title: A Bíróság (első tanács) 2009. október 15-i ítélete.#Makro Zelfbedieningsgroothandel CV, Metro Cash & Carry BV és Remo Zaandam BV kontra Diesel SpA.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad der Nederlanden - Hollandia.#89/104/EGK irányelv - Védjegyjog - A védjegyjogosult jogainak kimerülése - Harmadik személy által az Európai Gazdasági Térségben történő forgalomba hozatal - Hallgatólagos hozzájárulás - Feltételek.#C-324/08. sz. ügy.

text:
      C‑324/08. sz. ügy
      Makro Zelfbedieningsgroothandel CV és társai
      kontra
      Diesel SpA
      (a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „89/104/EGK irányelv – Védjegyjog – A védjegyjogosult jogainak kimerülése – Harmadik személy által az Európai Gazdasági Térségben történő forgalomba hozatal – Hallgatólagos hozzájárulás – Feltételek”
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Védjegyek – 89/104 irányelv – A védjegyhez fűződő jog kimerülése − A védjegyjogosulttal semmilyen
            gazdasági kapcsolatban nem álló harmadik személy által közvetlenül az Európai Gazdasági Térségen belül forgalomba hozott áru
            − A védjegyjogosult hallgatólagos hozzájárulása − Feltételek
      (89/104tanácsi irányelv, 7. cikk, (1) bekezdés)
      Az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodással módosított, a védjegyekről szóló első tanácsi irányelv 7. cikkének
         (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy valamely védjegy jogosultjának az e védjeggyel megjelölt áruknak közvetlenül az
         Európai Gazdasági Térségen belül a védjegyjogosulttal gazdasági kapcsolatban nem álló harmadik személy általi forgalmazásához
         adott hozzájárulása lehet hallgatólagos, amennyiben e hozzájárulásra lehet következtetni olyan tényezők vagy körülmények alapján,
         amelyek az EGT‑n belüli forgalomba hozatalt megelőzően, azzal egyidejűleg vagy azt követően állnak fenn, és amelyek a nemzeti
         bíróság álláspontja szerint is egyértelműen arra utalnak, hogy a jogosult lemondott kizárólagos jogáról.

      A védjegyhez fűződő jog biztosítása, valamint annak garantálása céljából, hogy valamely védjeggyel ellátott áruk a továbbiakban
         forgalmazhatók legyenek anélkül, hogy a védjegyjogosult ez ellen felléphetne, lényegi fontosságú, hogy e védjegyjogosult ellenőrizhesse
         ezen áruk EGT‑n belüli első forgalomba hozatalát.

      Következésképpen azon tisztán ténybeli körülmény, miszerint az érintett védjeggyel ellátott árukat első ízben az EGT‑n belül,
         vagy azon kívül hozták forgalomba, önmagában egyáltalán nem bír jelentőséggel a védjegyoltalom kimerülése 89/104 irányelv
         7. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabályának alkalmazása szempontjából.

      Ilyen körülmények között az, ha annak lehetőségét, hogy bizonyos körülményekből és tényezőkből a védjegyjogosult a C‑414/99–C‑416/99. sz.,
         Zino Davidoff és Levi Strauss egyesített ügyekben 2001. november 20‑án hozott ítélet értelmében vett hallgatólagos jóváhagyására
         lehessen következtetni, kizárólag arra az esetre korlátozzák, amikor a szóban forgó áruk első forgalomba hozatala az EGT‑n
         kívül történt, nem felel meg sem az említett 7. cikk (1) bekezdése szövegének, sem a céljának.

      (vö. 32–35. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. október 15.(*)

      „89/104/EGK irányelv – Védjegyjog – A védjegyjogosult jogainak kimerülése – Harmadik személy által az Európai Gazdasági Térségben történő forgalomba hozatal – Hallgatólagos hozzájárulás – Feltételek”
      A C‑324/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia)
         a Bírósághoz 2008. július 16‑án érkezett, 2008. július 11‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Makro Zelfbedieningsgroothandel CV,

      a Metro Cash & Carry BV,

      a Remo Zaandam BV
      és
      a Diesel SpA
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano (előadó), tanácselnök, az első tanács elnökeként eljárva, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič és J.‑J. Kasel
         bírák,

      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: M.‑A. Gaudissart egységvezető,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. június 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Makro Zelfbedieningsgroothandel CV Metro Cash & Carry BV és a Remo Zaandam BV képviseletében T. van Engelen és V. Tsoutsanis
         advocaten,

      –        a Diesel SpA képviseletében S. Klos, A. A. Quaedvlieg és B.R.J. Van Ramshorst advocaten,
      –        az olasz kormány képviseletében I. Bruni, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Fiorentino avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében H. Krämer és A. Nijenhuis, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május 2‑án aláírt megállapodással (HL 1994 L 1.,
         3 o.) módosított, a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első
         tanácsi irányelv (HL L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o., a továbbiakban: a 89/104 irányelv)
         7. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet az egyrészt a Makro Zelfbedieningsgroothandel CV (a továbbiakban: Makro), a Metro Cash & Carry BV és a Remo
         Zaandam BV, másrészt a Diesel SpA. (a továbbiakban: Diesel) közötti jogvita keretében terjesztették elő, melynek tárgya olyan
         védjeggyel ellátott cipők Makro általi forgalmazása, amelynek a Diesel a jogosultja, és amely forgalmazáshoz ez utóbbi nem
         adta kifejezett hozzájárulását.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 89/104 irányelv 5. cikkének (1)–(3) bekezdése ekként rendelkezett:

      „(1) A védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel szemben
         felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ:

      a) a védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében
         szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal;

      b) olyan megjelölést, amelyet a fogyasztók a védjeggyel összetéveszthetnek a megjelölés és a védjegy azonossága vagy hasonlósága,
         valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja
         azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.

      (2) Bármelyik tagállam előírhatja továbbá, hogy a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki hozzájárulása nélkül gazdasági
         tevékenység körében a védjeggyel azonos vagy ahhoz hasonló megjelölést használ az árujegyzékben szereplő árukhoz, illetve
         szolgáltatásokhoz nem hasonló árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, feltéve, hogy a védjegy a tagállamban jó hírnevet
         élvez, és a megjelölés alapos ok nélkül történő használata sértené vagy tisztességtelenül kihasználná a védjegy megkülönböztető
         képességét vagy jó hírnevét.

      (3) Az (1) és (2) bekezdésben szabályozott feltételek megvalósulása esetén tilos különösen:
      a) a megjelölés elhelyezése az árun vagy csomagolásán;
      b) a megjelölést hordozó áru eladásra való felkínálása, forgalomba hozatala, valamint forgalomba hozatal céljából történő
         raktáron tartása, illetve szolgáltatás felajánlása vagy annak nyújtása a megjelölés alatt;

      c) a megjelölést hordozó áruk behozatala vagy kivitele;
      d) a megjelölés használata az üzleti iratokon vagy a reklámozásban”.
      4        A 89/104 irányelv 7. cikke, eredeti változatában, így szólt:

      „(1) A védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthatja meg a védjegy használatát olyan árukkal kapcsolatban, amelyeket ő hozott
         forgalomba, vagy amelyeket kifejezett hozzájárulásával hoztak forgalomba a Közösségben.

      (2) Az (1) bekezdés nem alkalmazható, ha a jogosultnak jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy az áruk további forgalmazását ellenezze,
         különösen, ha az áru állagát, állapotát – a forgalomba hozatalt követően – megváltoztatták, illetve károsították.”

      5        Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 65. cikkének (2) bekezdésével összhangban, amely e megállapodás XVII. mellékletének
         4. pontjával együtt olvasandó, az irányelv 7. cikke (1) bekezdését az említett megállapodás célkitűzéseinek megfelelően módosították,
         és „a Közösségben” kifejezést a „valamely szerződő tagállam területén” fordulat váltotta fel.

       A nemzetközi szabályozás
      6        A szellemi tulajdonról (védjegyek és formatervezési minták) szóló, 2005. február 25‑én Hágában aláírt Benelux egyezmény 2.23. cikkének
         (3) bekezdése, amely az egységes Benelux védjegytörvény korábbi 13. cikke A részének (9) bekezdését váltotta fel, így szól:

      „A kizárólagos jog alapján a jogosult nem tilthatja meg a védjegy használatát olyan árukkal kapcsolatban, amelyeket ő hozott
         forgalomba, vagy amelyeket hozzájárulásával hoztak forgalomba az Európai Közösségben vagy az Európai Gazdasági Térségben (a
         továbbiakban: EGT) kivéve, ha a jogosultnak jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy az áruk további forgalmazását ellenezze, különösen,
         ha az áru állagát, állapotát a forgalomba hozatalt követően megváltoztatták, illetve károsították.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      7        A Diesel a Benelux államokra érvényes lajstromozás alapján a DIESEL szóvédjegy jogosultja.

      8        A Barcelonában letelepedett Distributions Italian Fashion SA (a továbbiakban: Difsa) a Diesel védjeggyel ellátott áruk spanyolországi,
         portugáliai és andorrai forgalmazója volt.

      9        A Difsa 1994. szeptember 29‑én kizárólagos forgalmazásra vonatkozó szerződést kötött a spanyol Gesellschaft Flexi Casual Sociedad
         Limitadaval (a továbbiakban: Flexi Casual), amelynek értelmében a Difsa egy sor, többek között a DIESEL szóvédjeggyel ellátott
         cipő kizárólagos spanyolországi, portugáliai és andorrai értékesítésére adott engedélyt a Flexi Casual részére. E szerződés
         1.4. cikke értelmében a Flexi Casual a szóban forgó földrajzi területen jogosult „szúrópróbaszerűen” a Diesel védjeggyel ellátott
         cipők értékesítésére „a piaci igények megbízható módon történő felmérése érdekében”.

      10      1994. november 11‑én a Difsa engedélyt adott a Flexi Casual részére arra, hogy piacelemzés céljából mintaként saját tervezésű
         cipőket készítsen és forgalmazzon, hogy ezeket a Diesel számára forgalmazás vagy „a gyártási licenc átruházása” céljából felajánlhassák.

      11      1997. október 21‑én a Flexi Casual egyik ügyvezetője a Cosmos World SL (a továbbiakban: Cosmos) részére írásbeli engedélyt
         adott a Diesel védjeggyel ellátott cipők, táskák és övek gyártására és értékesítésére. A Cosmos tehát e megállapodás alapján,
         de a Difsa vagy a Diesel részéről történt bármiféle kifejezett jóváhagyás hiányában gyártotta és forgalmazta az említett védjeggyel
         megjelölt cipőket.

      12      1999 nyarán a Makro Diesel szóvédjeggyel és Diesel ábrás védjeggyel ellátott cipőket kínált megvételre, amelyeket két spanyolországi
         vállalkozástól szerzett be, míg e vállalkozások a maguk részéről a Cosmostól vásárolták a cipőket.

      13      Ennélfogva 1999. október 26‑án a Diesel, arra történő hivatkozással, hogy soha nem járult hozzá a Cosmos által gyártott cipőknek
         a forgalomba hozatalához, keresetet indított a Makro, valamint annak egy partnercége, a Deelnemingmij Nedema BV ellen a Rechtbank
         te Amsterdam előtt, amellyel az alpereseknek a szerzői jogai és védjegyjogai megsértésétől való eltiltását, valamint kártérítés
         fizetésére való kötelezését kérte.

      14      2004. december 29‑i ítéletével a Rechtbank te Amsterdam a kérelmet lényegében helyben hagyta. A Gerechtshof te Amsterdam,
         amely előtt fellebbezést nyújtottak be, ezt az ítéletet 2006. augusztus 17‑i ítéletével helyben hagyta.

      15      Az alapeljárás felperesei ekkor az említett ítélet ellen felülvizsgálat iránti kérelmet nyújtottak be a Hoge Raad der Nederlanden
         előtt, és azt állították többek között, hogy a Diesel védjegyhez fűződő jogok kimerültek azáltal, hogy a Cosmos a szóban forgó
         cipőket a Dieselnek a szellemi tulajdonról szóló Benelux egyezmény 2.23. cikkének (3) bekezdése, valamint a 89/104 irányelv
         7. cikke (1) bekezdése szerinti jóváhagyásával forgalmazta.

