title: A Bíróság (nagytanács) 2006. szeptember 19-i ítélete.#Graham J. Wilson kontra Ordre des avocats du barreau de Luxembourg.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour administrative - Luxemburg.#Letelepedés szabadsága - A 98/5/EK irányelv - Az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamban állandó jelleggel történő gyakorlása - A fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő bejegyzés feltételei - A fogadó tagállam nyelveinek ismeretének előzetes ellenőrzése - Belső jog szerinti bírósági jogorvoslat lehetősége.#C-506/04. sz. ügy.

text:
      C‑506/04. sz. ügy
      Graham J. Wilson
      kontra
      Ordre des avocats du barreau de Luxembourg
      (a Cour administrative [Luxemburg] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Letelepedés szabadsága – 98/5/EK irányelv – Az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamban állandó jelleggel történő gyakorlása – A fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő bejegyzés feltételei – A fogadó tagállam nyelvei ismeretének előzetes ellenőrzése – Belső jog szerinti bírósági jogorvoslat lehetősége”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Ügyvédek – A hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamban
            állandó jelleggel történő gyakorlása – 98/5 irányelv
      (98/5 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 9. cikk, (2) bekezdés)
      2.        Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Ügyvédek – A hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamban
            állandó jelleggel történő gyakorlása – 98/5 irányelv
      (98/5 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 3., 4. cikk és 5. cikk, (3) bekezdés)
      1.        Az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamokban történő folyamatos gyakorlásának elősegítéséről
         szóló 98/5 irányelv 9. cikkével – amely előírja, hogy a fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságainak olyan határozatai
         ellen, amellyel a tevékenységét eredeti szakmai címével gyakorolni kívánó ügyvéd bejegyzését megtagadja, a belső jog szerinti
         bírósági jogorvoslatnak van helye – ellentétes az olyan jogorvoslati eljárás, amelynek keretében az ilyen határozat elsőfokon
         olyan szerv előtt támadható meg, amely kizárólag a tevékenységüket a fogadó tagállam szakmai címét viselve gyakorló ügyvédekből
         áll, másodfokon pedig olyan szerv előtt, amely többségében ugyanilyen ügyvédekből áll, amikor az e tagállam legfelsőbb bírósága
         előtti semmisségi panasz a bírósági felülvizsgálatot nem a ténykérdésben, hanem kizárólag jogkérdésben teszi lehetővé.

      Ugyanis annak érdekében, hogy a 98/5 irányelvben foglalt jogok hatékony bírói védelme biztosított legyen, az ilyen fellebbezések
         elbírálása céljából megkeresett fórumnak meg kell felelnie a közösségi jog által meghatározott értelemben vett bíróság fogalmának,
         valamint bizonyos olyan kritériumoknak, mint a törvényesség, állandó jelleg, kötelező jellegű hatáskör, kontradiktórius eljárás,
         jogszabályok alkalmazása, illetve függetlenség és pártatlanság.

      Ebből a szempontból a függetlenség fogalma, amely az ítélethozatali tevékenység elengedhetetlen része, mindenekelőtt azt jelenti,
         hogy az érintett fórum ahhoz a hatósághoz képest, amely a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta, kívülállónak minősüljön.
         Ezenfelül a függetlenség fogalma egyrészt azt feltételezi, hogy a fórum védett legyen az olyan külső beavatkozástól vagy nyomástól,
         amely veszélyeztetheti tagjai ítéletalkotásának függetlenségét az eléjük kerülő jogvitát illetően. Másrészt a pártatlanság
         fogalmát öleli fel, és egyenlő távolságtartást jelent a jogvitában részt vevő felektől, illetve e felek azon érdekeitől, amelyek
         a jogvita tárgyát képezik. Ezek a függetlenségi és pártatlansági garanciák olyan szabályok meglétét igénylik – különösen ami
         a fórum összetételét illeti –, amelyek a jogalanyok számára biztosítják minden jogos kétség kizárását az említett fórum befolyásolhatatlanságát
         illetően a külső tényezőkkel szemben, valamint semlegességét az ütköző érdekek vonatkozásában.

      Végül, a 98/5 irányelv 9. cikke, ha nem is zárja ki a valamely nem bírósági szerv előtti előzetes jogorvoslatot, nem rendelkezik
         úgy, hogy a bírósági útnak az érdekelt számára csak egy más jellegű jogorvoslat esetleges kimerítését követően kell rendelkezésre
         állnia. Mindenesetre, amennyiben a nemzeti jogszabály egy nem bírósági szerv előtti jogorvoslatról rendelkezik, az említett
         9. cikk megkívánja a közösségi jog értelmében vett olyan bírósághoz történő ésszerű határidőn belüli tényleges fordulás lehetőségét,
         amely mind a ténybeli, mind a jogi elemeket illetően hatáskörrel rendelkezik az ügy elbírálására.

      (vö. 44., 47‑53., 60‑62. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamokban történő folyamatos gyakorlásának elősegítéséről
         szóló 98/5 irányelv 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a tevékenységét a saját tagállamának szakmai címét használva gyakorolni
         kívánó ügyvédnek a szakmai képesítés megszerzése szerinti tagállamtól eltérő tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő
         bejegyzése nem köthető annak előzetes ellenőrzéséhez, hogy rendelkezik‑e a fogadó tagállam nyelveinek ismeretével.

      3.        Ugyanis a közösségi jogalkotó ebben a cikkben a 95/8 irányelv által biztosított jog érvényesítéséhez szükséges előfeltételek
         teljes harmonizációját kívánta megvalósítani azzal, hogy a saját tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történt bejegyzés
         igazolásának a fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő bemutatását mint egyetlen olyan feltételt írta elő,
         amelyhez a fogadó tagállam az érdekelt bejegyzését kötheti, és amely szerint ő ez utóbbi tagállamban saját tagállamának szakmai
         címét viselve gyakorolhatja tevékenységét.

      4.        A közösségi jogalkotónak – figyelemmel a migráns ügyvédek meghatározott kategóriája alapvető letelepedési szabadsága gyakorlásának
         megkönnyítésére – tartózkodnia kell attól, hogy az érdekeltek ismereteire vonatkozó előzetes ellenőrzési rendszert részesítsen
         előnyben.

      5.        Az európai ügyvéd ismeretei – különösen nyelvi ismeretei  előzetes ellenőrzésének rendszeréről való lemondás mindenképpen
         következik a 98/5 irányelv alapján azon szabályokból, amelyek a jogalanyok védelmét és a hatékony igazságszolgáltatást kívánják
         biztosítani a Közösségben elfogadható szinten.

      (vö. 65‑67., 69., 71. és 77. pont, valamint a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. szeptember 19.(*)

      „Letelepedés szabadsága – 98/5/EK irányelv – Az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamban állandó jelleggel történő gyakorlása – A fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő bejegyzés feltételei – A fogadó tagállam nyelvei ismeretének előzetes ellenőrzése – Belső jog szerinti bírósági jogorvoslat lehetősége”
      A C‑506/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Cour administrative (Luxemburg)
         a Bírósághoz 2004. december 9‑én érkezett, 2004. december 7‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Graham J. Wilson
      és
      az Ordre des avocats du barreau de Luxembourg (luxembourgi ügyvédi kamara)
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans és A. Rosas, tanácselnökök, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, K. Lenaerts
         (előadó), Juhász E., E. Levits, A. Ó Caoimh és L. Bay Larsen bírák,

      főtanácsnok: C. Stix-Hackl,
      hivatalvezető: K. SztranC‑Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. március 14‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        G. J. Wilson képviseletében L. Lorang ügyvéd, C. Vajda QC és V. Sloane barrister,
      –        az Ordre des avocats du barreau de Luxemburg (luxembourgi ügyvédi kamara) képviseletében C. Ossola és C. Kaufhold ügyvédek,
      –        a luxemburgi kormány képviseletében S. Schreiner, meghatalmazotti minőségben, segítője: L. Dupong ügyvéd,
      –        a francia kormány képviseletében C. Bergeot‑Nunes és G. de Bergues, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. Cingolo avvocato dello Stato,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében R. Caudwell, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Demetriou barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében A. Bordes és H. Støvlbæk, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. május 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamokban történő
         folyamatos gyakorlásának elősegítéséről szóló, 1998. február 16‑i 98/5/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 77.,
         36. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 83. o.) értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet az annak kapcsán kialakult jogvita keretében terjesztették elő, hogy a luxembourgi ügyvédi kamara tanácsa (a továbbiakban:
         kamarai tanács) megtagadta az Egyesült Királyságból származó G. J. Wilson luxembourgi ügyvédi kamara névjegyzékébe történő
         bejegyzését.

       Jogi háttér
       A 98/5 irányelv
      3        A 98/5 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében:

      „Bármely ügyvéd jogosult állandó jelleggel bármely más tagállamban a saját tagállamában megszerzett szakmai címmel az 5. cikkben
         meghatározott tevékenységek folytatására.”

      4        A 98/5 irányelv „Bejegyzés a hatáskörrel rendelkező hatóságnál” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Annak az ügyvédnek, aki másik tagállamban kíván működni, mint ahol ügyvédi képesítését megszerezte, az adott ország hatáskörrel
         rendelkező hatóságánál be kell jegyeztetnie magát.

