title: Az Elsőfokú Bíróság szeptember 18.-i ítélete: 1992. # Automec Srl kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - A Bizottság kötelezettségei panasznak a hozzá történt benyújtása esetén. # T-24/90. sz. ügy

text:
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1992. szeptember 18.(*)„Verseny – A Bizottság kötelezettségei panasznak a hozzá történt benyújtása esetén”A T‑24/90. sz. ügyben,az Automec Srl, olasz
 jog szerinti társaság (székhelye: Lancenigo di Villorba (Olaszország),
képviselik: Giuseppe Celona, a milánói ügyvéd kamara tagja és Piero A.
M. Ferrari, a római ügyvédi kamara tagja, kézbesítési cím: Georges
Margue ügyvési irodája, 20, rue Philippe II, Luxembourg)felperesnekaz Európai Közösségek Bizottsága (képviseli:
 Enrico Traversa, a jogi szolgálat tagja, meghatalmazotti minőségben,
kézbesítési cím: Roberto Haydernek, a jogi szolgálat tagjának irodája,
Centre Wagner, Kirchberg)alperes ellena
 felperesnek az EGK‑Szerződés 85. és 86. cikkének
alkalmazásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. rendelet
 (HL 1962. 13., 204. o.) 3. cikkének
(2) bekezdése alapján a BMW AG és a BMW Italia SpA társaságok
magatartására vonatkozóan benyújtott kérelme elutasításáról szóló,
1990. február 28‑i bizottsági határozat megsemmisítése iránti
keresete tárgyában,AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG,tagjai:
 J. L. Cruz Vilaça elnök, H. Kirschner,
B. Vesterdorf, R. García-Valdecasas és K. Lenaerts
tanácselnökök, D. Barrington, A. Saggio, C. Yeraris,
R. Schintgen, C. P. Briët és J. Biancarelli bírák,főtanácsnok: D. A. O. Edward,hivatalvezető: H. Jung,tekintettel az írásbeli szakaszra és az 1991. október 22‑i tárgyalásra,a főtanácsnok indítványának 1992. március 10‑én írásban történt benyújtását követően,meghozta a következőÍtéletet A kereset alapjául szolgáló tények1        A
 felperes az olasz jog szerinti korlátolt felelősségű társaság, amelynek
 székhelye Lancenigo di Villorba (Treviso tartomány). 1960-ban
forgalmazási szerződést kötött a BMW Italia SpA-val (a továbbiakban: BMW
 Italia) BMW gépjárműveknek a városban és Treviso tartományban történő
forgalmazására.2        1983.
 május 20-i levelében a BMW Italia tájékoztatta a felperest azon
szándékáról, hogy nem kívánja megújítani az 1984. december 31-én lejáró
szerződést.3        A
 felperes ekkor eljárást indított a BMW Italia ellen a Tribunale di
Milano előtt azzal a szándékkal, hogy elérje a BMW Italiának e
szerződéses jogviszony fenntartására kötelezését. Mivel e keresetet
elutasították, a felperes fellebbezést nyújtott be e határozat ellen a
Corte d’appello di Milano előtt. A BMW Italia viszont a Tribunale di
Treviso elnökétől azt kérte, hogy rendelje el valamennyi, az Automec-hez
 tartozó, és a BMW védjegyét viselő készlet zár alá vételét. Ezt a
kérelmet elutasították.4        Miközben
 az ügy folyamatban volt a Corte d’appello di Milano előtt, a felperes
1988. január 25-én a Bizottsághoz kérelmet nyújtott be az EGK-Szerződés
85. és 86. cikkének alkalmazásáról szóló első, 1962. február 6-i 17.
tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o., a továbbiakban: 17. rendelet)
3. cikkének (2) bekezdése alapján.5        Ebben
 a kérelemben, miután leírta a BMW Italiával fennálló szerződéses
jogviszonyának történetét és tartalmát, majd bemutatta azon eljárások
lényegét, amelyek ez utóbbi ellen zajlanak a nemzeti bíróság előtt, a
felperes előadta, hogy a BMW Italia és német anyavállalata, a BMW AG
magatartása az EGK-Szerződés 85. cikke megsértésének minősül. A felperes
 úgy vélte, hogy a BMW Italiának nincs joga sem elutasítani az ő BMW
gépjárművekkel és tartalék-alkatrészekkel való ellátását, sem
megakadályozni őt a BMW védjegyek használatában, mivel a BMW
forgalmazási rendszere – amelyet a Németországi Szövetségi Köztársaság
részére az EGK-Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásról
 szóló, 1974. december 13-i 75/73/EGK bizottsági határozat (HL 1975. L
29., 1. o., a továbbiakban: az 1974. december 13-i határozat)
jóváhagyott – szelektív forgalmazási rendszer, és a felperes megfelel a
megkövetelt minőségi kritériumoknak. A Bíróság 75/84. sz., Metro kontra
Bizottság ügyben 1986. október 22-én hozott ítéletére (EBHT 1986., 3021.
 o., 3091. o.) alapozva a felperes úgy véli, hogy a BMW Italia köteles
őt forgalmazóként elfogadni.6        A felperes azon az állásponton van, hogy következésképpen a BMW köteles–        teljesíteni,
 a kereskedőkre alkalmazott árakon és feltételek mellett, a felperes
által elküldött gépjármű- és tartalékalkatrész-megrendeléseket;–        megengedni
 a felperes számára a BMW védjegyek használatát, a nyilvánosság szokásos
 tájékoztatásához szükséges mértékben, és a gépjárműágazatban kialakult
szokások szerint.7        A
 felperes tehát olyan határozat meghozatalára kérte a Bizottságot, amely
 elrendeli, hogy a BMW Italia és a BMW AG vessen véget a megállapított
jogsértésnek, és tegyen eleget a fent megjelölt intézkedéseknek, és
minden olyan más intézkedésnek, amelyet a Bizottság szükségesnek vagy
hasznosnak ítél.8        1988.
 szeptember 1-jei levelében a felperes kifogásolta a BMW egyik
közelmúltbeli intézkedését, amelyet az olasz forgalmazói ellen azzal a
céllal hozott, hogy jutalékuk elvesztésének terhe mellett megakadályozza
 azokat a gépjárművek potenciális kereskedők részére történő eladásában.
 A felperes hozzátette, hogy őt a BMW bojkottal sújtja, és lehetetlenné
vált, hogy olasz és külföldi BMW forgalmazóktól ilyen gépjárműveket
szerezzen be, jóllehet ezek rendelkezésre álltak. Így nemrégiben több
beérkező megrendelést képtelen volt teljesíteni.9        1988.
 november 30-án a Bizottság ajánlott levélben fordult a felpereshez,
amelyet a Versenypolitikai Főigazgatóság (a továbbiakban: DG IV) egyik
igazgatója írt alá. Ebben elsősorban arról tájékoztatta a felperest,
hogy a Bizottság nem tartja magát illetékesnek arra, hogy kérelmének
helyt adjon azon információk alapján, amelyeket eljuttatott hozzá. A
levél pontosítja e tekintetben, hogy noha ezeket az információkat
figyelembe lehet venni a nemzeti bíróság előtt olyan eljárás keretében,
amely a felperes által elszenvedni vélt károk megtérítésére irányul,
ezekre a Bizottság nem hivatkozhat abból a célból, hogy a BMW-t a
felperesnek történő szállítás folytatására kötelezze. Másodsorban a
levél felhívja a felperes figyelmét a Szerződés 85. cikke (3)
bekezdésének a gépjármű-forgalmazási és szervizmegállapodások egyes
csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1984. december 12-i
123/85/EGK rendeletre (HL 1985. L 15., 16. o., a továbbiakban: 123/85
rendelet), amely 1985. július 1-jén lépett hatályba. A Bizottság
hozzáteszi, hogy „a különböző európai gépjárműgyártók, úgy tűnik,
módosították forgalmazási szerződéseiket, hogy azok megfeleljenek a
rendeletnek. A rendelkezésre álló információk nem teszik lehetővé annak
feltételezését, hogy a BMW Italia a maga részéről nem tette meg azokat
az intézkedéseket, amelyeknek célja, hogy saját forgalmazási hálózatát
összeegyeztethetővé tegye az említett közösségi versenyszabályokkal”.10      1989.
 február 17-én a felperes e levél megsemmisítése iránti keresetet
nyújtott be (T-64/89. sz. ügy).11      1989.
 július 26-án a Bizottság második ajánlott levelet küldött a
felperesnek, amelyet ez alkalommal a versenypolitikai főigazgató írt
alá. Miután elmagyarázta, hogy az 1988. november 30-i levél nem
jelentett végleges állásfoglalást a részéről, a Bizottság formálisan
tájékoztatta a felperest, hogy nem szándékozik helyt adni az 1988.
január 25-i kérelemnek. A Bizottság azzal indokolta állásfoglalását,
hogy az EGK-Szerződés 85. cikke szerint nem rendelkezik a szükséges
hatáskörrel sem ahhoz, hogy megállapítsa, hogy a forgalmazási szerződés
felmondása joghatásoktól mentes, sem ahhoz, hogy elrendelje a felek
szerződéses jogviszonyának helyreállítását olyan mintaszerződés alapján,
 amelyet a BMW Italia jelenleg használ forgalmazóival fennálló
kapcsolataiban. A Bizottság ezt azzal egészíti ki, hogy abban az
esetben, ha a BMW által alkalmazott forgalmazási szerződés ellentétes a
Szerződés 85. cikkének (1) bekezdésével, legfeljebb megállapíthatja a
jogsértést, és ebből eredően a szerződés semmisségét. Ezen kívül
felhívta a figyelmet, hogy egy szerződő félnek nincs joga megakadályozni
 a másik felet abban, hogy a szerződést a szokásos módon, az abban
előírt felmondási időt betartva felmondja, mint ahogyan az jelen esetben
 is történt. Mivel ezt az információt a 17. tanácsi rendelet 19.
cikkének (1) és (2) bekezdésében előírt meghallgatásokról szóló, 1963.
július 25-i 99/63/EGK bizottsági rendelet (HL 1963. 127., 2268. o., a
továbbiakban: 99/63 rendelet) 6. cikkének „alkalmazásában és céljaira”
közölték, a Bizottság felhívta a felperest, hogy két hónapon belül
terjessze elő ezzel kapcsolatos észrevételeit.12      1989.
