title: A Bíróság (negyedik tanács) 2011. december 21-i ítélete. # Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration kontra Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Conseil d'État - Franciaország. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem - Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme - 2988/95/EK, Euratom rendelet - 3. cikk - Strukturális alapok - 2052/88/EGK rendelet - 4253/88/EGK rendelet - A strukturális alapokból nyújtott támogatásban részesülő ajánlatkérő - A közbeszerzési szabályoknak az ERFA-ból nyújtott támogatás kedvezményezettje általi megsértése - Az uniós támogatás szabálytalanság esetén történő visszakövetelésére irányuló kötelezettség alapja - A szabálytalanság fogalma - A folyamatos szabálytalanság fogalma - A visszakövetelés szabályai - Elévülési idő - Hosszabb nemzeti elévülési idők - Az arányosság elve. # C-465/10. sz. ügy

text:
      C‑465/10. sz. ügy
      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      kontra
      Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre
      (a Conseil d'État [Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme – 2988/95/EK, Euratom rendelet – 3. cikk – Strukturális alapok – 2052/88/EGK rendelet – 4253/88/EGK rendelet – A strukturális alapokból nyújtott támogatásban részesülő ajánlatkérő – A közbeszerzési szabályoknak az ERFA‑ból nyújtott támogatás kedvezményezettje általi megsértése – Az uniós támogatás szabálytalanság esetén történő visszakövetelésére irányuló kötelezettség alapja – A szabálytalanság fogalma – A folyamatos szabálytalanság fogalma – A visszakövetelés szabályai – Elévülési idő – Hosszabb nemzeti elévülési idők – Az arányosság elve”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Gazdasági és társadalmi kohézió – Szerkezeti beavatkozások – Közösségi finanszírozás – Pénzügyi támogatás szabálytalanságok
            miatt való visszavonása – Visszatéríttetési kötelezettség – Jogalap
      (2988/95 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés és 4253/88 tanácsi rendelet,. 2. cikk, (1) bekezdés, harmadik francia bekezdés;
            92/50 tanácsi irányelv)
      2.        Az Európai Unió saját forrásai – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Szabálytalanság – Fogalom
      (2988/95 tanácsi rendelet, 1. cikk; 92/50 tanácsi irányelv)
      3.        Az Európai Unió saját forrásai – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Folyamatos szabálytalanság – Elévülési
            idő – Megszakító cselekmény
      (2988/95 tanácsi rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés, második és harmadik albekezdés; 92/50 tanácsi irányelv)
      4.        Az Európai Unió saját forrásai – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Szabálytalanságok üldözése – Elévülési
            idő
      (2988/95 tanácsi rendelet, 3. cikk, (3) bekezdés)
      1.        A 2082/93 rendelettel módosított, a 2052/88 rendeletnek egyrészt a különböző strukturális alapok tevékenységeinek egymás között,
         másrészt az Európai Beruházási Bank és az egyéb meglévő pénzügyi eszközök műveleteivel történő összehangolása tekintetében
         történő végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló 4253/88 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének – a 2081/93
         rendelet által módosított, a strukturális alapok feladatairól és eredményességéről, továbbá tevékenységüknek egymás között,
         valamint az Európai Beruházási Bank és az egyéb meglévő pénzügyi eszközök műveleteivel történő összehangolásáról szóló 2052/88
         rendelet 7. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett – harmadik francia bekezdése olyan jogalapot képez, amely
         lehetővé teszi a nemzeti hatóságok számára, hogy – anélkül, hogy ehhez a nemzeti jogban előírt felhatalmazásra lenne szükség –
         az Európai Regionális Fejlesztési Alapból nyújtott támogatást a kedvezményezettől teljes egészében visszaköveteljék azon az
         alapon, hogy ez a kedvezményezett a 93/36 irányelvvel módosított, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések
         odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló 92/50 irányelv értelmében vett ajánlatkérői minőségében nem tartotta tiszteletben
         ez utóbbi irányelv előírásait azon szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés odaítélését illetően, amelynek tárgya
         annak a projektnek a megvalósítása volt, amelynek céljából a kedvezményezettnek az említett támogatást nyújtották.

      (vö. 41. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet 1. cikke értelmében akkor is szabálytalanságnak
         minősül a 93/36 irányelvvel módosított, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak
         összehangolásáról szóló 92/50 irányelvben előírt közbeszerzési szabályoknak a támogatott projekt megvalósítására irányuló
         közbeszerzési szerződés odaítélése során az Európai Regionális Fejlesztési Alapból nyújtott támogatásban részesülő ajánlatkérő
         általi megsértése, ha az illetékes nemzeti hatóságnak az e támogatás nyújtásáról hozott döntése időpontjában tudta, hogy a
         kedvezményezett már döntött arról, hogy mely szolgáltatót bízza meg a támogatott projekt megvalósításával.

      (vö. 49. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        Amennyiben az Európai Regionális Fejlesztési Alapból nyújtott támogatás valamely kedvezményezettje ajánlatkérői minőségében
         nem tartotta tiszteletben a 93/36 irányelvvel módosított, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési
         eljárásainak összehangolásáról szóló 92/50 irányelvben szereplő közbeszerzési szabályokat a támogatott projekt megvalósítására
         irányuló közbeszerzési szerződés odaítélése során:

      – a szabálytalanságot az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének
         második albekezdése szerinti folyamatos szabálytalanságnak kell tekinteni, következésképpen a kedvezményezettnek jogalap nélkül
         kifizetett támogatás visszakövetelése céljából az e rendelkezésben előírt négyéves elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor
         a jogellenesen odaítélt közbeszerzési szerződést teljesítik;

      – a közbeszerzési szabályok megsértését megállapító, és ennek következtében a nemzeti hatóság részére a kifizetett összegek
         visszatérítésének megkövetelését ajánló felügyeleti jelentésnek a támogatás kedvezményezettje részére történő továbbítása
         a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a „szabálytalanság” vizsgálatára vagy üldözésére
         irányuló, kellően konkrét cselekményt képez.

      (vö. 62. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
      4.        Ellentétes az arányosság elvével, ha – az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet 3. cikkének
         (3) bekezdésében a tagállamok számára biztosított jog érvényesítése során – harmincéves elévülési időt alkalmaznak az uniós
         költségvetésből jogalap nélkül kapott támogatás visszakövetelésére.

      Ugyanis figyelembe véve az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló célt, amellyel kapcsolatban az uniós jogalkotó úgy
         ítélte meg, hogy négyéves, vagy akár hároméves elévülési időszak már önmagában is elegendő idő ahhoz, hogy lehetővé tegye
         a nemzeti hatóságok számára azon szabálytalanságok üldözését, amelyek e pénzügyi érdekeket sértik, és olyan intézkedés meghozatalához
         vezethetnek, mint a jogosulatlanul kapott előny visszakövetelése, úgy tűnik, hogy az említett hatóságok számára biztosított
         harmincéves időszak meghaladja azt a mértéket, amely a gondos közigazgatás számára szükséges.

      (vö. 65–66. pont és a rendelkező rész 4. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2011. december 21.(*)

      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme – 2988/95/EK, Euratom rendelet – 3. cikk – Strukturális alapok – 2052/88/EGK rendelet – 4253/88/EGK rendelet – A strukturális alapokból nyújtott támogatásban részesülő ajánlatkérő – A közbeszerzési szabályoknak az ERFA‑ból nyújtott támogatás kedvezményezettje általi megsértése – Az uniós támogatás szabálytalanság esetén történő visszakövetelésére irányuló kötelezettség alapja – A szabálytalanság fogalma – A folyamatos szabálytalanság fogalma – A visszakövetelés szabályai – Elévülési idő – Hosszabb nemzeti elévülési idők – Az arányosság elve”
      A C‑465/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Conseil d’État (Franciország)
         a Bírósághoz 2010. szeptember 27‑én érkezett, 2010. július 5‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      és
      a Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (előadó) és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és B. Cabouat, meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében A. Steiblytė és J.‑P. Keppenne, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. szeptember 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem lényegében az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december
         18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.), valamint
         az 1993. július 20‑i 2082/93/EGK tanácsi rendelettel (HL L 193., 20. o.) módosított, a 2052/88 rendeletnek egyrészt a különböző
         strukturális alapok tevékenységeinek egymás között, másrészt az Európai Beruházási Bank és az egyéb meglévő pénzügyi eszközök
         műveleteivel történő összehangolása tekintetében történő végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1988.
         december 19‑i 4253/88/EGK tanácsi rendelet (HL L 374., 1. o.; a továbbiakban: 4253/88 rendelet) értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet a ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration (a belügyekért,
         tengerentúli ügyekért, a területi önkormányzatokért és a bevándorlásért felelős miniszter) és a Chambre de commerce et d’industrie
         de l’Indre (Indre‑i Kereskedelmi és Iparkamara, a továbbiakban: CCI de l’Indre) között, az ezen utóbbi által a részére az
         Európai Regionális Fejlesztési Alapból (ERFA) nyújtott támogatás (a továbbiakban: az ERFA‑ból nyújtott támogatás) visszatérítésének
         tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A strukturális alapokra vonatkozó szabályozás
      3        Az 1993. július 20‑i 2081/93/EGK tanácsi rendelettel (HL L 193., 5. o.) módosított, a strukturális alapok feladatairól és
         eredményességéről, továbbá tevékenységüknek egymás között, valamint az Európai Beruházási Bank és az egyéb meglévő pénzügyi
         eszközök műveleteivel történő összehangolásáról szóló, 1988. június 24‑i 2052/88/EGK tanácsi rendelet (HL L 185., 9. o.; a
         továbbiakban: 2052/88 rendelet) 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Összeegyeztethetőség és ellenőrzések
      (1)      A strukturális alapokból finanszírozott, illetve az [Európai Beruházási Banktól (EBB)] vagy valamely más meglévő pénzügyi
         eszközből finanszírozásban részesülő intézkedések összhangban vannak a Szerződések rendelkezéseivel, az azok alapján elfogadott
         eszközökkel, valamint a közösségi politikákkal, köztük a […] közbeszerzési szerződések odaítélésére vonatkozó politikákkal
         […]”

      4        A 4253/88 rendelet 23. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Pénzügyi ellenőrzés
      (1) A köz‑ és magántámogatók projektjei sikerének biztosítása érdekében a tagállamok a projektek végrehajtása során megteszik
         a szükséges intézkedéseket a következők érdekében:

      –        a Közösség által finanszírozott projektek helyes végrehajtásának rendszeres ellenőrzése,
      –        a szabálytalanságok megelőzése és üldözése,
      –        a visszaélésből vagy gondatlanságból származó veszteség visszakövetelése. A tagállam másodlagosan felelős a jogalap nélküli
         kifizetések visszafizetéséért, kivéve ha a tagállam és/vagy a közvetítő és/vagy a támogató bizonyítja, hogy a visszaélés vagy
         gondatlanság nem nekik felróhatóan következett be. […]

      A tagállamok tájékoztatják a Bizottságot az erre vonatkozóan tett intézkedésekről, különösen pedig közlik a Bizottsággal a
         projektek végrehajtásának biztosítására létrehozott ellenőrzési és igazgatási rendszerek leírását. Rendszeresen tájékoztatják
         a Bizottságot a közigazgatási és bírósági eljárások előrehaladásáról.