      (2)      A fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságának be kell jegyeznie az ügyvédet, ha az ügyvéd bemutatja a saját tagállamának
         hatáskörrel rendelkező hatóságánál történt bejegyzését bizonyító igazolást. A hatóság előírhatja, hogy a saját tagállam hatáskörrel
         rendelkező hatóságánál történt bejegyzést bizonyító igazolás nem lehet három hónapnál régebbi. A bejegyzésről a hatóságnak
         értesítenie kell az ügyvéd saját tagállamának hatáskörrel rendelkező hatóságát.

      […]”
      5        A 98/5 irányelv „Tevékenységi kör” című 5. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A (2) és (3) bekezdésre is figyelemmel, a saját országa szakmai címét használva működő ügyvéd ugyanolyan ügyvédi tevékenységet
         folytat, mint a fogadó tagállamban használatos vonatkozó szakmai címmel tevékenységet folytató ügyvéd, többek között jogi
         tanácsot adhat saját tagállamának jogáról, a közösségi jogról, a nemzetközi jogról és a fogadó tagállam jogáról. Az ügyvédnek
         minden esetben be kell tartania a nemzeti bíróságok előtt érvényes eljárási szabályokat.

      (2)      Azok a tagállamok, amelyek engedélyezik, hogy területükön az ügyvédek egy meghatározott csoportja olyan okiratot készítsen,
         amelyek elhunyt személyek hagyatékának kezelésére jogosítanak vagy ingatlanok tulajdonjogának keletkezésére vagy átruházására
         vonatkoznak, amely okiratok készítését más tagállamok az ügyvédi szakmától [helyesen: hivatástól] eltérő más szakma számára
         tartanak fenn, e tevékenységek gyakorlásából kizárhatják a saját országuk szakmai címével az utóbbi tagállamokban működő ügyvédeket.

      (3)      A jogi eljárásokban az ügyfelek képviseletének vagy védelmének ellátása vonatkozásában, amennyiben a fogadó tagállam joga
         az ilyen tevékenységet az illető tagállam szakmai címét használva működő ügyvédei számára tartja fenn, a fogadó tagállam előírhatja
         a saját országuk szakmai címével működő ügyvédeknek, hogy olyan ügyvéddel együttműködve járjanak el, aki az adott bíróságnál
         eljárhat, és aki szükség esetén felelősségre vonható, vagy egy, az adott bíróságnál működő »avoué«‑val működjenek együtt.

      A tagállamok azonban külön szabályokat állapíthatnak meg a legfelsőbb szintű bíróságok előtti eljárásra vonatkozóan az igazságszolgáltatási
         rendszer zavartalan működése érdekében, például előírhatják az ilyen eljárásra szakosodott ügyvédek alkalmazását is.”

      6        A 98/5 irányelv „Indokolás és jogorvoslatok” című 9. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A 3. cikkben említett bejegyzést nem érintő [helyesen: megtagadó] határozatokat vagy az ilyen bejegyzést törlő és a fegyelmi
         intézkedések meghozataláról szóló határozatokat indokolni kell.

      Az ilyen határozatok ellen bírósági jogorvoslatnak van helye a tagállam belső joga szerint.”
      7        A 98/5 irányelv „A fogadó tagállam ügyvédeivel azonos bánásmód” című 10. cikke a következő rendelkezéseket tartalmazza:

      „(1)      Annak a saját országa szakmai címével működő ügyvédnek, aki igazolja, hogy a fogadó tagállamban legalább három évig ténylegesen
         és rendszeresen folytatta tevékenységét annak az államnak a jogában, beleértve a közösségi jogot is, a fogadó tagállam ügyvédi
         szakmájába [helyesen: hivatásrendjébe] történő befogadása céljából mentességet kell adni a 89/48/EGK (a legalább hároméves
         szakoktatást és szakképzést lezáró felsőfokú oklevelek elismerésének általános rendszeréről szóló, 1988. december 21‑i tanácsi
         irányelv [HL 1989. L 19., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 337.o.]) irányelv 4. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjában foglalt feltételek alól. »Tényleges és rendszeres tevékenység« alatt a tevékenység tényleges, megszakítás nélküli
         végzését kell érteni, figyelmen kívül hagyva a mindennapi élet eseményeiből adódó megszakításokat.

      […]
      3)      A saját országa szakmai címével a fogadó tagállamban legalább három éven át ténylegesen és rendszeresen működő ügyvéd, aki
         azonban az adott tagállam jogában három évnél rövidebb ideig működött, a tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságától engedélyt
         kaphat a fogadó tagállam ügyvédi szakmájába [helyesen: hivatásrendjébe] történő bebocsátásra, valamint jogot szerezhet az
         adott tagállamban hivatásának a megfelelő szakmai címmel történő gyakorlására anélkül, hogy a 89/48 […] irányelv 4. cikke
         (1) bekezdésének b) pontjában említett feltételeket teljesítette volna, az alábbiakban megállapított feltételek és eljárások
         szerint:

      a)      A fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságának figyelembe kell vennie az ügyvédnek a fenti időszak alatt folytatott
         tényleges és rendszeres szakmai tevékenységét, valamint a fogadó tagállam jogára vonatkozó ismereteket és az abban szerzett
         szakmai tapasztalatot, valamint a fogadó tagállam jogáról, beleértve az ügyvédi hivatás gyakorlásának szabályairól és az ügyvédi
         működésről szóló előadások vagy szemináriumok látogatását is.

      […]”
       A nemzeti jog
      8        Az ügyvédi hivatásról szóló 1991. augusztus 10‑i törvény (loi du 10 août 1991 sur la profession d'avocat, Mémorial A 1991., 1110. o., a továbbiakban: 1991. augusztus 10‑i törvény) 5. cikke értelmében:

      „A Luxemburgi Nagyhercegség valamelyik ügyvédi kamarájának névjegyzékébe történt bejegyzés nélkül senki sem folytathat ügyvédi
         tevékenységet.”

      9        Az 1991. augusztus 10‑i törvény 6. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A névjegyzékbe való bejegyzéshez az illető személynek:
      a)      be kell mutatnia a megfelelő erkölcsi bizonyítványt,
      b)       igazolnia kell a gyakorlati idő elfogadása feltételeinek teljesítését.
      A kamarai tanács kivételesen eltekinthet a gyakorlati idő elfogadásának egyes feltételeitől azon személyek esetében, akik
         szakmai gyakorlatukat saját tagállamukban teljesítették, és legalább öt éves szakmai gyakorlatot tudnak igazolni.

      c)      luxemburgi állampolgársággal vagy az Európai Közösségek valamely tagállamának állampolgárságával kell rendelkeznie. A kamarai
         tanács, az igazságügyminiszter véleményének beszerzését követően, az azon Európai Közösségeken kívüli ország részéről fennálló
         viszonosság igazolása esetén, ahonnan az illető személy származik, eltekinthet ettől a feltételtől. Ugyanez vonatkozik azokra
         a jelöltekre is, akik politikai menekült státuszt kaptak, és a Luxemburgi Nagyhercegség menedékjogát élvezik.

      (2)      Az ügyvédi névjegyzékbe való bejegyzés előtt a jelölteknek a kamara elnöke vagy annak helyettese jelenlétében, a Cour de cassation
         előtt a következő szövegű esküt kell letenniük: »Je jure fidélité au Grand-Duc, obéissance à la Constitution et aux lois de
         l’État; de ne pas m’écarter du respect dû aux tribunaux; de ne conseiller ou défendre aucune cause que je ne croirais pas
         juste en mon âme et conscience.« (»Esküszöm, hogy a Nagyhercegséghez hű leszek, az Alkotmányt és az állam törvényeit tiszteletben
         tartom, a bíróságok iránt kellő tiszteletet tanúsítok, nem adok olyan jogi tanácsot, és nem védek olyan ügyet, amely lelkiismeretem
         és tudomásom szerint a joggal ellentétes.«)”

      10      A bejegyzés e feltételeit az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamokban történő folyamatos
         gyakorlásának elősegítéséről szóló, 1998. február 16‑i 98/5/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek a luxemburgi jogba
         való átültetéséről szóló 2002. november 13‑i törvény (la loi du 13 novembre 2002 portant transposition en droit luxembourgeois
         de la Directive 98/5/CE du Parlement Européen et du Conseil du 16 février 1998 visant à faciliter l’exercice permanent de
         la profession d’avocat dans un État membre autre que celui où la qualification a été acquise, Mémorial A 2002, 3202. o., a továbbiakban: 2002. november 13‑i törvény) 14. cikke módosította, és ez maga után vonta a következő törvények
         módosítását: 1. az ügyvédi hivatásról szóló, módosított 1991. augusztus 10‑i törvény; 2. a társaságok képviseletére vonatkozó
         1999. május 31‑i törvény.

      11      Az említett 14. cikk az 1991. augusztus 10‑i törvény 6. cikke (1) bekezdését egy d) ponttal egészítette ki, amely a következő
         bejegyzési feltételt írja elő:

      „a nyelvhasználatról szóló 1984. február 24‑i törvény értelmében a jogalkotás, a közigazgatás és az igazságszolgáltatás nyelveinek
         ismeretével kell rendelkeznie.”

      12      A jogalkotási nyelvre a nyelvhasználatról szóló, 1984. február 24‑i törvény (loi du 24 février 1984 sur le régime des langues, Mémorial A 1984, 196. o.) 2. cikke vonatkozik, amely a következőképpen rendelkezik:

      „A jogalkotási aktusok és azok végrehajtási rendelkezései francia nyelven kerülnek megszövegezésre. Amennyiben a jogalkotási
         aktus és a végrehajtási rendelkezés mellett annak valamely más nyelvű fordítása is szerepel, kizárólag a francia nyelvű szöveg
         a hiteles.

