title: Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2009. június 9-i ítélete.#NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Megsemmisítés iránti kereset - Állami támogatások - 659/1999/EK rendelet - Versenytárs panasza - A Bizottság panaszosnak címzett levele - Létező támogatás - Keresettel meg nem támadható aktus - Elfogadhatatlanság.#T-152/06. sz. ügy.

text:
         AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. június 9. (
            *1
         )
      „Megsemmisítés iránti kereset — Állami támogatások — 659/1999/EK rendelet — Versenytárs panasza — A Bizottság panaszosnak címzett levele — Létező támogatás — Keresettel meg nem támadható aktus — Elfogadhatatlanság”
      A T-152/06. sz. ügyben,
      az NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB (székhelye: Stockholm [Svédország], képviselik: M. Merola és L. Armati ügyvédek)
      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: T. Scharf, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      a Stockholm városa által a Stockholm Visitors Board AB részére nyújtott, állítólag jogellenes állami támogatásokra vonatkozó panaszról szóló, a Bizottság által az NDSHT-nek küldött 2006. március 24-i és április 28-i levelekben foglalt határozat (CP 178/04. sz. ügy – az SVB AB javára nyújtott állítólagos állami támogatás) megsemmisítése iránti kérelme tárgyában,
      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (első tanács),
      tagjai: V. Tiili elnök, F. Dehousse és I. Wiszniewska-Białecka (előadó) bírák,
      hivatalvezető: C. Kantza tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. július 1-jei tárgyalásra,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               A felperes, az NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB a svéd jog hatálya alá tartozó társaság, amely Stockholmban az internetes honlapján keresztül utazásszervezői tevékenységet folytat. A felperes olyan átfogó szolgáltatást kínál, amely a szállodai szobafoglalást és a „Stockholm à la carte” nevű turistakártyát foglalja magában; e kártya lehetővé teszi a birtokosa számára, hogy Stockholm városában több szolgáltatáshoz és infrastruktúrához hozzáférjen, így például múzeumokba menjen, vagy a helyi közlekedést igénybe vegye. A társaságot 2001-ben alapították, a Destination Stockholm AB (DSAB) társaságban részes magángazdasági szereplők kilépése után.

               2

               A DSAB-t 1980-ban hozták létre, mégpedig Stockholm városának és Stockholm megye tanácsának határozatával. A DSAB olyan társaság volt, amelyet a turizmus ágazatában tevékenykedő egyes magángazdasági szereplők, valamint Stockholm városa alapítottak, a Stockholm Information Services (SIS) önkormányzati tulajdonban lévő alapítvány (a továbbiakban: SIS alapítvány) közreműködésével. A DSAB a SIS alapítvány többségi tulajdonában lévő leányvállalat volt; magát a SIS alapítványt 1978-ban hozták létre annak érdekében, hogy Stockholm városának turisztikai célú reklámozására irányuló tevékenységet folytasson, az ellenőrzéséről és finanszírozásáról pedig Stockholm városa, valamint Stockholm megye közösen gondoskodott. A DSAB 1980 óta szálláslehetőséget biztosított a stockholmi alacsonyabb árfekvésű szállodákban, valamint a turizmushoz kapcsolódó egyéb szolgáltatásokat nyújtott, többek között a „Stockholm card” nevű kártya segítségével.

               3

               A stockholmi hatóságok 2001-ben, a DSAB társaságban részes magángazdasági szereplők kilépése után a DSAB oly módon történő átszervezése mellett döntöttek, hogy a fennmaradó tevékenységeit összevonják a SIS alapítvány tevékenységeivel. A DSAB 2002. január 1-jén nevet változtatott és Stockholm Visitors Board AB (a továbbiakban: SVB) lett belőle, amely különböző leányvállalatokon keresztül Stockholm városának tulajdonában áll. Az SVB feladata 2002-től az volt, hogy a stockholmi régióról turisztikai információkat szolgáltasson, és reklámozza azt, vagyis olyan tevékenységeket folytasson, amelyek korábban a SIS alapítvány feladatai voltak. A turisztikai információs tevékenységhez kapcsolódóan az SVB kereskedelmi jellegű tevékenységeket is folytat, amelyek többek között szállodai szobafoglalási szolgáltatásokból és a „Stockholm card” értékesítéséből állnak, amely kártya ingyenes hozzáférést biztosít Stockholm városának infrastrukturális létesítményeihez.

               4

               A felperes 2004. szeptember 23-án olyan információkat bocsátott a Bizottság rendelkezésére, amelyek a Stockholm városa által a 2003., 2004. és 2005. év tekintetében az SVB részére nyújtott éves szubvenciókra vonatkoztak, és azt állította, hogy e szubvenciók a Svéd Királyság által az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével nyújtott állami támogatásoknak minősülnek. Az e panaszban és a felperes által ezt követően benyújtott észrevételekben meghatározott támogatások a következőkből álltak: Stockholm városának költségvetéséből az SVB részére nyújtott éves hitelkeret, az SVB adózás előtti veszteségeinek az anyavállalata által történő rendszeres megtérítése, valamint kedvezményes hozzáférés a nyilvános infrastruktúrákhoz, mint például a Stockholm városa által működtetett fizetős parkolóhoz.

               5

               A felperes a panaszában azt állította, hogy a Stockholm városa által nyújtott összegeket – mivel nem volt biztosított az információs tevékenységek túlzott ellentételezésének elkerülése – az SVB azon kereskedelmi tevékenységek finanszírozására használhatja fel, amelyeket a turisztikai információs tevékenysége mellett, más nemzeti és nemzetközi vállalkozásokkal versenyezve folytat, ezáltal pedig a verseny torzítását idézheti elő. E támogatásokat a Bizottság jóváhagyása hiányában jogellenesnek és a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell tekinteni.

               6

               A felperes az SVB történetének, szervezetének és tevékenységeinek részletes leírását tartalmazó beadványokkal egészítette ki a panaszát, és azt kérte, hogy a Bizottság az EK-Szerződés [88.] cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 11. cikke alapján rendeljen el ideiglenes intézkedéseket addig, amíg határozatot nem hoz a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségéről, mindezt annak elkerülése érdekében, hogy a felperes súlyos és helyrehozhatatlan károkat szenvedjen.

               7

               A Bizottság a panasz vizsgálata során információközlés iránti felhívásokat intézett a svéd hatóságokhoz, továbbá levelezést folytatott és megbeszéléseket tartott e hatóságok képviselőivel, valamint a felperessel. A svéd hatóságok olyan információkat küldtek a Bizottságnak, amelyek többek között annak részletes leírását tartalmazták, hogy a Stockholm városának turisztikai célú reklámozására irányuló tevékenységek a 30-as évek óta hogyan fejlődtek. A svéd hatóságok a következőket is a Bizottság rendelkezésére bocsátották: a Stockholm városa által azon átszervezések végrehajtása érdekében elfogadott aktusok kivonata, amelyeknek e tevékenységek is a tárgyát képezték, továbbá a SIS alapítvány és a DSAB valamennyi tevékenységét érintő pénzügyi információk az 1995-től 2001-ig terjedő időszak vonatkozásában, végül a Stockholm városa által a 2002., 2003. és 2004. év során az SVB részére nyújtott hozzájárulások, valamint a 2005. évre szóló előirányzatok.

               8

               A Bizottság Versenypolitikai Főigazgatósága „Állami támogatások 1.: Kohézió és verseny” igazgatóságának az ügyért felelős igazgatója (a továbbiakban: a Bizottság ezen ügyért felelős szervezeti egységének igazgatója) 2006. március 24-én a következő levelet küldte a felperesnek:
               „EURÓPAI BIZOTTSÁG
               Versenypolitikai Főigazgatóság
               Állami támogatások 1.: Kohézió és verseny
               […] igazgató
               Tárgy: a CP 178/2004. sz. ügy – az SVB AB javára nyújtott állítólagos állami támogatás
               […]
               Hivatkozom a tárgyban megjelölt panaszra vonatkozó 2004. szeptember 23-i, 2004. december 22-i, 2005. január 10-i, 2005. április 19-i és 2006. február 14-i leveleire.
               Tájékoztatni szeretném Önt arról, hogy a Versenypolitikai Főigazgatóság illetékes szervezeti egységei a rendelkezésre álló adatok alapján arra a következtetésre jutottak, hogy nem áll fenn elegendő alap, amely igazolhatná a panasza vizsgálatának folytatását. Mint azt Ön is tudja, az érintett tagállamtól számos információt kaptunk, amelyeket e tagállam levélben, valamint a megbeszélések alkalmával bocsátott rendelkezésünkre. Valamennyi tényt és körülményt figyelmesen megvizsgáltunk és elemeztünk. Az Ön ügyfelének panaszát rendkívül komolyan vettük, és az EK 87. cikk (1) bekezdése megsértésének azonosítása érdekében megtettünk mindent, ami lehetséges.
               Az általunk végzett elemzésből az derül ki, hogy a »Stockholm Card«-hoz és a szállodai szobafoglalásokhoz kapcsolódó tevékenységeket (a »Stockholm Card« használatával járó parkolóhelyek biztosítása kivételével) piaci feltételek mellett végezték. E tevékenységeket tehát nem az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásból finanszírozták. Az egyes parkolóhelyek ingyenes használatával kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az nem érinti a kereskedelmet, és még ha érintené is, e támogatás már jóval azt megelőzően részét képezte a »Stockholm Card« keretében járó szolgáltatásoknak, hogy Svédország 1995-ben az Európai Unióhoz csatlakozott, vagyis létező támogatást képez. Ezenkívül 2006. január 1-je óta e szolgáltatás nem része a »Stockholm Card«-nak.
               Ami az egyéb tevékenységeket (turisztikai információszolgáltatás stb.) illeti, úgy tűnik, hogy azok az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra (ÁGÉSZ) vonatkozó rendelkezések hatálya alá tartoznak. Nem állapítható meg, hogy a gazdasági tevékenységek javát szolgáló kereszttámogatások álltak volna fenn. Abban az esetben, ha az ÁGÉSZ ellentételezése állami támogatásnak minősülne, e támogatást akkor is már jóval az 1995 előtti időkre visszamenően ugyanazon feltételekkel nyújtják, ennek következtében pedig létező támogatást képez.
               Összefoglalva: az e panasz tárgyában általunk végzett alapos kutatások azt igazolják, hogy nem jogellenes támogatásról, hanem olyan létező támogatásról van szó, amely mindenképp összeegyeztethető a közös piaccal. Mivel nincs helye az EK 88. cikk [(1) bekezdése] szerinti megfelelő intézkedések meghozatalára irányuló eljárás lefolytatásának, nem áll szándékunkban ebben az ügyben egyéb intézkedést tenni.
               Ugyanakkor szeretném felhívni a figyelmét arra, hogy ha az irányításom alá tartozó szervezeti egységekkel ellentétben Önnek továbbra is meggyőződése, hogy jogellenes támogatást nyújtottak, az EK 87. cikk [(1) bekezdésének] közvetlen hatálya van, és olyan jogokat biztosít a magánszemélyek számára, amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük. Ebben az ügyben tehát a nemzeti bíróságokhoz fordulhat.
               […]”

