title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2013. október 24.#Európai Bizottság kontra Spanyol Királyság.#Tagállami kötelezettségszegés – Környezet – 2000/60/EK irányelv – A vízpolitika terén a közösségi fellépés kerete – A 2000/60 irányelv 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint V. melléklete 1.3. és 1.4. szakaszának átültetése – Autonóm közösségeken belüli és autonóm közösségek közötti vízgyűjtők – A spanyol alkotmány 149. cikke (3) bekezdésének vége – Kiegészítő szakasz.#C‑151/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2013. október 24. (
            *1
         )
      „Tagállami kötelezettségszegés — Környezet — 2000/60/EK irányelv — A vízpolitika terén a közösségi fellépés kerete — A 2000/60/EK irányelv 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint V. melléklete 1.3. és 1.4. szakaszának átültetése — Autonóm közösségeken belüli és autonóm közösségek közötti vízgyűjtők — A spanyol alkotmány 149. cikke (3) bekezdésének vége — Kiegészítő szakasz”
      A C‑151/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 258. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2012. március 26‑án
      az Európai Bizottság (képviselik: G. Valero Jordana, E. Manhaeve és Simon B., meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      felperesnek
      a Spanyol Királyság (képviseli: A. Rubio González, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz tanácselnök, Juhász E., A. Rosas, D. Šváby és C. Vajda (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: M. Ferreira tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. április 25‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2013. május 30‑i tárgyaláson történő meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Keresetében az Európai Bizottság annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Spanyol Királyság – azzal, hogy az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtők tekintetében nem tette meg a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló, 2000. október 23‑i 2000/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 327., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 275. o.) 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint V. melléklete 1.3. és 1.4. szakaszának átültetéséhez szükséges valamennyi intézkedést – nem teljesítette az említett irányelvből eredő kötelezettségeit.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               2

               Az 2000/60 irányelv 1. cikke szerint annak célja, hogy keretet adjon a szárazföldi felszíni vizek, az átmeneti vizek, a parti tengervizek és a felszín alatti vizek védelmének.

               3

               Ezen irányelv 2. cikkének 13. pontja értelmében a „vízgyűjtő”„olyan földterületet jelent, amelyről minden felszíni lefolyás a vízfolyások, folyók, és esetleg tavak sorozatán át a tengerbe folyik [egyetlen] folyótorkolaton vagy folyódeltán keresztül”.

               4

               Az említett irányelv „Környezeti célkitűzések” címet viselő 4. cikkének (8) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „A (3), (4), (5), (6) és (7) bekezdések alkalmazása során a tagállam biztosítja, hogy az alkalmazás nem zárja ki vagy veszélyezteti állandó jelleggel az ezen irányelvben foglalt célkitűzések teljesítését az ugyanazon a vízgyűjtő kerületen belüli más víztestek esetén, és összhangban van az egyéb közösségi környezeti joganyaggal.”

               5

               Ugyanezen irányelv „Az ivóvíz kivételére használt vizek” címet viselő 7. cikkének (2) bekezdése a következőt írja elő:
               „A tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben meghatározott víztestek nemcsak a 4. cikk ezen irányelv felszíni vizekre vonatkozó követelményeinek megfelelő célkitűzéseit teljesítik, ide értve a 16. cikk alapján közösségi szinten megállapított minőségi követelményeket is, hanem, hogy az alkalmazott vízkezelési módszer figyelembevételével és a közösségi joganyagnak megfelelően, a keletkező víz megfelel a 98/83/EK irányelvvel módosított 80/778/EGK irányelv követelményeinek”.

               6

               A 2000/60 irányelv „A felszíni és felszín alatti vizek és a védett területek állapotának megfigyelése” címet viselő 8. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Ezek a [vizek állapotának megfigyelésére szolgáló programok] legkésőbb hat évvel ezen irányelv hatálybalépését követően legyenek alkalmazhatóak, kivéve ha a vonatkozó joganyag másként rendelkezik. Az ilyen megfigyelés összhangban lesz az V. mellékletnek megfelelő követelményekkel.”

               7

               Ezen irányelv „Kombinált megközelítés a pontszerű és a diffúz szennyezőforrások esetén” címet viselő 10. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a (2) bekezdésben említett felszíni vizekbe való bevezetéseket, az e cikkben meghatározott kombinált megközelítés szerint szabályozzák.
               (2)   A tagállamok biztosítják a kialakítását és/vagy megvalósítását:

                        a)

                        a kibocsátások elérhető legjobb technológiákon alapuló szabályozásának,

                        b)

                        a megfelelő kibocsátási határértékeknek; vagy

                        c)

                        diffúz hatások esetében a korlátozásoknak, amelyek adott esetben a legjobb környezeti gyakorlatot is magukban foglalják,

                  megfelelve:

                        —

                        a környezetszennyezés integrált megelőzéséről és csökkentéséről szóló, 1996. szeptember 24‑i 96/61[/EK] tanácsi irányelvnek ([HL 1996. L 257., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 80. o.]),

                        —

                        a települési szennyvíz kezeléséről szóló, 1991. május 21‑i tanácsi irányelvnek ([HL L 135., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 26. o.])

                        —

                        a vizek mezőgazdasági eredetű nitrátszennyezéssel szembeni védelméről szóló, 1991. december 12‑i 91/676/EGK tanácsi irányelvnek ([HL L 375., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 68. o.]),

                        —

                        az ezen irányelv 16. cikke értelmében elfogadott irányelveknek,

                        —

                        a IX. mellékletben felsorolt irányelveknek,

                        —

                        bármely más, vonatkozó közösségi joganyagnak,

                  legkésőbb 12 évvel ezen irányelv hatálybalépését követően, kivéve ha a vonatkozó jogszabályok másként rendelkeznek.”

               8

               A 2000/60 irányelv V. melléklete tartalmazza „A felszíni vizek ökológiai és kémiai állapotának megfigyelése (monitoring)” címet viselő 1.3. szakaszt. E szakasz a következőképpen rendelkezik:
               „A felszíni vizek megfigyelő (monitoring) hálózatát a 8. cikk kívánalmainak megfelelően alakítják ki. A megfigyelő hálózatot úgy tervezik meg, hogy összehangolt és átfogó képet adjon az ökológiai és kémiai állapotról minden vízgyűjtőn, és lehetővé tegye a víztestek osztályozását az 1.2. szakasz normatív meghatározásaival megegyezően öt osztályba. A tagállamok biztosítják a felszíni vizek monitoringhálózatát bemutató térképet vagy térképeket, amelyeket felvesznek a vízgyűjtő‑gazdálkodási tervbe.
               Az 5. cikknek és a II. mellékletnek megfelelően elvégzett jellemzés és hatásvizsgálat alapján a tagállamok egy feltáró megfigyelési programot és egy operatív megfigyelési programot alakítanak ki minden olyan időszakra, amelyre a vízgyűjtő‑gazdálkodási terv vonatkozik. Egyes esetekben a tagállamoknak szükséges lehet vizsgálati jellegű megfigyelési programok kialakítása is.
               A tagállamok azokat a paramétereket figyelik meg, amelyek meghatározóak minden egyes vonatkozó minőségi elem állapotára. A biológiai minőségi elemek megválasztásakor a tagállamok meghatározzák a megfelelő taxonómiai szintet, amely szükséges a megfelelő pontosság és megbízhatóság eléréséhez a minőségi elemek osztályozásában. A megfigyelési programok által nyújtott eredmények megbízhatóságának és pontosságának becslését megadják a tervben.”

               9

               Ezen irányelv V. mellékletének 1.3.1–1.3.6. pontja a feltáró megfigyelés (monitoring) tervezésére, az operatív monitoring tervezésére, a vizsgálati megfigyelés (monitoring) kialakítására, a megfigyelés gyakoriságára, a védett területekre vonatkozó kiegészítő megfigyelési követelményekre, valamint a minőségi elemek megfigyelésének szabványaira vonatkozó szabályokat írja elő.

               10

               A 2000/60 irányelv V. mellékletének „Az ökológiai állapot osztályozása és bemutatása” címet viselő 1.4. szakasza tartalmazza „A biológiai megfigyelés eredményeinek összehasonlíthatósága” címet viselő 1.4.1. pontot, amely a következőket írja elő:

                        „i.

                        A tagállamok azzal a céllal alakítanak ki megfigyelő rendszereket, hogy megbecsüljék a felszíni vizek minden egyes kategóriájához vagy a jelentősen módosított, illetve mesterséges felszíni víztestekhez meghatározott biológiai minőségi elemek értékeit. Az alábbiakban rögzített eljárás jelentősen módosított vagy mesterséges felszíni víztestekre történő alkalmazása estén, az ökológiai állapotra történő hivatkozást az ökológiai potenciálra történő hivatkozásként kell értelmezni. Az ilyen rendszerek esetén vissza lehet nyúlni bizonyos fajokra vagy fajok csoportjaira, amelyek a minőségi elemre, mint egészre nézve reprezentatívak.

                        ii.