      […]”
      5        A Franciaország területén a 2. célkitűzés körébe tartozó Centre régióban a közösségi strukturális támogatások egységes programozási
         dokumentumának jóváhagyásáról szóló, 1994. december 16‑i 94/1060/EK bizottsági határozat (HL L 384., 83. o.) a következőt
         írja elő:

      „Az egységes programozási dokumentumot a közösségi jogi rendelkezéseknek, és – különösen a közbeszerzési szerződések odaítélési
         eljárásainak összehangolásáról szóló közösségi irányelvek rendelkezéseinek – megfelelően kell végrehajtani.”

       A 92/50/EGK irányelv
      6        Az 1993. június 14‑i 93/36/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 199., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 110. o.)
         módosított, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992.
         június 18‑i 92/50/EGK tanácsi irányelv (HL L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 322. o.; a továbbiakban:
         92/50 irányelv) 1. cikke a) pontjának első bekezdése a „szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződést” főszabályként
         a szolgáltató és az ajánlatkérő közötti visszterhes írásbeli szerződésként határozza meg, míg ezen irányelv 1. cikke b) pontjának
         első bekezdése kimondja, hogy főszabályként „ajánlatkérőnek” minősül az állam, a területi vagy települési önkormányzat, a
         közjogi intézmény, valamint az egy vagy több ilyen szervezet vagy közjogi szerv által alapított társulás.

      7        A 92/50 irányelv 7. cikke előírja, hogy az irányelvet azon szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződésekre kell
         alkalmazni, amelyek hozzáadottérték‑adó nélküli becsült értéke legalább 200 000 euró.

       A 2988/95 rendelet
      8        A 2988/95 rendelet harmadik és ötödik preambulumbekezdése értelmében „[…] a Közösségek pénzügyi érdekeire nézve hátrányos
         jogszabályokat minden területen fel kell számolni [helyesen: a Közösségek pénzügyi érdekeire nézve hátrányos cselekményekkel
         szemben minden területen fel kell lépni]”, e tekintetben pedig „a szabálytalan magatartásról, és az ahhoz kapcsolódó közigazgatási
         intézkedésekről és szankciókról a jelen rendelettel összhangban az ágazati szabályok rendelkeznek”.

      9        A 2988/95 rendelet 1. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelme céljából a közösségi joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás
         kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében.

      (2)      Szabálytalanság a közösségi jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása
         útján történő megsértése, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése vagy a Közösségek által kezelt költségvetések
         kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a Közösségek nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése
         vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.”

      10      A 2988/95 rendelet 3. cikke a következőt írja elő:

      „(1)      Az eljárás elévülési ideje az 1. cikk (1) bekezdésében említett szabálytalanság elkövetését követő négy év. Mindazonáltal
         az ágazati szabályok ennél rövidebb, de legalább hároméves időszakot is előírhatnak.

      Folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt.
         Többéves programok esetében az elévülési idő minden esetben addig tart, amíg a program véglegesen le nem zárult.

      A hatáskörrel rendelkező hatóságnak a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálata vagy eljárása, amelyről az érintett
         személyt tájékoztatták, megszakítja az elévülést. A megszakadást kiváltó cselekményt követően az elévülés újrakezdődik.

      […]
      (1)      A tagállamok fenntartják maguknak a lehetőséget, hogy az (1) […] bekezdésben előírtnál hosszabb időszakot alkalmazzanak.”
      11      Az említett rendelet 4. cikkének (1) és (4) bekezdése a következőt mondja ki:

      „(1)      Főszabályként minden szabálytalanság a jogtalanul megszerzett előny elvonását vonja maga után:
      – tartozás tárgyát képező vagy jogtalanul kapott összegek utáni fizetési vagy visszafizetési kötelezettség formájában,
      […]
      Az e cikkben előírt intézkedések nem minősülnek szankciónak.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      12      1995. december 5‑én a CCI de l’Indre az ERFA‑ból nyújtott támogatás iránti kérelmet adott be az indre‑i prefektushoz a „Vállalkozásösztönzés”
         elnevezésű projekt megvalósítása céljából, amely az azzal kapcsolatos kutatás lefolytatására irányult, hogy francia és külföldi
         vállalkozásoknak szándékukban állhat‑e letelepedni az indre‑i département‑ban.

      13      E kérelem eredményeként 1996. december 20‑án az indre‑i prefektus és a CCI de l’Indre az ERFA‑ból nyújtott 400 000 FRF (60 979,60
         euró) összegű támogatás odaítélésére vonatkozó megállapodást írt alá. A megállapodás hivatkozásokat tartalmazott többek között
         a 2081/93 rendeletre és a 2082/93 rendeletre. Ezt a támogatást két részletben – az 100 000 FRF összegű első részletet 1997.
         december 17‑én, a 300 000 FRF összegű második részletet pedig 1998. december 8‑án – nyújtották.

      14      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az is kitűnik, hogy a CCI de l’Indre ugyanerre a projektre két nemzeti támogatást
         is kapott. Az említett projektre más területi önkormányzatok is biztosítottak további finanszírozást.

      15      A „Vállalkozásösztönzés” projekt megvalósítása okán a Centre régió prefektusának 2000. május 9‑i megbízólevele alapján ellenőrzésre
         került sor. Ez a CCI helyiségeiben 2000. június 14‑én lefolytatott ellenőrzés a 2001. március 14‑i jelentés elfogadásával
         zárult, amelyet 2001. július 18‑án közöltek a CCI de l’Indre‑rel. Az „Audit sur l’utilisation des fonds structurels européens”
         (Az európai strukturális alapok felhasználásának ellenőrzése) címet viselő jelentés többek között arra a következtetésre jutott,
         hogy az e projekt megvalósítására vonatkozó közbeszerzési szerződésnek a DDB‑Needham részére történő odaítélése során a CCI
         de l’Indre nem tartotta tiszteletben a közbeszerzési szabályokat.

      16      A jelentés e tekintetben rámutatott, hogy a CCI de l’Indre közbeszerzési eljárást szervezett, amelyről a bulletin officiel des annonces des marchés publics (B.O.A.M.P.; a közbeszerzési szerződésekre vonatkozó hirdetmények hivatalos lapja) 1995. november 4‑i számában tettek közzé
         hirdetményt. Ebből a jelentésből az is kitűnik, hogy a CCI de l’Indre közbeszerzési bizottsága – 1995. december 8‑i ülésén –
         úgy határozott, hogy a szóban forgó közbeszerzési szerződést a DDB‑Needham társaságnak ítéli oda, és jelezte, hogy az egyetlen
         másik elfogadható ajánlattal szemben ezt az ajánlatot kellett kiválasztani a projekt tartalmának jelentősége, valamint az
         e társaság által javasolt alacsonyabb költség miatt.

      17      Mindazonáltal a jelentés megállapította egyrészről, hogy a CCI de l’Indre és a DDB‑Needham társaság között létrejött szerződés
         nem tartalmazta az aláírás időpontját, valamint másrészről, hogy a CCI de l’Indre 1995. szeptember 27‑én az indre‑i prefektus
         részére a projektanyagot ismertető összefoglalót küldött, amelyben jelezte, hogy „a [CCI] választása a DDB‑Needham ügynökségre
         esett”.

      18      Az említett jelentés tehát azt a következtetést vonta le, hogy „e tényezők alapján feltételezhető, hogy az ezt követő közbeszerzési
         eljárásnak mindössze az volt a célja, hogy formális alapokra helyezze a (keltezéssel nem rendelkező) szerződés alapján már
         fennálló jogi helyzetet”. Mivel az időpontokkal kapcsolatos ellentmondásokból ténylegesen szabálytalanságra lehetett következtetni,
         ugyanez a jelentés kimondta, hogy a közbeszerzési szabályok – különösen az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való közzététel – tiszteletben tartása esetén alacsonyabb árakat tartalmazó ajánlat is érkezhetett volna. Következésképpen
         e jelentés szerzői úgy vélték, hogy ez a helyzet alkalmas az ERFA‑ból nyújtott támogatás teljes visszafizettetésének igazolására.

      19      2002. január 23‑i határozatában az indre‑i prefektus közölte a CCI de l’Indre‑rel, hogy mivel a „Vállalkozásösztönzés” projekt
         megvalósításával megbízott szolgáltatók kiválasztása tekintetében nem tartották tiszteletben a közbeszerzési szabályokat,
         a támogatásokat – különösen az ERFA‑ból nyújtott támogatásokat – vissza kell fizetni.

      20      A CCI de l’Indre kifogást emelt az indre‑i prefektus által kibocsátott és a visszakövetelt összegeknek megfelelő beszedési
         megbízások végrehajtásával szemben. Ezt a kifogást az általános kifizető hivatal hallgatólagos határozatával elutasította.

      21      A CCI de l’Indre ekkor – többek között az indre‑i prefektus 2002. január 23‑i határozatának hatályon kívül helyezése tárgyában –
         kereseteket nyújtott be a tribunal administratif de Limoges‑hoz (limoges‑i közigazgatási bíróság), amely e kereseteket 2004.
         június 3‑i ítéleteiben elutasította.

      22      A CCI de l’Indre ezután a cour administrative d’appel de Bordeaux‑hoz (bordeaux‑i fellebbviteli közigazgatási bíróság) fordult,
         amely 2007. június 12‑i ítéletében megsemmisítette az említett ítéleteket, valamint – többek között – hatályon kívül helyezte
         az indre‑i prefektus 2002. január 23‑i határozatát és az ez utóbbi által kibocsátott beszedési megbízásokat. Ez a bíróság
         e tekintetben úgy vélte, hogy a prefektus hivatalát a CCI de l’Indre 1995. szeptember 27‑én kelt levelében tájékoztatta arról,
         hogy a DDB‑Needham társaság szolgálatainak igénybevétele mellett döntött. A prefektus hivatalát tehát a közbeszerzési eljárás
         megindítása előtt tájékoztatták erről a döntésről, mivel egyrészt a jelentkezés elfogadását javasló közbeszerzési bizottság
         ülésére 1995. december 8‑án került sor, másrészt pedig a közbeszerzési szerződést az említett prefektus jelenlétében 1996.
         május 29‑én írták alá.