      Amennyiben az előző bekezdésben nem említett rendelkezéseket valamely állami szerv, önkormányzat vagy közintézmény bocsátja
         ki a franciától eltérő, valamely más nyelven, kizárólag az e szerv által használt nyelvű szöveg a hiteles.

      A jelen cikk nem érinti a nemzetközi egyezmények terén alkalmazandó rendelkezéseket.”
      13      A közigazgatásban és az igazságszolgáltatásban használt nyelvekre a nyelvhasználatról szóló, 1984. február 24‑i törvény 3. cikke
         vonatkozik, amely a következőképpen rendelkezik:

      „A közigazgatási eljárásban, a peres és nemperes eljárások során, valamint az igazságszolgáltatásban a francia, a német és
         a luxemburgi nyelv egyaránt használható, az egyes területekre vonatkozó különös rendelkezések sérelme nélkül.”

      14      A 2002. november 13‑i törvény 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően annak az ügyvédnek, aki a képesítését a Luxemburgi Nagyhercegségtől
         eltérő, valamely más tagállamban szerezte (a továbbiakban: európai ügyvéd), ez utóbbi tagállam valamely ügyvédi kamarájának
         névjegyzékében kell szerepelnie ahhoz, hogy ott az eredeti szakmai címével gyakorolhassa tevékenységét.

      15      Ugyanezen törvény 3. cikkének (2) bekezdése értelmében:

      „A Luxembourgi Ügyvédi Kamara tanácsa, amelyet az európai ügyvéd az iránti kérelemmel keres meg, hogy tevékenységét az eredeti
         szakmai címét viselve gyakorolhassa, bejegyzi az európai ügyvédet a kamara névjegyzékébe, a kamarai tanács számára az arról
         való meggyőződést szolgáló személyes elbeszélgetést követően, hogy az európai ügyvéd legalább az 1991. augusztus 10‑i törvény
         6. cikke (1) bekezdése d) pontja szerinti nyelvek ismeretével rendelkezik, és amennyiben az 1991. augusztus 10‑i törvény 6. cikke
         (1) bekezdésének a) pontjában, c) pontjának első mondatában és d) pontjában foglalt iratok, valamint az érintett európai ügyvéd
         saját tagállamának hatáskörrel rendelkező hatóságánál történt bejegyzése igazolásának benyújtása megtörtént. […]

      […]”
      16      A 2002. november 13‑i törvény 3. cikkének (3) bekezdése szerint az ugyanezen cikk (2) bekezdésében foglalt, bejegyzést megtagadó
         határozatot megfelelően indokolni kell, és azt közölni kell az érintett ügyvéddel, valamint azzal szemben „az 1991. augusztus
         10‑i törvény 26. cikkének (7) és azt követő bekezdéseiben foglalt, ott meghatározott feltételek és eljárások szerinti jogorvoslati
         lehetőségek” állnak rendelkezésre.

      17      Az 1991. augusztus 10‑i törvény 26. cikkének (7) bekezdése az érintett számára, többek között az ügyvédi névjegyzékbe való
         bejegyzés megtagadása esetén, biztosítja a fegyelmi és ügyviteli tanácshoz való fordulás lehetőségét.

      18      E szerv összetételére ugyanezen törvény 24. cikke vonatkozik, amely a következőket mondja ki:

      „(1)      Jelen törvény értelmében létrejön a fegyelmi és ügyviteli tanács, amely az I. ügyvédi névjegyzékben szereplő öt ügyvédből
         áll, akik közül négyet a Luxembourgi Ügyvédi Kamara közgyűlése, egyet pedig a Diekirchi Ügyvédi Kamara közgyűlése választ
         meg egyszerű többséggel. A Luxembourgi Ügyvédi Kamara közgyűlése négy póttagot, a Diekirchi Ügyvédi Kamara közgyűlése pedig
         egy póttagot választ. Az aktív tagot akadályoztatása esetén annak a kamarának a póttagja helyettesíti – szolgálati rangsor
         szerint –, amelynek az illető a tagja, az illető saját kamarája póttagjainak akadályoztatása esetén pedig a másik kamara póttagja.

      (2)      A tagok megbízatása a megválasztásukat követő szeptember 15‑től számított két évre szól. Az aktív tag vagy a póttag helyének
         megüresedése esetén annak helyettesét a fegyelmi és ügyviteli tanács kooptálással választja ki. Az aktív tag és a kooptálással
         kiválasztott póttag megbízatása addig az időpontig tart, ameddig annak a megválasztott tagnak a megbízatása szól, akit helyettesít.
         A fegyelmi és ügyviteli tanács tagjai újraválaszthatók.

      (3)      A fegyelmi és ügyviteli tanács elnököt és alelnököt választ. Amennyiben az elnök vagy az alelnök akadályoztatva van, a tanács
         elnökségét a szolgálati rangsor szerinti legrégebbi címmel rendelkező tag látja el. A tanács legfiatalabb tagja látja el a
         titkári teendőket.

      (4)      A fegyelmi és ügyviteli tanács tagjainak luxemburgi állampolgársággal kell rendelkezniük, legalább öt éve szerepelniük kell
         az I. ügyvédi névjegyzékben, és nem lehetnek tagjai a kamara valamely más tanácsának.

      (5)      Amennyiben a fegyelmi és ügyviteli tanácsot az előbbiek szerinti módon nem lehet létrehozni, tagjait a kamara azon tanácsa
         jelöli ki, amelynek a helyettesítendő tagok a tagjai.”

      19      Az 1991. augusztus 10‑i törvény 28. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a fegyelmi és ügyviteli tanács határozataival szemben
         fellebbezésnek van helye.

      20      A 2002. november 13‑i törvény előtti változata szerint e cikk (2) bekezdése a következőképpen rendelkezett:

      „E célból létrejön a fegyelmi és ügyviteli fellebbezési tanács, amely a Cour d'appel (fellebbviteli bíróság) két bírájából,
         és egy, az I. ügyvédi névjegyzékben szereplő ügyvédülnökből áll.

      A bírákat és az őket helyettesítő póttagokat, valamint a tanács titkárát a nagyherceg rendeletével, a Cour supérieure de justice
         (legfelsőbb bíróság) előtt, két éves időtartamra nevezik ki. Javadalmazásuk a nagyherceg rendeletében kerül meghatározásra.

      Az ülnöki tisztet betöltő ügyvédet és az őt helyettesítő póttagot a nagyherceg rendeletével, két éves időtartamra nevezik
         ki, és őket a kamara egyes tanácsai által minden egyes posztra az I. ügyvédi névjegyzékben legalább öt éve szereplő, legalább
         három kiválasztott ügyvéd nevét tartalmazó listáról választják ki.

      Az ülnöki megbízatás összeférhetetlen a kamara valamelyik tanácsában vagy a fegyelmi és ügyviteli tanácsban vállalt tagsággal.
      A fegyelmi és ügyviteli fellebbezési tanács a Cour supérieure de justice székhelyén található, ahol egyúttal a titkársági
         szolgálat is működik.”

      21      A 2002. november 13‑i törvény 14. cikkével módosított 1991. augusztus 10‑i törvény 28. cikkének (2) bekezdése a módosítást
         követően a következőképpen rendelkezik:

      „E célból létrejön a fegyelmi és ügyviteli fellebbezési tanács, amely a Cour d'appel (fellebbviteli bíróság) két bírájából,
         és három, az I. ügyvédi névjegyzékben szereplő ügyvédülnökből áll.

      […]
      Az ülnöki tisztet betöltő ügyvédeket és az őket helyettesítő póttagokat a nagyherceg rendeletével, két éves időtartamra nevezik
         ki, és őket a kamara egyes tanácsai által minden egyes posztra az I. ügyvédi névjegyzékben legalább öt éve szereplő, legalább
         öt kiválasztott ügyvéd nevét tartalmazó listáról választják ki.

      […]
      A fegyelmi és ügyviteli fellebbezési tanács üléseinek elnökségét a szolgálati rangsor szerinti rangidős bíró látja el.”
      22      A 2002. november 13‑i törvény 14. cikkével módosított 1991. augusztus 10‑i törvény 8. cikkének (3) bekezdése értelmében az
         egyes kamarák ügyvédi névjegyzéke négy jegyzékből áll, nevezetesen:

      „1.      az 5. és 6. cikk feltételeinek megfelelő, és a törvény által előírt gyakorlat végén sikeresen vizsgát tett ügyvédek nevét
         tartalmazó I. névjegyzék;

      2.      az 5. és 6. cikk feltételeinek megfelelő ügyvédek nevét tartalmazó II. névjegyzék;
      3.      a tiszteletbeli ügyvédek nevét tartalmazó III. névjegyzék;
      4.      a tevékenységüket az eredeti szakmai címüket használva gyakorló ügyvédek nevét tartalmazó IV. névjegyzék.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatali kérdések
      23      G. J. Wilson brit állampolgársággal rendelkező ügyvéd (barrister). 1975 óta tagja az angliai és walesi ügyvédi kamarának.
         1994 óta folytat ügyvédi tevékenységet Luxembourgban.