               9

               A felperes a 2006. április 5-i levelében arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy a 2006. március 24-i levelet úgy értelmezi, hogy a Stockholm városa által az SVB részére nyújtott finanszírozás vizsgálata alapján a Bizottság elutasította a panaszt, és a 659/1999 rendelet 13. cikke, valamint 4. cikkének (2) és (3) bekezdése alapján az állítólagos támogatásokkal szemben kifogást nem tartalmazó határozatot hozott. A felperes kérte a Bizottságtól, hogy az említett rendelet 20. cikke alapján küldje meg neki e határozat egy példányát.

               10

               A Bizottság ezen ügyért felelős szervezeti egységének igazgatója 2006. április 28-i levelében (a továbbiakban a 2006. március 24-i levéllel együtt: a megtámadott levelek) a következőképpen válaszolt a felperesnek:
               „EURÓPAI BIZOTTSÁG
               Versenypolitikai Főigazgatóság
               Állami támogatások 1.: Kohézió és verseny
               […] igazgató
               Tárgy: a CP 178/2004. sz. ügy – az SVB AB javára nyújtott állítólagos állami támogatás
               […]
               Hivatkozom a tárgyban megjelölt támogatásokra vonatkozó 2006. április 5-i levelére.
               Mint azt a 2006. március 24-i levelemben kifejtettem, a Bizottság szervezeti egységei arra a következtetésre jutottak, hogy nem áll fenn elegendő alap, amely igazolhatná a panasza vizsgálatának folytatását. A svéd hatóságok által levélben és a megbeszélések során nyújtott információkból ugyanis az következik, hogy az Ön által sérelmezett intézkedések nem képeznek jogellenes állami támogatásokat.
               Ezért nem áll módunkban, hogy – mint azt Ön a levelében kéri – a 659/1999 rendelet 20. cikke alapján bizottsági határozatot küldjünk Önnek.
               […]”

         Az eljárás és a felek kérelmei

               11

               Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. június 6-án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

               12

               Az Elsőfokú Bíróság Hivatalánál 2006. szeptember 1-jén nyilvántartásba vett beadvánnyal a Bizottság az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének 1. §-a szerinti elfogadhatatlansági kifogást emelt.

               13

               A felperes 2006. november 9-én benyújtotta az elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatos észrevételeit.

               14

               Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2007. március 15-i végzésével kimondta, hogy az elfogadhatatlansági kifogást az eljárást befejező határozatban bírálja el, a költségekről pedig nem rendelkezett.

               15

               2007. május 3-án a Bizottság előterjesztette ellenkérelmét.

               16

               A felperes 2007. június 28-i levelében a válasz benyújtásáról lemondott.

               17

               Mivel módosult az Elsőfokú Bíróság tanácsainak összetétele, az előadó bírót az első tanácsba osztották be, következésképpen a jelen ügyet e tanács elé utalták.

               18

               Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (első tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott.

               19

               Az Elsőfokú Bíróság a 2008. július 1-jei tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszaikat. Az Elsőfokú Bíróság felhívta a Bizottságot, hogy két héten belül nyújtson be bizonyos iratokat. A Bizottság ezeket az iratokat 2008. július 11-én benyújtotta. A felperes 2008. augusztus 6-i levelében észrevételeket tett ezekre az iratokra.

               20

               2009. január 23-án az Elsőfokú Bíróság a szóbeli szakasz befejezéséről határozott.

               21

               A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        utasítsa el az elfogadhatatlansági kifogást, és nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;

                        —

                        semmisítse meg a megtámadott levelekben foglalt határozatot;

                        —

                        kötelezze a Bizottságot az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárás megindítására;

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               22

               A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a keresetet mint elfogadhatatlant vagy mint megalapozatlant;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

         A felek érvei

               23

               A Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott levelek sem külön-külön, sem pedig együttesen nem minősülnek a Bizottság határozatának, következésképpen nem képeznek megtámadható aktust. Ezért a kereset elfogadhatatlan.

               24

               Először is, a megtámadott leveleknek nincs határozati tartalmuk. Az ítélkezési gyakorlat szerint, ha valamely közösségi intézmény – adott kérelemre válaszolva – levelet küld a címzettnek, ez nem elégséges ahhoz, hogy ezt a levelet az EK 230. cikk értelmében vett határozatnak lehessen minősíteni. A 2006. március 24-i levélben szerepel, hogy a Versenypolitikai Főigazgatóság hatáskörrel rendelkező szervezeti egységei – vagyis nem a Bizottság vagy a Bizottságnak a versenypolitikáért felelős tagja – jutottak arra a következtetésre, hogy nem folytatják a vizsgálatot. A 2006. április 28-i levél a felperes kérelmére adott válaszként kifejezetten hangsúlyozta, hogy nem létezett olyan bizottsági határozat, amelyet a felperessel közölni lehetett volna. A Bizottság nem alakított ki végleges álláspontot. A felperes egyébként a keresetlevelében többször is hivatkozik a Bizottság végleges álláspontjának hiányára. A megtámadott levelek arra irányultak, hogy tájékoztassák a felperest, hogy a Bizottság szervezeti egységei nem találtak elegendő alapot arra, hogy az ügyet érdemben elbírálják, illetve folytassák az állítólagos támogatás vizsgálatát. Az a tény, hogy a Bizottság szervezeti egységei az átláthatóság érdekében ismertetik az ügyre vonatkozó álláspontjukat, nem zárja ki, hogy a megtámadott leveleket a 659/1999 rendelet 20. cikke értelmében vett tájékoztatásnak kelljen tekinteni.

               25

               A felperes azon érve, mely szerint nincs jelentősége annak, hogy az állítólagos határozatot milyen formában fogadják el, jelen esetben irreleváns, mivel a felperesnek azt kellene bizonyítania, hogy a megtámadott levelek a tartalmuknál fogva határozatnak minősülnek. Márpedig, mivel a megtámadott leveleknek a felperes helyzetére nézve nincs semmilyen joghatása, nem tekinthetők határozatnak. Ezenkívül a megtámadott levelek nem jelölnek meg jogalapot, továbbá azokat a Versenypolitikai Főigazgatóság szervezeti egységei, vagyis nem a Bizottság mint testület vagy a Bizottság erre felhatalmazott tagja küldte el, címzettjük pedig a felperes – és nem a Svéd Királyság – volt. Ezek olyan további körülmények, amelyek azt támasztják alá, hogy a megtámadott levelek sem külön-külön, sem pedig együttesen nem minősülnek a Bizottság határozatának.

               26

               A Bizottság másodszor azt állítja, hogy sem határozatot nem hozott, sem pedig végleges álláspontot nem alakított ki. A Bizottság a megtámadott levelekben nem utalt arra, hogy a 659/1999 rendelet 13. cikke vagy 4. cikke szerinti határozatot hozott volna. Az a tény, hogy a felperes a 2006. április 5-i levelében azt kéri a Bizottságtól, hogy küldjön neki határozatot, azt a bizonyítja, hogy a 2006. március 24-i levelet ő sem tekintette határozatnak. A 2006. április 28-i levél arra szorítkozott, hogy tájékoztassa a felperest, hogy semmilyen határozatot nem tudnak neki küldeni. E két levél, amelyek közül egyik sem képez határozatot, együttesen sem minősül határozatnak. A Bizottság azt állítja, hogy arra az esetre, ha az ügy jogellenes állami támogatásokra vonatkozna, a Bizottság a 659/1999 rendelet 4. cikke szerinti határozatok egyikét sem fogadta el, és azt sem állapította meg véglegesen, hogy a szóban forgó intézkedések létező támogatások lennének. A Bizottság szervezeti egységei az eljárás azon szakaszában fogalmazták meg álláspontjukat, amely megelőzi azt a szakaszt, amikor a Bizottságnak határozatot kell hoznia. Amennyiben a felperes burkoltan elismerni látszik a Bizottság cselekvésének hiányát, és úgy véli, hogy a Bizottságnak kötelessége lett volna eljárni, úgy intézményi mulasztás megállapítása iránti keresetet kellett volna indítania.

               27

               A Bizottság harmadszor arra hivatkozik, hogy csak az olyan kötelező joghatásokat kiváltó intézkedések minősülnek az EK 230. cikk szerinti keresettel megtámadható jogi aktusoknak, amely joghatások a felperes érdekeit jogi helyzetének lényeges módosításával érintik. A Bizottság határozatának hiányában a felperes jogi helyzetét nem módosíthatta a megtámadott levelek elküldése.