                        Ahhoz, hogy biztosítható legyen a megfigyelő rendszerek összehasonlíthatósága, a tagállamok által működtetett rendszerek eredményeit az ökológiai állapot osztályozása céljából, ökológiai minőségi arány formájában fejezik ki. Ezek az arányok képviselik az összefüggést az adott felszíni víztestben megfigyelt biológiai paraméterek értékei és ezeknek a paramétereknek az arra a víztestre alkalmazható referenciaviszonyai közötti értékei között. Az arányt egy zérus és az egy közé eső numerikus értékkel fejezik ki, a kiváló ökológiai állapotot az egyhez közeli, a rossz ökológiai állapotot a zérushoz közeli érték fejezi ki.

                        iii.

                        Minden tagállam megfigyelő rendszerében a felszíni vizek minden kategóriájára az ökológiai minőségi arány ötfokozatú skáláját használja, a kiválótól a rossz ökológiai állapotig terjedően, ahogyan azt az 1.2. pont meghatározza, a fokozatokat elválasztó határértékek számértékben vannak kifejezve. A kiváló és a jó állapot fokozatok közötti határ értékét, továbbá a jó és a mérsékelt állapot fokozatok közötti határ értékét az alább leírt interkalibrációs eljárással kell megállapítani.

                  [...]”

         A spanyol jog

               11

               A vizek kezelése céljából a spanyol jogszabály két vízgyűjtő‑kategóriát különböztet meg – jelesül a több autonóm közösség területén található vizeket gyűjtő „autonóm közösségek közötti” azon vízgyűjtőket, amelyekre vonatkozóan kizárólag az állam alkothat jogszabályokat, valamint az egyetlen autonóm közösség területén elhelyezkedő „autonóm közösségeken belüli” vízgyűjtőket, amelyekkel kapcsolatban az autonóm közösségek jogalkotási feladatokat láthatnak el.

               12

               Az alkotmány 149. cikkének (3) bekezdése értelmében:
               „Az Alkotmány által nem kifejezetten az államra ruházott feladatköröket az autonóm közösségek – saját szabályzataik alapján – átvehetik. Az autonóm közösségek által át nem vett területeken a hatáskör az államot illeti meg, amelynek jogszabályi rendelkezései összeütközés esetén minden olyan területen elsőbbséget élveznek, amely nem tartozik az autonóm közösségek kizárólagos hatáskörébe. Az állami jog minden esetben kiegészíti az autonóm közösségek jogát.”

               13

               Az autonóm közösségek közötti vízgyűjtőket illetően a 2000/60 irányelv érintett rendelkezéseit a vízügyi tervezéssel kapcsolatos utasítások jóváhagyásáról szóló, 2008. szeptember 10‑i ARM/2656/2008. sz. rendelet (BOE 229. sz., 2008. szeptember 22., 38472. o.; a továbbiakban: 2008. évi rendelet) hajtotta végre.

               14

               A 2008. évi rendelet egyetlen cikkének (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy „a jóváhagyott utasítások az autonóm közösségek közötti vízgyűjtőkre vonatkoznak”.

               15

               A 2008. évi rendeletet bizonyos aspektusokban módosította a 2011. május 11‑i ARM/1195/2011. sz. rendelet (BOE 114. sz., 2011. május 11., 48584. o.; a továbbiakban: 2011. évi rendelet).

               16

               Az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőket illetően a 2000/60 irányelv szóban forgó rendelkezéseinek végrehajtása céljából kizárólag a katalóniai autonóm közösség gyakorolta jogalkotási hatáskörét. E célból két intézkedést állapított meg, nevezetesen Katalóniában a vízügyi tervezésről szóló rendelet jóváhagyásáról szóló, 2006. október 10‑i 380/2006. sz. rendeletet (Diario Oficial de la Generalidad de Cataluña, 4740., 2006. október 16., 42776. o.; a továbbiakban: 380/2006. sz. rendelet), illetve a Katalónia vízgyűjtő területének megfigyelési és ellenőrzési programjáról szóló, 2008. június 3‑i GOV/128/2008. sz. kormányzati megállapodást (a továbbiakban: 2008. évi kormányzati megállapodás).

         A pert megelőző eljárás

               17

               2009. február 24‑i felszólító levelében a Bizottság arról tájékoztatta a Spanyol Királyságot, hogy úgy véli, hogy nem felelt meg a 2000/60 irányelv bizonyos rendelkezéseiből – különösen 4. cikkének (8) bekezdéséből, 7. cikkének (2) bekezdéséből, 10. cikkének (1) és (2) bekezdéséből, valamint V. mellékletének 1.3. és 1.4. szakaszából – eredő kötelezettségeinek, mivel az említett rendelkezéseket helytelenül ültette át, és nem megfelelően alkalmazta a spanyol jogrendben.

               18

               A Spanyol Királyság 2009. június 23‑i keltezésű levelében válaszolt.

               19

               Mivel e válasz alapján nem lehetett megállapítani, hogy a 2000/60 irányelvet maradéktalanul átültették, a Bizottság 2010. március 22‑én indokolással ellátott véleményt küldött a Spanyol Királyságnak, és felszólította, hogy tegye meg az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy az említett vélemény kézhezvételétől számított két hónapon belül az abban foglaltaknak eleget tegyen. Ez a határidő 2010. május 22‑én lejárt.

               20

               A Spanyol Királyság – az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta után – négy levélben válaszolt, amelyekben közölte azokat az intézkedéseket, amelyeket hamarosan el kívánt fogadni azzal a céllal, hogy eleget tegyen a véleményben foglaltaknak. Ez a tagállam az említett intézkedések kidolgozásával kapcsolatos előrehaladásról szóló jelentéseket, valamint az e célból elfogadott bizonyos számú intézkedéseket is közölt a Bizottsággal. A Bizottsággal közölt jogi aktusok körében szerepel többek között a 2011. évi rendelet.

               21

               A válaszokra tekintettel a Bizottság úgy vélte, hogy az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtők esetében a helyzet továbbra sem kielégítő a 2000/60 irányelv 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint V. melléklete 1.3. és 1.4. szakaszának átültetését illetően. Ennek következtében a Bizottság a jelen kereset előterjesztése mellett döntött.

         A keresetről

         A Katalóniától eltérő autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőket illetően a 2000/60 irányelv rendelkezései átültetésének elmulasztására alapított kifogásokról

      A felek érvei

               22

               A Bizottság elismeri, hogy egyrészről a 2000/60 irányelv V. mellékletének 1.4. szakaszát, másrészről pedig ezen irányelv 4. cikkének (8) bekezdését, 7. cikkének (2) bekezdését, 10. cikkének (1) és (2) bekezdését, valamint V. mellékletének 1.3. szakaszát a spanyol jogrendbe a 2008. évi rendelet 5.1. szakasza, illetve a 2011. évi rendelet egyetlen cikkének (2)–(6) bekezdése ültette át. Mivel azonban ezek a rendeletek kizárólag az autonóm közösségek közötti vízgyűjtőkre vonatkoznak, a Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy a 2000/60 irányelv fent említett rendelkezéseit az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtők tekintetében nem ültették át.

               23

               A Spanyol Királyság azzal érvel, hogy a Katalóniától eltérő autonóm közösségeken belüli vízgyűjtők tekintetében a 2000/60 irányelv szóban forgó rendelkezéseiből eredő kötelezettségek belső jogba való átültetését az alkotmány 149. cikke (3) bekezdésének végén szereplő kiegészítő szakasz garantálja. A kiegészítő szakaszból többek között az következik, hogy amennyiben a valamely meghatározott területen jogalkotási hatáskörrel rendelkező autonóm közösség nem él ezzel a hatáskörrel, illetve azt csak részben gyakorolja, az autonóm közösség által nem szabályozott kérdésekben vagy teljes egészében, vagy részlegesen továbbra is az állami normák a hatályosak. A Spanyol Királyság – a 2008. évi rendeletre hivatkozva – továbbá úgy véli, hogy a jelen ügyben az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőket illetően biztosított az állami normák maradéktalan alkalmazása. A Spanyol Királyság egyebekben felrója a Bizottságnak, hogy – az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének, valamint az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdésének megsértésével – elő akarta írni, hogy az átültetésnek milyen módon kellett volna megvalósulnia ebben a tagállamban.

               24

               A Bizottság a maga részéről cáfolja ezt az utóbbi állítást. Az állami normáknak az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőkre kiegészítő jelleggel történő alkalmazását illetően azzal érvel, hogy a kiegészítő szakasznak a Spanyol Királyság által előterjesztett értelmezése a spanyol alkotmánybíróság ítélkezési gyakorlata alapján nem megengedett. A Bizottság szerint mindenesetre a fent említett rendeletek autonóm közösségeken belüli vízgyűjtők tekintetében történő tényleges alkalmazására nem került sor a jelen ügyben.

         A Bíróság álláspontja
      – A 2000/60 irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.4. szakasza átültetésének elmulasztására alapított kifogásról

               25

               A Bizottságnak a 2000/60 irányelv V. melléklete 1.4. szakasza átültetésének elmulasztására alapított kifogását illetően már az elején meg kell állapítani, hogy a tárgyaláson a Bizottság ezt a kifogást az ezen irányelv V. melléklete 1.4.1. pontja i–iii. alpontja átültetésének elmulasztására korlátozta.

