title: A Közszolgálati Törvényszék ítélete (második tanács), 2009. július 2.#Massimo Giannini kontra Európai Bizottság.#F-49/08. sz. ügy.

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (második tanács)
      2009. július 2.
      F‑49/08. sz. ügy
      Massimo Giannini
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Szerződéses alkalmazottak – A próbaidő leteltekor történő elbocsátás – Szabálytalan körülmények között lezajlott próbaidő – Az értékelési eljárás szabálytalanságai – Útiköltség – Harmadik országban lévő küldöttség”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EAK 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben M. Giannini azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
         semmisítse meg a felperes elbocsátásáról szóló, 2007. július 10‑én közölt bizottsági határozatot, és amennyiben szükséges,
         az e határozattal szembeni panaszának elutasítását; következésképpen kötelezze a Bizottságot a szerződésének további fennállásával
         összefüggő valamennyi vagyoni jogosultság megfizetésére; mindenesetre semmisítse meg a 2007. augusztusi illetményéből 5218,22
         euró levonását elrendelő, 2007. július 27‑i és 2007. szeptember 20‑i határozatokat, és ennek megfelelően rendelje el ezen
         összeg késedelmi kamattal növelt visszatérítését; mindenesetre semmisítse meg a 2007. augusztus 28‑i határozatot – amely a
         letelepedési támogatást a 2006 novemberében juttatott összeg egyharmadára korlátozta, és elrendelte további két egyharmad,
         azaz 4278,50 euró levonását a 2008. februári illetményéből –, és ennek megfelelően rendelje el ezen összeg késedelmi kamattal
         növelt visszatérítését; rendelje el az előzetesen 200 000 euróra becsült vagyoni és nem vagyoni kár megtérítését.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti a felperesnek a 2007. évben juttatott útiköltségnek megfelelő összeg egyharmadának
         levonását elrendelő, 2007. július 27‑i bizottsági határozatot. A Bizottság köteles a 2007. július 27‑i határozat alapján jogellenesen
         levont összeget a felperesnek megfizetni, kivéve a felperes családjának útiköltségét érintő részt; a visszafizetendő összeget
         az Európai Központi Bank által a fő refinanszírozási műveletekre megállapított, az érintett időszakban alkalmazott kamatlábat
         2 százalékponttal meghaladó mértékű, a levonás napjától a tényleges megfizetés napjáig számított kamattal kell növelni. Nem
         szükséges határozni a 2007. augusztus 28‑i azon határozat megsemmisítésére irányuló kérelmekről, amelyben a Bizottság a felperes
         letelepedési támogatását a 2006 novemberében juttatott összeg egyharmadára korlátozta. A Közszolgálati Törvényszék a keresetet
         ezt meghaladó részében elutasítja. A felperes maga viseli saját költségeit, valamint köteles viselni a Bizottság költségeinek
         háromnegyedét. A Bizottság maga viseli saját költségeinek egynegyedét.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Kereset – Korlátlan felülvizsgálati jogkör – A személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében
            vett pénzügyi természetű jogviták – Fogalom
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk, (1) bekezdés)
      2.      Tisztviselők – Szerződéses alkalmazottak – Felvétel – Próbaidő – Tárgy – Lefolytatási feltételek
      (Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 84. cikk)
      3.      Tisztviselők – Szerződéses alkalmazottak – Besorolás – A IV. csoportba tartozó szerződéses alkalmazott AST csoportba tartozó
            tisztviselő általi felügyelete
      (Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 80. cikk, (2) bekezdés)
      4.      Tisztviselők – Felvétel – Próbaidő – Lefolytatási feltételek – Figyelmeztetés
      (Személyzeti szabályzat, 34. cikk)
      5.      Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények
      (A Bíróság alapokmánya, 21. cikk, első bekezdés, és I. melléklet, 7. cikk, (3) bekezdés; az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata,
            44. cikk, 1. §, c) pont; a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata, 35. cikk, 1. §)
      6.      Tisztviselők – Szerződéses alkalmazottak – Felvétel – Próbaidő – Az eredmények értékelése
      (Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 84. cikk, (3) bekezdés)
      7.      Tisztviselők – Egyenlő bánásmód – Véglegesített tisztviselők és próbaidős alkalmazottak
      (Személyzeti szabályzat, 43. cikk; Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 84. cikk)
      8.      Tisztviselők – Szerződéses alkalmazottak – Felvétel – Próbaidő – Próbaidőt lezáró jelentés – Terjedelem és tartalom
      (Személyzeti szabályzat, 25. cikk; az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 11. cikk, első bekezdés, és
            81. cikk)
      9.      Tisztviselők – Szerződéses alkalmazottak – Felvétel – Próbaidő – Próbaidőt lezáró jelentés
      (Személyzeti szabályzat, 25. cikk; az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 11. cikk, első bekezdés, 81. cikk,
            és 84. cikk, (3) bekezdés)
      10.    Tisztviselők – Szerződéses alkalmazottak – Felvétel – Próbaidő – Elbocsátásról szóló határozat
      (Személyzeti szabályzat, 25. cikk; az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 11. cikk, első bekezdés, és
            81. cikk)
      11.    Tisztviselők – Szerződéses alkalmazottak – Felvétel – Próbaidő – Az érintett képességeinek kedvezőtlen értékelése – A próbaidő
            meghosszabbítása
      (Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 84. cikk, (3) bekezdés)
      12.    Tisztviselők – A költségek megtérítése – Éves útiköltség
      (Személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 8. cikk)
      13.    Tisztviselők – A költségek megtérítése – Éves útiköltség
      (Személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 8. cikk, (4) bekezdés)
      1.      A személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése szerint „pénzügyi természetű jogviták[nak]” nemcsak az alkalmazottaknak
         a valamely intézmény ellen irányuló, felelősség megállapítása iránti keresetei minősülnek, hanem valamennyi olyan jogvita
         is, amely valamely intézmény által valamely alkalmazott részére olyan összeg megfizetésére irányul, amely a személyzeti szabályzat
         vagy a munkaviszonyt szabályozó más jogi aktus alapján őt – megítélése szerint – megilleti. A személyzeti szabályzat 91. cikkének
         (1) bekezdése értelmében a közösségi bíróság e jogvitákban korlátlan felülvizsgálati jogkörrel rendelkezik, amely a feladatává
         teszi, hogy az előtte folyamatban lévő jogvitákban teljes körű megoldást adjon, azaz határozzon az alkalmazott valamennyi
         jogáról és kötelességéről, azzal, hogy a szóban forgó felülvizsgálattal érintett intézményre kell bíznia az ítélet megfelelő
         részének az általa pontosan meghatározott feltételek szerinti végrehajtását. Ennélfogva a közösségi bíróságnak az a feladata,
         hogy adott esetben valamely intézményt olyan összeg megfizetésére kötelezze, amelyre a felperes a személyzeti szabályzat vagy
         más jogi aktus értelmében jogosult.

      (lásd a 39–42. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság C‑135/06. P. sz., Weißenfels kontra Parlament ügyben 2007. december 18‑án hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑12041. o.)
         65., 67. és 68. pontja.

      2.      A próbaidő leteltekor történő elbocsátásról szóló határozatot meg kell semmisíteni, ha a felperes számára nem tették lehetővé,
         hogy a gyakorlatát rendes körülmények között végezhesse.

      A próbaidő – amelynek célja a próbaidős tisztviselő készségei és magatartása értékelésének lehetővé tétele – ugyan nem tekinthető
         képzési időszaknak, azonban az érdekeltnek a próbaideje során lehetőséget kell biztosítani a képességei bizonyítására. Ez
         a követelmény a gyakorlatban azt jelenti, hogy a próbaidős tisztviselőt megfelelő utasításokkal és tanácsokkal kell ellátni,
         hogy lehetősége legyen alkalmazkodni az általa betöltött állás sajátos követelményeihez.