               28

               A felperes úgy véli, hogy a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani. Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a valamely panaszosnak küldött olyan levél, amely a Bizottság állami támogatások tárgyában kialakított végleges álláspontját tartalmazza, még akkor is határozatnak minősül, ha azt nem az érintett tagállamnak címezték. Az a nyilatkozat, mely szerint a Bizottság szervezeti egységei arra a következtetésre jutottak, hogy nem áll fenn elegendő alap, amely igazolhatná a panasz vizsgálatának folytatását, olyan végleges határozatnak minősül, amellyel a Bizottság megtagadta az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárás megindítását, és amellyel lezárta az ügyet. A megtámadott levelek tehát az EK 230. cikk szerinti keresettel megtámadható jogi aktusokat képeznek.

               29

               A felperes azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint annak megállapításához, hogy valamely aktus kötelező joghatásokat vált-e ki, következésképpen pedig megsemmisítés iránti keresettel megtámadható-e, ezen aktus tartalmát kell megvizsgálni. Annak, hogy a határozatot milyen formában hozták meg, nincs jelentősége. Márpedig a megtámadott levelek – akár külön-külön, akár együttesen – a Bizottság által a felperes panaszával kapcsolatban kialakított végleges álláspontot tartalmazzák, és hatással vannak a felperes jogi helyzetére. A felperes az állítólagos támogatásokban részesült társaság közvetlen versenytársaként a 659/1999 rendelet 1. cikkének h) pontja szerinti érdekelt félnek minősült volna, és megillették volna az EK 88. cikk (2) bekezdésében, valamint a 659/1999 rendelet 6. cikkében előírt eljárási garanciák, ha a Bizottság megindította volna a hivatalos vizsgálati eljárást.

               30

               A felperes szerint a Bizottság által a kereset elfogadhatatlanságával összefüggésben előadott valamennyi érv a megtámadott leveleknek kizárólag a formájára, nem pedig a tartalmára vonatkozik, és egyik sem releváns. Először is nincs jelentősége annak a ténynek, hogy a leveleket a Bizottság Versenyjogi Főigazgatósága egyik szervezeti egységének igazgatója küldte el. Mivel a megtámadott levelek nem tartalmaztak olyan fenntartást, amely egyértelművé teszi, hogy csak a feladójuk személyes véleményét juttatják kifejezésre, e leveleket úgy kell tekinteni, hogy azokban a Bizottság álláspontja jelenik meg, következésképpen pedig keresettel megtámadhatók.

               31

               Másodszor, a Bizottság nem állíthatja, hogy az a tény, hogy a megtámadott leveleket nem valamely tagállamnak címezték, azt bizonyítja, hogy azok nem képeznek bizottsági határozatot. A felperes emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti a panaszosnak címzett olyan levél, amely említést tartalmaz a Bizottság valamely állami támogatással kapcsolatos végleges álláspontjáról. Ha ez nem így lenne, a panaszos meg lenne fosztva minden olyan lehetőségtől, hogy vitassa a Bizottság által a panaszára vonatkozóan kialakított végleges álláspontot, a Bizottság pedig megkerülhetné a 659/1999 rendeletből eredő kötelezettségeit.

               32

               Harmadszor, az a tény, hogy a Bizottság megtagadta a határozat egy példányának a felperes rendelkezésére bocsátását, azt támasztotta alá, hogy a 2006. március 24-i levél a Bizottság végleges álláspontját képezte. Mivel a felperes nem tudott kiegészítő indokolást szerezni, az egyetlen jogorvoslati lehetősége az volt, hogy a megtámadott levelekben foglalt határozatot vitassa. Másfelől a felperes hangsúlyozza, hogy a megtámadott levelekben használt óvatos megfogalmazás azt sejteti, hogy a Bizottságnak olyan kétségei merültek fel a szóban forgó intézkedések minősítésével és a közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban, amelyek alapján meg kellett volna indítania a hivatalos vizsgálati eljárást. A Bizottság nem elégedett meg annak megállapításával, hogy nem áll fenn elegendő alap az ügy érdemben történő elbírálására, mint ahogy azt a 659/1999 rendelet 20. cikkének (2) bekezdése szerinti nem hivatalos tájékoztatás esetében tette volna. A megtámadott levelek tartalmából az óvatos megfogalmazás ellenére világosan kiderül, hogy a Bizottság egyértelműen és végleges módon állást foglalt a felperes panasza tárgyában.

               33

               Ezenkívül a megtámadott leveleket nem lehet előkészítő aktusoknak tekinteni, mivel a tartalmukból kiderül, hogy a Bizottság a panasz tárgyát képező támogatások vizsgálata keretében nem szándékozott további intézkedéseket tenni. Az állami támogatásokkal összefüggésben a panaszosoknak biztosított eljárási garanciák teljesen értelmetlenné válnának, ha a Bizottság e garanciák alól csupán azon ténynél fogva mentesülne, hogy a határozataiban óvatos nyelvezetet használ.

               34

               Végül, jelen esetben el kell utasítani a Bizottság azon érvét, mely szerint határozat hiányában a felperesnek intézményi mulasztás megállapítása iránti keresetet kellett volna indítania. Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy nem lehet ilyen keresetet indítani abban az esetben, ha a Bizottság a panasz tárgyában világosan és határozottan állást foglalt. Mivel az EK 230. cikkben és az EK 232. cikkben egy és ugyanazon jogorvoslati lehetőség jut kifejezésre, a Bizottság állásfoglalását tartalmazó aktus az, amelyet vitatni lehet, következésképpen pedig a megsemmisítés iránti jelen kereset képezi a legmegfelelőbb eszközt.

         Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

               35

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, ha valamely közösségi intézmény a címzett által benyújtott kérelemre válaszolva levelet küld a címzettnek, ez nem elégséges ahhoz, hogy ezt a levelet az EK 230. cikk értelmében vett határozatnak lehessen minősíteni, lehetőséget biztosítva ezzel a megsemmisítés iránti kereset indítására (az Elsőfokú Bíróság T-277/94. sz., AITEC kontra Bizottság ügyben 1996. május 22-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II-351. o.] 50. pontja, valamint a T-154/94. sz., CSF és CSME kontra Bizottság ügyben 1996. október 22-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II-1377. o.] 51. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-130/02. sz., Kronoply kontra Bizottság ügyben 2003. november 5-én hozott végzésének [EBHT 2003., II-4857. o.] 42. pontja).

               36

               A szintén állandó ítélkezési gyakorlat szerint csak az olyan kötelező joghatásokat kiváltó intézkedések minősülnek az EK 230. cikk szerinti keresettel megtámadható jogi aktusoknak, amely joghatások a felperes érdekeit jogi helyzetének lényeges módosításával érintik (a Bíróság 60/81. sz., IBM kontra Bizottság ügyben 1981. november 11-én hozott ítéletének [EBHT 1981., 2639. o.] 9. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-351/02. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 2006. április 5-én hozott ítéletének [EBHT 2006., II-1047. o.] 35. pontja, valamint a fenti 35. pontban hivatkozott Kronoply kontra Bizottság ügyben hozott végzés 43. pontja).

               37

               Annak megállapításához, hogy valamely jogi aktus vagy határozat ilyen joghatásokat vált-e ki, annak tartalmát kell megvizsgálni (a fenti 35. pontban hivatkozott Kronoply kontra Bizottság ügyben hozott végzés 44. pontja). Ezzel szemben a jogi aktus vagy határozat formája a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatósága szempontjából főszabály szerint lényegtelen (lásd ebben az értelemben a fenti 36. pontban hivatkozott IBM kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 9. pontját).

               38

               Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy jóllehet az olyan határozatnak, amely a 659/1999 rendelet 4. cikke értelmében befejezi valamely támogatási intézkedés EK-Szerződéssel való összeegyeztethetőségének vizsgálatát, mindig az érintett tagállam a címzettje, az ilyen határozat tartalma megjelenhet a valamely panaszosnak címzett tájékoztatásban, még akkor is, ha az érintett tagállamnak nem küldtek ilyen határozatot (az Elsőfokú Bíróság T-182/98. sz., UPS Europe kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 30-án hozott végzésének [EBHT 1999., II-2857. o.] 38. pontja).

               39

               Elöljáróban fel kell idézni az állami támogatások tárgyában benyújtott panaszokra vonatkozó, a 659/1999 rendeletben foglalt szabályokat.

               40

               Amint a Bizottság a 659/1999 rendelet 10. cikke alapján megvizsgálta a feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó információkat, a jogellenes támogatásokat illetően ugyanezen rendelet 13. cikke azt a kötelezettséget támasztja vele szemben, hogy az e rendelet 4. cikke szerinti határozat meghozatalával zárja le az előzetes vizsgálat szakaszát.

               41

               A 659/1999 rendelet 4. cikke szerinti határozat elfogadásának lehetőségén kívül a Bizottságnak – ha feltételezett támogatásra vonatkozó információt hoznak tudomására – nincs más választása, mint hogy e rendelet 20. cikke (2) bekezdése második mondatának alkalmazásával tájékoztatja az érdekelt felet, hogy „nincs megfelelő alap az eset vizsgálatára” [helyesen: nincs elegendő alap arra, hogy az ügyben állást foglaljon] (a fenti 36. pontban hivatkozott Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 43. pontja).

               42

               Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy annak mérlegelése során, hogy a panaszosnak az általa benyújtott panaszra adott válaszként küldött levél megtámadható aktust képez-e, az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott aktus tartalma alapján kell meghatároznia, hogy az a 659/1999 rendelet 4. cikke szerinti határozat-e, vagy csupán az ugyanezen rendelet 20. cikke (2) bekezdésének második mondata szerinti nem hivatalos tájékoztatásnak minősül (lásd ebben az értelemben a fenti 36. pontban hivatkozott Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 44. pontját).

               43

               Így az állami támogatások tárgyában benyújtott panaszokra vonatkozó, a 659/1999 rendeletben és különösen annak 20. cikke (2) bekezdésében szabályozott eljárásból következik, hogy jóllehet a Bizottság köteles haladéktalanul megvizsgálni a feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó azon információkat, amelyeket valamely harmadik személy panasz keretében bocsát a rendelkezésére, nem köteles azonban minden egyes panasz vonatkozásában az említett rendelet 4. cikke szerinti határozatot hozni.

