title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2017. február 16.#Agro Foreign Trade & Agency Ltd kontra Petersime NV.#A Rechtbank van Koophandel te Gent (Hollandia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökök – 86/653/EGK irányelv – Tagállami jogszabályok összehangolása – Belga átültető törvény – Kereskedelmi ügynöki szerződés – Belgiumi székhelyű megbízó és törökországi székhelyű ügynök – A belga jog választásáról szóló záradék – Alkalmazhatatlan törvény – EGK – Törökország társulási megállapodás – Összeegyeztethetőség.#C-507/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2017. február 16. (
            1
         ) (
            2
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökök — 86/653/EGK irányelv — Tagállami jogszabályok összehangolása — Belga átültető törvény — Kereskedelmi ügynöki szerződés — Belgiumi székhelyű megbízó és törökországi székhelyű ügynök — A belga jog választásáról szóló záradék — Alkalmazhatatlan törvény — EGK — Törökország társulási megállapodás — Összeegyeztethetőség”
      A C‑507/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a rechtbank van Koophandel te Gent (genti kereskedelmi bíróság, Belgium) a Bírósághoz 2015. szeptember 24‑én érkezett, 2015. szeptember 3‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      az Agro Foreign Trade & Agency Ltd

      és
      a Petersime NV

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök (előadó), E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund és S. Rodin bírák,
      főtanácsnok: M. Szpunar,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. július 13‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az Agro Foreign Trade & Agency Ltd képviseletében A. Hansebout és C. Vermeersch advocaten,

               —

               a Petersime NV képviseletében V. Pede, S. Demuenynck és J. Vanherpe advocaten,

               —

               a belga kormány képviseletében M. Jacobs és L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben, segítőik: E. De Gryse avocat és E. de Duve advocaat,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében F. Ronkes Agerbeek, M. Wilderspin és H. Tserepa‑Lacombe, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. október 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18‑i 86/653/EGK tanácsi irányelv (HL 1986. L 382., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 177. o.), valamint az Európai Gazdasági Közösség és Törökország között társulást létrehozó megállapodás – amelyet 1963. szeptember 12‑én Ankarában írt alá egyrészről a Török Köztársaság, másrészről az EGK tagállamai és a Közösség, és amely megállapodást a Közösség nevében az 1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal (HL 1964. L 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 10. o.) kötöttek meg, hagytak jóvá és erősítettek meg (a továbbiakban: társulási megállapodás) – értelmezésére irányul.

               2

               Ezt a kérelmet a törökországi székhelyű Agro Foreign Trade & Agency Ldt (a továbbiakban: Agro) és a belgiumi székhelyű Petersime NV között az e két társaság között fennálló kereskedelmi ügynöki szerződés Petersime általi felmondásából állítólagosan következő különböző károk megtérítése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 86/653 irányelv

               3

               A 86/653 irányelv második és harmadik preambulumbekezdése szerint:
               „mivel a kereskedelmi képviseletre vonatkozó nemzeti jogszabályok eltérései alapvetően befolyásolják a versenyfeltételeket, és e tevékenység folytatását a Közösségen belül, valamint mind a kereskedelmi ügynököket a megbízóikkal szemben megillető védelemre, mind a kereskedelmi ügyletek biztonságára nézve hátrányosak; továbbá mivel ezen eltérések alapvetően gátolják a kereskedelmi képviseleti szerződések létrejöttét és működését, amennyiben az ügynök és a megbízó különböző tagállamokban telepedett le;
               mivel a tagállamok közötti áruforgalmat az egységes piaci feltételekhez hasonló feltételek mellett célszerű folytatni és ez szükségessé teszi a tagállamok jogrendszereinek közelítését a közös piac megfelelő működéséhez szükséges mértékig; mivel ebben a megközelítésben a nemzetközi magánjogi szabályok – a kereskedelmi képviseletre vonatkozóan – nem oldják fel a fent említett ellentmondásokat, még egységes szabályok megalkotása esetén sem, éppen ezért szükséges a javasolt harmonizáció, ezen szabályok létezése ellenére”.

               4

               Ezen irányelv 17. és 18. cikke pontosítja azokat a feltételeket, amelyek mellett a kereskedelmi ügynöknek joga van kártalanításhoz vagy azon kárának megtérítéséhez, amelyet a megbízóval való kapcsolatának megszűnése eredményeképpen szenvedett el.

               5

               Az említett irányelv 17. cikkének (1) bekezdése értelmében:
               „A tagállamok kötelesek megtenni a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a kereskedelmi ügynök az ügynöki szerződés megszűnése után […] kártalanítást kapjon, vagy […] kárát megtérítsék.”

         A társulási megállapodás

               6

               A társulási megállapodás 2. cikkének (1) bekezdéséből következően annak célja a szerződő felek közötti kereskedelmi és gazdasági kapcsolatok folyamatos és kiegyensúlyozott megerősítésének elősegítése, annak teljes mértékű figyelembevételével, hogy biztosítani kell a török gazdaság gyorsuló fejlődését, továbbá javítani kell a török lakosság foglalkoztatási szintjét és életkörülményeit.

               7

               Ennek érdekében a társulási megállapodás magában foglal egy előkészítő szakaszt, amely lehetővé teszi a Török Köztársaságnak, hogy a Közösségtől kapott támogatással megerősítse gazdaságát (e megállapodás 3. cikke), egy átmeneti szakaszt, amelynek során biztosítják a vámunió fokozatos megvalósítását és a gazdaságpolitikák összehangolását (az említett megállapodás 4. cikke), és egy zárószakaszt, amely a vámunión alapul, és magában foglalja a Szerződő Felek gazdaságpolitikáinak szorosabb összehangolását (ugyanezen megállapodás 5. cikke).

               8

               A társulási megállapodásnak „Az átmeneti szakasz megvalósítása” címet viselő II. címében található 14. cikke szerint:
               „A Szerződő Felek megállapodnak abban, hogy az [EUMSZ 51., EUMSZ 52., EUMSZ 54. és EUMSZ 56–61.] cikk szolgál iránymutatásul a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó, az egymás között fennálló korlátozások megszüntetésének megvalósításához.” [nem hivatalos fordítás]

         A kiegészítő jegyzőkönyv

               9

               A társulási megállapodáshoz csatolt, Brüsszelben 1970. november 23‑án aláírt – a Közösség nevében az 1972. december 19‑i 2760/72/EGK tanácsi rendelettel (HL 1972. L 293., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 41. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített – kiegészítő jegyzőkönyv (a továbbiakban: kiegészítő jegyzőkönyv), amely a 62. cikkének megfelelően a társulási megállapodás szerves részét képezi, az 1. cikke értelmében az e megállapodás 4. cikkében említett átmeneti szakasz megvalósításához szükséges feltételeket, részletes szabályokat és ütemtervet állapítja meg.

               10

               A kiegészítő jegyzőkönyv tartalmazza „A személyek és szolgáltatások mozgása” megnevezésű II. címet, amelynek II. fejezete a letelepedési jogra, a szolgáltatásokra és a közlekedésre vonatkozik.

               11

               A kiegészítő jegyzőkönyv említett II. címének II. fejezetében szereplő 41. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
               „A Szerződő Felek tartózkodnak attól, hogy egymás között új korlátozásokat vezessenek be a letelepedési joggal és a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatban.”

         A belga jog

               12

               Az 1995. április 13‑i wet betreffende de handelsagentuurovereenkomst (a kereskedelmi ügynöki szerződésről szóló törvény, a Moniteur belge1995. június 2‑i száma, 15621. o., a továbbiakban: 1995. évi törvény) a 86/653 irányelv belga jogba való átültetésére irányul.

               13

               Az 1995. évi törvény 27. cikke a következőképpen szól:
               „Azon nemzetközi megállapodások alkalmazására is figyelemmel, amelyekben Belgium részes fél, az üzleti tevékenységének fő helyével Belgiumban rendelkező kereskedelmi ügynök valamennyi tevékenységére a belga jog irányadó, és valamennyi tevékenysége a belga bíróságok joghatósága alá tartozik.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               14

               Az Agro egy török jog szerinti, ankarai (Törökország) székhelyű társaság, amely a mezőgazdasági termékek importjának és forgalmazásának ágazatában tevékeny. A Petersime egy belga jog szerinti, olsenei (Belgium) székhelyű, a baromfipiac részére keltetőközpontokat és berendezéseket fejlesztő, gyártó és értékesítő társaság.

               15

               1992. július 1‑jén a Petersime kereskedelmi ügynöki szerződést kötött az Agro jogelődjével, akinek helyébe később az 1996. augusztus 1‑jén aláírt szerződés alapján az Agro lépett. E szerződés alapján a Petersime mint megbízó a termékeinek Törökország területére vonatkozó kizárólagos értékesítési jogait az Agróra mint kereskedelmi ügynökre engedményezte. Az eredetileg egy évre kötött szerződés rendelkezése szerint a szerződés minden évben további tizenkét hónapra automatikusan meghosszabbodik, kivéve ha azt valamelyik fél az egy éves időszak vége előtt legalább három hónappal ajánlott levélben felmondja. Egyébiránt az említett szerződés értelmében a szerződésre a belga jog alkalmazandó, és a jogviták megoldására kizárólag a genti (Belgium) bíróságok rendelkeznek joghatósággal.

               16

               2013. március 26‑i levelével a Petersime közölte az Agróval a kereskedelmi ügynöki szerződés 2013. június 30‑i hatállyal való felmondását. 2014. március 5‑én az Agro eljárást indított a rechtbank van Koophandel te Gentnél (genti kereskedelmi bíróság, Belgium) annak érdekében, hogy e bíróság kötelezze a Petersimét a szerződés megszűnése esetén járó kártalanítás, továbbá lelépési díj megfizetésére, a fennmaradó készlet visszavételére, valamint a fennálló követelések megfizetésére.

               17

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy követeléseinek alátámasztása érdekében az Agro a kereskedelmi ügynökök számára az 1995. évi törvényben biztosított védelemre hivatkozik. E tekintetben az Agro azzal érvel, hogy a jelen ügyben ez utóbbi törvény rendelkezései alkalmazandók, mivel a felek érvényesen a belga jogot választották az általuk kötött szerződésre alkalmazandó jogként. A Petersime ezzel szemben arra hivatkozik, hogy csak az általános belga jog alkalmazandó, mivel az 1995. évi törvény csak annyiban alkalmazandó, amennyiben a kereskedelmi ügynök Belgiumban végzi tevékenységét, ami a jelen esetben nem így van.

               18

               A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a felek kifejezett választása alapján a jelen esetben a belga jog az alkalmazandó jog. E bíróság szerint ez ugyanakkor nem jelenti az 1995. évi törvény alkalmazását, mivel annak területi hatálya a jelek szerint azokra a kereskedelmi ügynökökre korlátozódik, akik üzleti tevékenységének fő helye Belgiumban található. Az 1995. évi törvénynek a belga jogrendszer szerint értelmezendő 27. cikke ugyanis arra a következtetésre vezet, hogy e törvény önkorlátozó jellegű, így elveszíti kötelező jellegét akkor, ha a kereskedelmi ügynök üzleti tevékenységének fő helye nem Belgiumban található, a feleknek a belga jog általános alkalmazandóságára irányuló esetleges választásától függetlenül.