      16      A kérdést előterjesztő bíróság előtti felek által előterjesztett érvek többek között az annak meghatározásához szükéges szempontokra
         vonatkoznak, hogy a Diesel az említett irányelv 7. cikke (1) bekezdésének értelmében megadta‑e hallgatólagos hozzájárulását
         a Cosmos által gyártott cipőknek az EGT‑ben történő forgalomba hozatalához, vagy sem. E vonatkozásban a felek ellenkező álláspontot
         képviselnek különösen az említett rendelkezés C‑414/99–C‑416/99. sz., Zino Davidoff és Levi Strauss egyesített ügyekben 2001.
         november 20‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑8691. o.) által nyújtott értelmezésének kérdésében, mivel a hivatkozott ítélethez
         vezető ügyben a szóban forgó védjeggyel megjelölt árukat első ízben az EGT‑n kívül hozták forgalomba, nem pedig közvetlenül
         azon belül, mint a jelen ügyben.

      17      Erre tekintettel a Hoge Raad der Nederlanden úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti
         a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      Abban az esetben, ha valamely védjeggyel megjelölt árukat a védjegyjogosulttól eltérő [piaci szereplő] nem a védjegyjogosult
         kifejezett hozzájárulásával hozza forgalomba elsőként az EGT-n belül, annak megítélése tekintetében, hogy ez a védjegyjogosultnak
         a [89/104] irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti (hallgatólagos) hozzájárulásával történt-e, ugyanazon mércéket kell-e
         alkalmazni, mint akkor, ha az ilyen árukat elsőként a védjegyjogosult vagy a védjegyjogosult hozzájárulásával az EGT-n kívül
         hozzák forgalomba?

      2)      Ha az első kérdésre nemleges válasz adandó: mely mércék − amelyek a C-9/93. sz., IHT Internationale Heiztechnik és Danzinger
         ügyben 1994. június 22-én hozott ítéletéből (EBHT 1994., I-2757. o.) (is) eredhetnek − alkalmazandók akkor a fenti kérdésben
         elsőként említett esetben annak megítélése tekintetében, hogy a védjegyjogosult az említett irányelv szerint (hallgatólagos)
         hozzájárulását adta -e?

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      18      Első kérdésével az azt előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a védjegyjogosult 89/104 irányelv 7. cikkének
         (1) bekezdése szerinti „hallgatólagos hozzájárulásának” fogalma értelmezhető‑e a fent hivatkozott Zino Davidoff és Levis Strauss
         ügyben hozott ítéletben meghatározott szempontok alapján, amennyiben az e védjeggyel megjelölt áruk első forgalomba hozatala
         közvetlenül az EGT‑ben, nem pedig azt megelőzően e térségen kívül történt.

      19      E vonatkozásban elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Zino Davidoff és Levis Strauss ügyben hozott ítélet
         46. pontjában a Bíróság kifejtette, hogy a korábban az e térségen kívül forgalmazott áruk EGT‑n belüli forgalomba hozatalához
         való hozzájárulás nem csak annak kifejezett nyilatkozat formájában való közlésével valósul meg, hanem arra „hallgatólagosan
         lehet következtetni olyan tényezők vagy körülmények alapján, amelyek vagy az EGT‑n kívüli forgalomba hozatalt megelőzően,
         azzal egyidejűleg vagy azt követően állnak fenn, és amelyek a nemzeti bíróság álláspontja szerint is egyértelműen arra utalnak,
         hogy a jogosult jogáról lemondott”. Ugyanezen ítélet 53–58. pontjában a Bíróság ezt kiegészítette azzal, hogy azon tényezőknek,
         amelyeket a hallgatólagos hozzájárulás megállapítása során vesznek figyelembe, egyértelműen utalniuk kell arra, hogy a védjegyjogosult
         lemondott kizárólagos jogának érvényesítéséről, különösen pedig e hallgatólagos hozzájárulás nem következhet a védjegyjogosult
         puszta hallgatásából.

      20      Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a 89/104 irányelv 5–7. cikke a védjegyoltalmi
         jogra vonatkozó szabályok teljes harmonizációjáról rendelkezik, és meghatározza a védjegyjogosultat a Közösségen belül megillető
         jogosultságokat (a C‑355/96. sz. Silhouette International Schmied ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑4799. o.]
         25. és 29. pontja és a fent hivatkozott Zino Davidoff és Levi Strauss ügyben hozott ítélet 39. pontja).

      21      Közelebbről az említett irányelv 5. cikke olyan kizárólagos jogot biztosít a védjegyjogosultnak, amely alapján az bármely
         harmadik személynek megtilthatja, hogy a védjeggyel ellátott árukat importálja, eladásra felkínálja, forgalomba hozza, vagy
         e célból raktáron tartsa. Ugyanezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése kivételt állít fel e szabályra, amikor kimondja, hogy
         a védjegyjogosult joga kimerül, amennyiben az áruk általa, illetve az ő hozzájárulásával kerültek forgalomba hozatalra az
         EGT területén (lásd a fent hivatkozott Zino Davidoff és Levi Strauss ügyben hozott ítélet 40. pontját, a C‑244/00. sz. Van Doren + Q
         ügyben 2003. április 8‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3051. o.] 33. pontját és a C‑16/03. sz. Peak Holding ügyben 2004. november
         30‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑11313. o.] 34. pontját).

      22      Úgy tűnik tehát, hogy a hozzájárulás, amely az említett 5. cikk értelmében a védjegyjogosult kizárólagos jogáról való lemondással
         egyenértékű, e jog kimerülésének meghatározó eleme, ennélfogva azt oly módon kell kifejezésre juttatni, hogy abból egyértelműen
         kiderüljön az e jogról való lemondás szándéka (a Bíróság C‑59/08. sz. Copad‑ügyben 2009. április 23‑án hozott ítéletének [az
         EBHT‑ban még nem tették közzé] 42. pontja).

      23      Ezen szándék általában az említett hozzájárulás kifejezett nyilatkozat formájában való közléséből következik (a fent hivatkozott
         Zino Davidoff és Levi Strauss ügyben hozott ítélet 46. pontja és a fent hivatkozott Copad‑ügyben hozott ítélet 42. pontja).
         Mindazonáltal az áruk szabad mozgásának a többek között az EK 28. és EK 30. cikkben kimondott védelméből eredő követelmények
         annak megállapítására vezették a Bíróságot, hogy e szabály még kiigazítható.

      24      Tehát a Bíróság egyrészt úgy ítélte meg, hogy ezen, a 89/104 irányelv 5. cikkében foglalt kizárólagos jog kimerülése akkor
         is bekövetkezik, ha az áruk forgalmazását olyan személy végzi, aki gazdaságilag kapcsolatban áll a védjegyjogosulttal, ilyen
         például az engedélyes (ebben az értelemben lásd a fent hivatkozott IHT Internationale Heiztechnik és Danzinger ügyben hozott
         ítélet 34. pontját és a fent hivatkozott Copad‑ügyben hozott ítélet 43. pontját).

      25      Másrészt, amint arra a jelen ítélet 19. pontja emlékeztet, ugyancsak a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a
         89/104 irányelv 5. cikkében foglalt kizárólagos jogról való lemondás szándéka még abban az esetben is következhet a jogosult
         hallgatólagos hozzájárulásából, ha a szóban forgó árukat az EGT‑n belül első ízben olyan személy hozta forgalomba, aki a védjegyjogosulttal
         nem áll gazdasági kapcsolatban, és a védjegyjogosult nem adta kifejezett hozzájárulását, mivel ezen hozzájárulásra következtetni
         lehet a fent hivatkozott Zino Davidoff és Levi Strauss ügyben hozott ítéletben foglalt szempontok alapján.

      26      Márpedig meg kell állapítani, hogy noha a Bíróság ezen ítélet 46. pontjában vitathatatlanul az EGT‑n kívüli első forgalomba
         hozatalra utalt, ezen utalást annak a fényében kell olvasni, hogy az ezen ítélethez vezető ügyben a szóban forgó árukat korábban
         az EGT‑n kívül forgalmazták, majd azokat az EGT‑be importálták, és ott hozták forgalomba.

      27      A fent hivatkozott Zino Davidoff és Levi Strauss ügyben hozott ítélet szövegében ugyanakkor semmi sem enged arra következtetni,
         hogy a Bíróságnak az ezen ítélet 46. pontjában szereplő, azon tényezőkre vagy körülményekre vonatkozó pontosításai, amelyek
         alapján a védjegyjogosult hallgatólagos hozzájárulására lehet következtetni, rendeltetésük szerint kizárólag ilyen tényállási
         kereten belül alkalmazhatók, és hatályuk nem lehet általános.

      28      Így ugyanezen ítélet 53–55. pontja, amelyek a hallgatólagos hozzájárulás meglétére vonatkozó bizonyíték tekintetében alkalmazandó
         követelményeket határozzák meg, általános jelleggel kerültek meghatározásra, és nem tesznek elvi különbséget annak alapján,
         hogy a kezdeti forgalmazás az EGT‑n belül vagy azon kívül történt.

      29      Egy ilyen különbségtétel továbbá ellentétes lenne a 89/104 irányelv által felállított rendszerrel.

      30      Ugyanis, amint az említett irányelv ugyenezen 7. cikke (1) bekezdésének szövegéből következik, a közösségi védjegyjog kimerülésének
         a jelen ügy tárgyát képező szabálya kizárólag olyan árukra alkalmazható, amelyeket az EGT‑ben az érintett védjegy jogosultjának
         hozzájárulásával hoztak forgalomba. Más szóval a védjegyjogosult ugyanezen irányelv 5. cikkében foglalt kizárólagos jogának
         kimerülése vonatkozásában kizárólag az a tény bír jelentőséggel, hogy a szóban forgó áruk forgalomba hozatalára e térségen
         belül került‑e sor.

      31      Ezzel szemben, amint azt egyébként a közösségi ítélkezési gyakorlat is pontosította, az említett térségen kívüli esetleges
         forgalmazás e vonatkozásban nem eredményezi a jog kimerülését (lásd a C‑173/98. sz., Sebago és Maison Dubois ügyben 1999.
         július 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4103. o.] 21. pontját; a fent hivatkozott Van Doren + Q, ügyben hozott ítélet 26. pontját
         és a fent hivatkozott Peak Holding ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      32      Következésképpen a védjegyhez fűződő jog biztosítása, valamint annak garantálása céljából, hogy valamely védjeggyel ellátott
         áruk a továbbiakban forgalmazhatók legyenek anélkül, hogy a védjegyjogosult ez ellen felléphetne, lényegi fontosságú, hogy
         e védjegyjogosult ellenőrizhesse ezen áruk EGT‑n belüli első forgalomba hozatalát, függetlenül attól, hogy ezen árukat esetleg
         már forgalomba hozták az EGT‑n kívül (ebben az értelemben lásd a fent hivatkozott Sebago és Maison Dubois ügyben hozott ítélet
         20. és 21. pontját; a fent hivatkozott Zino Davidoff és Levi Strauss ügyben hozott ítélet 33. pontját; a fent hivatkozott
         Van Doren + Q ügyben hozott ítélet 26. pontját, valamint a fent hivatkozott Peak Holding ügyben hozott ítélet 36. és 37. pontját).

      33      A fenti megfontolásokból az következik, hogy azon tisztán ténybeli körülmény, miszerint az érintett védjeggyel ellátott árukat
         első ízben az EGT‑n belül, vagy azon kívül hozták forgalomba, önmagában egyáltalán nem bír jelentőséggel a védjegyoltalom
         kimerülése 89/104 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabályának alkalmazása szempontjából.

      34      Ilyen körülmények között az, ha annak lehetőségét, hogy bizonyos körülményekből és tényezőkből a védjegyjogosult fent hivatkozott
         Zino Davidoff és Levi Strauss ügyben hozott ítélet értelmében vett hallgatólagos jóváhagyására lehessen következtetni, kizárólag
         arra az esetre korlátozzák, amikor a szóban forgó áruk első forgalomba hozatala az EGT‑n kívül történt, nem felel meg sem
         az említett 7. cikk (1) bekezdése szövegének, sem a céljának.