               26

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az irányelvek rendelkezéseit vitathatatlanul kötelező hatállyal és a jogbiztonság követelményét kielégítő egyediséggel, pontossággal és egyértelműséggel kell átültetni (lásd különösen a C-296/01. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2003. november 20-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-13909. o.] 54. pontját és a C-427/07. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 2009. július 16-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-6277. o.] 55. pontját).

               27

               Ez nem változtat azon, hogy a tagállamok az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdése értelmében megválaszthatják az irányelvek végrehajtásának azon formáját és eszközeit, amelyek a legjobban biztosítják az általuk elérni kívánt eredményt. E rendelkezésből az következik, hogy valamely irányelvnek a belső jogba való átültetése nem igényli szükségképpen minden egyes tagállamban jogalkotási intézkedés meghozatalát.

               28

               A Bíróság már több alkalommal megállapította, hogy valamely irányelv előírásainak kifejezett és különös jogi rendelkezés formájában történő formális átvétele nem mindig szükséges, az irányelvek végrehajtása, azok tartalmától függően, általános jogi keretek között is megvalósulhat. Különösen az alkotmányjog, illetve a közigazgatási jog általános elveinek megléte feleslegessé teheti a jogalkotási vagy szabályozási rendelkezések útján történő átültetést, azzal a feltétellel ugyanakkor, hogy ezen elvek hatékonyan garantálják azt, hogy a nemzeti hatóságok az irányelvet teljes mértékben alkalmazzák, és hogy amennyiben az irányelv szóban forgó rendelkezése magánszemélyek számára jogokat keletkeztet, az ezen elvekből keletkező jogi helyzet kellőképpen pontos és egyértelmű, és a kedvezményezettek jogaikat teljes mértékben megismerhetik, és adott esetben azokat a nemzeti bíróságok előtt érvényesíthetik (lásd a C-32/05. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2006. november 30-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-11323. o.] 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               29

               A Bizottságnak ezt a kifogását ezen ítélkezési gyakorlat fényében kell megvizsgálni.

               30

               Nem vitatott, hogy a Katalóniától eltérő autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőket illetően a Spanyol Királyság nem tett jogalkotási intézkedéseket a 2000/60 irányelv V. melléklete 1.4. szakaszának átültetésére, mivel a 2008. évi rendelet kizárólag az autonóm közösségek közötti vízgyűjtőkre alkalmazandó.

               31

               A Spanyol Királyság szerint az e tekintetben történő átültetést az alkotmány 149. cikke (3) bekezdésének végén szereplő kiegészítő szakasz garantálja, amely szerint, amennyiben az autonóm közösségek nem gyakorolták jogalkotási hatáskörüket a 2000/60 irányelv átültetése céljából, a 2008. évi rendeletet az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőkre is alkalmazni kell.

               32

               Mindenekelőtt – feltételezve, hogy a kiegészítő szakasz alkalmazható a jelen ügyben – a Spanyol Királyság nem fejtette ki, hogy ez az elv hogyan tehetné lehetővé az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtők tekintetében a szabályozás hiányának orvoslását, figyelemmel arra, hogy a 2008. évi rendelet hatálya kifejezetten az autonóm közösségek közötti vízgyűjtőkre korlátozódik.

               33

               Ezután meg kell állapítani, hogy amennyiben a 2008. évi rendelet kiegészítő jelleggel való alkalmazását úgy kellene érteni, hogy az annak 5.1. szakaszában előírt végrehajtási rendelkezéseket – amint azt a főtanácsnok indítványának 23–25. pontjában megállapította – e rendelet egyetlen cikke (2) bekezdésének szövegén túlmenve az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőkre is alkalmazni kell, az ebből eredő jogi helyzet nem felelne meg az egyértelműségre és pontosságra vonatkozó azon követelményeknek, amelyeknek az átültetésre szolgáló nemzeti rendelkezéseket jellemezniük kell (lásd ebben az értelemben a C-372/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 24-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-819. o.] 18. pontját).

               34

               Azt is hozzá kell fűzni, hogy a Bizottság a Conseijo de Estado 2010. december 15‑i jelentése alapján a kiegészítő szakasz – mint a spanyol alkotmányjog jelenlegi állapotában az uniós jog végrehajtását garantáló eszköz – hatályával kapcsolatos bizonytalanságra hivatkozik, anélkül hogy a Spanyol Királyság ebben a kérdésben ellentmondana.

               35

               Végezetül meg kell állapítani, hogy a Tribunal Constitucionalnak a Spanyol Királyság által észrevételeiben hivatkozott ítélkezési gyakorlata alapján úgy tűnik, hogy az alkotmány 149. cikke (3) bekezdésének vége nem teszi lehetővé az állami normák kiegészítő jelleggel történő alkalmazását az autonóm közösségek általi szabályozás hiányában, az kizárólag a megállapított hézagok felszámolására irányulhat. Hozzá kell fűzni, hogy a Spanyol Királyság a tárgyaláson megerősítette, hogy a jelen ügyben az autonóm közösségek – a Katalán Autonóm Közösség kivételével – nem gyakorolták jogalkotási hatáskörüket. E feltételek mellett a Katalóniától eltérő autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőket illetően a kiegészítő szakasz jelen ügyben történő alkalmazása nem releváns.

               36

               Ami az autonóm közösségeken belüli vízgyűjtőkre vonatkozó gazdálkodási tervekben a 2008. évi rendeletre történő visszautalást illeti, amire a Spanyol Királyság annak bizonyítása céljából hivatkozott, hogy az említett rendeletet maradéktalanul alkalmazni kell ezekre a vízgyűjtőkre, a Spanyol Királyság – a fentiekre tekintettel – nem bizonyította, hogy az autonóm közösségek az említett vízgyűjtőkre vonatkozó gazdálkodási tervekben a 2008. évi rendelet feltüntetése során jogi kötelezettség alapján jártak el. Márpedig ha a visszautalás csupán közigazgatási gyakorlatra vonatkozik, amely jellegénél fogva bármikor módosítható, és nem kellően ismert, akkor azt nem lehet a Szerződésből eredő kötelezettségek jogszerű végrehajtásának tekinteni (lásd ebben az értelemben a C-490/09. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2011. január 27-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-247. o.] 47. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               37

               A Spanyol Királyság azon érvét illetően, amely szerint a Bizottság – az EUSZ 4. cikk (2) bekezdését és az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdését megsértve – megkísérelte előírni, hogy a szóban forgó rendelkezések átültetésének hogyan kellett volna sorra kerülnie, meg kell állapítani, hogy ez az érv a Bizottság keresetlevelének téves értelmezésén alapul. A Bizottság keresetlevelében ugyanis nem jelezte, illetve nem javasolta a Bíróság számára, hogy a 2000/60 irányelv szóban forgó rendelkezései spanyol jogrendbe való átültetésének miként kellett volna sorra kerülnie.

               38

               A fentiekre tekintettel megalapozottnak kell tekinteni a 2000/60 irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.4.1. pontja i–iii. alpontja átültetetésének elmulasztására alapított kifogást.

         – A 2000/60 irányelv 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, valamint 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, továbbá az említett irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.3. szakasza átültetésének elmulasztására alapított kifogásról

               39

               Nem vitatott, hogy a 2008. évi rendeletnek az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejártának időpontjában hatályos változata nem írt elő a 2000/60 irányelv 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, valamint 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, továbbá az említett irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.3. szakaszának végrehajtására szolgáló semmiféle rendelkezést.

               40

               Beadványaiban a Spanyol Királyság e rendelkezéseknek a kiegészítő szakasszal összefüggésben a 2011. évi rendelettel történt átültetésére hivatkozik. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2011. évi rendelet mindenesetre csak az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejártát követően lépett hatályba. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a kötelezettségszegés fennállását a tagállam azon helyzetének függvényében kell vizsgálni, amelyben az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő elteltekor volt, és az ezt követően bekövetkezett változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe (lásd a C‑286/12. sz., Bizottság kontra Magyarország ügyben 2012. november 6‑án hozott ítélet 41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               41

               Egyebekben, ami a kibocsátások 2000/60 irányelv 10. cikkének (2) bekezdésében szereplő bizonyos ellenőrzéseinek kialakítása és/vagy megvalósítása tekintetében e rendelkezésben előírt tizenkét éves határidőt illeti, meg kell állapítani, hogy az említett irányelv 24. cikkének (1) bekezdése meghatározza az irányelv – és többek között a 10. cikk – átültetési határidejét. Meg kell tehát állapítani – amint azt a főtanácsnok indítványának 7. pontjában tette –, hogy a 2000/60 irányelv 10. cikkének (2) bekezdése nem ezen rendelkezés átültetésének határidejét, hanem az ellenőrzések elvégzésének határidejét állapítja meg.

               42

               Következésképpen a 2000/60 irányelv 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, valamint 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, továbbá az említett irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.3. szakasza átültetésének elmulasztására alapított kifogás megalapozott.

