title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. február 23-i ítélete. # E. A. van Hilten-van der Heijden örökösei kontra Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Hollandia. # Tőkemozgások- Az EK-Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése (jelenleg, a módosítást követően EK 56. cikk (1) bekezdés) - Öröklési illeték - Fikció, amely szerint azt a tagállami állampolgárt, aki e tagállam elhagyását követő 10 éven belül meghal, a halála időpontjában e tagállam lakosának kell tekinteni - Harmadik ország. # C-513/03. sz. ügy

text:
      C‑513/03. sz. ügy
      Héritiers de M. E. A. van Hilten‑van der Heijden
      kontra
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      (a Gerechtshof te's‑Hertogenbosch [Hollandia] által benyújtott
      előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Tőkemozgások – Az EK‑Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése (jelenleg, módosítást követően az EK 56. cikk (1) bekezdése) – Öröklési illeték – Fikció, amely szerint azt a tagállami állampolgárt, aki e tagállam elhagyását követő 10 éven belül meghal, a halála időpontjában
         e tagállam lakosának kell tekinteni – Harmadik ország”

      Az ítélet összefoglalása
      A tőke szabad mozgása – Korlátozások
      (EK_Szerződés, 73b. cikk [jelenleg, módosítást követően EK 56. cikk])
      A Szerződés 73b. cikkét (jelenleg, módosítást követően EK 56. cikk) akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a tagállamnak
         az olyan szabályozása, amely szerint azon tagállami állampolgár hagyatéka, aki e tagállamban található lakóhelyének külföldre
         történő áthelyezését követő 10 éven belül meghal, oly módon illetékköteles, mintha az állampolgár fenntartotta volna lakóhelyét
         e tagállamban, miközben a más országok által kivetett öröklési illeték után illetékkedvezmény vehető igénybe.

      Ugyanis mivel azonos feltételek mellett illetékköteles azon állampolgár hagyatéka, aki külföldre helyezte át lakóhelyét, és
         azé, aki az érintett tagállamban maradt, az ilyen szabályozás nem tartja vissza az előbbieket attól, hogy valamely másik országból
         e tagállamba irányuló, illetve az utóbbiakat attól, hogy ezen érintett tagállamból valamely másik országba irányuló beruházásokat
         hajtsanak végre, valamint tekintet nélkül arra, hogy hol található a szóban forgó vagyon, e szabályozás nem csökkenti azon
         állampolgár hagyatékának értékét, aki lakóhelyét korábban külföldre helyezte át.

      A közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában az érintett tagállam állampolgárai
         és más tagállamok állampolgárai között alkalmazott eltérő bánásmód abból ered, hogy a tagállamok jogosultak egyezményekben
         vagy egyoldalúan meghatározni az adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait.

      A fentieken túl az a nemzeti szabályozás, amely visszatartja az állampolgárt attól, hogy valamely másik országba helyezze
         át lakóhelyét, korlátozva ezzel a szabad mozgáshoz fűződő jogát, pusztán ezen okból nem minősül az EK‑Szerződés 73b. cikke
         szerinti tőkemozgásokra vonatkozó korlátozásnak.

      (vö. 46‑47., 50‑51. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2006. február 23. (*)

      „Tőkemozgások – Az EK‑Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése (jelenleg, módosítást követően az EK 56. cikk (1) bekezdése) – Öröklési illeték – Fikció, amely szerint azt a tagállami állampolgárt, aki e tagállam elhagyását követő 10 éven belül meghal, a halála időpontjában
         e tagállam lakosának kell tekinteni – Harmadik ország”

      A C‑513/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch
         (Hollandia) a Bírósághoz 2003. december 8‑án érkezett, 2003. november 5‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      E. A. van Hilten‑van der Heijden örökösei
      és
      az Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. Malenovský, S. von Bahr (előadó), A. Borg Barthet és U. Lõhmus bírák,
      főtanácsnok: P. Léger,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető-helyettes,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. május 12‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        E. A. van Hilten‑van der Heijden örökösei képviseletében P. Kavelaars belastingadviseur,
      –        a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és S. Terstal, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében A. Tiemann és M. Lumma, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és A. Weimar, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. június 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK‑Szerződés E. A. van Hilten-van der Heijden halála időpontjában hatályos 73c. cikkének
         (1) bekezdése és 73d. cikkének (3) bekezdése (jelenleg, módosítást követően az EK 57. cikk (1) bekezdése és az EK 58. cikk
         (3) bekezdése) értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet E. A. van Hilten-van der Heijden örökösei és az Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland
         te Heerlen (heerleni adóhatóság, külföldi magánszemélyek és vállalkozások osztálya, a továbbiakban: Inspecteur) között az
         örökhagyó hagyatékára Hollandiában kivetett öröklési illeték tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A Szerződés [az Amszterdami Szerződés által hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i
         tanácsi 88/361/EGK irányelv (HL L 178., 5. o., magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.) „Az irányelv 1. cikkében
         említett tőkemozgások nómenklatúrája” című I. melléklet bevezetésében rögzíti:

      „E nómenklatúrában a tőkemozgások besorolása a vonatkozó aktívák és források gazdasági természetével összhangban történt,
         nemzeti pénznemben vagy devizában kifejezve.

      E nómenklatúrában felsorolt tőkemozgások az alábbi műveleteket ölelik fel:
      –        a tőkemozgások lebonyolításához szükséges valamennyi művelet: az ügylet megkötése és teljesítése és a kapcsolódó átutalások.
         Az ügyletek általában különböző tagállamok honos személyei között jönnek létre, bár bizonyos tőkemozgásokat egyetlen személy
         is bonyolíthat saját számlájára (például kivándorlók tulajdonát képező aktívák átutalásai),

      –        […] bármely természetes vagy jogi személy […] által végrehajtott műveletek […],
      –        az érintett művelet lebonyolításához igénybe vett piacon rendelkezésre álló valamennyi pénzügyi technikához való hozzáférés
         a gazdasági szereplő számára. Például az értékpapírok és egyéb pénzügyi eszközök megszerzésének fogalmába nemcsak a prompt
         ügyletek tartoznak, hanem a rendelkezésre álló valamennyi ügyleti technika is: határidős ügyletek, opciós ügyletek vagy opciós
         utalvánnyal lebonyolított ügyletek, swapügyletek más aktívákkal szemben stb. […],

      –        felhalmozott aktívák felszámolására vagy engedményezésére irányuló műveletek, az aktívák felszámolásából származó bevétel
         […] hazatelepítése vagy az ilyen bevétel azonnali felhasználása a közösségi kötelezettségeken belül,

      –        műveletek hitelek vagy kölcsönök visszafizetése céljából.
      E nómenklatúra nem ad kimerítő felsorolást a tőkemozgások fogalmáról, ezért szerepel a mellékletben a XIII. rész – F. »Egyéb
         tőkemozgások – Vegyes« megjelölés. Ezért ez nem értelmezhető ezen irányelv 1. cikkében említett, a tőkemozgások teljes liberalizációjára
         vonatkozó elv korlátozásaként.”

      4        A nómenklatúra a tőkemozgás tizenhárom különböző típusát tartalmazza. A „Személyes tőkemozgások” elnevezésű XI. részében található:

      „[…]
      D.      Örökségek és hagyatékok
      […]”
      5        Az Európai Unióról szóló kormányközi konferencia nyilatkozatai és a záróokmány aláírása során a tagállamok kormányképviselőinek
         konferenciája 1992. február 7‑én elfogadta többek között az Európai Közösséget létrehozó szerződés 73d. cikkéről szóló nyilatkozatot
         (HL C 191., 99. o.; a továbbiakban: nyilatkozat a Szerződés 73d. cikkéről), amely szerint:

      „A Konferencia megerősíti, hogy a tagállamoknak az Európai Közösséget létrehozó szerződés 73d. cikke (1) bekezdésének a) pontjában
         említett azon joga, hogy saját adójoguk irányadó rendelkezéseit alkalmazzák, csak az 1993 végén hatályban lévő irányadó rendelkezésekre
         vonatkozik. E nyilatkozatot azonban csak a tagállamok közötti tőkemozgásokra és a tagállamok között teljesített fizetési műveletekre
         lehet alkalmazni.”

       A nemzeti szabályozás
      6        A holland jogban minden öröklés illetékköteles. Az 1956. június 28‑i öröklésről szóló törvény (Successiewet, Stb, 1956., 362. sz., a továbbiakban: SW 1956.) 1. cikkének (1) bekezdése különbséget tesz aszerint, hogy az az elhunyt, akinek
         a hagyatéka megnyílt, Hollandiában rendelkezett-e lakóhellyel vagy külföldön. E cikk ekként rendelkezik:

      „E törvény alapján a következő adókat kell fizetni:
      (1)      Öröklési illetéket az azon személy halála folytán az öröklési jog alapján átszállt összes vagyon után, aki a halála időpontjában
         Hollandiában lakóhellyel rendelkezik.