               44

               A Bizottság azon kötelezettsége, hogy a panaszra adott válaszként határozatot hozzon, csak a 659/1999 rendelet 13. cikke szerinti esetben áll fenn. Ugyanezen rendelet 20. cikke (2) bekezdésének második mondata akként rendelkezik, hogy a Bizottság a panaszos levélben történő tájékoztatására szorítkozhat abban az esetben, ha nincs elegendő alap arra, hogy az ügyben állást foglaljon. Ez az eset áll fenn többek között akkor, ha a 659/1999 rendelet 13. cikke azért nem alkalmazható, mert a panasz nem jogellenes támogatásra, hanem valójában létező támogatásra vonatkozik.

               45

               Annak megállapítása érdekében, hogy a jelen kereset elfogadható-e, azt kell megvizsgálni, hogy a megtámadott levelek lényegéből következik-e, hogy azokat a 659/1999 rendelet 4. cikke értelmében vett olyan határozatoknak lehet tekinteni, amelyeknek valójában az érintett tagállam a címzettje, és amelyek a felperes érdekeit jogi helyzetének lényeges módosításával érintik.

               46

               Először is a megtámadott levelek tartalmát kell megvizsgálni.

               47

               A Bizottság ezen ügyért felelős szervezeti egységének igazgatója 2006. március 24-i levelében arról tájékoztatta a felperest, hogy úgy ítélte meg, hogy nem áll fenn elegendő alap a panasz vizsgálatának folytatására. Hangsúlyozta, hogy a panaszt alapos vizsgálatnak vetették alá.

               48

               Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy amikor a Bizottság ezen ügyért felelős szervezeti egységének igazgatója a 2006. március 24-i levél harmadik bekezdésének első részében megjegyezte, hogy a „Stockholm card”-hoz és a szállodai szobafoglalásokhoz kapcsolódó tevékenységeket (a parkolóhelyek biztosítása kivételével) piaci feltételek mellett végezték, azt állapította meg, hogy e tevékenységek finanszírozása nem a panaszban sérelmezett szubvenciókból történt. Ezzel nem azt mondta ki, hogy a panaszban sérelmezett szubvenciók nem felelnek meg az ahhoz szükséges feltételeknek, hogy azokat az EK 87. cikk értelmében vett támogatásoknak lehessen minősíteni. Ezért a 2006. március 24-i levél harmadik bekezdésének ezen első részéből nem lehet levezetni, hogy a Bizottság azt állítaná, hogy a panaszban ennek kapcsán sérelmezett szubvenciók nem képeznek állami támogatásokat.

               49

               A Bizottság ezen ügyért felelős szervezeti egységének igazgatója ezt követően, a 2006. március 24-i levél harmadik bekezdésének második részében azt írta, hogy megállapítható volt, hogy az egyes parkolóhelyeknek az SVB általi ingyenes használata nem érinti a kereskedelmet, mindamellett pedig e támogatás – mivel már 1995 előtt, vagyis azt megelőzően részét képezte a „Stockholm card” keretében járó szolgáltatásoknak, hogy a Svéd Királyság 1995-ben az Európai Unióhoz csatlakozott – létező támogatást képezett. Az igazgató a 2006. március 24-i levél negyedik bekezdésében megállapította, hogy az SVB egyéb tevékenységei valószínűsíthetően az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra vonatkozó rendelkezések hatálya alá tartoznak, abban az esetben pedig, ha a finanszírozásuk állami támogatásnak minősülne, e támogatást akkor is már jóval az 1995 előtti időkre visszamenően ugyanazon feltételekkel nyújtják, és létező támogatást képez. Ebből következik, hogy a Bizottság ezen ügyért felelős szervezeti egységének igazgatója – mivel úgy ítélte meg, hogy a panaszban sérelmezett támogatások létező támogatásokat képeznek – nem végzett alaposabb vizsgálatot az állami támogatásnak minősítést illetően.

               50

               Végül, a Bizottság ezen ügyért felelős szervezeti egységének vezetője összegzésként megállapította, hogy a panasz vizsgálata azt bizonyította, hogy a sérelmezett intézkedések létező támogatásokat, nem pedig jogellenes támogatásokat képeznek.

               51

               A Bizottság ezen ügyért felelős szervezeti egységének igazgatója a 2006. április 28-i, a felperes 2006. április 5-i levelére adott válaszként elküldött levelében emlékeztetett arra, hogy a panaszban sérelmezett intézkedések nem képeznek jogellenes támogatásokat, következésképpen pedig nem volt lehetőség arra, hogy a 659/1999 rendelet 20. cikke alapján határozatot küldjenek a felperesnek.

               52

               Ezért a 2006. április 28-i levélből, valamint a 2006. március 24-i levél tartalmából világosan következik, hogy a Bizottság az érintett tagállam által a rendelkezésére bocsátott információk előzetes vizsgálata alapján úgy ítélte meg, hogy a panaszban sérelmezett intézkedések nem képeznek a 659/1999 rendelet 1. cikkének f) pontja értelmében vett jogellenes támogatást. A Bizottság a megtámadott levelekben csak a felperes arról történő tájékoztatására szorítkozott, hogy az elsődleges és ideiglenes értékelésből az következik, hogy a panaszban sérelmezett támogatások az EK 88. cikk (1) bekezdése szerinti eljárás alá tartozó létező támogatásokat képeznek.

               53

               Másfelől meg kell állapítani, hogy még ha a Bizottság a 2006. március 24-i levél harmadik bekezdésének első részében azt is állapította volna meg, hogy a „Stockholm card”-hoz és a szállodai szobafoglalásokhoz kapcsolódó tevékenységeket a panaszban sérelmezett szubvenciókból finanszírozták, ez nem változtatna a Bizottság azon következtetésén, mely szerint e szubvenciók – mivel azokat 1995-nél régebb óta nyújtják – létező támogatásokat képeznek.

               54

               A megtámadott levelek tartalmából következik tehát, hogy a Bizottság azért nem adott helyt a panasznak, mert a szóban forgó támogatások létező támogatásoknak minősülnek.

               55

               Ezzel kapcsolatban a Bizottság a tárgyaláson nem állíthatta megalapozottan, hogy egyrészt nem tudta megérteni a megtámadott leveleket, másrészt pedig, hogy mivel a 2006. március 24-i levél csak homályos megfogalmazást tartalmaz, abból az következik, hogy a szervezeti egysége semmivel nem indokolta, hogy miért nem folytatja a panasz vizsgálatát.

               56

               Másodszor meg kell vizsgálni, hogy a megtámadott leveleket – amennyiben azok a panaszban sérelmezett támogatásokat létező támogatásoknak minősítik – olyan határozatnak lehet-e tekinteni, amely a felperes érdekeit jogi helyzetének lényeges módosításával érinti.

               57

               Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a létező támogatások esetében kizárólag a Bizottságot illeti meg a kezdeményezés joga (a Bíróság C-44/93. sz. Namur-Les assurances du crédit ügyben 1994. augusztus 9-én hozott ítéletének [EBHT 1994., I-3829. o.] 11. pontja). A létező támogatások folyamatos ellenőrzésének elvégzése érdekében a Bizottság részére biztosított hatáskör keretében a Bizottság panasz útján nem kényszeríthető arra, hogy olyan ajánlást intézzen a tagállamhoz, amelyben a 659/1999 rendelet 18. cikke alapján megfelelő intézkedéseket javasol (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T-330/94. sz., Salt Union kontra Bizottság ügyben 1996. október 22-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II-1475. o.] 33–35. pontját).

               58

               Ezenkívül az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy ha a tagállam által szolgáltatott adatok ideiglenes értékelés keretében lehetővé teszik annak feltételezését, hogy a kérdéses intézkedések létező támogatásoknak minősülnek, akkor a Bizottságnak azokat az EK 88. cikk (1) és (2) bekezdésében meghatározott eljárás keretében kell kezelnie. Ellenben ha a tagállam által szolgáltatott adatok nem teszik lehetővé ezen ideiglenes következtetés levonását, vagy a tagállam e tekintetben nem szolgáltat semmilyen adatot, akkor a Bizottságnak ezen intézkedéseket az ugyanezen cikk (3) és (2) bekezdésében meghatározott eljárás keretében kell kezelnie (a Bíróság C-400/99. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2005. május 10-én hozott ítéletének [EBHT 2005., I-3657. o.] 55. pontja).

               59

               Másfelől hangsúlyozni kell, hogy a létező támogatások tárgyában alkalmazandó, a 659/1999 rendelet 17–19. cikkében szabályozott eljárás nem rendelkezik az érintett tagállamnak címzett egyetlen olyan határozatról sem, amelyet a Bizottság az előzetes vizsgálati szakasz végén fogadhat el.

               60

               Ebből következik, hogy a panaszos a Bizottsághoz benyújtott panasszal nem kényszerítheti a Bizottságot arra, hogy vizsgálja meg valamely létező támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetőségét. Ha a Bizottság az elsődleges értékelés alapján úgy ítéli meg, hogy a panasz nem jogellenes támogatásokra, hanem létező támogatásokra vonatkozik, nem köteles a 659/1999 rendelet 4. cikke értelmében vett határozatot intézni az érintett tagállamhoz, és nem kényszeríthető az EK 88. cikk (1) bekezdése szerinti eljárás lefolytatására.

               61

               Jelen esetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a megtámadott levelekben arra a következtetésre jutott, hogy a panaszban sérelmezett támogatások létező támogatásoknak minősülnek. Ebből következik, hogy mivel a 659/1999 rendeletnek a jogellenes támogatásokra vonatkozó 13. cikke nem alkalmazható, a Bizottság nem fogadhatott el a 659/1999 rendelet 4. cikke szerinti határozatot. A felperes panaszára adott válaszként tehát nem tehetett mást, mint hogy a 659/1999 rendelet 20. cikkének (2) bekezdése alapján tájékoztatja a felperest, hogy nem volt elegendő alap arra, hogy az ügyben állást foglaljon.