         A 2000/60 irányelv rendelkezései autonóm közösségeken belüli, Katalóniában található vízgyűjtők tekintetében történő átültetésének elmulasztására alapított kifogásokról

      A felek érvei

               43

               A Spanyol Királyság az indokolással ellátott véleményben rögzített határidőn belül az autonóm közösség által elfogadott két intézkedésre, jelesül a 380/2006. sz. rendeletre és a 2008. évi kormányzati megállapodásra hivatkozik a 2000/60 irányelvből eredő kötelezettségek autonóm közösségeken belüli, Katalóniában található vízgyűjtők tekintetében történő végrehajtásának bizonyítására. A Spanyol Királyság ezenfelül az ezen autonóm közösség által az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejártát követően elfogadott három további intézkedésre, azaz a katalóniai folyamkörzetre vonatkozó, 2010. november 23‑i gazdálkodási tervre, a Generalidad de Cataluña kormányzati megállapodásával jóváhagyott, 2010. november 23‑i cselekvési programra (a továbbiakban: 2010. november 23‑i cselekvési program), valamint a katalóniai vízgyűjtő területre vonatkozó gazdálkodási terv jóváhagyásáról szóló 1219/2011. sz. királyi rendeletre (a BOE 2011. szeptember 22‑i száma; a továbbiakban: 1219/2011. sz. királyi rendelet) is hivatkozik, ezen utóbbi intézkedést illetően ugyanakkor nem jelzi, hogy a 2000/60 irányelv mely rendelkezéseinek végrehajtására irányul.

               44

               A Bizottság megjegyzi, hogy a Spanyol Királyság – jóhiszemű együttműködésre irányuló kötelezettségének megsértésével – az autonóm közösségeken belüli, Katalóniában található vízgyűjtőket illetően nem közölte a Bizottsággal a 2000/60 irányelv átültetésére szolgáló intézkedéseket, és azokat ellenkérelméhez sem csatolta. A Bizottság másodlagosan megjegyzi különösen azt, hogy az 1219/2011. sz. királyi rendeletet nem lehet figyelembe venni, mivel azt az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta után fogadták el.

         A Bíróság álláspontja

               45

               Előzetesen meg kell állapítani, hogy nem lehet figyelembe venni a Spanyol Királyság által a 2000/60 irányelv rendelkezéseinek átültetésére szolgáló intézkedésekként hivatkozott 2010. november 23‑i cselekvési programot és az 1219/2011. sz. királyi rendeletet, mivel ezeket az intézkedéseket az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta után fogadták el.

               46

               A 2000/60 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének, valamint 10. cikke (1) és (2) bekezdésének átültetését illetően a Spanyol Királyság a 380/2006. sz. rendeleten és a 2008. évi kormányzati megállapodáson felül a 2010. november 23‑i cselekvési programra hivatkozik. Következésképpen a 2000/60 irányelv e rendelkezéseit csupán részlegesen ültették át az indokolással ellátott véleményben rögzített határidőn belül.

               47

               Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak a 2000/60 irányelv e rendelkezései átültetésének Spanyol Királyság általi elmulasztására alapított kifogásai megalapozottak.

               48

               Ezen irányelv 4. cikke (8) bekezdésének átültetését illetően a Spanyol Királyság azzal érvel, hogy ezeket a rendelkezéseket a 380/2006. sz. rendelet ültette át. Ami az ezen irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.3. szakaszának és 1.4.1. pontja i–iii. alpontjának átültetését illeti, ez a tagállam a 2008. évi kormányzati megállapodásra támaszkodik.

               49

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság az átültetésre szolgáló ezen intézkedésekre első alkalommal az ellenkérelemben hivatkozott, ami nem egyeztethető össze az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése alapján a tagállamokra háruló, jóhiszemű együttműködési kötelezettséggel. A jelen kereset tárgya azonban nem a tájékoztatási kötelezettség megszegése, hanem a 2000/60 irányelv bizonyos rendelkezéseinek átültetésére irányuló kötelezettség megsértése. Nem elegendő az állítólagos kötelezettségszegés megállapításához önmagában az a tény, hogy a Spanyol Királyság a pert megelőző eljárás során nem tájékoztatta a Bizottságot arról, hogy az átültetésre már sor került (lásd ebben az értelemben a C-456/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. június 16-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-5335. o.] 46. és 47. pontját).

               50

               Amennyiben ugyanis a Spanyol Királyság által hivatkozott belső jogi rendelkezések az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejártakor hatályban voltak, azokat a Bíróságnak figyelembe kell vennie a kötelezettségszegés tényleges fennállásának megítéléséhez (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. június 16‑án hozott ítélet 48. pontját).

               51

               Ami a 2000/60 irányelv 4. cikkének (8) bekezdését, valamint ezen irányelv V. melléklet 1.3. szakaszát és 1.4.1. pontjának i–iii. alpontját illeti, meg kell állapítani, hogy a Bizottság anyagi szempontból semmiféle kifogást nem vet fel a 380/2006. sz. rendelettel és a 2008. évi kormányzati megállapodással szemben, amelyek – a Spanyol Királyság állítása szerint – átültették a 2000/60 irányelv fent említett rendelkezéseit.

               52

               Ennélfogva a 2000/60 irányelv 4. cikke (8) bekezdése, valamint a 8. cikk (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.3. szakasza és 1.4.1. pontja i–iii. alpontja átültetésének hiányára alapított kifogást el kell utasítani.

               53

               E feltételek között a keresetet el kell utasítani abban a részében, amelyben az a 2000/60 irányelv 4. cikke (8) bekezdése, valamint a 8. cikk (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.3. szakasza és 1.4.1. pontja i–iii. alpontja Spanyol Királyság általi átültetése – autonóm közösségeken belüli, Katalóniában található vízgyűjtők tekintetében történő – elmulasztásának megállapítására irányul.

               54

               A fenti megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság – azzal, hogy a Katalóniától eltérő autonóm közösségeken belüli vízgyűjtők tekintetében nem tette meg a 2000/60 irányelv 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint az irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.3. szakasza és 1.4.1. pontja i–iii. alpontjának, az autonóm közösségeken belüli, Katalóniában található vízgyűjtők tekintetében pedig a 2000/60 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének, valamint 10. cikke (1) és (2) bekezdésének átültetéséhez szükséges valamennyi intézkedést – nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

               55

               A keresetet ezt meghaladó részében el kell utasítani.

         A költségekről

               56

               A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése értelmében a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A 138. cikk (3) bekezdése értelmében részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli a költségeit. Ha azonban az ügy körülményei alapján indokoltnak látszik, a Bíróság határozhat úgy, hogy a fél saját költségein felül viseli a másik fél költségeinek egy részét is.

               57

               Mivel a jelen ügyben a Bizottság kérte a javarészt pervesztes Spanyol Királyságnak a költségek viselésére kötelezését, továbbá mivel ez az állam a pert megelőző eljárás során nem biztosította az azon belső jogi rendelkezésekre vonatkozó valamennyi hasznos információt, amely rendelkezések miatt úgy vélte, hogy teljesítette a 2000/60 irányelvből eredő különféle kötelezettségeit, a Spanyol Királyságot kötelezni kell a költségek összességének viselésére.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Spanyol Királyság – azzal, hogy a Katalóniától eltérő autonóm közösségeken belüli vízgyűjtők tekintetében nem tette meg a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló, 2000. október 23‑i 2000/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 4. cikke (8) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének, 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint az irányelv 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott V. melléklet 1.3. szakasza és 1.4.1. szakasza i–iii. alpontjának, az autonóm közösségeken belüli, Katalóniában található vízgyűjtők tekintetében pedig a 2000/60 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének, valamint 10. cikke (1) és (2) bekezdésének átültetéséhez szükséges valamennyi intézkedést – nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

                           2)

                           A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

                           3)

                           A Bíróság a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Bíróság (első tanács) 2009. október 6-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Spanyol Királyság.#Tagállami kötelezettségszegés - Szolgáltatásnyújtás szabadsága -Az EK 49. cikk és az EGT-megállapodás 36. cikke - Közvetlen adóztatás - Jövedelemadó - Bizonyos belföldi szervezetek és intézmények által szervezett lottójátékokból és szerencsejátékokból származó nyereményekre korlátozott adómentesség.#C-153/08. sz. ügy.

text:
      C‑153/08. sz. ügy
      az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Spanyol Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Szolgáltatásnyújtás szabadsága –Az EK 49. cikk és az EGT-megállapodás 36. cikke – Közvetlen adóztatás – Jövedelemadó – Bizonyos belföldi szervezetek és intézmények által szervezett lottójátékokból és szerencsejátékokból származó nyereményekre
         korlátozott adómentesség”

      Az ítélet összefoglalása
      Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – Adójogszabályok
      (EK 46. cikk, (1) bekezdés és EK 49. cikk; EGT‑megállapodás, 36. cikk)
      Nem teljesíti az EK 49. cikkből és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 36. cikkéből eredő kötelezettségeit
         az a tagállam, amely olyan adójogi szabályozást tart hatályban, amely adómentességben részesíti az e tagállamban letelepedett
         és nem haszonszerzési céllal szociális jellegű vagy segítségnyújtási tevékenységet végző egyes közjogi szervezetek és intézmények
         által e tagállamban szervezett lottójátékokban, játékokban és fogadásokban való részvételből származó nyereményeket, míg ez
         az adómentesség nem terjed ki az Európai Unió más tagállamaiban vagy az Európai Gazdasági Térség más államaiban letelepedett,
         ugyanilyen jellegű tevékenységet végző szervezetek és intézmények által szervezett lottójátékokból, játékokból és fogadásokból
         származó nyereményekre.