      […]”
      7        Az SW 1956. 3. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „Azt a holland állampolgárt, aki a Királyságban lakóhellyel rendelkezett, és hollandiai lakóhelyének megszüntetését követő
         10 éven belül elhunyt, vagy adományt juttatott, úgy kell tekinteni, hogy a halála, illetve az adományozás időpontjában a Királyságban
         lakóhellyel rendelkezett.”

      8        A Holland Királyság és a Svájci Államszövetség között a kettős adóztatás elkerüléséről az öröklési adók területén Hágában
         1951. november 12‑én aláírt egyezmény (a továbbiakban: az egyezmény) 2. cikkének első bekezdése ekként rendelkezik:

      „Az ingatlanvagyon […] kizárólag abban az államban adóztatható, amelyben ez a vagyon fekszik […].”
      9        Az egyezmény 3. cikkének első bekezdése rögzíti:

      „Azt a hagyatéki vagyont, amelyet nem a [...] 2. cikk szerint kell kezelni, csak azon államban terheli örökségi illeték, amelyben
         az örökhagyó utolsó lakóhelye volt.”

      10      A lakóhely meghatározása tekintetében az egyezmény a Svájci Államszövetség és a Holland Királyság között a kettős adóztatás
         elkerüléséről a jövedelem- és a vagyonadók területén ugyanazon napon aláírt egyezmény 3. cikkének második bekezdésére utal.

      11      A szerződő felek az egyezmény aláírása során az egyezmény szerves részét képező más nyilatkozatokkal együtt elfogadták a 3. cikkre
         vonatkozó nyilatkozatot.

      12      E nyilatkozatban kimondták:

      „(1)      A jelen Egyezmény 3. cikkének második bekezdésében foglalt rendelkezések sérelme nélkül az az állam, amelynek az örökhagyó
         a halála időpontjában az állampolgára volt, öröklési illetéket vethet ki úgy, mintha az örökhagyó lakóhelye ezen államban
         lett volna, feltéve hogy a halálát megelőző 10 évben ott ténylegesen lakóhellyel rendelkezett, és lakóhelyének elhagyása időpontjában
         ezen állam állampolgára volt; ez esetben be kell számítani a másik államban a lakóhely alapján fizetendő illetéket abba az
         illetékbe, amelyet az előző állam akkor vethet ki, ha az örökhagyó a lakóhelye elhagyásának vagy halálának időpontjában ezen
         előző állam állampolgára.

      (2)      Az első bekezdés rendelkezéseit nem lehet alkalmazni azon személyekre, akik haláluk pillanatában mindkét állam állampolgárságával
         rendelkeztek.”

      13      Az 1989. évi kettős adóztatás elkerüléséről szóló rendelet (Besluit voorkoming dubbele belasting, 1989. december 21., Stb. 1989., 594. sz., a továbbiakban: a rendelet) 13. cikke szerint:

      „(1)      Illetékkedvezmény vehető igénybe annak az örökhagyónak a hagyatéka után, akit az SW 1956. 3. cikkének (1) bekezdése alapján
         a halál időpontjában hollandiai lakóhellyel rendelkezőnek kell tekinteni, amely alapján beszámítható a másik állam által a
         hagyatéknak a 11. cikkben nem említett részeit terhelő illetékhez hasonló olyan illeték, amelyet a másik tagállam a hagyaték
         fellelt részeire nem vethetett volna ki abban az esetben, ha az örökhagyó a halála időpontjában hollandiai lakóhellyel rendelkezett
         volna. […]

      (2)      Az (1) bekezdésben említett kedvezmény összege a következő két érték közül a kisebbik:
      a)      a más államok által kivetett illeték összege;
      b)      az SW 1956. alapján e rendelet alkalmazása nélkül fizetendő öröklési illetékkel szemben az e cikk (1) bekezdésében említett
         hagyatékrészek értékének, valamint a fellelt hagyaték – a társaságokkal szemben fennálló, a részvényektől eltérő részesedésekből
         eredő követelés értékével és a nem társaságokkal szemben fennálló, ingatlant terhelő jelzálogjoggal vagy más joggal biztosított
         követelés értékével csökkentett – értékének hányadosa.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      E. A. van Hilten van der Heijden 1997. november 22‑én elhunyt. 1988 elejéig holland állampolgárként Hollandiában, ezt követően
         Belgiumban, majd 1991‑től Svájcban rendelkezett lakóhellyel.

      15      Az elhunyt hagyatéka többek között Hollandiában, Belgiumban és Svájcban fekvő ingatlanokból, holland, német, svájci és amerikai
         tőzsdén jegyzett értékpapírból, valamint az Európai Unióban székhellyel rendelkező bankok hollandiai és belgiumi fiókjaiban
         nyitott és általuk kezelt számlákon lévő összegből állt.

      16      Az elhunyt örököseire öröklési illetéket vetettek ki az SW 1956. 3. cikkének (1) bekezdése alapján. Az Inspecteur a négy örökös
         által benyújtott panaszt követően továbbra is fenntartotta a fizetendő öröklési illeték összegét.

      17      A négy örökös keresetet nyújtott be e határozattal szemben a Gerechtshof te’s-Hertogenbosch előtt.

      18      A kérdést előterjesztő bíróság először is megjegyzi, hogy abból a körülményből, hogy az „Örökségek és hagyatékok” cím a 88/361 irányelv
         I. mellékletének XI. részében szerepel, az következik, hogy az alapügyben tőkemozgásra került sor a tagállamok és valamely
         harmadik ország között.

      19      E bíróság ezt követően emlékeztet arra, hogy 2002. december 12‑i határozatában megállapította, hogy az SW 1956. 3. cikkének
         (1) bekezdése olyan nemzeti intézkedésnek minősül, amely akadályozza, illetve megnehezíti a tőke szabad mozgását. Ily módon
         e rendelkezés korlátozza a lakóhely elhagyását azon hátrány miatt, amelyet a fikció alkalmazása a kivándorlás másnapjától
         kezdődően okoz abban az esetben, ha a vagyon az azt követő 10 éven belül átszáll az örökösökre. A Holland Királyság öröklési
         és ajándékozási illetéket vet ki a holland állampolgárok kivándorlását követő 10 évig, ha ezen illetékek külföldön alacsonyabbak,
         azonban semmilyen mértékben nem teszi lehetővé a külföldön megfizetett magasabb öröklési illetéknek megfelelő többlet visszatérítését,
         illetve beszámítását. A kérdést előterjesztő bíróság fenti határozata szerint az SW 1956. 3. cikkének (1) bekezdése a határon
         átnyúló örökölésre vonatkozó rejtett korlátozást tartalmaz.

      20      A kérdést előterjesztő bíróság e határozatában a fentieken túl megállapította, hogy az SW 1956. 3. cikkének (1) bekezdése
         önkényes hátrányos megkülönböztetést tartalmaz. A holland jog ugyanis különbséget tesz aszerint, hogy holland vagy más állampolgársággal
         rendelkező személyről van‑e szó, mivel a holland állampolgár csak az állampolgárságról történő lemondással mentesülhet a rendelkezés
         alkalmazása alól. Emellett a rendelkezést nyomós közérdek sem igazolja, mivel annak egyetlen célja, hogy a Holland Királyság
         elkerülje az öröklési illetéknek az állampolgárai kivándorlása által okozott kiesését.

      21      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából azonban nem következik világosan, hogy az olyan rendelkezés, mint amilyen az alapügyben
         felmerült a Szerződés 73c. cikkének (1) bekezdése alá tartozik.

      22      Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság arra kíváncsi, hogy a Szerződés 73d. cikkére vonatkozó nyilatkozat azt jelenti‑e,
         hogy a Szerződés 73d. cikke (1) bekezdésének a) pontja nem terjed ki a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásokra
         alkalmazandó jogszabályokra, avagy e rendelkezés még mindig irányadó a tagállamok és harmadik országok közötti tőkeáramlásra,
         és így az nem korlátozódik az 1993 végén e területen létező rendelkezésekre.

      23      E megfontolások alapján a Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Az SW [1956.] 3. cikkének (1) bekezdésében foglalt korlátozás a [Szerződés 73c. cikkének (1) bekezdése] szerinti engedélyezett
         korlátozásnak minősül?

      2)      Az Európai Unióról szóló kormányközi konferencia nyilatkozatai keretében, 1992. február 7‑én elfogadott, az Európai Közösséget
         létrehozó szerződés [73d. cikkéről] szóló nyilatkozatra is figyelemmel, az SW [1956.] 3. cikkének (1) bekezdése a Szerződés
         73d. cikkének (3) bekezdése szerinti szabad tőkemozgásra vonatkozó önkényes hátrányos megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás
         tiltott eszközének tekinthető‑e, ha e nemzeti rendelkezés valamely tagállam és valamely harmadik ország közötti tőkemozgásra
         vonatkozik?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Előzetes észrevételek
      24      A kérdést előterjesztő bíróság kérdéseivel lényegében azt kívánja megtudni, hogy az olyan szabályozás, mint amilyen a jelen
         ügyben felmerült, a Szerződés 73c. cikke (1) bekezdésének és/vagy a Szerződés 73d. cikke (3) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e.