      24      2003. április 29‑én G. J. Wilsont a kamarai tanács a 2002. november 13‑i törvény 3. cikkének (2) bekezdése szerinti személyes
         elbeszélgetésre hívta be.

      25      2003. május 7‑én G. J. Wilson e személyes elbeszélgetésen egy luxembourgi ügyvéd kíséretében jelent meg, a kamarai tanács
         azonban megtagadta, hogy ez utóbbi személy részt vegyen az említett elbeszélgetésen.

      26      A 2003. május 14‑i ajánlott levélben a kamarai tanács közölte G. J. Wilsonnal azon határozatát, miszerint megtagadja a tevékenységüket
         eredeti szakmai címüket használva gyakorló ügyvédek IV. névjegyzékébe történő bejegyzését. E határozatot a következőképpen
         indokolta:

      „Mivel a kamarai tanács önt előzetesen tájékoztatta arról, hogy nem engedélyezi másik ügyvéd olyan részvételét, amelyet a
         törvény nem tesz lehetővé, ön pedig megtagadta a szóbeli elbeszélgetésen […] ügyvéd úr jelenléte nélkül való részvételt; ezért
         a kamarai tanács nem tudott meggyőződni arról, hogy ön az 1991. augusztus 10‑i törvény 6. cikke (1) bekezdése d) pontjának
         megfelelően rendelkezik‑e a megfelelő nyelvismeretekkel  […].”

      27      E levélben a kamarai tanács arról értesítette G. J. Wilsont, hogy „az 1991. augusztus 10‑i törvény 26. cikke (7) bekezdésének
         megfelelően, a jelen határozat a fegyelmi és ügyviteli tanácshoz (Boîte Postale 575, L-1025 Luxembourg) benyújtott fellebbezési
         kérelemmel a jelen határozat kézhezvételétől számított negyven napon belül megtámadható.”

      28      2003. július 28‑i kérelmével G. J. Wilson ezen megtagadó határozattal szemben hatályon kívül helyezés iránt keresetet nyújtott
         be a luxembourgi közigazgatási bírósághoz.

      29      2004. május 13‑i ítéletében e bíróság megállapította hatáskörének hiányát az említett kereset elbírálására.

      30      A közigazgatási bíróság hivatalához 2004. június 22‑én érkezett kérelmével G. J. Wilson ezen ítélettel szemben fellebbezést
         nyújtott be.

      31      A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az a kérdés, hogy a luxemburgi jogalkotás által létrehozott fellebbezési eljárás
         összhangban van‑e a 98/5 irányelv 8. cikkével, közvetlenül visszahat a közigazgatási bíróságoknak az alapeljárásbeli jogvita
         elbírálására való hatáskörének kérdésére. Az ügy érdemével kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a
         luxemburgi jog azon rendelkezései, amelyek bevezetik a nyelvismeret ellenőrzését azon európai ügyvédek esetében, akik tevékenységüket
         Luxemburgban óhajtják gyakorolni, összeegyeztethető‑e a közösségi joggal.

      32      E körülményekre tekintettel, a Cour administrative felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A […] 98/5 irányelv 9. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan jogorvoslati eljárás, mint a 2002. november
         13‑i törvénnyel módosított 1991. augusztus 10‑i törvény által bevezetett eljárás?

      2)      Pontosabban: az olyan fellebbviteli szervek, mint a fegyelmi és ügyviteli tanács vagy a fegyelmi és ügyviteli fellebbezési
         tanács, a »belső jog szerinti bírósági jogorvoslati fórumnak« minősülnek‑e a 98/5 irányelv 9. cikke értelmében, és e cikket
         úgy kell‑e értelmezni, mint amellyel ellentétes az olyan jogorvoslati lehetőség, amely előírja az ilyen jellegű szervhez vagy
         szervekhez való fordulást azt megelőzően, hogy valamely jogkérdéssel kapcsolatban megnyílna [az említett cikk értelmében vett]
         »bírósághoz« való fordulás lehetősége?

      3)      Joga van‑e valamely tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságainak egy másik tagállam ügyvédjének az [98/5] irányelv 5. cikkében
         meghatározott tevékenységei eredeti szakmai címének használatával való állandó jelleggel történő gyakorlásának jogát ahhoz
         a feltételhez kötni, hogy az rendelkezzen [az előbbi] tagállam nyelveinek ismeretével?

      4)      Konkrétan, a hatáskörrel rendelkező hatóságok támaszthatnak‑e olyan feltételt, hogy a hivatás gyakorlásának e joga ahhoz legyen
         kötött, hogy az ügyvédnek a fogadó tagállam minden egyes (vagy azok közül több) nyelvéből szóbeli elbeszélgetésen kell részt
         vennie annak érdekében, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság meggyőződhessen arról, hogy az ügyvéd rendelkezik‑e a három
         nyelv mindegyikének ismeretével, és ha igen, akkor – ha egyáltalán léteznek – melyek a szükséges eljárási garanciák?”

       Az első és a második kérdésről
       A Bíróságnak az e kérdések megválaszolására való hatásköre és a kérdések elfogadhatósága
      33      A luxembourgi ügyvédi kamara, amelyet a luxemburgi kormány is támogat, azt állítja, hogy az első két kérdés elbírálására a
         Bíróságnak nincs hatásköre. Ugyanis az első két kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság a 98/5 irányelv 9. cikkének értelmezését
         kéri a nemzeti rendelkezésekre tekintettel. Tehát állítása szerint a Bíróságnak nincs hatásköre sem a nemzeti rendelkezések
         közösségi joggal való összeegyeztethetőségének vizsgálatára, sem e rendelkezések értelmezésére.

      34      Az bizonyos, hogy a Bíróság nem dönthet az EK 234. cikk alapján indított eljárásban a belső jogszabályoknak a közösségi jogi
         rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről (lásd különösen a C‑130/93. sz. Lamaire‑ügyben 1994. július 7‑én hozott ítélet
         [EBHT 1994., I‑3215. o.] 10. pontját). Ezenkívül az említett cikk által létrehozott bírósági együttműködési rendszer keretében,
         a nemzeti rendelkezések értelmezése a nemzeti bíróságok, és nem a Bíróság hatáskörébe tartozik (lásd különösen a C‑37/92. sz.,
         Vanacker és Lesage ügyben 1993. október 12‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑4947. o.] 7. pontját).

      35      Ezzel szemben a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan, a közösségi
         jog releváns értelmezésére vonatkozó szempontról, amelyek lehetővé teszik számára a belső jogszabályoknak a közösségi jogi
         rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségének értékelését (lásd különösen a fent hivatkozott Lamaire‑ügyben hozott ítélet
         10. pontját).

      36      Jelen esetben az első két kérdés a 98/5 irányelv 9. cikkének olyan értelmezésére irányuló kérelem, amely lehetővé teszi a
         kérdést előterjesztő bíróság számára a luxemburgi jogalkotás által létrehozott jogorvoslati eljárás e cikkel való összeegyeztethetőségének
         értékelését. Következésképpen a kérdések a Bíróság hatáskörébe tartoznak.

      37      A luxembourgi ügyvédi kamara többek között azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem tartalmaz ismertetést
         a szóban forgó, alapeljárásbeli fellebbviteli szervek jellegéről, összetételéről és működéséről, ami gátolja a Bíróságot abban,
         hogy hasznos választ adjon a kérdést előterjesztő bíróság számára az első két kérdéssel kapcsolatban.

      38      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, annak érdekében, hogy a közösségi jognak
         a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezéséhez el lehessen jutni, ez utóbbinak meg kell határoznia azon ténybeli és szabályozási
         keretet, amelybe az általa feltett kérdés illeszkedik, vagy legalábbis ki kell fejtenie azon ténybeli feltevéseket, amelyeken
         e kérdések alapulnak (lásd különösen a Bíróságnak C‑67/96. sz. Albany‑ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
         I‑5751. o.] 39. pontját és C‑51/96. és C‑191/97. sz., Deliège egyesített ügyekben 2000. április 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2000.,
         I‑2549. o.] 30. pontját).

      39      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban szolgáltatott információknak nemcsak azt kell lehetővé tenniük a Bíróság
         számára, hogy hasznos választ adhasson, hanem lehetőséget kell adniuk a tagállamok kormányainak, valamint más érdekelt feleknek
         is arra, hogy – a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően – előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróságra hárul e lehetőség
         védelmének biztosítása, tekintettel arra, hogy az említett rendelkezés értelmében az érdekelt felekkel csak az előzetes döntéshozatalra
         utaló határozatokat közlik (lásd különösen a fent hivatkozott Albany‑ügyben hozott ítélet 40. pontját és a C‑145/03. sz. Keller‑ügyben
         2005. április 12‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2529. o.] 30. pontját).

      40      Jelen esetben, egyrészt az alapeljárásban résztvevő felek, a tagállamok kormányai és az Európai Közösségek Bizottsága által
         előterjesztett észrevételekből az következik, hogy ők hasznosan tudtak állást foglalni az első két kérdéssel kapcsolatban.

      41      Másrészt, a Bíróság szerint őt megfelelően tájékoztatták a kérdést előterjesztő határozatban és az észrevételekben azon információkról,
         amelyek számára ahhoz szükségesek, hogy hasznosan válaszolja meg a feltett kérdéseket.