               19

               E körülmények között a rechtbank van Koophandel te Gent (genti kereskedelmi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Összeegyeztethető‑e a 86/653 irányelvet a belga nemzeti jogba átültető 1995. évi törvény a 86/653 irányelvvel és/vagy a kifejezetten a Török Köztársaság Európai Unióhoz történő csatlakozására irányuló társulási megállapodás rendelkezéseivel és/vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó korlátozások egymás közötti megszüntetésére vonatkozó, a Török Köztársaság és az Unió között fennálló kötelezettségekkel, ha az említett törvény úgy rendelkezik, hogy csak az üzleti tevékenységük fő helyével Belgiumban rendelkező kereskedelmi ügynökökre alkalmazandó, és nem alkalmazható abban az esetben, ha egy belgiumi székhelyű megbízó és egy törökországi székhelyű kereskedelmi ügynök kifejezetten a belga jogot választották alkalmazandó jogként?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               20

               Mindenekelőtt rá kell mutatni arra, hogy a Bírósághoz benyújtott észrevételek eltérést mutatnak a 86/653 irányelvet átültető 1995. évi törvény 27. cikkének értelmezése, illetve az alapeljárásban szóban forgó helyzetre való alkalmazása tekintetében.

               21

               Az alapeljárásban részt vevő felek a kérdést előterjesztő bírósághoz hasonlóan lényegében úgy vélik, hogy az 1995. évi törvénynek a belga jogrendszer szerint értelmezendő 27. cikke alapján e törvény nem alkalmazandó az alapeljárásban szereplőhöz hasonló kereskedelmi ügynöki szerződésre, amelynek keretében a megbízó belgiumi székhelyű, míg a kereskedelmi ügynök Törökországban rendelkezik székhellyel és ott folytatja az e szerződésből fakadó tevékenységet, oly módon, hogy e körülmények között az említett szerződés felmondása esetén a kereskedelmi ügynök nem hivatkozhat az említett törvény által biztosított védelemre, jóllehet az alapeljárásban szóban forgó szerződésben részes felek a belga jogot választották az e szerződésre alkalmazandó jogként.

               22

               Ezzel szemben a belga kormány fenntartja, hogy az 1995. évi törvény 27. cikkének a kérdést előterjesztő bíróság állításával ellentétben nincs önkorlátozó jellege, ezért e törvény alkalmazandó az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetre, ahol a belgiumi székhelyű megbízó és a törökországi székhelyű kereskedelmi ügynök kifejezetten a belga jogot választotta alkalmazandó jogként.

               23

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ami a nemzeti jogrend rendelkezéseinek értelmezését illeti, a Bíróságnak főszabály szerint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglalt minősítésre kell hagyatkoznia. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel valamely tagállam belső jogának értelmezésére (2011. március 17‑iNaftiliaki Etaireia Thasou és Amaltheia I Naftiki Etaireia ítélet, C‑128/10 és C‑129/10, EU:C:2011:163, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               24

               Következésképpen az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglaltakból kiindulva kell megválaszolni a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdést.

               25

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 86/653 irányelvet és/vagy a társulási megállapodást úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az ezen irányelvet az érintett tagállam jogába átültető nemzeti szabályozás, amely kizárja a hatálya alól az olyan kereskedelmi ügynöki szerződést, amelynek keretében a kereskedelmi ügynök Törökországban rendelkezik székhellyel, és ott folytatja az e szerződésből fakadó tevékenységét, míg a megbízó székhelye az említett tagállamban található, oly módon, hogy e körülmények között a kereskedelmi ügynök nem hivatkozhat azokra a jogokra, amelyeket az említett irányelv az ilyen kereskedelmi ügynöki szerződés megszűnése esetén biztosít a kereskedelmi ügynökök számára.

         A 86/653 irányelvről

               26

               A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésnek a 86/653 irányelv tekintetében való megválaszolása érdekében meg kell vizsgálni, hogy ezen irányelv hatálya alá tartozik‑e az a kereskedelmi ügynök, aki a kereskedelmi ügynöki szerződésből fakadó tevékenységet Törökországban folytatja, és akinek a megbízója az alapeljárás felpereséhez hasonlóan valamely tagállamban rendelkezik székhellyel.

               27

               Meg kell állapítani, hogy sem a 86/653 irányelv 17. és 18. cikke, sem az irányelv egyéb rendelkezései nem szabályozzák kifejezetten ezt az esetet. Ugyanakkor a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (lásd különösen: 2014. november 20‑iUtopia‑ítélet, C‑40/14, EU:C:2014:2389, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               E tekintetben nyilvánvaló, hogy az említett irányelv célja a tagállamok jogának összehangolása a kereskedelmi ügynöki szerződés felei közötti jogviszonyok területén (2006. március 23‑iHonyvem Informazioni Commerciali ítélet, C‑465/04, EU:C:2006:199, 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               29

               Amint az a 86/653 irányelv második és harmadik preambulumbekezdéséből kitűnik, az irányelvben előírt harmonizációs intézkedések célja az, hogy a kereskedelmi ügynököket védjék a megbízóikkal fennálló kapcsolatukban, megszüntessék a kereskedelmi ügynöki tevékenység gyakorlásának korlátozásait, egységesítsék az Unión belüli versenyfeltételeket, előmozdítsák és növeljék a kereskedelmi ügyletek biztonságát, valamint a kereskedelmi képviseletről szóló tagállami jogszabályok közelítésével megkönnyítse a tagállamok közötti áruforgalmat. Evégett ezen irányelv többek között a 13–20. cikkében megállapítja a kereskedelmi ügynöki szerződés megkötésének és megszűnésének szabályait (lásd ebben az értelemben: 2013. október 17‑iUnamar‑ítélet, C‑184/12, EU:C:2013:663, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2015. december 3‑iQuenon K. ítélet, C‑338/14, EU:C:2015:795, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               30

               Ebben az összefüggésben a Bíróság már kimondta, hogy a 86/653 irányelv 17. és 18. cikke alapvető jelentőséggel bír, mivel meghatározzák a védelem azon szintjét, amelynek a kereskedelmi ügynökök számára történő biztosítását az uniós jogalkotó észszerűnek tartotta az egységes piac megteremtése keretében, továbbá megállapította, hogy az irányelv által e célból létrehozott rendszer imperatív jellegű (lásd: 2013. október 17‑iUnamar‑ítélet, C‑184/12, EU:C:2013:663, 39. és 40. pont).

               31

               Egyébiránt a Bíróság pontosította, hogy az említett irányelv 17–19. cikkében előírt rendszer célja, hogy valamennyi kereskedelmi ügynök számára biztosítsa a belső piacon a letelepedés szabadságát és a torzításmentes versenyt, ezért az EUM‑Szerződés célkitűzéseinek megvalósításához szükségesnek mutatkozik e rendelkezések betartása az Unió területén (2000. november 9‑iIngmar‑ítélet, C‑381/98, EU:C:2000:605, 24. pont).

               32

               Végül a Bíróság megállapította, hogy lényeges az uniós jogrend számára, hogy egy harmadik államban székhellyel rendelkező megbízó, akinek a kereskedelmi ügynöke az Unión belül gyakorolja a tevékenységét, ne tudja megkerülni az említett rendelkezéseket egy egyszerű jogválasztási záradék segítségével. A szóban forgó rendelkezések szerepéből következően ugyanis szükséges azok alkalmazása, amennyiben a tényállás szoros összefüggésben áll az Unióval, különösen ha a kereskedelmi ügynök valamely tagállam területén gyakorolja a tevékenységét, akármilyen jognak is kívánták a felek a szerződést alávetni (2000. november 9‑iIngmar‑ítélet, C‑381/98, EU:C:2000:605, 25. pont).

               33

               Márpedig, ha az alapeljáráshoz hasonlóan a kereskedelmi ügynök az Unión kívül gyakorolja a tevékenységét, akkor az, hogy a megbízó székhelye valamely tagállamban található, nem kapcsolódik kellően szorosan az Unióhoz ahhoz, hogy alkalmazni lehessen a 86/653 irányelv rendelkezéseit, figyelemmel az irányelv által megvalósítani kívánt, a Bíróság ítélkezési gyakorlata által pontosított célkitűzésre.

               34

               Ugyanis a kereskedelmi ügynökök közötti versenyfeltételek Unión belüli egységesítéséhez nem szükséges, hogy az Unión kívüli székhellyel rendelkező és a tevékenységüket az Unión kívül gyakorló kereskedelmi ügynökök számára az Unión belül székhellyel rendelkező és/vagy a tevékenységüket az Unión belül gyakorló ügynököket megillető védelemhez hasonló védelmet nyújtsanak.

               35

               E körülmények között, függetlenül attól, hogy a megbízó valamely tagállamban rendelkezik székhellyel, nem tartozik a 86/653 irányelv hatálya alá az alapeljárás felpereséhez hasonló kereskedelmi ügynök, aki a kereskedelmi ügynöki szerződésből fakadó tevékenységet Törökországban gyakorolja, és ezért őt nem kötelező az ezen irányelv által a kereskedelmi ügynökök számára biztosított védelemben részesíteni.

               36

               Következésképpen önmagában a 86/653 irányelv alapján a tagállamok nem kötelesek harmonizációs intézkedéseket elfogadni az alapeljárásban szereplőhöz hasonló körülmények között lévő kereskedelmi ügynökök vonatkozásában, és ennélfogva az alapeljárásban szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás nem ellentétes ezzel az irányelvvel.

         A társulási megállapodásról

               37

               Mivel a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merül fel a 86/653 irányelvben előírt védelmi rendszernek a törökországi székhelyű olyan kereskedelmi ügynökre való alkalmazhatósága tekintetében, akinek a megbízója valamely tagállamban rendelkezik székhellyel, tekintettel a Török Köztársaság és az Unió azon kötelezettségeire, hogy a társulási megállapodás keretében megszüntessék egymás között a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó korlátozásokat, meg kell vizsgálni, hogy a 86/653 irányelvnek a törökországi székhelyű kereskedelmi ügynökökre történő alkalmazása eredhet‑e a társulási megállapodás ilyen kötelezettségekre vonatkozó rendelkezéseiből, vagyis az említett megállapodás 14. cikkéből és a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdéséből.

               38

               Ami a társulási megállapodás 14. cikkét illeti, magának e rendelkezésnek a szövegéből, valamint az említett megállapodás célkitűzéséből kétségtelenül az következik, hogy az EUMSZ 45. és EUMSZ 46. cikk, illetve a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó szerződéses rendelkezések keretében elfogadott elveket a lehető legnagyobb mértékben ki kell terjeszteni a török állampolgárokra is annak érdekében, hogy a szerződő felek között megszűnjenek a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozásai (2003. október 21‑iAbatay és társai ítélet, C‑317/01 és C‑369/01, EU:C:2003:572, 112. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               39

               Mindazonáltal magának a megállapodásnak az ilyen értelmű kifejezett rendelkezései hiányában a belső piacra vonatkozó uniós jogi rendelkezéseknek – beleértve a Szerződés rendelkezéseit – adott értelmezés nem alkalmazható automatikusan az Unió és valamely harmadik állam közötti megállapodás értelmezésére (2013. szeptember 24‑iDemirkan‑ítélet, C‑221/11, EU:C:2013:583, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               40

               Ebben a tekintetben a Bíróság már megállapította, hogy a társulási megállapodás 14. cikkében az „iránymutatásul” szó használata nem arra kötelezi a szerződő feleket, hogy a Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseit, vagy az ezek végrehajtása érdekében elfogadott rendelkezéseket önmagukban alkalmazzák, hanem csupán arra, hogy azokat iránymutatásként vegyék figyelembe az ezen megállapodás célkitűzéseinek megvalósítása érdekében elfogadandó intézkedéseknél (2013. szeptember 24‑iDemirkan‑ítélet, C‑221/11, EU:C:2013:583, 45. pont).