      Márpedig a nem haszonszerzési céllal szociális jellegű vagy segítségnyújtási tevékenységet végző, az érintett tagállamtól
         eltérő, más tagállamban letelepedett és az említett tagállam szervezeteivel azonos célokat követő közjogi szervezetek és intézmények
         összehasonlítható helyzetben vannak ez utóbbiakkal.

      E körülmények között az ilyen adómentesség, mivel kedvezőbb bánásmódban részesíti a belföldön letelepedett szervezetek és
         intézmények által kiosztott nyereményeket, a szolgáltatásnyújtás szabadsága hátrányosan megkülönböztető korlátozásának minősül
         a más tagállamban letelepedett és az első tagállam szervezeteivel azonos célokat követő közjogi szervezetek és nem haszonszerzési
         céllal szociális jellegű vagy segítségnyújtási tevékenységet végző szervezetek rovására.

      E korlátozás, mivel hátrányosan megkülönböztető jellegű, csak akkor igazolható, ha a nemzeti jogalkotó által követett célok
         az EK 46. cikk (1) bekezdése szerinti közrendre, közbiztonságra, vagy közegészségügyre vonatkozó okok körébe tartoznak, és
         amennyiben e korlátozás megfelel az arányosság elvének.

      E tekintetben e korlátozást nem igazolja a pénzmosás megelőzésére és az adócsalás elleni küzdelemre vonatkozó cél, mivel valamely
         tagállam hatóságai érvényesen nem vélelmezhetik – általános módon és különbségtétel nélkül – hogy a valamely más tagállamban
         letelepedett szervezetek bűncselekményeket követnek el. Ezenfelül az ilyen szervezetek általános kizárása az adómentesség
         kedvezményéből aránytalan intézkedésnek tűnik, mivel túllép a bűnözés elleni küzdelemhez szükséges mértéken. A játékfüggőség
         elleni küzdelmet illetően, noha nem zárható ki, hogy e cél a közegészség védelmének fogalmi körébe sorolható, a nyeremények
         adómentessége arra ösztönözheti a fogyasztókat, hogy részt vegyenek az adómentesség hatálya alá tartozó lottójátékokban, szerencsejátékokban
         és fogadásokban, ezért nem kifejezetten alkalmas az állítólagosan követett cél következetes megvalósítására. Ami a közhasznú
         infrastruktúráknak és projekteknek az adómentességben részesülő játékokat szervező szervezetek által elért jövedelemből történő
         finanszírozását illeti, ez olyan gazdasági indok, amely nem szerepel az EK 46. cikkben felsorolt, a Szerződés által biztosított
         szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolására alkalmas indokok között. Ugyanez igaz a szociális egyensúly védelmére
         és a fogyasztóvédelemre, amelyek nyomós közérdeknek minősülnek, és ezért nem igazolhatják a hátrányosan megkülönböztető korlátozásokat.

      Ebből következik, hogy e hátrányos megkülönböztetés nem igazolt az EK 46. cikk (1) bekezdésének értelmében.
      Mivel az EGT‑megállapodás 36. cikke rendelkezéseinek jogi tartalma megegyezik az EK 49. cikk lényegében azonos rendelkezéseivel,
         a fenti megfontolások értelemszerűen az említett cikkre is vonatkoznak.

      (vö. 33., 34., 38–41., 43., 45., 47–49. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. október 6.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Szolgáltatásnyújtás szabadsága –Az EK 49. cikk és az EGT-megállapodás 36. cikke – Közvetlen adóztatás – Jövedelemadó – Bizonyos belföldi szervezetek és intézmények által szervezett lottójátékokból és szerencsejátékokból származó nyereményekre
         korlátozott adómentesség”

      A C‑153/08. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2008. április 15‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: R. Lyal és L. Lozano Palacios, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Spanyol Királyság (képviseli: F. Díez Moreno, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits és J.‑J. Kasel (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. július 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelével annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Spanyol Királyság – mivel
         olyan adójogi szabályozást tart hatályban, amely megadóztatja a Spanyol Királyságon kívül szervezett lottójátékokból, játékokból
         és fogadásokból származó jövedelmeket, miközben az e tagállamban szervezett, meghatározott lottójátékokból, játékokból és
         fogadásokból származó nyeremények mentesek a jövedelemadó alól – nem teljesítette a közösségi jogból, különösen az EK 49. cikkből
         és az 1992. május 2‑i, Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (HL L 1., 3. o.; a továbbiakban: EGT‑megállapodás) 36. cikkéből
         eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       Az EK‑Szerződés és az EGT‑megállapodás
      2        Az EK 49. cikk első albekezdése értelmében:

      „Az alábbiakban megállapított rendelkezéseknek megfelelően tilos a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó
         minden korlátozás a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösségnek nem abban a tagállamában letelepedettek,
         mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.”

      3        Az EGT‑megállapodás 36. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „E megállapodás rendelkezéseinek keretében semmi nem korlátozza a szolgáltatásnyújtás szabadságát a Szerződő Felek területén
         az EK‑tagállamok vagy az EFTA‑államok [Európai Szabadkereskedelmi Társulás] olyan állampolgárai tekintetében, akik nem abban
         az EK‑tagállamban vagy EFTA‑államban letelepedettek, mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.”

       A nemzeti szabályozás
      4        A természetes személyek jövedelemadójáról, valamint a társasági adóról, a külföldiek jövedelemadójáról és a vagyonadóról szóló
         törvények részleges módosításáról szóló, 2006. november 28‑i 35/2006. törvény (a BOE 2006. november 29‑i 285. száma, 41734. o.;
         a továbbiakban: a jövedelemadóról szóló törvény) 7. cikke, amely előírja, hogy bizonyos jövedelmek mentesek a jövedelemadó
         alól, a következőképpen rendelkezik:

      „Az alábbi jövedelmek mentesek az adó alól:
      [...]
      ñ) A »Loterías y Apuestas del Estado« (szerencsejátékokat és fogadásokat szervező spanyol közjogi szervezet), illetve az autonóm
         közösségek szervezetei vagy intézményei által szervezett lottójátékokból és fogadásokból származó nyeremények, valamint a
         Spanyol Vöröskereszt által szervezett sorsolásokból és az Organización Nacional de Ciegos Españoles [a vakok országos szervezete
         Spanyolországban] számára engedélyezett játékokból származó nyeremények.

      [...]”
      5        A jövedelemadóról szóló törvény más rendelkezései – nevezetesen a 33.1 cikk, a 45. cikk és a 63. cikk (1) bekezdése ‑ értelmében
         az egyéb hazai vagy a külföldi szervezetek – ideértve az Európai Unió más tagállamainak vagy az Európai Gazdasági Térség más
         államainak szervezeteit ‑ által szervezett lottójátékokból, szerencsejátékokból és fogadásokból származó nyeremények hozzáadódnak
         az adóalaphoz, és azokra progresszív jövedelemadó kulcsot alkalmaznak.

       A pert megelőző eljárás
      6        2006. április 4‑i felszólító levelével a Bizottság tájékoztatta a Spanyol Királyságot, hogy álláspontja szerint a spanyol
         jogszabályok értelmében az e tagállamon kívül szervezett lottójátékokból, szerencsejátékokból és fogadásokból származó nyeremények
         vonatkozásában alkalmazott adójogi bánásmód ellentétes az EK 49. cikkel és az EGT‑megállapodás 36. cikkével, amennyiben e
         nyeremények jövedelemadó‑kötelesek, míg egyes spanyol lottójátékokból és szerencsejátékokból származó nyeremények adómentesek,
         és felszólította e tagállamot, hogy küldje meg részére erre vonatkozó észrevételeit.

      7        Válaszában a Spanyol Királyság azzal érvelt, hogy a szóban forgó adómentesség csak bizonyos esetekben alkalmazandó, és a játékokat
         szervező szervezetek sajátos jogállásához kötődik. Ezzel kapcsolatban nem valósul meg hátrányos megkülönböztetés, mivel a
         Spanyolországban letelepedett szerencsejáték-szervezők általában ugyanazon helyzetben vannak, mint a nem ebben a tagállamban
         letelepedettek. A szóban forgó adómentesség igazolása érdekében a Spanyol Királyság az ilyen tevékenységek káros hatásai elleni
         küzdelemre és e játéktípus szabályozása terén a tagállamok rendelkezésére álló széles mérlegelési jogkörre hivatkozott.