      42      A fentiekből következik, hogy a Bíróságnak az első két kérdést meg kell válaszolnia.

       Az ügy érdeméről
      43      Az első két kérdéssel, amelyeket célszerű együtt tárgyalni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kéri a Bíróságot,
         hogy értelmezze a 98/5 irányelv 9. cikke értelmében vett belső jog szerinti bírósági jogorvoslat fogalmát az olyan jogorvoslati
         eljárás tekintetében, mint a luxemburgi szabályozás által kialakított eljárás.

      44      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 98/5 irányelv 9. cikke előírja, hogy a fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező
         hatóságainak olyan határozatai ellen, amellyel a tevékenységét eredeti szakmai címével gyakorolni kívánó ügyvéd bejegyzését
         megtagadja, a belső jog szerinti bírósági jogorvoslatnak van helye.

      45      E rendelkezésből következik, hogy a tagállamok kötelesek azon intézkedések meghozatalára, amelyek kellőképpen hatékonyak a
         98/5 irányelv céljának megvalósításához, és azokat olyan módon meghozni, hogy az így keletkező jogokra az érintett személyek
         eredményesen hivatkozhassanak a nemzeti bíróságok előtt (lásd analógiaként a 222/84. sz. Johnston‑ügyben 1986. május 15‑én
         hozott ítélet [EBHT 1986., 1651. o.] 17. pontját).

      46      Így tehát – ahogyan azt a francia kormány és a Bizottság is kiemelte – az említett rendelkezés által előírt bírósági felülvizsgálat
         a közösségi jog általános elvének kifejeződése, amely a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból ered, és amely megerősítésére
         az Emberi Jogok és Alapvető Szabadságok Védelméről szóló Európai Egyezmény 6. és 13. cikkében került sor (lásd különösen a
         Bíróság fent hivatkozott Johnston‑ügyben hozott ítéletének 18. pontját; a 222/86. sz., Heylens és társai ügyben 1987. október
         15‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 4097. o.] 14. pontját; a C‑424/99. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2001. november
         27‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑9285. o.] 45. pontját és a C‑459/99. sz. MRAX‑ügyben 2002. július 25‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2005., I‑6591. o.] 101. pontját).

      47      Annak érdekében, hogy a 98/5 irányelvben foglalt jogok hatékony bírósági védelme biztosított legyen, az ezen irányelv 3. cikkében
         foglalt, bejegyzést megtagadó határozatokkal szembeni fellebbezés elbírálása céljából megkeresett fórumnak meg kell felelnie
         a közösségi jog által meghatározott értelemben vett bíróság fogalmának.

      48      Az említett fogalmat a Bíróság az EK 234. cikk értelmében vett nemzeti bíróság fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlata szerint
         egyes olyan tényezők kimondásával írta körül, amelyeknek az adott fórumnak meg kell felelnie, és amelyek közé tartozik az,
         hogy a törvény alapján jött‑e létre, állandó jelleggel működik‑e, hatásköre kötelező jellegű‑e, az eljárása kontradiktórius
         jellegű‑e, és jogszabályokat alkalmaz‑e (lásd ebben az értelemben különösen a Bíróság 61/65. sz. Vaassen-Göbbels‑ügyben 1966.
         június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1966., 377. o.] 395. pontját és a C‑54/96. sz., Dorsch Consult ügyben 1997. szeptember
         17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4961. o.] 23. pontját), valamint hogy független‑e és pártatlan‑e (lásd ebben az értelemben
         különösen a Bíróság 14/86. sz., Pretore di Salò kontra X ügyben 1987. június 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 2545. o.]
         7. pontját; a 338/85. sz. Pardini‑ügyben 1988. április 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1988., 2041. o.] 9. pontját és a C‑17/00. sz.
         De Coster‑ügyben 2001. november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑9445. o.] 17. pontját).

      49      A függetlenség fogalma, amely az ítélethozatali tevékenység elengedhetetlen része, mindenekelőtt azt jelenti, hogy az érintett
         fórum ahhoz a hatósághoz képest, amely a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta, kívülállónak minősüljön (lásd ebben
         az értelemben különösen a Bíróság C‑24/92. sz. Corbiau‑ügyben 1993. március 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1993., I‑1277. o.]
         15. pontját és a C‑516/99. sz. Schmid‑ügyben 2002. május 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑4573. o.] 36. pontját).

      50      A függetlenség fogalma többek között két szemponttól függ.

      51      Az első, külső szempont azt feltételezi, hogy a fórum védett legyen az olyan külső beavatkozástól vagy nyomástól, amely veszélyeztetheti
         tagjai ítéletalkotásának függetlenségét az eléjük kerülő jogvitát illetően (lásd ebben az értelemben a Bíróságnak a C‑103/97. sz.,
         Köllensperger és Atzwanger ügyben 1999. február 4‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑551. o.] 21. pontját és a C‑407/98. sz.,
         Abrahamsson és Anderson ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑5539. o.] 36. pontját; lásd még ugyanezen
         értelemben az EJEB Campbell és Fell kontra Egyesült Királyság ügyben 1984. június 28‑án hozott ítéletének [A. sorozat, 80. szám]
         78. §-át). Ezen ilyen külső tényezőkkel szembeni nélkülözhetetlen szabadság megkövetel bizonyos olyan megfelelő garanciákat,
         mint az elmozdíthatatlanság, amelyek az ítélethozatal feladatával megbízott személyek védelmére szolgálnak (lásd ebben az
         értelemben a Bíróság C‑9/97. és C‑118/97. sz., Jokela és Pitkäranta ügyben 1998. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
         I‑6267. o.] 20. pontját).

      52      A második, belső szempont a pártatlanság fogalmát öleli fel, és egyenlő távolságtartást jelent a jogvitában részt vevő felektől,
         illetve e felek azon érdekeitől, amelyek a jogvita tárgyát képezik. E szempont megkívánja az objektivitást (lásd ebben az
         értelemben, a fent hivatkozott Abrahamsson és Anderson ügyben hozott ítélet 32. pontját), valamint azt, hogy a jogvita megoldása
         során a jogszabály szigorú alkalmazásán kívül semmilyen más érdek ne érvényesüljön.

      53      Ezek a függetlenségi és pártatlansági garanciák olyan szabályok meglétét igénylik – különösen ami a fórum összetételét, a
         kinevezést, a megbízatás időtartamát, valamint az elfogultsági okokat, a kizárási okokat, és a tagok elmozdítását illeti –,
         amelyek az e fórum illetékessége alá tartozó személyek számára biztosítják minden jogos kétség kizárását az említett fórum
         befolyásolhatatlanságát illetően a külső tényezőkkel szemben, valamint semlegességét az ütköző érdekek vonatkozásában (lásd
         e tekintetben a fent hivatkozott Dorsch Consult ügyben hozott ítélet 36. pontját; a Köllensperger és Atzwanger ügyben hozott
         ítélet 20–30. pontját; valamint a De Coster‑ügyben hozott ítélet 18–21. pontját; lásd még ebben az értelemben az EJEB De Cubber
         kontra Belgium ügyben 1984. október 26‑án hozott ítéletének [A. sorozat, 86. szám] 24. §-át).

      54      Jelen esetben a fegyelmi és ügyviteli tanács összetételére – ahogyan azt az 1991. augusztus 10‑i törvény 24. cikke meghatározza –
         az jellemző, hogy abban kizárólag luxemburgi állampolgárságú ügyvédek vannak jelen, akiknek a neve szerepel az I. ügyvédi
         névjegyzékben – nevezetesen azon ügyvédek névjegyzékében, akik luxemburgi szakmai címüket viselve gyakorolják tevékenységüket
         és a gyakorlati idő végén sikeresen vizsgát tettek –, és akiket a Luxembourgi és a Diekirch‑i Ügyvédi Kamara közgyűlése megválasztott.

      55      Ami a fegyelmi és ügyviteli fellebbezési tanácsot illeti, az 1991. augusztus 10‑i törvény 28. cikke (2) bekezdésének a 2002.
         november 13‑i törvény 14. cikkével történt módosítása jelentős súlyt fektet – a hivatásos bírákhoz képest – az ülnök tagokra,
         akiknek ugyenezen jegyzékben kell szerepelniük, és akiket a jelen ítélet előző pontjában foglalt kamarák tanácsai jelölnek
         ki.

      56      Ahogyan arra a főtanácsnok indítványának 47. pontjában rámutatott, a kamarai tanács – amelynek tagjai az 1991. augusztus 10‑i
         törvény 16. cikke értelmében olyan ügyvédek, akiknek a neve szerepel az I. ügyvédi névjegyzékben – bírálja el az európai ügyvédkénti
         bejegyzést megtagadó, felülvizsgálat alá vont határozatokat elsőfokon egy olyan szerv által, amely kizárólag az e jegyzékben
         szereplő ügyvédekből áll, majd másodfokon egy olyan szerv által, amely többségében szintén ilyen ügyvédekből áll.

      57      Az az európai ügyvéd, akinek a IV. ügyvédi névjegyzékbe történő bejegyzését a kamarai tanács megtagadta, e körülmények között
         jogosan feltételezheti azt, hogy az adott esettől függően, e szervek tagjainak egésze vagy többsége az övével ellentétes érdekekkel
         rendelkezik, nevezetesen azzal, hogy megerősítse azt a határozatot, amellyel a piacról eltávolítanak egy olyan versenytársat,
         aki szakmai képesítését valamely más tagállamban szerezte, és joggal tarthat attól, hogy a szóban forgó érdekek viszonylatában
         nem lesz meg az egyenlő távolság (lásd ebben az értelemben az EJEB Langborger kontra Svédország ügyben 1989. június 22‑én
         hozott ítéletének  [A. sorozat, 155. szám] 35. §-át).