               41

               Egyébiránt, ami különösen az Unió és a Török Köztársaság közötti társulást illeti, a Bíróság korábban már úgy ítélte meg, hogy annak meghatározása céljából, hogy az uniós jog valamely rendelkezését lehet‑e analógia útján alkalmazni e társulás keretében, egyrészről a társulási megállapodással elérni kívánt célt és az annak hátterét képező összefüggéseket, másrészről pedig a szóban forgó uniós jogi eszközzel elérni kívánt célt és az annak hátterét képező összefüggéseket kell összehasonlítani (2013. szeptember 24‑iDemirkan‑ítélet, C‑221/11, EU:C:2013:583, 48. pont).

               42

               Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a társulási megállapodás és a kiegészítő jegyzőkönyv alapvetően Törökország gazdasági fejlődésének előmozdítását célozza, és ezáltal kizárólag gazdasági cél elérésére törekszik (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 24‑iDemirkan‑ítélet, C‑221/11, EU:C:2013:583, 50. pont).

               43

               Az EUMSZ 21. cikk értelmében az uniós polgárokat megilletőhöz hasonló, a személyek általános szabad mozgását lehetővé tevő gazdasági szabadságok előmozdítása nem tartozik a társulási megállapodás céljai közé. A személyek Törökország és az Unió közötti szabad mozgásának általános elvét ugyanis sem a társulási megállapodás, sem a kiegészítő jegyzőkönyv nem írja elő. A társulási megállapodás egyébiránt kizárólag a fogadó tagállam területén biztosítja bizonyos jogok gyakorlását (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 24‑iDemirkan‑ítélet, C‑221/11, EU:C:2013:583, 53. pont).

               44

               Ezzel szemben az uniós jog keretében a letelepedés szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának – a kereskedelmi ügynökök tekintetében a 86/653 irányelvben előírt rendszer útján történő –védelme a belső határok nélküli térségként létrehozott belső piac megteremtésének célkitűzésén nyugszik, minden olyan akadályt elhárítva, amely e piac megteremtését gátolná.

               45

               Így a Szerződések és a társulási megállapodás között az elérni kívánt cél tekintetében mutatkozó különbségekkel ellentétes lenne, ha úgy tekintenénk, hogy a kereskedelmi ügynökök tekintetében a 86/653 irányelvben előírt védelmi rendszer az említett megállapodás keretében kiterjed a törökországi székhelyű kereskedelmi ügynökökre.

               46

               Az, hogy – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik – a Török Köztársaság átültette ezt az irányelvet a nemzeti jogrendjébe, semmiben sem módosítja a fenti következtetést, mivel ez az átültetés nem a társulási megállapodás által előírt kötelezettségből, hanem e harmadik állam szándékából fakad.

               47

               Ami a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdését illeti, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a társulási megállapodáshoz csatolt, a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 társulási tanácsi határozat 13. cikkében és a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdésében foglalt „standstill” klauzulák általános jelleggel tiltják minden olyan új belső intézkedés bevezetését, amelynek az lenne a célja vagy hatása, hogy a gazdasági szabadságnak az érintett tagállam területén történő, török állampolgár általi gyakorlását azon feltételeknél korlátozóbb feltételeknek vesse alá, mint amelyek az említett határozatnak vagy jegyzőkönyvnek e tagállam vonatkozásában történt hatálybalépése időpontjában irányadók voltak (2016. április 12‑iGenc‑ítélet, C‑561/14, EU:C:2016:247, 33. pont).

               48

               Ebből az következik, hogy a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdése csak azokra a török állampolgárokra vonatkozik, akik a letelepedési szabadságukat vagy a szolgáltatásnyújtási szabadságukat valamely tagállamban gyakorolják.

               49

               Következésképpen a törökországi székhelyű kereskedelmi ügynök, aki az alapeljárás felpereséhez hasonlóan nem folytat szolgáltatásnyújtást az érintett tagállamban, nem tartozik e rendelkezés személyi hatálya alá.

               50

               Ezért nem szükséges annak megvizsgálása, hogy az 1995. évi törvény a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „új korlátozást” képez‑e.

               51

               E körülmények között meg kell állapítani, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás a társulási megállapodással sem ellentétes.

               52

               A fenti megfontolásokra tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 86/653 irányelvet és a társulási megállapodást úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az ezen irányelvet az érintett tagállam jogába átültető nemzeti szabályozás, amely kizárja a hatálya alól az olyan kereskedelmi ügynöki szerződést, amelynek keretében a kereskedelmi ügynök Törökországban rendelkezik székhellyel, és ott folytatja az e szerződésből fakadó tevékenységét, míg a megbízó székhelye az említett tagállamban található, oly módon, hogy e körülmények között a kereskedelmi ügynök nem hivatkozhat azokra a jogokra, amelyeket az említett irányelv az ilyen kereskedelmi ügynöki szerződés megszűnése esetén biztosít a kereskedelmi ügynökök számára.

         A költségekről

               53

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                     A tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18‑i 86/653/EGK tanácsi irányelvet és az Európai Gazdasági Közösség és Törökország között társulást létrehozó megállapodást, amelyet 1963. szeptember 12‑én Ankarában írt alá egyrészről a Török Köztársaság, másrészről az EGK tagállamai és a Közösség, és amely megállapodást a Közösség nevében az 1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal kötöttek meg, hagytak jóvá és erősítettek meg, úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az ezen irányelvet az érintett tagállam jogába átültető nemzeti szabályozás, amely kizárja a hatálya alól az olyan kereskedelmi ügynöki szerződést, amelynek keretében a kereskedelmi ügynök Törökországban rendelkezik székhellyel, és ott folytatja az e szerződésből fakadó tevékenységét, míg a megbízó székhelye az említett tagállamban található, oly módon, hogy e körülmények között a kereskedelmi ügynök nem hivatkozhat azokra a jogokra, amelyeket az említett irányelv az ilyen kereskedelmi ügynöki szerződés megszűnése esetén biztosít a kereskedelmi ügynökök számára.

                     Aláírások

            (
            1
         )	Az eljárás nyelve: holland.
      (
            2
         )	A jelen szöveg 48. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.


A Bíróság július 12.-i ítélete: 1984. # Ulrich Hofmann kontra Barmer Ersatzkasse. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landessozialgericht Hamburg - Németország. # Féfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód. # 184/83. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2012. május 24.#Peter Hehenberger kontra Republik Österreich.#A Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Ausztria) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Mezőgazdaság – Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap – 1257/1999/EK rendelet és 817/2004/EK rendelet – Agrár-környezetvédelmi termelési módszerekhez nyújtott támogatás – Ellenőrzések – Mezőgazdasági támogatás kedvezményezettje – A helyszíni ellenőrzés végrehajtásának megakadályozása – A több éven keresztül folyósított támogatások teljes összegének visszafizetését megkövetelő nemzeti szabályozás – Összeegyeztethetőség.#C‑188/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
      2012. május 24. (
            *1
         )
      „Mezőgazdaság — Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap — 1257/1999/EK rendelet és 817/2004/EK rendelet — Agrár-környezetvédelmi termelési módszerekhez nyújtott támogatás — Ellenőrzések — Mezőgazdasági támogatás kedvezményezettje — A helyszíni ellenőrzés végrehajtásának megakadályozása — A több éven keresztül folyósított támogatások teljes összegének visszafizetését megkövetelő nemzeti szabályozás — Összeegyeztethetőség”
      A C-188/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Ausztria) a Bírósághoz 2011. április 20-án érkezett, 2011. április 12-i határozatával terjesztett elő az előtte

         Peter Hehenberger

      és
      a Republik Österreich

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
      tagjai: J. Malenovský tanácselnök, Juhász E. és G. Arestis (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. március 8-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               P. Hehenberger képviseletében K. F. Lughofer Rechtsanwalt,

               —

               az osztrák kormány képviseletében A. Posch, S. Schmid, G. Holley és D. Müller, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a görög kormány képviseletében I. K. Chalkias és A. E. Vasilopoulou, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében G. von Rintelen és B. Schima, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalapból (EMOGA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról, valamint egyes rendeletek módosításáról, illetve hatályon kívül helyezéséről szóló, 1999. május 17-i 1257/1999/EK tanácsi rendeletnek (HL L 160., 80. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 391. o.) az 1257/1999 rendelet alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2004. április 29-i 817/2004/EK rendelettel (HL L 153., 30. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 46. kötet, 87. o.) összefüggésben történő értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a P. Hehenberger mezőgazdasági termelő és az Osztrák Köztársaság között az előbbi számára az osztrák hatóságok által több éven keresztül nyújtott agrár-környezetgazdálkodási támogatásoknak az 1257/1999 rendelet alapján történő visszafizetése tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               Az 1257/1999 rendelet 22. cikke az „Agrár-környezetvédelem” című VI. fejezet alatt a következőket írja elő:
               „A környezet védelmét és a természeti környezet megőrzését szolgáló mezőgazdasági termelési módszerekhez (agrár-környezetvédelem) nyújtott támogatás hozzájárul a Közösség mezőgazdasági és környezetvédelmi célkitűzéseinek eléréséhez.
               Az ilyen támogatás elősegíti:

                        —

                        a környezet védelmével és minőségének javításával, a táj és annak jellegzetességei, a természeti erőforrások, a talaj és a genetikai sokféleség védelmével és minőségének javításával összeegyeztethető, a mezőgazdasági földterületek hasznosítására irányuló módszerek alkalmazását,

                        —

                        a gazdálkodás környezetbarát módon történő külterjessé tételét és az alacsony intenzitású legeltetési rendszerek keretében történő gazdálkodást,

                        —

                        a veszélyeztetett, nagy természeti értéket képviselő, művelés alatt álló területek megóvását,

                        —

                        a mezőgazdasági földterület tájképének és történelmi jellegzetességeinek fenntartását,

                        —

                        a környezettervezés alkalmazását a gazdálkodási gyakorlatban.”

               4

               E rendelet 23. cikke előírja:
               „(1)   Támogatásban részesülnek azok a gazdálkodók, akik legalább ötéves időtartamra agrár-környezetvédelmi kötelezettséget vállalnak. Amennyiben szükséges, bizonyos kötelezettségfajtákra vonatkozóan – környezeti hatásukra tekintettel – hosszabb időtartamot kell meghatározni.
               (2)   Az agrár-környezetvédelmi kötelezettségvállalásnak többet kell jelentenie a helyes gazdálkodási gyakorlat alkalmazásánál.
               E kötelezettségvállalás keretében olyan szolgáltatásokat kell nyújtani, amelyeket más támogatási intézkedések, például a piactámogatás vagy a kompenzációs támogatás, nem tudnak nyújtani.”

               5

               Az említett rendelet 24. cikkének szövege a következő:
               „(1)   Az agrár-környezetvédelmi kötelezettségvállaláshoz a támogatást évente kell adni, és kiszámítása a következők alapján történik:

                        —

                        elmaradt bevétel,

                        —

                        az adott kötelezettségvállalásból származó többletköltségek, és

                        —

                        pénzügyi ösztönző nyújtásának szükségessége.