      25      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban és a Bírósághoz a jelen ügyben benyújtott valamennyi észrevételben foglaltakkal
         egyezően az EK‑Szerződés e rendelkezéseinek vizsgálata előtt azt kell megállapítani, hogy az ilyen szabályozás korlátozza‑e
         az EK‑Szerződés 73b. cikke szerinti tőkemozgásokat (jelenleg, módosítást követően az EK 56. cikk).

      26      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint annak érdekében, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjesztő
         bíróság részére hasznos választ adjon, figyelembe veheti a közösségi jog olyan rendelkezéseit is, amelyekre a nemzeti bíróság
         az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben nem hivatkozott (lásd különösen a C‑60/03. sz., Wolff & Müller ügyben
         2004. október 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9553. o.] 24. pontját és a C‑153/03. sz. Weide‑ügyben 2005. július 7‑én hozott
         ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 25. pontját.

      27      Ezért azt kell megvizsgálni, hogy a Szerződés 73b. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes a tagállamnak az
         olyan szabályozása, mint amilyen az alapügyben felmerült, amely szerint azon tagállami állampolgár hagyatéka, aki e tagállamban
         található lakóhelyének külföldre történő áthelyezését követő 10 éven belül meghal, oly módon illetékköteles, mintha az állampolgár
         fenntartotta volna lakóhelyét e tagállamban, miközben a más országok által kivetett öröklési illeték után illetékkedvezmény
         vehető igénybe.

       A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      28      E. A. van Hilten van der Heijden örökösei azt állítják, hogy az SW 1956. 3. cikkének (1) bekezdése a Szerződés 73b. cikkébe
         ütközik. Nézőpontjuk szerint közvetett hátrányos megkülönböztetés, és adott esetben közvetett korlátozás valósul meg a tekintetben,
         hogy egyfelől a szabályozás különbséget tesz aszerint, hogy az örökhagyó a halála előtt Hollandiában lakóhellyel rendelkezett-e
         vagy sem, másfelől az említett rendelkezés nem alkalmazható abban az esetben, ha a Hollandiát elhagyó személy nem volt holland
         állampolgár.

      29      A holland és német kormány szerint a feltett kérdések megválaszolásához előbb azt kell megvizsgálni, hogy az SW 1956. 3. cikkének
         (1) bekezdésében szereplő, a lakóhely meghatározására alkalmazott fikció a Szerződés 73b. cikkébe ütközik‑e.

      30      A holland kormány rámutat arra, hogy e tekintetben – még a hagyatékok esetén is – szükségszerűen mindig tőkemozgásról van
         szó. A halál bekövetkezése esetén megállapításra kerül a vagyonnak a halál időpontja szerinti értéke, és ez képezi az öröklési
         illeték alapját. Mivel ilyenkor még sem tőkemozgásra, sem ahhoz kapcsolódó ügyletre nem került sor, nem lehet szó a tőke szabad
         mozgásának hatálya alá tartozó műveletről sem.

      31      Másfelől pedig nem beszélhetünk sem hátrányos megkülönböztetésről, sem a tőke szabad mozgásának korlátozásáról. Ugyanis nem
         áll fenn semmilyen állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés a Hollandiában maradó és azt elhagyó holland
         állampolgárok között. Emellett a Hollandiát elhagyó holland állampolgár helyezte eltér azon, más tagállam állampolgárságával
         rendelkező személy helyzetétől, aki Hollandiát azt követően hagyja el, hogy ott lakóhellyel rendelkezett.

      32      Ebből következően nem ütközik a Szerződés 73b. cikkébe az SW 1956. 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő, a lakóhely meghatározására
         alkalmazott fikció.

      33      A német kormány úgy véli, hogy a Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése nem alkalmazható az olyan rendelkezésre, mint az SW 1956.
         3. cikkének (1) bekezdése, mivel e rendelkezés nem sérti a tőke szabad mozgását.

      34      A Bizottság szerint az SW 1956. 3. cikkének (1) bekezdése semmilyen különbséget nem tesz aszerint, hogy az örökhagyó halála
         időpontjában hol található a hagyaték vagy annak egy része. E cikk tehát nem állít fel korlátokat a Hollandiából származó
         és a Hollandiába irányuló tőkemozgásokra vonatkozóan. Következésképpen a jelen ügy nem érinti a Szerződés 73b. és soron következő
         cikkeiben biztosított szabad tőkemozgást.

      35      A Szerződés személyek szabad mozgására, illetve letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek esetleges alkalmazhatóságát
         illetően a Bizottság emlékeztet arra, hogy e rendelkezések az Unión belüli mozgásokra korlátozódnak.

       A Bíróság álláspontja
      36      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe
         tartoznak, azok azonban a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni e hatáskörüket (lásd különösen a C‑80/94. sz.
         Wielockx‑ügyben 1995. augusztus 11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2493. o.] 16. pontját és a C‑39/04. sz., Laboratoires Fournier
         ügyben 2005. március 10‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2057. o.] 14. pontját).

      37      Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az EK 73b. cikk (1) bekezdése szerint a szabad tőkemozgás mind a tagállamok, mind
         a tagállamok és harmadik országok között megvalósul. E célból állapítja meg a Szerződés a „Tőke- és fizetési műveletek” című
         fejezetének rendelkezései között, hogy tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra
         vonatkozó minden korlátozás.

      38      Ezért először azt kell megvizsgálni, hogy az öröklés a Szerződés 73b. cikke szerinti tőkemozgásnak minősül‑e.

      39      E tekintetben megemlítendő, hogy a Szerződés nem határozza meg a „tőkemozgás” és a „fizetési műveletek” fogalmát. Az ítélkezési
         gyakorlat szerint azonban, mivel a Szerződés 73b. cikke lényegében átvette a 88/361 irányelv 1. cikkében foglaltakat – még
         akkor is, ha ezen irányelvet az EGK‑Szerződés 69. cikke és 70. cikkének (1) bekezdése alapján fogadták el (az EGK‑Szerződés
         67‑73. cikke helyébe az EK‑Szerződés 73b.‑73g. cikke lépett, [jelenleg, módosítást követően az EK 56‑60. cikk]) – az irányelv
         mellékletében foglalt tőkemozgások nómenklatúrája a „tőkemozgás” fogalmának meghatározása érdekében ugyanúgy használható tájékoztatási
         célból, mint a EK‑Szerződés 73b.‑73g. cikkének hatályba lépése előtt, azzal hogy a nómenklatúra bevezetésében foglaltaknak
         megfelelően a lista nem kimerítő (lásd e tekintetben különösen a C‑222/97. sz., Trummer és Mayer ügyben 1999. március 16‑án
         hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1661. o.], 21. pontját, valamint a C‑515/99, C‑519/99‑C‑524/99 és a C‑526/99–C‑540/99. sz., Reisch
         és társai ügyben 2002. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2157. o.] 30. pontját.)

      40      Az öröklés ugyanis a 88/361 irányelv I. mellékletének „Személyes tőkemozgások” elnevezésű XI. részében található. Amint arra
         a főtanácsnok az indítványának 53. pontjában rámutatott, e rész többek között olyan műveleteket foglal magában, amelyek folytán
         a személy minden vagyona vagy annak egy része a személy élete során vagy halálát követően valamely másik személyre száll át.

      41      Az öröklés ugyanis az elhunyt hagyatékának egy vagy több személyre történő átszállása, másként fogalmazva, a hagyaték részét
         képező javak, jogok stb. tulajdonjogának az örökösök általi megszerzése.

      42      Ebből következően az öröklés a Szerződés 73b. cikke szerinti tőkemozgásnak minősül (lásd a C‑364/01. sz. Barbier‑ügyben 2003.
         december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑15013. o.] 58. pontját), kivéve azon eseteket, amikor a tőkemozgás összetevői
         egyetlen tagállamon belülre korlátozódnak.

      43      Másodszor azt kell megvizsgálni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben felmerült, a tőkemozgásra vonatkozó
         korlátozásnak minősül‑e.