      58      A szervek összetételére vonatkozó, az alapeljárásban szóban forgókhoz hasonló szabályok ezért nem tűnnek olyan jellegűeknek,
         mint amelyek megfelelő pártatlanságot biztosítanak.

      59      A luxembourgi ügyvédi kamara állításával ellentétben, az ezen összetételre vonatkozó szabályokhoz fűződő aggodalmakon nem
         javít az a jogorvoslati lehetőség, amelyet az 1991. augusztus 10‑i törvény 29. cikkének (1) bekezdése a fegyelmi és ügyviteli
         fellebbezési tanács határozataival szemben biztosít.

      60      Ugyanis a 98/5 irányelv 9. cikke, ha nem is zárja ki a valamely nem bírósági szerv előtti előzetes jogorvoslatot, nem rendelkezik
         úgy, hogy a bírósági útnak az érdekelt számára csak egy más jellegű jogorvoslat esetleges kimerítését követően kell rendelkezésre
         állnia. Mindenesetre, amennyiben a nemzeti jogszabály egy nem bírósági szerv előtti jogorvoslatról rendelkezik, az említett
         9. cikk megkívánja a közösségi jog értelmében vett olyan bírósághoz történő ésszerű határidőn belüli tényleges fordulás lehetőségét
         (lásd analógiaként a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P.–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz.,
         Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002.,
         I‑8375. o.] 180–205. és 223–234. pontját), amely mind a ténybeli, mind a jogi elemeket illetően hatáskörrel rendelkezik az
         ügy elbírálására.

      61      Tehát függetlenül attól a kérdéstől, hogy a két, nem bírósági szervhez való előzetes fordulás összebékíthető‑e az ésszerű
         határidő követelményével, a Luxemburgi Nagyhercegség Cour de cassation-ja hatáskörét a jogkérdésekre korlátozva értelmezte,
         olyannyira, hogy így nem rendelkezett korlátlan igazságszolgáltatási jogkörrel (lásd ebben az értelemben az EJEB Incal kontra
         Törökország ügyben 1998. június 9‑én hozott ítéletének [Recueil des arrêts et décisions 1998‑IV, 1547. o.] 72. §-át).

      62      A fentiekre tekintettel az első két kérdést úgy kell megválaszolni, hogy a 98/5 irányelv 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy
         azzal ellentétes az olyan jogorvoslati eljárás, amelynek keretében az említett irányelv 3. cikkében foglalt bejegyzést megtagadó
         határozat elsőfokon egy olyan szerv előtt támadható meg, amely kizárólag a tevékenységüket a fogadó tagállam szakmai címét
         viselve gyakorló ügyvédekből áll, másodfokon pedig egy olyan szerv előtt, amely többségében ugyanilyen ügyvédekből áll, amikor
         az e tagállam legfelsőbb bírósága előtti semmisségi panasz a bírósági felülvizsgálatot nem a ténykérdésben, hanem kizárólag
         jogkérdésben teszi lehetővé.

       A harmadik és a negyedik kérdésről
      63      Harmadik és negyedik kérdésében – melyeket célszerű együtt vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ,
         hogy adott esetben a közösségi jog milyen feltételek esetén teszi lehetővé a fogadó tagállam számára azt, hogy az ügyvédi
         tevékenységnek az említett tagállamban a saját tagállam szakmai címét használva állandó jelleggel történő gyakorlását annak
         ellenőrzésétől tegye függővé, hogy az ügyvéd rendelkezik‑e e tagállam nyelveinek ismeretével.

      64      E tekintetben, ahogyan az a 98/5 irányelv (6) preambulumbekezdéséből következik, az irányelv révén a közösségi jogalkotó különösen
         a hatáskörrel rendelkező hatóságoknál történő bejegyzés nemzeti szabályainak azon eltéréseit óhajtotta megszüntetni, amelyek
         egyenlőtlenségeknek és a szabad mozgás akadályainak forrását képezték (lásd még ebben az értelemben a Bíróság C‑168/98. sz.,
         Luxemburg kontra Parlament és Tanács ügyben 2000. november 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑9131. o.] 64. pontját).

      65      E körülmények között, a 98/5 irányelv 3. cikke előírja a tevékenységét a szakmai képesítésének megszerzése szerinti tagállamtól
         eltérő tagállamban gyakorolni kívánó ügyvéd számára, hogy ez utóbbi a tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál bejegyeztesse
         magát, amelynek be kell jegyeznie az ügyvédet, „ha az ügyvéd bemutatja a saját tagállamának hatáskörrel rendelkező hatóságánál
         történt bejegyzését bizonyító igazolást”.

      66      Figyelembe véve a 98/5 irányelv célját, amelyre a jelen ítélet 64. pontjában emlékeztettünk, – az Egyesült Királyság Kormányához
         és a Bizottsághoz hasonlóan – meg kell állapítani, hogy a közösségi jogalkotó az említett irányelv 3. cikkében az általa biztosított
         jog érvényesítéséhez szükséges előfeltételek teljes harmonizációját kívánta megvalósítani.

      67      Így tehát a saját tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történt bejegyzés igazolásának a fogadó tagállam hatáskörrel
         rendelkező hatóságánál történő bemutatása az egyetlen olyan feltétel, amelyhez a fogadó tagállam az érdekelt bejegyzését kötheti,
         és amely szerint ő ez utóbbi tagállamban saját tagállamának szakmai címét viselve gyakorolhatja tevékenységét.

      68      Ezen elemzést megerősítette az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamokban történő folyamatos
         gyakorlásának elősegítéséről szóló európai parlamenti és a tanácsi irányelvtervezet (COM(94) 572 végleges) indokolása, amelyben,
         a 3. cikkhez fűzött kommentár kimondja, hogy: „[a fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő] bejegyzésre
         joga van, mihelyt a kérelmező bemutatja a saját tagállamának hatáskörrel rendelkező hatóságánál történt bejegyzésének igazolását”.

      69      Így tehát, ahogyan azt a Bíróság már korábban kiemelte, a közösségi jogalkotónak – figyelemmel a migráns ügyvédek meghatározott
         kategóriája alapvető letelepedési szabadsága gyakorlásának megkönnyítésére – tartózkodnia kell attól, hogy az érdekeltek ismereteire
         vonatkozó előzetes ellenőrzési rendszert részesítsen előnyben (lásd a fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament és Tanács
         ügyben hozott ítélet 43. pontját).

      70      Ezért a 98/5 irányelv nem engedi meg, hogy az európai ügyvédnek a fogadó tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő
         bejegyzése egy olyan elbeszélgetéshez legyen köthető, amely az említett hatóság számára lehetővé teszi, hogy meggyőződjön
         arról, hogy az érdekelt rendelkezik‑e a tagállam nyelveinek ismeretével.

      71      Ahogyan azt G. J. Wilson, az Egyesült Királyság Kormánya és a Bizottság kiemelte, az európai ügyvéd ismereteinek – különösen
         nyelvi ismereteinek – előzetes ellenőrzésének rendszeréről való lemondás mindenképpen következik a 98/5 irányelv alapján azon
         szabályokból, amelyek a jogalanyok védelmét és a hatékony igazságszolgáltatást kívánják biztosítani a Közösségben elfogadható
         szinten (lásd a fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet 32. és 33. pontját).

      72      Így a 98/4 irányelv 4. cikkében az európai ügyvédek számára előírt azon kötelezettségnek, hogy hivatásukat a fogadó tagállamban
         saját tagállamuk szakmai címét használva kell gyakorolniuk, az irányelv (9) preambulumbekezdése szerint az a célja, hogy lehetővé
         tegye a különbségtételt közöttük és az említett tagállamban képesítést szerzett ügyvédek között, annak érdekében, hogy az
         érintett ügyfelek tájékoztatást kapjanak arról a tényről, hogy az a szakember, akire érdekeik védelmét kívánják bízni, képesítését
         nem ebben a tagállamban szerezte (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament és Tanács ügyben
         hozott ítélet 34. pontját), és nem feltétlenül rendelkezik az ügyének viteléhez szükséges megfelelő – különösen nyelvi – ismeretekkel.

      73      Ami a bíróságok előtti felek képviseletével és védelmével kapcsolatos tevékenységeket illeti, a tagállamok számára megengedett,
         hogy – a 98/5 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének megfelelően – előírják a tevékenységüket a saját tagállamuk szakmai címét
         használva gyakorló európai ügyvédeknek, hogy a megkeresett bíróság előtt rendszeresen eljárni jogosult másik ügyvéddel, aki
         szükség esetén felelősségre vonható, vagy a bíróság előtt eljáró „avoué”‑val (fellebbviteli bíróságok mellett működő jogi
         képviselővel) együttműködve járjon el. Ez a lehetőség biztosítja az európai ügyvédnek a fogadó tagállam igazságszolgáltatásban
         használatos nyelveinek ismeretére vonatkozó esetleges hiányosságainak kiküszöbölését.