      Az említett utasítások és tanácsok megkövetelt szintjét nemcsak elvontan, hanem konkrétan is értékelni kell, figyelembe véve
         az ellátott feladatok jellegét. E szempontból a próbaidős tisztviselő korábbi tapasztalatát nem lehet figyelmen kívül hagyni.
         Jóllehet ugyanis e tapasztalat önmagában nem teszi vitássá a próbaidő hasznosságát, meghatározhatja azt a vezetői szintet,
         amely a próbaidős tisztviselőt megilleti annak érdekében, hogy a próbaidő betöltse a célját.

      (lásd a 65. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 3/84. sz., Patrinos kontra CES ügyben 1985. május 15‑én hozott ítéletének (EBHT 1985., 1421. o.) 20–24. pontja;
      az Elsőfokú Bíróság T‑26/91. sz., Kupka‑Floridi kontra CES ügyben 1992. április 1‑jén hozott ítéletének (EBHT 1992., II‑1615. o)
         44. pontja; T‑568/93. sz., Correia kontra Bizottság ügyben 1994. november 30‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑271. o.
         és II‑857. o.) 34. pontja; T‑96/95. sz., Rozand‑Lambiotte kontra Bizottság ügyben 1997. március 5‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1997.,
         I‑A‑35. o. és II‑97. o.) 95. pontja;

      a Közszolgálati Törvényszék F‑112/06. sz., Krcova kontra Bíróság ügyben 2007. október 18‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2007.,
         I‑A‑1‑0000. o. és II‑A‑1‑0000. o.) 48. pontja, az ítélettel szemben T‑498/07. P. ügyszám alatt fellebbezés van folyamatban
         az Elsőfokú Bíróság előtt; F‑73/07. sz., Doktor kontra Tanács ügyben, 2008. április 16‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2008.,
         I‑A‑1‑91. o. és II‑A‑1‑479. o.) 31. és 33–36. pontja, az ítélettel szemben T‑248/08. P. ügyszám alatt fellebbezés van folyamatban
         az Elsőfokú Bíróság előtt.

      3.      Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 80. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, hogy a IV. csoportba tartozó
         szerződéses alkalmazottak meg nem határozott előmeneteli csoportba tartozó tisztviselők felügyelete mellett végezhetik feladataikat.
         E rendelkezés nem tiltja tehát, hogy a IV. csoportba tartozó szerződéses alkalmazott a feladatait adott esetben az AST csoportba
         tartozó tisztviselő felügyelete mellett végezze.

      (lásd a 72. pontot)
      4.      A próbaidős tisztviselőnek a próbaidő szabályos körülmények közötti eltöltéséhez való jogát megfelelően biztosítja az olyan
         szóbeli figyelmeztetés, amely lehetővé teszi számára, hogy a teljesítményét a szolgálat követelményeihez igazítsa és javítsa.

      (lásd a 84. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Rozand‑Lambiotte kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 102. pontja.
      5.      Az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevél szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt
         iratok meghatározott részeire történő hivatkozások, ám e csatolt iratoknak célja pusztán az igazolás és az okirati bizonyítás,
         és azok nem szolgálhatnak a keresetlevélben röviden ismertetett jogalap kifejtésére úgy, hogy e mellékletekben a keresetben
         fel nem tüntetett kifogásokat és érveket fejtik ki. A felperesnek a keresetlevélben pontosan meg kell jelölnie azokat a kifogásokat,
         amelyekről határozatot kell hozni, valamint legalább röviden azokat a jogi és ténybeli elemeket, amelyekre e kifogásokat alapozza.

      A Közszolgálati Törvényszék előtt a mellékletek még kevésbé szolgálhatnak a keresetlevélben röviden ismertetett jogalap kifejtésére
         úgy, hogy e mellékletekben a keresetben fel nem tüntetett kifogásokat és érveket fejtik ki, mivel a Bíróság alapokmánya I. melléklete
         7. cikkének (3) bekezdése értelmében a Közszolgálati Törvényszék előtti eljárás írásbeli szakaszában főszabály szerint az
         előkészítő iratoknak csak egyszeri kicserélésére kerül sor, amennyiben az utóbbi bíróság nem határoz eltérően. A Közszolgálati
         Törvényszék előtti eljárás ez utóbbi sajátossága az oka annak, hogy – az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárásra vonatkozóan
         a Bíróság alapokmánya 21. cikkének első bekezdésében foglaltakkal ellentétben – a keresetlevélben nem lehet a jogalapokat
         és érveket csupán röviden összefoglalva ismertetni. Ez utóbbi lehetőség a gyakorlatban azzal járna, hogy a Bíróság alapokmánya
         mellékletében található különös és később keletkezett szabály nagy részben értelmét vesztené.

      (lásd a 86. és 87. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑340/03. sz., France Télécom kontra Bizottság ügyben 2007. január 30‑án hozott ítéletének (EBHT 2007.,
         II‑107. o.) 167. pontja.

      6.      Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 84. cikkének (3) bekezdése széles mérlegelési jogkörrel kívánja
         felruházni az értékelőt és a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságot a próbaidős tisztviselő képességeinek és teljesítményének
         a szolgálati érdek alapján való értékelését illetően. Következésképpen a közösségi bíróság a próbaidő értékelésére szolgáló
         tényezők relevanciáját illetően nem válthatja fel az intézmények értékelését a saját értékelésével, mivel az általa gyakorolt
         felülvizsgálat a nyilvánvaló mérlegelési hiba vagy a hatáskörrel való visszaélés fennállására korlátozódik.

      (lásd a 89. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Rozand‑Lambiotte kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 112. pontja;
      a Közszolgálati Törvényszék a fent hivatkozott Krcova kontra Bíróság ügyben hozott ítéletének 62. pontja.
      7.      A tisztviselők számára az értékelésük során biztosított eljárási garanciák nem terjeszthetők ki a próbaidős alkalmazottakra.
         A véglegesített tisztviselők és a próbaidős alkalmazottak jogi és tényleges helyzetében lényeges különbségek vannak. Közelebbről,
         a próbaidős tisztviselő tényleges helyzete nem hasonlítható össze az olyan tisztviselő helyzetével, aki már évek óta látja
         el a feladatát. Ezenfelül a tisztviselők értékelésére vonatkozó szabályok nem alkalmazhatók a próbaidős tisztviselők értékelésére.
         A véglegesített tisztviselő értékelő jelentésének és a próbaidőt lezáró jelentésének más a szerepe, mivel a próbaidőt lezáró
         jelentésnek elsősorban az a célja, hogy a próbaidős tisztviselőnek a beosztásával járó feladatok teljesítésére való alkalmasságát
         értékelje, míg az értékelő jelentésnek az az elsődleges szerepe, hogy az adminisztráció számára időszakonként a lehető legteljesebb
         tájékoztatást biztosítsa arról, hogy a tisztviselő hogyan látja el a feladatát.