      44      E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése szerint tiltott, a tőkemozgást
         korlátozó intézkedések azon intézkedéseket foglalják magukban, amelyek alkalmasak arra, hogy visszatartsák a külföldieket
         attól, hogy valamely másik tagállamban, illetve az említett tagállam lakosait attól, hogy más országokban beruházásokat hajtsanak
         végre, öröklés esetén pedig azok, amelyek csökkentik a hagyaték fekvési helye szerinti tagállamtól eltérő tagállami lakóhelyű
         személy hagyatékának értékét, és amelyek alapján e hagyaték illetékköteles (lásd e tekintetben a C‑484/93. sz., Svensson és
         Gustavsson ügyben 1995. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑3955. o.] 10. pontját, a fent hivatkozott Trummer és Mayer
         ügyben hozott ítélet 26., a C‑439/97. sz. Sandoz‑ügyben 1999. október 14‑én hozott ítélet 19. pontját és a fent hivatkozott
         Barbier‑ügyben hozott ítélet 62. pontját).

      45      Következésképpen nem korlátozza a tőke mozgását az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen a jelen ügyben felmerült, amely
         alapján azon tagállami állampolgár hagyatéka, aki e tagállamban található lakóhelyének külföldre történő áthelyezését követő
         10 éven belül meghal, oly módon illetékköteles, mintha az állampolgár fenntartotta volna lakóhelyét e tagállamban, miközben
         illetékkedvezmény vehető igénybe azon ország által kivetett öröklési illeték után, ahova az elhunyt áthelyezte lakóhelyét.

      46      Ugyanis mivel azonos feltételek mellett illetékköteles azon állampolgár hagyatéka, aki külföldre helyezte át lakóhelyét és
         azé, aki az érintett tagállamban maradt, az ilyen szabályozás nem tartja vissza az előbbieket attól, hogy valamely másik országból
         e tagállamba irányuló, illetve az utóbbiakat attól, hogy ezen érintett tagállamból valamely másik országba irányuló beruházásokat
         hajtsanak végre, valamint tekintet nélkül arra, hogy hol található a szóban forgó vagyon, a szabályozás nem csökkenti azon
         állampolgár hagyatékának értékét, aki lakóhelyét korábban külföldre helyezte át. E tekintetben lényegtelen az a körülmény,
         hogy a szóban forgó szabályozás nem terjed ki a több mint tíz éve külföldön élő állampolgárokra, valamint azokra, akik sohasem
         voltak az érintett tagállam lakosai.

      47      Arra vonatkozóan, hogy az olyan szabályozás, mint amilyen a jelen ügyben felmerült, eltérő bánásmódban részesíti az érintett
         tagállamban lakóhellyel rendelkező és külföldön lakóhellyel rendelkező állampolgárait, meg kell állapítani, hogy az adóztatási
         joghatóság megosztásából fakadó ilyen különbségeket nem lehet úgy tekinteni, hogy azok a Szerződés 73b. cikke szerinti tiltott
         hátrányos megkülönböztetést valósítanak meg. A közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések
         hiányában e különbségek abból adódnak, hogy a tagállamok jogosultak egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni az adóztatási
         joghatóságuk megosztásának szempontjait (lásd e tekintetben az EK‑Szerződés 48. pontját [jelenleg, módosítást követően az
         EK 39. cikk] illetően a C‑336/96 sz. Gilly‑ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2793. o.] 30. pontját, valamint
         az EK‑Szerződés 52. [jelenleg, módosítást követően az EK 43. cikk] és 58. cikkét [jelenleg, módosítást követően az EK 48. cikk]
         és a C‑307/97. sz., Saint‑Gobain ZN ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6161. o.] 57. pontját).

      48      Emellett a Bíróság már megállapította, hogy az adóztatási joghatóság megosztása céljából a tagállamok felhasználhatják a nemzetközi
         gyakorlatot, így többek között a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) által kidolgozott modellegyezményben
         foglaltakat (lásd a fent hivatkozott Gilly‑ügyben hozott ítélet 31. pontját). Ugyanis, amint azt a holland kormány hangsúlyozza,
         a szóban forgó szabályozás megfelel az öröklés és az adományozás kettős adóztatásának elkerüléséről szóló modellegyezményben
         foglaltaknak (az OECD adóügyi bizottságának jelentése, 1982.). E modellegyezmény 4., 7., 9a. és 9b. cikkéhez fűzött kommentár
         szerint az ilyen típusú szabályozást azon erőfeszítés indokolja, hogy megakadályozzák az adóelkerülés azon eseteit, amikor
         az állampolgár – figyelemmel várható halálára – olyan országba helyezi át lakóhelyét, ahol az adók alacsonyabbak. A kommentárok
         kifejtik, hogy a kettős adóztatás elkerülésére adóbeszámítási rendszer segítségével kerül sor, és az engedélyezett maximális
         idő 10 év, mivel az adóelkerülés megakadályozása csak akkor indokolt, ha a halál nem sokkal a lakóhely áthelyezése után következik
         be. Ugyanezen kommentárok megjegyzik, hogy a személyi hatály az adott ország állampolgárain túlmenően kiterjeszthető ezen
         ország más állampolgársággal rendelkező lakosaira is.

      49      Ezzel összefüggésben rá kell mutatni arra, hogy a lakóhelynek egyik országból a másikba történő egyszerű áthelyezése nem esik
         a Szerződés 73b. cikkének hatálya alá. Ugyanis, amint azt a főtanácsnok az indítványának 58. pontjában jelezte, a lakóhely
         ilyen áthelyezése önmagában nem valósít meg pénzügyi műveletet vagy a tulajdon átszállását, és nem rendelkezik a tőkemozgásoknak
         a 88/361 irányelv I. mellékletében említett jellemzőivel.

      50      Ebből következően az a nemzeti szabályozás, amely visszatartja az állampolgárt attól, hogy valamely másik országba helyezze
         át lakóhelyét, korlátozva ezzel a szabad mozgáshoz fűződő jogát, pusztán ezen okból nem minősül az EK‑Szerződés 73b. cikke
         szerinti tőkemozgásokra vonatkozó korlátozásnak.

      51      A feltett kérdésekre tehát azt a választ kell adni, hogy a Szerződés 73b. cikkét akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes
         a tagállamnak az olyan szabályozása, mint amilyen a jelen ügyben felmerült, amely szerint azon tagállami állampolgár hagyatéka,
         aki az e tagállamban található lakóhelyének külföldre történő áthelyezését követő 10 éven belül meghal, oly módon illetékköteles,
         mintha ezen állampolgár fenntartotta volna lakóhelyét e tagállamban, miközben a más országok által kivetett öröklési illeték
         után illetékkedvezmény vehető igénybe.

      52      Ebből következően nem szükséges válaszolni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre, amennyiben azok a Szerződés
         73c. és 73d. cikkét érintik.

       A költségekről
      53      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      Az EK‑Szerződés 73b. cikkét (jelenleg, módosítást követően az EK 56. cikk) akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes
            a tagállamnak az olyan szabályozása, mint amilyen a jelen ügyben felmerült, amely szerint azon tagállami állampolgár hagyatéka,
            aki az e tagállamban található lakóhelyének külföldre történő áthelyezését követő 10 éven belül meghal, oly módon illetékköteles,
            mintha ezen állampolgár fenntartotta volna lakóhelyét e tagállamban, miközben a más országok által kivetett öröklési illeték
            után illetékkedvezmény vehető igénybe.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


title: Az Elsőfokú Bíróság (kibővített negyedik tanács) 2007. július 11-i ítélete. # El Corte Inglés, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A »PiraÑAM diseño original Juan Bolaños« szóelemeket tartalmazó közösségi ábrás védjegybejelentés - A korábbi PIRANHA nemzeti szóvédjegyek - Viszonylagos kizáró okok - Összetéveszthetőség -Az áruk hasonlósága -A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-443/05. sz. ügy

text:
      T‑443/05. sz. ügy
      El Corte Inglés, SA
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A PiraÑAM diseño original Juan Bolaños közösségi ábrás védjegy bejelentése – A korábbi PIRANHA nemzeti szóvédjegyek – Viszonylagos kizáró okok – Összetéveszthetőség – Az áruk hasonlósága – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (kibővített negyedik tanács), 2007. július 11. .
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      1.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az eljárás tárgyát képező áruk
         vagy szolgáltatások hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az áruk vagy szolgáltatások kapcsolatát jellemző összes
         releváns tényezőt, amely tényezők magukban foglalják különösen az áruk vagy szolgáltatások természetét, rendeltetését, használatát,
         valamint versengő vagy egymást kiegészítő voltukat. Olyan egyéb tényezőket is figyelembe lehet venni, mint például az érintett
         termékek forgalmazási csatornái.

      E tekintetben az egymást kiegészítő áruk olyan, egymással szoros kapcsolatban álló áruk, amelyek egyike annyira nélkülözhetetlen
         vagy fontos a másik használatához, hogy a fogyasztók azt gondolhatják, hogy ugyanazon vállalkozás felel e termékek előállításáért.