      8        2006. december 15‑én a Bizottság indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, amelyben felszólította a Spanyol Királyságot,
         hogy az annak kézhezvételétől számított két hónapon belül fogadja el a véleménynek való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.

      9        2007. február 22‑i levelében a spanyol kormány tájékoztatta a Bizottságot, hogy továbbra is fenntartja álláspontját. A jövedelemadóról
         szóló törvény nem tartalmaz semmiféle állampolgárságon, illetve a szerencsejáték-szervezők lakóhelyén vagy letelepedési helyén
         alapuló hátrányos megkülönböztetést, és a fogyasztóvédelem, valamint a szociális egyensúly indokai által igazolt.

      10      Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Spanyol Királyság válaszai nem voltak kielégítők, a jelen kereset benyújtásáról határozott.

       A keresetről
       A felek érvei
      11      A Bizottság azzal érvel, hogy a Bíróságnak a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára – és különösen
         a C‑42/02. sz. Lindman‑ügyben 2003. november 13‑án hozott ítéletre (EBHT 2003., I‑13519. o.) – tekintettel a jövedelemadóról
         szóló törvény hátrányosan megkülönböztető, mivel azzal a hatással jár, hogy nehezebbé teszi a Spanyol Királyság és más tagállamok
         közötti szolgáltatásnyújtást a kizárólag Spanyolországon belüli szolgáltatásnyújtásnál, és a Spanyolországban lakóhellyel
         rendelkező személyeket visszatarthatja attól, hogy olyan szerencsejátékokban vegyenek részt, amelyek szervezője az Európai
         Unió más tagállamában vagy az Európai Gazdasági Térség más államában letelepedett. Következésképpen e jogszabály ellentétes
         az EK 49. cikkel és az EGT‑megállapodás 36. cikkével.

      12      Igaz, a jelen esetben szóban forgó adómentesség nem vonatkozik valamennyi Spanyolországban letelepedett szerencsejáték-szervezőre,
         és csak egyes meghatározott szervezetekre korlátozódik a hatálya. Mindazonáltal ezen adómentesség, mivel csak az e tagállamban
         letelepedett szervezeteket részesíti az adómentesség előnyében, hátrányosan megkülönböztető jellegű.

      13      Az ilyen jellegű tevékenységek szabályozása terén a tagállamok rendelkezésére álló mérlegelési jogkör nem igazolhatja a jövedelemadóról
         szóló törvényben előírt adómentességet. Ez utóbbi ugyanis, ahelyett hogy bizonyos tulajdonságokat írna elő a kedvező adójogi
         bánásmódban való részesülés feltételéül, e mentességet néhány pontosan meghatározott szervezetre korlátozza, miközben hasonló
         szolgáltatások nyújtását más olyan szervezetek számára is lehetővé teszi, amelyek nem részesülnek e kedvezményes adójogi bánásmódban,
         és amelyek között szerepelnek az ugyanilyen típusú, a Spanyol Királyságtól eltérő más tagállamban letelepedett szervezetek
         vagy az említett törvényben meghatározott spanyol szervezetekkel azonos célokat követő szervezetek.

      14      Másfelől a fent hivatkozott Lindman‑ügyben hozott ítélet 25. pontjából következik, hogy a tagállamok által hivatkozott igazolások
         mellé csatolni kell az ezen állam által elfogadott korlátozó intézkedés célszerűségére és arányosságára vonatkozó elemzést.
         Márpedig a jelen esetben a Spanyol Királyság nem szolgáltatott semmilyen olyan információt, amely a vitatott adómentesség
         igazolására alkalmas lenne.

      15      A Bizottság hangsúlyozza továbbá, hogy az adómentesség alkalmazása nem a legmegfelelőbb a Spanyol Királyság által követett
         cél – azaz a szerencsejátékok űzésétől való visszatartás – eléréséhez, mivel az említett adómentesség inkább ösztönzőleg hat
         az állampolgárokra az ilyen játékokban való részvétel vonatkozásában.

      16      A pénzmosás megelőzése és az adócsalás elleni küzdelem céljait illetően a Bizottság előadja, hogy nem érti, a jelen esetben
         szóban forgó adómentesség miként járulhatna hozzá – amint erre a Spanyol Királyság hivatkozik – az említett célok eléréséhez.
         A Bizottság álláspontja ezzel szemben az, hogy az e magatartások elleni küzdelem adott esetben a szóban forgó adómentesség
         megszüntetését indokolhatná, de semmi esetre sem annak fenntartását. Hozzáteszi, hogy a pénzmosás megelőzésére irányuló intézkedések
         már így is jelentős védelmi szintet biztosítanak, amely a jelen esetben szóban forgóhoz hasonló intézkedéseket szükségtelenné
         tesz.

      17      A fogyasztóvédelem spanyol jogszabályoknak megfelelő biztosításának szükségességét illetően a Bizottság véleménye az, hogy
         érvényesen nem lehet arra hivatkozni, hogy e védelmet fenyegetné az, hogy a szóban forgó szerencsejátékokat más tagállamokban
         letelepedett szervezetek szervezik. Amellett ugyanis, hogy a szóban forgó tevékenységek már valamennyi tagállamban jogilag
         szabályozottak, már léteznek az e védelem biztosítására alkalmas és a közösségi joggal összeegyeztethető ellenőrző mechanizmusok.

      18      Mindenesetre a jövedelemadóról szóló törvény hátrányosan megkülönböztető, és így a felhozott igazolások nem fogadhatók el.

      19      A Spanyol Királyság vitatja a kötelezettségszegést elsődlegesen arra való hivatkozással, hogy a jelen ügyben szóban forgó
         adómentesség nem minősül hátrányosan megkülönböztető korlátozásnak. Ezen adómentesség, amelynek személyi hatálya korlátozott,
         mivel csak az állam és az autonóm közösségek egyes közjogi szervezeteire, a Spanyol Vöröskeresztre és a vakok országos szervezetére
         vonatkozik, való igaz, hogy bizonyos bánásmódbeli eltérést keletkeztet a hatálya alá nem tartozó szervezetekkel szemben. Mindazonáltal
         e bánásmódbeli eltérés se nem hátrányosan megkülönböztető, se nem ellentétes az egyenlő bánásmód elvével, mivel az említett
         adómentesség alá nem tartozó szervezetek nem ugyanabban a helyzetben vannak, mint a hatálya alá tartozók.

      20      A Spanyol Királyság kifejti, hogy a szóban forgó adómentesség hatálya nem terjed ki valamennyi Spanyolországban vagy Spanyolországban
         letelepedett szervezet által szervezett lottójátékra, szerencsejátékra és fogadásra. Így ezen adómentességtől eltekintve a
         belföldi szervezetek által szervezett szerencsejátékokból származó nyeremények ugyanolyan adókötelezettség alá esnek, mint
         a külföldi szervezők által szervezett szerencsejátékokból származó nyeremények. Következésképpen nem vonható le olyan következtetés,
         miszerint az említett adómentesség a nem Spanyolországban letelepedett szerencsejáték-szervezőkkel szemben hátrányos megkülönböztetést
         valósít meg vagy arra alkalmas. Semmilyen hátrányos megkülönböztetés nem valósul meg a jövedelemadóról szóló törvényben felsorolt
         szervezetekhez hasonló tulajdonságokkal rendelkező külföldi szervezetekkel szemben, mivel e törvény a szóban forgó adómentesség
         hatályát nem meghatározott tulajdonságok alapján határozza meg, és sem állampolgárságra, sem az érintett szervezetek letelepedési
         helyére való utalást nem tartalmaz.

      21      A Bizottság által előadottakkal ellentétben a fent hivatkozott Lindman‑ügyben hozott ítéletből eredő ítélkezési gyakorlat
         nem alkalmazható a jelen ügyre, mivel az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben érintett finn jogszabálytól eltérően a jövedelemadóról
         szóló törvény főszabály szerint jövedelemadó‑kötelessé teszi a lottójátékból, szerencsejátékból vagy fogadásból származó jövedelmeket
         függetlenül azok szervezésének helyétől vagy a szervező letelepedési helyétől.

      22      Másodlagosan a Spanyol Királyság arra hivatkozik, hogy még ha feltételezzük is, hogy a vitatott adómentesség a szolgáltatásnyújtás
         szabadságának korlátozását jelenti, a szóban forgó tevékenységek sajátosságaira tekintettel azt igazolják a szociális egyensúlyra,
         a pénzmosás megelőzésére és az adócsalás elleni küzdelemre vonatkozó indokok, valamint a fogyasztóvédelem célja.

      23      Először is a szociális egyensúlyt illetően a Spanyol Királyság úgy véli, hogy mivel a jelen ügyben szóban forgó szabályozás
         hasonló azokhoz, amelyeket a Bíróság a C‑275/92. sz. Schindler‑ügyben 1994. március 24‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑1039. o.),
         a C‑124/97. sz. Läärä‑ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑6067. o.), valamint a C‑67/98. sz. Zenatti‑ügyben
         1999. október 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑7289. o.) alapjául szolgáló ügyekben megvizsgált, a Bíróság által ezen ítéletekben
         elfogadott érvelés a jelen ügyben is alkalmazható.