      23      A cour administrative d’appel de Bordeaux – noha megállapította, hogy a CCI de l’Indre a közbeszerzési szerződés odaítélése
         során nem tartotta be a rá vonatkozó közbeszerzési szabályokat, amely szerződésről ráadásul nem tettek közzé hirdetményt az
         Európai Közösségek Hivatalos Lapjában – mindazonáltal úgy vélte, hogy az ERFA‑ból nyújtott támogatás odaítélésére vonatkozóan az indre‑i prefektus és a CCI de l’Indre
         között létrejött megállapodás semmiféle hivatkozást nem tartalmazott a közbeszerzésre, hogy az nem írta elő a közbeszerzési
         szabályok tiszteletben tartásának ellenőrzését lehetővé tevő dokumentumok összességének benyújtását, végül pedig hogy a 2988/95
         rendelet 4. cikke nem arra irányul, és nem is eredményezi azt, hogy a nemzeti hatóságok számára lehetővé váljon a közösségi
         alapokból finanszírozott támogatásoknak – a nemzeti jogban előírt eseteken felüli – visszavonása.

      24      A cour administrative d’appel de Bordeaux következésképpen megállapította egyrészről, hogy az alperes hatóság által hivatkozott
         egyetlen rendelkezés, illetve az 1996. december 20‑i megállapodásnak az ERFA‑ból nyújtott támogatással kapcsolatos egyetlen
         rendelkezése sem írja elő azt, hogy az említett támogatás nyújtását ahhoz a feltételhez kell kötni, hogy a CCI de l’Indre
         által az e projekt megvalósítása céljából esetlegesen megkötött közbeszerzési szerződések tekintetében tiszteletben kell tartani
         a közbeszerzési szabályokat. Ez a bíróság másrészről úgy vélte, hogy – mivel az állami szerveket 1995. szeptember 27‑én, azaz
         a jelen esetben a közbeszerzési eljárás megindítását megelőzően már tájékoztatták a DDB‑Needham társaság kiválasztásáról –,
         nem tekinthető úgy, hogy az ezt követően biztosított támogatásokat hallgatólagosan valamely ehhez hasonló feltétel tiszteletben
         tartásához kötötték.

      25      A ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration 2007. augusztus 16‑án fellebbezést
         nyújtott be a Conseil d’État‑hoz a cour administrative d’appel de Bordeaux 2007. június 12‑i ítéletével szemben.

      26      E körülmények között a Conseil d’État úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a
         következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1) A CCI részére folyósított támogatás visszafizettetésére vonatkozó kötelezettség jogalapjának fennállását illetően:
      Ha az ERFA‑ból folyósított támogatásokban részesülő ajánlatkérő szerv a támogatott projekt megvalósítása során egy vagy több
         közbeszerzési szabályt megszegett – miközben egyébként nem vitatott, hogy a projekt ebből az alapból támogatható, és hogy
         meg is valósították –, van‑e az uniós jognak, különösen a […] 2052/88/EGK rendeletnek és a […] 4253/88/EGK rendeletnek olyan
         rendelkezése, amely megalapozza a támogatások visszafizettetésének kötelezettségét? Amennyiben van ilyen, e kötelezettség
         a közbeszerzési szabályok bármilyen megszegésére, vagy csak egyes szabályszegésekre vonatkozik‑e? Ez utóbbi esetben melyekre?

      2) Az első kérdésre adott, legalább részben igenlő válasz esetében, [a jogtalanul folyósított támogatás visszafizettetésének
         részletes szabályait illetően]:

      a) A 2988/95 rendelet értelmében szabálytalanságnak minősül‑e az, ha az ERFA‑ból nyújtott támogatásban részesülő ajánlatkérő
         szerv a támogatott projekt megvalósításával megbízott szolgáltató kiválasztása során egy vagy több közbeszerzési szabályt
         megszeg? Az a körülmény, hogy az illetékes nemzeti hatóságnak a kért támogatás ERFA‑ból történő nyújtásáról hozott döntése
         időpontjában tudnia kellett, hogy a kedvezményezett gazdasági szereplő a hatóság által finanszírozott projekt megvalósításával
         megbízott szolgáltatónak még a támogatás odaítélését megelőző kiválasztása során megszegte a közbeszerzési szabályokat, befolyásolhatja‑e
         a 2988/95 rendelet szerinti szabálytalanságnak minősítést?

      b) A 2) a) kérdésre adandó igenlő válasz esetében, és tekintve, hogy amint azt a Bíróság a C‑278/07–C‑280/07. sz., Hauptzollamt
         Hamburg-Jonas kontra Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb GmbH & Co egyesített ügyekben hozott ítéletében (EBHT 2009.,
         I‑457. o.) kimondta, a 2988/95 rendelet 3. cikkében előírt elévülési idő alkalmazandó az olyan közigazgatási intézkedésekre,
         mint a gazdasági szereplő által elkövetett szabálytalanságok miatt jogosulatlanul kapott támogatás visszakövetelése:

      –        az elévülési idő kezdetének időpontjaként azt az időpontot kell‑e megjelölni, amikor a kedvezményezettnek a támogatást folyósítják,
         vagy azt, amikor a kedvezményezett a kapott támogatási összeget arra használja fel, hogy az egy vagy több közbeszerzési szabály
         megszegésével kiválasztott szolgáltató részére díjat fizessen?

      –        úgy kell‑e tekinteni, hogy ez az elévülési idő megszakad akkor, ha az illetékes nemzeti hatóság a támogatás kedvezményezettjének
         olyan felügyeleti jelentést küld, amelyben megállapítja a közbeszerzési szabályok megszegését, és ezért a nemzeti hatóságnak
         arra tesz ajánlást, hogy fizettesse vissza a folyósított összegeket?

      –        ha a tagállam él a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében biztosított azon lehetőséggel, hogy hosszabb elévülési időt
         alkalmaz, különösen ha Franciaországban azt általános elévülési időt alkalmazzák, amelyet a jogvita alapját képező tényállás
         idején a code civil (polgári törvénykönyv) 2262. cikke írt elő, amelynek értelmében: »Minden igény – akár dologi jogi, akár
         személyiségi jogi – harminc év alatt évül el […]«, az ilyen elévülési időnek a közösségi joggal – különösen az arányosság
         elvével – való összeegyeztethetőségét azon maximális elévülési időtartam alapján kell‑e megítélni, amelyet a nemzeti közigazgatási
         szerv által kibocsátott visszafizetési felszólítás jogi alapjául szolgáló nemzeti jogszabály előír, vagy pedig a jelen esetben
         ténylegesen alkalmazott elévülési idő alapján kell‑e megítélni?

      c) A 2) a) kérdésre adandó nemleges válasz esetén a Közösség pénzügyi érdekei akadályát képezik‑e annak, hogy a jelen ügyben
         érintetthez hasonló támogatás folyósítása tekintetében a bíróság azokat a jogot keletkeztető határozatok visszavonására vonatkozó
         nemzeti szabályokat alkalmazza, amelyek szerint – a semmisség, a csalás útján történő szerzés és a kedvezményezett kérelmének
         esetét kivéve – a közigazgatási szerv a jogot keletkeztető egyedi határozatot annak jogellenessége esetén csak a meghozatalát
         követő négy hónapon belül vonhatja vissza, miközben ugyanakkor az egyedi közigazgatási határozatban – különösen, ha támogatás
         folyósításáról szól – ki lehet kötni olyan bontó feltételt, amelynek bekövetkezése esetén a szóban forgó támogatás határidő
         nélkül bármikor visszavonható, hozzátéve ehhez, hogy a Conseil d’État megállapította, hogy e nemzeti szabályt úgy kell értelmezni,
         hogy a közösségi jogszabály alapján jogtalanul nyújtott támogatás kedvezményezettje e szabályra csak akkor hivatkozhat, ha
         jóhiszeműen járt el?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      27      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy az alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények
         között a 4253/88 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének – a 2052/88 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett –
         harmadik francia bekezdése olyan jogalapot képez‑e, amely lehetővé teszi a nemzeti hatóságok számára, hogy az ERFA‑ból nyújtott
         támogatást a kedvezményezettől teljes egészében visszaköveteljék azon az alapon, hogy ez a kedvezményezett – a 92/50 irányelv
         értelmében vett „ajánlatkérői” minőségében – nem tartotta tiszteletben ez utóbbi irányelv előírásait azon szolgáltatásnyújtásra
         irányuló közbeszerzési szerződés odaítélését illetően, amelynek tárgya annak a projektnek a megvalósítása volt, amelynek céljából
         a kedvezményezettnek az említett támogatást nyújtották.

      28      Meg kell jegyezni, hogy az alapeljárásban nem vitatott, hogy a CCI de l’Indre rendelkezett ajánlatkérői minőséggel, hogy a
         szóban forgó szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés összege meghaladta a 92/50 irányelv 7. cikkében előírt
         200 000 eurós értékhatárt, valamint hogy a CCI de l’Indre e közbeszerzési szerződés odaítélése során nem tartotta tiszteletben
         az ilyen típusú közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatban a 92/50 irányelvben előírt szabályokat, többek között
         azért, mert a másik szerződő felet a hirdetmény közzétételét megelőzően kiválasztotta, valamint azért, mert ráadásul ezt a
         hirdetményt nem tették közzé az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában.

      29      E tekintetben – a 2052/88 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének megfelelően – valamely projekt közösségi finanszírozásának a
         feltétele, hogy a kedvezményezett tiszteletben tartsa a 92/50 irányelv szerinti „szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési
         szerződések” odaítélési eljárásait, amennyiben az ilyen kedvezményezett ezen irányelv értelmében „ajánlatkérőnek” minősül,
         és amennyiben az a közbeszerzési szerződés – amelynek révén a kedvezményezett az említett projekt megvalósítására törekszik –
         meghaladja a 92/50 irányelv 7. cikkében előírt értékhatárt (lásd ebben az értelemben a C‑44/96. sz., Mannesmann Anlagenbau
         Austria és társai ügyben 1998. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑73. o.] 48. és 49. pontját).

      30      A 4253/88 rendelet 23. cikkének (1) bekezdése értelmében a köz‑ és magántámogatók projektjei sikerének biztosítása érdekében
         a tagállamok a projektek végrehajtása során megteszik a szükséges intézkedéseket az Európai Unió által finanszírozott projektek
         helyes végrehajtásának rendszeres ellenőrzése, a szabálytalanságok megelőzése és üldözése, valamint a visszaélésből vagy gondatlanságból
         származó veszteség megtérítése érdekében (lásd a C‑383/06–385/06. sz., Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening
         és társai egyesített ügyekben 2008. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑1561. o.] 37. pontját).

      31      Mivel a 2052/88 rendelet 7. cikkének (1) bekezdéséből kifejezetten kitűnik, hogy az uniós költségvetésből finanszírozott projekteket
         a közbeszerzési szerződések odaítélésére vonatkozó irányelvekkel teljes összhangban kell megvalósítani, a 92/50 irányelvben
         előírt szabályoknak a támogatás tárgyát képező projekt megvalósítása során a valamely uniós támogatás kedvezményezettje általi
         – ajánlatkérői minőségében történő – megsértése a 4253/88 rendelet 23. cikkének (1) bekezdése szerinti szabálytalanságot képez,
         e kedvezményezett magatartását pedig az e rendelkezés értelmében vett „visszaélésnek” vagy „gondatlanságnak” kell minősíteni.