 október 4-i levelében a felperes válaszolt erre a felhívásra,
megerősítve, hogy panaszával kizárólag azon jogát kívánja érvényesíteni,
 hogy a szelektív forgalmazási rendszerben – amelyet szerinte a BMW
alkalmaz – részt vehessen, és nem az előző forgalmazási szerződés
fenntartását. Emlékeztetett arra, hogy képviselői jelezték annak tényét,
 hogy eljárás van folyamatban az olasz bíróságok előtt az e szerződésre
vonatkozó kérdésekkel kapcsolatban. Ami viszont a forgalmazási
rendszerben való részvételre vonatkozó jogát illeti, jelezték, hogy az
nem ebből a szerződésből következik, hanem a „számtalan elvből, amelyet a
 Bizottság és a Bíróság gyakran megállapított a szelektív forgalmazás
kérdésében”, mivel a felperes 25 éven keresztül bizonyította, hogy
megfelel a BMW elvárásainak. A felperes felhozta még, hogy a Bizottság,
amikor 1988. november 30-i levelében azon jelek hiányára hivatkozott,
amelyek lehetővé tennék annak feltételezését, hogy a BMW forgalmazási
rendszere nem összeegyeztethető a 123/85 csoportmentesítési rendelettel,
 a BMW-t szabálytalanul részesítette az ártatlanság vélelmében,
tekintettel azokra a bizonyítékokra, amelyeket ő nyújtott be a BMW
magatartásával kapcsolatban. Ezenkívül csodálkozását fejezte ki azzal
kapcsolatban, hogy a Bizottság nem tartotta magát illetékesnek a
szerződéses jogviszony helyreállításának elrendelésére közte és a BMW
között, miközben ezt nem is kérte. A felperes érvényesíteni kívánta azon
 „jogát, hogy ismét ellássák BMW termékekkel, nem kizárólagos
forgalmazási szerződés alapján, hanem mint olyan forgalmazót, aki
megfelelt minden olyan feltételnek, amely a hálózat tagjai közé
tartozáshoz szükséges”. Tiltakozott tehát az ellen, hogy a Bizottság a
kérelmének olyan tartalmat tulajdonítson, amellyel az nem rendelkezik.13      1990.
 február 28-án a Bizottság versenypolitikáért felelős tagja a Bizottság
nevében levélben fordult a felpereshez, amelynek tartalma a következő:„Hivatkozom
 az Ön által 1988. január 25-én, a Bizottsághoz a Tanács 17/62 rendelete
 3. cikkének (2) bekezdése alapján a BMW Italia ellen benyújtott
kérelmére, amely társaság Ön szerint megsértette az EGK-Szerződés 85.
cikkének (1) bekezdését.A Bizottság
megvizsgálta a ténybeli és a jogi elemeket, amelyeket Ön bemutatott
panaszában, és megadta Önnek a lehetőséget, hogy megfogalmazza
észrevételeit a Bizottság azon szándékával kapcsolatban, amely szerint
nem kíván helyt adni az említett panasznak. E szándékról Önt először az
1988. november 30-i levélben, majd az 1989. július 26-i, „a 6. cikk
szerinti” levélben értesítették.Ön az 1989.
 október 4-i válaszában nem vetett fel új tényeket, és nem mutatott be
új érveket, illetve jogi hivatkozásokat kérelmének alátámasztása
céljából. Ebből következik, hogy a Bizottság nem lát okot arra, hogy
módosítsa az Ön eljárás iránti kérelmének elutasítására vonatkozó
szándékát, a következő érvek miatt.1.      Elsősorban,
 és a panaszában megfogalmazott első kérelemmel kapcsolatban (7. oldal,
2. bekezdés, első és második francia bekezdés: annak elrendelése, hogy a
 BMW szállítson az Automec-nek gépjárműveket és tartalék-alkatrészeket,
és engedélyezze az Automec-nek, hogy használhassa a BMW-védjegyet), a
Bizottság azon az állásponton van, hogy a Szerződés 85. cikkének (1)
bekezdése szerint nincs olyan meghagyási jogköre, amely lehetővé tenné
számára, hogy kötelezzen egy gyártót termékeinek szállítására a jelen
eset körülményei között, és akkor sem, ha a Bizottság megállapította
volna e gyártó, a BMW Italia forgalmazási rendszerének a 85. cikk (1)
bekezdésével való összeegyeztethetetlenségét. Az Automec egyébként nem
nyújtott be semmilyen bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy a BMW Italia
erőfölénnyel rendelkezne, és azzal visszaélt volna, megsértve így a
Szerződés 86. cikkét: a Szerződésnek csak e cikke tenné lehetővé adott
esetben a Bizottságnak, hogy kötelezze a BMW Italiát az Automec-kel való
 szerződéskötésre.2.      Az
 Automec második kérelmével kapcsolatban (a panasz 7. oldala, 3.
bekezdés: véget vetni a jogsértésnek, amelyet az Automec szerint a BMW
Italia elkövet) a Bizottság megállapítja, hogy az Automec már az olasz
bíróságok elé terjesztette, mind első-, mind másodfokon a BMW Italia és a
 közötte fennálló jogvitát, melynek tárgya a két társaság között a
múltban fennálló forgalmazási szerződés felbontása. A Bizottság szerint
az Automec-et semmi nem akadályozza meg abban, hogy ugyanazon nemzeti
bíróság elé terjessze a BMW Italia aktuális forgalmazási rendszerének a
85. cikknek való megfelelősége kérdését; a nemzeti bíróság igénybevétele
 annál is könnyebbnek tűnik, mivel ez utóbbi már tökéletesen ismeri azt a
 szerződéses jogviszonyt, amelyet a BMW Italia létesít forgalmazóival.A
 Bizottság emlékeztetni kívánja Önt e tekintetben arra, hogy az olasz
bíróság nemcsak, hogy – ugyanúgy mint a Bizottság – hatáskörrel
rendelkezik a Szerződés 85. cikkének, és különösen (2) bekezdésének a
jelenlegi esetre történő alkalmazására, hanem rendelkezik olyan
hatáskörrel is, amellyel a Bizottság nem: adott esetben kötelezni tudja a
 BMW Italiát, hogy kártérítést fizessen az Automec-nek, amennyiben az
Automec igazolni tudja, hogy az eladás gyártó általi elutasítása neki
kárt okozott. A 99/63/EGK rendelet 6. cikke a Bizottságnak
diszkrecionális jogkört biztosít egy panasz kivizsgálását követően „a
birtokában lévő információ” értékelésével kapcsolatban, és ez a jogkör
lehetővé teszi számára, hogy a prioritások különböző fokát alkalmazza az
 elé terjesztett ügyek vizsgálata során.Az
előző, e levél 2. pontjában kifejtett megfontolások alapján a Bizottság
arra a következtetésre jutott, hogy jelen esetben nem fűződik elégséges
közösségi érdek a kérelemben bemutatott tények mélyebb kivizsgálásához.3.      Következésképpen
 tájékoztatom Önt, hogy az 1. és a 2. pontban előadott indokok alapján a
 Bizottság úgy határozott, hogy nem ad helyt az Ön által 1988. január
25-én a Tanács 17/62 rendelete 3. cikke (2) bekezdésének alkalmazásában
előterjesztett kérelemnek.”14      1990.
 július 10-én az Elsőfokú Bíróság, mint elfogadhatatlant, elutasította a
 felperes által a Bizottság 1988. november 30-i levelének megsemmisítése
 iránt benyújtott keresetet (a T-64/89. sz., Automec kontra Bizottság
ügyben 1990. július 10-én hozott ítélet [EBHT 1990., II-367. o.]), azon
indokolással, hogy ez a levél nem minősült a felperes panasza
vonatkozásában hozott határozatnak, hanem az a 17. rendelet 3. cikkének
(2) bekezdése és a 99/63 rendelet 6. cikke által szabályozott eljárás
három egymást követő szakasza közül az első keretében folytatott
informális eszmecsere részét képezte. Az ítélet jogerőre emelkedett.15      Ami
 a BMW Italia és a felperes között az olasz bíróságok előtt folyamatban
lévő eljárások későbbi lefolyását illeti, a felperes a tárgyaláson
egyrészről előadta, hogy a Tribunale, majd a Corte d’appello di Milano
elutasította keresetét, amely arra irányult, hogy a BMW Italiátt
kötelezzék a vele fennálló szerződéses jogviszony folytatására, valamint
 hogy e határozat ellen fellebbezett a Corte suprema di cassazione
előtt. Másrészről hozzátette, hogy a BMW Italia keresetének, amely arra
irányult, hogy őt megakadályozza a BMW védjegyének a párhuzamosan
importált gépjárművek reklámozása céljából történő felhasználásában, a
Tribunale di Milano helyt adott, miután korábban a Pretore és a
Tribunale di Treviso elnöke azt elutasította. A felperes ez utóbbi
határozat ellen fellebbezéssel élt a Corte d’appello di Treviso előtt. Az eljárás16      E
 körülmények között a felperes, a Bíróság Hivatalához 1990. május 3-án
benyújtott keresetlevelével megindította a jelen keresetet.17      Az
 írásbeli szakasz a szokásos menetet követte. Az első tanács
javaslatára, és a felek meghallgatását követően, az Elsőfokú Bíróság
visszautalta az ügyet a teljes ülés elé. Az Elsőfokú Bíróság elnöke
főtanácsnokot jelölt ki.18      Az
 előadó bíró előadása és a főtanácsnok meghallgatása alapján az Elsőfokú
 Bíróság úgy döntött, hogy előzetes bizonyítás lefolytatása nélkül
megnyitja a szóbeli szakaszt. Ugyanakkor úgy határozott, hogy hivatalból
 figyelembe veszik a következő dokumentumokat, amelyeket a felek
csatoltak a T-64/89. sz. (Automec I) ügy irataihoz:–        a
 felperes által a Bizottsághoz 1988. január 25-én a 17. rendelet 3.
cikkének (2) bekezdése alapján benyújtott kérelem (a keresetlevél 5.
melléklete a T-64/89. sz. ügyben);–        a
 felperes által a Bizottsághoz 1988. szeptember 1-jén címzett levél (a
keresetlevél 18. melléklete a T-64/89. sz. ügyben);–        a
 felperes által a Bizottsághoz 1989. október 4-én címzett levél (a
felperes által, a T-64/89. sz. ügyben a Bizottság közbenső kérelmére
benyújtott észrevételek melléklete).19      A
 felek szóbeli előadásainak és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott
válaszainak meghallgatására az 1991. október 22-i tárgyaláson került
sor. Miután a főtanácsnok 1992. március 10-én írásban benyújtotta
indítványát, az elnök bejelentette a szóbeli szakasz ezzel a nappal
történő befejezését.20      Keresetlevelében a felperes a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:–        jelen ügy egyesítésének elrendelése a már folyamatban lévő T-64/89. sz. üggyel;–        a
 kereset elfogadhatónak nyilvánítása, amellyel kapcsolatban fenntartja
magának a jogot, hogy attól elálljon azt követően, hogy az 1988.
november 30-i állítólagos egyedi határozatot megsemmisítő ítélet
jogerőre emelkedik;–        a
 Versenypolitikai Főigazgatóság egyedi határozatának, és – amennyiben az
 e határozat elkerülhetetlen előfeltétele – a 123/85 rendelet
megsemmisítése;–        annak
 megállapítása, hogy a Szerződés 176. cikke alapján a Bizottság köteles
megtenni a meghozandó ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges
intézkedéseket;–        a Bizottság kötelezése a károk megtérítésére;–        a Bizottság kötelezése a költségek viselésére.Válaszában,
 amelyet a T-64/89. sz. ügyben meghozott ítélet kihirdetése után
terjesztett elő, a felperes a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:–        a
 Bizottság Versenypolitikai Főigazgatósága 1990. február 28-i
határozatának megsemmisítése; adott esetben annak megállapítását
követően, hogy a 123/85 rendelet nem alkalmazható a szelektív
forgalmazási rendszerekre; vagy másodlagosan, amennyiben ezt a
rendeletet alkalmazandónak kell tekinteni mind a kizárólagos, mind a
szelektív forgalmazási rendszerekre, a rendelet megsemmisítése, mivel az
 ellentétes a jogalapját képező 19/65/EGK tanácsi rendelettel, és
mindenesetre nyilvánvaló igazságtalansága miatt, ami abból adódik, hogy
két teljesen eltérő helyzetet azonos módon kíván szabályozni;–        annak
 megállapítása, hogy a Szerződés 176. cikke alapján a Bizottság köteles
megtenni a meghozandó ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges
intézkedéseket;–        a Bizottság kötelezése a károk megtérítésére;–        a Bizottság kötelezése a költségek viselésére.21      A Bizottság a következőket kérte az Elsőfokú Bíróságtól:–        a
 felperes azon kérelmének elutasítása, amely jelen ügynek a már
folyamatban lévő T-64/89. sz. üggyel történő egyesítésére irányul;–        az
 Automec azon keresetének elutasítása, amelynek tárgya a Bizottság 1990.