      Az olyan termékek, mint a cipők, a ruházati cikkek, a kalapáruk, vagy a kézitáskák, elsődleges funkciójukon túlmenően közös
         esztétikai funkciót is betölthetnek azáltal, hogy összességükben hozzájárulnak az érintett fogyasztó külső megjelenéséhez.
         Az ezeket összekötő viszony észlelését e külső kép megjelenítésében játszott összehangoló szerep esetleges megkeresését figyelembe
         véve kell értékelni, ami magában foglalja e különféle összetevők összehangolását azok megalkotásánál és vásárlásánál. Ez az
         összehangolás különösen a Nizzai Megállapodás szerinti 25. osztályba tartozó ruházati cikkek, cipők és kalapáruk, valamint
         az őket kiegészítő különféle olyan ruházati kiegészítőcikkek esetében játszik szerepet, mint például az említett megállapodás
         szerinti 18. osztályba tartozó kézitáskák. Ez az esetleges összehangolás függ az érintett fogyasztótól, azon tevékenység (többek
         között munka, sport vagy szabadidő) típusától, amelyhez a külső megjelenést társítják, valamint a szektor gazdasági szereplői
         marketingtevékenységének erőfeszítéseitől. Ezenkívül az a körülmény, hogy e termékeket gyakran ugyanazokon a speciális értékesítési
         pontokon árusítják, olyan jellegű, amely megkönnyíti az érintett fogyasztó által a közöttük fennálló szoros kapcsolat észlelését,
         és azt a benyomást erősíti, hogy azok előállításáért ugyanazon vállalkozás felel.

      Ebből adódóan egyes fogyasztók szoros kapcsolatot észlelnek a 25. osztályba tartozó ruházati cikkek, cipők és kalapáruk, valamint
         az olyan ruházati kiegészítőcikkek között, mint a 18. osztályba tartozó, egyes „bőrtermékek és bőrutánzatból készült termékek,
         amelyek nem tartoznak más osztályokba” megnevezésű áruk között, és azt gondolhatják, hogy azok előállításáért ugyanaz a vállalkozás
         felel. Ennélfogva a 25. osztályba tartozó említett áruk olyan hasonlóságot mutatnak a 18. osztályba tartozó, „bőrtermékek
         és bőrutánzatból készült termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba” megnevezésű áruk körébe tartozó ruházati kiegészítőcikkekkel,
         amely nem minősíthető enyhének.

      (vö. 37., 48–51. pont)
      2.     Nem lehet kizárólag a szóban forgó termékek összehasonlítása alapján arra következtetni, hogy az érintett vásárlóközönség
         szemszögéből nézve nem áll fenn az összetévesztés veszélye a Nizzai Megállapodás szerinti 25. osztályba tartozó „Ruházati
         cikkek, cipők, kalapáruk” tekintetében közösségi védjegyként bejelentett PiraÑAM diseño original Juan Bolaños ábrás megjelölés
         és az említett megállapodás szerinti 18. osztályba tartozó „Bőr és bőrutánzatok, ezen anyagokból készült olyan termékek, amelyek
         nem tartoznak más osztályokba” tekintetében korábban Spanyolországban lajstromozott PIRANHA szóvédjegyek között, hiszen a
         bejelentett védjeggyel jelölt, 25. osztályba tartozó áruk olyan hasonlóságot mutatnak a 18. osztályba tartozó, „Bőrtermékek
         és bőrutánzatból készült termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba” megnevezésű áruk körébe tartozó ruházati kiegészítőcikkekkel,
         amely nem minősíthető enyhének. Ezért – a megjelölések esetleges hasonlóságának elemzésének előzetesen elvégzése nélkül –
         nem állapítható meg az, hogy nem áll fenn az összetévesztés veszélye.

      (vö. 40., 47., 51–52. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített negyedik tanács)
      2007. július 11.(*)

      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A PiraÑAM diseño original Juan Bolaños közösségi ábrás védjegy bejelentése – A korábbi PIRANHA nemzeti szóvédjegyek – Viszonylagos kizáró okok – Összetéveszthetőség –Az áruk hasonlósága –A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      A T‑443/05. sz. ügyben,
      az El Corte Inglés, SA (székhelye: Madrid [Spanyolország], képviseli: J. Rivas Zurdo ügyvéd)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: J. García Murillo, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban:
      Juan Bolaños Sabri (lakóhelye: Torrelano [Spanyolország], képviselik: P. López Ronda és G. Marín Raigal ügyvédek),

      az OHIM első fellebbezési tanácsának (az R 1191/2004‑1. sz. ügyben) 2005. szeptember 21‑én, az El Corte Inglés, SA és Juan
         Bolaños Sabri közötti felszólalási eljárással kapcsolatban hozott határozatával szemben benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA
      (kibővített negyedik tanács),
      tagjai: H. Legal elnök, I. Wiszniewska‑Białecka, V. Vadapalas, E. Moavero Milanesi és N. Wahl bírák,
      hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. december 16‑án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. július 24‑én benyújtott válaszbeadványra,
      a 2007. május 10‑i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1       2001. november 9‑én a beavatkozó a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994., L 11.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott be a Belső
         Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (továbbiakban: OHIM).

      2       A lajstromoztatni kívánt védjegy a „pirañam diseño original juan bolaños” szóelemeket tartalmazó, alábbi ábrás megjelölés
         volt:

      3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i megállapodás (a továbbiakban: nizzai megállapodás) szerinti 16., 21. és 25. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban
         tették, az alábbi leírással:

      –       16. osztály: „Papír, karton és ezen anyagokból készült termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; nyomdaipari termékek,
         könyvkötészeti anyagok; fényképek; papíripari cikkek; papíripari vagy háztartási ragasztóanyagok; anyagok művészek részére;
         ecsetek; írógépek és irodai cikkek (bútorok kivételével); tanítási és oktatási anyagok (készülékek kivételével); csomagolásra
         szolgáló műanyagok (amelyek nem tartoznak más osztályokba); játékkártyák; nyomdabetűk; klisék”;

      –       21. osztály: „Eszközök, edények és tartályok háztartási és konyhai célokra (nem nemesfémből és nem nemesfém bevonattal); fésűk
         és szivacsok; kefék (az ecsetek kivételével); kefegyártáshoz használt anyagok; takarító eszközök; vasforgács; nyers vagy félig
         megmunkált üveg (kivéve az építéshez használt üveget); üveg-, porcelán- és fajanszáruk, amelyek nem tartoznak más osztályokba”;

      –       25. osztály: „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”.
      4       A bejelentést a Közösségi Védjegyértesítő 2002. szeptember 23‑i, 76/2002. számában tették közzé.

      5       2002. november 28‑án a felperes felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben. A felszólalást a
         PIRANHA spanyol szóvédjegyekre alapították, nevezetesen:

      –       az 1978. február 28‑án lajstromozott 790520 sz. védjegy, a 25. osztályba tartozó, következő áruk tekintetében: „Ruházati cikkek,
         beleértve a magas szárú lábbeliket, cipőket és papucsokat”;

      –       az 1998. március 20‑án lajstromozott 2116007 sz. védjegy a 18. osztályba tartozó, következő áruk tekintetében: „bőr és bőrutánzatok,
         ezen anyagokból készült olyan termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök és irhák; utazótáskák és bőröndök;
         esernyők, napernyők és sétapálcák; lovaglóostorok, zsoképálcák, nyergesáruk”.

      6       A felszólalás a védjegybejelentésben foglalt valamennyi áru ellen irányult.
      7       Felszólalásának alátámasztásaként a felperes a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjában, és (5) bekezdésében
         foglalt okokra hivatkozott. A felperes azt állítja, hogy fennáll az összetévesztés veszélye a szóban forgó védjegyek hasonlósága,
         a bejelentett és a korábbi védjegy által jelölt áruk hasonlósága miatt, valamint ez utóbbi jó hírneve miatt.

      8       2004. július 1‑jén az OHIM értesítést küldött a felperesnek, amelyben felhívta arra, hogy nyújtsa be a 790520 sz. korábbi
         védjegy használatára vonatkozó bizonyítékokat. Mivel ezeket a megadott határidőn belül nem kapta meg, a felszólalási osztály
         ezért kizárólag a rendelkezésére álló bizonyítékok alapján hozta meg a határozatát.

      9       2004. október 29‑én a felszólalási osztály részben helyt adott a felszólalásnak a 25. osztályba tartozó „ruházati cikkek,
         cipők, kalapáruk” tekintetében, és ezek tekintetében elutasította a bejelentést. A felszólalási osztály úgy vélte, hogy a
         közösségi védjegybejelentésben szereplő, 25. osztályba tartozó áruk, és a 2116007. sz. korábbi védjegy árujegyzékének 18. osztályba
         tartozó árui bizonyos mértékben hasonlóak. A szóban forgó megjelölések összevetése nyilvánvaló vizuális és fogalmi hasonlóságokat,
         valamint bizonyos mértékű hangzásbeli azonosságot tárt fel. Ennélfogva a felszólalási osztály azt állapította meg, hogy fennáll
         az összetévesztés veszélye.