      32      A 4253/88 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének – a 2052/88 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett –
         első albekezdése szerint, amennyiben az ERFA‑ból finanszírozott valamely projekt ellenőrzése során megállapítják az e projekt
         megvalósítása tekintetében előírt feltételek megsértését – a jelen ügyben ez a feltétel az uniós közbeszerzési szabályok tiszteletben
         tartása, amennyiben a finanszírozás kedvezményezettje ajánlatkérői minőséggel rendelkezik –, az ERFA‑ból a pénzügyi támogatást
         odaítélő tagállam a szabálytalanságok megelőzése és üldözése céljából visszavonhatja az említett támogatást, ettől a kedvezményezettől
         pedig az említett finanszírozás visszatérítését kérheti (lásd ebben az értelemben a C‑271/01. sz. COPPI‑ügyben 2004. január
         22‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1029. o.] 48. pontját).

      33      E tekintetben az említett visszakövetelési kötelezettség releváns jogalapját a 4253/88 rendelet képezi, és nem a 2988/95 rendelet,
         amely arra szorítkozik, hogy az Unió pénzügyi érdekeinek védelme érdekében meghatározza az ellenőrzésre és a szankciókra vonatkozó
         általános szabályokat. A visszakövetelésnek tehát az említett 23. cikk (1) bekezdése alapján kell történnie (lásd a fent hivatkozott
         Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening és társai ügyben hozott ítélet 39. pontját).

      34      Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a szóban forgó tagállam által gyakorolt, a jogalap nélkül vagy szabálytalanul nyújtott
         közösségi pénzeszközök visszakövetelésének célszerűségére vonatkozó bármiféle mérlegelési jogkör összeegyeztethetetlen lenne
         azzal a kötelezettséggel, amelyet a 4253/88 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének első albekezdése ír elő a nemzeti hatóságoknak
         a jogalap nélkül vagy szabálytalanul nyújtott összegek megtérítésére (lásd a fent hivatkozott Vereniging Nationaal Overlegorgaan
         Sociale Werkvoorziening és társai ügyben hozott ítélet 38. pontját).

      35      Következésképpen a 4253/88 rendelet 23. cikkének (1) bekezdése a visszaélésből vagy gondatlanságból származó veszteségek visszakövetelésére
         kötelezi a tagállamokat, anélkül hogy ehhez nemzeti jogi felhatalmazásra szükség lenne (lásd a fent hivatkozott Vereniging
         Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening és társai ügyben hozott ítélet 40. pontját).

      36      Ebben a vonatkozásban meg kell jegyezni, hogy – amint azzal a francia kormány érvel – az ehhez hasonló szabálytalanság miatt
         a jogalap nélkül kapott pénzeszközök az e kedvezményezett e rendelkezés szerinti „visszaéléséből vagy gondatlanságából származó
         veszteségnek” minősülhetnek. A „visszaélésből vagy gondatlanságból származó veszteség” visszakövetelésére irányuló kötelezettségre
         utalva ugyanis a 4253/88 rendelet 23. cikkének (1) bekezdése később pontosítja, hogy a tagállam másodlagosan felelős a „jogalap
         nélküli kifizetések” visszafizetéséért, kivéve ha a tagállam és/vagy a közvetítő és/vagy a támogató bizonyítja, hogy a visszaélés
         vagy gondatlanság nem nekik felróhatóan következett be. Ez a rendelkezés ily módon hasonlóként kezeli ezt a két fogalmat.

      37      Az alapeljárásban az a kérdés is felmerül, hogy amennyiben valamely projekt megvalósításával összefüggésben a támogatás kedvezményezettje
         – ajánlatkérői minőségében – nem tartotta be a közbeszerzési szerződések odaítélésére alkalmazandó szabályokat, a nemzeti
         hatóság – a 4253/88 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése alapján – még akkor is kérheti az említett
         támogatás teljes egészében való visszatérítését, ha a részben az ERFA‑ból finanszírozott projekt már ténylegesen megvalósult.

      38      E tekintetben hangsúlyozni kell egyrészről azt, hogy az ERFA‑ból finanszírozott projektek megvalósítására vonatkozóan a 92/50
         irányelvből eredőkhöz hasonló kötelezettségek megsértése, amelyek tiszteletben tartása valamely közösségi rendszer megfelelő
         működése tekintetében alapvető fontosságú, az uniós szabályozás által biztosított jog elvesztésével szankcionálható (lásd
         ebben az értelemben a C‑104/94. sz. Cereol Italia ügyben 1995. október 12‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2983. o.] 24. pontját,
         a C‑500/99. P. sz., Conserve Italia kontra Bizottság ügyben 2002. január 24‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑867. o.] 100–102. pontját,
         valamint a C‑222/03. P. sz., APOL és AIPO kontra Bizottság ügyben 2004. december 16‑án hozott végzés 53. pontját).

      39      Másrészről a visszaélésből vagy gondatlanságból származó veszteség visszakövetelése csak abban az esetben alkalmazható, ha
         a strukturális alapokból finanszírozott projektet teljes egészében vagy részben nem valósították meg (lásd ebben az értelemben
         a C‑240/03. P. sz., Comunità montana della Valnerina kontra Bizottság ügyben 2006. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑731. o.] 77. pontját).

      40      Jóllehet természetesen nem kizárt – amint azt a Bizottság hangsúlyozta –, hogy az arányosság elve alapján valamely enyhe szabálytalanság
         megállapítása csupán a kifizetett pénzeszközök részleges visszatérítését eredményezze, meg kell azonban állapítani, hogy mindenesetre
         amennyiben az ERFA‑ból finanszírozott projekttel összefüggésben megállapítják a 92/50 irányelvben előírt valamely – a szolgáltatásnyújtásra
         irányuló közbeszerzési szerződés odaítélésére vonatkozóan a közbeszerzési eljárás megindítása előtt történt döntéshozatalhoz
         és a hirdetmény Európai Unió Hivatalos Lapjában való közzétételének elmaradásához hasonló – alapvető kötelezettségnek a kedvezményezett általi megsértését, csak annak lehetősége,
         hogy valamely szabálytalanságot a támogatás teljes visszavonásával szankcionáljanak, biztosítja a strukturális alapok megfelelő
         igazgatásához szükséges visszatartó hatást (lásd analógia útján a fent hivatkozott Conserve Italia kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 101. pontját).

      41      A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények között
         a 4253/88 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének – a 2052/88 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett –
         harmadik francia bekezdése olyan jogalapot képez, amely lehetővé teszi a nemzeti hatóságok számára, hogy – anélkül, hogy ehhez
         a nemzeti jogban előírt felhatalmazásra lenne szükség – az ERFA‑ból nyújtott támogatást a kedvezményezettől teljes egészében
         visszaköveteljék azon az alapon, hogy ez a kedvezményezett a 92/50 irányelv értelmében vett „ajánlatkérői” minőségében nem
         tartotta tiszteletben ez utóbbi irányelv előírásait azon szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés odaítélését
         illetően, amelynek tárgya annak a projektnek a megvalósítása volt, amelynek céljából a kedvezményezettnek az említett támogatást
         nyújtották.

       A második kérdés a) részéről
      42      A kérdést előterjesztő bíróság második kérdésének a) részével lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2988/95 rendelet
         1. cikke értelmében „szabálytalanságnak” minősül‑e az, ha az ERFA‑ból nyújtott támogatásban részesülő ajánlatkérő a támogatott
         projekt megvalósítására irányuló közbeszerzési szerződés odaítélése során a 92/50 irányelvben előírt egy vagy több közbeszerzési
         szabályt megsért, igenlő válasz esetén pedig arra, hogy befolyásolhatja‑e a szabálytalanságnak minősítést az a körülmény,
         hogy az illetékes nemzeti hatóságnak az e támogatás nyújtásáról hozott döntése időpontjában tudta, hogy a kedvezményezett
         már döntött arról, hogy mely szolgáltatót bízza meg a támogatott projekt megvalósításával.

      43      A 2988/95 rendelet 1. cikke értelmében szabálytalanság az uniós jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi,
         annak cselekménye vagy mulasztása útján történő megsértése, amelynek eredményeként az Unió általános költségvetése vagy az
         Unió által kezelt költségvetések kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül az Unió nevében beszedett saját forrásokból
         származó bevétel csökkenése vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.

      44      A „szabálytalanság” 2988/95 rendelet szerinti fogalma az uniós jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi,
         annak cselekménye vagy mulasztása útján történő megsértésére vonatkozik, ily módon az elévülésre vonatkozóan az említett rendelet
         3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt szabály nem alkalmazandó az uniós költségvetés nevében és érdekében pénzügyi
         előnyt biztosító nemzeti hatóságok hibájából adódó szabálytalanságok üldözésére (lásd ebben az értelemben a C‑281/07. sz.,
         Bayerische Hypotheken‑ und Vereinsbank ügyben 2009. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑91. o.] 20–22. pontját).

      45      Az alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények között, a CCI de l’Indre – közjogi jogi személyi minősége ellenére – az uniós
         költségvetésből nyújtott támogatás kedvezményezettjeként a 2988/95 rendelet alkalmazásában minősülhet olyan gazdasági szereplőnek,
         akivel szemben az uniós jog valamely rendelkezésének megsértését róják fel. Márpedig e tekintetben nem vitatott, hogy a 92/50
         irányelvben előírt közbeszerzési szabályok kifogásolt megsértésére a CCI de l’Indre cselekményének, nem pedig az uniós költségvetés
         nevében és érdekében a CCI de l’Indre részére az ERFA‑ból nyújtott támogatást biztosító hatóság cselekményének eredményeként
         került sor.

      46      Mivel – amint az többek között a 2052/88 rendelet 7. cikkének (1) bekezdéséből következik – a strukturális alapokból nem finanszírozhatók
         a 92/50 irányelv megsértésével megvalósult projektek, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésére
         vonatkozó szabályoknak az ERFA‑ból nyújtott támogatás kedvezményezettje általi – ajánlatkérői minőségében és a támogatott
         projekt megvalósítása céljából történő – megsértése indokolatlan kiadási tételt eredményez, ekként pedig kárt okoz az uniós
         költségvetésnek.

      47      Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy a konkrét pénzügyi kihatással nem járó szabálytalanságok is komolyan érinthetik az Unió pénzügyi
         érdekeit (lásd a C‑199/03. sz., Írország kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑8027. o.]
         31. pontját).

      48      Nem érinti a 2988/95 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti „szabálytalansággá” minősítést az a körülmény, hogy a támogatás
         kedvezményezettje tájékoztatta az illetékes hatóságokat a másik szerződő félnek még a szóban forgó közbeszerzési szerződés
         odaítélési eljárásának megindítását előtt történő kiválasztásáról (lásd analógia útján a C‑94/05. sz., Emsland‑Stärke ügyben
         2006. március 16‑i ítélet [EBHT 2006., I‑2619. o.] 62. pontját).