 február 28-i határozatának (SG (90) D/2816) megsemmisítése;–        azon kérelem elutasítása, amely a Bizottság kártérítésre kötelezésére irányul;–        a felperes kötelezése a költségek viselésére. A megsemmisítés iránti kereseti kérelemről 1.     A panasz tárgyáról A felek érvelése22      A
 felperes kifogásolja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe kérelmének
tárgyát, mivel úgy ítélte meg, hogy az csak arra szorítkozott, hogy a
Bizottság kötelezze a BMW-t megrendeléseinek teljesítésére és védjegyei
használatának engedélyezésére, jóllehet az általa kért vizsgálat tárgya
annak megállapítása volt, hogy a bojkott, amelynek elszenvedője volt, a
BMW forgalmazási rendszeréből származik-e, avagy e rendszer
megkülönböztető jellegű alkalmazását jelenti.23      Hangsúlyozza,
 hogy nem csak azt kérte Bizottságtól, hogy állapítsa meg a 85. cikk (1)
 bekezdésének BMW általi megsértését, és fogadjon el olyan határozatot,
amely a BMW-t a jogsértések megszüntetésére kötelezi, hanem azt is kérte
 tőle, hogy vonja vissza a BMW szelektív forgalmazási rendszerére a fent
 említett, 1974. december 13-i határozattal megadott mentesítés
kedvezményét, és/vagy a 123/85 rendeletben előírt mentesítés
kedvezményét.24      A
 felperes kiemeli, hogy a Bizottságot nem kötik a panasztevő által
megfogalmazott különleges kérelmek, maga határozhatja meg a kötelezés
tartalmát, amely a jogsértés megszüntetésére irányul, azzal a
feltétellel, hogy ez a kötelezés alkalmas a cél elérésére, és megfelel
az arányosság elvének.25      A
 Bizottság válasza az, hogy az Automec kérelmének fő tárgya annak
elrendelése volt, hogy a BMW folytassa szállításait, és megadja az
engedélyt védjegyeinek használatára, és hogy az Automec-nek való
szállítás visszautasítása a BMW részéről a fő oka a felperes panaszának
és keresetének. A Bizottság szerint ez a kérelem keveredik azzal,
amelynek célja, hogy a Bizottság elrendelje a felperes felvételét a BMW
forgalmazási rendszerébe.26      Viszonválaszában
 a Bizottság vitatja, hogy a felperes azt kérte volna tőle, hogy vonja
vissza a BMW szelektív forgalmazási rendszerére megadott mentesítés
kedvezményét, amint az a 123/85 rendeletben szerepel, és hogy így olyan
döntést hozzon, amely kizárólagos hatáskörébe tartozik. Az Elsőfokú Bíróság értékelése27      Az
 Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a felperes panasza egyrészről olyan
 kérelmet tartalmaz, amely két különleges intézkedés elfogadására
irányul a BMW tekintetében, nevezetesen olyan meghagyásra, amely arra
kötelezné, hogy a felperes megrendeléseit teljesítse, és olyan
meghagyásra, amely arra kötelezné, hogy engedélyezze a felperesnek
néhány védjegyének használatát. Másrészről a panasz általánosabb
kérelmet is tartalmaz, amely olyan határozat elfogadására irányul, amely
 arra kötelezné a BMW-t, hogy vessen véget a panasszal érintett
jogsértésnek, és előírna minden más olyan intézkedést, amelyet a
Bizottság szükségesnek vagy hasznosnak ítél.28      E
 kérelmek fényében a megtámadott határozat két részből áll. Az első
részben a Bizottság hatáskör hiányára hivatkozva elutasítja, hogy arra
kötelezze a BMW-t, hogy a felperest ellássa termékeivel, és engedélyezze
 a BMW védjegy használatát. A második részben az olasz bíróságok előtt a
 felperes és a BMW között folyamatban lévő jogvitákra, egy panasz
kivizsgálásának prioritási fokára vonatkozó diszkrecionális jogkörére és
 az elégséges közösségi érdek hiányára hivatkozva a Bizottság elutasítja
 jelen ügy mélyebb vizsgálatát annyiban, amennyiben a panasz olyan
határozat meghozatalára irányul, amely arra kötelezné a BMW-t, hogy
vessen véget az állítólagos jogsértéseknek. A megtámadott határozat két
része tehát megfelel annak a két aspektusnak, amelyet a felperes panasza
 tartalmaz.29      A
 99/63 rendelet 6. cikke alapján 1989. július 26-án a felperesnek
küldött levél a felperes egyik kérelméhez kapcsolódott, amely azon
szerződéses jogviszony „helyreállítására” irányult, amelyet ez utóbbi
tartott fenn a BMW-vel. 1989. október 4-i válaszában a felperes vitatta
kérelmének ilyen értelmezését, pontosítva, hogy azon jogát kívánja
érvényesíteni, hogy – az előző szerződéses jogviszonytól függetlenül –
részt vehessen a BMW forgalmazási rendszerében, amelyet ő szelektív
forgalmazási rendszernek minősített. A Bizottság figyelembe vette ezt a
pontosítást, elhagyva a megtámadott határozatból minden hivatkozást a
felperes állítólagos kérelmére, amely az előző szerződéses jogviszony
helyreállítására vonatkozott.30      Egyébként
 a megtámadott határozatban semmi nem enged arra következtetni, hogy a
Bizottság úgy ítélte volna meg, hogy a felperes által megfogalmazott,
különös kötelezésekre vonatkozó kérelemhez kötve lett volna, és így
figyelmen kívül hagyta volna azt a lehetőséget, hogy a kért kötelezések
helyett más megfelelő intézkedéseket fogadjon el, annak érdekében, hogy
véget vessen egy esetleges jogsértésnek. A megtámadott határozat első
része ugyanis arra szorítkozik, hogy megválaszolja a felperes által
megfogalmazott különleges kötelezésekre vonatkozó kérelmet, anélkül,
hogy ezzel állást foglalna abban a kérdésben, hogy a Bizottság
hozhatott-e volna más intézkedéseket.31      Így
 a Bizottság a megtámadott határozat második részében válaszolt az
általánosabb kérelemre, amely olyan határozat elfogadására irányul,
amely az állítólagos jogsértés megszüntetésére kötelezi a BMW-t, és
előír minden, e célból megfelelő intézkedést.32      Az
 Elsőfokú Bíróság végül megállapítja, hogy a felperes által benyújtott
panasz nem irányult a 123/85 rendeletben előírt csoportmentesítés
kedvezményének visszavonására. A T-64/89. sz. ügyben benyújtott
keresetlevelében (15. és 17. o.) a felperes azt rója fel a Bizottságnak,
 hogy megsértette a 123/85 rendelet 10. cikkének (1) bekezdését, amely
megadja számára a lehetőséget, hogy visszavonja az említett rendelet
alkalmazásának kedvezményét, amennyiben a rendelet alkalmazandó. Ez az
utalás, amely az Elsőfokú Bíróságnak, és nem a Bizottságnak címzett
iratban szerepel, nem járhatott azonban az előzetesen benyújtott panasz
tárgyának kiterjesztésével. E tekintetben helyénvaló felidézni, hogy a
felperesnek volt alkalma a 99/63 rendelet 6. cikke alapján 1989. október
 4-én neki küldött levélre adott válaszában pontosítani panaszának
tartalmát. Márpedig ez a válasz, amelyet azt megelőzően küldtek, hogy a
T-64/89. sz. ügyben benyújtották volna a keresetlevelet, nem tesz
semmilyen utalást a mentesítés esetleges visszavonására. E körülmények
között a panaszt a Bizottság nem értelmezhette úgy, hogy az a 123/85
rendeletben előírt csoportmentesítési kedvezmény visszavonására irányul.33      Ebből
 következik, hogy Bizottság nem ítélte meg tévesen a felperes által
benyújtott panasz tárgyát. 2.     A megtámadott határozat első részéről A felek érvelése34      A
 megtámadott határozat első részére vonatkozóan, amelyben a Bizottság
azt állította, hogy nem rendelkezik hatáskörrel a felperes által kért
különös kötelezések kibocsátására, a felperes egyetlen jogalapot
terjesztett elő, amelyet a közösségi jog, különösen a 17. rendelet 3.
cikkének megsértésére alapított.35      Keresetlevelében
 a felperes vitatja azon megkülönböztetést, amelyet a Bizottság az
említett cikk alapján egyrészről a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének
megsértése esetén, másrészről a 86. cikk megsértése esetén
rendelkezésére álló hatáskörök között tesz. Kiemeli, hogy a 17. rendelet
 3. cikkének szövege nem tesz ilyen megkülönböztetést, így tehát mindkét
 esetben megadja Bizottságnak a lehetőséget, hogy „határozatban
kötelezheti az érintett vállalkozást […] a jogsértés megszüntetésére”.
Azonban jelen esetben az egyetlen mód a 85. cikknek a szállítások
visszautasításában megnyilvánuló megsértése megszüntetésére a kért
szállítások elrendelése lenne.36      Válaszában
 a felperes elsősorban azzal érvel, hogy a BMW és a közte fennálló
megállapodás hiánya nem zárja ki a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének
alkalmazását. Szerinte a 85. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozhat
 egy olyan magatartás, amely egyoldalúként jelenik meg, különösen akkor,
 ha az egy forgalmazási rendszer keretében valósul meg.37      A
 felperes azt állítja, hogy a BMW szelektív forgalmazási rendszert
alkalmaz. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik (a 210/81. sz.,
Demo-Studio Schmidt kontra Bizottság ügyben 1983. október 11-én hozott
ítélet [EBHT 1983., 3045. o.]), hogy egy szelektív forgalmazási
rendszerből minden ok nélkül kizárt eladó a 17. rendelet 3. cikke (2)
bekezdésének b) pontja alapján kérheti a Bizottság beavatkozását, és
hogy adott esetben a közösségi bíróság elé terjesztheti a Bizottság
elutasítását. A felperes úgy véli, hogy a jogsértésnek a hivatkozott
ítéletben említett valamennyi eleme megtalálható a jelen ügyben.38      Egyébként
 a felperes azon az állásponton van, hogy nem logikus az a feltevés,
hogy a Bizottság – ha ez a helyzet – megállapíthatja a forgalmazási
rendszer egészének jogszerűtlenségét, és megtilthatja a BMW-nek, hogy
azt a jövőben alkalmazza, ugyanakkor nem tiltakozhat a gyártónak a
különböző eladókkal szemben tanúsított magatartása ellen. Ha így lenne
ugyanis, könnyű lenne „papíron” a verseny szempontjából nagyon pozitív
szerződéses rendszereket meghatározni, hogy aztán azok ne kerüljenek
alkalmazásra, mivel bizonyos, hogy a Bizottságnak nincs hatásköre a
beavatkozásra. Érvelésének alátámasztásaként hivatkozik a Bíróság 25/84.