      35      A fentiek fényében az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 89/104 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését akként
         kell értelmezni, hogy valamely védjegy jogosultjának az e védjeggyel megjelölt áruknak közvetlenül az EGT‑n belül a védjegyjogosulttal
         gazdasági kapcsolatban nem álló harmadik személy általi forgalmazásához adott hozzájárulása lehet hallgatólagos, amennyiben
         e hozzájárulásra lehet következtetni olyan tényezők vagy körülmények alapján, amelyek vagy az EGT‑n belüli forgalomba hozatalt
         megelőzően, azzal egyidejűleg vagy azt követően állnak fenn, és amelyek a nemzeti bíróság álláspontja szerint is egyértelműen
         arra utalnak, hogy a jogosult kizárólagos jogáról lemondott.

       A második kérdésről
      36      A második kérdést csak arra az esetre terjesztette elő a kérdést előterjesztő bíróság, ha az első kérdésre adott válasz nemleges.
         Mivel az első kérdésre adott válasz igenlő, a második kérdést nem szükséges megvizsgálni.

       A költségekről
      37      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május 2‑án aláírt megállapodással módosított, a védjegyekre vonatkozó tagállami
            jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 7. cikkének (1) bekezdését akként kell
            értelmezni, hogy valamely védjegy jogosultjának az e védjeggyel megjelölt áruknak közvetlenül az Európai Gazdasági Térségen
            belül a védjegyjogosulttal gazdasági kapcsolatban nem álló harmadik személy általi forgalmazásához adott hozzájárulása lehet
            hallgatólagos, amennyiben e hozzájárulásra lehet következtetni olyan tényezők vagy körülmények alapján, amelyek vagy az EGT‑n
            belüli forgalomba hozatalt megelőzően, azzal egyidejűleg vagy azt követően állnak fenn, és amelyek a nemzeti bíróság álláspontja
            szerint is egyértelműen arra utalnak, hogy a jogosult kizárólagos jogáról lemondott.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság (első tanács) 1981. június 18-i ítélete. # Volker Blasig kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 173/80. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) december 17.-i ítélete: 1991. # DSM NV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # T-8/89. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2008. október 16-i ítélete.#The Queen, kérelme alapján Synthon BV kontra Licensing Authority of the Department of Health.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Egyesült Királyság.#Az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexe - Forgalomba hozatali engedély - Alapvetően hasonló gyógyszerek - Rövidített eljárás - Kölcsönös elismerési eljárás - Kizáró okok - Tagállami felelősség - A közösségi jog súlyos megsértése.#C-452/06. sz. ügy.

text:
      C‑452/06. sz. ügy
      A Synthon BV kérelme alapján
      The Queen
      kontra
      Licensing Authority of the Department of Health
      (a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott
         előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

      „Az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexe – Forgalombahozatali engedély – Alapvetően hasonló gyógyszerek – Rövidített eljárás – Kölcsönös elismerési eljárás – Kizáró okok – Tagállami felelősség – A közösségi jog súlyos megsértése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Gyógyszerek – Forgalombahozatali engedély – Kölcsönös elismerés iránti kérelem
      (2001/83 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 10. cikk, (1) bekezdés és 28., 29. cikk)
      2.        Jogszabályok közelítése – Gyógyszerek – Forgalombahozatali engedély – Kölcsönös elismerés iránti kérelem
      (2001/83 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 10. cikk, (1) bekezdés és 28., 29. cikk)
      1.        Az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló 2001/83 irányelv 28. cikkével ellentétes, ha az a tagállam,
         amelyhez kérelmet nyújtanak be valamely másik tagállam által az ugyanezen irányelv 10. cikke (1) bekezdése a) pontjának iii. alpontjában
         foglalt rövidített eljárás keretében kiállított, emberi felhasználásra szánt gyógyszer forgalombahozatali engedélyének kölcsönös
         elismerése iránt, elutasítja ezt a kérelmet azzal az indokkal, hogy a szóban forgó gyógyszer a referenciakészítményhez nem
         alapvetően hasonló.

      Az említett irányelv 28. cikke (4) bekezdésének szövegezéséből egyértelműen következik ugyanis, hogy az ugyanezen irányelv
         29. cikke (1) bekezdése szerinti közegészségügyi kockázat fennállása tekinthető az egyetlen olyan indoknak, amelyre valamely
         tagállam más tagállam által kiállított forgalomba hozatal iránti engedély elismerésének megtagadása céljából hivatkozhat.
         Egyébiránt azon tagállamnak, amely erre az indokra kíván hivatkozni, le kell folytatnia az említett 29. cikk által külön előírt
         értesítési, konzultációs és döntőbírósági eljárást.

      (vö. 28., 33. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Abban az esetben, ha valamely tagállamnak nincsenek jogalkotási választásai, és nagyon szűk, szinte nem létező mérlegelési
         mozgástérrel rendelkezik, akkor a közösségi jog puszta megsértése elegendő lehet a kellően súlyos jogsértés fennálltának megállapításához.
         Márpedig az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló 2001/83 irányelv 28. cikke azt a tagállamot,
         amelyhez kölcsönös elismerés iránti kérelmet nyújtanak be, csupán igen szűk mérlegelési mozgástérrel ruházza fel azon okok
         vonatkozásában, melyek alapján az érintett állam a szóban forgó forgalombahozatali engedély elismerésének megtagadására jogosult.
         Különösen pedig minden olyan vizsgálat tekintetében, amely túlmutat a kérelem érvényességének az említett 28. cikkben foglalt
         feltételek fényében történő vizsgálatán, a közegészségi kockázat esetét kivéve, az érintett tagállamnak a referencia‑tagállam
         által végzett tudományos értékelésekre és vizsgálatokra kell hagyatkoznia.

      Tehát ha valamely tagállam nem ismeri el az említett 28. cikknek megfelelően valamely másik tagállam által az említett irányelv
         10. cikke (1) bekezdése a) pontjának iii. alpontjában foglalt rövidített eljárás keretében kiállított, emberi felhasználásra
         szánt gyógyszer forgalombahozatali engedélyét akár azzal az indokkal, hogy a szóban forgó gyógyszer nem alapvetően hasonló
         a referenciakészítményhez, akár azzal, hogy olyan gyógyszer‑kategóriába tartozik, amely tekintetében az érintett tagállam
         általános gyakorlatának értelmében kizárt, hogy a referenciakészítményhez alapvetően hasonlónak lehessen tekinteni, az a közösségi
         jog kellően súlyos megsértését valósítja meg, amely ezen tagállam felelősségének megállapításához vezethet.

      (vö. 38., 41., 46. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2008. október 16.(*)

      „Az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexe – Forgalomba hozatali engedély – Alapvetően hasonló gyógyszerek – Rövidített eljárás – Kölcsönös elismerési eljárás – Kizáró okok – Tagállami felelősség – A közösségi jog súlyos megsértése”
      A C‑452/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court of Justice (England & Wales),
         Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2006. november 9‑én érkezett, 2006. november
         3‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Synthon BV kérelme alapján
      The Queen
      és
      a Licensing Authority of the Department of Health
      között,
      a SmithKline Beecham plc
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, M. Ilešič, A. Tizzano (előadó), A. Borg Barthet és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: J. Swedenborg tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. október 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Synthon BV képviseletében G. Barling QC, S. Kon és C. Firth solicitors, valamint S. Ford barrister,
      –        a SmithKline Beecham plc képviseletében I. Dodds‑Smith és R. Hughes solicitors, valamint J. Stratford barrister,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében T. Harris és V. Jackson, meghatalmazotti minőségben, segítőik: P. Sales QC és
         J. Coppel barrister,

      –        a holland kormány képviseletében M. de Grave, meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében E. Ośniecka‑Tamecka, P. Dabrowski és T. Krawczyk, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében B. Stromsky és D. Lawunmi, meghatalmazotti minőségben,
      –        a norvég kormány képviseletében L. Gåseide Røsås és I. Alvik, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. július 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló, 2001. november
         6‑i 2001/83/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 311., 67. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 27. kötet,
         69. o.) 28. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet a Synthon BV (a továbbiakban: Synthon), a gyógyszerészeti ágazatban működő holland társaság és az egyesült
         királysági Licensing Authority of the Department of Health (a továbbiakban: Licensing Authority) közötti eljárás keretében
         terjesztették elő, melynek tárgya azon határozat jogszerűsége, amellyel a Licensing Authority elutasította a Synthon által
         előterjesztett, egy gyógyszer forgalomba hozatali engedélyének kölcsönös elismerésére vonatkozó kérelmet.

       Jogszabályi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 2001/83 irányelv egységes szerkezetbe foglalta és egységesítette az emberi felhasználásra szánt gyógyszerekre vonatkozó
         törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló irányelveket, köztük az 1993. június 14‑i 93/39/EGK
         tanácsi irányelvvel (HL L 214., 22. o.) módosított, a törzskönyvezett gyógyszerkészítményekre vonatkozó törvényi, rendeleti
         és közigazgatási intézkedésekben megállapított rendelkezések közelítéséről szóló, 1965. január 26‑i 65/65/EGK irányelvet (HL 1965. 22.,
         369. o., a továbbiakban: 65/65 irányelv), valamint a 2000. június 5‑i 2000/38/EK bizottsági irányelvvel (HL L 139., 28. o.)
         módosított, a törzskönyvezett gyógyszerkészítményekre vonatkozó törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított
         rendelkezések közelítéséről szóló, 1975. május 20‑i 75/319/EGK második tanácsi irányelvet (HL L 147., 13. o., a továbbiakban:
         75/319 irányelv).

      4        A 2001/83 irányelv III. címe az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek forgalomba hozatalának feltételeit és eljárásait határozza
         meg. Azon feltételeket, amelyeknek a forgalomba hozatali engedély iránti kérelemnek meg kell felelnie, e cím 1. fejezete tartalmazza.

      5        E vonatkozásban ezen irányelv 6. cikke ekként rendelkezik:

      „(1) A tagállamokban egyetlen gyógyszert sem lehet forgalomba hozni addig, amíg nem rendelkezik az adott tagállam [a továbbiakban:
         az érintett tagállam] illetékes hatóságai által ennek az irányelvnek megfelelően kiadott vagy a [az emberi, illetve állatgyógyászati
         felhasználásra szánt gyógyszerek engedélyezésére és felügyeletére vonatkozó közösségi eljárások meghatározásáról és az Európai
         Gyógyszerértékelő Ügynökség létrehozásáról szóló, 1993. július 22‑i] 2309/93/EGK [tanácsi] rendeletnek [HL L 214., 1. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 12. kötet. 151. o.] megfelelően kiadott forgalomba hozatali engedéllyel.

      [...]”.
      6        A 2001/83 irányelv 8. cikke, amely lényegében átveszi a 65/65 irányelv 4. cikkét, a forgalomba hozatali engedély iránti kérelem
         tartalmára vonatkozó feltételeket írja elő, és az alábbiak szerint rendelkezik:

      „(1) Annak érdekében, hogy a 2309/93/EGK rendeletben megállapított eljárás alá nem tartozó gyógyszer forgalomba hozatali engedélyt
         kapjon, kérelmet kell benyújtani az érintett tagállam illetékes hatóságához.