      74      A 98/5 irányelv 6. és 7. cikkének értelmében az európai ügyvédnek nemcsak a saját tagállama, hanem a fogadó tagállam szakmai
         és etikai szabályait is tiszteletben kell tartania, aminek az elmulasztása fegyelmi szankciókat és szakmai felelősségének
         megállapítását vonja maga után (lásd a fent hivatkozott Luxemburg kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet 36–41. pontját).
         Az ügyvédekre alkalmazandó etikai szabályok között leggyakrabban – az Európai Unió Ügyvédi Kamaráinak Tanácsa (CCBE) által
         elfogadott szakmai etikai kódexben foglaltakhoz hasonlóan – az a fegyelmi szempontból szankcionált kötelezettség szerepel,
         hogy az ügyvéd ne vállaljon olyan ügyet, amelyről tudja, vagy tudnia kellene, hogy meghaladja a kompetenciáját, például a
         nyelvi ismereteinek hiánya miatt (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Luxembourg kontra Parlament és Tanács ügyben
         hozott ítélet 42. pontját). Ugyanis a fogadó tagállam ügyfeleivel, közigazgatási hatóságaival és szakmai szervezeteivel folytatott
         párbeszéd, csakúgy, mint az említett tagállam hatóságai által kiadott szakmai etikai szabályok tiszteletben tartása, olyan
         jellegűek, hogy az európai ügyvéd részéről megfelelő nyelvismeretet, vagy annak esetleges hiányosságai esetén segítség igénybevételét
         teszik szükségessé.

      75      Ahogyan azt a Bizottság tette, azt is ki kell emelni, hogy a 98/5 irányelv egyik célja – (5) preambulumbekezdése értelmében –
         annak biztosítása, hogy „az ügyvédek a saját országuk szakmai címeit viselve állandó jelleggel működhessenek a fogadó tagállamban,
         és ez megfelel a jogi szolgáltatásokat igénybevevők szükségleteinek, akik, különösen a belső piac következtében folyamatosan
         gyarapodó kereskedelmi kapcsolatok miatt, jogi tanácsot kérnek a határokon átnyúló ügyletek lebonyolításához, amelyekben a
         nemzetközi, a közösségi és a nemzeti jogszabályok gyakran fedik egymást”. Az ilyen nemzetközi ügyekben, akárcsak az olyan
         ügyekben, amelyek a fogadó tagállamtól eltérő más tagállam jogával kapcsolatosak, nincs feltétlenül szükség a fogadó tagállam
         nyelveinek olyan szintű ismeretére, mint amely annak az ügynek a viteléhez szükséges, amelyben e másik tagállam joga alkalmazandó.

      76      Végül tehát rá kell mutatni arra, hogy az európai ügyvédnek a fogadó tagállam ügyvédeivel azonos megítélése, amelyhez a 98/5
         irányelv (14) preambulumbekezdése értelmében és ezen irányelv 10. cikke alapján az szükségeltetik, hogy az érdekelt ügyvéd
         igazolja, hogy a fogadó tagállam jogával kapcsolatban legalább három éven át ténylegesen és rendszeresen ügyvédi tevékenységet
         folytatott, vagy ennél rövidebb időtartam esetén igazolja mindazon szaktudást, képzést vagy szakmai tapasztalatot, amelyet
         e tagállam jogával kapcsolatban szerzett. Ez az előírás lehetővé teszi a fogadó tagállam hivatásrendjébe beilleszkedni kívánó
         európai ügyvéd számára azt, hogy elsajátítsa az említett tagállam nyelvét vagy nyelveit.

      77      Az előbbiekben kifejtettekre tekintettel, a harmadik és negyedik kérdést úgy kell megválaszolni, hogy a 98/5 irányelv 3. cikkét
         úgy kell értelmezni, hogy a tevékenységét a saját tagállamának szakmai címét használva gyakorolni kívánó ügyvédnek a szakmai
         képesítés megszerzése szerinti tagállamtól eltérő tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő bejegyzése nem köthető
         annak előzetes ellenőrzéséhez, hogy rendelkezik‑e a fogadó tagállam nyelveinek ismeretével.

       A költségekről
      78      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamokban történő folyamatos gyakorlásának elősegítéséről
            szóló, 1998. február 16‑i 98/5/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes
            az olyan jogorvoslati eljárás, amelynek keretében az említett irányelv 3. cikkében foglalt bejegyzést megtagadó határozat
            elsőfokon olyan szerv előtt támadható meg, amely kizárólag a tevékenységüket a fogadó tagállam szakmai címét használva gyakorló
            ügyvédekből áll, másodfokon pedig olyan szerv előtt, amely többségében ugyanilyen ügyvédekből áll, amikor az e tagállam legfelsőbb
            bírósága előtti semmisségi panasz a bírósági felülvizsgálatot nem a ténykérdésben, hanem kizárólag jogkérdésben teszi lehetővé.
      2)      A 98/5 irányelv 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a tevékenységét a saját tagállamának szakmai címét használva gyakorolni
            kívánó ügyvédnek a szakmai képesítés megszerzése szerinti tagállamtól eltérő tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságánál történő
            bejegyzése nem köthető annak előzetes ellenőrzéséhez, hogy rendelkezik‑e a fogadó tagállam nyelveinek ismeretével.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2004. június 10-i ítélete. # Jean-Paul François kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - A fegyelmi eljárás rendje - Fizetési fokozatban visszavetés - A Bizottság épületeinek őrzésére és vagyonvédelmére vonatkozó szerződés - Ésszerű határidő - Büntetőeljárás - Kártérítési kereset. # T-307/01. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2004. június 10.
      T‑307/01. sz. ügy
      Jean-Paul François
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Fizetési fokozatban visszavetés – A Bizottság épületeinek őrzésére és vagyonvédelmére vonatkozó szerződés – Ésszerű határidő – Büntetőeljárás – Kártérítési kereset”
      Teljes szöveg francia nyelven II - 0000
      Tárgy:         Egyrészről a felperest alacsonyabb fizetési fokozatba soroló fegyelmi intézkedést elrendelő 2001. április 5‑i bizottsági határozat
         megsemmisítésére irányuló kérelem, másrészről a felperes szerint általa elszenvedett vagyoni és nem vagyoni kár jóvátételére
         irányuló kérelem.

      Határozat:         Az Elsőfokú Bíróság a felperest alacsonyabb fizetési fokozatba soroló fegyelmi intézkedést elrendelő 2001. április 5‑i bizottsági
         határozatot megsemmisíti. A Bizottság köteles a felperes által elszenvedett nem vagyoni kár jóvátétele címén részére 8 000
         euró összegű kártérítést megfizetni. Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot a teljes költség viselésére kötelezi.

      Összefoglaló
      1.     Tisztviselők ─ A fegyelmi eljárás rendje ─ Fegyelmi eljárás ─ A IX. melléklet 7. cikkében megállapított határidők ─ Az adminisztráció
            ésszerű határidőn belül való eljárásának kötelezettsége ─ Figyelmen kívül hagyás ─ Következmények
      (Személyzeti szabályzat, IX. melléklet, 7. cikk)
      2.     Tisztviselők ─ A fegyelmi eljárás rendje ─ Fegyelmi eljárás megindítása ─ Elévülési idő ─ Hiány ─ Az adminisztráció ésszerű
            határidőn belül való eljárásának kötelezettsége ─ Figyelmen kívül hagyás ─ Következmények
      (Személyzeti szabályzat, IX. melléklet, 86?89. cikk)
      3.     Tisztviselők ─ A fegyelmi eljárás rendje ─ Fegyelmi eljárás ─ Fegyelmi és büntetőeljárás párhuzamos lefolytatása ugyanazon
            tényállás alapján ─ Az adminisztráció azon kötelezettsége, hogy a tisztviselő sorsáról csak a büntetőbíróság jogerős határozatát
            követően döntsön végleges jelleggel
      (Személyzeti szabályzat, 88. cikk, (5) bekezdés; IX. melléklet, 7. cikk, (2) bekezdés)
      4.     Tisztviselők ─ A fegyelmi eljárás rendje ─ Fegyelmi eljárás ─ Fegyelmi és büntetőeljárás párhuzamos lefolytatása ugyanazon
            tényállás alapján ─ A fegyelmi eljárás felfüggesztésének célja ─ A büntetőbíróság által megállapított tényállás alapulvételének
            kötelezettsége ─ A tényeknek a fegyelmi vétség fogalmára tekintettel történő minősítésének lehetősége
      (Személyzeti szabályzat, 88. cikk, (5) bekezdés)
      5.     Tisztviselők ─ Jogok és kötelezettségek ─ Őrzési és vagyonvédelmi szerződés visszaélésszerű alkalmazása ügyviteli feladatokra
            beosztott munkatárs felvételénél ─ Általános, önmagában véve nem csalárd gyakorlat ─ Jelzés vagy elhatárolódás hiánya ─ A
            személyzeti szabályzat alapján fennálló kötelezettségek megszegése ─ Hiány, B besorolási osztályú tisztviselő esetében
      (Személyzeti szabályzat, 11. cikk)
      6.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Kártérítési kereset ─ A megtámadott aktus megsemmisítése, amely nem biztosítja a nem vagyoni kár
            megfelelő jóvátételét ─ Szabálytalan fegyelmi eljárás által okozott nem vagyoni kár
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk)
      1.     Jóllehet a személyzeti szabályzat IX. mellékletének 7. cikkében a fegyelmi eljárás lefolytatására előírt szigorú határidők
         nem elévülési jellegűek, ugyanakkor a gondos ügyintézés olyan szabályát tartalmazzák, amelyek célja – mind az adminisztráció,
         mind a tisztviselők érdekében – az indokolatlan késedelem elkerülése a fegyelmi eljárást befejező határozat elfogadásakor.
         Ezért a fegyelmi jogkör gyakorlójának a fegyelmi eljárást szorgalmasan kell lefolytatnia, és úgy kell eljárnia, hogy minden
         további jogi aktus az előzőhöz képest ésszerű határidőn belül megszülessen. Ezen határidő figyelmen kívül hagyása – amely
         kizárólag az ügy sajátos körülményeinek figyelembevételével ítélhető meg – a határidőn túl elfogadott aktus megsemmisítését
         vonhatja maga után.