 és 26/84. sz., Ford kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985.
szeptember 17-én hozott ítéletére (EBHT 1985., 2725. o.), amelyből az
következik, hogy a Bizottság, amikor egy forgalmazási megállapodást az
esetleges mentesítés szempontjából vizsgál, figyelembe vehet minden
olyan körülményt, amely a megállapodás alkalmazásával összefügg, többek
között az ellátás visszautasítását is. A Bizottságnak tehát nem
kizárólag „a rendszereket egészében” kellene értékelnie, hanem azok
konkrét alkalmazását, sőt azok alkalmazásának hiányát is.39      A
 felperes úgy véli, hogy egy mentesítés esetleges fennállása nem zárja
ki egy forgalmazási rendszer tényleges alkalmazásának ilyen vizsgálatát.
 Bár elismeri, hogy a Bizottság nem tudná kényszerítő eszközökkel
biztosítani olyan határozat végrehajtását, amely elrendeli, hogy a BMW
folytassa szállításait, a felperes azzal érvel, hogy az alperes
intézmény mindemellett rendelkezik olyan visszatartó eszközökkel,
különösen bírságok kiszabásának formájában, amelyek lehetővé teszik
ilyen határozatnak való megfelelés biztosítását.40      A
 Bizottság a maga részéről azt emeli ki, hogy azon különböző
megközelítés miatt, amely a Szerződés 85., illetve 86. cikkének alapjául
 szolgál, és amelyet szerinte az Elsőfokú Bíróság T-51/89. sz., Tetra
Pak kontra Bizottság ügyben 1990. július 10-én hozott ítélete (EBHT
1990., II-309. o.) is kiemel, a 17. rendelet 3. cikke szerinti
hatásköreinek hatálya eltér attól függően, hogy a Szerződés említett két
 cikke közül melyik megsértéséről van szó. Emlékeztet arra, hogy a 86.
cikk megtiltja egy erőfölénnyel rendelkező vállalkozásnak, hogy olyan
egyoldalú magatartást alkalmazzon, ami korlátozza a versenyt, és ami
szándékos cselekvésben vagy mulasztásban nyilvánulhat meg. Ez az az ok,
amely miatt a Bíróság a 6/73. és 7/73. sz., Commercial Solvents kontra
Bizottság egyesített ügyekben 1974. március 6-én hozott ítéletében (EBHT
 1974., 223. o.) úgy döntött, hogy a 17. rendelet 3. cikkét a
megállapított jogsértés jellegére figyelemmel kell alkalmazni, és ez
ugyanúgy jelentheti bizonyos jogellenesen elmulasztott tevékenységek
elvégzésének vagy szolgáltatások nyújtásának elrendelését, mint ahogy
olyan tevékenység folytatásának, illetve gyakorlat vagy helyzet
fenntartásának tilalmát, amely ellentétes a Szerződéssel.41      Ellenben
 a Bizottság szerint a Szerződés 85. cikke (1) bekezdése megsértésének
esetén eljárási hatáskörének mind tárgya, mind terjedelme más. Ami a
tárgyát illeti – nevezetesen a jogsértést, amelynek véget vethet –,
kiemeli, hogy a 85. cikk megtiltja a két vagy több vállalkozás közötti
olyan megállapodásokat, amelyeknek célja vagy hatása a verseny
torzítása. A Bizottság szerint az egyetlen megállapodás, amelyre jelen
esetben a Szerződés 85. cikke alkalmazható, az, amely a BMW Italia és
jelenlegi forgalmazói között áll fenn, és a Bizottság csak e
megállapodás tekintetében gyakorolhatja a 17. rendelet 3. cikkének (1)
bekezdése szerinti eljárási hatáskörét. A Bizottság szerint a Bíróság
228/82. és 229/82. sz., Ford kontra Bizottság ügyben 1984. február 28-án
 hozott ítélete (EBHT 1984., 1129. o., a továbbiakban: Ford II)
megerősíti, hogy egy forgalmazási rendszer keretében csak a forgalmazási
 szerződésben foglalt megállapodás jelentheti a Szerződés 85. cikkének
megsértését.42      Ami
 hatáskörének a mértékét illeti a Szerződés 85. cikke (1) bekezdése
megsértésének esetén, a Bizottság ugyanezen ítéletre alapozva úgy véli,
hogy az egyetlen határozat, amelyet a 17. rendelet 3. cikkének (1)
bekezdése szerint meghozhat, a vitatott forgalmazási rendszernek a
Szerződés 85. cikke (1) bekezdésével való összeegyeztethetetlensége
esetleges megállapítása lehet, és a szállító arra való kötelezése, hogy a
 forgalmazási megállapodást teljes egészében ne alkalmazza. Hozzáteszi,
hogy ugyancsak a Ford II ítélet alapján nincs teljesen híján olyan
lehetőségeknek, amelyekkel reagálhat egy forgalmazási rendszer keretében
 alkalmazott versenyellenes magatartásra, mivel kiszabhat például
bírságot, ha a forgalmazási megállapodást továbbra is alkalmazzák.43      A
 Bizottság kiemeli, hogy az Automec nem kívánja a forgalmazási rendszer
megszüntetését, ellenkezőleg, érvényesíteni kívánja azon jogát, hogy
ahhoz tartozzon. Márpedig ez a jog olyan sajátos és egyéni jog, amelyet a
 Bizottságnak – a Szerződés 86. cikkének alkalmazási körén kívül – nincs
 hatásköre kikényszeríteni.44      Viszonválaszában
 a Bizottság hozzáteszi, hogy a Bíróság fenti, 1983. október 13-i
ítélete, amelyre a felperes hivatkozott, a Szerződés 85. és 86. cikke
együttes megsértésének esetére vonatkozott, és hogy az ezen ítéletben
hivatkozott két precedens, nevezetesen a fenti, 6/73. és 7/73. sz.
egyesített ügyekben 1974. március 6-án hozott ítélet, valamint a 792/79.
 R. sz., Camera Care kontra Bizottság ügyben 1980. január 17-én hozott
végzés (EBHT 1980., 119. o.) egyrészt a 86. cikk megsértésének
(Commercial Solvents), másrészt a 85. és 86. cikk együttes megsértésének
 esetére (Camera Care) vonatkozott.45      A
 Bizottság azt állítja, hogy a kartellek tilalma, és az e tilalom
betartásának biztosítása érdekében ráruházott hatáskör nem teszi számára
 lehetővé, hogy korlátozza a gazdasági szereplők szerződéskötési
szabadságát, egészen odáig elmenve, hogy előírja egy gyártónak
meghatározott viszonteladó elfogadását saját forgalmazási rendszerében. E
 tekintetben visszautal a 201/81. sz. ügyben Rozès főtanácsnok által
ismertetett indítványra (a fent hivatkozott ítélet, 3067. o.).46      A
 Bizottság végül kiemeli, hogy a megtámadott határozat nem jelent
állásfoglalást sem abban a kérdésben, hogy a BMW Italia forgalmazási
rendszere szelektív forgalmazási rendszer-e, avagy kizárólagos és
szelektív, amely típusra a 123/85 rendelet utal, sem abban a kérdésben,
hogy az említett rendszer összeegyeztethető-e a Szerződés 85. cikkének
(1) bekezdésével. A Bizottság szerint még ha meg is állapítaná, hogy a
BMW Italia által létrehozott forgalmazási rendszer a 85. cikk (1)
bekezdésének megsértését jelenti, a 85. cikk, illetve a 17. rendelet 3.
cikkének (1) bekezdése akkor sem biztosít számára hatáskört annak
előírására, hogy a BMW az Automec-kel szerződést kössön. Az Elsőfokú Bíróság értékelése47      Az
 Elsőfokú Bíróság megítélése szerint meg kell határozni, hogy a
Bizottság megsértette-e a közösségi jogot, különösen a 17. rendelet 3.
cikkét, amikor arra hivatkozással utasította el az említett, különös
kötelezések kibocsátására irányuló kérelmet, hogy az eset körülményei
között nem rendelkezik hatáskörrel ilyen intézkedések megtételére.48      Helyénvaló
 felidézni, hogy a felperes kérelme arra irányult, hogy a BMW Italiát
kötelezzék a felperes által adott megrendelések teljesítésére, valamint
hogy a BMW-t arra kötelezzék, hogy engedélyezze a felperesnek néhány
védjegye használatát. Ezeket az igényeket az a tény indokolta, hogy a
felperes megítélése szerint megfelelt minden olyan feltételnek, amely a
BMW forgalmazási hálózatában való részvételhez szükséges. A felperes
ezért azt kérte, hogy a Bizottság két olyan különleges kötelezést
bocsásson ki a BMW-vel szemben, amelyek biztosítják a BMW által
működtetett forgalmazási hálózatba történő felvételre vonatkozó
állítólagos jogának tiszteletben tartását.49      Mivel
 határozatának első részében a Bizottság elutasította azt a kérelmet,
amely e két különös kötelezés kibocsátására irányult, meg kell
vizsgálni, hogy a 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdése, amely
feljogosítja Bizottságot arra, hogy az érintett vállalkozásokat a
versenyjog megállapított megsértésének megszüntetésére kötelezze, a
Szerződés 85. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben jogalapját
képezheti-e olyan határozatnak, amely ilyen kérelemnek helyt ad.50      A
 85. cikk (1) bekezdése megtilt bizonyos versenyellenes megállapodásokat
 vagy gyakorlatot. A jogkövetkezmények közül, amellyel e tilalom
megsértése a polgári jog területén járhat, a 85. cikk (2) bekezdése
egyetlen egyet ír elő kifejezetten, nevezetesen a megállapodás
semmisségét. A nemzeti jog feladata meghatározni egyéb, a Szerződés 85.
cikkének megsértéséhez kapcsolódó jogkövetkezményeket, mint amilyen a
harmadik személyeknek okozott károk megtérítése, vagy az esetleges
szerződéskötésre kötelezés (a nemzeti bíróságok számára nyitva álló
lehetőségek tekintetében lásd a Bíróság 126/80. sz., Salonia kontra
Poidomani és Baglieri ügyben 1981. június 16-án hozott ítélete [EBHT
1981., 1563. o., 1774. o.] és a 243/83. sz., Binon kontra AMP ügyben
1985. július 3-án hozott ítélete [EBHT 1985., 2015. o, 2035. o.]