      49      A fentiekre tekintettel a második kérdés a) részére azt a választ kell adni, hogy a 2988/95 rendelet 1. cikke értelmében akkor
         is „szabálytalanságnak” minősül a 92/50 irányelvben előírt közbeszerzési szabályoknak a támogatott projekt megvalósítására
         irányuló közbeszerzési szerződés odaítélése során az ERFA‑ból nyújtott támogatásban részesülő ajánlatkérő általi megsértése,
         ha az illetékes nemzeti hatóságnak az e támogatás nyújtásáról hozott döntése időpontjában tudta, hogy a kedvezményezett már
         döntött arról, hogy mely szolgáltatót bízza meg a támogatott projekt megvalósításával.

       A második kérdés b) részének első és második francia bekezdéséről
      50      A kérdést előterjesztő bíróság második kérdése b) részének első és második francia bekezdésével lényegében arra kíván választ
         kapni, hogy amennyiben az ERFA‑támogatás kedvezményezettje – ajánlatkérői minőségében – a támogatott projekt megvalósítására
         irányuló közbeszerzési szerződés odaítélése során nem tartotta tiszteletben a 92/50 irányelvben szereplő közbeszerzési szabályokat,
         akkor a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt négyéves elévülési időt mely időponttól kell
         számítani, valamint hogy ezt az elévülési időt az említett 3. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerint megszakítja‑e,
         ha a támogatás kedvezményezettjének olyan felügyeleti jelentést küldenek, amelyben megállapítják a közbeszerzési szabályok
         megszegését, és amelyben a nemzeti hatóságnak arra tesznek ajánlást, hogy fizettesse vissza a folyósított összegeket.

      51      Emlékeztetni kell arra, hogy a 2988/95 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése „a közösségi joggal kapcsolatos szabálytalanságok
         esetére egy keretszabályozást” vezet be „az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében”,
         valamint hogy – amint az e rendelet harmadik preambulumbekezdéséből kitűnik – „a Közösségek pénzügyi érdekeire nézve hátrányos
         cselekményekkel szemben […] minden területen fel kell lépni”.

      52      A 2988/95 rendelet és különösen annak 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének az elfogadásával az uniós jogalkotó e területen
         általánosan alkalmazandó elévülési szabályt kívánt bevezetni, amellyel egyrészt valamennyi tagállamban alkalmazandó minimális
         elévülési időt szándékozott meghatározni, és másrészt ki akarta zárni azt a lehetőséget, hogy az uniós költségvetésből jogosulatlanul
         kapott összegeket a vitatott kifizetéseket érintő szabálytalanság elkövetése utáni négyéves időszak eltelte után visszaköveteljék
         (a C‑131/10. sz. Corman‑ügyben 2010. december 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 39. pontja, valamint
         a C‑201/10. és C‑202/10. sz., Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading egyesített ügyekben 2011. május 5‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban
         még nem tették közzé] 24. pontja).

      53      Ez az elévülési szabály alkalmazandó az említett rendelet 4. cikke szerinti, az Unió pénzügyi érdekeit sértő szabálytalanságokra
         (lásd a C‑278/02. sz. Handlbauer‑ügyben 2004. június 24‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6171. o.] 34. pontját, valamint a
         fent hivatkozott Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai egyesített ügyekben 2009. január 29‑én hozott
         ítélet 22. pontját).

      54      Az alapeljárásban – és figyelemmel az alapeljárás körülményeire – a kérdést előterjesztő bíróság kérdése az elévülés kezdő
         időpontjának meghatározását illetően arra irányul, hogy azt az időpontot kell‑e ennek tekinteni, amikor a támogatást a kedvezményezettnek
         kifizették, vagy azt, amikor ez a kedvezményezett a támogatást a 92/50 irányelvben előírt közbeszerzési szabályok megsértésével
         igénybe vett szolgáltató díjazására felhasználta.

      55      E tekintetben – mivel az uniós költségvetésből nyújtott pénzeszközöket nem lehet a 92/50 irányelv rendelkezéseinek megsértésével
         megvalósított projektek keretében felhasználni – úgy kell tekinteni, hogy az alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények között
         a kedvezményezettnek nyújtott pénzeszközök az e rendelkezések kedvezményezett általi megsértésének időpontjától kezdve öltenek
         indokolatlan jelleget.

      56      A 92/50 irányelvben előírt közbeszerzési szabályok ehhez hasonló megsértését illetően – amely irányelvet a szolgáltatások
         szabad mozgását érintő akadályok megszüntetése céljából fogadtak el, és amely irányelv célja azon gazdasági szereplők védelme,
         amelyek valamely tagállamban rendelkeznek székhellyel, és valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező ajánlatkérők számára
         kívánnak szolgáltatást felkínálni (lásd többek között a C‑19/00. sz. SIAC Construction ügyben 2001. október 18‑án hozott ítélet
         [EBHT 2001., I‑7725. o.] 32. pontját) – emlékeztetni kell arra, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának a 92/50 irányelv
         rendelkezéseinek megsértésével megvalósult sérelme az ezen irányelv megsértésével kötött szerződések hatályának teljes időtartama
         alatt fennáll (lásd C‑20/01. és C‑28/01. sz., Bizottság kontra Németország egyesített ügyekben 2003. április 10‑én hozott
         ítélet [EBHT 2003., I‑3609. o.] 36. pontját, valamint a C‑503/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet
         [EBHT 2007., I‑6153. o.] 29. pontját).

      57      A közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatos irányelvek bizonyos rendelkezései valóban lehetővé teszik a tagállamoknak,
         hogy hatályban tartsák az ezen irányelvek megsértésével kötött szerződéseket, és ezáltal a szerződő felek jogos bizalmának
         védelmére irányulnak, azonban a belső piacot létrehozó EUM‑Szerződés rendelkezései hatályának korlátozása nélkül nem eredményezhetik
         azt, hogy az ajánlatkérő uniós költségvetéssel szembeni magatartását az ilyen szerződések megkötését követően az uniós joggal
         összeegyeztethetőnek lehessen tekinteni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország egyesített
         ügyekben 2003. április 10‑én hozott ítélet 39. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben 2007.
         július 18‑án hozott ítélet 33. pontját).

      58      Következésképpen az alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények között a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése
         szerinti „folyamatos szabálytalanságnak” kell tekinteni a 92/50 irányelvben előírt szabályoknak a támogatott projekt megvalósítása
         céljából az ERFA‑ból nyújtott támogatás kedvezményezettje általi megsértését, amely indokolatlan kiadási tételt eredményez,
         ekként pedig kárt okoz az uniós költségvetésnek, és e szabálytalanság a szolgáltató és az e támogatás kedvezményezettje között
         jogellenesen megkötött szerződés hatályának teljes időtartama alatt fennáll.

      59      E rendelkezés értelmében a kedvezményezett részére jogalap nélkül kifizetett támogatás visszakövetelésére alkalmazandó elévülési
         idő azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt. Az alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények között tehát – mivel
         az ERFA‑ból támogatott projekt megvalósítására irányuló szerződést nem szüntették meg, azonban azt teljesítették – a 2988/95
         rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt négyéves elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a jogellenesen
         odaítélt közbeszerzési szerződést teljesítették.

      60      A tekintetben, hogy a közbeszerzési szabályok megsértését megállapító felügyeleti jelentés továbbítása a szabálytalansággal
         kapcsolatos olyan vizsgálati vagy eljárási cselekményt képez‑e, amely a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik
         albekezdése alapján az elévülést megszakítja, emlékeztetni kell arra, hogy az elévülés rendeltetése általában véve az, hogy
         a jogbiztonságot szolgálja, valamint arra, hogy ez a rendeltetés nem teljesülne teljes mértékben, ha a 2988/95 rendelet 3. cikkének
         (1) bekezdésében rögzített elévülési időt a nemzeti hatóság minden, a körülírt tevékenységet nem érintő, és kellő pontossággal
         körülírt ügyleteket érintő szabálytalanság gyanújával össze nem függő általános ellenőrzési cselekménye megszakíthatná (lásd
         a fent hivatkozott Handlbauer‑ügyben hozott ítélet 40. pontját).

      61      Ha azonban a nemzeti hatóságok az adott személynek olyan szabálytalanságot megállapító jelentéseket továbbítanak, amelynek
         megvalósulásához e személy egy meghatározott ügylet keretében hozzájárult, kiegészítő információkat kérnek ezen ügyletre vonatkozóan,
         vagy e személlyel szemben az említett ügylettel kapcsolatban szankciót alkalmaznak, e hatóságok a 2988/95 rendelet 3. cikke
         (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a szabálytalanság vizsgálatára vagy üldözésére irányuló, kellően konkrét
         cselekményeket végeznek (a C‑367/09. sz., SGS Belgium és társai ügyben 2010. október 28‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még
         nem tették közzé] 69. pontja).

      62      A fentiekre tekintettel a második kérdés b) részének első és második francia bekezdésére azt a választ kell adni, hogy az
         alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények között, amennyiben az ERFA‑támogatás valamely kedvezményezettje ajánlatkérői minőségében
         nem tartotta tiszteletben a 92/50 irányelvben szereplő közbeszerzési szabályokat a támogatott projekt megvalósítására irányuló
         közbeszerzési szerződés odaítélése során:

      –        a szóban forgó szabálytalanságot a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti „folyamatos szabálytalanságnak”
         kell tekinteni, következésképpen a kedvezményezettnek jogalap nélkül kifizetett támogatás visszakövetelése céljából az e rendelkezésben
         előírt négyéves elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a jogellenesen odaítélt közbeszerzési szerződést teljesítik;

      –        a közbeszerzési szabályok megsértését megállapító, és ennek következtében a nemzeti hatóság részére a kifizetett összegek
         visszatérítésének megkövetelését ajánló felügyeleti jelentésnek a támogatás kedvezményezettje részére történő továbbítása
         a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a „szabálytalanság” vizsgálatára vagy üldözésére
         irányuló, kellően konkrét cselekményt képez.

       A második kérdés b) részének harmadik francia bekezdéséről
      63      A kérdést előterjesztő bíróság második kérdése b) részének harmadik francia bekezdésével lényegében arra kíván választ kapni,
         hogy – az arányosság elvére tekintettel – a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése szerinti hosszabb elévülési időként
         alkalmazhat‑e valamely tagállam harmincéves elévülési időt az unós költségvetésből jogalap nélkül kapott támogatás visszakövetelésére.

      64      Az e rendelkezésben előírt lehetőség keretében a tagállamok széles mérlegelési jogkört tartanak fenn a maguk számára hosszabb
         elévülési idő megállapítását illetően, amelyet az Unió pénzügyi érdekeit sértő szabálytalanság esetén kívánnak alkalmazni
         (a fent hivatkozott Corman‑ügyben hozott ítélet 54. pontja).