               62

               Ráadásul a megtámadott levelekből kiderül, hogy a panaszban sérelmezett támogatások ideiglenes értékelése alapján a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az EK 88. cikk (1) bekezdése szerinti eljárás volt alkalmazandó, mivel létező támogatásokról volt szó. Ezért a felperes állításával ellentétben a megtámadott levelek nem minősülnek olyan határozatnak, amely megszünteti az eljárást azon az alapon, hogy e szubvenciók nem képeznek állami támogatást.

               63

               Ezenkívül – ellentétben a felperes állításával – a megtámadott levelek nem minősülnek az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárás megindítása megtagadásának sem. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a Bizottság eleve meg sem indíthatta ezt az eljárást, mivel az általa végzett elsődleges vizsgálat alapján kiderült, hogy a szóban forgó támogatások létező támogatásokat képeznek (lásd ebben az értelemben a Bíróság C-47/91. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1994. október 5-én hozott ítéletének [EBHT 1994., I-4635. o.] 24. pontját, valamint a fenti 35. pontban hivatkozott CSF és CSME kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 49. pontját).

               64

               Hozzá kell tenni, hogy ellentétes lenne az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárás rendszerével az olyan álláspont, mely szerint, ha a Bizottság arról tájékoztatja a panaszost, hogy a panasza létező támogatásra vonatkozik, szükségképpen a 659/1999 rendelet 4. cikke szerinti határozatot fogad el. Az ilyen megoldás azzal járna, hogy ha a Bizottsághoz létező támogatásra vonatkozó panaszt nyújtanak be, a Bizottság köteles lenne megvizsgálni e támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét. Mint azonban a fenti 57. pontban megállapítást nyert, az EK 88. cikk (1) bekezdése alapján kizárólag a Bizottságot illeti meg a létező támogatások folyamatos ellenőrzésére irányuló eljárás lefolytatása kezdeményezésének joga.

               65

               Következésképpen a Bizottság helyesen járt el, amikor – mivel úgy ítélte meg, hogy a panaszban sérelmezett támogatások létező támogatásokat képeznek – a 2006. április 28-i levélben jelezte, hogy nem áll módjában a 659/1999 rendelet 4. cikke szerinti határozat egy példányát megküldeni, mint azt a felperes a 2006. április 5-i levelében kérte.

               66

               Másfelől emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a létező támogatásokra irányuló program mindaddig továbbra is végrehajtható, amíg a Bizottság meg nem állapítja a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét (a Bíróság C-387/92. sz. Banco Exterior de España ügyben 1994. március 15-én hozott ítéletének [EBHT 1994., I-877. o.] 20. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T-276/02. sz., Forum 187 kontra Bizottság ügyben 2003. június 2-án hozott végzésének [EBHT 2003., II-2075. o.] 48. pontja).

               67

               Az ítélkezési gyakorlatból következik az is, hogy ha a Bizottság úgy dönt, hogy valamely támogatással a létező támogatások folyamatos vizsgálata keretében foglalkozik, a jogi helyzet mindaddig nem változik, amíg az érintett tagállam esetleg el nem fogadja a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatokat, illetve a Bizottság végleges határozatot nem hoz (a Bíróság C-400/99. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2001. október 9-én hozott ítéletének [EBHT 2001., I-7303. o.] 61. pontja).

               68

               Ezért a megtámadott levelek, amennyiben azok a panaszban sérelmezett támogatásokat létező támogatásoknak minősítik, nem rendelkeznek az olyan kötelező joghatásokat kiváltó határozat jellemzőivel, amely joghatások a felperes érdekeit jogi helyzetének lényeges módosításával érintik.

               69

               E következtetést nem vonja kétségbe a 2006. március 24-i levélben foglalt azon megállapítás, mely szerint a panaszban sérelmezett és a Bizottság által létező támogatásoknak minősített támogatások „mindenképp összeegyeztethető[ek] a közös piaccal”. Egyrészt ugyanis – mint a Bizottság szintén e levélben megjegyzi – a panaszos arról történő tájékoztatásáról van szó, hogy a Bizottság jelenleg nem tervezi az EK 88. cikk (1) bekezdése szerinti eljárás lefolytatását, amelynek kezdeményezésére a fenti 57. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján kizárólag ő jogosult. Másrészt a fenti 66. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján e tájékoztatás nem vált ki olyan kötelező joghatásokat, amelyek a felperes érdekeit jogi helyzetének lényeges módosításával érinthetik.

               70

               Az eddigiekből következik, hogy a megtámadott leveleket a 659/1999 rendelet 20. cikkének (2) bekezdésében szabályozott olyan nem hivatalos tájékoztatásnak kell tekinteni, amelynek tartalma nem felel meg az ugyanezen rendelet 4. cikke értelmében vett határozatnak. Vagyis a megtámadott levelek nem minősülnek az EK 230. cikk szerinti megtámadható aktusnak.

               71

               Végül emlékeztetni kell arra, hogy az EK 87. és az EK 88. cikkből eredő tagállami kötelezettségek teljesítésének ellenőrzése során egymást kiegészítő és különböző feladat hárul a nemzeti bíróságokra és a Bizottságra. A nemzeti bíróság feladata védelemben részesíteni azokat a jogokat, amelyek az EK 88. cikk (3) bekezdésének utolsó mondatában megfogalmazott tilalom közvetlen hatályából eredően a magánszemélyeket megilletik. A nemzeti bíróság előtt tehát kereset indítható annak érdekében, hogy állapítsa meg valamely állami támogatás jogellenességét és rendelje el annak visszatérítését.

               72

               Ezért a jelen kereset elfogadhatatlansága nem fosztja meg a felperest annak lehetőségétől, hogy a szóban forgó támogatás jogszerűségét bírósági felülvizsgálatnak vesse alá. A nemzeti bíróságoknak ugyanis biztosítaniuk kell, hogy az EK 88. cikk (3) bekezdése utolsó mondatának megsértése esetén a nemzeti joguk szerinti valamennyi következmény alkalmazásra kerüljön, mind a támogatási intézkedések végrehajtására vonatkozó jogi aktusok érvényességét illetően, mind pedig az e rendelkezés megsértésével nyújtott pénzügyi támogatások visszatéríttetését illetően (a Bíróság C-354/90. sz., Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires és Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon ügyben 1991. november 21-én hozott ítéletének [EBHT 1991., I-5505. o.] 12. pontja, valamint a C-199/06. sz., CELF és Ministre de la Culture et de la Communication ügyben 2008. február 12-én hozott ítéletének [EBHT 2008., I-469. o.] 41. pontja).

               73

               Másfelől elfogadhatatlan a felperes azon kérelme, hogy az Elsőfokú Bíróság kötelezze a Bizottságot a hivatalos vizsgálati eljárás megindítására, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a közösségi bíróság hatásköre az EK 230. cikkre alapított megsemmisítés iránti kereset keretében arra terjed ki, hogy a megtámadott jogi aktus jogszerűségét vizsgálja, és az Elsőfokú Bíróságnak nincs hatásköre arra, hogy meghagyásban kötelezze a közösségi intézményeket (a Bíróság C-5/93. P. sz., DSM kontra Bizottság ügyben 1999. július 8-án hozott ítéletének [EBHT 1999., I-4695. o.] 36. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T-145/98. sz., ADT Projekt kontra Bizottság ügyben 2000. február 24-én hozott ítéletének [EBHT 2000., II-387. o.] 83. és 84. pontja).

               74

               Az eddigiek összességéből következik, hogy a kereset teljes egészében elfogadhatatlan.

         A költségekről

               75

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, ezért a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (első tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az Elsőfokú Bíróság a keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.

                           2)

                           Az Elsőfokú Bíróság az NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB-t kötelezi a költségek viselésére.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. június 9-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság (ötödik tanács) október 26.-i ítélete: 1995. # S. E. Klaus kontra Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Hollandia. # Szociális biztonság. # C-482/93. sz. ügy


A Bíróság március 11.-i ítélete: 1997. # Ayse Süzen kontra Zehnacker Gebäudereinigung GmbH Krankenhausservice. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arbeitsgericht Bonn - Németország. # C-13/95. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) július 15.-i ítélete: 1997. # R kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-187/95. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) április 14.-i ítélete: 1994. # Ballast Nedam Groep NV kontra Belgische Staat. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Raad van State - Belgium. # Szolgáltatásnyújtás szabadsága. # C-389/92. sz. ügy


title: A Bíróság (teljes ülés) 2004. március 23-i ítélete. # Francia Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # C-233/02. sz. ügy

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (teljes ülés)
      2004. március 23.(*)

      „Az Amerikai Egyesült Államokkal a szabályozási együttműködés és az átláthatóság területén kötött iránymutatás – Kötelező jelleg hiánya”
      A C‑233/02. sz. ügyben,
      a Francia Köztársaság (képviselik: R. Abraham, G. de Bergues és P. Boussaroque, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: P. J. Kuijper és A. van Solinge, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatja:
      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (képviseli: J. Collins, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Hoskins barrister, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó,
      azon határozat megsemmisítése tárgyában, amellyel a Bizottság megállapodást kötött az Amerikai Egyesült Államokkal a szabályozási
         együttműködés és az átláthatóság területére vonatkozó iránymutatásról,

      A BÍRÓSÁG (teljes ülés),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans (előadó), C. Gulmann és J. N. Cunha Rodrigues tanácselnökök, A. La Pergola,
         J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric és S. von Bahr bírák,

      főtanácsnok: S. Alber,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az előadó bíró jelentésére,
      a főtanácsnok indítványának a 2003. szeptember 25‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        A Bíróság Hivatalához 2002. június 21‑én benyújtott keresetével a Francia Köztársaság az EK 230. cikk alapján annak a határozatnak
         (a továbbiakban: megtámadott határozat) a megsemmisítését kérte, amellyel az Európai Közösségek Bizottsága az Amerikai Egyesült
         Államokkal megkötötte „a szabályozási együttműködés és az átláthatóság területére vonatkozó iránymutatás” című megállapodást
         (a továbbiakban: iránymutatás).