                  A kötelezettségek teljesítéséhez szükséges, nem jövedelemtermelő beruházásokat szintén figyelembe lehet venni az éves támogatás szintjének kiszámításánál.
               (2)   A közösségi támogatás által támogatható éves maximális összegeket a melléklet tartalmazza. Ezen összegek alapja a mezőgazdasági üzemnek az a része, amelyre agrár-környezetvédelmi kötelezettségvállalás vonatkozik.”

               6

               A 817/2004 rendelet II. fejezetének „Kérelmek, ellenőrzések és szankciók” című 6. szakaszában található 67. cikke kimondja:
               „(1)   A programban való részvételre irányuló kezdeti kérelmeket és a későbbi kifizetés iránti kérelmeket oly módon kell ellenőrizni, amely biztosítja a támogatás feltételeinek való megfelelés hatékony ellenőrzését.
               A tagállamok meghatározzák az egyes támogatási intézkedések vizsgálatára alkalmas módszereket és eszközöket, valamint az ellenőrzések által érintett személyeket.
               A tagállamok szükség szerint igénybe veszik az 1782/2003/EK rendelettel bevezetett integrált igazgatási és ellenőrzési rendszert.
               (2)   Az ellenőrzés adminisztratív és helyszíni ellenőrzésből áll.”

               7

               A 817/2004 rendelet 69. cikke előírja:
               „A helyszíni ellenőrzést a 2419/2001/EK rendelet III. címében foglaltaknak megfelelően kell végezni. Ez az ellenőrzés évente a kedvezményezettek legalább 5%-át és a programozási dokumentumokban meghatározott összes különböző típusú vidékfejlesztési intézkedést érinti. […]
               Helyszíni ellenőrzések az egyes vidékfejlesztési intézkedésekben rejlő kockázatok elemzése alapján az egész év folyamán zajlanak. Az 1257/1999/EK rendelet II. címének I., VII., VIII. és IX. fejezeteiben foglalt beruházási támogatási intézkedések vonatkozásában a tagállamok úgy rendelkezhetnek, hogy a helyszíni ellenőrzés csak a megvalósítás alatt álló projekteket érinti.
               Az ellenőrzés a kedvezményezettnek minden olyan kötelezettségvállalására és kötelezettségére kiterjed, amely a látogatás alkalmával ellenőrizhető.”

               8

               A 817/2004 rendelet 71. cikke (2) bekezdésének szövege a következő:
               „Jogosulatlan kifizetés esetén az adott vidékfejlesztési intézkedés érintett egyéni kedvezményezettje a 2419/2001/EK rendelet 49. cikkének megfelelően köteles visszafizetni az összeget.”

               9

               A 817/2004 rendelet 73. cikke kimondja:
               „A tagállamok megállapítják az e rendelet rendelkezéseinek megsértése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, és minden szükséges intézkedést megtesznek azok érvényesítése érdekében. Az előírt szankciókra vonatkozóan követelmény a hatékonyság, az arányosság és a visszatartó erő.”

               10

               A 3508/92/EGK tanácsi rendelettel az egyes közösségi támogatási intézkedésekre vonatkozóan létrehozott egységes igazgatási és ellenőrzési rendszer részletes alkalmazási szabályainak megállapításáról szóló, 2001. december 11-i 2419/2001/EK bizottsági rendelet (HL L 327., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 34. kötet, 308. o.) „Ellenőrzések” című III. címe alatt található 17. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A helyszíni ellenőrzéseket előzetes bejelentés nélkül kell végrehajtani. A legszükségesebbekre korlátozódó előzetes értesítés azonban megadható, ha az ellenőrzés célját nem veszélyezteti. Az ilyen értesítés, a teljes mértékben indokolt esetek kivételével, nem történhet az ellenőrzés előtti 48 órás időtartamot megelőzően.
               (2)   Ahol alkalmazható, az ebben a rendeletben említett helyszíni ellenőrzéseket és bármely más, a közösségi szabályokban előírt ellenőrzéseket egyszerre kell végrehajtani.
               (3)   Az érintett kérelmet vagy kérelmeket el kell utasítani, ha a mezőgazdasági termelő vagy képviselője megakadályozza a helyszíni ellenőrzés végrehajtását.”

               11

               A 2419/2001 rendeletet hatályon kívül helyezte a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási rendszerek közös szabályainak megállapításáról és a mezőgazdasági termelők részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról szóló, 2003. szeptember 29-i 1782/2003/EK tanácsi rendelet által előírt kölcsönös megfeleltetés, moduláció, valamint integrált igazgatási és ellenőrzési rendszer végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2004. április 21-i 796/2004/EK bizottsági rendelet (HL L 141., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 44. kötet, 243. o.). A 796/2004 rendelet értelmében azt a 2005. január 1-jétől kezdődő gazdasági évekkel vagy támogatási időszakokkal kapcsolatos támogatási kérelmekre kell alkalmazni, és a 2419/2001 rendeletre történő hivatkozásokat e rendeletre történő hivatkozásnak kell tekinteni.

               12

               A 796/2004 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése, amely felváltotta a 2419/2001 rendelet 17. cikkének (3) bekezdését, a következőképpen szól:
               „Az érintett támogatási kérelmet elutasítják, ha a mezőgazdasági termelő vagy képviselője megakadályozza a helyszíni ellenőrzés lefolytatását.”

         A nemzeti szabályozás

               13

               Az 1257/1999 rendeletnek megfelelően az illetékes osztrák minisztérium elfogadta a környezetvédelmi követelményekkel és a természeti környezet megőrzésével összeegyeztethető külterjes mezőgazdaság támogatására vonatkozó osztrák programról szóló különleges irányelvet (ÖPUL 2000) (a továbbiakban: ÖPUL 2000). Az ÖPUL 2000 az utóbbi rendelet értelmében vett agrár-környezetvédelmi intézkedéseket tartalmaz, amelyek közül a kedvezményezettnek az első támogatási kérelmében kell választania, és amelyeknek az általa az Osztrák Köztársaság területén történő végrehajtásához az Európai Unió által társfinanszírozott területalapú támogatásra jogosult.

               14

               A számos melléklettel bíró ÖPUL 2000 egy, különösen a program különböző részeire vonatkozó közös támogatásnyújtási feltételeket, a támogatás kifizetését, az ellenőrzési rendszert és a támogatásnyújtási feltételek megszegése esetén elrendelt visszafizetést szabályozó általános részt, valamint egy, a támogatás nyújtásának különös feltételeit tartalmazó részt tartalmaz. Az ÖPUL 2000 az osztrák jogban nem minősül absztrakt és általános érvényű szabálynak, hanem azt a szerződéskötéskor szerződéses feltételként alkalmazzák.

               15

               Közelebbről, az ÖPUL 2000 1.4.4 pontja értelmében – az 1257/99 rendelet 23. cikke alapján – a kérelmező az első kérelem benyújtásával a kérelmezett intézkedés tekintetében kötelezettséget vállal arra, hogy az érintett területeket öt éven keresztül a támogatási feltételeknek megfelelően műveli, illetve gondozza, és az ezen időszakra vonatkozó valamennyi egyéb támogatási feltételt teljesíti.

               16

               Az ÖPUL 2000 1.9 pontja az ellenőrzési rendszert szabályozza, amely értelmében az ellenőrző szervek beléphetnek valamennyi megművelt földterületre, a kérelmező pedig köteles a felsorolt ellenőrzési intézkedések végrehajtását lehetővé tenni.

               17

               Az ÖPUL 2000 1.10 pontjának megfelelően a támogatást kérelmező köteles a nyújtott támogatást visszafizetni, illetve elveszti a jóváhagyott, de még ki nem fizetett támogatások kifizetéséhez való jogát, ha nem tartották be az előírt kötelezettségeket, nem teljesítették az ÖPUL 2000-ben vagy a kötelezettségvállalási nyilatkozatban rögzített feltételeket, illetve ha a támogatást kérelmező nem biztosította az ellenőrző szervek számára a teljes megművelt földterületre történő belépést. E pont előírja továbbá, hogy az ötéves kötelezettség be nem tartása esetén vissza kell fizetni a kötelezettségvállalási időszak folyamán már folyósított támogatási összeget.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               18

               P. Hehenberger 2000. szeptember 11-i kérelmével első alkalommal kérte az ÖPUL 2000 alapján agrár-környezetvédelmi támogatások nyújtását az Osztrák Köztársaság nevében és számlájára eljáró osztrák kifizető szervtől.

               19

               E kérelmében P. Hehenberger aláírt egy kötelezettségvállalást tartalmazó nyilatkozatot, amelyben az ÖPUL 2000 1.4.4 pontjának megfelelően 2001. január 1-jétől öt éven keresztül az ÖPUL 2000 szerinti bizonyos agrár-környezetvédelmi intézkedések végrehajtását vállalta. Ezen, az ÖPUL 2000-re kifejezetten utaló kötelezettségvállalási nyilatkozat aláírásával P. Hehenberger arra is kötelezettséget vállalt, hogy tiszteletben tartja az ÖPUL 2000-et, amely tehát az e szervvel aláírt valamennyi támogatási szerződés szerves részét képezte. Később ezt az ötéves kötelezettségvállalást egy évvel, 2006. december 31-ig meghosszabbították.

               20

               Az említett kötelezettségvállalás és a P. Hehenberger által évente előterjesztett kifizetési kérelmek alapján az osztrák kifizető szerv a 2001–2005. évekre folyósította számára az érintett agrár-környezetvédelmi támogatásokat. A 2005. év tekintetében a támogatásra vonatkozó éves kérelmet 2005. április 22-én terjesztették elő.

               21

               2005. szeptember 12-én az illetékes ellenőrző szervek helyszíni ellenőrzés keretében fel kívánták mérni az érintett területet az ÖPUL 2000 1.9 pontja alapján. P. Hehenberger azonban megtagadta az e területekre történő bejutást, amivel megakadályozta ezen ellenőrzés végrehajtását.

               22

               2006. október 9-i levelében az osztrák kifizető szerv arról tájékoztatta P. Hehenbergert, hogy az ÖPUL 2000 szerinti agrár-környezetvédelmi támogatásokat a 2006. évre vonatkozóan nem fogják kifizetni a részére, mivel e támogatások újabb egy évre történő nyújtása az ÖPUL 2000 szerinti ötéves kötelezettségvállalás betartását feltételezi.

               23

               A 2007. február 27-i levelében az osztrák kifizető szerv azt kifogásolta P. Hehenbergerrel szemben, hogy megakadályozta a 2005. szeptember 12-i helyszíni ellenőrzés végrehajtását. E szerv ezért az ÖPUL 2000 1.10 pontjának megfelelően a P. Hehenberger által előzetesen aláírt kötelezettségvállalási időszaknak megfelelő 2001–2005. évek vonatkozásában az ÖPUL 2000 alapján részére nyújtott támogatás teljes összegének visszafizetését követelte.

               24

               P. Hehenberger ezt követően a Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien előtt benyújtott keresettel megtámadta e visszafizetést elrendelő határozatot. Lényegében arra hivatkozott, hogy a több éve nyújtott támogatás visszafizetésének elrendeléséből álló szankció aránytalan. Az Osztrák Köztársaság a kereset elutasítását kéri.