      65      Mindazonáltal e szempontból az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló célt, amellyel kapcsolatban az uniós jogalkotó
         úgy ítélte meg, hogy négyéves, vagy akár hároméves elévülési időszak már önmagában is elegendő idő ahhoz, hogy lehetővé tegye
         a nemzeti hatóságok számára azon szabálytalanságok üldözését, amelyek e pénzügyi érdekeket sértik, és olyan intézkedés meghozatalához
         vezethetnek, mint a jogosulatlanul kapott előny visszakövetelése, úgy tűnik, hogy az említett hatóságok számára biztosított
         harmincéves időszak meghaladja azt a mértéket, amely a gondos közigazgatás számára szükséges (lásd a fent hivatkozott Ze Fu
         Fleischhandel és Vion Trading egyesített ügyekben hozott ítélet 43. pontját).

      66      A második kérdés b) részének harmadik francia bekezdésére tehát azt a választ kell adni, hogy ellentétes az arányosság elvével,
         ha – a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében a tagállamok számára biztosított jog érvényesítése során – harmincéves
         elévülési időt alkalmaznak az uniós költségvetésből jogalap nélkül kapott támogatás visszakövetelésére.

       A második kérdés c) részéről
      67      Ezt a kérdést mindössze arra az esetre tették fel, ha a második kérdés a) részére a Bíróság nemleges választ adna.

      68      Az ezen utolsó kérdésre adott válaszra figyelemmel, a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett második kérdés c) részét
         nem kell megválaszolni.

       A költségekről
      69      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények között az 1993. július 20‑i 2082/93/EGK tanácsi rendelettel módosított, a 2052/88/EGK
            rendeletnek egyrészt a különböző strukturális alapok tevékenységeinek egymás között, másrészt az Európai Beruházási Bank és
            az egyéb meglévő pénzügyi eszközök műveleteivel történő összehangolása tekintetében történő végrehajtására vonatkozó rendelkezések
            megállapításáról szóló, 1988. december 19‑i 4253/88/EGK tanácsi rendelet 23. cikke (1) bekezdésének – a strukturális alapok
            feladatairól és eredményességéről, továbbá tevékenységüknek egymás között, valamint az Európai Beruházási Bank és az egyéb
            meglévő pénzügyi eszközök műveleteivel történő összehangolásáról szóló, 1988. június 24‑i 2052/88/EGK tanácsi rendelet 7. cikkének
            (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett – harmadik francia bekezdése olyan jogalapot képez, amely lehetővé teszi a nemzeti
            hatóságok számára, hogy – anélkül, hogy ehhez a nemzeti jogban előírt felhatalmazásra lenne szükség – az Európai Regionális
            Fejlesztési Alapból (ERFA) nyújtott támogatást a kedvezményezettől teljes egészében visszaköveteljék azon az alapon, hogy
            ez a kedvezményezett az 1993. június 14‑i 93/36/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési
            szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18‑i 92/50/EGK tanácsi irányelv értelmében vett
            „ajánlatkérői” minőségében nem tartotta tiszteletben ez utóbbi irányelv előírásait azon szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési
            szerződés odaítélését illetően, amelynek tárgya annak a projektnek a megvalósítása volt, amelynek céljából a kedvezményezettnek
            az említett támogatást nyújtották.
      2)      Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet 1. cikke
            értelmében akkor is „szabálytalanságnak” minősül a 93/36 irányelvvel módosított 92/50 irányelvben előírt közbeszerzési szabályoknak
            a támogatott projekt megvalósítására irányuló közbeszerzési szerződés odaítélése során az ERFA‑támogatásban részesülő ajánlatkérő
            általi megsértése, ha az illetékes nemzeti hatóságnak az e támogatás nyújtásáról hozott döntése időpontjában tudta, hogy a
            kedvezményezett már döntött arról, hogy mely szolgáltatót bízza meg a támogatott projekt megvalósításával.
      3)      Az alapeljárásbeliekhez hasonló körülmények között, amennyiben az ERFA‑ból nyújtott támogatás valamely kedvezményezettje ajánlatkérői
            minőségében nem tartotta tiszteletben a 93/36 irányelvvel módosított 92/50 irányelvben szereplő közbeszerzési szabályokat
            a támogatott projekt megvalósítására irányuló közbeszerzési szerződés odaítélése során:
      –        a szóban forgó szabálytalanságot a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti „folyamatos szabálytalanságnak”
            kell tekinteni, következésképpen a kedvezményezettnek jogalap nélkül kifizetett támogatás visszakövetelése céljából az e rendelkezésben
            előírt négyéves elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a jogellenesen odaítélt közbeszerzési szerződést teljesítik;
      –        közbeszerzési szabályok megsértését megállapító és ennek következtében a nemzeti hatóság részére a kifizetett összegek visszatérítésének
            megkövetelését ajánló felügyeleti jelentésnek a támogatás kedvezményezettje részére történő továbbítása a 2988/95 rendelet
            3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a „szabálytalanság” vizsgálatára vagy üldözésére irányuló, kellően
            konkrét cselekményt képez.
      4)      Ellentétes az arányosság elvével, ha – a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében a tagállamok számára biztosított jog
            érvényesítése során – harmincéves elévülési időt alkalmaznak az uniós költségvetésből jogalap nélkül kapott támogatás visszakövetelésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság (első tanács) 2008. december 22-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Osztrák Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - EK 43. cikk - A társaságoknak az új tagállamok állampolgárai kérelme alapján történő bejegyzésére vonatkozó nemzeti szabályozás - Az önálló vállalkozói minőség igazolására vonatkozó eljárás.#C-161/07. sz. ügy.

text:
      C‑161/07. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Osztrák Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – EK 43. cikk – A társaságoknak az új tagállamok állampolgárai kérelme alapján történő bejegyzésére vonatkozó nemzeti szabályozás – Az önálló vállalkozói minőség igazolására vonatkozó eljárás”
      Az ítélet összefoglalása
      Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Korlátozások
      (EK 43. cikk és EK 46. cikk)
      Nem teljesíti az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit azon tagállam, amelynek a nemzeti szabályozása előírja, hogy a társaságoknak
         a cégjegyzékbe a Ciprusi Köztársaságot és a Máltai Köztársaságot kivéve a 2004. május 1‑jén az Európai Unióhoz csatlakozott
         tagállamok olyan állampolgárai kérelme alapján történő bejegyzéséhez, akik személyegyesítő társaság tagjai vagy korlátolt
         felelősségű társaság kisebbségi részesedéssel rendelkező tagjai, szükséges a tagok önálló vállalkozói minőségének a munkaügyi
         hatóság általi megállapítása vagy munkavállalási engedély alóli felmentés bemutatása. Az EK 43. cikk ugyanis valamennyi tagállamnak
         megtiltja, hogy jogszabályaiban azon személyekre nézve, akik az ott történő letelepedés szabadságával kívánnak élni, tevékenységük
         gyakorlására eltérő feltételeket írjanak elő, mint saját állampolgáraikra nézve. Következésképpen az említett tevékenységek
         megkezdésére vonatkozó, a tagállami állampolgárokra alkalmazandókhoz képest kiegészítő formai követelmények előírása kizárólag
         a nyolc új tagállam állampolgárai esetében éppen e tilalmat szegi meg.

      Az eltérő bánásmód csak az EK 46. cikkben meghatározott eltérésen alapulhat, amelynek értelmében a hátrányosan megkülönböztető
         intézkedések kizárólag közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból igazolhatók. E tekintetben – feltételezve akár,
         hogy a nyolc új tagállamból származó munkavállalók szabad mozgására vonatkozó átmeneti szabályok megkerülésének veszélye olyan
         jellegű, hogy az érintett tagállam közrendjének megzavarását okozza – a szabad letelepedés szóban forgó korlátozása nem igazolható,
         amennyiben ez utóbbi tagállam nem bizonyítja a jog által megkövetelt módon, hogy a vitatott szabályozás által kitűzött cél
         (a munkaerőpiac megfelelő működése) általános és előzetes, a nyolc új tagállam minden érintett szereplőjére alkalmazandó engedélyezési
         rendszer bevezetését teszi szükségessé, és e cél nem érhető el a szabad letelepedést kevésbé korlátozó intézkedésekkel.

      (vö. 28–30., 32., 38., 41–42. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2008. december 22.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – EK 43. cikk – A társaságoknak az új tagállamok állampolgárai kérelme alapján történő bejegyzésére vonatkozó nemzeti szabályozás – Az önálló vállalkozói minőség igazolására vonatkozó eljárás”
      A C‑161/07. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2007. március 23‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: E. Traversa és G. Braun, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek,
      támogatja:
      a Litván Köztársaság (képviseli: D. Kriaučiūnas, meghatalmazotti minőségben)

      beavatkozó,
      az Osztrák Köztársaság (képviselik: C. Pesendorfer és M. Winkler, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, M. Ilešič, A. Tizzano (előadó), A. Borg Barthet és J.‑J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. június 26‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. szeptember 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az Osztrák Köztársaság – mivel
         előírta, hogy a társaságoknak a cégjegyzékbe a Ciprusi Köztársaságot és a Máltai Köztársaságot kivéve a 2004. május 1‑jén
         az Európai Unióhoz csatlakozott tagállamok (a továbbiakban: nyolc új tagállam) állampolgárai kérelme alapján történő bejegyzéséhez
         szükséges a tagok önálló vállalkozói minőségének az Arbeitsmarktservice (munkaügyi hatóság, a továbbiakban: AMS) általi megállapítása,
         vagy munkavállalási engedély alóli felmentés bemutatása – nem teljesítette az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      2        A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság,
         a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről,
         valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL L 236., 2003.09.23., 33. o.; a továbbiakban:
         csatlakozási okmány) 24. cikke a következőképpen szól:

      „Az ezen okmány V., VI., VII., VIII., IX., X., XI., XII., XIII. és XIV. mellékletében felsorolt intézkedéseket az új tagállamok
         vonatkozásában az említett mellékletekben meghatározott feltételekkel kell alkalmazni.”

      3        E mellékletek, különösen azok – „A személyek szabad mozgása” címben szereplő – 2. pontjának első bekezdése, lehetővé teszik,
         hogy azok az államok, amelyek már e csatlakozás idején az Unió tagjai voltak, a csatlakozást követő ötéves időszak végéig
         továbbra is alkalmazzák „a nemzeti jogszabályaikban foglalt […] rendelkezéseket az [új tagállamok állampolgárainak] területükön
         való munkavállalási jogosultságára”.

       A nemzeti jog
      4        A külföldiek foglalkoztatásáról szóló 1975. március 20‑i törvény (Ausländerbeschäftigungsgesetz) (BGBl. 218/1975) jelenleg
         hatályos változata (BGBl. I, 99/2006, a továbbiakban: „AuslBG”) 32a. cikkének, valamint 1. cikke (2) bekezdése l) és m) pontjának
         együttes alkalmazása értelmében az AuslBG alkalmazandó a nyolc új tagállam állampolgárai esetében.

      5        Az AuslBG 2. cikkének (2) bekezdése a foglalkoztatást „munkaviszony keretében” vagy „munkaviszony jellegű jogviszony keretében”
         kifejtett tevékenységként határozza meg.