       Jogi és ténybeli háttér
       A Szerződés
      2        Az EK‑Szerződés III. részének a „Közös kereskedelempolitika” című IX. címében található EK 133. cikk (1)–(4) bekezdés ekképp
         rendelkezik:

      „(1)      A közös kereskedelempolitika egységes elveken alapul; ez vonatkozik különösen a vámtarifák módosításaira, a vámtarifa‑ és
         kereskedelmi megállapodások megkötésére, a liberalizációs intézkedések egységesítésére, az exportpolitikára, valamint az olyan
         kereskedelempolitikai védintézkedésekre, mint a dömping vagy szubvenció esetén meghozandó intézkedések.

      (2)      A Bizottság javaslatokat terjeszt a Tanács elé a közös kereskedelempolitika végrehajtására vonatkozóan.
      (3)      Ha egy vagy több állammal vagy nemzetközi szervezettel kötendő megállapodásról kell tárgyalásokat folytatni, a Bizottság ajánlást
         tesz a Tanácsnak, a Tanács pedig felhatalmazza a Bizottságot a szükséges tárgyalások megkezdésére.

      A Bizottság ezeket a tárgyalásokat a Tanács által e feladatának támogatására kijelölt különbizottsággal konzultálva, a Tanács
         által számára kibocsátott irányelvek keretei között folytatja le.

      A 300. cikk vonatkozó rendelkezéseit alkalmazni kell.
      (4)      Az e cikkben ráruházott hatáskörök gyakorlása során a Tanács minősített többséggel jár el.”
      3        Az EK 300. cikk (1)–(3) bekezdése értelmében:

      „(1)      Ahol e szerződés a Közösség és egy vagy több állam vagy nemzetközi szervezet közötti megállapodás megkötéséről rendelkezik,
         a Bizottság ajánlásokat készít a Tanács számára; a Tanács felhatalmazza a Bizottságot a szükséges tárgyalások megkezdésére.
         A Bizottság ezeket a tárgyalásokat az e feladatának segítésére a Tanács által kijelölt különbizottságokkal konzultálva, valamint
         a Tanács által adott esetben számára kibocsátott irányelvek keretei között folytatja le.

      A Tanács az e bekezdésben ráruházott hatáskör gyakorlása során minősített többséggel jár el, kivéve azokat az eseteket, ahol
         a (2) bekezdés első albekezdése úgy rendelkezik, hogy a Tanács egyhangúlag határoz.

      (2)      Az e téren a Bizottságra ruházott hatáskörre is figyelemmel, a megállapodások aláírásáról – amelyet a hatálybalépést megelőzően
         történő ideiglenes alkalmazásról szóló határozat kísérhet – és megkötéséről a Bizottság javaslata alapján, minősített többséggel
         a Tanács határoz. A Tanács egyhangúlag dönt, ha a megállapodás olyan területre vonatkozik, ahol a belső szabályok elfogadásához
         egyhangúságra van szükség, valamint a 310. cikkben említett megállapodások esetén.

      […]
      (3)      A 133. cikk (3) bekezdésében említett megállapodások kivételével a megállapodásokat a Tanács az Európai Parlamenttel folytatott
         konzultációt követően köti meg, beleértve azokat az eseteket is, amikor a megállapodás olyan területre vonatkozik, ahol a
         belső szabályok elfogadásához a 251. cikkben vagy a 252. cikkben említett eljárásra van szükség. […]”

       Az Európai Unió és az Amerikai Egyesült Államok közötti Transzatlanti Gazdasági Partnerségről szóló nyilatkozat
      4        Az 1998. május 18‑i londoni csúcsértekezleten az Európai Unió és az Amerikai Egyesült Államok (a továbbiakban: partnerek)
         nyilatkozatot fogadtak el a Transzatlanti Gazdasági Partnerségről.

      5        Ezen nyilatkozat 10. pontjában a partnerek lényegében kijelentik, hogy erőfeszítéseiket a transzatlanti kereskedelmet és befektetéseket
         jelentős mértékben befolyásoló akadályok felszámolására fogják összpontosítani, különösen az olyan szabályozási jellegű akadályokéra,
         amelyek a termékek, illetve a szolgáltatások piacára való belépés lehetőségeit korlátozzák.

      6        A fenti nyilatkozat 17. pontjában a partnerek kinyilvánítják azon szándékukat, hogy:

      –        a lehető leghamarabb megfogalmazzák a kétoldalú és a többoldalú közös cselekvés területeit meghatározó tervet, és e mellett
         az egyes eredmények elérésére vonatkozó menetrendet;

      –        megtesznek minden szükséges intézkedést ezen terv gyors végrehajthatósága érdekében, beleértve a tárgyalások megkezdéséhez
         szükséges összes felhatalmazást is.

      7        A nyilatkozat alján egy lábjegyzet megállapítja, hogy a nyilatkozat nem minősül az Európai Unió tárgyalási felhatalmazásának.

       A Transzatlanti Gazdasági Partnerségről szóló cselekvési terv
      8        A partnerek elfogadták a Transzatlanti Gazdasági Partnerségre vonatkozó cselekvési tervet, amelyet az Európai Unió Tanácsa
         1998. november 9‑én hagyott jóvá (a továbbiakban: cselekvési terv). Ebben a Tanács felhatalmazta a Bizottságot, hogy kezdjen
         tárgyalásokat az Amerikai Egyesült Államokkal való kétoldalú megállapodások megkötése érdekében, különösen a kereskedelem
         technikai akadályai terén (a Tanács 1998. november 9‑i 12560/98. sz. sajtóközleménye).

      9        A cselekvési terv kétoldalú cselekvésekkel kapcsolatos harmadik részében szerepel az árukereskedelem technikai akadályaira
         vonatkozó 3.1. pont. A fenti terv „szabályozási együttműködés” című 3.1.1. pontja előírja, hogy a partnerek különböző intézkedéseket
         hoznak, így többek között:

      –        a hatékony szabályozási együttműködés biztosítása érdekében a közösen megállapított általános irányelvek/iránymutatások meghatározása
         és végrehajtása;

      –        a közös megegyezés számára fenntartott kérdések – különösen az átláthatóságra és a nyilvánosság részvételére vonatkozó szabályozási
         eljárásokhoz való hozzáférés – együttes vizsgálata, beleértve annak lehetőségét, hogy minden érdekelt fél ténylegesen hozzájárulhasson
         ezen eljárásokhoz, és véleményüket az ésszerűség keretei között meghallgassák;

      –        ezen vizsgálat alapján – minden egyes partner szabályozó hatóságának függetlenségét tiszteletben tartva – az egyes partnerek
         szabályozási eljárásaihoz való kölcsönös hozzáférés javítását szolgáló eszközök számbavétele és az ezen eljárásokra vonatkozó
         általános irányelvek/iránymutatások közös meghatározása.

       Az iránymutatás
       Az iránymutatásra vonatkozó tárgyalás
      10      Az iránymutatásról szóló megbeszélések 1999 júliusában kezdődtek a Bizottság hatáskörrel rendelkező szolgálatai, valamint
         az amerikai kereskedelmi képviselő és a Kereskedelemi Minisztérium hasonló szervezeti egységei között.

      11      Az egész megbeszélés folyamán a Bizottság szolgálatai hangsúlyozták, hogy az iránymutatás nem alapít semmilyen jogot vagy
         kötelezettséget nemzetközi szinten az Európai Közösség és az Amerikai Egyesült Államok között.

      12      Az iránymutatást 2002 februárjában véglegesítették a Bizottság szolgálatainak tárgyalói és a megfelelő amerikai szervezeti
         egységei közötti kommunikáció útján. Semmilyen aláírás nem került a dokumentumra.

      13      A szöveget közölték a Bizottsággal, amely a 2002. április 9‑i ülésén tudomásul vette. Nem tették közzé az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában.

       A Bizottság szolgálatainak az iránymutatásra vonatkozó, 2002. április 9‑i feljegyzése
      14      2002. április 9‑én a Bizottság szolgálatai az EK 133. cikk (3) bekezdése alapján létrehozott bizottsághoz intéztek egy feljegyzést,
         amelynek a melléklete a 2002. február 13‑i, végleges változatában tartalmazta az iránymutatás szövegét.

      15      Ebben a feljegyzésben a Bizottság szolgálatai többek között kijelentik:

      „A Transzatlanti Gazdasági Partnerség (TGP) keretében meghatározott cselekvési terv magában foglalja a szabályozási együttműködésre
         és az átláthatóságra vonatkozó iránymutatásnak az amerikai közigazgatással együtt történő kidolgozására irányuló kétoldalú
         kötelezettséget. Az 1999. év vége óta tárgyalásokat folytattunk ezen iránymutatásról. A múltban több alkalommal is tájékoztattuk
         Önöket – legutóbb 2001 januárjában – ezen tárgyalások előrehaladásáról. A mai napon örömmel jelentem be, hogy szakértői szinten
         megállapodásra jutottunk az Egyesült Államok kereskedelmi képviselőjével az alább csatolt szöveget illetően.”

      16      A fenti feljegyzés szövege úgyszintén hangsúlyozta egyrészt azt, hogy az iránymutatást – amint az magában az iránymutatásban
         is szerepel – a partnerek az általuk követett szabályokkal és politikákkal összhangban, önkéntes alapon alkalmazzák, másrészt
         azt, hogy az iránymutatás nem minősül nemzetközi megállapodásnak, hanem inkább egy olyan, a partnerek hatáskörrel rendelkező
         szervezeti egységei által elért eredménynek, amelyet a következő Európai Unió – Amerikai Egyesült Államok csúcsértekezlet
         elé kell terjeszteni.

       Az iránymutatás szövege
      17      Az iránymutatás szövege hat részből áll: bevezetés (I.), célok (II.), hatály (III.), a szabályozás területén történő együttműködésre
         vonatkozó gyakorlati intézkedések (IV.), az átláthatóságra vonatkozó gyakorlati intézkedések (V.) és az iránymutatás eljárási
         vonatkozásai (VI.).

