánta részesíteni, tekintve hogy ezek a jogok elengedhetetlenek a szellemi
         alkotáshoz. Az általuk nyújtott védelem hozzájárul az alkotó tevékenység fenntartásához és fejlődéséhez a szerzők, az előadóművészek,
         az előállítók és a fogyasztók, valamint a kultúra, az ipar és a nagyközönség érdekében. Így ugyanezen irányelv (10) preambulumbekezdése
         szerint ahhoz, hogy a szerzők és előadóművészek a jövőben is alkotó és művészi tevékenységet folytathassanak, műveik felhasználásáért
         megfelelő díjazásban kell, hogy részesüljenek.

      33      Különösen, az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjából és (35) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy azon tagállamokban,
         amelyek bevezették a magáncélú másolatra vonatkozó kivételt, a jogosultaknak méltányos díjazást kell kapniuk, hogy ezáltal
         a védelemben részesülő műveik vagy egyéb teljesítményeik beleegyezésük nélküli felhasználása ellenében megfelelő ellentételezésben
         részesüljenek. Ezenkívül ugyanezen cikk (5) bekezdésének megfelelően a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel bevezetése indokolatlanul
         nem károsíthatja a jogosult jogos érdekeit.

      34      Ebből következik, hogy e rendelkezések – hacsak nem fosztják meg azokat a hatékony érvényesüléstől – azon tagállam számára,
         amely nemzeti jogába bevezette a magáncélú másolatra vonatkozó kivételt, egy olyan eredménykötelmet írnak elő, amelynek értelmében
         ezen állam hatáskörének keretében köteles biztosítani a szerzőt érő hátrány, különösen, ha az az említett tagállam területén
         keletkezett, megtérítésére szánt méltányos díjazás tényleges beszedését.

      35      Mivel, amint a jelen ítélet 26. pontjában szerepel, főszabály szerint azok a végső felhasználók, akik a jogosult előzetes
         engedélye nélkül magáncélból védelem alatt álló művet többszöröznek, és akik következésképpen ez utóbbinak hátrányt okoznak,
         kötelesek azt megtéríteni, feltételezhető, hogy a megtérítendő hátrány azon tagállam területén keletkezett, amelyben e végső
         felhasználók lakóhellyel rendelkeznek.

      36      A fentiekből következik, hogy amennyiben valamely tagállam nemzeti jogába bevezette a magáncélú másolatra vonatkozó kivételt,
         és amennyiben azok a végső felhasználók, akik magáncélból egy védelem alatt álló művet többszöröznek, annak a területén lakóhellyel
         rendelkeznek, e tagállam az illetékességének megfelelően köteles biztosítani a szerzők által az említett állam területén elszenvedett
         hátrány megtérítésére szánt méltányos díjazás tényleges beszedését.

      37      Az alapüggyel kapcsolatban vitathatatlan, hogy a szerzőket érő hátrány a holland területen keletkezett, mivel a védelem alatt
         álló művek vásárlói mint a magáncélú felhasználást megvalósító végső felhasználók ott rendelkeznek lakóhellyel. Az is vitathatatlan,
         hogy a Holland Királyság úgy döntött, hogy bevezet egy rendszert a méltányos díjazás beszedésére, amely díjazást a magáncélú
         másolatra vonatkozó kivétel címén a védelem alatt álló művek többszörözését szolgáló adathordozók gyártójának vagy importőrének
         kell megfizetnie.

      38      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információk szerint az olyan szerződések keretében, mint amelyekről
         az alapügyben szó van, gyakorlatilag lehetetlennek bizonyul egy ilyen díjazás végső felhasználóktól mint ezen adathordozók
         Hollandiába történő behozatalát végző importőröktől való beszedése.

      39      Amennyiben ez a helyzet, és tekintettel arra, hogy az érintett tagállam által választott beszedési rendszer nem mentheti fel
         ez utóbbit az őt terhelő azon eredménykötelem alól, hogy biztosítsa azt, hogy a hátrányt szenvedett szerzőknek ténylegesen
         kifizessék a területén keletkezett hátrány megtérítésére szánt méltányos díjazást, e tagállam hatóságainak, különösen bíróságainak
         a feladata, hogy az említett eredménykötelemnek megfelelő nemzeti jogot értelmezzék, amely biztosítja az említett díjazás
         azon eladótól történő beszedését, aki hozzájárult az említett adathordozók importjához azáltal, hogy azokat a végső felhasználók
         rendelkezésére bocsátotta.