      6        Az AuslBG 2. cikkének (4) bekezdése a következőképpen fogalmaz:

      „A (2) bekezdésben meghatározott foglalkoztatás megállapításakor a valós gazdasági tartalmat kell figyelembe venni, és nem
         a tények külső megjelenését. A (2) bekezdés értelmében így foglalkoztatás áll fenn akkor, amikor:

      1. személyegyesítő társaság tagja közös társadalmi cél elérése céljából, vagy
      2. korlátolt felelősségű társaság 25%‑nál kisebb részesedéssel rendelkező tagja e társaság javára jellemzően munkaviszony
         keretében ellátott tevékenységet végez, hacsak – kérelemre és három hónapos határidővel ‑ [az AMS] regionális irodá[ja] meg
         nem állapítja, hogy a tag személyesen ténylegesen döntő befolyást gyakorol a társaság irányítására. A bizonyítási teher a
         kérelmezőre hárul. E határidő lejártával a tevékenység az előírt igazolás nélkül folytatható. Ha a határidő lejárta után utasítják
         vissza a kérelmet, a már gyakorolt tevékenységet haladéktalanul, vagy legkésőbb az elutasító határozatról történt értesítést
         követő héten abba kell hagyni.”

      7        Az AuslBG 15. cikke a munkavállalási engedély alóli felmentés kiadásának feltételeit a következőképpen állapítja meg:

      „(1) A határozatlan időre szóló munkavállalási engedéllyel még nem rendelkező külföldi (17. cikk) részére kérelmére felmentés
         adható a munkavállalási engedély alól:

      1.      amennyiben az elmúlt nyolc évben legalább öt éven keresztül gyakorolt engedélyezett tevékenységet belföldön […], és amennyiben
         jogszerű letelepedési engedéllyel rendelkezik, […]

      [...]”.
       A pert megelőző eljárás
      8        A Bizottság, miután úgy ítélte meg, hogy az önálló vállalkozók és munkavállalók közötti megkülönböztetés AuslBG 2. cikkének
         (4) bekezdéséből következő módja az EK 43. cikkben biztosított szabad letelepedés korlátozását képezi, 2005. március 21‑én
         felszólító levelet küldött erről az osztrák hatóságoknak, amelyek 2005. május 19‑én kelt válaszlevelükben vitatták ez utóbbi
         cikk bármilyen megsértését.

      9        2006. július 6‑án a Bizottság indokolással ellátott véleményt intézett az Osztrák Köztársasághoz, amelyben felszólította e
         tagállamot, hogy a véleményben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket a kézhezvételtől számított két hónapon belül
         tegye meg. Az osztrák hatóságok 2006. szeptember 7‑én válaszoltak a véleményre, megismételve álláspontjukat.

      10      A Bizottság ezt követően döntött a jelen kereset benyújtása mellett.

      11      A Bíróság elnöke 2007. szeptember 19‑i végzésével megengedte, hogy a Litván Köztársaság beavatkozzon a jelen ügybe a Bizottság
         kérelmeinek támogatására.

       A keresetről
       A felek érvei
      12      A Bizottság kifejti, hogy a szabad letelepedés gyakorlásának indokolatlan korlátozását képezi az az érintett nemzeti szabályozás
         által előírt azon kötelezettség, hogy a társaság cégjegyzékbe történő bejegyzését kérő, nyolc új tagállambeli állampolgárnak
         önálló vállalkozói minőségét megállapító AMS‑igazolással vagy munkavállalási engedély alóli felmentéssel kell rendelkeznie.

      13      A Bizottság érvei alapvetően arra a kifogásra összpontosítanak, amelyek szerint az EK 43. cikkel összeegyeztethetetlen az
         AuslBG 2. cikkének (4) bekezdésében előírt önálló vállalkozói minőség igazolására irányuló eljárás, tekintettel arra, hogy
         e tagállamok kevés állampolgára képes igazolni engedélyezett tevékenység öt éven át történt gyakorlását az AuslBG 15. cikke
         szerinti munkavállalási engedély alóli felmentés kiadásához szükséges igazolás iránti kérelem benyújtását megelőző nyolc évben.

      14      A Bizottság mindenekelőtt megállapítja, hogy a hivatkozott 2. cikk (4) bekezdése értelmében vélelem szól amellett, hogy az
         említett tagállamok állampolgárai munkavállalóként tevékenykednek, amikor személyegyesítő társaság tagjaként vagy korlátolt
         felelősségű társaság 25% alatti részesedéssel rendelkező tagjaként „jellemzően munkaviszony keretében ellátott tevékenységet
         végeznek”. Azzal, hogy e rendelkezés megköveteli, hogy az ilyen tag önálló vállalkozói minősége igazolásával megdöntse e vélelmet,
         nemcsak hogy az önálló vállalkozói tevékenység megkezdését teszi függővé az egyéb gazdasági szereplőkre alkalmazandó szabályokhoz
         képest kiegészítő feltételtől, hanem az igazolás kiállítása iránt indított eljárás ideje alatt meg is akadályozza e gazdasági
         tevékenység folytatását. Ezáltal akadályozzák a nyolc új tagállam érintett gazdasági szereplőinek szabad letelepedését.

      15      Ezt követően a Bizottság kifejti, hogy az AuslBG 2. cikkének (4) bekezdésében elrendelt korlátozás megkülönböztető jellegű
         azon oknál fogva, hogy a szóban forgó eljárás az új tagállamok állampolgáraira az állampolgárságuk alapján alkalmazandó.

      16      Azonkívül a közösségi ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 46. cikk alapján ez a korlátozás nem igazolható közrendi okokból,
         mivel az Osztrák Köztársaság nem volt képes bizonyítani alapvető társadalmi érdeket érintő, valós és megfelelően komoly fenyegetés
         fennállását.

      17      Mindenesetre a jogvita tárgyát képező igazolási eljárás kezdeményezésére való kötelezettség nem szükséges és nem is arányos
         az ‑ Ausztria által hivatkozott – szabad letelepedéssel való esetleges visszaélések elleni küzdelem célja tekintetében, amellyel
         meg kívánják előzni a szabad letelepedésnek a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó korlátozás kijátszása szándékával történő
         bármely megkerülését.

      18      Különösen a bizonyítási teher szóban forgó rendelkezés általi megfordítása abból a célból, hogy a társaság tagjától a kifejtett
         gazdasági tevékenység tényleges önálló jellegének ellenőrzését lehetővé tevő információkhoz jussanak, nem az egyetlen lehetséges
         megoldás minden érdekelt együttműködésre késztetésére, ellentétben azzal, amit a nevezett tagállam állít. A Bizottság szerint
         ugyanis ugyanezt az eredményt lehetne elérni más, kevésbé korlátozó eszközökkel, mint például a törvény által előírt együttműködési
         kötelezettséggel, amelyet adott esetben szankciókkal társítanak.

      19      Ezenkívül az előzetes engedélyezési eljárás helyettesíthető lenne utólagos, a társaság bejegyzését követően végrehajtott ellenőrzéssel.
         Ily módon az érintett önálló vállalkozók elkezdhetnék gyakorolni tevékenységüket, a hatáskörrel rendelkező hatóságok pedig
         elrendelhetnék annak abbahagyását abban az esetben, ha az ellenőrzés visszaélést leplez le.

      20      Az Osztrák Köztársaság védekezésében abból az elvből indul ki, hogy a Bizottság tévesen alapítja keresetét az EK 43. cikkben
         biztosított szabad letelepedés megsértésére. Ténylegesen úgy véli, hogy az AuslBG 2. cikkének (4) bekezdésében előírt igazolási
         eljárás a munkavállalók szabad mozgásának területére tartozik, és a tagállamok a csatlakozási okmány 24. cikke alapján rendelkeznek
         azzal a lehetőséggel, hogy az átmeneti időszak alatt korlátozzák az új tagállamok állampolgárainak a munkaerőpiacra történő
         belépését.

      21      Csak a munkavállalókat és az „álvállalkozókat”, azaz az „atipikus módon” a munkavállalóéhoz hasonló helyzetben álló társasági
         tagokat vetik alá az előzetes engedélyezési eljárásnak. Ugyanakkor ‑ ellentétben azzal, amit a Bizottság állít ‑ nem tartoznak
         az AuslBG 2. cikkének (4) bekezdése hatálya alá az olyan önálló vállalkozók, mint amilyenek azok a társasági tagok, akik nem
         végeznek a társaság részére munkaviszonyra utaló tevékenységet, hanem az ügyvezetésre és a társasági részesedésük feletti
         rendelkezésre korlátozzák tevékenységüket.

      22      Az Osztrák Köztársaság kifejti, hogy a rendelkezés célja visszaszorítani a munkaviszony létesítéséhez szükséges előzetes engedélyezési
         kötelezettség társaságalapítással történő megkerülésének gyakorlatát, a rendelkezésben célzott két eset szerint. Ellentétben
         tehát azzal, ahogyan a Bizottság véli, az ilyen gyakorlat elleni küzdelemnek nincsen kevésbé korlátozó módja. Különösképpen,
         az utólagos ellenőrzés későn fejti ki hatását, és nem teszi lehetővé a munkaerőpiac zavarainak elkerülését, ahogy azt a Bíróság
         a C‑390/99. sz. Canal Satélite Digital ügyben 2002. január 22‑én hozott ítéletében (EBHT 2002., I‑607. o.) megállapította.
         Ugyanígy a Bizottság által kifogásolt bizonyítási teherre vonatkozó szabály az egyedüli megfelelő eszköz a rendelkezés betartásának
         ellenőrzésére. Az érdekelteknek ugyanis egyáltalán nem áll érdekében együttműködni a törvény megkerülése esetén.

      23      Végül a tagállam előadja, hogy a legfeljebb három hónapos határidő ésszerű, mivel a gyakorlatban az igazolási eljárás gyakran
         az érdekelt számára jelentéktelen várakozási idő alatt lezárul, különösen ha az önálló vállalkozói minőség egyértelműen bizonyított.

       A Bíróság álláspontja
      24      Bevezetésként érdemes emlékeztetni arra, hogy a letelepedés a Szerződés értelmében nagyon tág fogalom, amely magában foglalja
         a közösségi állampolgárok azon jogát, hogy tartósan és folyamatos módon részt vegyenek a származási helyüktől eltérő tagállamok
         gazdasági életében, és hogy abból hasznot húzzanak, ami elősegíti a gazdasági és társadalmi kölcsönhatást a Közösségen belül
         a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő gyakorlása területén (lásd a C‑386/04. sz. Centro di Musicologia Walter
         Stauffer ügyben 2006. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8203. o.] 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      25      Az így körülírt fogalom alapján legelőször is el kell utasítani az Osztrák Köztársaság azon érvét, hogy a per tárgyát képező
         nemzeti szabályozás kizárólag a munkavállalók szabad mozgásának területére tartozik, pontosabban a csatlakozási okmány V–XIV. melléklete
         2. cikkének első bekezdésében előírt átmenti időszakhoz kapcsolódik.