      (lásd a 92. és 95. pontot)
      Hivatkozás:
      a Közszolgálati Törvényszék a fent hivatkozott Doktor kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 85. és 86. pontja.
      8.      A szerződéses alkalmazott próbaidejét értékelő jelentés, és az azt követő olyan vélemények, mint például a felettes vagy az
         értékelésekért felelős bizottság véleménye, nem a személyzeti szabályzat 25. cikke értelmében vett sérelmet okozó aktusok,
         amely cikkre az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 11. cikkének első bekezdése és a 81. cikke utal. Következésképpen
         a próbaidőt értékelő jelentést és az azt követő véleményeket ugyan érvekkel megfelelően alá kell támasztani annak érdekében,
         hogy a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság meghozhassa határozatát és meg is indokolhassa azt, e jelentéseknek és
         véleményeknek nem kell azonban részletesen ismertetnie az összes olyan tényt, amelyen alapulnak. Különösen az értékelő nem
         köteles leírni a próbaidős tisztviselő összes tevékenységét, és nem kell kimerítően és részletesen megemlítenie a próbaidő
         alatt felmerült nehézségeket. Ezenkívül nem követelhető meg az értékelőtől, az alkalmazott felettesétől vagy az értékelésekért
         felelős bizottságtól, hogy minden ténybeli és jogi szempontot megvitassanak, amelyet a próbaidős alkalmazott felvetett a saját
         magára vonatkozó értékelésében vagy a kiegészítő megjegyzésekben.

      (lásd a 93. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 98/81. sz., Munk kontra Bizottság ügyben 1982. március 25‑én hozott ítéletének (EBHT 1982., 1155. o.) 14. pontja.
      9.      Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 84. cikke (3) bekezdésének célja ugyan annak biztosítása, hogy a
         szerződéses alkalmazottak jogosultak legyenek esetleges észrevételeiknek a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságnál
         való előterjesztésére, és hogy ezen észrevételeket figyelembe vegyék, ugyanezen alkalmazási feltételek 11. cikkének első bekezdése
         és a személyzeti szabályzat 25. cikke – amely rendelkezésekre az említett alkalmazási feltételek 81. cikke a szerződéses alkalmazottak
         tekintetében utal – nem vonatkozik az értékelési eljárás keretében konzultációt folytató felettesek által adott véleményekre.
         E felettesek tehát nem kötelezhetők arra, hogy az indokolásban kifejezetten állást foglaljanak a próbaidős alkalmazott által
         felhozott minden érvről.

      (lásd a 103. és 105. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑98/98. sz., Trigari‑Venturin kontra Fordítóközpont ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1999.,
         I‑A‑159. o. és II‑821. o.) 57. pontja.

      10.    Az ideiglenes alkalmazottat a próbaideje végén elbocsátó határozatot indokolni kell. Mivel az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
         alkalmazási feltételek 81. cikke a szerződéses alkalmazottak tekintetében az ugyanezen alkalmazási feltételek ideiglenes alkalmazottakra
         alkalmazandó 11. cikkének első bekezdésére utal, és mivel ez utóbbi rendelkezés a személyzeti szabályzat – bármely, sérelmet
         okozó határozat indokolására vonatkozó kötelezettséget előíró – 25. cikkének hatályát kiterjeszti az ideiglenes alkalmazottakra,
         a próbaidő végén a szerződéses alkalmazott véglegesítését mellőző határozatot indokolni kell.

      A határozat indokolása akkor megfelelő, ha annak hátterét az érintett ismeri, és e háttérből megértheti a reá vonatkozóan
         hozott határozat jelentőségét. Ilyen helyzet az, ha e határozatot a szóban forgó helyzetről a felettessel folytatott beszélgetések
         előzik meg. Ezenkívül megfelel az indokolási kötelezettségnek az a határozat, amely olyan dokumentumra utal, amely már az
         érintett birtokában van, és amely tartalmazza azokat a tényezőket, amelyekre az intézmény a határozatát alapozta.

      (lásd a 115. és 117. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság C‑116/88. és C‑149/88. sz., Hecq kontra Bizottság egyesített ügyekben 1990. március 7‑én hozott ítéletének (EBHT 1990.,
         I‑599. o.) 26. és 27. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑331/94. sz., IPK kontra Bizottság ügyben 1997. október 15‑én hozott ítéletének (EBHT 1997., II‑1665. o.)
         52. pontja; a fent hivatkozott Trigari‑Venturin kontra Fordítóközpont ügyben hozott ítéletének 84. pontja.

      11.    Az adminisztráció széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a próbaidős tisztviselő képességeinek és teljesítményének a szolgálati
         érdek alapján való értékelését illetően. Különösen a „kivételes esetben” kifejezésnek az egyéb alkalmazottakra vonatkozó rendelkezések
         84. cikkének (3) bekezdésében való használata bizonyítja, hogy a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság széles mérlegelési
         jogkörrel rendelkezik annak érdekében, hogy az ügy tényállása és az egyedi körülmények alapján eldöntse, milyen helyzetben
         kívánatos a próbaidőt meghosszabbítani. Következésképpen a közösségi bíróság az intézménynek a próbaidő eredményére vonatkozó
         értékelését csupán nyilvánvaló mérlegelési hiba vagy a hatáskörrel való visszaélés esetén bírálhatja felül.

      Az adminisztrációnak az alkalmazottaival szembeni gondoskodási kötelezettsége magában foglalja, hogy a hatóság az alkalmazott
         helyzetéről való döntéshozatal során tekintettel van a döntést befolyásoló összes körülményre, és így nemcsak a szolgálati
         érdeket, hanem az érintett tisztviselő érdekeit is figyelembe veszi, e kötelezettség azonban nem eredményezheti azt, hogy
         az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 84. cikkének (3) bekezdése szerinti próbaidő–hosszabbítás „kivételes”
         lehetőségét szabállyá tegye, mivel az módosítaná e rendelkezést, amely a jogok és kötelezettségek közötti egyensúlyt tükrözi,
         amelyet az említett alkalmazási feltételek hoztak létre az adminisztráció és a próbaidős alkalmazottak közötti viszonyokban.

      (lásd a 126., 128. és 129. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑373/00. sz., T‑27/01. sz., T‑56/01. sz. és T‑69/01. sz., Tralli kontra EKB egyesített ügyekben 2002.
         június 27‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑97. o. és II‑453. o.) 76. pontja;

      a Közszolgálati Törvényszék a fent hivatkozott Krcova kontra Bíróság ügyben hozott ítéletének 62. és 77. pontja.
      12.    A személyzeti szabályzat VII. melléklete 8. cikke (4) bekezdésének második mondata szabályozza azon tisztviselő útiköltségének
         kérdését, akinek alkalmazási helye a tagállamok területén kívül található. E rendelkezés szerint az érintett és családja minden
         naptári évben jogosult az útiköltségeinek megtérítésére, anélkül hogy e térítés a tagállamok területén lévő alkalmazási helyen
         dolgozó tisztviselőre alkalmazandó 8. cikk (3) bekezdése szerinti arányossági szabály hatálya alá tartozna. Az az alkalmazott
         tehát, akit harmadik országba osztanak be, az útiköltsége teljes megtérítésére jogosult függetlenül a tényleges szolgálatban
         töltött időtől. Az ilyen eltérő bánásmód nem hátrányosan megkülönböztető, mivel azon tisztviselők helyzete, akiknek az alkalmazási
         helye valamely tagállam területén található, jelentősen eltér azon tisztviselők helyzetétől, akiknek az alkalmazási helye
         a tagállamok területén kívül van.

      (lásd a 155. és 158–160. pontot)
      Hivatkozás:
      a Közszolgálati Törvényszék F‑43/05. sz., Chassagne kontra Bizottság ügyben 2007. január 23‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2007.,
         I‑A‑1‑27. o. és II‑A‑1‑139. o.) 97. pontja.

      13.    A személyzeti szabályzat VII. melléklete 8. cikkének (4) bekezdése szerinti mechanizmus – azaz a harmadik országba beosztott
         tisztviselők útiköltségeinek megtérítése, amelyet a közösségi jogalkotó a 2004. évi személyzeti szabályzati reform során fenntartott –
         vélelmezi, hogy az utazásra ténylegesen sor került, és a költségét ténylegesen kifizették. Jóllehet e rendelkezés már nem
         említi az igazoló dokumentumok benyújtására vonatkozó kötelezettséget, az ilyen kötelezettség együtt jár azzal a feltétellel,
         hogy az utazásra ténylegesen sor került.