      […]
      (3) A kérelemhez a következő, az I. mellékletnek megfelelően benyújtott adatokat és dokumentumokat kell mellékelni:
      […]
      i. a következő vizsgálatok eredményei:
      –        fizikai‑kémiai, biológiai vagy mikrobiológiai vizsgálatok,
      –        toxikológiai és farmakológiai kísérletek,
      –        klinikai vizsgálatok;
      […]”.
      7        A 2001/83 irányelv 10. cikkének (1) bekezdése, amely lényegében a 65/65 irányelv 4. cikke második bekezdésének 8. pontját
         váltja fel, a kérelem rövidített eljárás keretén belül történő benyújtásának lehetőségéről rendelkezik (a továbbiakban: rövidített
         eljárás). E bekezdés az alábbiakat írja elő:

      „(1) A 8. cikk (3) bekezdésének i. pontjától eltérve, valamint az ipari és kereskedelmi tulajdonjog védelmére vonatkozó jogszabályok
         sérelme nélkül:

      a) a kérelmezőnek nem kell benyújtania a toxikológiai és farmakológiai kísérletek, valamint a klinikai vizsgálatok eredményeit,
         amennyiben bizonyítani tudja, hogy:

      […]
      iii. a gyógyszer alapvetően hasonló egy olyan gyógyszerhez [a továbbiakban: referenciakészítmény], amely a hatályos közösségi
         rendelkezéseknek megfelelően legalább hat éve engedélyezett a Közösségben, és forgalmazzák abban a tagállamban, ahol a kérelmet
         benyújtották […]”.

      8        A 2001/83 irányelv III. címének 4. fejezete a forgalomba hozatali engedélyek kölcsönös elismerésének eljárását szabályozza.
         Különösen ezen irányelv 28. cikke, amely lényegében a 75/319 irányelv 9. cikkét veszi át, ekként rendelkezik:

      „[…]
      (2) Annak érdekében, hogy az egyik tagállamban [a továbbiakban: referencia‑tagállam] kiállított forgalomba hozatali engedélyt
         az e fejezetben meghatározott eljárásnak megfelelően egy vagy több másik tagállamban is elismerjék, a forgalomba hozatali
         engedély jogosultja a 8. cikkben, a 10. cikk (1) bekezdésében, valamint a 11. cikkben említett információkkal és dokumentumokkal
         együtt kérelmet nyújt be az érintett tagállam vagy tagállamok illetékes hatóságaihoz. Igazolja, hogy a benyújtott dokumentáció
         megegyezik a referencia‑tagállam által elfogadottal, illetve bemutatja annak esetleges módosításait vagy kiegészítéseit. […]
         Továbbá azt is bizonyítja, hogy az ezen eljárás keretében benyújtott összes dokumentáció azonos egymással.

      […]
      (4) A 29. cikk (1) bekezdésben előírt különleges eset kivételével a tagállamok a kérelem és az értékelő jelentés kézhezvételétől
         számított 90 napon belül elismerik a referencia‑tagállam által kiállított forgalomba hozatali engedélyt. Erről értesítik az
         eredeti engedélyt kiállító referencia‑tagállamot, a kérelem által érintett tagállamokat, az [Európai Gyógyszerértékelő] Ügynökséget
         és a forgalomba hozatali engedély jogosultját”.

      9        A 2001/83 irányelv 29. cikke, amely lényegében a 75/319 irányelv 10. cikkének szövegét veszi át, így szól:

      „(1) Amennyiben egy tagállam úgy ítéli meg, hogy a szóban forgó gyógyszer közegészségügyi kockázatot jelenthet [helyesen:
         Amennyiben egy tagállam úgy ítéli meg, hogy oka van feltételezni, hogy a szóban forgó gyógyszer forgalmazásának engedélyezése
         közegészségügyi kockázatot jelenthet], akkor erről haladéktalanul értesíti a kérelmezőt, az eredeti engedélyt kiállító referencia‑tagállamot,
         a kérelem által érintett tagállamokat és az [Európai Gyógyszerértékelő] Ügynökséget. A tagállam részletesen bemutatja az érveit,
         és megjelöli a kérelem hibáinak helyesbítéséhez szükséges intézkedéseket.

      (2) Minden érintett tagállam törekszik arra, hogy megállapodjon a szóban forgó kérelemmel kapcsolatos intézkedésekről. Lehetőséget
         biztosítanak arra, hogy a kérelmező szóban vagy írásban ismertesse álláspontját. Amennyiben a tagállamok a 28. cikk (4) bekezdésében
         említett határidőn belül nem állapodnak meg, akkor haladéktalanul az Ügynökség elé utalják az ügyet annak érdekében, hogy
         a bizottság foglaljon állást a 32. cikkben megállapított eljárás alkalmazásáról.

      (3) Az érintett tagállamok a 28. cikk (4) bekezdésében említett határidőn belül részletesen felsorolják a bizottságnak azokat
         a pontokat, amelyekkel kapcsolatban nem tudtak megállapodni, és ismertetik a nézeteltérés okait. Ezekről az információkról
         a kérelmező is kap egy másolatot.

      (4) Miután tájékoztatták arról, hogy az ügyet a bizottság elé utalták, a kérelmező haladéktalanul eljuttatja a bizottsághoz
         a 28. cikk (2) bekezdésében említett információkat és dokumentumokat”.

       A nemzeti szabályozás
      10      A Medicines Act 1968 6. cikkelyének és a Medicines for Human Use (Marketing Authorisations Etc.) Regulations 1994 (a továbbiakban:
         1994. évi rendelet) 2. szabályának értelmében az Egyesült Királyságban a Licensing Authority felelős az emberi felhasználásra
         szánt gyógyszerek forgalomba hozatali engedélyének a nemzeti területen történő kibocsátásáért.

      11      Az 1994. évi rendelet 4. szabálya pontosítja, hogy „az adott gyógyszerkészítménynek az Egyesült Királyságban történő forgalomba
         hozatalára vonatkozó engedély megadására, megújítására, módosítására irányuló összes kérelmet a vonatkozó közösségi rendelkezésekkel
         összhangban, a párhuzamos importra vonatkozó közösségi jogi előírások sérelme nélkül kell benyújtani”, valamint hogy „a kérelmezőnek
         teljesítenie kell valamennyi, vele szemben kötelezettséget megállapító, a kérelemre vagy annak elbírálására alkalmazandó közösségi
         jogi rendelkezést”.

      12      Az említett rendelet 5. szabálya előírja, hogy az engedélyező hatóság valamennyi forgalomba hozatali engedély megadására irányuló
         kérelmet a vonatkozó közösségi rendelkezésekkel összhangban köteles vizsgálni.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      A Synthon a rövidített eljárás szerinti kérelmet nyújtott be a Dán Gyógyszerészeti Ügynökséghez (a továbbiakban: DMA) a Varox,
         emberi felhasználásra szánt gyógyszer forgalomba hozatali engedélye iránt.

      14      Ezen engedély megszerzése céljából a Synthon a Seroxat elnevezésű készítményt használta referenciakészítményként –  egy olyan
         gyógyszert, amely tekintetében a SmithKline Beecham plc (a továbbiakban: SKB) rendelkezik forgalomba hozatali engedéllyel −,
         tekintettel arra, hogy ezen utóbbi gyógyszer, valamint a Varox ugyanazon hatóanyagot, a paroxetint tartalmazza. Ennek alapján
         a DMA úgy vélte, hogy a szóban forgó két gyógyszer alapvető hasonlóságára vonatkozó feltétel teljesül, és 2000. október 23‑án
         megadta a Synthonnak a Varoxra vonatkozó forgalomba hozatali engedélyt.

      15      A Synthon benyújtotta a Licensing Authority‑hoz első kérelmét a Varox forgalomba hozatali engedélyének a 75/319 irányelv 9. cikkének
         megfelelően az Egyesült Királyságban történő kölcsönös elismerése iránt. A Synthon e kérelmét a DMA által a Varox tekintetében
         Dániában kiadott forgalomba hozatali engedélyre történő hivatkozással nyújtotta be.

      16      2001. január 19‑én kelt levelében a Licensing Authority kölcsönös elismerés iránti kérelmének elutasításáról tájékoztatta
         a Synthont. E határozat a Licensing Authority általános gyakorlatán alapult, mely szerint olyan gyógyszereket, amelyek azonos
         hatóanyagok különböző sóit tartalmazzák, nem lehet alapvetően hasonlóaknak tekinteni.

      17      2002. november 21‑én a Synthon a 2001/83 irányelv 28. cikke alapján újabb, kölcsönös elismerés iránti kérelmet nyújtott be,
         amelyet az alapeljárás alperese ugyanazon indokolással ismét elutasított. Ennélfogva a Synthon 2003. február 28‑án eljárást
         indított a High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) előtt, amely eljárás a Licensing
         Authority e második határozatának megsemmisítésére és kártérítés követelésére irányult.

      18      Egyébiránt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a 2003‑as év folyamán, a 2001/83 irányelv I. mellékletébe
         a 2003. június 25‑i 2003/63/EK bizottsági irányelv (HL L 159., 46. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 31. kötet, 253. o.)
         által bevezetett módosítások következtében a Licensing Authority megváltoztatta a fent hivatkozott általános gyakorlatát,
         és kijelentette, hogy immár el fogja fogadni azon kérelmeket, amelyek azonos hatóanyagok különböző sóit tartalmazó készítmények
         alapvető hasonlóságára történő hivatkozással nyújtanak be.

      19      A Bíróság az Østre Landsret (Dánia) által az SKB és Synthon között a DMA 2000. október 23‑i, a Varox forgalomba hozatalát
         engedélyező határozatának jogszerűsége tárgyában fennálló másik jogvita keretében hozzá benyújtott előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem tárgyában a C‑74/03. sz. SmithKline Beecham ügyben 2005. január 20‑án hozott ítéletében (EBHT 2005., I‑595. o.)
         kimondta, hogy a 65/65 irányelv 4. cikke harmadik bekezdése 8. pontja a) alpontjának iii. alpontját akként kell értelmezni,
         hogy az nem zárja ki a gyógyszer forgalomba hozatali engedélye iránti kérelemnek az e rendelkezés szerinti rövidített eljárásban
         való elbírálását, ha e gyógyszer ugyanazt a terápiásan hatékony összetevőt tartalmazza, amit a referencia‑gyógyszer, ám más
         sóhoz kötötten.

      20      Ezen új tények alapján a Synthon 2005 áprilisában benyújtotta harmadik kölcsönös elismerés iránti kérelmét, és a Licensing
         Authority 2006. február 6‑án megadta számára a Varox Egyesült Királyságban történő forgalomba hozatalára vonatkozó engedélyt.

      21      Az alapeljárás felperese mindazonáltal fenntartotta a Licensing Authority 2003. február 28‑i határozatával szemben indított
         keresetét, mellyel megállapítási ítélet meghozatalát kérte, és azt, hogy a bíróság az alapeljárás alperesét kötelezze a kár
         megtérítésére.

      22      Ezen eljárás keretében a High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) úgy határozott,
         hogy felfüggeszti az eljárást, és az alábbi kérdéseket terjeszti előzetes döntéshozatal céljából az Európai Közösségek Bírósága
         elé:

      „1)      Amennyiben:
      –        valamely tagállamhoz a [2001/83] irányelv 28. cikke alapján kérelmet nyújtanak be valamely másik tagállam által engedélyezett
         gyógyszer forgalomba hozatali engedélyének az érintett tagállamban történő kölcsönös elismerése iránt;

      –        ezen forgalomba hozatali engedélyt a referencia‑tagállamban [rövidített eljárásnak] megfelelően adták ki, azzal az indokkal,
         hogy a készítmény alapvetően hasonló egy másik gyógyszerhez, amelyet a Közösségben az előírt időtartamra már engedélyeztek,
         és

      –        az érintett tagállam lefolytatja a kérelem érvényességének megállapítása iránti eljárást, amelynek során ellenőrzi, hogy a
         kérelem tartalmazza‑e [a 2001/83] irányelv 8. cikkében, 10. cikke (1) bekezdése a) pontjának iii. alpontjában és 28. cikkében
         előírt adatokat és dokumentumokat, és hogy a rendelkezésre bocsátott adatok összhangban vannak‑e a benyújtott kérelem alapjául
         szolgáló jogalappal;

      a)      az [2001/83] irányelvvel, és különösen annak 28. cikkével összeegyeztethető‑e az, hogy az érintett tagállam ellenőrzi, hogy
         a készítmény alapvetően hasonló‑e a referenciakészítményhez (anélkül, hogy alapos értékelést folytatna le), hogy megtagadja
         a kérelem elfogadását és megvizsgálását, továbbá nem ismeri el a referencia‑tagállam által kiadott forgalomba hozatali engedélyt
         azzal az indokkal, hogy véleménye szerint a készítmény nem alapvetően hasonló a referenciakészítményhez, vagy

      b)      az érintett tagállam köteles‑e [a 2001/83] irányelv 28. cikkének (4) bekezdése alapján elismerni a referencia‑tagállam által
         kiadott forgalomba hozatali engedélyt a kérelem és az értékelő jelentés kézhezvételét követő 90 napon belül, kivéve ha az
         érintett tagállam alkalmazza [a 2001/83] irányelv 29–34. cikkében foglalt eljárást (amely akkor alkalmazandó, ha okkal feltételezhető,
         hogy a készítmény forgalomba hozatalának engedélyezése [a 2001/83] irányelv 29. cikke értelmében vett közegészségügyi kockázatot
         jelenthet)?