      40      E tekintetben olyan körülmények között, mint amelyek különösen a jelen ítélet 12. pontjában szerepelnek, az említett tagállamot
         terhelő e kötelezettségre nincs hatással az a körülmény, hogy az olyan távollévők között kötött szerződések esetében, mint
         amelyekről az alapügyben szó van, az a hivatásos eladó, aki az e tagállam területén lakóhellyel rendelkező vásárlóknak mint
         végső felhasználóknak többszörözésre alkalmas berendezéseket, készülékeket vagy adathordozókat bocsát a rendelkezésére, egy
         másik tagállamban telepedett le.

      41      A fenti megállapítások fényében a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelvet és különösen annak 5. cikke
         (2) bekezdésének b) pontját és (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam, amely magáncélú másolat utáni, a védelem
         alatt álló művek többszörözésére alkalmas adathordozók gyártóját vagy importőrét terhelő díjra vonatkozó rendszert vezetett
         be, és amelynek a területén a szerzőket a műveik e tagállamban lakóhellyel rendelkező vásárlók általi magáncélú felhasználásán
         keresztül hátrány éri, köteles biztosítani, hogy e szerzők ténylegesen megkapják az e hátrány megtérítésére szolgáló méltányos
         díjazást. E tekintetben ezen eredménykötelemre nincs hatással az a körülmény, hogy a többszörözésre alkalmas berendezések,
         készülékek vagy adathordozók hivatásos eladója azon tagállamtól eltérő tagállamban telepedett le, mint amelyben a vásárlók
         lakóhellyel rendelkeznek. Amennyiben lehetetlen a méltányos díjazás vásárlóktól való beszedésének biztosítása, a nemzeti bíróság
         feladata a nemzeti jog értelmezése annak érdekében, hogy lehetőség legyen e díjazásnak a kereskedőként eljáró, díjfizetésre
         kötelezett személytől való beszedésére.

       A költségekről
      42      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i
            2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet és különösen annak 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját és (5) bekezdését
            úgy kell értelmezni, hogy főszabály szerint azt a végső felhasználót kell az említett (2) bekezdés b) pontjában előírt méltányos
            díjazás kötelezettjének tekinteni, aki magáncélból többszörözi a védelem alatt álló művet. Azonban a tagállamok bevezethetik
            a magáncélú másolat utáni díjat azon személyek terhére, akik e végső felhasználó rendelkezésére bocsátanak többszörözésre
            alkalmas berendezéseket, készülékeket vagy adathordozókat, mivel ezen személyek e díj összegét beépíthetik az említett rendelkezésre
            bocsátás végső felhasználó által fizetett árába.
      2)      A 2001/29 irányelvet és különösen annak 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját és (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azon
            tagállam, amely magáncélú másolat utáni, a védelem alatt álló művek többszörözésére alkalmas adathordozók gyártóját vagy importőrét
            terhelő díjra vonatkozó rendszert vezetett be, és amelynek a területén a szerzőket a műveik e tagállamban lakóhellyel rendelkező
            vásárlók általi magáncélú felhasználásán keresztül hátrány éri, köteles biztosítani, hogy e szerzők ténylegesen megkapják
            az e hátrány ellentételezésére szolgáló méltányos díjazást. E tekintetben ezen eredménykötelemre nincs hatással az a körülmény,
            hogy a többszörözésre alkalmas berendezések, készülékek vagy adathordozók hivatásos eladója azon tagállamtól eltérő tagállamban
            telepedett le, mint amelyben a vásárlók lakóhellyel rendelkeznek. Amennyiben lehetetlen a méltányos díjazás vásárlóktól való
            beszedésének biztosítása, a nemzeti bíróság feladata a nemzeti jog értelmezése annak érdekében, hogy lehetőség legyen e díjazásnak
            a kereskedőként eljáró, díjfizetésre kötelezett személytől való beszedésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.