      10     A felszólalási osztály – a korábbi védjegynek a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdése értelmében vett jó hírnevét alátámasztó
         bizonyítékok hiányában – elutasította a felszólalást a 16. és 21. osztályba tartozó áruk tekintetében.

      11     2004. december 15‑én a beavatkozó fellebbezést nyújtott be az OHIM‑hoz a felszólalási osztály határozata ellen.
      12     2005. szeptember 21‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa helyt adott
         a fellebbezésnek, és a felszólalást teljes egészében elutasította. A fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy a szóban
         forgó áruk jellege és rendeltetése eltérő, azokat más gyártók állítják elő, és eltérő forgalmazási csatornákon keresztül értékesítik
         őket. A fellebbezési tanács szerint a termékek között nincs verseny vagy egymást helyettesítő viszony, és ennélfogva azok
         nem tekinthetők hasonlóknak. Ezenkívül úgy vélte, hogy a szóban forgó termékek közötti esztétikai kiegészítő jelleg túlságosan
         szubjektív ahhoz, hogy ezt figyelembe lehessen venni. Mivel az áruk hasonlóságának feltétele – amely ahhoz szükséges, hogy
         meg lehessen állapítani az adott területen az összetévesztés veszélyének fennállását – nem teljesült, ezért a fellebbezési
         tanács nem tartotta szükségesnek a szóban forgó megjelölések közötti hasonlóság, illetve esetleges azonosság mértékét vizsgálni.

       A felek kérelmei
      13     A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –       kötelezze az OHIM‑ot a „PiraÑAM diseño original Juan Bolaños” közösségi védjegybejelentés 25. osztályba tartozó áruk tekintetében
         történő elutasítására;

      –       az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
      14     Az OHIM írásbeli kérelmeiben azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság elsődlegesen:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –       utalja vissza az ügyet a fellebbezési tanácshoz annak érdekében, hogy az értékelje a szóban forgó áruk közötti kapcsolat súlyát
         a jelen ügyben az összetéveszthetőség megítélésénél;

      –       kötelezze a feleket saját költségeik viselésére,
      vagy másodlagosan:
      –       utasítsa el keresetet;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
      15     A tárgyaláson az OHIM úgy nyilatkozott, hogy kérelmeit úgy kell értelmezni, hogy az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza a
         döntést.

      16     A tárgyaláson a beavatkozó úgy nyilatkozott, hogy azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság utasítsa el a keresetet.
       Indokolás
       A felek egyes kérelmeinek elfogadhatóságáról
       A felek érvei
      17     Az OHIM kifejti, hogy a felperes kereseti kérelmeinek arra irányuló része, hogy az Elsőfokú Bíróság kifejezetten utasítsa
         őt a „PiraÑAM diseño original Juan Bolaños” közösségi védjegybejelentési kérelem elutasítására, elfogadhatatlan. Az OHIM emlékeztet
         arra, hogy az Elsőfokú Bíróság nem utasíthatja az OHIM‑ot, ez utóbbinak viszont kötelessége az ítéletek rendelkező részéből
         és indokolásából levonni a következtetéseket.

      18     Saját kérelmeit illetően az OHIM úgy véli, hogy nincs akadálya annak, hogy csatlakozzon a felperes valamely kereseti kérelméhez,
         vagy hogy a döntést az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza, ez utóbbi tájékoztatása érdekében minden olyan érvet előterjesztve,
         amelyet megfelelőnek tart.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      19     Kereseti kérelmeinek második részében a felperes arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy utasítsa az OHIM‑ot a „PiraÑAM diseño
         original Juan Bolaños” közösségi védjegybejelentési kérelem elutasítására a 25. osztályba tartozó áruk tekintetében.

      20     Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az OHIM valamely fellebbezési tanácsának határozata ellen a közösségi bírósághoz
         benyújtott kereset alapján indult eljárás során – a 40/94 rendelet 63. cikkének (6) bekezdésének megfelelően – az OHIM‑nak
         meg kell tennie a közösségi bíróság ítéletének végrehajtásához szükséges intézkedéseket. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság nem
         utasíthatja az OHIM‑ot, ez utóbbinak viszont kötelessége a közösségi bíróság ítéleteinek rendelkező részéből és indokolásából
         levonni a következtetéseket (az Elsőfokú Bíróság T‑331/99. sz., Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld kontra OHIM [Giroform] ügyben
         2001. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑433. o.] 33. pontja; és a T‑202/04. sz. Madaus kontra OHIM – Optima Healthcare
         [ECHINAID] ügyben 2006. április 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1115. o.] 14. pontja). Következésképpen a felperes
         arra irányuló kérelme, hogy az Elsőfokú Bíróság utasítsa az OHIM‑ot a védjegybejelentési kérelem elutasítására, elfogadhatatlan.

      21     Ami az OHIM azon kereseti kérelmeit illeti, amelynek értelmében a döntést az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza, emlékeztetni
         kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint nincs akadálya annak, hogy az OHIM csatlakozzon a felperes valamely kereseti
         kérelméhez, vagy hogy a döntést az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza, ez utóbbi tájékoztatása érdekében minden olyan érvet
         előterjesztve, amelyet megfelelőnek tart (az Elsőfokú Bíróság T‑107/02. sz., GE Betz kontra OHIM – Atofina Chemicals [BIOMATE]
         ügyben 2004. június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1845. o.] 36. pontja, és a T‑53/05. sz. Calavo Growers kontra
         OHIM – Calvo Sanz [Calvo] ügyben 2007. január 16‑án hozott ítéletének [az EBHT-ben még nem tették közzé] 27. pontja). Ugyanakkor
         az OHIM nem nyújthat be a fellebbezési tanács határozatának hatályon kívül helyezésére vagy megváltoztatására irányuló kérelmet
         a keresetlevélben nem szereplő ponttal kapcsolatban, vagy nem terjeszthet elő a keresetlevélben fel nem hozott jogalapot (az
         Elsőfokú Bíróság T‑379/03. sz., Peek & Cloppenburg kontra OHIM [Cloppenburg] ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2005., II‑4633. o.] 22. pontja).

      22     Mivel az OHIM arra szorítkozott, hogy az Elsőfokú Bíróság mérlegelésére bízza a döntést, ezért kereseti kérelmei elfogadhatóak.
       Az ügy érdeméről
      23     Hatályon kívül helyezésére irányuló kereseti kérelmeinek alátámasztásaként a felperes egyetlen, a 40/94 rendelet 8. cikke
         (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.

       A felek érvei
      24     A felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács tévesen állapította meg azt, hogy nem áll fenn semmiféle hasonlóság
         a bejelentett védjeggyel jelölt, 25. osztályba tartozó áruk, és a korábbi védjeggyel jelölt, 18. osztályba tartozó áruk között.
         A felperes emlékeztet arra, hogy az áruk és szolgáltatások osztályozása kizárólag adminisztratív célból történik, és hogy
         ezek a termékek közötti alapvető kapcsolatokat mutatják, és nem azt, hogy azok hagyományosan melyik osztályokba tartoznak,
         ami hasonlóságuk megítélésénél döntő. Jelen esetben a fellebbezési tanács a túl általános és elvont szempontokat automatikusan
         alkalmazta. A termékek hasonlóságának – azok jellegéből, használatából, rendeltetéséből, valamint versengő vagy kiegészítő
         jellegéből álló – tényezői nem abszolút jellegűek vagy kizárólagosak más tényezőkhöz képest.

      25     A jelen ügy sajátosságaira, és különösen a szóban forgó termékeknek a divatszektorba való tartozására tekintettel a termékek
         hasonlóságát az érintett fogyasztók szemszögéből kell értékelni. Márpedig azok szoros kapcsolatot teremtenek a szóban forgó
         termékek között, azok közös esztétikai funkciója miatt. E tekintetben a felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács nem
         értékelte valódi értékén az esztétikai igények jelentőségét a modern társadalomban. A szóban forgó termékek közötti hasonlóság
         fogyasztó által történő észlelését egyébként tovább erősíti az a körülmény, hogy azoknak gyakran ugyanazok a forgalmazási
         és értékesítési hálózatai, és azokat gyakran ugyanabból az anyagból, a 18. osztályba tartozó bőrből állítják elő.

      26     Következésképpen elegendő kapcsolat fűzi egymáshoz a szóban forgó termékeket ahhoz, hogy azok hasonlónak legyenek minősíthetők.
         A felperes emlékeztet arra, hogy az OHIM egy korábbi bírósági eljárás során maga is azon a nézeten volt, hogy a 25. osztályba
         tartozó termékek, valamint a 18. osztályba tartozó, más osztályokba nem tartozó bőrtermékek és bőrutánzatból készült termékek
         között kiegészítő jellegű kapcsolat áll fenn, azok közös esztétikai dimenziójánál fogva. A felperes szerint e kiegészítő jellegű
         kapcsolat kiterjed a 18. osztályba tartozó valamennyi árura.