      2)      Ha az 1. kérdés (a) pontjára a válasz nemleges, az 1 kérdés (b) pontjára pedig igenlő, és az érintett tagállam a kérelmet
         az érvényesség megállapítása iránti eljárásban azzal az indokkal utasítja el, hogy a készítmény nem alapvetően hasonló a referenciakészítményhez,
         és így nem ismeri el a referencia‑tagállam által kiadott forgalomba hozatali engedélyt, vagy nem hivatkozik [a 2001/83] irányelv
         29–34. cikkében foglalt eljárásra, akkor a fent hivatkozott körülmények között megvalósítja‑e a [C‑46/93. és C‑48/93. sz.,
         Brasserie du Pêcheur és Factortame egyesített ügyekben 1996. március 5‑én hozott] ítélet [EBHT 1996., I‑1029. o.] második
         feltétele értelmében a közösségi jog kellően súlyos megsértését az, hogy az érintett tagállam nem ismeri el a referencia‑tagállamban
         kiadott forgalomba hozatali engedélyt? Másodlagosan, milyen tényezőket kell a nemzeti bíróságnak figyelembe vennie, amikor
         arról határoz, hogy az elismerés ezen hiánya kellően súlyos jogsértést valósít‑e meg?

      3)      Amennyiben a referencia‑tagállam által kiadott forgalomba hozatali engedély érintett tagállam általi elismerésének hiánya
         – ahogy azt az 1. kérdés kifejti – az érintett tagállam által elfogadott azon általános gyakorlaton alapszik, amely szerint
         [az azonos hatóanyag] különböző sói jog szerint nem tekinthetőek alapvetően hasonlónak, akkor a fent hivatkozott körülmények
         között megvalósítja‑e a [fent hivatkozott Brasserie du Pêcheur és Factortame egyesített ügyekben hozott] ítélet második feltétele
         értelmében a közösségi jog kellően súlyos megsértését az, hogy az érintett tagállam nem ismeri el a referencia‑tagállamban
         kiadott forgalomba hozatali engedélyt? Másodlagosan, milyen tényezőket kell a nemzeti bíróságnak figyelembe vennie, amikor
         arról határoz, hogy az elismerés ezen hiánya kellően súlyos jogsértést valósít‑e meg?”

       Az első kérdésről
      23      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2001/83 irányelv 28. cikkével ellentétes‑e,
         ha az a tagállam, amelyhez kérelmet nyújtanak be valamely másik tagállam által az ugyanezen irányelv 10. cikke (1) bekezdése
         a) pontja iii. alpontjában foglalt rövidített eljárás keretében kiállított, emberi felhasználásra szánt gyógyszer forgalomba
         hozatali engedélyének kölcsönös elismerése iránt, elutasíthatja ezt a kérelmet azzal az indokkal, hogy a szóban forgó gyógyszer
         az említett forgalomba hozatali engedélyben szereplő referenciakészítményhez nem alapvetően hasonló.

      24      E kérdés megválaszolása céljából előzetesen meg kell állapítani, hogy, ellentétben az SKB, az Egyesült Királyság Kormánya,
         valamint a norvég kormány véleményével, a 2001/83 irányelv nem tesz semmiféle különbséget a forgalomba hozatali engedélyek
         érvényesülése és hatálya tekintetében aszerint, hogy ezeket rendes vagy rövidített eljárást követően adták‑e ki.

      25      E megállapítás vonatkozik többek között a 2001/83 irányelv 28. cikke által bevezetett kölcsönös elismerési eljárásra. Ugyanis,
         a gyógyszerek Közösségen belüli szabad mozgását akadályozó valamennyi korlát megszüntetésére irányuló, az irányelv tizenkettedik
         és tizennegyedik preambulumbekezdésében foglalt célnak megfelelően, ugyanezen irányelv 28. cikkének (4) bekezdéséből az következik,
         hogy a tagállamok illetékes hatóságainak főszabály szerint a kérelem és az értékelő jelentés kézhezvételétől számított 90
         napon belül el kell ismerniük a referencia tagállam által kiállított forgalomba hozatali engedélyt, függetlenül attól, hogy
         az említett engedély kiadására milyen eljárás keretében került sor.

      26      Ezt követően meg kell állapítani, hogy a 2001/83 irányelv 28. cikke szigorúan behatárolja ezen, kölcsönös elismerésre vonatkozó
         kötelezettséget.

      27      Egyrészt a kölcsönös elismerés iránti kérelmet érvényesnek kell tekinteni, amennyiben azt, ezen 28. cikk (2) bekezdésének
         megfelelően, a 8. cikkben, a 10. cikk (1) bekezdésében, valamint a 11. cikkben említett információkkal és dokumentumokkal
         együtt nyújtották be, a dokumentáció megegyezik a referencia‑tagállam által elfogadottal, illetve a kérelmező bemutatja annak
         esetleges módosításait vagy kiegészítéseit.

      28      Másrészt a 2001/83 irányelv 28. cikke (4) bekezdésének szövegezéséből egyértelműen következik, hogy az ugyanezen irányelv
         29. cikkének (1) bekezdése szerinti közegészségügyi kockázat fennállása tekinthető az egyetlen olyan indoknak, amelyre valamely
         tagállam más tagállam által kiállított forgalomba hozatal iránti engedély elismerésének megtagadása céljából hivatkozhat.
         Egyébiránt ez a 29. cikk akként rendelkezik, hogy azon tagállamnak, amely erre az indokra kíván hivatkozni, le kell folytatnia
         a külön előírt értesítési, konzultációs és döntőbírósági eljárást.

      29      Ebből következik, hogy, amint arra a Synthon, a lengyel kormány és az Európai Közösségek Bizottsága hivatkozik, az a tagállam,
         amelyhez a 2001/83 irányelv 28. cikke alapján kölcsönös elismerés iránti kérelmet nyújtanak be, a közegészségügyi kockázattal
         kapcsolatos indokon kívüli egyéb indokkal nem vonhatja kétségbe azon vizsgálatokat, melyeket a referencia‑tagállam hatóságai
         a gyógyszer‑értékelési eljárás keretében végeztek, így az ezen irányelv 10. cikkének (1) bekezdése szerinti alapvető hasonlóságra
         vonatkozó vizsgálatot sem.

      30      Márpedig jelen ügyben elegendő azt megállapítani, hogy – amint azt a holland kormány szóbeli észrevételeiben hangsúlyozta –
         a Licensing Authority egyáltalában nem mutatott rá arra a Synthon kérelmét elutasító határozatában, hogy a Varox és a Seroxat
         közötti alapvető hasonlóságra vonatkozó, a DMA által végzett elemzés alapján feltételezhető lenne, hogy a forgalomba hozatali
         engedély elismerése közegészségi kockázatot jelenthet. Az iratokból még az sem következik, hogy a Licensing Authority a 2001/83
         irányelv 29. cikkében foglalt eljárást alkalmazta volna.

      31      Ilyen körülmények között nem fogadható el az SKB, valamint az Egyesült Királyság Kormánya és a norvég kormány által előterjesztett
         azon értelmezés, amely szerint az a tagállam, amelyhez kölcsönös elismerés iránti kérelmet nyújtanak be – az említett 29. cikk
         szerinti közegészségi kockázat esetén kívül is – elvégezheti azon, alapvető hasonlóságra vonatkozó adatok újbóli vizsgálatát,
         amelyek a referencia‑tagállamot a rövidített eljárás keretében benyújtott kérelem elfogadásához vezették.

      32      Amint azt a főtanácsnok indítványának 100. és 101. pontjában megállapította, ezen értelmezés nem csak ellentétes lenne a 2001/83
         irányelv 28. és 29. cikkének szövegével, de meg is fosztaná ezen rendelkezéseket hatékony érvényesülésüktől. Hiszen ha valamely
         tagállam valamely másik tagállam által már megadott engedély elismerését az engedély iránti kérelem egészének vagy részének
         újabb vizsgálatához köthetné, az megfosztaná minden értelmétől a közösségi jogalkotó által bevezetett kölcsönös elismerési
         eljárást, és komolyan veszélyeztetné a 2001/83 irányelv céljainak, különösen a jelen ítélet 25. pontjában hivatkozott, a gyógyszerek
         belső piacon belüli szabad mozgásának megvalósítását.

      33      Tehát az első kérdésre azt kell válaszolni, hogy a 2001/83 irányelv 28. cikkével ellentétes, ha az a tagállam, amelyhez kérelmet
         nyújtanak be valamely másik tagállam által az ugyanezen irányelv 10. cikke (1) bekezdése a) pontja iii. alpontjában foglalt
         rövidített eljárás keretében kiállított, emberi felhasználásra szánt gyógyszer forgalomba hozatali engedélyének kölcsönös
         elismerése iránt, elutasítja ezt a kérelmet azzal az indokkal, hogy a szóban forgó gyógyszer a referenciakészítményhez nem
         alapvetően hasonló.

       A második és harmadik kérdésről
      34      Második és harmadik kérdésével, amelyeket együtt célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi
         a Bíróságtól, hogy ha valamely tagállam nem ismeri el a 2001/83 irányelv 28. cikkének megfelelően valamely másik tagállam
         által az említett irányelv 10. cikke (1) bekezdése a) pontjának iii. alpontjában foglalt rövidített eljárás keretében kiállított,
         emberi felhasználásra szánt gyógyszer forgalomba hozatali engedélyét akár azzal az indokkal, hogy a szóban forgó gyógyszer
         nem alapvetően hasonló a referenciakészítményhez, akár azzal, hogy olyan gyógyszer‑kategóriába tartozik, amely tekintetében
         az érintett tagállam általános gyakorlatának értelmében kizárt, hogy a referenciakészítményhez alapvetően hasonlónak lehessen
         tekinteni, az a közösségi jog kellően súlyos megsértését valósítja‑e meg, amely ezen tagállam felelősségének megállapításához
         vezethet.

      35      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint (lásd különösen a fent hivatkozott Brasserie
         du Pêcheur és Factortame ügyben hozott ítélet 51. pontját; a C‑5/94. sz. Hedley Lomas ügyben 1996. május 23‑án hozott ítélet
         [EBHT 1996., I‑2553. o.] 25. pontját; és a C‑278/05. sz., Robins és társai ügyben 2007. január 25‑én hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑1053.o.] 69. pontját) a közösségi jog megsértésével magánszemélyeknek okozott kárért való tagállami felelősség feltételezi,
         hogy:

      –        a megsértett jogszabály célja, hogy a magánszemélyeket jogokkal ruházza fel;
      –        a jogsértés kellően súlyos;
      –        fennáll a közvetlen okozati összefüggés az államot terhelő kötelezettség megsértése és a sérelmet szenvedett személyek kára
         között.

      36      Főszabály szerint a nemzeti bíróságok feladata annak meghatározása, hogy valamely tagállam közösségi jog megsértéséből eredő
         felelőssége megállapításának feltételei fennállnak‑e, mindazonáltal a Bíróság pontosabban megjelölhet bizonyos körülményeket,
         amelyeket a nemzeti bíróságok értékelésük során tekintetbe vehetnek (a C‑150/99. sz. Stockholm Lindöpark ügyben 2001. január
         18‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑493. o.] 38. pontja).