alapjául szolgáló nemzeti eljárásokat). Tehát a nemzeti bíróság az,
amely adott esetben – és a nemzeti jog szabályai szerint – kötelezhet
egy gazdasági szereplőt egy másikkal való szerződéskötésre.51      Mivel
 a szerződéskötés szabadságának kell a főszabálynak maradnia, így azon
rendelkezési jogkör keretén belül, amellyel a 85. cikk (1) bekezdése
megsértésének megszüntetése céljából rendelkezik, elvben nem ismerhető
el a Bizottság azon hatásköre, hogy az egyik felet szerződéses
jogviszony létrehozására kötelezze, mivel a Bizottság általában
megfelelő eszközökkel rendelkezik egy vállalkozásnak a jogsértés
megszüntetésére való kötelezéséhez.52      Különösen
 nem ismerhető el a szerződéskötési szabadság hasonló korlátozásának
igazolása, amennyiben több eszköz áll rendelkezésre a jogsértés
megszüntetésére. Ez a helyzet a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének egy
 forgalmazási rendszer alkalmazásából eredő megsértése esetén is. Az
ilyen jogsértések ugyanis kiküszöbölhetőek a forgalmazási rendszer
megszüntetésével vagy módosításával is. E körülmények között a
Bizottságnak kétségtelenül módjában áll megállapítani a jogsértést, és
elrendelni, hogy a felek annak vessenek véget, de nem kényszerítheti a
felekre a Szerződésnek teljes egészében megfelelő különböző cselekvési
lehetőségek közül a saját választását.53      Ezért
 meg kell állapítani, hogy ezen ügy körülményei között a Bizottság nem
volt felhatalmazva olyan különös meghagyások kibocsátására, amelyek a
BMW-t a felperesnek való szállításra kötelezik, és ez utóbbi számára a
BMW védjegyeinek használatát engedélyezik. Ebből következik, hogy a
Bizottság nem sértette meg a közösségi jogot, amikor azzal az
indokolással utasította el az említett kötelezések kibocsátására
irányuló kérelmet, hogy arra nem rendelkezik hatáskörrel.54      Az
 a hatáskör, amellyel a Bizottság olyan határozat elfogadására
vonatkozóan rendelkezik, amely a felperes által kért kötelezésekkel
egyenértékű gyakorlati hatásokat eredményezhet, és a Bizottság azon
lehetősége, hogy a felperes kérelmét olyan kérelemmé minősítse át, amely
 ilyen határozat elfogadására irányul, nem kérdőjelezi meg a fenti
megállapítást. A Bizottság ugyanis nem azért hivatkozott a hatáskör
hiányára, hogy igazolja a panasz egészének elutasítását, hanem csak a
kért különleges kötelezések kibocsátásának elutasítása érdekében. Mivel a
 panasz tárgya meghaladja e különleges kérelem kereteit, a kérdést a
határozat első része nem, csak annak második része tárgyalja. 3.     A megtámadott határozat második részéről55      A
 megtámadott határozat második részével szemben a felperes négy
jogalapot hoz fel. Az első jogalap az, hogy a Bizottság a Szerződés 155.
 cikkét, a 17. rendelet 3. cikkét és a 99/63 rendelet 6. cikkét
megsértette azzal, hogy megtagadta saját hatáskörének gyakorlását. A
tárgyaláson felhozott második jogalap a Szerződés 190. cikkében
meghatározott indokolási kötelezettség megsértésével kapcsolatos. A
válaszában megtalálható harmadik jogalap a 123/85 rendelet
alkalmazhatóságának és jogszerűségének hiányán alapul. A negyedik
jogalap a hatáskörrel való visszaélésen alapul. a)     A
 Szerződés 155. cikkének, a 17. rendelet 3. cikkének és a 99/63 rendelet
 6. cikkének megsértésére alapított első jogalapról, valamint a
megtámadott határozat indokolásával kapcsolatos második jogalapról A felek érvelése56      A
 felperes elsősorban azt kifogásolja, hogy a Bizottság a nemzeti
bíróságok javára lemondott a Szerződés 85. cikkének végrehajtása
tekintetében fennálló hatáskörének gyakorlásáról, miközben a
szaksajtóban kijelentette, hogy „a 85. cikk (2) bekezdése alapján
semmilyen jogi védelem nem kérhető a nemzeti bíróságoktól” a
forgalmazási szerződések versenyellenes kikötései ellen.57      A
 felperes azzal érvel, hogy a közösségi jog előír eljárást a jogsértések
 megszüntetésére, és hogy a Bizottság nem vonhatja ki magát az erre
vonatkozó hatáskörök gyakorlása alól. E tekintetben utal arra a
kötelességre, amely a Szerződés alapján hárul a Bizottságra, és utal
annak kizárólagos és különös hatáskörére a jogsértések, a mentesítések
és a szelektív forgalmazás tekintetében, amely többek között a 123/85
rendelet alapján áll fenn. A felperes hangsúlyozza, hogy az ő feladata
annak eldöntése, hogy a nemzeti bíróságokhoz vagy az illetékes közösségi
 intézményekhez kíván-e fordulni, és a Bizottság nem kényszerítheti rá a
 választását. Hozzáteszi, hogy az olasz bíróságok előtt folyamatban lévő
 eljárások tárgya eltér panaszának tárgyától.58      Másodsorban
 a felperes azt állítja, hogy a Bizottság jelen ügyben nem hivatkozhat
hatásköreinek diszkrecionális jellegére. A panasz elutasításának
lehetősége, amelyet a 99/63 rendelet 6. cikke biztosít a Bizottságnak,
kizárólag olyan érdemi elutasításra vonatkozik, amely a diszkrecionális
értékelés elvégzéséhez szükséges valamennyi információ összegyűjtését
lehetővé tevő vizsgálatot zár le. Ebből az következik, hogy a Bizottság
köteles minden egyes panasz tekintetében vizsgálati eljárást
kezdeményezni, kivéve ha a panasz nyilvánvalóan megalapozatlan. A fent
hivatkozott 6. cikk, amely szerint a Bizottság megteheti, hogy a
kérelemnek „nem ad helyt”, tehát a jogsértés megszüntetésére vonatkozó
intézkedésre vonatkozik, és nem az eljárás megindítására. A felperes
állításának alátámasztása céljából a Bíróság által a fenti, 210/81. sz.
ügyben 1983. október 11-én hozott ítélet 19. pontjára hivatkozik.59      Válaszában
 a felperes harmadsorban vitatja, hogy nincs elégséges közösségi érdek a
 panaszban bemutatott tények részletesebb kivizsgálására. Kiemeli, hogy a
 BMW Italia 1988. július 17-i, valamennyi forgalmazójának küldött
körlevele, amelynek célja, hogy visszaszorítsa a nem szerződéses
kereskedőknek történő, és a „területen kívüli”, „közvetítő kereskedők”
bevonásával végzett eladásokat, ellentétes a közösségi jog
követelményeivel mind a szelektív, mind a kizárólagos forgalmazás
tekintetében, és a 123/85 rendelet 3. cikke 11. pontjának
követelményeivel. Maga a Bizottság is két alkalommal megerősítette,
egyrészről a 123/85 rendeletről szóló közleményben (HL 1985. C 17., 4.
o., 1.3. pont), másrészről a Versenypolitikára vonatkozó tizenhatodik jelentésében (30. pont, 45. o.), hogy a hasonló magatartás az alapvető szabályok megsértését jelenti.60      A
 Bizottság a maga részéről úgy ítéli meg, hogy a Szerződés 85. cikke (2)
 bekezdésének közvetlen alkalmazandósága miatt a Bizottság és a nemzeti
bíróság valójában párhuzamosan rendelkezik hatáskörrel annak
alkalmazására, amint azt a Bíróság 127/73. sz., BRT kontra SABAM ügyben
1974. január 30-án (EBHT 1974., 51. o.) és 37/79. sz., Marty kontra
Lauder ügyben 1980. július 10-én (EBHT 1980., 2481. o.) hozott ítéletei
is mutatják.61      Hozzáteszi,
 hogy bár az érdekelteknek joguk van megválasztani, hogy a közösségi
hatóságokhoz vagy a nemzeti hatóságokhoz fordulnak-e a számukra a
Szerződés 85. cikkéből eredő jogok tiszteletben tartásának biztosítása
érdekében, a kereset lehetséges jogkövetkezményei különbözőek az egyik
és a másik esetben. Ezzel kapcsolatban egyébként a felperes nem tagadja,
 hogy az olasz bíróság – a Bizottságtól eltérően – rendelkezik azon
joggal, hogy a BMW Italiát az Automec azon kárának megtérítésére
kötelezze, amelyet az eladás megtagadása okozhatott az utóbbinak.62      Ezenkívül
 a Bizottság megállapítja, hogy a felperes azt sem vitatja, hogy az
olasz bíróságok megfelelőbben tudnának rendezni egy esetleges jogvitát,
amelynek tárgya a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének a BMW Italia
általi állítólagos megsértése, mivel Milánó vagy Vicenza bíróságai a
Bizottsághoz képest kedvezőbb helyzetben vannak az Automec kérelmeinek
kivizsgálása, és a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének, valamint adott
esetben a 123/85 rendelet rendelkezéseinek a BMW Italia forgalmazási
rendszerére való alkalmazása szempontjából. A Bíróság 63/75. sz.,
Roubaix-ügyben ügyben 1976. február 3-án hozott ítélete (EBHT 1976.,
111. o.) megerősíti a nemzeti bíróságok hatáskörét annak eldöntésére
vonatkozóan, hogy adott megállapodás részesül-e vagy sem a
csoportmentesítés kedvezményében.63      A
 Bizottság ezen kívül azt állítja, hogy az a kérdés, hogy rendelkezik-e
diszkrecionális jogkörrel a hozzá benyújtott kérelmek elutasítására
vonatkozóan anélkül, hogy előzetes vizsgálatot folytatott volna le,
fontos elvi kérdés ellenőrzési hatáskörének gyakorlását illetően. Ez az
első alkalom, hogy a közösségi bíróságnak olyan határozatról kell
döntést hoznia, amelyben Bizottság úgy utasít el egy panaszt, hogy a
panaszt előterjesztő fél által előadott tényeket nem vizsgálta meg
alaposabban, és azokat nem értékelte. A Bizottság álláspontja szerint e
határozat alapja a Bizottság azon hatáskörének fennállása, miszerint a
közösségi közérdek szempontjából a prioritás különböző fokait rendelheti
 a panaszok kivizsgálásához.64      A
 Bizottság nem vitatja, hogy a panaszt tevőnek joga van a válaszhoz,
azaz végleges aktushoz, amelyben az intézmény dönt a panaszáról.
Mindazonáltal megállapítja, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján
 (125/78. sz., GEMA kontra Bizottság ügyben 1979. október 18-án hozott
ítélet [EBHT 1979., 3173. o., 3179. o.]) nem köteles végső határozatot
elfogadni az állítólagos jogsértés fennállását illetően. Mivel eszerint
jelentős mozgástere van a panasz érdemére vonatkozó határozat
elfogadását illetően, még inkább igaz az, hogy bizonyos diszkrecionális
jogkörrel rendelkezik a végső határozatot előkészítő aktusok elfogadása,
 így például a vizsgálat megindítása tekintetében. A Bizottság
mindamellett elismeri, hogy köteles a panaszokat megkülönböztetés nélkül
 kivizsgálni, amit állítása szerint jelen esetben meg is tett. E
tekintetben azt állítja, hogy a BMW Italia forgalmazási rendszerének a
Szerződés 85. cikke (1) bekezdésével és a 123/85 rendelet
rendelkezéseivel való összeegyeztethetősége igen széleskörű és rendkívül
 összetett vizsgálatot igényelt volna, amit neki szinte ex nihilo
 kellett volna megindítania, míg az Automec, illetve a BMW Italia által
megkeresett különböző olasz bíróságok már tisztában voltak a BMW Italia
által eladóival fenntartott szerződéses jogviszonyokkal, így azzal is,
amelyet a múltban a felperessel tartott fenn. A Bizottság szerint e
bíróságok ezért sokkal kedvezőbb helyzetben vannak a BMW Italia
forgalmazási rendszerének a közösségi versenyszabályoknak való
megfelelése értékeléséhez szükséges vizsgálatok elvégzése szempontjából.65      A
 Bizottság hangsúlyozza, hogy ezek azok a megfontolások, valamint a
pergazdaságosság igénye, amelyek arra a megállapításra vezették, hogy az
 Automec panasza az előtte folyamatban lévő több ezer eljárással
összevetve nem érinti olyan jelentős mértékben a közérdeket, hogy az
kiegészítő vizsgálat megindítását indokolná az – érintett két
vállalkozás „szabad választása” alapján megkeresett – olasz bíróságok
által már elvégzett vizsgálatokon felül.66      Ami
 azt az alapelvet illeti, amely szerint olyan diszkrecionális jogkörrel
rendelkezik, amely lehetővé teszi, hogy prioritási fokokat rendeljen az
egyes kérdésekhez, a Bizottság elsősorban azt hangsúlyozza, hogy a
közösségi jog semmilyen rendelkezése nem kötelezi őt vizsgálat
megindítására minden esetben, amikor panaszt nyújtanak be hozzá.