      (lásd a 47. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 13/69. sz., Van Eick kontra Bizottság ügyben 1970. február 4-én hozott ítélete (EBHT 1970., 3. o.);
         a Bíróság 228/83. sz., F. kontra Bizottság ügyben 1985. január 29-én hozott ítélete (EBHT 1985., 275. o.); a Bíróság 175/86.
         és 209/86. sz., M. kontra Tanács ügyekben 1988. április 19-én hozott ítélete (EBHT 1988., 1891. o.); az Elsőfokú Bíróság T-26/89. sz.,
         de Compte kontra Parlament ügyben 1991. október 17-én hozott ítéletének (EBHT 1991., II‑781. o.) 88. pontja; az Elsőfokú Bíróság
         T-549/93. sz., D. kontra Bizottság ügyben 1995. január 26-án hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1995., I‑A‑13. és II‑43. o.] 25. pontja;
         az Elsőfokú Bíróság T-197/00. sz., Onidi kontra Bizottság ügyben 2002. május 30-án hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2002., I‑A‑69.
         és II‑325. o.) 91. pontja.

      2.     A fegyelmi jogkör gyakorlójának még a személyzeti szabályzat 86?89. cikkében és IX. mellékletében előírt elévülési határidő
         hiánya esetében is – nevezetesen akkortól, amikor a tényekről és a tisztviselő személyzeti szabályzat alapján fennálló kötelezettsége
         megszegésének minősíthető magatartásokról az adminisztráció tudomást szerez – úgy kell eljárnia, hogy a fegyelmi intézkedés
         kiszabásával záruló eljárás ésszerű határidőn belül meginduljon. E határidő figyelmen kívül hagyása – amely az ügy sajátos
         körülményeitől függ – az adminisztráció által kirívó késedelemmel megindított fegyelmi eljárás jogellenességét és következésképpen
         az említett eljárás nyomán kiszabott fegyelmi intézkedés megsemmisítését vonhatja maga után.

      Sértené a jogbiztonság elvét, ha az adminisztráció a fegyelmi eljárás megindításával kirívóan késlekedne. Ugyanis mind a tények
         és a tisztviselő – személyzeti szabályzat alapján fennálló kötelezettsége megszegésének minősíthető – magatartásainak adminisztráció
         általi értékelése, mind a tisztviselő védekezéshez való jogának gyakorlása különösen nehéznek bizonyulhat, amennyiben a tényállás,
         illetve a magatartás megvalósulása és a fegyelmi vizsgálat megindítása között huzamosabb idő telik el.

      (lásd a 48. és 49. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság C-270/99 P. sz., Z. kontra Parlament ügyben 2001. november 27-én hozott ítéletének (EBHT 2001., I-9197. o.)
         43. és 44. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-78/02. sz., Voigt kontra EKB ügyben 2003. június 19-én hozott ítéletének (az EBHT-ban
         még nem tették közzé) 64. pontja; a fent hivatkozott de Compte kontra Parlament ügy 88. pontja; a fent hivatkozott D. kontra
         Bizottság ügy 25. pontja.

      3.     A személyzeti szabályzat 88. cikkének ötödik bekezdése megtiltja, hogy a büntetőbíróság határozatának jogerőre emelkedéséig,
         a párhuzamosan büntetőeljárás alapjául is szolgáló tényállás tekintetében a kinevezésre jogosult hatóság az érintett tisztviselő
         helyzetét – fegyelmi úton – végleges jelleggel rendezze. E cikk ennélfogva nem biztosít mérlegelési jogkört az említett hatóságnak,
         szemben a személyzeti szabályzat IX. melléklete 7. cikkének második bekezdésével, amelynek értelmében ha büntetőeljárás van
         folyamatban, a fegyelmi tanács úgy határozhat, hogy a bíróság határozatáig véleményadását felfüggeszti.

      (lásd az 59. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T-74/96. sz., Tzoanos kontra Bizottság ügyben 1998. március 19-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1998.,
         I‑A‑129. és II‑343. o.) 32. és 33. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-166/02. sz., Pessoa és Costa kontra Bizottság ügyben 2003.
         március 13-án hozott ítéletének (az EBHT-ban még nem tették közzé) 45. pontja.

      4.     A személyzeti szabályzat 88. cikke ötödik bekezdésének szerepe kettős. Egyrészről ennek a cikknek a célja, hogy ne érintse
         a szóban forgó tisztviselő helyzetét abban a büntetőeljárásban, amely az intézményen belül egyébként fegyelmi eljárás alapjául
         szolgáló tényállás alapján esetleg indult ellene. Másrészről a fegyelmi eljárás felfüggesztése a büntetőeljárás befejezéséig
         lehetővé teszi, hogy a fegyelmi eljárásban a büntetőbíróság által megállapított tényállást – az ítélet jogerőre emelkedését
         követően – figyelembe vegyék. A személyzeti szabályzat 88. cikkének ötödik bekezdése ugyanis kimondja azt az elvet, hogy a
         „fegyelmi eljárás a büntetőeljáráshoz kötve van”, amelyet különösen az indokol, hogy a büntetőügyekben eljáró tagállami igazságszolgáltatási
         szervek szélesebb nyomozati jogkörrel bírnak, mint a kinevezésre jogosult hatóság. Következésképpen, amennyiben ugyanaz a
         tényállás bűncselekménynek, illetve tisztviselő személyzeti szabályzat alapján fennálló kötelessége megszegésének is minősülhet,
         az adminisztráció a büntetőbíróság által a büntetőeljárás során megállapított tényálláshoz kötve van. Miután ez utóbbi az
         adott ügyben a tényállást megállapította, az adminisztráció a fegyelmi kötelességszegés fogalmára tekintettel elvégezheti
         annak jogi minősítését, különösen azt vizsgálva, hogy az a személyzeti szabályzat értelmében kötelességszegésnek minősül-e.

      (lásd a 75. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T-23/00. sz., A. kontra Bizottság ügyben 2000. november 21-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1998.,
         I-A-263. és II-1211. o.) 35. és 37. pontja

      5.     Indokolatlan a B besorolási osztályba tartozó, a személyzeti szabályzat 5. cikkének (1) bekezdése értelmében végrehajtási,
         nem pedig az A besorolási osztályú tisztviselők besorolásának megfelelő irányítási feladatokat ellátó tisztviselő terhére
         róni azt, hogy megszegte a személyzeti szabályzat alapján fennálló kötelezettségeit, mivel nem jelezte, hogy a kizárólag adminisztratív
         feladatokat ellátó munkatársa fizetést kap az őrzési és vagyonvédelmi szerződést a közbeszerzés keretében elnyert társaságtól,
         illetve hogy nem határolta el magát megfelelő módon a Bizottság különböző szervezeti egységei által kialakított, általánosan
         elterjedt és az intézményi vezetés által támogatott, szabálytalan, ám önmagában csalárdnak nem minősülő gyakorlattól.

      (lásd a 92. és 93. pontot)
      6.      A tisztviselő által megtámadott határozat megsemmisítése – a sajátos körülmények kivételével – önmagában a tisztviselő által
         elszenvedett károk megfelelő jóvátételének minősül.

      Ezzel szemben, amikor a fegyelmi eljárás során előterjesztett különböző határozatok és adminisztratív vélemények olyan vádakat
         tartalmaztak a felperessel szemben, amelyek később valótlannak bizonyultak, a Bizottság a fegyelmi eljárást az ésszerű határidő
         elvének megsértésével indította meg, ezen túlmenően, a fegyelmi eljárást a fegyelmi intézkedés kiszabásáig majdnem három évvel
         meghosszabbították, és nem függesztették fel a felperes ellen indult büntetőeljárás befejezésig; e körülmények összessége
         úgy tekintendő, hogy az sértette a felperes jó hírnevét, megzavarta magánéletét, hosszabb ideig bizonytalanná tette helyzetét
         és olyan nem vagyoni kárt okozott, amely esetében a megtámadott határozat megsemmisítése nem minősülhet a kár megfelelő jóvátételének,
         mivel ezt a megsemmisítés nem tudja utólag meg nem történtté tenni.

      (lásd a 110. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T-165/89. sz., A. kontra Bizottság ügyben 1992. február 27-én hozott ítéletének (EBHT 1992.,
         II-367. o.) 118. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-140/97. sz., Hautem kontra EBB ügyben 1999. szeptember 28-án hozott ítéletének
         (EBHT-KSZ 1999., I‑A‑171. és  II‑897. o.) 82. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑89/01. sz., Willeme kontra Bizottság ügyben 2002.
         szeptember 11-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2002., I‑A‑153. és II‑803. o.) 97. pontja.


A Bíróság január 13.-i ítélete: 1993. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Kötelezettségszegés. # C-293/91. sz. ügy