      37      A közösségi jog kellően súlyos megsértésének feltételéről szólva tehát, amelynek tárgyában a nemzeti bíróság kérdést terjeszt
         a Bíróság elé, ezen utóbbinak alkalma volt kifejteni, hogy e jogsértés akkor megállapítható, ha magában foglalja a mérlegelési
         jogkörre vonatkozóan előírt korlátoknak a tagállam általi nyilvánvaló és jelentős mértékű megsértését, és e vonatkozásban
         figyelembe kell venni a megsértett szabály egyértelműségének és pontosságának fokát, valamint a megsértett szabály által a
         nemzeti hatóságok részére biztosított mérlegelési mozgástér terjedelmét (a fent hivatkozott Brasserie du Pêcheur és Factortame
         ügyben hozott ítélet 55. és 56. pontja, valamint a fent hivatkozott Robins és társai ügyben hozott ítélet 70. pontja).

      38      Azonban abban az esetben, ha a tagállamnak nincsenek jogalkotási választásai, és nagyon szűk, szinte nem létező mérlegelési
         mozgástérrel rendelkezik, akkor a közösségi jog puszta megsértése elegendő lehet a kellően súlyos jogsértés fennálltának megállapításához
         (a fent hivatkozott Hedley Lomas ügyben hozott ítélet 28. pontja és a fent hivatkozott Robins és társai ügyben hozott ítélet
         71. pontja).

      39      Ebből következik, hogy a tagállam mérlegelési mozgástere, amely nagyrészt a megsértett szabály egyértelműségének és pontosságának
         fokától függ, lényeges szempontnak minősül a közösségi jog kellően súlyos megsértése fennálltának megállapításához (ebben
         az értelemben lásd a fent hivatkozott Robins és társai ügyben hozott ítélet 72. és 73. pontját).

      40      Következésképpen az előterjesztő bíróság kérdéseit a jelen ítélet fenti pontjaiban hivatkozott elvek fényében kell vizsgálni.

      41      Márpedig, ami a 2001/83 irányelv 28. cikkét illeti, jelen ítélet 27–29. pontjaiból következik, hogy ezen rendelkezés azt a
         tagállamot, amelyhez kölcsönös elismerés iránti kérelmet nyújtanak be, csupán igen szűk mérlegelési mozgástérrel ruházza fel
         azon okok vonatkozásában, melyek alapján az érintett állam a szóban forgó forgalomba hozatali engedély elismerésének megtagadására
         jogosult. Különösen pedig minden olyan vizsgálat tekintetében, amely túlmutat a kérelem érvényességének az említett 28. cikkben
         foglalt feltételek fényében történő vizsgálatán, a közegészségi kockázat esetét kivéve, az érintett tagállamnak a referencia‑tagállam
         által végzett tudományos értékelésekre és vizsgálatokra kell hagyatkoznia.

      42      Mindenesetre, amint arra a jelen ítélet 28. pontjában foglaltak is emlékeztettek, a 2001/83 irányelv 29. cikke egyértelműen
         és pontosan kizárja bármely lehetőségét annak, hogy valamely tagállam elutasíthasson egy kölcsönös elismerés iránti kérelmet
         anélkül, hogy előzőleg az ezen rendelkezés által előírt eljárást alkalmazta volna.

      43      Ilyen körülmények között az említett irányelv 28. cikkének a Licensing Authority által az alapügyben elkövetetthez hasonló
         megsértése elegendő a közösségi jog kellően súlyos megsértésének megállapításához (lásd analógia útján különösen a fent hivatkozott
         Stockholm Lindöpark ügyben hozott ítélet 42. pontját és a C‑470/03. sz. AGM‑COS.MET ügyben 2007. április 17‑én hozott ítélet
         [EBHT 2007., I‑2749. o.] 86. pontját).

      44      Ezt a következtetést nem kérdőjelezheti meg az Egyesült Királyság Kormányának, valamint a Bizottságnak az az érve, mely szerint
         az alapvetően hasonló gyógyszer fogalma összetett, és azt a Bíróság az alapügyben felmerülő kérdés vonatkozásában kizárólag
         a fent hivatkozott SmithKline Beecham ügyben hozott ítéletében tette egyértelművé.

      45      Ugyanis, amint azt a főtanácsnok indítványának 130. pontjában megállapította, még ha feltételezhetnénk is, hogy nehézségeket
         okozhat e fogalom értelmezése a 2001/83 irányelv 10. cikke (1) bekezdése a) pontjának iii. alpontja szerinti rövidített eljárás
         során, meg kell állapítani, hogy ezen utóbbi eljárás teljességgel elkülönül az alapügy tárgyát képező kölcsönös elismerési
         eljárástól. Következésképpen az említett fogalom értelmezésének bármiféle esetleges nehézsége nincs semmilyen kihatással azon
         kötelezettségek egyértelmű és pontos jellegére, melyek a tagállamokat az ugyanezen irányelv által előírt bármelyik eljárás
         alkalmazásával valamely másik tagállam által előzetesen kiadott forgalomba hozatali engedély elismerésének vonatkozásában
         terhelik.

      46      Következésképpen a második és a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy ha valamely tagállam nem ismeri el a 2001/83
         irányelv 28. cikkének megfelelően valamely másik tagállam által az említett irányelv 10. cikke (1) bekezdése a) pontjának
         iii. alpontjában foglalt rövidített eljárás keretében kiállított, emberi felhasználásra szánt gyógyszer forgalomba hozatali
         engedélyét akár azzal az indokkal, hogy a szóban forgó gyógyszer nem alapvetően hasonló a referenciakészítményhez, akár azzal,
         hogy olyan gyógyszer‑kategóriába tartozik, amely tekintetében az érintett tagállam általános gyakorlatának értelmében kizárt,
         hogy a referenciakészítményhez alapvetően hasonlónak lehessen tekinteni, az a közösségi jog kellően súlyos megsértését valósítja
         meg, amely ezen tagállam felelősségének megállapításához vezethet.

       A költségekről
      47      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló, 2001. november 6‑i 2001/83/EK európai parlamenti és
            tanácsi irányelv 28. cikkével ellentétes, ha az a tagállam, amelyhez kérelmet nyújtanak be valamely másik tagállam által az
            ugyanezen irányelv 10. cikke (1) bekezdése a) pontja iii. alpontjában foglalt rövidített eljárás keretében kiállított, emberi
            felhasználásra szánt gyógyszer forgalomba hozatali engedélyének kölcsönös elismerése iránt, elutasítja ezt a kérelmet azzal
            az indokkal, hogy a szóban forgó gyógyszer a referenciakészítményhez nem alapvetően hasonló.
      2)      Ha valamely tagállam nem ismeri el a 2001/83 irányelv 28. cikkének megfelelően valamely másik tagállam által az említett irányelv
            10. cikke (1) bekezdése a) pontjának iii. alpontjában foglalt rövidített eljárás keretében kiállított, emberi felhasználásra
            szánt gyógyszer forgalomba hozatali engedélyét akár azzal az indokkal, hogy a szóban forgó gyógyszer nem alapvetően hasonló
            a referenciakészítményhez, akár azzal, hogy olyan gyógyszer‑kategóriába tartozik, amely tekintetében az érintett tagállam
            általános gyakorlatának értelmében kizárt, hogy a referenciakészítményhez alapvetően hasonlónak lehessen tekinteni, az a közösségi
            jog kellően súlyos megsértését valósítja meg, amely ezen tagállam felelősségének megállapításához vezethet.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság (második tanács) 1976. június 15-i ítélete. # Walter J. Riemer kontra Hauptzollamt Lübeck-West. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Hamburg - Németország. # 120-75. sz. ügy


title: A Bíróság (nagytanács) 2005. december 6-i ítélete. # Gaston Schul Douane-expediteur BV kontra Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Hollandia. # EK 234. cikk - Nemzeti bíróság kötelezettsége előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések feltételére - Közösségi rendelkezés érvénytelensége - Cukor - Behozatali vámpótlék - Az 1423/95/EK rendelet - 4. cikk. # C-461/03. sz. ügy

text:
      C‑461/03. sz. ügy
      Gaston Schul Douane-expediteur BV
      kontra
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (a College van Beroep voor het bedrijfsleven [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „EK 234. cikk – A nemzeti bíróság kötelezettsége előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések feltételére – Közösségi rendelkezés érvénytelensége – Cukor – Behozatali vámpótlék – 1423/95/EK rendelet – 4. cikk”
      D. Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. június 30.
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2005. december 6.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – Az érvényesség megítélése – A Bíróság által már érvénytelennek nyilvánítotthoz
            hasonló közösségi rendelkezések érvénytelenségének megállapítása – A nemzeti bíróságok hatáskörének hiánya – Előterjesztési
            kötelezettség
      (EK 230. cikk, EK 234. cikk, (3) bekezdés és EK 241. cikk)
      2.     Mezőgazdaság – Közös piacszervezés – Cukor – Harmadik országokkal folytatott kereskedelem – Behozatali vámpótlék – A CIF-importár
            alapján történő meghatározás – Az importőr kérelem előterjesztésére vonatkozó kötelezettsége – A reprezentatív ár alapján
            történő meghatározás – Érvénytelenség
      (1423/95 bizottsági rendelet, 1. cikk, (2) bekezdés, valamint 4. cikk, (1) és (2) bekezdés)
      1.     Az EK 234. cikk harmadik bekezdése alapján az olyan bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati
         lehetőség, köteles a Bírósághoz fordulni a valamely rendelet rendelkezéseinek érvényességére vonatkozó kérdéssel akkor is,
         ha a Bíróság egy másik, hasonló rendelet egyes megfelelő rendelkezéseit már érvénytelennek nyilvánította. A nemzeti bíróságok
         ugyanis nem rendelkeznek hatáskörrel arra, hogy maguk állapítsák meg a közösségi intézmények jogi aktusainak érvénytelenségét.

      Habár az ideiglenes intézkedések kapcsán bizonyos feltételek mellett el lehet térni attól a szabálytól, amely szerint a nemzeti
         bíróságok nem rendelkeznek hatáskörrel a közösségi jogi aktusok érvénytelenségének megállapítására, a Cilfit és társai ügyben
         hozott ítéletben elfogadott értelmezés, amely értelmezési kérdésekre vonatkozott, nem terjeszthető ki a közösségi jogi aktusok
         érvényességével kapcsolatos kérdésekre.

      Ez egyfelől abból a követelményből adódik, hogy a közösségi jogot a tagállami bíróságok egységesen alkalmazzák. Az egységesség
         e követelménye különösen kényszerítő erejű, ha valamely közösségi jogi aktus érvényességéről van szó. A közösségi jogi aktusok
         érvényessége tekintetében a tagállamok bíróságai között fennálló különbségek magát a közösségi jogrendszer egységességét kérdőjeleznék
         meg, és a jogbiztonság alapvető követelményét veszélyeztetnék.

      Másfelől az EK‑Szerződés által létrehozott bírósági jogvédelmi rendszer koherenciájának szükségességéből adódik. Az érvényesség
         vizsgálatára vonatkozó előzetes döntéshozatalra utalás ugyanis, csakúgy, mint a megsemmisítés iránti kereset, a közösségi
         intézmények jogi aktusainak jogszerűségére vonatkozó felülvizsgálat egy formája. A Szerződés egyrészről az EK 230. és EK 241. cikkel,
         másrészről az EK 234. cikkel a keresetek és eljárások olyan teljes rendszerét hozta létre, melynek célja az intézmények jogi
         aktusainak jogszerűségére vonatkozó felülvizsgálat biztosítása oly módon, hogy e felülvizsgálatot a közösségi bíróságra bízza.

      (vö. 17–19., 21–22., 25. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.     A cukorágazatban a melasztól eltérő termékek behozatalára vonatkozó részletes végrehajtási szabályok megállapításáról szóló
         1423/95 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése érvénytelen annyiban, amennyiben úgy rendelkezik, hogy az ott előírt vámpótlékot
         elvileg az ugyanezen rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti reprezentatív ár alapján kell meghatározni, és csak abban
         az esetben írja elő a vámpótlék meghatározását a CIF-importár alapján, ha azt az importőr kéri.