Viszonválaszában felhívja a figyelmet arra, hogy a felperes nem
hivatkozhat állításának alátámasztása érdekében a Bíróság által a fent
hivatkozott, 210/81. sz. ügyben 1983. október 11-én hozott ítéletre,
mivel az egy elszigetelt ítélet, amellyel kapcsolatban nem lehet állandó
 ítélkezési gyakorlatról beszélni.67      Másodsorban
 a Bizottság előadja, hogy a 99/63 rendelet 6. cikkének olasz változata
alapján megteheti, hogy azon információk és bizonyítékok alapján nem ad
helyt egy panasznak, amelyek „di cui dispone” (rendelkezésére állnak),
és nem azok alapján, amelyek csak hosszú, összetett és költséges
vizsgálatot követően állnának rendelkezésére; harmadsorban megállapítja,
 hogy elsősorban azon magatartások ellen fellépve kötelessége
biztosítani a közérdek tiszteletben tartását, amelyek terjedelme, tárgyi
 súlya és tartama súlyos veszélyt jelent a szabad versenyre. Állítása
szerint, ha minden esetben köteles volna a panaszok alapján vizsgálatot
indítani, helyette a panasszal élő vállalkozások választanák meg a
kivizsgálni rendelt ügyeket, így a közérdek helyett a magánérdek
szempontjai érvényesülnének.68      A
 Bizottság a verseny tárgyában előtte folyamatban lévő eljárások
statisztikai adataira hivatkozik, hogy bizonyítsa a különböző ügyek
vizsgálatában a prioritási szempontok meghatározásának szükségességét,
tekintettel személyzeti állományának korlátozott létszámára. Rámutat,
hogy ezen ügyek száma vezette arra, hogy a Versenypolitikáról szóló tizenhetedik jelentésben a következő prioritási szempontokat határozza meg:„Általában,
 amikor az ügyek politikailag kiemelkedően fontos kérdésekre irányulnak,
 a Bizottság ezeknek prioritást ad. Azoknál az ügyeknél, amelyeket ő
kezdeményez, és a panaszoknál a Bizottság kivizsgálja az állítólagos
jogsértések súlyosságát. Ezenkívül a panaszok és a bejelentések esetében
 figyelembe kell venni azt a tényt, hogy a határozatot gyorsan kell
meghozni. Különösen ez az eset áll fenn akkor, amikor nemzeti bíróságok
előtti eljárások vannak folyamatban. Azokat az ügyeket, amelyeknél a
csoportmentesítési rendeletekben előírt kifogásolási eljárás
kedvezményét kérik, mindig prioritásként kell kezelni, tekintettel a
hathónapos határidőre. A többi esetben az ügyekkel időrendi sorrendben
foglalkoznak.”69      A
 Bizottság szerint nyilvánvaló, hogy a felperes panasza nem felel meg
ezek közül egyik prioritási szempontnak sem: sem annak, amely az
említett jogsértés tárgyi súlyával, sem annak, amely a Bizottságnak a
nemzeti bíróság döntéshozatalát lehetővé tevő határozatának
szükségességével kapcsolatos. Ami ez utóbbi szempontot illeti, a
Bizottság egyrészről emlékeztet arra, hogy nem szükséges bizottsági
határozat ahhoz, hogy az olasz bíróságok döntést hozzanak azokban az
eljárásokban, amelyeket a felek már megindítottak előttük. Másrészről
kifejti, hogy ez a szempont főként arra a helyzetre vonatkozik, amikor a
 nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás olyan szerződés
érvényességére vagy végrehajtására vonatkozik, amelyet a Bizottságnak
bejelentettek, és amely tekintetében a Szerződés 85. cikkének (3)
bekezdése szerint mentesítést kértek, mivel e rendelkezés alkalmazása a
Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozik. Nem ez a helyzet ebben az
ügyben, mivel a 85. cikk (3) bekezdésének a gépjármű-ágazat forgalmazási
 megállapodásaira való alkalmazását a 123/85 rendelet szabályozza.
Márpedig e rendelet alkalmazása teljes egészében az olasz bíróság
hatáskörébe tartozik, amelynek – amennyiben a rendelet rendelkezéseinek
érvényessége tekintetében kételyei vannak –a Szerződés 177. cikkének
megfelelően a Bírósághoz kell fordulnia (a Bíróság 314/85. sz.,
Foto-Frost-ügyben 1987. október 22-én hozott ítélete [EBHT 1987., 4225.
o.]).70      A
 Bizottság azzal érvel továbbá, hogy a nemzeti bíróságnak a mentesítés
visszavonásával kapcsolatos határozat meghozatalára vonatkozó hatásköre
hiánya semmiben nem érinti az ő állítását, mivel a felperes elsődlegesen
 azt állítja, hogy a 123/85 rendeletben előírt csoportmentesítés nem
alkalmazható a BMW Italia forgalmazási rendszerére, és másodlagosan,
hogy ez a rendelet érvénytelen. Az Elsőfokú Bíróság értékelése71      Az
 Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a kérdés, amelynek megválaszolását
 ezzel a jogalappal kérték lényegében az, hogy melyek a Bizottság
kötelezettségei, amikor természetes vagy jogi személy kérelmet nyújt be
hozzá a 17. rendelet 3. cikke alapján.72      Meg
 kell állapítani, hogy a 17. rendelet és a 99/63 rendelet eljárási
jogokkal ruházza fel a Bizottsághoz panaszt benyújtó személyeket: ilyen
például az a jog, hogy tájékoztatást kapjanak azon indokokról, amelyek
miatt a Bizottság panaszukat el kívánja utasítani, és hogy e tárgyban
észrevételeket terjeszthessenek elő. A közösségi jogalkotó így
különleges kötelezettségeket telepített a Bizottságra. Azonban sem a 17.
 rendelet, sem a 99/63 rendelet nem tartalmaz kifejezett rendelkezéseket
 a panasz érdemére vonatkozóan hozandó intézkedésekkel kapcsolatban, és a
 Bizottság esetleges vizsgálati kötelezettségére vonatkozóan.73      A
 Bizottság kötelezettségeinek ezen összefüggésben történő meghatározása
céljából helyénvaló előzetesen felidézni, hogy ez utóbbi felelős a
közösségi versenypolitika végrehajtásáért és irányának meghatározásáért
(lásd a Bíróság C-234/89. sz., Delimits-ügyben 1991. február 28-án
hozott ítéletét [EBHT 1991., I-935. o., 991. o.]). A Szerződés 89.
cikkének (1) bekezdése ezért állapította meg számára azt a feladatot,
hogy biztosítsa a 85. és 86. cikkben megállapított elvek alkalmazását,
és a 87. cikk alapján elfogadott rendelkezések ezért biztosítanak
számára széleskörű hatásköröket.74      A
 Bizottság versenyjogi kötelezettségeinek a terjedelmét a Szerződés 89.
cikke (1) bekezdésének fényében kell vizsgálni, amely ezen a területen a
 Szerződés 155. cikke által a Bizottságra ruházott általános felügyeleti
 feladat különös kifejeződése. Amint azt a Bíróság a Szerződés 169.
cikke vonatkozásában megállapította (a 247/87. sz., Star Fruit kontra
Bizottság ügyben 1989. február 14-én hozott ítélet [EBHT 1989., 291. o.,
 301. o.]), ez a feladat azonban nem jelent a Bizottság számára olyan
kötelezettséget, hogy a közösségi jog esetleges megsértésének
megállapítására irányuló eljárásokat indítson.75      E
 tekintetben az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bíróság ítélkezési
 gyakorlatából az következik (a fent hivatkozott GEMA-ügyben 1979.
október 18-án hozott ítélet, 3173. és 3189. o.), hogy azon jogok között,
 amelyeket a 17. rendelet és a 99/63 rendelet ruház a panaszt
benyújtókra, nem szerepel a Szerződés 189. cikke értelmében vett olyan
határozat elnyeréséhez való jog, amely az állítólagos jogsértések
fennállására vagy hiányára vonatkozik. Ebből következik, hogy a
Bizottság nem kötelezhető arra, hogy határozatot hozzon e kérdésben,
kivéve, ha a panasz tárgya kizárólagos hatáskörébe tartozik, mint
például a Szerződés 85. cikkének (3) bekezdése szerint megadott
mentesítés visszavonása.76      Mivel
 Bizottság nem köteles nyilatkozni egy jogsértés fennállása vagy hiánya
tekintetében, ezért vizsgálat lefolytatására sem kötelezhető, mivel ez
utóbbi tárgya nem lehetne más, mint olyan bizonyítékok felkutatása,
amelyek annak a jogsértésnek a fennállására vagy hiányára vonatkoznak,
amelynek megállapítására nem köteles. E tekintetben helyénvaló
emlékeztetni arra, hogy ellentétben azzal, amit a Szerződés 89. cikke
(1) bekezdésének második mondata a tagállamok által benyújtott kérelmek
esetében előír, a 17. rendelet és a 99/63 rendelet kifejezetten nem
kötelezi a Bizottságot arra, hogy kivizsgálja a hozzá benyújtott
panaszokat.77      Meg
 kell állapítani e tekintetben, hogy egy közfeladattal megbízott hatóság
 esetében az igazgatási tevékenység gyakorlásának közvetlen velejárója
az a hatáskör, hogy meghozhat minden, a feladat elvégzéséhez szükséges
szervezeti intézkedést, ideértve a jog által előírt korlátokon belül a
prioritások meghatározását is, ha ezeket a prioritásokat a jogalkotó nem
 határozta meg. Különösen igaz ez abban az esetben, amikor egy hatóságra
 olyan széleskörű és általános felügyeleti és szabályozó feladatot
ruháznak, mint amilyet a Bizottság kapott a verseny területén. Ezért az a
 tény, hogy a Bizottság különböző prioritási fokokat állapít meg a
versennyel kapcsolatban hozzá benyújtott ügyekre, összeegyeztethető a
közösségi jog által számára előírt kötelezettségekkel.78      Ez
 az értékelés nincs ellentmondásban sem a Bíróság által a fent
hivatkozott, 210/81. sz. ügyben 1983. október 11-én hozott ítélettel,
sem a 298/83. sz., CICCE kontra Bizottság ügyben 1985. március 28-án
hozott ítélettel (EBHT 1985., 1105. o.), sem pedig a 142/84. és 156/84.
sz., BAT és Reynolds kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. november
 17-én hozott ítélettel (EBHT 1987., 4487. o.). A Demo-Studio Schmidt
ítéletben ugyanis a Bíróság anélkül mondta ki, hogy a Bizottság „köteles
 volt megvizsgálni a panaszt tevő által előterjesztett tényeket”, hogy
eldöntötte volna azt a kérdést, hogy a Bizottság a panasz
kivizsgálásától eltekinthet-e, mivel ebben az ügyben a Bizottság
megvizsgálta a panaszban ismertetett tényeket, és elutasította a panaszt
 azzal az indokolással, hogy semmi nem utalt jogsértés fennállására.