               25

               A kérdést előterjesztő bíróság szerint nyilvánvaló, hogy P. Hehenberger megtagadta az érintett területekre való bejutást, amivel megakadályozta a helyszíni ellenőrzés végrehajtását. Ennélfogva e bíróság álláspontja szerint az említett keresetet az ÖPUL 2000-re, valamint az alapeljárás felei által annak alapján kötött támogatási szerződésekre tekintettel el kell utasítani, mivel az Osztrák Köztársaság az alapügy körülményei között jogosult az említett visszafizetés elrendelésére.

               26

               E bíróságnak mindazonáltal kétségei vannak az 1257/1999 rendeletnek a 817/2004 rendelettel összefüggésben való értelmezésével kapcsolatban. E bíróság különösen azt a kérdést veti fel, hogy az ÖPUL 2000 1.10 pontjában előírt ezen különösen szigorú szankció összeegyeztethető-e az 1257/1999 rendelet céljával, amely alapvetően a mezőgazdasági földterületek és a vidék megóvására, valamint annak fenntartható megművelésére irányul.

               27

               E körülmények között a Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Ellentétes-e a[…] 817/2004[…] rendelettel […] összefüggésben értelmezett […] 1257/1999[…] rendelettel […] a támogatásnyújtó olyan szabályozása, amelynek értelmében a helyszíni ellenőrzés (területmérés) akadályozása esetén a támogatott személynek az agrár-környezetvédelmi intézkedés keretében a kötelezettségvállalási időszak folyamán már biztosított valamennyi támogatási összeget vissza kell fizetnie akkor is, ha azt már több évre elismerték és kifizették?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               28

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 817/2004 rendelettel összefüggésben értelmezett 1257/1999 rendelettel ellentétes-e az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az érintett földterület helyszíni ellenőrzésének a támogatásban részesülő mezőgazdasági termelő általi megakadályozása esetén az ez utóbbinak az agrár-környezetvédelmi intézkedés keretében a kötelezettségvállalási időszak folyamán már biztosított valamennyi támogatási összeget vissza kell fizetnie akkor is, ha azt már több évre kifizették.

               29

               Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy sem az 1257/1999 rendelet, sem a 817/2004 rendelet nem tartalmaz kifejezetten olyan rendelkezést, amellyel ellentétes lenne az ilyen szabályozás.

               30

               Az 1257/1999 rendelet 22–24. cikke határozza meg a többek között a természeti környezet megőrzését szolgáló mezőgazdasági termelési módszerekhez nyújtott támogatás odaítélésének általános feltételeit. E rendelkezésekből következik, hogy az agrár-környezetvédelmi intézkedéseket az érintett gazdálkodók általi, a környezetet tiszteletben tartó termelés folytatására irányuló, ötéves időtartamra szóló kötelezettségvállalás jellemzi. A legalább ötéves időtartamra szóló agrár-környezetvédelmi kötelezettségvállalások ellentételezéseként az állam évente nyújt támogatást az elmaradt bevétel vagy az ebből származó többletköltségek függvényében (lásd a C-241/07. sz. JK Otsa Talu ügyben 2009. június 4-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-4323. o.] 36. pontját).

               31

               A mezőgazdasági termelési módszerekhez nyújtott ezen többéves támogatás ellenőrzési rendszerével kapcsolatban a 817/2004 rendelet 67. cikke előírja, hogy a programban való részvételre irányuló kezdeti kérelmeket és a későbbi kifizetés iránti kérelmeket oly módon kell ellenőrizni, amely biztosítja a támogatás feltételeinek való megfelelés hatékony ellenőrzését. E rendelet 69. cikke emellett kimondja, hogy a helyszíni a kedvezményezettnek minden olyan kötelezettségvállalására és kötelezettségére kiterjed, amely a látogatás alkalmával ellenőrizhető.

               32

               E 69. cikk emellett hangsúlyozza, hogy e helyszíni ellenőrzéseket a 2419/2001 rendelet III. címében foglaltaknak megfelelően kell végezni. Az ezen „Ellenőrzések” elnevezésű cím alatt található 17. cikk (3) bekezdése – amelyet a 796/2004 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése váltott fel, amelynek a tartalma lényegében megfelel az említett 17. cikk (3) bekezdésének – írja elő a helyszíni ellenőrzések megakadályozásához fűződő jogkövetkezményeket. E rendelkezések így kifejezetten előírják, hogy az érintett kérelmeket el kell utasítani, ha a mezőgazdasági termelő vagy képviselője megakadályozza a helyszíni ellenőrzés végrehajtását.

               33

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bíróság a C-536/09. sz. Omejc-ügyben 2011. június 16-án hozott ítéletében (EBHT 2011., I-5367. o.) értelmezte a 796/2007 rendelet 23. cikkének (2) bekezdését. Ezen ítélet 27. pontjában a Bíróság hangsúlyozta az ellenőrzések fontosságát, és kimondta, hogy a megvalósulásuk megakadályozása szükségképpen jelentős jogi következményeket von maga után, például az érintett támogatási kérelem elutasítását.

               34

               Ezen elutasítás a 817/2004 rendelet 67. cikkében megkövetelt, a támogatás feltételeinek való megfelelésre irányuló hatékony ellenőrzés ellehetetlenítésének jogkövetkezménye. A többéves kötelezettségvállalással jellemezhető agrár-környezetvédelmi támogatásokat illetően e támogatási feltételeknek nem csak abban az évben kell teljesülniük, amikor a helyszíni ellenőrzést végzik, hanem a támogatással érintett kötelezettségvállalási időszak teljes ideje alatt, így, amint e rendelet 69. cikke is előírja, az említett támogatásokkal kapcsolatos helyszíni ellenőrzések valamennyi kötelezettségre kiterjednek. Az ilyen ellenőrzés végrehajtását ellehetetlenítő mezőgazdasági termelő viselkedése ennélfogva megakadályozza annak ellenőrzését, hogy az említett feltételek teljesülnek-e a kötelezettségvállalási időszak teljes időtartama alatt.

               35

               Következésképpen a többéves agrár-környezetvédelmi intézkedéseket illetően, amennyiben az agrár-környezetvédelmi támogatás kedvezményezettje megakadályozza a helyszíni ellenőrzést, ami által nem ellenőrizhető, hogy a teljes kötelezettségvállalási időszak alatt teljesültek-e az említett támogatás nyújtásának feltételei, az érintett agrár-környezetvédelmi támogatási kérelmeket a 2419/2001 rendelet 17. cikke (3) bekezdésének és a 796/2004 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének megfelelően el kell utasítani. Az e rendelkezések értelmében vett kérelmek tehát magukban foglalják valamennyi olyan kérelmet, amely az említett, a kedvezményezett által megvalósítani vállalt agrár-környezetvédelmi projekt teljes időtartama alatt betartandó, és a helyszíni ellenőrzés tárgyát képező támogatásnyújtási feltételekre utal.

               36

               Ennélfogva, amint a 817/2004 rendelet 71. cikkének (2) bekezdéséből következik, az említett kedvezményezett köteles visszafizetni az elutasított kérelmekhez kapcsolódóan már kifizetett agrár-környezetvédelmi támogatások teljes összegét.

               37

               Emellett azt is meg kell állapítani, hogy amikor az uniós jogalkotó valamely támogatás nyújtásához támogathatósági feltételeket határoz meg, az e feltételek valamelyikének be nem tartásából eredő kizárás nem szankció, hanem csupán a jog által előírt feltételek be nem tartásának az egyszerű következménye (lásd ebben az értelemben a C-171/03. sz., Toeters és Verberk ügyben 2004. november 11-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-10945. o.] 47. pontját, valamint a C-45/05. sz. Maatschap Schonewille-Prins ügyben 2007. május 24-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-3997. o.] 47. pontját). Valamely támogatási kérelemnek a támogatásnyújtási feltételek ellenőrzésének a mezőgazdasági termelő helyszíni ellenőrzést megakadályozó magatartásával történő ellehetetlenítése miatti elutasítása ugyanígy nem tekinthető szankciónak, és ezért arra a 817/2004 rendelet 73. cikke alkalmazandó.

               38

               A fenti megfontolásokra tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 817/2004 rendelettel összefüggésben értelmezett 1257/1999 rendelettel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az érintett földterület helyszíni ellenőrzésének a támogatásban részesülő mezőgazdasági termelő általi megakadályozása esetén az ez utóbbinak az agrár-környezetvédelmi intézkedés keretében a kötelezettségvállalási időszak folyamán már biztosított valamennyi támogatási összeget vissza kell fizetnie akkor is, ha azt már több évre kifizették.

         A költségekről

               39

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az 1257/1999 rendelet alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2004. április 29-i 817/2004/EK rendelettel összefüggésben értelmezett, az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalapból (EMOGA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról, valamint egyes rendeletek módosításáról, illetve hatályon kívül helyezéséről szóló, 1999. május 17-i 1257/1999/EK tanácsi rendelettel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az érintett földterület helyszíni ellenőrzésének a támogatásban részesülő mezőgazdasági termelő általi megakadályozása esetén az ez utóbbinak az agrár-környezetvédelmi intézkedés keretében a kötelezettségvállalási időszak folyamán már biztosított valamennyi támogatási összeget vissza kell fizetnie akkor is, ha azt már több évre kifizették.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság december 14.-i ítélete: 2000. # Emsland-Stärke GmbH kontra Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Mezőgazdaság - Export-visszatérítések. # C-110/99. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) február 27.-i ítélete: 1997. # Antonius van den Boogaard kontra Paula Laumen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Hollandia. # Brüsszeli Egyezmény. # C-220/95. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) június 18.-i ítélete: 2002. # Spanyol Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # C-398/00. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) 2013. július 11‑i ítélete.#Team Relocations NV és társai kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – Verseny – Kartellek – EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke – A nemzetközi költöztetési szolgáltatások belga piaca – Az árak közvetlen és közvetett rögzítése, a piac felosztása és a közbeszerzési eljárások manipulálása – Egységes és folyamatos jogsértés – Betudhatóság – Bírságkiszabási iránymutatás (2006) – Az eladások értéke – Fogalom – Arány – Kiegészítő összeg – Enyhítő körülmények – Indokolási kötelezettség – A jogsértő magatartás anyavállalatnak való betudhatósága – 1/2003/EK rendelet – A 23. cikk (2) bekezdése – A forgalom 10%‑ában megállapított felső határ – Arányosság.#C‑444/11. P. sz. ügy.