      (vö. 32. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2005. december 6.(*)

      „EK 234. cikk – A nemzeti bíróság kötelezettsége előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések feltételére – Közösségi rendelkezés érvénytelensége – Cukor – Behozatali vámpótlék – 1423/95/EK rendelet – 4. cikk”
      A C‑461/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het
         bedrijfsleven (Hollandia) a Bírósághoz 2003. november 4‑én érkezett, 2003. október 24‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Gaston Schul Douane-expediteur BV
      és
      a Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas és J. Malenovský tanácselnökök, N. Colneric (előadó), S. von Bahr,
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, G. Arestis, A. Borg Barthet és M. Ilešič bírák,

      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és N. A. J. Bel, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében T. van Rijn és M. van Beek, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának 2005. június 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 234. cikk értelmezésére, valamint a cukorágazatban a melasztól eltérő termékek
         behozatalára vonatkozó részletes végrehajtási szabályok megállapításáról szóló, 1995. június 23‑i 1423/95/EK bizottsági rendelet
         (HL L 141., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 17. kötet, 388. o.) 4. cikke (1) és (2) bekezdése érvényességének
         elbírálására irányul.

      2       A kérelmet a Gaston Schul Douane-expediteur BV (a továbbiakban: Gaston Schul) és a Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
         (a továbbiakban: mezőgazdasági minisztérium) között a nádcukor-behozatal tárgyában folyamatban lévő eljárásban nyújtotta be
         az előterjesztő bíróság.

       Jogi háttér
      3       Az EK 234. cikk szerint:
      „A Bíróság hatáskörrel rendelkezik előzetes döntés meghozatalára a következő kérdésekben:
      a)      e szerződés értelmezése;
      b)      a közösségi intézmények és az EKB jogi aktusainak érvényessége és értelmezése;
      c)      a Tanács jogi aktusa által létrehozott szervek alapokmányának értelmezése, ha az alapokmány így rendelkezik.
      Ha egy tagállam bírósága előtt ilyen kérdés merül fel, és ez a bíróság úgy ítéli meg, hogy ítélete meghozatalához szükség
         van a kérdés eldöntésére, kérheti a Bíróságot, hogy hozzon ebben a kérdésben döntést.

      Ha egy tagállam olyan bírósága előtt folyamatban lévő ügyben merül fel ilyen kérdés, amelynek határozatai ellen a nemzeti
         jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, e bíróság köteles a Bírósághoz fordulni.”

      4       A többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994) elért megállapodásoknak a Közösség nevében a hatáskörébe tartozó
         ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló, 1994. december 22‑i 94/800/EK tanácsi határozat (HL L 336., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.) 1. cikke (1) bekezdésének első franciabekezdésével jóváhagyott, a Kereskedelmi
         Világszervezetet (a továbbiakban: WTO) létrehozó egyezmény 1. A. mellékletében szereplő, a mezőgazdaságról szóló megállapodás
         5. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)  Az 1994. évi GATT II. cikke (1) bekezdésének b) pontja ellenére bármely tag hivatkozhat az alábbiakban szereplő (4) és (5) bekezdésben
         foglalt rendelkezésekre [...], ha:

      a)      [...]
      b)      az adott termék CIF-paritáson számított és nemzeti pénznemben kifejezett ára, amelyen belép az engedményt nyújtó [WTO-]tag
         vámterületére, egy olyan küszöbár szintje alá süllyed, amely egyenlő az érintett termék 1986‑1988. évi átlagos referenciaárával.

      [...]
      (5)      Az (1) bekezdés b) pontja értelmében kivetett pótvám a következő módon állapítható meg:
      [...]”
      5       A többoldalú kereskedelmi tárgyalások uruguayi fordulója során megkötött megállapodások végrehajtásához a mezőgazdasági ágazatban
         szükséges kiigazításokról és átmeneti intézkedésekről szóló, 1994. december 22‑i 3290/94/EK tanácsi rendelettel (HL L 349.,
         105. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 432. o.) módosított, a cukorágazat piacának közös szervezéséről
         szóló, 1981. június 30‑i 1785/81/EGK tanácsi rendelet (HL L 177., 4. o., a továbbiakban: alaprendelet) 15. cikkének (3) bekezdése
         előírja, hogy „[a] kiegészítő behozatali vámok kirovásánál figyelembe veendő importárakat a szóban forgó szállítmány CIF-importárai
         alapján kell meghatározni”, és hogy „[a] CIF-importárakat e célból ellenőrizni kell a termék reprezentatív világpiaci árai
         vagy a terméknek a Közösség importpiacán irányadó árai alapján”.

      6       Az Európai Közösségek Bizottsága az alaprendelet részletes végrehajtási szabályainak megállapítása végett megalkotta az 1423/95
         rendeletet. Az 1423/95 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:

      „(1)      A (2) bekezdésben említett kérelem hiányában, illetve ha az adott szállítmány (2) bekezdésben említett CIF-importára alacsonyabb,
         mint a Bizottság által rögzített megfelelő reprezentatív ár, a kiegészítő vám kivetésénél az 1. cikk (2) vagy (3) bekezdésében
         említett reprezentatív árat kell a szóban forgó szállítmány CIF-importáraként figyelembe venni.

      (2)      Ha az adott szállítmány CIF-importára magasabb, mint az 1. cikk (2) vagy (3) bekezdésében említett vonatkozó reprezentatív
         ár, akkor az importőr, az importáló tagállam illetékes hatóságához az importnyilatkozat elfogadásakor benyújtott kérelem alapján
         a kiegészítő vám megállapítása céljából alkalmazhatja a szóban forgó fehércukor vagy nyerscukor szállítmány a 793/72/EGK rendelet
         1. cikkében, illetve a 431/68/EGK rendelet 1. cikkében meghatározott szabványminőségre átszámított CIF-importárát, vagy adott
         esetben az 1702 90 99 KN-kód alá tartozó termék esetében az ezzel egyenértékű árat.

      Az adott szállítmány CIF-importárát a 784/68/EGK rendelet 5. cikkének megfelelő rendelkezései szerinti kiigazítással kell
         átszámítani a szabványminőségű cukor árára.

      Ilyen esetben a szóban forgó szállítmány CIF-importárát kell alkalmazni a kiegészítő vám megállapítása céljából, feltéve,
         hogy az érdekelt fél a behozatali nyilatkozat elfogadásától számított harminc napon belül legalább az alábbi igazolásokat
         benyújtja az importáló tagállam illetékes hatóságához:

      –       az adásvételi szerződést vagy azzal egyenértékű igazolást,
      –       a biztosítási szerződést,
      –       a számlát,
      –       a fuvarozási szerződést (adott esetben),
      –       a származási bizonyítványt,
      –       tengeri szállítás esetén a hajóraklevelet.
      A szóban forgó tagállam a kérelem alátámasztásához további információt és más iratok benyújtását is kérheti. A kérelem benyújtásának
         időpontjától kezdve a szóban forgó kiegészítő vámnak a Bizottság által rögzített értékét kell alkalmazni.

      Azonban a szóban forgó, Bizottság által rögzített kiegészítő vám és a szóban forgó szállítmány CIF-importára alapján megállapított
         kiegészítő vám közötti különbség, az érdekelt fél kérelmére a 2454/93/EGK bizottsági rendelet 248. cikke szerinti biztosíték
         utóbbi által történő letétbe helyezésével jár.

      Amint az importáló tagállam illetékes hatósága az érdekelt fél által benyújtott igazolások alapján elfogadja a kérelmet, a
         biztosítékot fel kell szabadítani.

      Az importáló tagállam illetékes hatósága elutasítja a kérelmet, amennyiben úgy ítéli meg, hogy a benyújtott igazolások azt
         nem indokolják.

      Ha a hatóság elutasítja a kérelmet, a biztosíték elvész.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      7       1998. május 6‑án a Gaston Schul behozatali nyilatkozatot tett 20 000 kg Brazíliából származó nádcukorra, 31 916 NLG CIF-áron.
         A megfizetendő behozatali vám – a vámhatóság 1998. május 13‑án „ellenőrzés módosítás nélkül elvégezve” megjegyzéssel történt
         közlése szerint – 20 983,70 NLG volt. 1998. augusztus 4‑én Roosendaal körzet adó- és vámhivatalának felügyelője a mezőgazdasági
         minisztérium nevében eljárva a Gaston Schul részére vámkivetésről szóló határozatot bocsátott ki, amelyben felhívta 4 968,30 NLG
         összeg megfizetésére „mezőgazdasági járulék” címén. E járulék kiszámítása a következőképpen történt: 20 000 kg szorozva 24,841182 NLG‑vel
         (11,11 ECU) behozatali vámpótlék címén, majd osztva 100 kg‑mal. Ezen vámkivetésről szóló határozat elleni eredménytelen panaszát
         követően a Gaston Schul keresetet indított a kérdéseket előterjesztő bíróság előtt.

      8       A kérdéseket előterjesztő bíróság megállapítja először is, hogy az alaprendeletnek a cukorágazatban a pótvámok rendszerét
         megállapító 15. cikke azonos a 3290/94 rendelettel módosított, a baromfihús piacának közös szervezéséről szóló, 1975. október
         29‑i 2777/75/EGK tanácsi rendelet (HL L 282., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 2. kötet, 138. o.) 5. cikkével,
         és e két rendelkezést jelenlegi változatukban ugyanazon a napon fogadták el.

      9       A baromfihús és a tojás említett ágazata vonatkozásában a Bíróság a C‑317/99. sz., Kloosterboer Rotterdam ügyben 2001. december
         13‑án hozott ítéletében (EBHT 2001., I‑9863. o.) a baromfihús- és tojáságazatra, valamint a tojásalbuminra vonatkozó kiegészítőimportvám-rendszer
         végrehajtására és a kiegészítő importvám megállapítására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról, valamint a 163/67/EGK
         rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 1995. június 28‑i 1484/95/EK bizottsági rendelet (HL L 145., 47. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 3. fejezet, 17. kötet, 437. o.) 3. cikkének (1) és (3) bekezdését érvénytelennek nyilvánította abban a részében,
         amelyben az úgy rendelkezik, hogy az ott előírt vámpótlék elvileg az 1484/95 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének megfelelő
         reprezentatív ár alapján kerül megállapításra, és hogy ezt a vámpótlékot csak akkor állapítják meg az érintett szállítmány
         CIF-importára alapján, ha azt az importőr kéri. Ezen ítélet szerint a Bizottság túllépte végrehajtási jogkörét.

      10     A kérdéseket előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az említett rendelet 3. cikkének a Bíróság által érvénytelennek nyilvánított
         (1) és (3) bekezdése a Bíróság által figyelembe vett szempontok tekintetében megegyezik az 1423/95 rendelet 4. cikke (1) és
         (2) bekezdésének rendelkezéseivel. Mindkét esetben arról van szó, hogy van egy alaprendelet, amely a WTO-t létrehozó egyezmény
         1. A. mellékletében szereplő, a mezőgazdaságról szóló megállapodás 5. cikkének megfelelően úgy rendelkezik, hogy a behozatali
         vámpótlékot a CIF-ár alapján kell kiszámolni, miközben a bizottsági végrehajtási rendeletben általános szabállyá a vámpótléknak
         a reprezentatív ár alapján történő kiszámítását emelték.

      11     A kérdéseket előterjesztő bíróság szerint ezért az 1423/95 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése összeegyeztethetetlen
         az alaprendelet 15. cikkével.

      12     Márpedig, utalva a 314/85. sz., Foto-Frost-ügyben 1987. október 22‑én hozott ítéletre (EBHT 1987., 4199. o.), a kérdéseket
         előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a Bíróság – és csakis a Bíróság – rendelkezik hatáskörrel arra, hogy előzetes döntést
         hozzon a közösségi intézmények valamely jogi aktusának érvénytelenségéről.