      24      Ezen ítéletekből kitűnik különösen, hogy a tagállamok a lottójátékok és más szerencsejátékok terén a fogyasztóvédelem és a
         szociális egyensúly védelme érdekében széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek.

      25      Márpedig a vitatott adómentességet kifejezetten ezzel a céllal fogadták el, nevezetesen egyfelől általában a szerencsejátékokban
         való részvételtől visszatartás végett az ilyen típusú jövedelmek megadóztatása elvének bevezetése által, másfelől a közjogi
         szervezetek által szervezett lottójátékokból és játékokból származó nyeremények kedvező adójogi kezelésével a közhasznú infrastruktúrák
         finanszírozása miatt.

      26      Másodszor a pénzmosás megelőzését és az adócsalás elleni küzdelmet illetően a Spanyol Királyság arra hivatkozik, hogy e célok
         elérése komolyan veszélybe kerülne, amennyiben a vitatott adómentességet alkalmazni kellene a spanyol jog hatálya alá nem
         tartozó egyes közjogi szervezetek által szervezett játékokból származó nyereményekre, mivel az adóhatóságnak nem lenne lehetősége
         e jövedelmek jelenlegihez hasonló ellenőrzésére.

      27      Harmadszor a fogyasztóvédelmet illetően a Spanyol Királyság emlékeztet arra, hogy a lottójátékok, szerencsejátékok és fogadások
         szervezése Spanyolországban olyan jogi szabályozás hatálya alatt áll, amelynek célja a játékosok jogainak és érdekeinek védelme
         a hatályos szabályozás folyamatos alkalmazásának biztosításával. A szóban forgó adómentességnek az olyan szervezetekre való
         kiterjesztése, amelyek nem tartoznak az említett játékok szervezésére vonatkozó szabályozás hatálya alá, azzal a hatással
         járna, hogy csökkentené a fogyasztóvédelem szintjét. Az említett adómentességet tehát igazolja a spanyol hatóságok által megfelelőnek
         ítélt szintű fogyasztóvédelem biztosításának szükségessége, amely indokot a Bíróság többször elismert az ítélkezési gyakorlatában.

       A Bíróság álláspontja
       Az állampolgárságon alapuló eltérő bánásmód megvalósulásáról
      28      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban hatáskörüket
         a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (a C‑80/94. sz. Wielockx‑ügyben 1995. augusztus 11‑én hozott
         ítélet [EBHT 1995., I‑2493. o.] 16. pontja; a C‑264/96. sz. ICI‑ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑4695. o.]
         19. pontja; a C‑311/97. sz. Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2651. o.] 19. pontja;
         a C‑35/98. sz. Verkooijen‑ügyben 2000. június 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4071. o.] 32. pontja és a fent hivatkozott
         Lindman‑ügyben hozott ítélet 18. pontja).

      29      Ami a szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseit illeti, amint azt a Bíróság a sorsjátékok szervezésével
         kapcsolatban korábban elfogadta, ezek alkalmazandóak az olyan tevékenységre, amely fizetés ellenében lehetővé teszi valamely
         szerencsejátékban való részvételt (lásd a fent hivatkozott Lindman‑ügyben hozott ítélet 19. pontját). Egyébiránt a szolgáltatásnyújtás
         szabadságát mind a szolgáltatást nyújtó, mind pedig a szolgáltatást igénybe vevő élvezi (lásd a C‑42/07. sz., Liga Portugesa
         de Futebol Profissional és Bwin International ügyben 2009. szeptember 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         51. pontját).

      30      A Bíróság másfelől több alkalommal kimondta, hogy bár a tagállam jogszerűen nyújthat adókedvezményeket az egyes közhasznú
         célok érdekében tevékenykedő szervezetek számára, a tagállam nem nyújthatja az említett adókedvezményeket kizárólag a belföldi
         székhelyű, és ezáltal a tevékenységével a tagállamot bizonyos feladatai alól esetlegesen mentesítő szervezetek számára (lásd
         a C‑318/07. sz. Persche‑ügyben 2009. január 27‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 44. pontját).

      31      Különösen, amennyiben a valamely tagállamban közhasznúként elismert szervezet teljesíti az ezen elismeréshez más tagállam
         joga által előírt feltételeket is, és a célja ugyanazon társadalmi érdekek előmozdítása, és így az utóbbi tagállamban is elismerhető
         közhasznúként, az utóbbi tagállam hatóságai nem tagadhatják meg az egyenlő bánásmódhoz való jogot ezen szervezettől kizárólag
         azzal az indokkal, hogy az nem belföldi székhelyű (lásd ebben az értelemben a C‑386/04. sz. Centro di Musicologia Walter Stauffer
         ügyben 2006. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8203. o.] 40. pontját; a C‑76/05. sz., Schwarz és Gootjes‑Schwarz
         ügyben 2007. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6849. o.] 81. pontját, valamint a fent hivatkozott Persche‑ügyben
         hozott ítélet 49. pontját).

      32      A Bíróság ezzel kapcsolatban megállapította, hogy az adott tagállamban székhellyel rendelkező olyan szervezet, amely megfelel
         a valamely más tagállam által erre vonatkozóan előírt, az adókedvezmények igénybevételéhez szükséges feltételeknek, az utóbbi
         tagállam által az érintett közhasznú tevékenységek ösztönzése céljából biztosított adókedvezmények szempontjából összehasonlítható
         helyzetben van a közhasznúként elismert belföldi székhelyű szervezetekkel (a fent hivatkozott Persche‑ügyben hozott ítélet
         50. pontja).

      33      Márpedig, amint a főtanácsnok is kifejtette indítványának 66. pontjában, meg kell állapítani, hogy a a nem haszonszerzési
         céllal szociális jellegű vagy segítségnyújtási tevékenységet végző, a Spanyol Királyságtól eltérő, más tagállamban letelepedett
         és a jövedelemadóról szóló törvény 7. cikkének ñ) pontjában felsorolt szervezetekkel azonos célokat követő közjogi szervezetek
         és intézmények összehasonlítható helyzetben vannak ez utóbbiakkal.

      34      E körülmények között meg kell állapítani, hogy a jövedelemadóról szóló törvény 7. cikkének ñ) pontjában előírt adómentesség,
         mivel kedvezőbb bánásmódban részesíti az említett rendelkezésben felsorolt szervezetek és intézmények által kiosztott nyereményeket,
         a szolgáltatásnyújtás szabadsága hátrányosan megkülönböztető korlátozásának minősül a Spanyol Királyságtól eltérő, más tagállamban
         letelepedett és az e rendelkezésben felsorolt szervezetekkel azonos célokat követő közjogi szervezetek és nem haszonszerzési
         céllal szociális jellegű vagy segítségnyújtási tevékenységet végző szervezetek rovására.

      35      E következtetés azonban csak az említett rendelkezésben felsorolt szervezetekkel összehasonlítható szervezetekre vonatkozik,
         és a Bizottság állításával ellentétben nem érvényes a Spanyol Királyságtól eltérő, más tagállamban letelepedett valamennyi
         lottójáték‑, játék‑ és fogadásszervezőre. E szervezők nem mindegyike van ugyanis összehasonlítható helyzetben a jövedelemadóról
         szóló törvény 7. cikkének ñ) pontjában felsorolt szervezetekkel. Ebből következik, hogy a Bizottság keresetét azon részében,
         amely a Spanyol Királyságtól eltérő, más tagállamban letelepedett olyan szerencsejáték-, és fogadásszervezőre vonatkozik,
         amelyek nincsenek összehasonlítható helyzetben az említett rendelkezésben felsorolt szervezetekkel, el kell utasítani.

       A hátrányos megkülönböztetés igazolásáról
      36      Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy noha a Bíróság ítélkezési gyakorlata meghatározott bizonyos számú nyomós közérdekű
         okot, amelyek közé tartoznak például a fogyasztóvédelmi célkitűzések, a csalás, valamint annak megakadályozása, hogy az állampolgárok
         túlzott összegeket költsenek szerencsejátékra, vagy általánosságban a szociális egyensúly veszélyeztetésének megelőzése (lásd
         a fent hivatkozott Liga Portugesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben hozott ítélet 56. pontját), amelyekre
         a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolása érdekében hivatkozhatnak a tagállamok, azonban e célkitűzésekre
         nem lehet hivatkozni hátrányosan megkülönböztető módon alkalmazott korlátozások igazolása érdekében (lásd ebben az értelemben
         a C‑55/94. sz. Gebhard‑ügyben 1995. november 30‑án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4165. o.] 37. pontját; a C‑243/01. sz., Gambelli
         és társai ügyben 2003. november 6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13031. o.] 65. pontját; a C‑338/04., C‑359/04. és C‑360/04. sz.,
         Placanica és társai egyesített ügyekben 2007. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1891. o.] 49. pontját, valamint a
         fent hivatkozott Liga Portugesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben hozott ítélet 60. pontját).