      27     A felperes hangsúlyozza, hogy az ütköző megjelölések szintén hasonlóak, és ebből azt a következtetést vonja le, hogy a 40/94
         rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontját kell alkalmazni.

      28     Az OHIM a 25. osztályba tartozó termékeknek a 18. osztályba tartozó termékekhez való hasonlósága elemzésének szempontjából
         a 18. osztályba tartozó termékeknek két csoportját különbözteti meg.

      29     Ami egyrészt a 18. osztályba tartozó, más osztályokba nem tartozó olyan bőrtermékeket és bőrutánzatokat illeti, mint a személyes
         kiegészítők, az OHIM úgy véli, hogy azok alapfunkciójukon túl fontos dekoratív, díszítő és esztétikai funkcióval rendelkeznek,
         amely döntő szerepet játszik a megvásárlásuknál. Másfelől e termékeket gyakran ugyanazon anyagból gyártják, és ugyanazokon
         az értékesítési helyeken árusítják, mint a 25. osztályba tartozó termékeket. Ennélfogva, a szóban forgó termékeknek több közös
         pontja is van, és emiatt minimum enyhe mértékben hasonlóak. A fellebbezési tanács ezért megsértette a 40/94 rendelet 8. cikke
         (1) bekezdésének b) pontját annak megállapításával, hogy az e termékek közötti különbségek olyan mértékűek, hogy önmagukban
         véve kizárnak mindenféle összetéveszthetőséget az érintett közönség részéről.

      30     Ezenfelül az OHIM azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy állapítsa meg, hogy a termékek elvont vizsgálata lehetővé teszi‑e
         annak megállapítását, hogy közöttük egy esetleges kiegészítő jellegű kapcsolat miatt hasonlóság áll fenn vagy állhat fenn,
         és adott esetben határozza meg pontosan, hogy melyek lennének a figyelembe veendő területeken az összetéveszthetőség fennállásának
         megállapítását lehetővé tevő tényezőket illetően a megkövetelt feltételek.

      31     Az OHIM megerősíti, hogy a korábbi bírósági eljárások során valóban azon a nézeten volt, hogy a 18. osztályba tartozó egyes
         olyan termékek, mint a táskák, levéltárcák, pénztárcák bőrből és bőrutánzatból (amelyek a korábbi védjeggyel jelölt azon bőrtermékek
         és bőrutánzatból készült termékek között szerepelnek, amelyek nem tartoznak más osztályokba), valamint a bejelentett védjegy
         árujegyzékében szereplő ruházati cikkek, cipők, kalapáruk között szoros kiegészítő jellegű kapcsolat áll fenn. Véleménye szerint
         az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata nem ellentétes ezzel a tézissel.

      32     Másrészt, ami a 18. osztályba tartozó többi terméket illeti (bőr és bőrutánzatok, állatbőrök és irhák; utazótáskák és bőröndök;
         esernyők, napernyők és sétapálcák; lovaglóostorok, zsoképálcák, nyergesáruk), az OHIM úgy véli, hogy ezek jóval távolabb esnek
         a 25. osztályba tartozó termékektől, és ezek tekintetében az esztétikai dimenzió nem döntő.

      33     A tárgyaláson a beavatkozó úgy nyilatkozott, hogy a fellebbezési tanács helyesen értelmezte az ítélkezési gyakorlatot, amikor
         azt állapította meg, hogy a szóban forgó termékek nem hasonlóak. A beavatkozó ugyanis úgy véli, hogy a szóban forgó termékek
         forgalmazási csatornái általában eltérőek. Ráadásul az esztétikai kiegészítő jelleg túlságosan megfoghatatlan kritérium ahhoz,
         hogy figyelembe vehető legyen. Ezenkívül a beavatkozó úgy véli, hogy mivel a szóban forgó megjelölések csak enyhe mértékben
         hasonlóak, ezért semmiképpen sem áll fenn az összetévesztés veszélye az érintett közönség szempontjából.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      34     A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés
         nem részesülhet védjegyoltalomban, „ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik
         a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága
         miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció)
         útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez”. Másfelől a 40/94 rendelet 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának ii) alpontja értelmében
         korábbi védjegy a valamely tagállamban lajstromozott olyan védjegy, amelynek bejelentési napja korábbi, mint a közösségi védjegybejelentés
         bejelentési napja.

      35     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azt, hogy a vásárlóközönség szemszögéből fennáll‑e az összetévesztés veszélye, amelyet
         az határoz meg, hogy fennáll‑e a veszélye annak, hogy a közönség azt hiszi, hogy a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások ugyanattól
         a vállalkozástól, vagy adott esetben gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak, az adott ügy minden
         lényeges elemét figyelembe véve, átfogóan kell vizsgálni (lásd a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről
         szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv [HL 1989., L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet,
         1, kötet, 92. o.] 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának – amelynek normatív tartalma lényegét tekintve megegyezik a 40/94 rendelet
         8. cikke (1) bekezdésének b) pontjával – értelmezése kapcsán, a Bíróság C‑39/97. sz. Canon‑ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott
         ítéletének [EBHT 1998., I‑5507. o.] 29. pontját; és a C‑342/97. sz. Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22‑én hozott
         ítéletének [EBHT 1999., I‑3819. o.] 17. pontját; valamint a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezését
         illetően az Elsőfokú Bíróság T‑104/01. sz., Oberhauser kontra OHIM – Petit Liberto [Fifties] ügyben 2002. október 23‑án hozott
         ítéletének [EBHT 2002., II‑4359. o.] 25. és 26. pontját).

      36     Ez az átfogó értékelés magában foglalja a számításba vett tényezők, különösen a védjegyek hasonlósága, valamint a jelölt áruk
         és szolgáltatások hasonlósága közötti bizonyos kölcsönös függőséget. Így a jelölt áruk vagy szolgáltatások kisebb mértékű
         hasonlóságát ellensúlyozhatja a védjegyek közötti hasonlóság magasabb foka, és fordítva (a fenti 35. pontban hivatkozott Canon‑ítélet
         17. pontja, a fenti 35. pontban hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer ítélet 19. pontja, a fenti 35. pontban hivatkozott Fifties‑ítélet
         27. pontja).

      37     Az áruk hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az áruk kapcsolatát jellemző összes releváns tényezőt, amely tényezők
         magukban foglalják különösen az áruk természetét, rendeltetését, használatát, valamint versengő vagy egymást kiegészítő voltukat
         (a fenti 35. pontban hivatkozott Canon‑ítélet 23. pontja). Olyan egyéb tényezőket is figyelembe lehet venni, mint például
         az érintett termékek forgalmazási csatornái (az Elsőfokú Bíróság T‑164/03. sz., Ampafrance kontra OHIM – Johnson & Johnson
         [monBeBé] ügyben 2005. április 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑1401. o.] 53. pontja).

      38     A közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK módosított bizottsági
         rendelet (HL 1995., L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 2. szabályának (4) bekezdése
         szerint az áruk és szolgáltatások nizzai megállapodás szerinti osztályozása kizárólag adminisztratív célokat szolgál. Következésképpen
         az áruk nem tekinthetők egymástól eltérőknek azon az egyetlen alapon, hogy a [nizzai] osztályozás különböző osztályaiba tartoznak.

      39     A megtámadott határozat jogszerűségét e megfontolások alapján kell értékelni.
      40     Hangsúlyozni kell, hogy a fellebbezési tanács kizárólag a szóban forgó termékek összehasonlítása alapján állapította meg azt,
         hogy nem áll fenn az összetévesztés semmiféle veszélye az érintett közönség szempontjából. Ugyanakkor a szóban forgó termékek
         hasonlósága, még ha az kis mértékű is, azt a kötelezettséget rója a fellebbezési tanácsra, hogy vizsgálja meg, hogy a megjelölések
         közötti esetleges nagyobb mértékű hasonlóság nem olyan jellegű‑e, amely a fogyasztók képzetében az áruk származását illetően
         összetéveszthetőségre adhat alapot.

      41     Ezért tehát meg kell vizsgálni, hogy a fellebbezési tanács azon értékelése, miszerint a szóban forgó termékek nem hasonlóak,
         megalapozott‑e.

      42     Először is, a 25. és a 18. osztályba tartozó árukat gyakran ugyanabból a nyersanyagból, azaz bőrből vagy bőrutánzatból készítik.
         E körülményt figyelembe lehet venni az áruk hasonlóságának értékelésekor. Mindenesetre tekintettel arra, hogy számos áru készülhet
         bőrből vagy bőrutánzatból, kizárólag e tényező alapján nem lehet megállapítani az áruk hasonlóságát (lásd ebben az értelemben
         az Elsőfokú Bíróság T‑169/03. sz., Sergio Rossi kontra OHIM – Sissi Rossi [SISSI ROSSI] ügyben 2005. március 1‑jén hozott
         ítéletének [EBHT 2005., II‑685. o.] 55. pontját).