      13     A kérdéseket előterjesztő bíróság azonban úgy ítéli meg, hogy az a kérdés, hogy lehet‑e ez másként olyan nemzeti eljárásban,
         mint amilyen az alapeljárás, amelyben kérdés merül fel olyan rendelkezések érvényességével kapcsolatban, amelyek megfelelnek
         olyan más közösségi rendelkezéseknek, amelyeket előzetes döntéshozatali eljárás során hozott határozatával (mint amilyen a
         fent hivatkozott Kloosterboer Rotterdam ügyben hozott ítélet) a Bíróság már érvénytelennek nyilvánított, az EK 234. cikk harmadik
         bekezdésének értelmezését igényli.

      14     E körülmények között határozott a College van Beroep voor het bedrijfsleven az eljárás felfüggesztéséről, és a következő kérdéseket
         terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „1)      Köteles‑e az EK 234. cikk harmadik bekezdésében említett nemzeti bíróság olyan kérdéssel, amilyen az alábbiakban következik,
         a Bírósághoz fordulni valamely rendelet rendelkezései érvényességével kapcsolatban akkor is, ha a Bíróság egy másik, hasonló
         rendelet egyes megfelelő rendelkezéseit már érvénytelennek nyilvánította, vagy pedig – figyelembe véve az érvénytelennek nyilvánított
         rendelkezésekkel való hasonlóságukat – eltekinthet az előbb említett rendelkezések alkalmazásától?

      2)      Érvénytelen‑e az […] 1423/95[…] rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése annyiban, amennyiben úgy rendelkezik, hogy az ott
         előírt vámpótlékot elvileg az […] 1423/95 […] rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti reprezentatív ár alapján kell meghatározni,
         és csak abban az esetben rendeli a vámpótlék meghatározását a CIF-importár alapján, ha azt az importőr kéri?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      15     Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EK 234. cikk harmadik bekezdése alapján az olyan
         bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, köteles‑e a Bírósághoz fordulni
         a valamely rendelet rendelkezései érvényességére vonatkozó kérdéssel akkor is, ha a Bíróság egy másik, hasonló rendelet egyes
         megfelelő rendelkezéseit már érvénytelennek nyilvánította.

      16     Értelmezési kérdésről lévén szó, a 283/81. sz., Cilfit és társai ügyben 1982. október 6‑án hozott ítélet (EBHT 1982., 3415. o.)
         21. pontjából kitűnik, hogy amennyiben közösségi jogi kérdés merül fel egy olyan nemzeti bíróság előtt, amelynek határozatai
         ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, e bíróság köteles eleget tenni azon kötelezettségének, hogy az
         ügyet a Bíróság elé terjessze, kivéve ha azt állapította meg, hogy a felmerült kérdés nem releváns, a szóban forgó közösségi
         jogi rendelkezést a Bíróság már értelmezte, vagy a közösségi jog helyes alkalmazása annyira nyilvánvaló, hogy az ésszerű kétségnek
         nem enged teret (lásd úgyszintén a C‑495/03. sz., Intermodal Transports ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑8151. o.] 33. pontját).

      17     Ezzel szemben a fent hivatkozott Foto-Frost-ügyben hozott ítélet 20. pontjából kitűnik, hogy a nemzeti bíróságok nem rendelkeznek
         hatáskörrel arra, hogy maguk állapítsák meg a közösségi intézmények jogi aktusainak érvénytelenségét.

      18     Az ideiglenes intézkedések kapcsán bizonyos feltételek mellett el lehet térni attól a szabálytól, amely szerint a nemzeti
         bíróságok nem rendelkeznek hatáskörrel a közösségi jogi aktusok érvénytelenségének megállapítására (a fent hivatkozott Foto-Frost-ügyben
         hozott ítélet 19. pontja; lásd e tekintetben úgyszintén a 107/76. sz., Hoffmann-La Roche ügyben 1977. május 24‑én hozott ítélet
         [EBHT 1977., 957. o.] 6. pontját, a 35/82. és 36/82. sz., Morson és Jhanjan egyesített ügyekben 1982. október 27‑én hozott
         ítélet [EBHT 1982., 3723. o.] 8. pontját; a C‑143/88. és C‑92/89. sz., Zuckerfabrik Süderdithmarschen és Zuckerfabrik Soest
         egyesített ügyekben 1991. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑415. o.] 21. és 33. pontját, valamint a C‑465/93., Atlanta
         Fruchthandelsgesellschaft és társai (I) ügyben 1995. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑3761. o.] 30., 33. és 51. pontját).

      19     Mindazonáltal a fent hivatkozott Cilfit és társai ügyben hozott ítéletben elfogadott értelmezés, amely értelmezési kérdésekre
         vonatkozott, nem terjeszthető ki a közösségi jogi aktusok érvényességével kapcsolatos kérdésekre.

      20     Elöljáróban meg kell állapítani, hogy még az első ránézésre hasonló esetekben sem lehet annak lehetőségét kizárni, hogy alaposabb
         vizsgálat azt mutatja ki, hogy az olyan rendelkezés, amelynek érvényessége vitás, nem azonosítható valamely már érvénytelennek
         nyilvánított rendelkezéssel, többek között az eltérő jogi vagy adott esetben ténybeli összefüggés miatt.

      21     A Bíróság EK 234. cikkben elismert hatásköreinek alapvető célja annak biztosítása, hogy a közösségi jogot a tagállami bíróságok
         egységesen alkalmazzák. Az egységesség e követelménye különösen kényszerítő erejű, ha valamely közösségi jogi aktus érvényességéről
         van szó. A közösségi jogi aktusok érvényessége tekintetében a tagállamok bíróságai között fennálló különbségek magát a közösségi
         jogrendszer egységességét kérdőjeleznék meg, és a jogbiztonság alapvető követelményét veszélyeztetnék (a fent hivatkozott
         Foto-Frost-ügyben hozott ítélet 15. pontja).

      22     A nemzeti bíróság lehetősége arra, hogy a közösségi jogi aktus érvénytelenségéről határozzon, nem egyeztethető össze az EK‑Szerződés
         által létrehozott bírósági jogvédelmi rendszer szükséges koherenciájával. E tekintetben fontos megjegyezni, hogy az érvényesség
         vizsgálatára vonatkozó előzetes döntéshozatalra utalás, csakúgy, mint a megsemmisítés iránti kereset, a közösségi intézmények
         jogi aktusainak jogszerűségére vonatkozó felülvizsgálat egy formája. A Szerződés egyrészről az EK 230. és EK 241. cikkel,
         másrészről az EK 234. cikkel a keresetek és eljárások olyan teljes rendszerét hozta létre, melynek célja az intézmények jogi
         aktusainak jogszerűségére vonatkozó felülvizsgálat biztosítása oly módon, hogy e felülvizsgálatot a közösségi bíróságra bízza
         (lásd a 294/83. sz., Parti écologiste „Les Verts” kontra Parlament ügyben 1986. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 1339. o.]
         23. pontját; a fent hivatkozott Foto-Frost-ügyben hozott ítélet 16. pontját és a C‑50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores
         ügyben 2002. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6677. o.] 40. pontját).

      23     Az eljárás időtartamának csökkentésére nem lehet hivatkozni a közösségi bíróságnak a közösségi jog értelmezésére vonatkozó
         kizárólagos hatásköre megsértésének igazolása végett.

      24     Ki kell hangsúlyozni, hogy a közösségi bíróság van a legkedvezőbb helyzetben ahhoz, hogy a közösségi jogi aktusok érvényességéről
         határozzon. Ugyanis azon közösségi intézményeknek, amelyeknek a jogi aktusát megtámadták, a Bíróság alapokmányának 23. cikke
         értelmében jogukban áll részt venni a Bíróság előtti eljárásban, hogy megvédjék jogi aktusuk érvényességét. Ezenkívül az említett
         alapokmány 24. cikkének második bekezdése értelmében a Bíróság az eljárásban félként részt nem vevő intézményeket felkérheti,
         hogy adjanak meg minden olyan tájékoztatást, amelyet a Bíróság az eljáráshoz szükségesnek tart (lásd a fent hivatkozott Foto-Frost-ügyben
         hozott ítélet 18. pontját).

      25     Az előző megfontolásokból az következik, hogy az első kérdésre azt kell válaszolni, hogy az EK 234. cikk harmadik bekezdése
         alapján az olyan bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, köteles a Bírósághoz
         fordulni a valamely rendelet rendelkezéseinek érvényességére vonatkozó kérdéssel akkor is, ha a Bíróság egy másik, hasonló
         rendelet egyes megfelelő rendelkezéseit már érvénytelennek nyilvánította.

       A második kérdésről
      26     Második kérdésével az előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az 1423/95 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése érvénytelen‑e
         annyiban, amennyiben úgy rendelkezik, hogy az ott előírt vámpótlékot elvileg az ugyanezen rendelet 1. cikkének (2) bekezdése
         szerinti reprezentatív ár alapján kell meghatározni, és csak abban az esetben rendeli a vámpótlék meghatározását a CIF-importár
         alapján, ha azt az importőr kéri.

      27     Az alaprendelet 15. cikke (3) bekezdésének első albekezdéséből világosan kitűnik, hogy vámpótlék megállapításához kizárólag
         az érintett szállítmány CIF-importára szolgálhat alapul.

      28     E szabály alkalmazása semmilyen feltételnek nincs alárendelve, és semmilyen kivétel nem vonatkozik rá.
      29     Az alaprendelet 15. cikke (3) bekezdésének második albekezdése egyértelműen előírja, hogy a kérdéses termék reprezentatív
         árát kizárólag a CIF-importár pontosságának ellenőrzése végett kell figyelembe venni.

      30     Ezzel szemben az 1423/95 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése a vámpótlék megállapításához a CIF-importár figyelembevételét
         annak a feltételnek rendeli alá, hogy az importőr erre vonatkozólag bizonyos igazolásokkal kiegészített alakszerű kérelmet
         nyújtson be, és minden egyéb esetben a reprezentatív ár figyelembevételét írja elő, amelyet általános szabállyá emel.

      31     Mivel az alaprendelet 15. cikkének (3) bekezdése a vámpótlék CIF‑importár alapján történő megállapításának szabálya alól semmilyen
         kivételt nem ír elő, az 1423/95 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése ellentétes ezzel a rendelkezéssel.

      32     Ennélfogva a második kérdésre adandó válasz az, hogy az 1423/95 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése érvénytelen annyiban,
         amennyiben úgy rendelkezik, hogy az ott előírt vámpótlékot elvileg az ugyanezen rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti
         reprezentatív ár alapján kell meghatározni, és csak abban az esetben írja elő a vámpótlék meghatározását a CIF-importár alapján,
         ha azt az importőr kéri.

       A költségekről
      33     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK 234. cikk harmadik bekezdése alapján az olyan bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati
            lehetőség, köteles a Bírósághoz fordulni a valamely rendelet rendelkezéseinek érvényességére vonatkozó kérdéssel akkor is,
            ha a Bíróság egy másik, hasonló rendelet egyes megfelelő rendelkezéseit már érvénytelennek nyilvánította.
      2)      A cukorágazatban a melasztól eltérő termékek behozatalára vonatkozó részletes végrehajtási szabályok megállapításáról szóló,
            1995. június 23‑i 1423/95/EK bizottsági rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdése érvénytelen annyiban, amennyiben úgy rendelkezik,
            hogy az ott előírt vámpótlékot elvileg az ugyanezen rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti reprezentatív ár alapján kell
            meghatározni, és csak abban az esetben írja elő a vámpótlék meghatározását a CIF-importár alapján, ha azt az importőr kéri.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság december 13.-i ítélete: 1983. # Apple and Pear Development Council kontra K.J. Lewis Ltd és társai. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: County Court, Tunbridge Wells - Egyesült Királyság. # # 222/82. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) november 16.-i ítélete: 2000. # Roelof Donkersteeg elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # 83/189/EGK irányelv. # C-37/99. sz. ügy


A Bíróság március 16.-i ítélete: 1999. # Dán Királyság, Németországi Szövetségi Köztársaság és Francia Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 'Feta'. # C-289/96., C-293/96. és C-299/96. sz. egyesített ügyek