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2013. május 30.#Worten – Equipamentos para o Lar SA kontra Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT).#A Tribunal do Trabalho de Viseu (Portugália) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Személyes adatok kezelése – 95/46/EK irányelv – 2. cikk – A »személyes adatok« fogalma – 6. és 7. cikk – Az adatok minőségére és az adatkezelés jogszerűvé tételére vonatkozó elvek – 17. cikk – Az adatkezelés biztonsága – A munkavállalók munkaideje – Munkaidő‑nyilvántartás – A munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság hozzáférése – A munkáltatónak a munkaidő‑nyilvántartás oly módon történő rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettsége, amely lehetővé teszi az azonnali megtekintést.#C‑342/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2013. május 30. (
            *1
         )
      „Személyes adatok kezelése — 95/46/EK irányelv — 2. cikk — A »személyes adatok« fogalma — 6. és 7. cikk — Az adatok minőségére és az adatkezelés jogszerűvé tételére vonatkozó elvek — 17. cikk — Az adatkezelés biztonsága — A munkavállalók munkaideje — Munkaidő-nyilvántartás — A munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság hozzáférése — A munkáltatónak a munkaidő-nyilvántartás oly módon történő rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettsége, amely lehetővé teszi az azonnali megtekintést”
      A C-342/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a tribunal do trabalho de Viseu (Portugália) a Bírósághoz 2012. július 18-án érkezett, 2012. július 13-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Worten – Equipamentos para o Lar SA

      és
      az Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT)

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (előadó), C. Toader és C. G. Fernlund bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Worten – Equipamentos para o Lar SA képviseletében D. Abrunhosa e Sousa és J. Cruz Ribeiro advogados,

               —

               a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és C. Vieira Guerra, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Russo avvocato dello Stato,

               —

               a magyar kormány képviseletében Fehér M., Szíjjártó K. és Szilágyi Á., meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében P. Costa de Oliveira és B. Martenczuk, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a személyes adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24-i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 281., 31., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 15. kötet, 355. o.) 2. cikkének és 17. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Worten – Equipamentos para o Lar SA (a továbbiakban: Worten), Viseu-ban (Portugália) székhellyel rendelkező társaság és az Autoridade para as Condições de Trabalho (munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező hatóság, a továbbiakban: ACT) között az utóbbinak e társaság munkaidő-nyilvántartásához történő hozzáférési kérelme tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 95/46 irányelv

               3

               A 95/46 irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke értelmében:
               „Ezen irányelv alkalmazásában:

                        a)

                        »személyes adat« az azonosított vagy azonosítható természetes személyre (»érintettre«) vonatkozó bármely információ; az azonosítható személy olyan személy, aki közvetlen vagy közvetett módon azonosítható, különösen egy azonosító számra vagy a személy fizikai, fiziológiai, szellemi, gazdasági, kulturális vagy társadalmi identitására vonatkozó egy vagy több tényezőre történő utalás révén;

                        b)

                        »személyes adatok feldolgozása« [helyesen: »személyes adatok kezelése«] (»feldolgozás«) [helyesen: »kezelés«”] a személyes adatokon automatikus vagy nem automatikus módon végzett bármely művelet vagy műveletek összessége, azaz gyűjtés, rögzítés, rendszerezés, tárolás, átalakítás vagy megváltoztatás, visszakeresés, betekintés, felhasználás, közlés továbbítás, terjesztés vagy egyéb módon történő hozzáférhetővé tétel révén, összehangolás vagy összekapcsolás, zárolás, törlés, illetve megsemmisítés;

                  [...]”

               4

               Ezen irányelv „Hatály” című 3. cikke a következőket tartalmazza:
               „(1)   Ezen irányelvet kell alkalmazni a személyes adatok részben vagy egészben automatizált módon való feldolgozására [helyesen: kezelésére], valamint azoknak a személyes adatoknak a nem automatizált módon való feldolgozására [helyesen: kezelésére], amelyek valamely nyilvántartási rendszer részét képezik, vagy amelyeket egy nyilvántartási rendszer részévé kívánnak tenni.
               (2)   Az irányelv nem alkalmazandó az alábbi személyesadat-feldolgozásokra [helyesen: személyesadat-kezelésekre]:

                        —

                        a közösségi jog hatályán kívül eső tevékenységek, mint például az Európai Unióról szóló szerződés V. és VI. címeiben megállapítottak, valamint a közbiztonsággal, a védelemmel, a nemzetbiztonsággal (beleértve az ország gazdasági jólétét is, ha a feldolgozási [helyesen: kezelési] művelet nemzetbiztonsági ügyre vonatkozik), továbbá a büntetőjog területén az állami tevékenységekkel kapcsolatos feldolgozási [helyesen: kezelési] műveletek,

                        —

                        a természetes személy által kizárólag személyes célra, vagy háztartási tevékenysége keretében végzett adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés].”

               5

               Az említett irányelv 6. cikke, amely az adatok minőségére vonatkozó elveket tartalmazza, így rendelkezik:
               „(1)   A tagállamok rendelkeznek arról, hogy a személyes adatok:
               [...]

                        b)

                        gyűjtése csak meghatározott, egyértelmű és törvényes [helyesen: jogszerű] célból történhet, és további feldolgozása [helyesen: kezelése] nem végezhető e célokkal összeférhetetlen módon. A személyes adatok további feldolgozása [helyesen: kezelése] történelmi, statisztikai vagy tudományos célokra nem tekintendő összeférhetetlennek, amennyiben a tagállamok biztosítják a megfelelő garanciákat;

                        c)

                        gyűjtésük és/vagy további feldolgozásuk [helyesen: kezelésük] célja szempontjából megfelelőek, relevánsak és nem túlzott mértékűek;

                  [...]
               (2)   Az adatkezelő feladata gondoskodni arról, hogy az (1) bekezdés rendelkezései teljesüljenek.”

               6

               Ugyanezen irányelv 7. cikke, amely az adatkezelés jogszerűvé tételére vonatkozó kritériumokról szól, így rendelkezik:
               „A tagállamok rendelkeznek arról, hogy a személyes adatok csak abban az esetben dolgozhatók fel [helyesen: kezelhetők], ha:
               [...]

                        c)

                        az adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés] az adatkezelőre vonatkozó jogi kötelezettségnek teljesítéséhez szükséges
                        vagy

                  [...]

                        e)

                        az adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés] közérdekből elvégzendő feladat végrehajtásához vagy az adatkezelőre, illetve az adatokról tudomást szerző harmadik félre ruházott hivatali hatáskör gyakorlásához szükséges [helyesen: illetve azon harmadik félre ruházott közhatalmi hatáskör gyakorlásához szükséges, akivel az adatokat közölték]

                  [...]”

               7

               A 95/46 irányelvnek „Az adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés] biztonsága” című 17. cikke a következőket tartalmazza:
               „(1)   A tagállamoknak rendelkezniük kell arról, hogy az adatkezelő végrehajtsa a megfelelő technikai és szervezési intézkedéseket a személyes adatok véletlen vagy jogellenes megsemmisülése, véletlen elvesztése, megváltoztatása, jogosulatlan nyilvánosságra hozatala vagy hozzáférése [helyesen: a jogosulatlan hozzáférés] elleni védelme érdekében, különösen, ha a feldolgozás [helyesen: kezelés] közben az adatokat hálózaton keresztül továbbítják, továbbá a feldolgozás [helyesen: kezelés] minden más jogellenes formája ellen.
               Tekintettel a technika vívmányaira és alkalmazásuk költségeire, ezen intézkedéseknek olyan szintű biztonságot kell nyújtaniuk, amely megfelel az adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés] által jelentett kockázatoknak és a védendő adatok jellegének.
               [...]”

         A 2003/88/EK irányelv

               8

               A munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4-i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) „Az irányelv célja és hatálya” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ez az irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
               (2)   Ezt az irányelvet kell alkalmazni:

                        a)

                        a napi és a heti pihenőidő és az éves szabadság minimális időtartama, a szünetek és a maximális heti munkaidő esetében [...]

                  [...]”

               9

               Ezen irányelv „Maximális heti munkaidő” című 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmével összhangban:
               [...]

                        b)

                        hétnapos időtartamokban az átlagos munkaidő, a túlórát is beleértve, ne haladja meg a 48 órát.”

               10

               Az említett irányelv 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében:
               „A tagállamnak lehetősége van arra, hogy ne alkalmazza a 6. cikket, de csak a munkavállalók biztonság- és egészségvédelméről szóló általános elvek tiszteletben tartása mellett, feltéve hogy meghozza a szükséges intézkedéseket a következők biztosítása érdekében:

                        a)

                        a munkáltató nem írhatja elő a munkavállaló számára, hogy egy hétnapos időszak alatt 48 óránál többet dolgozzon, [...] kivéve ha a munkavállaló előzetesen beleegyezett az ilyen munkavégzésbe;

                  [...]

                        c)

                        a munkáltató naprakész nyilvántartást vezet az ilyen munkát végző valamennyi munkavállalóról;

                        d)

                        a nyilvántartásokat az illetékes hatóságok rendelkezésére bocsátják, amelyek a munkavállalók biztonságával és/vagy egészségével kapcsolatos okok alapján megtilthatják vagy korlátozhatják a maximális heti munkaidő túllépését;

                  […]”

         A portugál szabályozás

               11

               A 2009. február 12-i 7/2009 törvénnyel jóváhagyott Munka Törvénykönyve (codigo do trabalho) „Munkaidő-nyilvántartás” című 202. cikke a következőképpen rendelkezik:

                        „(1)

                        A munkáltatónak hozzáférhető helyen és az azonnali megtekintést lehetővé téve kell őriznie a munkavállalók által ledolgozott munkaidő nyilvántartását, ideértve a rugalmas munkaidőben dolgozókét is.

                        (2)

                        A nyilvántartásnak tartalmaznia kell a munkaidő kezdési és befejezési időpontját, valamint a szüneteket és a munkaidőbe nem tartozó időszakokat oly módon, hogy a munkavállaló által ledolgozott napi és heti munkaórák száma [...] megállapítható legyen.

                  [...]

                        (5)

                        E cikk rendelkezéseinek megsértése súlyos szabálysértésnek minősül.”

               12

               A 2009. szeptember 14-i 107/2009 törvény többek között a következőképp rendelkezik:
               „10. cikk –
               Ellenőrzési eljárások
               (1)   A munkaügyi ellenőr feladatai ellátása során a különös szabályozás rendelkezéseinek sérelme nélkül az alábbi eljárásokat folytatja le:

                        a)

                        a munkahelyi viszonyok és munkafeltételek meghatározásához hasznos dokumentumok és más nyilvántartások azonnali hatályú igénylése, vagy a Munkaügyi Minisztérium ellenőrzési szolgálatának dekoncentrált szervei részére történő bemutatás céljával való igénylése, ezek megvizsgálása és másolása;

                  [...]
               (2)   A társadalombiztosítási ellenőr feladatai ellátása során a különös szabályozás rendelkezéseinek sérelme nélkül az alábbi eljárásokat folytatja le:

                        a)

                        az ellenőrzés tárgyát képező jogalanyokhoz tartozó és az ellenőrzött tények vizsgálatához hasznos könyvek, dokumentumok, nyilvántartások, irattárak és más, lényeges elemek azonnali hatályú igénylése és másolása megvizsgálás, megtekintés és jegyzőkönyvekhez csatolás céljából;

                  [...]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               13

               2010. március 9-én az ACT ellenőrzést végzett a Worten Viseu-ban található üzlethelyiségében, amely során az alábbi megállapításokat tartalmazó jegyzőkönyvet vett fel:

                        —

                        e társaság négy női munkavállalót alkalmaz váltott műszakban;

                        —

                        a munkaidő-nyilvántartás, amelyben fel kell tüntetni a munkavállalók vonatkozásában a napi munkaidőt, a napi és heti pihenőidőt, valamint a napi és heti munkaidő számítási módját, nem azonnal hozzáférhető;

                        —

                        a munkavállalók úgy tartják nyilván munkaidejüket, hogy egy mágneskártyát húznak le az említett üzlethelyiség mellett található boltban elhelyezett leolvasón;

                        —

                        azonfelül, hogy a munkaidő-nyilvántartáshoz a vállalkozás és a munkavégzés helyéül szolgáló üzlethelyiség egyetlen munkavállalója sem férhet hozzá, a hozzáférésre csak egy informatikai hozzáféréssel rendelkező személy jogosult, konkrétan a Worten területi képviselője, aki az említett ellenőrzéskor nem volt jelen; ilyen esetben egyedül a Worten humánerőforrás-gazdálkodásért felelős központi szerve tudja az említett nyilvántartásban szereplő információkat szolgáltatni.