      43     Ugyanakkor viszont úgy tűnik, hogy a szóban forgó áruk közül egyeseknek ugyanazok a forgalmazási csatornái. Mindenesetre különbséget
         kell tenni aszerint, hogy a 25. osztályba tartozó árukat a 18. osztályba tartozó áruknak az OHIM által megjelölt egyik vagy
         másik csoportjával vetjük‑e össze.

      44     Egyrészt a 18. osztályba tartozó áruk második csoportját (bőr és bőrutánzatok, állatbőrök és irhák; utazótáskák és bőröndök;
         esernyők, napernyők és sétapálcák; lovaglóostorok, zsoképálcák, nyergesáruk) illetően a fellebbezési tanács helyesen állapíthatta
         meg azt, hogy azok forgalmazási csatornái eltértek a 25. osztályba tartozó áruk forgalmazására használt csatornáktól. Az a
         tény, hogy e két árukategóriát ugyanazokban a kereskedelmi létesítményekben, például nagyobb üzletekben vagy szupermarketekben
         árusíthatják, nem különösebben jelentős, mivel azokat az értékesítési pontokon belül meglehetősen eltérő jellegű helyeken
         lehet megtalálni, anélkül, hogy a fogyasztó azoknak automatikusan azonos kereskedelmi származást tulajdonítana (lásd ebben
         az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑8/03. sz., El Corte Inglés kontra OHIM – Pucci [EMILIO PUCCI] ügyben 2004. december 13‑án
         hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑4297. o.] 43. pontját).

      45     Másrészről a 18. osztályba tartozó áruk első csoportját – nevezetesen a más osztályokba nem tartozó olyan bőrtermékeket és
         bőrutánzatból készült termékeket, mint például a kézitáskák, pénztárcák vagy levéltárcák – illetően hangsúlyozni kell, hogy
         e termékeket gyakran a 25. osztályba tartozó termékekkel együtt árusítják, nem csak a nagy forgalmazói láncokhoz tartozó létesítményekből
         álló értékesítési helyeken, hanem szaküzletekben is. Ez olyan tényező, amelyet figyelembe kell venni ezen áruk hasonlóságának
         értékelésénél.

      46     Emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság korábban már megerősítette – többek között – a „női táskák” és a „női cipők”
         közötti kis mértékű hasonlóság fennállását (a fenti 42. pontban hivatkozott SISSI ROSSI‑ítélet 68. pontja). E következtetést
         kell kiterjeszteni a bejelentett védjeggyel jelölt, 25. osztályba tartozó áruk egésze, és a korábbi védjeggyel jelölt, 18. osztályba
         tartozó, más osztályba nem tartozó bőrtermékek és bőrutánzatból készült termékek közötti viszonyra is.

      47     Az előzőekben kifejtettekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy kis mértékű hasonlóság áll fenn a 25. osztályba tartozó
         áruk és a 18. osztályba tartozó áruk első csoportja között. Következésképpen a fellebbezési tanácsnak nem azt kellett volna
         megállapítania – mindössze a szóban forgó termékek összehasonlítása alapján –, hogy nem áll fenn az összetévesztés veszélye
         az érintett közönség szempontjából.

      48     Ami a 25. osztályba tartozó „ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”, valamint a 18. osztályba tartozó, „bőrtermékek és bőrutánzatból
         készült termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba” megnevezésű áruk esetleges egymást kiegészítő jellegű kapcsolatát
         illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a kiegészítő áruk olyan, egymással szoros kapcsolatban
         álló áruk, amelyek egyike annyira nélkülözhetetlen vagy fontos a másik használatához, hogy a fogyasztók azt gondolhatják,
         hogy ugyanazon vállalkozás felel mindkét termék előállításáért (a fenti 42. pontban hivatkozott SISSI ROSSI‑ítélet 60. pontja).

      49     Márpedig az olyan termékek, mint a cipők, a ruházati cikkek, a kalapáruk, vagy a kézitáskák, elsődleges funkciójukon túlmenően
         közös esztétikai funkciót is betölthetnek, azáltal, hogy összességükben hozzájárulnak az érintett fogyasztó külső megjelenéséhez.

      50     Az ezeket összekötő viszony észlelését e külső kép megjelenítésében játszott összehangoló szerep esetleges megkeresését figyelembe
         véve kell értékelni, ami magában foglalja e különféle összetevők összehangolását, azok megalkotásánál és vásárlásánál. Ez
         az összehangolás különösen a 25. osztályba tartozó ruházati cikkek, cipők és kalapáruk, valamint az őket kiegészítő különféle
         olyan ruházati kiegészítőcikkek esetében játszik szerepet, mint például a 18. osztályba tartozó kézitáskák. Ez az esetleges
         összehangolás függ az érintett fogyasztótól, azon tevékenység (többek között munka, sport vagy szabadidő) típusától, amelyhez
         a külső megjelenést társítják, valamint a szektor gazdasági szereplői marketingtevékenységének erőfeszítéseitől. Ezenkívül
         az a körülmény, hogy e termékeket gyakran ugyanazokon az értékesítési pontokon árusítják, olyan jellegű, amely megkönnyíti
         az érintett fogyasztó által a közöttük fennálló szoros kapcsolat észlelését, és azt a benyomást erősíti, hogy azok előállításáért
         ugyanazon vállalkozás felel.

      51     Ebből adódóan egyes fogyasztók szoros kapcsolatot észlelnek a 25. osztályba tartozó ruházati cikkek, cipők és kalapáruk, valamint
         az olyan ruházati kiegészítőcikkek között, mint a 18. osztályba tartozó, egyes „Bőrtermékek és bőrutánzatból készült termékek,
         amelyek nem tartoznak más osztályokba” megnevezésű áruk között, és azt gondolhatják, hogy azok előállításáért ugyanaz a vállalkozás
         felel. Ennélfogva a bejelentett védjeggyel jelölt, 25. osztályba tartozó áruk olyan hasonlóságot mutatnak a 18. osztályba
         tartozó, „Bőrtermékek és bőrutánzatból készült termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba” megnevezésű áruk körébe tartozó
         ruházati kiegészítőcikkekkel, amely nem minősíthető enyhének.

      52     Ezért a fellebbezési tanács – anélkül, hogy előzetesen elvégezte volna a megjelölések esetleges hasonlóságának elemzését –
         tévesen állapította meg azt, hogy a jelen esetben nem áll fenn az összetévesztés veszélye.

      53     Tekintettel az előbbiekben kifejtettekre, a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított egyetlen
         jogalapnak helyt kell adni, és ebből következően a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni.

       A költségekről
      54     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte.

      55     Mivel az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi a fellebbezési tanács határozatait, és e címen az OHIM‑ot pervesztesnek kell
         tekinteni a kérelmeiben foglaltak ellenére, őt a felperesnél felmerült költségek viselésére kell kötelezni, ez utóbbi kérésének
         megfelelően. A beavatkozó, mivel pervesztes lett, maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített negyedik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) első fellebbezési tanácsának
            (az R 1191/2004‑1. sz. ügyben) 2005. szeptember 21‑én hozott határozatát.
      2)      Az OHIM‑ot kötelezi a saját és az El Corte Inglés, SA költségeinek viselésére.
      3)      Juan Bolaños Sabri maga viseli saját költségeit.

               Legal

                Wiszniewska-Białecka

                Vadapalas

               Moavero Milanesi

                     Wahl

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2007. július 11‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                     H. Legal

               hivatalvezető

                     elnök

         *Az eljárás nyelve: spanyol.

    ---documentbreak--- unsupported format


Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) július 3.-i ítélete: 2003. # José Alejandro, SL kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy. # T-129/01. sz. ügy


A Bíróság március 15.-i ítélete: 1983. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Kötelezettségszegés. # 319/81. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) május 14.-i ítélete: 1996. # Carmen Gómez de Enterría y Sanchez kontra Európai Parlament. # Tisztviselők. # T-82/95. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (nyolcadik tanács), 2016. április 14.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali kontra az Európai Unió Tanácsa.#Közös kül‑ és biztonságpolitika – A tunéziai helyzetre tekintettel egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – Jogalap – A felperes nevének a pénzeszközök befagyasztására vonatkozó korábbi intézkedések megsemmisítését követően új indokoláson alapuló jegyzékbe vétele – Indokolási kötelezettség – A tulajdonhoz való jog – Arányosság – Ténybeli tévedés – Védelemhez való jog – A hatékony bírói jogvédelemhez való jog – Hatáskörrel való visszaélés – Az élethez való jog – A családi élet tiszteletben tartásához való jog – Szerződésen kívüli felelősség.#T-200/14. sz. ügy.