Hasonlóképpen, ez a kérdés nem merült fel a későbbi CICCE (fent
hivatkozott, 298/83. sz. ügy), illetve BAT és Reynolds (fent
hivatkozott, 142/84. sz. és 156/84. sz.) ügyben.79      Bár
 a Bizottság nem köteles a vizsgálat lefolytatására, a 17. rendelet 3.
cikkében és a 99/63 rendelet 6. cikkében előírt eljárási biztosítékok
mindazonáltal kötelezik arra, hogy figyelmesen megvizsgálja a panaszt
tevő által tudomására hozott ténybeli és jogi elemeket annak érdekében,
hogy meg tudja ítélni, hogy ezek az elemek olyan magatartásra utalnak-e,
 amely torzítja a versenyt a közös piacon, és hatással van a tagállamok
közti kereskedelemre (lásd a Bíróság fent hivatkozott, Demo-Studio
Schmidt ügyben 1983. október 11-én, a CICCE-ügyben 1985. március 28-án,
valamint a BAT és Reynolds ügyben 1987. november 17-én hozott ítéletet).80      Abban
 az esetben, amikor – mint ebben az ügyben is – a Bizottság a panasszal
kapcsolatos ügyet határozatával lezárja anélkül, hogy a vizsgálatot
lefolytatatta volna, az Elsőfokú Bíróság által elvégzendő, a határozat
jogszerűségére vonatkozó vizsgálat annak ellenőrzésére irányul, hogy a
vitatott határozat nem alapul-e pontatlan tényeken, az nem szenved-e
jogi hibában, a mérlegelés során nem követtek-e el nyilvánvaló hibát,
illetve nem áll-e fenn hatáskörrel való visszaélés.81      Ezen
 elvek fényében kell az Elsőfokú Bíróságnak ellenőriznie először is azt,
 hogy a Bizottság megvizsgálta-e a panaszt – amelyre köteles volt –,
kellő gondossággal értékelve a kérelmező által a panaszában leírt
ténybeli és jogi elemeket, majd ezt követően, hogy a Bizottság
megfelelően indokolta-e a panasszal kapcsolatos ügy lezárásáról szóló
határozatot, egyrészt azon jogkörére hivatkozva, amely alapján „az elé
terjesztett ügyek vizsgálatával kapcsolatban különböző prioritási
fokokat állapíthat meg”, másrészt az ügy által felvetett közösségi
érdekre, mint prioritási szempontra hivatkozva.82      E
 tekintetben az Elsőfokú Bíróság először is megállapítja, hogy a
Bizottság figyelmesen megvizsgálta a panaszt, amelynek keretében nemcsak
 hogy figyelembe vette a panaszban bemutatott ténybeli és jogi elemeket,
 hanem az álláspontok és információk informális cseréjét is lefolytatta a
 panaszt tevővel és ügyvédeivel. A Bizottság csak azt követően
utasította el a panaszt, hogy megismerte a panaszt tevő ez alkalommal
adott pontosításait, és a 99/63 rendelet 6. cikke szerint elküldött
levélre adott válaszban szereplő észrevételeit. A panaszban szereplő
ténybeli és jogi elemekre is figyelemmel tehát a Bizottság lefolytatta a
 panasz megfelelő vizsgálatát, és ezért nem róható fel neki a gondosság
hiánya.83      Ami
 az ügyet lezáró vitatott határozat indokolását illeti, az Elsőfokú
Bíróság először is felhívja a figyelmet arra a tényre, hogy a Bizottság
jogosult különböző prioritási fokokat megállapítani az elé terjesztett
panaszok vizsgálata során.84      Ezt
 követően meg kell vizsgálni, hogy jogszerű-e – amint azt a Bizottság
állította – az ügy által felvetett közösségi érdekre, mint prioritási
szempontra történő hivatkozás.85      E
 tekintetben fel kell idézni, hogy a polgári ügyekben eljáró bíróságtól
eltérően, amelynek az a feladata, hogy magánszemélyek alanyi jogait
védje egymás közötti kapcsolataikban, a közigazgatási hatóságnak a köz
érdekében kell eljárnia. Következésképpen a Bizottság jogszerűen
hivatkozhat a közösségi érdekre az elé terjesztett különböző ügyekre
megállapítandó prioritási fokok meghatározása céljából. Ez nem vonja ki a
 Bizottság eljárását a bírósági felülvizsgálat alól, mivel a Szerződés
190. cikkében meghatározott indokolási kötelezettség értelemében a
Bizottság nem hivatkozhat a közösségi érdekre csak általánosságban.
Köteles ismertetni azon ténybeli és jogi megfontolásait, amelyek alapján
 arra a következtetésre jutott, hogy a közösségi érdek nem olyan
mértékű, hogy az a vizsgálati intézkedések megtételét indokolná. Tehát
ezen indokok jogszerűségének vizsgálatán keresztül gyakorolja az
Elsőfokú Bíróság a Bizottság tevékenysége feletti felülvizsgálatot.86      Annak
 megítélése érdekében, hogy egy ügy további vizsgálatához szükséges
közösségi érdek fennáll-e, a Bizottságnak figyelembe kell vennie az
adott ügy körülményeit, így az elé terjesztett panaszban bemutatott
ténybeli és jogi elemeket. A Bizottságnak kell mérlegelnie különösen az
állítólagos jogsértésnek a közös piac működése szempontjából való
jelentőségét, annak valószínűségét, hogy a jogsértés fennállását
bizonyítani tudja, és a szükséges vizsgálati intézkedések terjedelmét,
annak érdekében, hogy a legmegfelelőbben lássa el a 85. és 86. cikk
tiszteletben tartásának biztosítására vonatkozó feladatát.87      Ebben
 az összefüggésben meg kell vizsgálni, hogy a jelen ügyben helyesen
állapította-e meg a Bizottság, hogy a közösségi érdek nem olyan mértékű,
 amely az ügy további vizsgálatát indokolná, azzal az indokolással, hogy
 a felperes – aki már az olasz bíróságoknál eljárást indított a
forgalmazási szerződés megszüntetésére vonatkozóan – e bíróságokhoz is
fordulhatna a BMW Italia forgalmazási rendszerének a Szerződés 85. cikke
 (1) bekezdésével való összeegyeztethetőségére vonatkozó kérdésben.88      Fontos
 megállapítani e tekintetben, hogy a Bizottság mindeközben nem csak azt
állapította meg, hogy az általános szabály szerint meg kell szüntetnie
egy eljárást, amennyiben a nemzeti bíróság rendelkezik hatáskörrel annak
 lefolytatására. A nemzeti bíróság előtt ugyanis már folyamatban volt
olyan, az Automec és a BMW Italia közötti – ez utóbbi forgalmazási
rendszerére vonatkozó – jogvitával kapcsolatos eljárás, amely
kapcsolódott az adott ügyhöz, és a felperes nem vitatta, hogy az olasz
bíróságok már ismerik a BMW Italia és forgalmazói közötti szerződéses
jogviszonyokat. Az adott ügy egyedi körülményei között a
pergazdaságossággal és az igazságszolgáltatás hatékonyságával
kapcsolatos indokok amellett szólnak, hogy az ügyet az a bíróság
vizsgálja ki, amelyet már korábban megkerestek az ügyhöz kapcsolódó
kérdésekkel.89      Az
 ügyet lezáró vitatott határozat jogszerűségének megítélése érdekében
azonban meg kell állapítani, hogy a panaszt tevő vállalkozásnak a
nemzeti bíróság elé történő visszautalásával a Bizottság nem ítélte-e
meg tévesen annak a védelemnek a terjedelmét, amelyet a nemzeti bíróság a
 panaszt tevőnek a Szerződés 85. cikke (1) bekezdéséből eredő jogai
tekintetében biztosítani tud.90      E
 tekintetben meg kell állapítani, hogy a 85. cikk (1) bekezdése és a 86.
 cikk közvetlen hatállyal rendelkezik a magánszemélyek közötti
kapcsolatokban, és olyan jogokat ruház a magánszemélyekre, amelyeket a
nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük (lásd a Bíróság fent
hivatkozott, 127/73. sz. ügyben 1974. január 30-én hozott ítéletét). Az
említett rendelkezések alkalmazására vonatkozó hatáskör egyaránt
megilleti a Bizottságot és a nemzeti bíróságokat (lásd különösen a
Bíróság fent hivatkozott, C-234/89. sz. ügyben 1991. február 28-án
hozott ítéletét). A hatáskörök e megosztását egyébként a Bizottság és a
nemzeti bíróságok közötti jóhiszemű együttműködés kötelezettsége
jellemzi, ami a Szerződés 5. cikkéből ered (lásd a Bíróság fent
hivatkozott, C-234/89. sz. ügyben 1991. február 28-án hozott ítéletét).91      Meg
 kell tehát vizsgálni, hogy a Bizottság számolhatott-e ezzel az
együttműködéssel a BMW Italia forgalmazási rendszerének a Szerződés 85.
cikke (1) bekezdésének való megfelelősége értékelésének biztosítása
szempontjából.92      E
 célból az olasz bíróság vizsgálhatja meg először is azt, hogy ez a
rendszer tartalmaz-e versenykorlátozásokat a Szerződés 85. cikke (1)
bekezdésének értelmében. Kétség esetén előzetes döntéshozatal céljából
kérdést terjeszthet a Bíróság elé. Ha a 85. cikk (1) bekezdésével
ellentétes versenykorlátozást állapít meg, ezt követően meg kell
vizsgálnia, hogy a rendszer a 123/85 rendelet alapján csoportmentesítés
hatálya alá tartozik-e. Ennek vizsgálata szintén hatáskörébe tartozik
(lásd a Bíróság fent hivatkozott, C-234/89. sz. ügyben 1991. február
28-án hozott ítéletét). Amennyiben kétsége merül fel az említett
rendelet érvényességét vagy értelmezését illetően, a nemzeti bíróság a
Szerződés 177. cikkével összhangban kérdését előzetes döntéshozatal
céljából ugyancsak a Bíróság elé terjesztheti. A nemzeti bíróság
valamennyi említett esetben határozhat a forgalmazási rendszernek a
Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének való megfeleléséről.93      Noha
 a nemzeti bíróságnak bizonyosan nincs hatásköre elrendelni az általa
megállapított jogsértés megszüntetését, vagy bírságot kivetni azokra a
vállalkozásokra, amelyek a jogsértést elkövették – amint azt a Bizottság
 megteheti –, mindamellett feladata a magánszemélyek közötti
kapcsolatokban a Szerződés 85. cikke (2) bekezdésének alkalmazása.