      (lásd a 168. és 169. pontot)


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2010. július 15-i ítélete. # Pannon Gép Centrum Kft kontra APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél-dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Baranya Megyei Bíróság - Magyarország. # Hatodik HÉA-irányelv - 2006/112/EK irányelv - Az előzetesen felszámított adó levonásának joga - A számlán szereplő téves adatot a levonási jog elvesztésével szankcionáló nemzeti szabályozás. # C-368/09. sz. ügy

text:
      C‑368/09. sz. ügy
      Pannon Gép Centrum Kft.
      kontra
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály
      (a Baranya Megyei Bíróság [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA-irányelv – 2006/112/EK irányelv – Az előzetesen felszámított adó levonásának joga – A számlán szereplő téves adatot a levonási jog elvesztésével szankcionáló nemzeti szabályozás”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Az előzetesen felszámított
            adó levonása – Az adóalany kötelezettségei – Bizonyos adatokat tartalmazó számla birtoklása
      (2006/112 tanácsi irányelv, 167. cikk ; 178. cikk, a) pont ; 220. cikk, 1. pont és 226. cikk)
      A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló 2006/112 irányelv 167. cikkét, 178. cikkének a) pontját, 220. cikkének 1. pontját
         és 226. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amelynek alapján
         a nemzeti hatóságok azzal az indokkal tagadják meg az adóalanytól a részére nyújtott szolgáltatások után fizetendő vagy megfizetett
         adónak az általa fizetendő hozzáadottérték‑adó összegéből való levonását, hogy a levonás időpontjában rendelkezésére álló
         eredeti számla a szolgáltatásnyújtás teljesítésének téves időpontját tartalmazta, valamint a később javított számla és az
         eredeti számlát érvénytelenítő sztornó számla sorszámozása nem folyamatos, feltéve hogy a levonás anyagi jogi feltételei teljesülnek,
         és az érintett hatóság határozatának meghozatala előtt az adóalany olyan javított számlát nyújtott be az előbbi részére, amely
         feltünteti a szolgáltatásnyújtás teljesítésének pontos időpontját, még ha nem is folyamatos e számla és az eredeti számlát
         érvénytelenítő sztornó számla sorszámozása.

      Ugyanis kizárólag a 2006/112 irányelv 226. cikkében említett adatokat kell kötelezően feltüntetni a HÉA megállapítása céljából
         az említett irányelv 220. cikke értelmében kiállított számlákon. A fentiekből következik, hogy a tagállamok a hozzáadottértékadó‑levonási
         jog gyakorlását nem köthetik a számlák tartalmára vonatkozó olyan feltételek tiszteletben tartásához, amelyeket az említett
         irányelv rendelkezései kifejezetten nem írnak elő.

      (vö. 40., 41., 45. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2010. július 15.(*)

      „Hatodik HÉA-irányelv – 2006/112/EK irányelv – Az előzetesen felszámított adó levonásának joga – A számlán szereplő téves adatot a levonási jog elvesztésével szankcionáló nemzeti szabályozás”
      A C‑368/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Baranya Megyei Bíróság (Magyarország)
         a Bírósághoz 2009. szeptember 14‑én érkezett, 2009. augusztus 31‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Pannon Gép Centrum Kft.
      és
      az APEH Központi Hivatal, Hatósági Főosztály, Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök (előadó), R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a magyar kormány képviseletében Fazekas J., Fehér M. és Szíjjártó K., meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében D. Triantafyllou és Simon B. D., meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2001. december 20‑i 2001/115/EK tanácsi irányelvvel (HL 2002. L 15, 24. o.; magyar
         nyelvű különkiadás: 9. fejezet, 1. kötet, 352. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 17. cikke (1) bekezdésének,
         18. cikke (1) bekezdése a) pontjának és 22. cikke (3) bekezdése a) és b) pontjának értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a Pannon Gép Centrum Kft. és az APEH Központi Hivatal, Hatósági Főosztály, Dél‑dunántúli Kihelyezett Hatósági Osztály
         (a továbbiakban: APEH) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, hogy az utóbbi megtagadta az
         alapeljárás felperesétől a részére nyújtott szolgáltatásokhoz kapcsolódó hozzáadottérték‑adónak (a továbbiakban: HÉA) az általa
         fizetendő HÉÁ‑ból való levonását.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 411. és
         413. cikkének megfelelően 2007. január 1‑jétől hatályon kívül helyezte az uniós HÉA‑jogszabályokat, különösen a hatodik irányelvet,
         és annak helyébe lépett. A 2006/112 irányelv első és harmadik preambulumbekezdése szerint a hatodik irányelv átdolgozására
         azért volt szükség, hogy az alkalmazandó rendelkezések világos és ésszerű módon, átdolgozott szerkezettel és szövegezéssel
         kerüljenek bemutatásra, anélkül hogy ez elviekben érdemi változásokat eredményezne. A 2006/112 irányelv rendelkezései tehát
         lényegében azonosak a hatodik irányelv megfelelő rendelkezéseivel.

      4        A 2006/112 irányelvnek – a hatodik irányelv 17. cikke (1) bekezdésének szövegét átvevő – 167. cikke értelmében „[a]z adólevonás
         joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési kötelezettsége keletkezik.”

      5        A 2006/112 irányelv 168. cikkének a) pontja, amelynek szövege lényegében megegyezik a hatodik irányelv 17. cikke (2) bekezdése
         a) pontjának az utóbbi irányelv 28f. cikkének (1) bekezdéséből következő szövegével, az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles
         tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:

      a)      a részére más adóalany által teljesített vagy teljesítendő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás után az ebben a tagállamban
         fizetendő vagy megfizetett HÉÁ‑t;”

      6        A 2006/112 irányelv 178. cikke, amely lényegében átveszi a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének az utóbbi irányelv
         28f. cikkének 2. pontjából következő szövegét, az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Az adóalanynak adólevonási joga gyakorlásához az alábbi feltételeket kell teljesítenie:
      a)      a 168. cikk a) pontjában említett, termékértékesítéshez vagy szolgáltatásnyújtáshoz kapcsolódó adólevonáshoz a 220–236., valamint
         a 238., 239. és 240. cikknek megfelelően kiállított számlával kell rendelkeznie;

      […]”
      7        A 2006/112 irányelv 220. cikkének 1. pontja, amely lényegében átveszi a hatodik irányelv 22. cikke (3) bekezdése a) pontjának
         az utóbbi irányelv 28h. cikkéből következő, a 2001/115 irányelv 2. cikkének 2. pontjával módosított szövegét, az alábbiak
         szerint rendelkezik:

      „Minden adóalany köteles biztosítani, hogy az alábbi esetekben saját maga, vagy az, akinek részére a terméket értékesíti,
         illetve a szolgáltatást nyújtja, vagy egy, az adóalany nevében és megbízásából eljáró harmadik fél számlát bocsásson ki:

      1.      másik adóalany vagy nem adóalany jogi személy részére teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;”
      8        A 2006/112 irányelv 226. cikke, amely lényegében átveszi a hatodik irányelv 22. cikke (3) bekezdése b) pontjának, az utóbbi
         irányelv 28h. cikkéből következő, a 2001/115 irányelv 2. cikkének 2. pontjával módosított szövegét, az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Az ebben az irányelvben meghatározott különös rendelkezések sérelme nélkül, a 220. és 221. cikk értelmében kiállított számlákon
         a HÉA megállapítása céljából kizárólag a következő adatokat kell kötelezően feltüntetni:

      1.      a számla kibocsátásának dátuma;
      2.      a számlát egyedileg azonosító, egy vagy több számsorból álló sorszám;
      3.      a […] HÉA‑azonosítószám, amelynek felhasználásával az adóalany a termékértékesítéseket vagy a szolgáltatásnyújtásokat végezte;
      4.      a megrendelő[…] […] HÉA‑azonosítószáma […];
      5.      az adóalany és a vevő (megrendelő) teljes neve és címe;
      6.      az értékesített termékek mennyisége és jellege, vagy a nyújtott szolgáltatás mértéke és jellege;
      7.      a termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás teljesítésének vagy befejezésének dátuma […];
      8.      az adó alapja adómértékenként vagy adómentességenként, a HÉA nélküli egységár valamint az esetleges levonások, árengedmények
         vagy visszatérítések, ha az egységár ezeket nem tartalmazza;

      9.      az alkalmazott HÉA‑adómérték;
      10.      a fizetendő HÉA összege, kivéve ha olyan különös szabályozást alkalmaznak, amely esetében ez az irányelv kizárja az adat feltüntetését;
      […]”
      9        A 2006/112 irányelv 273. cikke, amely lényegében átveszi a hatodik irányelv 22. cikke (8) bekezdése első és második albekezdésének
         az utóbbi irányelv 28h. cikkéből következő, a 2001/115 irányelv 2. cikkének 2. pontjával módosított szövegét, az alábbiak
         szerint rendelkezik:

      „A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek a HÉA pontos behajtása és az adócsalás
         megakadályozása érdekében […].

      Az első albekezdésben említett lehetőséget nem lehet a [különösen a 226. cikkben] meghatározott kötelezettségeket meghaladó
         további számlázási kötelezettségek előírására felhasználni.”

       A nemzeti szabályozás
      10      A 2007. december 31‑ével hatályon kívül helyezett, de a jelen jogvitára alkalmazandó, az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi
         LXXIV. törvény (a továbbiakban: áfatörvény) 13. §‑a (1) bekezdésének 16. pontja értelmében „a számla adóigazgatási azonosításra
         alkalmas bármely olyan papír alapú, vagy a vevővel történt megállapodás alapján – külön jogszabály által meghatározottak szerint –
         elektronikus úton kibocsátott bizonylat, amely legalább a következő adatokat tartalmazza:

      a)      a számla sorszáma,
      b)      a számla kibocsátásának kelte,
      c)      a termékértékesítést teljesítő, szolgáltatást nyújtó adóalany neve, címe és adószáma,
      d)      a vevő neve, címe valamint közösségi adószáma – ennek hiányába adószáma –, ha a vevő az adó fizetésére kötelezett,
      e)      közösségen belüli adómentes termékértékesítés esetén a vevő közösségi adószáma,
      f)      a teljesítés időpontja
      [....]
      i)      a termék, szolgáltatás adó nélküli számított egységára,
      j)      a termék szolgáltatás adó nélkül számított ellenértéke összesen,
      k)      a felszámított adó százalékos mértéke,
      l)      az áthárított adó összege összesen
      m.) a számla végösszege.”
      11      Az áfatörvény 35. §‑ának (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Az adólevonási jog […] kizárólag az előzetesen felszámított adó összegét hitelesen igazoló dokumentum birtokában gyakorolható.
         Ilyen dokumentumnak minősül az adóalany nevére szóló

      a)      számla, egyszerűsített számla,
      [….]”
      12      A számla, egyszerűsített számla és nyugta adóigazgatási azonosításáról, valamint a nyugta adását biztosító pénztárgép és taxaméter
         alkalmazásáról szóló 24/1995. (XI.22.) PM rendelet (a továbbiakban: 24/1995. (XI. 22.) PM rendelet) 1/E. §‑ának (1) bekezdése
         az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Számítástechnikai eszköz útján előállított és papírra nyomtatott számla abban az esetben alkalmas adóigazgatási azonosításra,
         ha szigorú számadás alá vonása úgy valósul meg, hogy

      a)      a számla kibocsátására szolgáló számítástechnikai program […] kihagyás és ismétlés nélkül, folyamatosan biztosítja a sorszámozást
         […]”

      13      A számvitelről szóló 2000. évi C. törvény 165. §‑ának (2) bekezdése kimondja, hogy a számviteli nyilvántartásokba csak szabályszerűen
         kiállított bizonylat alapján szabad adatokat bejegyezni. E törvény 166. §‑ának (2) bekezdése szerint a számviteli bizonylat
         adatainak alakilag és tartalmilag hitelesnek, megbízhatónak és helytállónak kell lenniük.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      Az alapeljárás felperese 2007. május 2‑án szerződést kötött a Betonút Szolgáltató és Építő Zrt.‑vel (a továbbiakban: Betonút),
         amelyben hídfelújítási munkák kivitelezésére vállalt kötelezettséget a Betonút felé. Az alapeljárás felperese e munkák elvégzésével
         a J és B Pannon‑Bau Kft. alvállalkozót (a továbbiakban: alvállalkozó) bízta meg.

      15      A Betonút 2007. november 20‑án kiállította az alapeljárás felperese részére az említett munkák teljesítéséről szóló igazolást,
         s ennek megfelelően az alapeljárás felperese 2007. november 20‑i teljesítési időpontot megjelölve bocsátotta ki az előbbi
         vállalkozás felé a munkák elvégzéséről szóló számlákat. Az alvállalkozó az általa elvégzett munkák vonatkozásában két számlát
         állított ki az alapeljárás felperese részére, amelyek e munkák teljesítésének időpontjaként 2007. december 14‑ét jelölték
         meg.

      16      2007. október 3‑án az alapeljárás felperese szerződést kötött a Gebrüder Haider Építőipari Kft.‑vel (a továbbiakban: Haider),
         amelyben csapadékcsatorna építésének elvégzésére vállalt kötelezettséget a Haider felé. E szerződés teljesítése érdekében
         az alapeljárás felperese a fenti munkák elvégzésével ugyanazon alvállalkozót, azaz a J és B Pannon‑Bau Kft.‑t bízta meg.

      17      A Haider a munkák teljesítését igazoló dokumentumot 2007. december 11‑i teljesítési időponttal állította ki, az alapeljárás
         felperese által az előbbi társaság számára kiállított végszámla pedig a munkák teljesítése időpontjaként ugyanezen dátumot
         tüntette fel. Az alvállalkozó a maga részéről olyan számlát bocsátott ki az alapeljárás felperese részére, amelyen ugyanezen
         munkák teljesítési időpontjaként 2007. december 18. szerepelt.

      18      Az alapeljárás felperese a 2007. negyedik negyedévi bevallásában a fent említett három alvállalkozói számlát beállította,
         és gyakorolta HÉA‑levonási jogát.

      19      Az adóhatóság ellenőrzés alá vonta az alapeljárás felperesének fent említett adóbevallását, és megállapította, hogy a Betonút
         és a Haider által kiadott teljesítései igazolásokon, valamint az alapeljárás felperese által az említett vállalkozások részére
         kiállított számlákon feltüntetett teljesítési időpontok korábbiak voltak az alvállalkozó által kiállított számlán szereplő
         és az említett felperes által a HÉA‑levonás céljából feltüntetett időpontoknál.

      20      Az alapeljárás felperese és az alvállalkozó jelezte az adóhatóság felé, hogy az utóbbi által kibocsátott számlák téves teljesítési
         időpontokat tartalmaztak.

      21      2008. szeptember 29‑én az alvállalkozó a három téves számlát a 2007/0000000124, 2007/0000000125 és 2007/0000000126 sorszámú
         sztornó számlákkal sztornírozta, és helyettük a JESB20080000016, JESB20080000017 és JESB20080000018 sorszámú számlákat bocsátotta
         ki. Ezen új számlák az alapeljárás felperese által kiállított számlákon szereplő időpontnak megfelelő teljesítési időpontot
         tüntettek fel.