      26      Az ügy irataiból és különösen a tagállam által kifejtett okfejtésből ugyanis az következik, hogy a szóban forgó szabályozás
         ‑ bizonyos feltételekkel – adminisztratív formai követelményeknek veti alá a nyolc új tagállam azon állampolgárainak összességét,
         akik Ausztriában szándékoznak személyegyesítő vagy korlátolt felelősségű társaság tagjaként gazdasági tevékenységet gyakorolni,
         annak érdekében, hogy meg tudják különböztetni, hogy ezen állampolgárok közül kik végeznek ténylegesen vállalkozói jellegű,
         illetve kik munkaviszonyra utaló tevékenységet. Ebből következik, hogy a Bizottság alappal vitatja az AuslBG 2. és 15. cikkének
         összeegyeztethetőségét az EK 43. cikkel, mivel ezek a rendelkezések az önálló vállalkozókra vonatkoznak, és az ő szabad letelepedésük
         gyakorlását szabályozzák.

      27      Fel kell idézni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Közösség állampolgárai számára az EK 43. cikk által elismert
         letelepedés szabadsága magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására,
         vállalkozások alapítására és irányítására a letelepedés tagállamának joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek
         szerint (lásd e tekintetben a C‑212/97. sz. Centros‑ügyben 1999. március 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1459. o.] 19. pontját,
         valamint a C‑170/05. sz., Denkavit Internationaal és Denkavit France ügyben 2006. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑11949. o.] 20. pontját).

      28      Másszóval az EK 43. cikk valamennyi tagállamnak megtiltja, hogy jogszabályaiban azon személyekre nézve, akik az ott történő
         letelepedés szabadságával kívánnak élni, tevékenységük gyakorlására eltérő feltételeket írjanak elő, mint saját állampolgáraikra
         nézve (a 270/83. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1986. január 28‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 273. o.] 24. pontja).

      29      Vagyis a jelen ügyben a nemzeti szabályozás éppen ezt a tilalmat szegi meg azzal, hogy kizárólag a nyolc új tagállam állampolgáraitól
         követeli meg a munkaviszony fennállása hiányának a bizonyítását az AuslBG 2. cikkének (4) bekezdésében előírt igazolás vagy
         az ugyanezen törvény 15. cikkének (1) bekezdésében meghatározott munkavállalási engedély alóli felmentés bemutatásával.

      30      Így egyrészt e közösségi állampolgárok ‑ személyegyesítő társaság tagjaként vagy korlátolt felelősségű társaság 25% alatti
         részesedéssel rendelkező tagjaként végzett – gazdasági tevékenységének megkezdését a tagállami állampolgárokra alkalmazandókhoz
         képest kiegészítő feltételeknek és formai követelményeknek vetik alá. Másrészt az AuslBG 2. cikkének (4) bekezdésében előírt
         igazolási eljárás alkalmazása esetén a nyolc új tagállam állampolgárai gazdasági tevékenységének a gyakorlása is felfüggesztésre
         kerül az eljárás időtartama alatt, vagyis legfeljebb három hónapra.

      31      A vitatott nemzeti szabályozás így az EK 43. cikk által főszabály szerint tiltott állampolgárságon alapuló eltérő bánásmódot
         képez.

      32      Meg kell tehát vizsgálni, hogy ez az eltérő bánásmód az EK 46. cikkben meghatározott eltérés alá tartozik‑e, amelynek értelmében
         a hátrányosan megkülönböztető intézkedések kizárólag közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból igazolhatók.

      33      E tekintetben az Osztrák Köztársaság a közrend védelmére irányuló indokra hivatkozva kifejti, hogy a szóban forgó intézkedések
         alapvető célja – a munkavállalók szabad mozgására alkalmazandó átmeneti szabályok megkerülésének megelőzésével – a szabad
         letelepedéssel való lehetséges visszaélések elleni küzdelem annak érdekében, hogy megvédjék az osztrák társadalomnak a munkaerőpiac
         megfelelő működéséhez és a piaci versenyfeltételek egyenlőségéhez fűződő érdekét.

      34      Ezen érvelésnek nem lehet helyt adni.

      35      Ahogy a Bíróság azt ténylegesen több ízben kifejtette, a közrend fogalma egyrészt olyan valóságos és kellően komoly veszélyt
         feltételez, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét, másrészt pedig – mint a Szerződés valamely alapelvétől való
         valamennyi eltérést – megszorítóan kell értelmezni (lásd nevezetesen e tekintetben a C‑355/98. sz., Bizottság kontra Belgium
         ügyben 2000. március 9‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1221. o.] 28. pontját, a C‑465/05. sz., Bizottság kontra Olaszország
         ügyben 2007. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑11091. o.] 49. pontját, valamint a C‑319/06. sz., Bizottság kontra
         Luxembourg ügyben 2008. június 19‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 50. pontját).

      36      Szintén az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy azokhoz az okokhoz, amelyekre valamely tagállam a letelepedés szabadsága
         elvétől való eltérés igazolása érdekében hivatkozhat, az e tagállam által hozott korlátozó intézkedés megfelelőségének és
         arányosságának vizsgálatát alátámasztó alkalmas bizonyítékokat vagy elemzést, valamint az érvelését alátámasztó konkrét bizonyítékokat
         is csatolni kell (lásd analógia útján a fent hivatkozott Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 51. pontját és az ott
         hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      37      A jelen esetben mégis meg kell állapítani, hogy az Osztrák Köztársaság arra szorítkozott, hogy általánosan hivatkozzon a nyolc
         új tagállamból érkező munkavállalók szabad mozgását szabályozó átmeneti szabályok feltételezett „álvállalkozók” általi megkerülésének
         veszélyére, anélkül hogy előadott volna valamely pontos tényt annak megalapozására, hogy e szabályok ilyen megsértésének eshetősége
         valóságos és kellően komoly veszélyt jelent a társadalom valamely alapvető érdekére.

      38      Azonkívül feltételezve, hogy a szabályok megkerülésének veszélye olyan jellegű, hogy a közrend ilyen megzavarását okozza,
         meg kell állapítani, hogy az alperes tagállam azt sem bizonyította kellően, hogy a vitatott szabályozás által kitűzött cél
         (a munkaerőpiac megfelelő működése) általános és előzetes, a nyolc új tagállam minden érintett szereplőjére alkalmazandó engedélyezési
         rendszer bevezetését teszi szükségessé, és e cél nem érhető el a szabad letelepedést kevésbé korlátozó intézkedésekkel.

      39      Valójában, ahogy azt a Bizottság és a Litván Köztársaság is felvetette, a vitatott nemzeti szabályozás által bevezetett kevésbé
         korlátozó intézkedések – mint amilyen a lehetségesen érintett gazdasági szereplők adatszolgáltatási kötelezettségével esetlegesen
         összekapcsolt rendszeres közigazgatási ellenőrzés bevezetése – hasonló eredményt biztosíthatna, lehetővé téve annak ellenőrzését,
         hogy egyes gazdasági tevékenységeket ténylegesen önálló módon gyakorolnak‑e, vagy munkaviszony keretében.

      40      Az ilyen szabályozás annál inkább célszerűnek tűnik, mivel – ahogy azt az Osztrák Köztársaság a tárgyaláson megerősítette –
         a szóban forgó nemzeti szabályozás alapvetően az építőipart érinti, és így a határozott ideig tevékenységet végző társaságok
         alapítását. Ellentétben azzal, amit e tagállam állít, az utólagos, a társaság bejegyzését követően végrehajtott ellenőrzés
         tehát nem feltétlenül fejti ki későn a hatását, és egyszerre tenné lehetővé az érintett önálló vállalkozók számára tevékenységük
         gyakorlásának megkezdését, a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak pedig azt, hogy elrendeljék annak abbahagyását abban az esetben,
         ha az ellenőrzés visszaélést leplezne le.

      41      Következésképpen a szabad letelepedésnek a vitatott nemzeti jogból eredő korlátozása nem igazolt.

      42      Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy az Osztrák Köztársaság – mivel előírta, hogy a társaságoknak a cégjegyzékbe
         a nyolc új tagállam olyan állampolgárai kérelme alapján történő bejegyzéséhez, akik személyegyesítő társaság tagjai vagy korlátolt
         felelősségű társaság kisebbségi részesedéssel rendelkező tagjai, szükséges a tagok önálló vállalkozói minőségének az AMS általi
         megállapítása vagy munkavállalási engedély alóli felmentés bemutatása –nem teljesítette az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      43      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Az Osztrák Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az Osztrák Köztársaság – mivel előírta, hogy a társaságoknak a cégjegyzékbe a Ciprusi Köztársaságot és a Máltai Köztársaságot
            kivéve a 2004. május 1‑jén az Európai Unióhoz csatlakozott tagállamok olyan állampolgárai kérelme alapján történő bejegyzéséhez,
            akik személyegyesítő társaság tagjai vagy korlátolt felelősségű társaság kisebbségi részesedéssel rendelkező tagjai, szükséges
            a tagok önálló vállalkozói minőségének az Arbeitsmarktservice általi megállapítása vagy munkavállalási engedély alóli felmentés
            bemutatása – nem teljesítette az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság az Osztrák Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2009. március 25-i ítélete. # L’Oréal SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A SPALINE közösségi szóvédjegy bejelentése - A korábbi SPA nemzeti szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - A jóhírnév sérelme - A korábbi védjegy jóhírnevéből származó jogtalan haszon - A bejelentett védjegy használatát alátámasztó valós indok hiánya -A 40/94/EK rendelet 8. cikkének (5) bekezdése. # T-21/07. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2009. március 25‑i ítélete – L’Oréal kontra OHIM – Spa Monopole (SPALINE)
      (T‑21/07. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A SPALINE közösségi szóvédjegy bejelentése – A korábbi SPA nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – A jóhírnév sérelme – A korábbi védjegy jóhírnevéből származó jogtalan haszon – A bejelentett védjegy használatát alátámasztó valós indok hiánya – A 40/94/EK rendelet 8. cikkének (5) bekezdése”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló, jó hírnévvel rendelkező korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – Nem hasonló termékekre és szolgáltatásokra is kiterjesztett jó hírnévvel rendelkező korábbi védjegy védelme (40/94 tanácsi
         rendelet, 8. cikk, (5) bekezdés) (vö. 21., 24–25., 35–36., 40. pont)

      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsa által 2006. október 18‑án a Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV és a L’Oréal SA
                  közötti felszólalási eljárás ügyében hozott határozattal (R 415/2005‑1. sz. ügy) szemben benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               L’Oréal SA

               Az érintett közösségi védjegy:

               A „SPALINE” közösségi védjegy a 3. osztályba tartozó áruk tekintetében (989236. sz. védjegybejelentés).

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A „SPA”, a „LIP SPA”, a „SPA SKIN CARE” és a „Les Thermes de Spa” nemzeti és nemzetközi szóvédjegyek a 3., 32. és 42. osztályba
                  tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalásnak helyt adott.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a L’Oréal SA‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (hatodik tanács) március 20.-i ítélete: 2003. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 98/56/EK irányelv - Az átültetés elmaradása. # C-135/01. sz. ügy