Amikor kifejezetten előírja ezt a polgári jogi szankciót, a Szerződés
azt feltételezi, hogy a nemzeti jog hatáskört biztosít a nemzeti bíróság
 számára ahhoz, hogy a versenyellenes magatartást elszenvedő
vállalkozások jogait megvédje.94      Márpedig
 a jelen esetben a felperes nem mutatott be egyetlen olyan bizonyítékot
sem, amely arra engedne következtetni, hogy az olasz jog nem rendelkezik
 egyetlen olyan jogi eszközről sem, amely lehetővé tenné a nemzeti
bíróságnak, hogy a felperes jogait megfelelően megvédje.95      Meg
 kell továbbá jegyezni, hogy a jelen ügyben mentesítési rendelet megléte
 – azzal a feltétellel hogy az alkalmazandó is – olyan tényező volt,
amelyet a Bizottság jogosan vett figyelembe az ilyen forgalmazási
rendszerre vonatkozó vizsgálat lefolytatásában rejlő közösségi közérdek
értékelésénél. Ahogy azt a Bizottság helyesen megállapította, a
csoportmentesítési rendelet fő célkitűzése ugyanis az adott tevékenységi
 ágazatban alkalmazott forgalmazási megállapodások egyedi bejelentésének
 és vizsgálatának korlátozása. Ezen kívül ilyen rendelet megléte
megkönnyíti a versenyjog nemzeti bíróság általi alkalmazását.96      Ezért
 a felperesnek a nemzeti bíróság elé történő visszautalásával a
Bizottság nem ítélte meg tévesen annak a védelemnek a terjedelmét,
amelyet a nemzeti bíróság biztosíthat a Szerződés 85. cikkének (1) és
(2) bekezdése alapján fennálló jogoknak. 97      A
 fentiek összességéből az következik, hogy vitatott határozat Elsőfokú
Bíróság általi vizsgálata nem állapított meg sem jogi vagy ténybeli
hibát, sem nyilvánvaló értékelési hibát. Ebből következik, hogy a
közösségi jog, különösen a Szerződés 155. cikkének, a 17. rendelet 3.
cikkének, és a 99/63 rendelet 6. cikkének megsértésére alapított jogalap
 nem megalapozott.98      Ezenkívül
 a fenti megfontolásokból szükségszerűen következik, hogy a vitatott
határozat indokolása elégséges, mivel a felperes jogszerűen
érvényesíthette jogait az Elsőfokú Bíróság előtt, és ez utóbbi
gyakorolhatta a jogszerűségre vonatkozó felülvizsgálatát. b)     A 123/85 rendelet jogszerűtlenségére alapított harmadik jogalapról A felek érvelése99      Keresetlevelében
 a felperes kérte a 123/85 rendelet megsemmisítését, amennyiben ez a
megtámadott határozat „elkerülhetetlen előfeltételét” jelenti, anélkül,
hogy e kérelem alátámasztására jogalapokat hozott volna fel. Válaszában a
 felperes fenntartja, hogy ez a rendelet nem alkalmazható ebben az
esetben, mert az csak a kizárólagos forgalmazási rendszert szabályozza, a
 szelektív forgalmazást nem. Hozzáteszi, hogy ha nem így volna, az
említett rendelet érvénytelen lenne, mert két nagymértékben különböző
gazdasági helyzet, nevezetesen a kizárólagos és a szelektív forgalmazás
hasonló szabályozása nyilvánvalóan ellentétes a logikával és
egyértelműen igazságtalan.100    A
 Bizottság megismétli, hogy nem határozott arról, hogy az említett
rendelet alkalmazható-e vagy sem a BMW Italia forgalmazási rendszerére,
így a felperes helytelenül tulajdonítja neki azt az álláspontot, amely
szerint ez a rendelet a jelen esetben alkalmazható lenne, és
alkalmazható lenne mind a szelektív, mind a kizárólagos forgalmazási
rendszerekre. Külön hangsúlyozza azt a tényt, hogy csak a kérelemben
bemutatott tények alapos és megfelelő vizsgálatát követően tudta volna
meghatározni e forgalmazási rendszer jellegét, ugyanakkor úgy ítélte
meg, hogy nem áll fenn elégséges közösségi érdek ennek elvégzéséhez. Az Elsőfokú Bíróság értékelése101    Mivel
 nyilvánvaló, hogy a megtámadott határozat – amely egyébként semmilyen
hivatkozást nem tartalmaz a 123/85 rendeletre vagy a BMW Italia
forgalmazási rendszerének ez utóbbival való esetleges
összeegyeztethetőségére – semmilyen formában nem szól a 123/85
rendeletnek az adott esetben való alkalmazhatóságáról, a kérdéses
jogalap hatástalan. Így tehát azt mindenképpen el kell utasítani. c)     A hatalommal való visszaélésre alapított negyedik jogalapról A felek érvelése102    A
 felperes e jogalapjával keresetlevelében azt állította, hogy a
Bizottság a közösségi szabályokat egy vállalkozás, és nem általában a
verseny védelmének céljával alkalmazta. Válaszában hozzátette, hogy a
vizsgálat megindításának elutasítása – még az 1988. július 7-i körlevél
fényében is, amelyben a BMW nyomatékosan arra kérte forgalmazóit, hogy
ne adjanak el gépjárműveket a nem szerződéses kereskedőknek, és
„közvetítő kereskedőknek vagy ügynököknek” – megerősíti a Bizottság azon
 szándékát, hogy kedvezményes bánásmódban részesítse a BMW-t, „még attól
 a gondtól is megkímélve őt, hogy indokolást kelljen adnia”. Ezenkívül
azt állítja, hogy a Bizottság által neki küldött három levél közül egyik
 sem tartalmazza az igazi indokokat, amelyek arra vezették a
Bizottságot, hogy panaszát és az általa bemutatott bizonyítékokat ne
vegye figyelembe.103    A
 Bizottság vitatja, hogy megsértette volna a panasz teljesen pártatlan
megvizsgálására vonatkozó kötelezettségét. Úgy véli, hogy objektíven
gyakorolta diszkrecionális jogkörét a hozzá benyújtott panaszok
kivizsgálása tekintetében, és felhívja a figyelmet arra, hogy a
felperesnek azt nem csak állítania kell, hanem bizonyítania is, hogy
ebben az esetben a Bizottság az említet hatáskörrel visszaélt és/vagy
azt részrehajlóan gyakorolta, más célt tartva szem előtt, mint amelynek
érdekében ezt a hatáskört a közösségi jogalkotó ráruházta. A Bizottság
azt állítja, hogy egyáltalán nem volt olyan szándéka, hogy eleve
„tisztázza” a BMW Italiát a versenyszabályok megsértésének vádja alól,
és még kevésbé, hogy úgymond az ártatlanság vélelmében részesítse.104    Viszonválaszában
 a Bizottság hozzáteszi, hogy a felperes állítása, amely szerint egymást
 követő levelei közül egyik sem tartalmazta határozatának valódi
indokait, szándékának elfogadhatatlan megkérdőjelezését jelenti, és hogy
 a „valódi indokok”, amelyeken a megtámadott határozat második része
alapul, kizárólag azok, amelyek az 1990. február 28-i levelében
szerepelnek. Az Elsőfokú Bíróság értékelése105    Meg
 kell állapítani, hogy a hatáskörrel való visszaélésre történő
hivatkozást csak akkor lehet figyelembe venni, ha a felperes objektív,
releváns és egybehangzó, állításának alátámasztására alkalmas
bizonyítékokat mutat fel (lásd például a Bíróság 361/87. és 362/87. sz.,
 Caturla-Poch és De la Fuente kontra Európai Parlament egyesített
ügyekben 1989. július 13-án hozott ítéletét [EBHT 1989., 2471. o, 2489.
o.], és az Elsőfokú Bíróság T-156/89. sz., Valverde kontra Bíróság
ügyben 1991. június 27-én hozott ítéletét [EBHT 1991., II-407. o.,
II-453. o.].106    Fontos
 tehát megvizsgálni, hogy a felperes által bemutatott bizonyítékok arra
utalnak-e, hogy ebben az ügyben a Bizottság a 17. rendelet által
ráruházott határozathozatali hatáskört más célból használta, mint
amilyen célból azt ráruházták, nevezetesen hogy felügyelje a Szerződés
85. és 86. cikkében megállapított elvek alkalmazását.107    E
 tekintetben fontos megállapítani, hogy a felperes egyetlen olyan
konkrét körülményt sem mutatott be, amelyből arra lehetne következtetni,
 hogy a Bizottság által az ügy lezárásának igazolásaként megjelölt
indokok csak ürügyek lettek volna, és hogy a ténylegesen követett cél a
versenyszabályok BMW-re való alkalmazásának elkerülése lett volna. Az a
tény, hogy a Bizottság nem értékelte a BMW magatartásának a 85. cikkel
való összeegyeztethetőségét, nem jelenti azt, hogy önkényesen járt el,
különösen mivel a felperes nem vitatta, hogy ilyen értékelés széleskörű
és összetett vizsgálatot igényelt volna. A BMW Italia 1988. július 7-i
körlevele, amelyre a felperes szintén hivatkozott, egyáltalán nem utal
hatáskörrel való visszaélésre a Bizottság részéről. Ez a levél csak
utasításokat tartalmaz, amelyeket a BMW Italia címzett valamennyi
forgalmazójához, és egyáltalán nem mutatja annak jelét, hogy a Bizottság
 meg akarta védeni a BMW-csoport társaságait a megtámadott határozat
elfogadásával. Egyebekben a felperes olyan érveket hoz fel, amelyek a
85. cikk BMW által történő megsértésének bizonyítására irányulnak.
Ugyanakkor ezek az érvek nem jelentenek olyan bizonyítékot, amelyekből
arra lehetne következtetni, hogy a Bizottságot jogszerűtlen
megfontolások vezették, amikor úgy határozott, hogy nem ellenőrzi
ezeknek az állításoknak a megalapozottságát.108    Meg
 kell tehát állapítani, hogy a hatáskörrel való visszaélés nem
bizonyított, és hogy ezért ezt a jogalapot csak elutasítani lehet.109    A
 fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a megsemmisítés
iránti kereseti kérelmet el kell utasítani. Lévén, hogy a kártérítés
iránti kereseti kérelem kizárólag ugyanazokon a jogalapokon alapul, mint
 a megsemmisítés iránti kereseti kérelem alátámasztására szolgálóak, a
Bizottság által elkövetett jogszerűtlenség hiányában a kártérítési
kérelmet is el kell utasítani anélkül, hogy dönteni kellene annak
elfogadhatóságáról. A költségekről110    Az
 eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú
Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a költségek
viselésére kell kötelezni.A fenti indokok alapjánAZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG1)      A keresetet elutasítja.2)      A felperest kötelezi a költségek viselésére.Cruz VilaçaKirschner      VesterdorfGarcía-ValdecasasLenaerts      BarringtonSaggioYeraris      SchintgenBriët       BiancarelliKihirdetve Luxembourgban, az 1992. szeptember 18‑i nyilvános ülésen.H. Jung       J. L. Cruz Vilaçahivatalvezető       elnök*	Az eljárás nyelve: olasz.


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) november 5.-i ítélete: 1996. # Marco Mazzocchi-Alemanni kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-21/95. és T-186/95. sz. egyesített ügyek