      22      2009. január 21‑i határozatával az elsőfokú adóhatóság az alapeljárás felperesét egyrészről az alvállalkozó által nyújtott
         szolgáltatásokhoz kapcsolódó – a 2007. negyedik negyedév címén fizetendő adóösszegből általa levont – HÉA, másrészről pedig
         bírság és késedelmi pótlék megfizetésére kötelezte. Az említett adóhatóság szerint az alapeljárás felperese nem használhatta
         fel adólevonás céljára az alvállalkozó által eredetileg kiállított számlákat, tekintettel arra, hogy e számlák nem tartalmazták
         a munkák alvállalkozó általi teljesítésének helyes időpontját. Az új, javított számlák sem alapozhatták meg a HÉA‑levonást,
         mivel nem volt biztosított a folyamatos sorszámozás. E vonatkozásban az említett adóhatóság megállapította, hogy az ugyanazon
         a napon kiállított sztornó számlák és javított számlák két eltérő sorszámozást használtak, mivel a sztornó számlák sorszáma
         a „2007”‑es számmal, míg a javított számlák sorszáma a „JESB2008” megjelöléssel kezdődött.

      23      Az APEH 2009. április 29‑i határozatával helyben hagyta az elsőfokú adóhatóság 2009. január 21‑i határozatát.

      24      Az alapeljárás felperese keresetet nyújtott be a Baranya Megyei Bíróság előtt.

      25      Előzetes döntéshozatalra utaló határozatában a Baranya Megyei Bíróság úgy véli, hogy a Legfelsőbb Bíróság által értelmezett
         és az adóhatóság által alkalmazott kérdéses nemzeti szabályozás szerint az adóalany csak alakilag és tartalmilag hiteles számla
         alapján élhet levonási jogával. Ily módon a levonási jog gyakorlása vitatott, ha a számla bármilyen alaki hibát tartalmaz.
         A jelen esetben a munkák teljesítésének az alvállalkozó számláin feltüntetett időpontját érintő hibák miatt az adóhatóság
         vitatta az említett számlák alapján elvégzett adólevonást, jóllehet azok tartalmilag hitelesek voltak. Az adóhatóság ugyanis
         soha nem vitatta, hogy az említett számlákon említett kereskedelmi ügyleteket a rajtuk szereplő ellenszolgáltatás fejében
         teljesítették.

      26      Ilyen körülmények között a Baranya Megyei Bíróság az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1.)      Összeegyeztethető szabályozást tartalmaz‑e az [áfatörvénynek] a számlakibocsátás időpontjában hatályos 13. §[‑a] (1) bekezdés[ének]
         16.) pontja, illetve a 24/1995 (XI.22.) PM. rendelet 1/E. §[‑ának] (1) bekezdése a 2001/115 irányelv 2. cikkének [2.] pontjában
         meghatározott számla elemeivel és fogalmával, különös tekintettel az [áfatörvény]. 13. §[‑a] (1) bekezdés[e] 16. pont[jának]
         f.) alpontja esetében?

      Ha erre a kérdésre a válasz igenlő:
      2.)      akkor a Tanács [hatodik] irányelve[…] 17. cikk[ének] (1) bekezdésével, […] 18. cikk[ének] (1) bekezdése a) illetve […] 22. cikke
         (3) bekezdés[ének] a) és b) [pontjával] ellentétes‑e az a tagállami gyakorlat, amely az adólevonási jog alapjául szolgáló
         számla alaki hiányosságait azzal szankcionálja, hogy megtagadja a levonási jogot?

      3.)      Elegendő‑e az adólevonási jog gyakorlásához a Tanács [hatodik] irányelv[e] 22. cikk[e] (3) bekezdés[ének] b) pontjában meghatározott
         követelmények teljesülése, avagy kizárólag a 2001/115[…] irányelvben meghatározott összes követelmény [és] elem együttes teljesülése
         esetén lehet az adólevonási jogot érvényesíteni és a számlát hiteles dokumentumként elfogadni?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Előzetes észrevételek
      27      Meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt kéri a Bíróságtól, hogy döntsön valamely nemzeti szabályozásnak
         vagy nemzeti gyakorlatnak az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről.

      28      Emlékeztetni kell e tekintetben arra, hogy jóllehet a Bíróság az előzetes döntéshozatali eljárásban nem dönthet a nemzeti
         jog rendelkezéseinek vagy a nemzeti gyakorlatnak az uniós jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről, többször is
         kimondta, hogy hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan, az uniós jog
         releváns értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi e bíróság számára ezen összeegyeztethetőség értékelését
         az előtte folyó ügy eldöntése érdekében (lásd a C‑118/08. sz. Transportes Urbanos y Servicios Generales ügyben 2010. január
         26‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 23. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      29      A Bíróságnak tehát a jelen ügyben folytatott vizsgálatát az uniós jog rendelkezéseire kell korlátoznia oly módon, hogy arról
         hasznos értelmezést ad a kérdést előterjesztő bíróságnak, amelynek ez alapján kell döntenie a nemzeti szabályozásnak vagy
         gyakorlatnak az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről az előtte folyamatban lévő jogvita elbírálása érdekében (lásd analógia
         alapján a C‑380/05. sz. Centro Europa ügyben 2008. január 31‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑349. o.] 51. pontját).

      30      E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a hatodik irányelv 17. cikkének (1) bekezdését,
         18. cikke (1) bekezdésének a) pontját, valamint 22. cikke (3) bekezdésének a) és b) pontját érintő kérelme e rendelkezések
         értelmezésére vonatkozik.

      31      Mindazonáltal a 2006/112 irányelv 411. és 413. cikkének megfelelően az utóbbi irányelv 2007. január 1‑jével hatályon kívül
         helyezte a hatodik irányelvet, és annak helyébe lépett.

      32      Mivel az alapügy tényállásának valamennyi eleme 2007. január 1‑jét követően valósult meg, az alapügy szempontjából kizárólag
         a 2006/112 irányelv rendelkezéseinek értelmezése releváns.

      33      Az a körülmény, hogy a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést formálisan kizárólag a hatodik irányelv
         rendelkezéseire hivatkozva fogalmazta meg, nem akadálya annak, hogy a Bíróság megadja e bíróság számára a közösségi jog értelmezésének
         minden olyan elemét, amely szükséges az utóbbi előtt lévő ügy megítéléséhez, akár hivatkozott ezekre kérdéseinek szövegében,
         akár nem (lásd ebben az értelemben a C‑115/08. sz. ČEZ‑ügyben 2009. október 27‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették
         közzé] 81. pontját és a C‑341/08. sz. Petersen‑ügyben 2010. január 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         48. pontját).

      34      E vonatkozásban meg kell említeni, hogy ahogyan az a 2006/112 irányelv harmadik preambulumbekezdéséből következik, ezen irányelv
         a meglévő jogszabály, nevezetesen a hatodik irányelv átdolgozása, és elviekben nem eredményez érdemi változásokat.

      35      E feltételek mellett úgy kell tekinteni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a 2006/112 irányelv 167. cikkének,
         178. cikke a) pontjának, 220. cikke 1. pontjának és 226. cikkének értelmezésére irányulnak, amelyek megegyeznek a hatodik
         irányelvnek az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban említett rendelkezéseivel.