      37      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik továbbá, hogy amennyiben az olyan korlátozás, mint amilyen a jelen ügyben szerepel,
         hátrányosan megkülönböztető jellegű, csak akkor összeegyeztethető a közösségi joggal, ha valamely kifejezetten eltérést engedő
         rendelkezés ‑ mint például az EK 55. cikkben hivatkozott EK 46. cikk szerinti okok, nevezetesen a közrend, a közbiztonság
         és a közegészségügy ‑ hatálya alá tartozik (a C‑388/01. sz. Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. január 16‑án hozott
         ítélet [EBHT 2003., I‑721. o.] 19. pontja).

      38      Következésképpen a jelen ügyben szóban forgó korlátozás csak akkor igazolható, ha a spanyol jogalkotó által követett célok
         az EK 46. cikk (1) bekezdése szerinti közrendre, közbiztonságra, vagy közegészségügyre vonatkozó okok körébe tartoznak, és
         amennyiben e korlátozás megfelel az arányosság elvének. E tekintetben hozzá kell tenni, hogy a nemzeti szabályozás csak akkor
         alkalmas az említett cél megvalósítására, ha azt valóban következetes és rendszeres módon kívánja elérni (a C‑169/07. sz.
         Hartlauer‑ügyben 2009. március 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 55. pontja, valamint a fent hivatkozott
         Liga Portugesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben hozott ítélet 61. pontja).

      39      Először is a pénzmosás megelőzésére és az adócsalás elleni küzdelemre vonatkozó célt illetően nem szükséges meghatározni,
         hogy az a közrend fogalmába tartozhat‑e. E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy amint a Bíróság ítélkezési gyakorlatából
         kitűnik, valamely tagállam hatóságai érvényesen nem vélelmezhetik – általános módon és különbségtétel nélkül – hogy a valamely
         más tagállamban letelepedett szervezetek bűncselekményeket követnek el. Ezenfelül az ilyen szervezetek általános kizárása
         az adómentesség kedvezményéből aránytalan intézkedésnek tűnik, mivel túllép a bűnözés elleni küzdelemhez szükséges mértéken.
         Számos eszköz áll rendelkezésre ugyanis ezen szervezetek tevékenységeinek és könyvelésének ellenőrzésére (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Gambelli és társai ügyben hozott ítélet 74. pontját, valamint a fent hivatkozott Centro di Musicologia
         Walter Stauffer ügyben hozott ítélet 61. pontját).

      40      Másodszor a játékfüggőség elleni küzdelmet illetően meg kell jegyezni, hogy noha nem zárható ki, hogy e cél a közegészség
         védelmének fogalmi körébe sorolható, a jelen esetben azonban meg kell állapítani, hogy először is a Spanyol Királyság nem
         hivatkozott semmilyen olyan körülményre, amely bizonyíthatná, hogy Spanyolországban e betegség annyira elterjedt a lakosság
         körében, hogy úgy lehet tekinteni, mint amely veszélyt jelent a közegészségre.

      41      Ezt követően, amint a főtanácsnok is kifejtette indítványának 85. pontjában, a nyeremények adómentessége arra ösztönözheti
         a fogyasztókat, hogy részt vegyenek az adómentesség hatálya alá tartozó lottójátékokban, szerencsejátékokban és fogadásokban,
         ezért nem kifejezetten alkalmas az állítólagosan követett cél következetes megvalósítására.

      42      Végül, mivel vitatott adómentesség nem veszi figyelembe a különböző játékok típusait, a Spanyol Királyság nem hivatkozhat
         érvényesen arra, hogy az említett adómentesség célja a játékosok játékkedvének meghatározott – a játékszabályokból következően
         alacsony függőségi potenciálú ‑ játékokra irányítása.

      43      Harmadszor a Spanyol Királyság azon érvét illetően, amely szerint a szóban forgó adómentességben részesülő játékokat szervező
         szervezetek által elért jövedelemből közhasznú infrastruktúrákat és projekteket finanszíroznak, emlékeztetni kell arra, hogy
         a Bíróság korábban már kimondta, noha nem elhanyagolható tényező, hogy a lottójátékok és más szerencsejátékok jelentősen hozzájárulhatnak
         nem haszonszerzési célú, illetve közérdekű tevékenységek finanszírozásához, ezen indok önmagában nem tekinthető a szolgáltatásnyújtás
         szabadsága korlátozásának objektív igazolásának (lásd különösen a fent hivatkozott Schindler‑ügyben hozott ítélet 60. pontját
         és a fent hivatkozott Zenatti‑ügyben hozott ítélet 36. pontját). A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik másfelől az
         is, hogy a gazdasági indokok sem szerepelnek a Szerződés által biztosított szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolására
         alkalmas EK 46. cikkben felsorolt indokok között (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott
         ítélet 19. és 22. pontját, valamint a fent hivatkozott Gambelli és társai ügyben hozott ítélet 61. pontját).

      44      Negyedszer a szociális egyensúlyt, valamint a fogyasztóvédelmet illetően meg kell állapítani, hogy ellentétben azzal, amire
         a Spanyol Királyság hivatkozik, a Bíróság által a fent hivatkozott Schindler‑ügyben hozott ítéletben, a fent hivatkozott Läärä
         és társai ügyben hozott ítéletben, valamint a fent hivatkozott Zenatti‑ügyben hozott ítéletben az igazolásokkal kapcsolatban
         követett érvelés a jelen ügyben nem alkalmazható.

      45      Az említett ítéletek alapjául szolgáló ügyek tárgyát képező korlátozásoktól eltérően ugyanis a jelen ügyben szóban forgó korlátozás
         nem különbségtétel nélkül alkalmazandó, mégis hátrányosan megkülönböztető jellegű. Következésképpen az nem igazolható olyan
         nyomós közérdekkel, mint a szociális egyensúly védelme vagy a fogyasztóvédelem.

      46      Hozzá kell tenni, hogy amint arra a főtanácsnok is hivatkozott indítványának 93. és 104. pontjában, a vitatott adómentesség
         mindenesetre nem teszi lehetővé egyfelől a szociális egyensúly védelemére irányuló cél elérését, mivel visszatartás helyett
         ösztönöz a lottójátékokban és fogadásokban való részvételre, másrészt a fogyasztóvédelem céljának elérését sem, mivel nincs
         közvetlen kapcsolat az említett adómentesség és a fogyasztók érdekeinek védelmére irányuló közigazgatási intézkedések között.

      47      Ebből következik, hogy a jelen ügyben szóban forgó hátrányos megkülönböztetés nem igazolt az EK 46. cikk (1) bekezdésének
         értelmében.

      48      Mivel az EGT‑megállapodás 36. cikkének rendelkezéseinek jogi tartalma megegyezik az EK 49. cikk lényegében azonos rendelkezéseivel,
         a fenti megfontolások értelemszerűen az említett cikkre is vonatkoznak.

      49      A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság – mivel olyan adójogi szabályozást tart
         hatályban, amely adómentességben részesíti a Spanyol Királyságban letelepedett és nem haszonszerzési céllal szociális jellegű
         vagy segítségnyújtási tevékenységet végző egyes közjogi szervezetek és intézmények által e tagállamban szervezett lottójátékokban,
         játékokban és fogadásokban való részvételből származó nyereményeket, míg ez az adómentesség nem terjed ki az Európai Unió
         más tagállamaiban vagy az Európai Gazdasági Térség más államaiban letelepedett, ugyanilyen jellegű tevékenységet végző szervezetek
         és intézmények által szervezett lottójátékokból, játékokból és fogadásokból származó nyereményekre – nem teljesítette az EK 49. cikkből
         és az EGT‑megállapodás 36. cikkéből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      50      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Ugyanezen szabályzat 69. cikke 3. §‑ának első bekezdése szerint azonban részleges pernyertesség esetén a Bíróság
         elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit.
         Mivel a Bizottság és a Spanyol Királyság kérelmeik tekintetében részben pernyertesek, részben pervesztesek, maguk viselik
         költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Spanyol Királyság – mivel olyan adójogi szabályozást tart hatályban, amely adómentességben részesíti a Spanyol Királyságban
            letelepedett és nem haszonszerzési céllal szociális jellegű vagy segítségnyújtási tevékenységet végző egyes közjogi szervezetek
            és intézmények által e tagállamban szervezett lottójátékokban, játékokban és fogadásokban való részvételből származó nyereményeket,
            míg ez az adómentesség nem terjed ki az Európai Unió más tagállamaiban vagy az Európai Gazdasági Térség más államaiban letelepedett,
            ugyanilyen jellegű tevékenységet végző szervezetek és intézmények által szervezett lottójátékokból, játékokból és fogadásokból
            származó nyereményekre – nem teljesítette az EK 49. cikkből és az 1992. május 2‑i, Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás
            36. cikkéből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a keresetet az ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      Az Európai Közösségek Bizottsága és a Spanyol Királyság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


A Bíróság február 26.-i ítélete: 2002. # Európai Unió Tanácsa kontra Boehringer Ingelheim Vetmedica GmbH és C. H. Boehringer Sohn. # Fellebbezés - Elfogadhatóság. # C-23/00. P. sz. ügy