      18      Az iránymutatás I. része azokra a körülményekre utal, amelyek között elfogadták, különösen a Transzatlanti Gazdasági Partnerségre
         és ennek cselekvési tervére.

      19      A fent említett iránymutatás II. része kimondja, hogy célja – a partnerek közötti kereskedelmi feszültségek minimalizálása
         és feloldása, valamint az árukereskedelem megkönnyítése érdekében – a partnerek szabályozó hatóságai közötti együttműködés
         javítása, valamint a szabályozások kidolgozása során az átláthatóság előmozdítása a nyilvánosság számára. Ez alapján az iránymutatás
         4. bekezdésének a) pontja szerint az együttműködés célja különösen a szabályozási javaslatok tervezésének és fejlesztésének,
         valamint a szabályozások minőségének és színvonalának javítása; a szabályozók közötti rendszeresebb párbeszéd útján a szabályozások
         közötti eltérések csökkentése, vagy akár felszámolására; továbbá ugyanezen bekezdés b) pontja szerint a szabályozások fejlesztése
         terén nagyobb előreláthatóság biztosítása az információcsere útján. Az átláthatóságot illetően a cél a fenti bekezdés d) pontja
         értelmében először is a nyilvánosság részvételének előmozdítása a szabályozási folyamatban, lehetővé téve számukra az előkészítő
         dokumentumokhoz, az elemzésekhez és a releváns adatokhoz való hozzáférést, és lehetővé téve minden – akár honos, akár külföldi –
         érintett félnek, hogy a szabályozási tervre vonatkozóan megfelelő időben véleményt nyilvánítson; továbbá ezen bekezdés f) pontja
         értelmében a nyilvánosság számára magyarázatok és információk nyújtása azon különböző megfontolásokra vonatkozóan, amelyek
         a szabályozás elfogadásához vezettek; és végül még mindig ugyanezen bekezdés g) pontja értelmében a szabályozási tervek céljaira
         és hatásaira vonatkozó közvélekedés, valamint az elfogadott szabályozások nyilvánosság általi elfogadásának javítása.

      20      Az iránymutatás III. része előírja, hogy annak hatálya a Kereskedelmi Világszervezetnek a kereskedelem technikai akadályairól
         szóló megállapodásában szereplő technikai jellegű szabályozások kidolgozására terjed ki. Pontosítják a felek, hogy az e dokumentumban
         szereplő szabályozási tevékenység a jogalkotási javaslatként történő előterjesztésre szánt technikai szabályozások készítését
         jelenti. Az iránymutatás 7. bekezdése kimondja, hogy az e dokumentumban szereplő szabályozó hatóságok egyrészt az amerikai
         szövetségi kormány hatóságai, másrészt a Bizottság szolgálatai, és hogy ezek a hatóságok „a lehető legszélesebb körben, önkéntes
         alapon” kívánják az iránymutatást alkalmazni.

      21      Az iránymutatásnak a szabályozás területén történő együttműködésre vonatkozó gyakorlati intézkedésekkel kapcsolatos IV. részében,
         a 10. és a 12. bekezdésben szerepelnek – különösen az előterjesztett és a kidolgozás alatt álló szabályozásokkal kapcsolatos –
         információcserére és kölcsönös konzultációra vonatkozó rendelkezések. Az iránymutatás 11. bekezdése tartalmazza a szabályozási
         tevékenység igazolására alkalmas problémákkal kapcsolatos adatok összegyűjtésére és elemzésére, valamint azok kezelésével
         kapcsolatos prioritások meghatározására vonatkozó rendelkezéseket; a 13. bekezdés a szabályozás érdekében releváns kutatási
         és fejlesztési programok koordinációjára vonatkozó rendelkezéseket; a 14. bekezdés a szabályozási módszerek és megközelítésmódok
         összehasonlítására és közelítésére vonatkozó rendelkezéseket; a 15. bekezdés a technikai szabályozások közötti szükségtelen
         eltéréseknek adott esetben harmonizált vagy helyettesítő megoldások keresése vagy a kölcsönös elismerése útján történő csökkentése
         lehetőségének vizsgálatára vonatkozó rendelkezéseket; és a 16. bekezdés a szabályozások végrehajtásának vizsgálatára vonatkozó
         rendelkezéseket tartalmazza.

      22      Az átláthatóságra vonatkozó gyakorlati intézkedéseket illetően az iránymutatás V. része részletes szabályokat ír elő a technikai
         szabályozások tervezési és kidolgozási folyamata során a nyilvánosságnak a hatáskörrel rendelkező hatóságok által történő
         előzetes tájékoztatására és a hatóságoknak a nyilvánossággal történő konzultációjára vonatkozóan. Többek között pontosítják
         a felek, hogy a szabályozó hatóságoknak tájékoztatást kell nyújtaniuk a szabályozások kidolgozására vonatkozó, folyamatban
         lévő és jövőbeli tevékenységekről, konzultálniuk kell a nyilvánossággal, biztosítaniuk kell azt a lehetőséget, hogy a szabályozási
         tervről megfelelő időben nyilatkozhassanak, meg kell adniuk a nyilvánosság számára minden releváns tájékoztatást és magyarázatot
         ezzel kapcsolatban, figyelembe kell venniük a megjegyzéseiket, és magyarázatokkal kell szolgálniuk azon területekkel kapcsolatban,
         amelyekre a fenti megjegyzéseket tették.

      23      Végül az iránymutatás eljárási vonatkozásoknak szentelt VI. része azokat a részletszabályokat határozza meg, amelyeket annak
         végrehajtása és fejlesztése során követni kell. A 18. bekezdés nevezetesen kijelenti, hogy az iránymutatás végrehajtását és
         a meghatározott szabályozási tervek terén elért előrehaladást a Transzatlanti Gazdasági Partnerség keretében létrehozott technikai
         akadályokkal foglalkozó munkacsoport folyamatosan felülvizsgálja. Az iránymutatás 19. bekezdése értelmében a két fél közösen
         dolgozik azon együttműködési területek meghatározása érdekében, ahol előrehaladást lehetne elérni, valamint a szabályozók
         közötti együttműködés új területein. Az iránymutatás 20. bekezdése előírja, hogy a két fél továbbra is erőfeszítéseket tesz
         az egyes szabályozási folyamatok átláthatóságának javítására szolgáló eszközök azonosítása érdekében, felülvizsgálják azokat
         a módszereket, amelyek a nyilvánosságnak a szabályozási eljárásaikhoz való hozzáférését javítják, és továbbra is konzultálnak
         a nyilvánossággal. Ugyanezen iránymutatás 21. bekezdése értelmében a megfelelőségértékelő szervezeteket, valamint a szabványok
         fejlesztéséért felelős szervezeteket bátorítják arra, hogy kövessék az átláthatóságra vonatkozó iránymutatást, ha egy technikai
         szabályozást értelmeznek. Az iránymutatás 22. bekezdése pontosítja, hogy annak kezdeti alkalmazása érdekében mindkét fél különleges
         szabályozási javaslatok meghatározására törekszik.

       A kereset elfogadhatóságáról
      24      A Bizottság két elfogadhatatlansági kifogást hoz fel. Egyrészt azt állítja, hogy intézményként és testületként sem fejezte
         ki soha az egyetértését azzal, hogy az iránymutatás kötelező erejű lenne, amely egyébként nem több, mint a szervezeti egységek
         szintjén kötött közigazgatási megállapodás. Ezért nincsen olyan bizottsági aktus, amely megsemmisítés iránti kereset tárgya
         lehetne.

      25      Másrészt, feltételezve akár azt, hogy az iránymutatás kötelezheti a Bizottságot, ez utóbbi intézmény azzal érvel, hogy a fenti
         iránymutatás nem megtámadható aktus, mivel nem minősíthető joghatással bíró vagy azt kiváltó aktusként.

      26      E tekintetben a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a jelen körülmények között nincs helye annak, hogy a Bizottság által felhozott
         elfogadhatatlansági kifogásokról határozzon, mivel a Francia Köztársaság keresetét érdemben mindenképpen el kell utasítani.

       Az ügy érdeméről
      27      A francia kormány két jogalapra hivatkozik keresetének alátámasztása érdekében: az első a megtámadott aktus elfogadására irányuló
         bizottsági hatáskör hiányán, a második a Szerződés által a Bizottságra ruházott jogszabály-kezdeményezési monopólium megsértésén
         alapul.

       Az első jogalapról
       A felek érvei
      28      Az első jogalappal a francia kormány fenntartja, hogy a Bizottságnak nem volt hatásköre a megtámadott aktus elfogadására,
         mivel az iránymutatás kötelező erővel rendelkező nemzetközi megállapodás, amelynek megkötése az EK 300. cikkében szereplő
         hatáskörmegosztás alapján a Tanács hatáskörébe tartozik (a C‑327/91. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1994. augusztus
         9‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑3641. o.]).

      29      E kormány szerint az iránymutatásban szereplő nyelvezet egyes óvintézkedései ellenére az iránymutatás teljes és működőképes,
         nagy pontossággal mutatva be a kitűzött célokat, a tevékenység területeit és a meghatározott célok elérése érdekében meghozandó
         intézkedéseket. Ebből következik, hogy kellően kidolgozott jogi szabályozás ahhoz, hogy a nemzetközi jog alanyai által tett,
         és ez utóbbiakra nézve kötelező jelleggel bíró kötelezettségvállalásnak legyen tekinthető. A Bíróság e tekintetben ugyanis
         kimondta, hogy egy „normát”, azaz egy meghatározott területre vonatkozó és pontos kifejezésekkel körülírt, az egyénekre nézve
         kötelező magatartási szabályt tartalmazó megállapodás ilyen erővel bír (a 1/75. sz., 1975. november 11‑i vélemény [EBHT 1975.,
         1355. o., 1360. o.]).