       Az ügy érdeméről
      36      Kérdéseivel – amelyeket indokolt együtt vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy
         a 2006/112 irányelv 167. cikkével, 178. cikkének a) pontjával, 220. cikkének 1. pontjával és 226. cikkével ellentétes‑e az
         alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás vagy az e szabályozáson alapuló olyan gyakorlat, amely megtagadja
         a HÉA‑levonási jogot, ha az adóalany részére értékesített termékekre vagy nyújtott szolgáltatásokra vonatkozó számla eredetileg
         olyan téves adatot tartalmazott, amelynek a későbbi javítása nem tartja tiszteletben az alkalmazandó nemzeti szabályokban
         rögzített valamennyi feltételt.

      37      E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a 2006/112 irányelv 167. és soron következő cikkeiben foglalt adólevonási jog
         a HÉA mechanizmusának szerves részét képezi, és főszabály szerint nem korlátozható. E mechanizmus a teljesített ügyleteket
         terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében azonnal érvényesül (lásd különösen a C‑62/93. sz., BP Soupergaz
         ügyben 1995. július 6‑án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑1883. o.] 18. pontját, a C‑110/98–C‑147/98. sz., Gabalfrisa és társai
         egyesített ügyekben 2000. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1577. o.] 43. pontját, valamint a C‑439/04. és C‑440/04. sz.,
         Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben 2006. július 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6161. o.] 47. pontját).

      38      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy a jelen ügyben teljesültek a 2006/112 irányelv 168. cikkének
         a) pontjában szereplő, ahhoz szükséges tartalmi feltételek, hogy az alapeljárás felperese élhessen az alvállalkozó által a
         részére nyújtott szolgáltatásokhoz kapcsolódó HÉA levonásának jogával. E szolgáltatásokat ugyanis az adóalany az érintett
         tagállamban folytatott adóköteles tevékenységéhez használta fel.

      39      A 2006/112 irányelv 178. cikkének a) pontja értelmében azonban az említett irányelv 168. cikkének a) pontjában említett adólevonási
         jog gyakorlásának feltétele a számlával való rendelkezés. A 2006/112 irányelv 220. cikke 1. pontjának megfelelően tehát az
         adóalany által más adóalany részére teljesített valamennyi termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás esetében számlát kell
         kibocsátani.

      40      A 2006/112 irányelv 226. cikke pontosítja, hogy az említett irányelv rendelkezéseinek sérelme nélkül a 220. cikk értelmében
         kiállított számlákon a HÉA megállapítása céljából kizárólag a korábban említett cikkben szereplő adatokat kell kötelezően
         feltüntetni.

      41      A fentiekből következik, hogy a tagállamok a HÉA‑levonási jog gyakorlását nem köthetik a számlák tartalmára vonatkozó olyan
         feltételek tiszteletben tartásához, amelyeket a 2006/112 irányelv rendelkezései kifejezetten nem írnak elő. Ezen értelmezést
         szintén erősíti az említett irányelv 273. cikke, amely kimondja, hogy a tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket
         is, amelyeket szükségesnek ítélnek a HÉA pontos behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében, e lehetőséget azonban
         nem lehet a – különösen a 226. cikkben – meghatározott kötelezettségeket meghaladó további számlázási kötelezettségek előírására
         felhasználni.

      42      Az alapügy keretében az alvállalkozó által nyújtott szolgáltatásokhoz kapcsolódó HÉA levonásának jogát két okból tagadták
         meg az alapeljárás felperesétől. Egyrészről az alvállalkozó által kibocsátott eredeti számlák tévesen tartalmazták a szolgáltatásnyújtások
         teljesítési időpontját. Másrészről a javított számlákat – amelyek esetében nem vitatott, hogy pontosan tüntették fel a teljesítések
         időpontját – olyannak tekintették, mint amelyek nem biztosítják a folyamatos sorszámozást, mivel az ugyanazon a napon kibocsátott
         sztornó számlák és a javított számlák eltérő sorszámozást használtak.

      43      Ahogyan arra a magyar kormány is rámutatott, kétségtelen, hogy a számlának a 2006/112 irányelv 226. cikkének 7. pontja alapján
         kötelezően említenie kell a szolgáltatásnyújtás teljesítésének pontos időpontját. Az ügynek a Bíróság elé terjesztett irataiból
         azonban kitűnik, hogy amikor az elsőfokú adóhatóság megtagadta az alapeljárás felperesétől az alvállalkozó által részére nyújtott
         szolgáltatásokhoz kapcsolódó HÉA levonását, e hatóság már rendelkezett az utóbbi által javított és a pontos teljesítési időpontokat
         feltüntető számlákkal. Márpedig a 2006/112 irányelv nem tiltja a hibás számlák kijavítását.

      44      A jelen ítélet 38. és 41. pontjában szereplő megállapításokra tekintettel, amennyiben a javított számlák tartalmazták a 2006/112
         irányelvben, különösen annak 226. cikkében előírt valamennyi adatot – aminek ellenőrzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata –
         úgy kell tekinteni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló esetben teljesült minden ahhoz szükséges tartalmi és alaki
         feltétel, hogy az alapeljárás felperese élhessen az alvállalkozó által teljesített szolgáltatásnyújtáshoz kapcsolódó HÉA levonásának
         jogával. E vonatkozásban hangsúlyozni kell, hogy a 2006/112 irányelv 226. cikke nem ír elő olyan kötelezettséget, amely szerint
         a javított számláknak ugyanazon sorozatba kell tartozniuk, mint amelybe a hibás számlákat érvénytelenítő sztornó számlák tartoznak.

      45      E feltételek mellett az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2006/112 irányelv 167. cikkét, 178. cikkének
         a) pontját, 220. cikkének 1. pontját és 226. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás
         vagy gyakorlat, amelynek alapján a nemzeti hatóságok azzal az indokkal tagadják meg az adóalanytól a részére nyújtott szolgáltatások
         után fizetendő vagy megfizetett adónak az általa fizetendő HÉA összegéből való levonását, hogy a levonás időpontjában rendelkezésére
         álló eredeti számla a szolgáltatásnyújtás teljesítésének téves időpontját tartalmazta, valamint a később javított számla és
         az eredeti számlát érvénytelenítő sztornó számla sorszámozása nem folyamatos, feltéve hogy a levonás anyagi jogi feltételei
         teljesülnek, és az érintett hatóság határozatának meghozatala előtt az adóalany olyan javított számlát nyújtott be az előbbi
         részére, amely feltünteti a szolgáltatásnyújtás teljesítésének pontos időpontját, még ha nem is folyamatos e számla és az
         eredeti számlát érvénytelenítő sztornó számla sorszámozása.

       A költségekről
      46      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló 2006/112 irányelv 167. cikkét, 178. cikkének a) pontját, 220. cikkének 1. pontját
            és 226. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás vagy gyakorlat, amelynek alapján
            a nemzeti hatóságok azzal az indokkal tagadják meg az adóalanytól a részére nyújtott szolgáltatások után fizetendő vagy megfizetett
            adónak az általa fizetendő hozzáadottérték‑adó összegéből való levonását, hogy a levonás időpontjában rendelkezésére álló
            eredeti számla a szolgáltatásnyújtás teljesítésének téves időpontját tartalmazta, valamint a később javított számla és az
            eredeti számlát érvénytelenítő sztornó számla sorszámozása nem folyamatos, feltéve hogy a levonás anyagi jogi feltételei teljesülnek,
            és az érintett hatóság határozatának meghozatala előtt az adóalany olyan javított számlát nyújtott be az előbbi részére, amely
            feltünteti a szolgáltatásnyújtás teljesítésének pontos időpontját, még ha nem is folyamatos e számla és az eredeti számlát
            érvénytelenítő sztornó számla sorszámozása.

               Lenaerts

               Silva de Lapuerta

               Arestis

               Malenovský

                     von Danwitz

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. július 15‑i nyilvános ülésen,

               R. Grass

                     K. Lenaerts

               hivatalvezető

                     a harmadik tanács elnöke

         * Az eljárás nyelve: magyar.