               14

               Az ezen információk benyújtására történő felszólítást követően, 2010. március 15-én a jogszabályok által előírt adatokat tartalmazó nyilvántartást továbbították az ATC-hez.

               15

               2012. március 14-én kelt határozatában az ACT úgy ítélte meg, hogy a Worten súlyos munkajogi szabálysértést követett el, mivel megsértette a Munka Törvénykönyve 202. cikkének (1) bekezdésében előírt, a munkaidő-nyilvántartásra vonatkozó szabályokat, amennyiben ez a társaság nem tette lehetővé, hogy az ATC az érintett üzlethelyiségben az ott alkalmazott munkavállalók munkaidejére vonatkozó nyilvántartáshoz hozzáférjen. A szabálysértés súlyosságát az indokolja, hogy a munkaidő-nyilvántartás révén közvetlenül és gyorsan meghatározható, hogy a vállalkozás tevékenységének megszervezése megfelel-e a munkaidőre vonatkozó szabályozásnak. Következésképpen az ACT 2000 euró összegű bírságot szabott ki a Wortenre.

               16

               A Worten megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be ez ellen a határozat ellen a tribunal do trabalho de Viseu-nál.

               17

               Ilyen körülmények között a tribunal do trabalho de Viseu úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Úgy kell-e értelmezni a 95/46 [...] irányelv 2. cikkét, hogy a munkaidő-nyilvántartás, amelyben feltüntetik az egyes munkavállalók munkaidejének kezdési és befejezési időpontját, valamint a szüneteket és a munkaidőbe nem tartozó időszakokat, a »személyes adatok« fogalmába tartozik?

                        2)

                        Az előző kérdésre adandó igenlő válasz esetén, a 95/46 [...] irányelv 17. cikkének (1) bekezdése alapján a portugál államnak rendelkeznie kell-e a megfelelő technikai és szervezési intézkedésekről a személyes adatok véletlen vagy jogellenes megsemmisülés, véletlen elvesztés, megváltoztatás, jogosulatlan nyilvánosságra hozatal vagy hozzáférés elleni védelme érdekében, különösen, ha az adatkezelés közben az adatokat hálózaton keresztül továbbítják?

                        3)

                        Ugyancsak az előző kérdésre adott igenlő válasz esetén, amennyiben a tagállam nem hoz semmilyen intézkedést a 95/46 [...] irányelv 17. cikkének (1) bekezdésében foglaltak teljesítésére, és ha a munkáltató, vagyis az említett adatok kezelője ezen adatokra korlátozódó hozzáférést nyújtó olyan rendszert hoz létre, amely nem biztosítja a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság automatikus hozzáférését, úgy kell-e értelmezni az uniós jog elsőbbségének elvét, hogy a tagállam nem szankcionálhatja az említett munkáltatót e magatartásáért?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               18

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy úgy kell-e értelmezni a 95/46 irányelv 2. cikkének a) pontját, hogy az olyan munkaidő-nyilvántartás – mint amilyen az alapeljárásban is szerepel –, amelyben feltüntetik az egyes munkavállalók munkaidejének kezdési és befejezési időpontját, valamint a szüneteket és a munkaidőbe nem tartozó időszakokat, a „személyes adatok” e rendelkezés értelmében vett fogalmába tartozik-e.

               19

               E tekintetben elegendő megállapítani – ahogyan arra valamennyi, írásbeli észrevételeket előterjesztő érintett is hivatkozott –, hogy az alapeljárásban is szereplő munkaidő-nyilvántartásban található adatok, amelyek az egyes munkavállalók napi munkaidejére és pihenőidejére vonatkoznak a 95/46 irányelv 2. cikkének a) pontja értelmében vett személyes adatoknak minősülnek, mivel „azonosított vagy azonosítható természetes személyre vonatkozó információkról van szó” (lásd ebben az értelemben különösen a C-465/00., C-138/01. és C-139/01. sz., Österreichischer Rundfunk és társai egyesített ügyekben 2003. május 20-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-4989. o.] 64. pontját, a C-524/06. sz. Huber-ügyben 2008. december 16-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-9705. o.] 43. pontját, valamint a C-553/07. sz. Rijkeboer-ügyben 2009. május 7-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-3889. o.] 42. pontját).

               20

               Tehát az ilyen adatoknak a munkáltató általi gyűjtése, rögzítése, rendszerezése, tárolása, megtekintése, felhasználása, valamint a munkáltató által a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatósághoz történő továbbítása a 95/46 irányelv 2. cikkének b) pontja értelmében „személyes adatok kezelésének” minősül (lásd ebben az értelemben különösen a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 64. pontját, valamint a fent hivatkozott Huber-ügyben hozott ítélet 43. pontját).

               21

               Egyébiránt egyértelművé kell tenni, hogy mivel a jelen alapügyben nem vitatott, hogy a személyes adatok kezelése automatizált, és hogy a 95/46 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében meghatározott egyetlen kivétel sem alkalmazható, az említett adatkezelés ennek az irányelvnek a hatálya alá tartozik.

               22

               Ennélfogva azt kell válaszolni az első kérdésre, hogy a 95/46 irányelv 2. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan munkaidő-nyilvántartás – mint amilyen az alapeljárásban is szerepel –, amelyben feltüntetik az egyes munkavállalók munkaidejének kezdési és befejezési időpontját, valamint a szüneteket és a munkaidőbe nem tartozó időszakokat, a „személyes adatok” e rendelkezés értelmében vett fogalmába tartozik.

         A második és harmadik kérdésről

               23

               A második és harmadik kérdésével – amelyeket együtt kell megvizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy egyrészt a 95/46 irányelv 17. cikkének (1) bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy minden tagállamnak rendelkeznie kell a megfelelő technikai és szervezési intézkedésekről a személyes adatok véletlen vagy jogellenes megsemmisülés, véletlen elvesztés, megváltoztatás, jogosulatlan nyilvánosságra hozatal vagy hozzáférés elleni védelme érdekében, másrészt – igenlő válasz esetén – valamely tagállamnak, amelyik nem hozott ilyen intézkedéseket, jogában áll-e szankcionálni azt a munkáltatót, aki az említett adatok kezelőjeként az említett adatokra korlátozódó hozzáférést nyújtó olyan rendszert hozott létre, amely nem biztosítja a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság azonnali hozzáférését.

               24

               Emlékeztetni kell arra, hogy a 95/46 irányelv adatkezelés biztonságára vonatkozó 17. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamoknak rendelkezniük kell arról, hogy a személyes adatok kezelője végrehajtson olyan technikai és szervezési intézkedéseket, amelyek megfelelő biztonságot nyújtanak, tekintettel az említett adatkezelés által jelentett kockázatokra és a védendő adatok jellegére, figyelembe véve a technika állását és alkalmazásuk költségeit (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Rijkeboer-ügyben hozott ítélet 62. pontját).

               25

               Ebből következik, hogy ellentétben a második és harmadik kérdés alapjául szolgáló előfeltevéssel, az említett 17. cikk (1) bekezdése nem írja elő a tagállamok részére – kivéve, amikor adatkezelői minőségben járnak el – ilyen technikai és szervezési intézkedések meghozatalát, tekintve, hogy az ilyen intézkedések elfogadása egyedül az adatkezelő, így jelen esetben a munkáltató kötelezettsége. E rendelkezés szerint viszont a tagállamoknak ilyen kötelezettséget előíró rendelkezést kell a belső jogukban elfogadniuk.

               26

               Egyébiránt egyáltalán nem következik az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, hogy a szóban forgó adatok a 95/46 irányelv 17. cikkének (1) bekezdése értelmében véletlen vagy jogellenes megsemmisülés, véletlen elvesztés, megváltoztatás, jogosulatlan nyilvánosságra hozatal vagy hozzáférés, illetve más jogellenes adatkezelés tárgyát képezték volna. Ellenkezőleg, a Bíróság rendelkezésére álló iratokban szereplő adatokból az következik, hogy ebben az ügyben nem vitatott, hogy a nemzeti jog lehetővé teszi a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok hozzáférését ezekhez az adatokhoz.

               27

               A Worten azonban írásbeli észrevételeiben azzal érvel, hogy a Munka Törvénykönyve 202. cikkének (1) bekezdésében előírt, a munkaidő-nyilvántartásba történő azonnali betekintést lehetővé tévő rendelkezésre bocsátási kötelezettség a gyakorlatban összeegyeztethetetlen az ebben a nyilvántartásban szereplő személyes adatok megfelelő védelmét biztosító rendszer felállítására vonatkozó kötelezettséggel. Ugyanis egy ilyen kötelezettség annak elismerését jelentené, hogy az érintett vállalat minden munkavállalója hozzáférhetne az ilyen adatokhoz, ami a 95/46 irányelv 17. cikkének (1) bekezdésében előírt, az adatok biztonságának biztosítására vonatkozó kötelezettség megsértése lenne. Az ilyen általánossá tett hozzáférés tehát teljesen meggátolná ennek a rendelkezésnek a hatékony érvényesülését.

               28

               Ez az érvelés nem fogadható el. Ugyanis – ellentétben az előfeltevéssel, amelyen alapul – a munkáltatónak, mint a személyes adatok kezelőjének azon kötelezettsége, hogy a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok részére azonnali hozzáférést biztosítson a munkaidő-nyilvántartáshoz semmiképpen nem jelenti azt, hogy az ebben a nyilvántartásban szereplő személyes adatoknak önmagában emiatt szükségszerűen hozzáférhetővé kellene válniuk a hozzáférésre nem jogosult személyek részére. Ugyanis, ahogyan azzal a portugál kormány megalapozottan érvelt, a 95/46 irányelv 17. cikkének (1) bekezdése szerint a személyes adatok minden kezelőjének meg kell hoznia azokat a technikai és szervezési intézkedéseket, amelyek annak biztosításához szükségesek, hogy kizárólag az érintett személyes adatokhoz való hozzáférésre valóban jogosult személyek legyenek felhatalmazva egy harmadik féltől érkező hozzáférési kérelem teljesítésére.

               29

               Ilyen körülmények között nem tűnik úgy, hogy a 95/46 irányelv 17. cikke (1) bekezdésének értelmezése releváns lenne az alapeljárásban felmerült jogvita eldöntéséhez.

               30

               Mindazonáltal az EUMSZ 267. cikk által bevezetett, a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés keretében a Bíróságnak a nemzeti bíróság részére hasznos választ kell adnia, amely megkönnyíti az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntését. Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia a feltett kérdéseket. A Bíróság feladata ugyanis az uniós jog minden olyan rendelkezésének értelmezése, amelyre a nemzeti bíróságoknak az eléjük terjesztett jogviták eldöntése érdekében szükségük van, még akkor is, ha e bíróságok az általuk feltett kérdésekben nem jelölik meg kifejezetten ezeket a rendelkezéseket (lásd különösen a C-45/06. sz. Campina-ügyben 2007. március 8-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-2089. o.] 30. és 31. pontját; valamint a C-243/09. sz. Fuß-ügyben 2010. október 14-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-9849. o.] 39. pontját).