      30      A nemzetközi megállapodásként történő minősítést vagy ennek elmaradását eredményező ténykörülmények közül a megállapodás tartalmára
         vonatkozó megfontolásokat kell előnyben részesíteni, ily módon egy ilyen minősítés során nem lehet döntő jelentősége például
         annak, hogy a Bizottság folyamatosan jelezte a partnereinek, hogy az iránymutatás nem minősül ilyen nemzetközi megállapodásnak,
         vagy hogy ez utóbbiak meg voltak győződve arról, hogy ez az eset áll fenn.

      31      A francia kormány szerint az iránymutatás ezáltal legalábbis együttműködési kötelezettséget ró a felekre, amint azt különösen
         tanúsítja az a tény, hogy a fenti iránymutatás 18. bekezdése szerint az alkalmazását és bizonyos szabályozási tervek során
         elért előrehaladásokat folyamatosan ellenőrzi egy közös munkacsoport, illetve az a körülmény, hogy a felek ugyanezen iránymutatás
         22. bekezdésében kijelentik, hogy az iránymutatás kezdeti alkalmazása érdekében mindkét fél különleges szabályozási javaslatok
         meghatározására törekszik.

      32      A Bizottság ezzel szemben úgy ítéli meg, hogy az iránymutatás nem minősül jogilag kötelező megállapodásnak, amint ezt a felek
         szándékának elemzése megerősíti, amely a nemzetközi jogban az egyetlen meghatározó kritérium az ilyen esetleges kötelező erő
         fennállásának meghatározásakor.

      33      A jelen esetben a jogi kötőerő hiányára utaló szándék elsőként az iránymutatás szövegéből derül ki. E tekintetben meghatározó
         az a tény, hogy az iránymutatás 7. bekezdése pontosítja, hogy az iránymutatást önkéntes alapon alkalmazzák, illetve az a körülmény,
         hogy a felek által ekképpen szabadon tanúsítható magatartások a „shall” helyett inkább a „should” és a „will” angol kifejezések
         használatával vannak leírva.

      34      Ez a szándék kiderül továbbá az iránymutatás szerkezetét érintő bizonyos tényekből, mint az aláírásra, a hatálybalépésre,
         a módosítás lehetőségeire, a felbontásra, illetve a vitarendezésre vonatkozó záróklauzulák hiánya a dokumentumban.

      35      A fenti szándék végezetül kiderül azon körülmények vizsgálatából, amelyek között az iránymutatás megkötésére sor került. A
         Bizottság e tekintetben fenntartja, hogy a Transzatlanti Gazdasági Partnerség és a cselekvési terv sem biztosít szerződések
         vagy egyéb jogilag kötelező szabályozás elfogadását lehetővé tevő keretet, míg a tárgyalások története ezzel szemben tanúsítja,
         hogy a két fél semmilyen módon sem szándékozott „jogokat és kötelezettségeket” alapítani. Többek között ezért nem jelentették
         be soha az Egyesült Államok Kongresszusának az iránymutatást, ami egy kötelező nemzetközi megállapodás estében márpedig követelmény
         lett volna.

      36      A Bizottság szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlatából továbbá kiderül, hogy a Bizottságtól pusztán a kötelező erővel bíró
         nemzetközi megállapodások megkötésére vonatkozó hatáskör van megtagadva (a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet).

      37      A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy amennyiben az iránymutatás egyszerűen egy gyakorlati együttműködésre
         vonatkozó, jogilag kötelező erővel nem bíró megállapodás, teljes körű hatásköre volt egy ilyen dokumentumnak az amerikai hatóságokkal
         való megkötésére.

       A Bíróság álláspontja
      38      Előzetesen meg kell jegyezni, hogy első jogalapjával a francia kormány arra az érvre szorítkozott, hogy az iránymutatást az
         EK 300. cikk rendelkezéseivel összhangban a Tanácsnak kellett volna megkötnie, és nem a Bizottságnak, mivel véleménye szerint
         az kötelező erővel bíró megállapodás.

      39      A francia kormány ezzel szemben egyáltalán nem állította azt, hogy egy, az iránymutatás jellegzetességeivel rendelkező aktusnak
         – még ha nem is bír kötelező erővel – a Tanács kizárólagos hatáskörébe kell tartoznia. Nincs helye tehát annak, hogy a Bíróság
         kiterjessze az elé terjesztett kereset tárgyát.

      40      Pontosítani kell azonban, hogy a jelen ítélet nem értelmezhető úgy, mintha elfogadná a Bizottság azon állítását, miszerint
         az a körülmény, hogy egy, az iránymutatáshoz hasonló aktus nem rendelkezik kötelező erővel, elegendő ahhoz, hogy felruházza
         a fenti intézményt az annak elfogadására irányuló hatáskörrel. Egy ilyen jogi aktus – a jelen esetben az árukereskedelem technikai
         akadályainak fennállásával kapcsolatos feszültségek veszélyének csökkentésére irányuló aktus – elfogadását lehetővé tevő feltételek
         meghatározása ugyanis megköveteli, hogy kellően figyelembe vegyék a Szerződés által a közös kereskedelempolitika területén
         megállapított hatáskörmegosztást és intézményi egyensúlyt.

      41      Ezzel összefüggésben továbbá különösen meg kell jegyezni, hogy a Transzatlanti Gazdasági Partnerséget és a cselekvési tervet
         is jóváhagyta a Tanács, míg a Bizottság által az EK 133. cikk (3) bekezdése alkalmazásával létrehozott bizottsághoz címzett,
         2002. április 9‑i feljegyzésből kiderül, hogy a Bizottság szolgálatai rendszeresen tájékoztatták a fenti bizottságot az iránymutatás
         kidolgozására vonatkozó tárgyalások előrehaladásáról.

      42      Az előző pontosítások fényében meg kell jegyezni, hogy – amint a Bizottság helyesen állította – főszabály szerint a felek
         szándékának van döntő jelentősége annak meghatározásakor, hogy az iránymutatás rendelkezik‑e kötelező erővel vagy sem.

      43      A jelen esetben ez a szándék – amint a főtanácsnok az indítványának 56. és 57. pontjában arra rámutatott – egyértelműen megjelenik
         magának az iránymutatásnak a szövegében is, mivel az a 7. bekezdésében pontosítja, hogy a fenti dokumentum célja olyan iránymutatás
         létrehozása, amelyet az Egyesült Államok szövetségi kormányának szabályozói és a Bizottság szolgálatai „önkéntes alapon kívánnak
         alkalmazni.” E körülmények között, és anélkül, hogy szükség lenne megvizsgálni azt a különös értelmet, amelyet adott esetben
         a Közösség által kötött nemzetközi megállapodásban a „shall” kifejezés helyett a „should” és a „will” kifejezések használata
         jelenthet, elegendő megállapítani, hogy a fent említett pontosításból következik, hogy az iránymutatás megkötésével a feleknek
         semmiképpen nem állt szándékukban olyan kötelezettségeket vállalni, amelyek jogilag köteleznék őket.

      44      Amint a Bizottság a francia kormány ellenvetése nélkül hangsúlyozta, a tárgyalások lefolytatása megerősíti továbbá, hogy a
         felek az iránymutatásról szóló tárgyalások során mindenekelőtt többször is kifejezetten megismételték azon szándékukat, hogy
         nem vállalnak kötelezettségeket.

      45      Ebből következik, hogy az iránymutatás nem minősül kötelező erővel bíró megállapodásnak, és nem vonatkozik rá az EK 300. cikk.

      46      Az előző megfontolásokból következik, hogy a kereset első jogalapja nem megalapozott.

       A második jogalapról
      47      A második jogalappal a francia kormány fenntartja, hogy az iránymutatás ellentétes a Szerződéssel, mivel veszélyezteti azon
         javaslattételi monopólium szabad gyakorlását, amelyet a Bizottság a közösségi jogalkotási folyamatban játszik, befolyásolva
         ezáltal az egész jogalkotási folyamatot.

      48      Egyrészt a Bizottságnak figyelembe kell vennie az iránymutatást a jogalkotási folyamat azon szakaszában, amelyért felelős,
         és az iránymutatás ennélfogva behatárolja a Bizottság javaslattételi jogkörét.

      49      Másrészt a Bizottság javaslattételi jogának ezen korlátozása következményekkel jár a közösségi jogalkotási folyamat egészére,
         mivel a Bizottság által tett javaslatok jellege megszabja a Tanács mozgásterét is, különösen mivel a fenti javaslatokat csak
         egyhangúlag vetheti el.

      50      E tekintetben elsőként emlékeztetni kell arra, hogy az első jogalap vizsgálata során megállapítást nyert, hogy az iránymutatás
         nem rendelkezik kötelező erővel. Ebből különösen az következik, hogy – a francia kormány álláspontjával ellentétben – az iránymutatás
         nem keletkeztethet kötelezettségeket a Bizottságra nézve, amikor az a jogszabály‑kezdeményezési feladatkörét gyakorolja.

      51      Másodsorban, amint a Bizottság és az Egyesült Királyság kormánya joggal hivatkozott rá, a jogszabály‑kezdeményezési jogkör
         magában foglalja annak lehetőségét, hogy a megfelelő javaslatok megtétele előtt előzetes konzultációkat folytassanak, és beszerezzék
         a szükségesnek ítélt információkat. Ezért nem lehet azt állítani, hogy a Bizottság által gyakorolt jogszabály‑kezdeményezési
         jogkört veszélyeztető hatása lenne pusztán annak a körülménynek, hogy egy olyan aktus, mint az iránymutatás, lehetőséget biztosít
         erre.

      52      Az előzőekből következően a második jogalap nem megalapozott.

      53      A keresetet, mivel egyetlen jogalapja sem bizonyult megalapozottnak, el kell utasítani.

       A költségekről
      54      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Francia Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG (teljes ülés)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      A Bíróság a Francia Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.

               Skouris

               Jann

               Timmermans

               Gulmann

               Cunha Rodrigues

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Macken

               Colneric

                     von Bahr

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. március 23‑i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     V. Skouris

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: francia.