               31

               Következésképpen, még ha a kérdést előterjesztő bíróság ténylegesen a 95/46 irányelv 17. cikke (1) bekezdésének értelmezésére korlátozta is kérdését, e körülmény nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság részére az uniós jognak az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásához hasznos, valamennyi értelmezési szempontját megadja, függetlenül attól, hogy a nemzeti bíróság kérdései megfogalmazásában utalt-e azokra, vagy sem. E tekintetben a Bíróságnak kell a nemzeti bíróság által szolgáltatott információk összessége és különösen az előzetes döntéshozatalra utalás indokolása alapján meghatározni az említett jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése a per tárgyára figyelemmel szükséges (lásd a fent hivatkozott Fuß-ügyben hozott ítélet 40. pontját).

               32

               Jelen esetben a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja meghatározni, hogy a 95/46 irányelv rendelkezéseit úgy kell-e értelmezni, hogy azok kizárnak egy olyan nemzeti szabályozást – mint amilyenről az alapeljárásban szó van –, amely a munkáltatót arra kötelezi, hogy a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság részére azonnali betekintést lehetővé tévő módon bocsássa rendelkezésre a munkaidő-nyilvántartást. Ugyanis, ahogyan a jelen ítélet 15. pontjából kitűnik, a Munka Törvénykönyve 202. cikkének (1) bekezdésében előírt e kötelezettségnek a megsértése miatt szabtak ki pénzbüntetést a Wortennel szemben.

               33

               E tekintetben szükséges emlékeztetni arra, hogy a 95/46 irányelv „A személyes adatok feldolgozásának [helyesen: kezelésének] jogszerűségére vonatkozó általános szabályok” című II. fejezete rendelkezéseinek megfelelően, az ezen irányelv 13. cikke által engedett eltérésekre figyelemmel, a személyes adatok bármilyen kezelése meg kell feleljen egyrészt az említett irányelv 6. cikkében az adatok minőségére vonatkozóan megfogalmazott elveknek, másrészt az adatkezelés jogszerűségére vonatkozó, ugyanezen irányelv 7. cikkében felsorolt kritériumok egyikének (a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 65. pontja, a fent hivatkozott Huber-ügyben hozott ítélet 48. pontja, valamint a C-468/10. és C-469/10. sz., ASNEF és FECEMD egyesített ügyekben 2011. november 24-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-12181. o.] 26. pontja).

               34

               Konkrétabban a 95/46 irányelv 6. cikk (1) bekezdésének b) és c) pontja alapján az adatok „gyűjtése csak meghatározott, egyértelmű és jogszerű célból történhet”, valamint a fenti célok tekintetében az adatoknak „megfelelőeknek, relevánsaknak és nem túlzott mértékűeknek” kell lenniük. Ezenkívül az említett irányelv 7. cikkének c) és e) pontja szerint a személyes adatok kezelése csak abban az esetben megengedett, ha „az adatkezelés az adatkezelőre vonatkozó jogi kötelezettségnek teljesítéséhez szükséges”, vagy „az adatkezelés közérdekből elvégzendő feladat végrehajtásához vagy az adatkezelőre, illetve azon harmadik félre ruházott közhatalmi hatáskör gyakorlásához szükséges, akivel az adatokat közölték” (a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 66. pontja).

               35

               Úgy tűnik, ez a helyzet olyan esetben, mint amelyről az alapügyben szó van, mivel úgy tűnik – és ezt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia –, hogy egyrészt a munkaidő-nyilvántartásban szereplő személyes adatokat a munkafeltételekre vonatkozó szabályozásnak való megfelelés érdekében gyűjtik, másrészt ezen személyes adatok kezelése a munkáltatót terhelő jogi kötelezettségnek való megfelelés, valamint a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság ellenőrzési feladatainak teljesítése érdekében szükséges.

               36

               Annak megszervezését illetően, hogy e nemzeti hatósága munkafeltételek ellenőrzésére vonatkozó feladata teljesítésének biztosítása érdekében hogyan fér hozzá az említett személyes adatokhoz, emlékeztetni kell arra, hogy kizárólag az e területen hatáskörrel rendelkező hatóságok részére biztosított hozzáférés tekinthető szükségesnek a 95/46 irányelv 7. cikkének e) pontja értelmében (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Huber-ügyben hozott ítélet 61. pontját).

               37

               A munkáltató arra vonatkozó kötelezettségét illetően, hogy ennek a nemzeti hatóságnak azonnali hozzáférést biztosítson a munkaidő-nyilvántartáshoz, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy egy ilyen kötelezettség szükségesnek bizonyulhat ennek a rendelkezésnek az értelmében, ha hozzájárul a munkafeltételekre vonatkozó szabályozás hatékonyabb alkalmazásához (lásd analógia útján a fent hivatkozott Huber-ügyben hozott ítélet 62. pontját).

               38

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/88 irányelv célja minimumkövetelmények megállapítása a munkavállalók élet- és munkafeltételeinek javítása érdekében, különösen a munkaidőre vonatkozó nemzeti jogszabályok közelítése útján azáltal, hogy ez utóbbiaknak minimális – különösen napi és heti – pihenőidőt, valamint megfelelő szüneteket biztosít, illetve a heti munkaidő tartamára felső határt állapít meg (lásd ebben az értelemben különösen a C-397/01-C-403/01. sz., Pfeiffer és társai egyesített ügyekben 2004. október 5-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-8835. o.] 76. pontját, valamint a C-429/09. sz. Fuß-ügyben 2010. november 25-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-12167. o.] 43. pontját).

               39

               Ezen összefüggésben a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontja előírja a tagállamok számára, hogy meghozzák a „szükséges intézkedéseket” annak biztosítására, hogy a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmével összhangban a hétnapos időtartamokban az átlagos munkaidő, a túlórát is beleértve, ne haladja meg a 48 órát (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Pfeiffer és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 100. pontját, valamint a fent hivatkozott Fuß-ügyben 2010. október 14-én hozott ítélet 33. pontját).

               40

               Egyébiránt a 2003/88 irányelv 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdése előírja, hogy a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy ne alkalmazzák ezen irányelv 6. cikkét feltéve, hogy az ehhez szükséges intézkedések meghozatalával biztosítják többek között, hogy a munkáltató naprakész nyilvántartást vezet valamennyi érintett munkavállalóról (az említett irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdésének c) pontja), és hogy ezeket a nyilvántartásokat az illetékes hatóságok rendelkezésére bocsátják, amelyek a munkavállalók biztonságával és/vagy egészségével kapcsolatos okok alapján megtilthatják vagy korlátozhatják a maximális heti munkaidő túllépését (ugyanezen irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdésének d) pontja).

               41

               Az Európai Bizottság szerint még akkor is, ha a 2003/88 irányelv kifejezett módon nem írja elő a tagállamok számára, hogy fogadjanak el olyan szabályozást, mint amilyenről az alapeljárásban szó van, az ezen irányelv által előírt kötelezettségek betartásának ellenőrzése – az irányelv által kitűzött célok elérése érdekében „szükséges intézkedésekként” – magában foglalhatja ellenőrzési intézkedések bevezetését. Márpedig a munkáltató azon kötelezettsége, hogy biztosítsa a munkaidő-nyilvántartásba való azonnali betekintést olyan jellegű, hogy meg kell akadályoznia az adatok megváltoztatásának bármilyen lehetőségét az illetékes nemzeti hatóságok látogatása és az említett adatoknak ezen hatóságok általi tényleges ellenőrzése közötti időben.

               42

               A Worten szerint viszont ez a kötelezettség túlzott jellegű, tekintettel a munkavállalók magánéletébe történő beavatkozásra. Ugyanis a munkaidő-nyilvántartás egyfelől azt a célt szolgálja, hogy a munkavállalónak rendelkezésére álljon egy bizonyítási eszköz a ténylegesen ledolgozott munkaórák ellenőrzéséhez. Márpedig ennek a nyilvántartásnak a hitelességét nem vitatták az alapügyben. Másfelől az említett nyilvántartás lehetővé teszi az átlagos munkaidő értékelését, különösen a munkaidőre vonatkozó szabályok alóli felmentések ellenőrzése érdekében. E tekintetben e nyilvántartások azonnali hozzáférhetősége nem nyújt semmilyen hozzáadott értéket. Egyébiránt az ugyanebben a nyilvántartásban szereplő információ később is továbbítható.

               43

               Jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megvizsgálása, hogy a munkáltató azon kötelezettsége, hogy a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság részére azonnali betekintést lehetővé tévő hozzáférést biztosítson a munkaidő-nyilvántartáshoz, szükségesnek tekinthető-e ezen hatóság ellenőrzési feladatának teljesítéséhez, hozzájárulva ezzel a munkafeltételekre, különösen a munkaidőre vonatkozó szabályozás hatékonyabb alkalmazásához.

               44

               E tekintetben ugyanakkor meg kell állapítani, hogy mindenesetre amennyiben egy ilyen kötelezettség szükségesnek minősül e cél elérése érdekében, a 2003/88 irányelv által támasztott követelmények hatékony alkalmazása érdekében kiszabott büntetéseknek az arányosság elvét is tiszteletben kell tartaniuk, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak szintén ellenőriznie kell az alapügyben (lásd analógia útján a C-101/01. sz. Lindqvist-ügyben 2003. november 6-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-12971. o.] 88. pontját).

               45

               Ilyen körülmények között a második és harmadik kérdésre úgy kell válaszolni, hogy a 95/46 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontját, valamint 7. cikkének c) és e) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás – mint amilyenről az alapeljárásban is szó van –, amely a munkáltatót arra kötelezi, hogy a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság részére azonnali betekintést lehetővé tévő módon bocsássa rendelkezésre a munkaidő-nyilvántartást, amennyiben e kötelezettség szükségesnek tekinthető ezen hatóság feladatainak teljesítéséhez a munkafeltételekre, különösen a munkaidőre vonatkozó szabályozás alkalmazásának ellenőrzésével kapcsolatban.

         A költségekről

               46

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A személyes adatok kezelése vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24-i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan munkaidő-nyilvántartás – mint amilyen az alapeljárásban is szerepel –, amelyben feltüntetik az egyes munkavállalók munkaidejének kezdési és befejezési időpontját, valamint a szüneteket és a munkaidőbe nem tartozó időszakokat, a „személyes adatok” e rendelkezés értelmében vett fogalmába tartozik.

                           2)

                           A 95/46 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontját, valamint 7. cikkének c) és e) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás – mint amilyenről az alapeljárásban is szó van –, amely a munkáltatót arra kötelezi, hogy a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság részére azonnali betekintést lehetővé tévő módon bocsássa rendelkezésre a munkaidő-nyilvántartást, amennyiben e kötelezettség szükségesnek tekinthető ezen hatóság feladatainak teljesítéséhez a munkafeltételekre, különösen a munkaidőre vonatkozó szabályozás alkalmazásának ellenőrzésével kapcsolatban.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: portugál.


A Bíróság 1974. október 30-i ítélete. # Officier van Justitie kontra J.W.J. van Haaster. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arrondissementsrechtbank Haarlem - Hollandia. # 190-73. sz. ügy