A Bíróság (harmadik tanács) április 17.-i ítélete: 1997. # Pedro Burdalo Trevejo és társai kontra Fondo Garantía Salarial. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Juzgado de lo Social nº 16 de Barcelona - Spanyolország. # 77/187/EGK irányelv. # C-336/95. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) szeptember 26.-i ítélete: 1996. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Kötelezettségszegés - 92/35/EGK irányelv - 92/40/EGK irányelv. # C-117/95. sz. ügy


A Törvényszék (második tanács) 2015. február 10-i ítélete. # Infocit - Prestação de Serviços, Comércio Geral e Indústria, Lda kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-85/14. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) január 11.-i ítélete: 2001. # Azienda Agricola Monte Arcosu Srl kontra Regione Autonoma della Sardegna, Organismo Comprensoriale nº 24 della Sardegna és Ente Regionale per l'Assistenza Tecnica in Agricoltura (ERSAT). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale civile e penale di Cagliari - Olaszország. # Mezőgazdaság. # C-403/98. sz. ügy


A Bíróság 1973. június 21-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # 79-72. sz. ügy


A Bíróság november 28.-i ítélete: 1991. # Bureau européen des unions de consommateurs kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # C-170/89. sz. ügy


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2009. március 24-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Tagállami kötelezettségszegés - Környezeti felelősség - 2004/35/EK irányelv - A környezeti károk megelőzése és felszámolása. # C-331/08. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2009. március 24‑i ítélete – Bizottság kontra Luxemburg
      (C‑331/08. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – Környezeti felelősség – 2004/35/EK irányelv – A környezeti károk megelőzése és felszámolása”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 8. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A környezeti károk megelőzése és felszámolása tekintetében a környezeti felelősségről szóló,
                  2004. április 21‑i 2004/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL L 143., 56. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet,
                  8. kötet, 357. o.) való megfeleléshez szükséges rendelkezések elfogadásának elmulasztása.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Luxemburgi Nagyhercegség – mivel az előírt határidőn belül nem fogadta el azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási
                     rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen a környezeti károk megelőzése és felszámolása tekintetében a
                     környezeti felelősségről szóló, 2004. április 21‑i 2004/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek – nem teljesítette
                     az ezen irányelv 19. cikkéből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság a Luxemburgi Nagyhercegséget kötelezi a költségek viselésére.


title: Az Elsőfokú Bíróság (nyolcadik tanács) 2008. november 19-i ítélete. # Rautaruukki Oyj kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - A RAUTARUUKKI közösségi szóvédjegy bejelentése - A lajstromozás feltétlen kizáró okai - Leíró jelleg - A megkülönböztető képesség hiánya - A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja és 7. cikkének (3) bekezdése - Bizonyíték felajánlása. # T-269/06. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (nyolcadik tanács) 2008. november 19‑i ítélete – Rautaruukki kontra OHIM (RAUTARUUKKI)
      (T‑269/06. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – A RAUTARUUKKI közösségi szóvédjegy bejelentése – A lajstromozás feltétlen kizáró okai – Leíró jelleg – A megkülönböztető képesség hiánya – A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja és 7. cikkének (3) bekezdése – Bizonyíték felajánlása”
      1.                     Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – A közösségi bírósághoz benyújtott kereset – Az Elsőfokú Bíróság hatásköre (Az Elsőfokú
            Bíróság eljárási szabályzata, 135. cikk, 4. §; 40/94 tanácsi rendelet, 63. cikk) (vö. 20–21. pont)
      2.                     Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények (A Bíróság alapokmánya, 21. cikk; az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 44. cikk,
            1. §, c) pont) (vö. 33–35. pont)
      3.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas,
            leíró jellegű, illetve szokásossá vált megjelölések (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (3) bekezdés) (vö. 50–51. pont)
      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának a RAUTARUUKKI szóvédjegy közösségi védjegyként történő lajstromozására vonatkozó,
                  2006. július 20‑i (R 48/2006‑4. sz. ügy) határozata ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Rautaruukki Oyj

               Az érintett közösségi védjegy:

               A RAUTARUUKKI szóvédjegy többek között a 6. osztályba tartozó áruk tekintetében – 3 608 081. sz. védjegybejelentés.

               Az elbíráló határozata:

               Az elbíráló a lajstromozást megtagadta.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)         Az Elsőfokú Bíróság a Rautaruukki Oyj‑t kötelezi a költségek viselésére.


title: A Bíróság (második tanács) 2008. október 2-i ítélete. # K-Swiss Inc. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Fellebbezés - Közösségi védjegy - 2868/95/EK rendelet - Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága előtti kereset benyújtásának határideje -Az OHIM határozata - Futárszolgálat útján történő kézbesítés - Fellebbezési határidő számítása. # C-144/07 P. sz. ügy

text:
      C‑144/07. P. sz. ügy
      K‑Swiss Inc.
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – 2868/95/EK rendelet – Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága előtti kereset benyújtásának határideje – Az OHIM határozata – Futárszolgálat útján történő kézbesítés – Fellebbezési határidő számítása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – Kézbesítés
      (2868/95 bizottsági rendelet, 1. cikk, 61. szabály, (2) bekezdés és 62. szabály, (1) bekezdés)
      2.        Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – Kézbesítés
      (2868/95 bizottsági rendelet, 1. cikk, 68. szabály)
      1.        A futárszolgálat útján történő kézbesítés nem minősül a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet végrehajtásáról szóló 2868/95
         rendelet 62. szabályának (1) bekezdése értelmében ajánlott levélben, tértivevénnyel történő kézbesítésnek.

      (vö. 20–22. pont)
      2.        Ha a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) nem tudja bizonyítani az irat szabályszerű
         kézbesítését, vagy ha az irat kézbesítése során az arra vonatkozó szabályokat nem tartották be, de az irat megérkezett a címzetthez,
         a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet végrehajtásáról szóló 2868/95 rendelet 68. szabályából az következik, hogy az
         OHIM bizonyíthatja, melyik napon történt az átvétel, és az iratot ezen a napon kell kézbesítettnek tekinteni.

      (vö. 23. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2008. október 2.(*)

      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – 2868/95/EK rendelet – Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága előtti kereset benyújtásának határideje –Az OHIM határozata – Futárszolgálat útján történő kézbesítés – Fellebbezési határidő számítása”
      A C‑144/07. P. sz. ügyben,
      a K‑Swiss, Inc. (székhelye: West Lake Village, Kalifornia [Amerikai Egyesült Államok], képviseli: H. E. Hübner advocate)

      fellebbezőnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2007. március 11‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: O. Mondéjar Ortuño, meghatalmazotti minőségben)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk (előadó) és P. Kūris bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. április 10‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. május 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Fellebbezésével a K‑Swiss, Inc. (a továbbiakban: K‑Swiss) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑14/06. sz., K‑Swiss kontra
         OHIM (párhuzamos csíkkal díszített cipő) ügyben 2006. december 14‑én hozott azon végzésének (a továbbiakban: megtámadott végzés)
         hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság elfogadhatatlanként elutasította a Belső Piaci Harmonizációs
         Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) 2005. szeptember 26‑án hozott, az oldalán öt párhuzamos csíkkal díszített
         cipő ábrázolásából álló védjegy lajstromozására vonatkozó határozatának (R 1109/2004‑1. sz. ügy, a továbbiakban: vitatott
         határozat) hatályon kívül helyezése iránti keresetét.

       Jogi háttér
      2        A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) 63. cikkének (5) bekezdése értelmében az OHIM fellebbezési tanácsának határozatával
         szembeni keresetet a határozat kézbesítésétől számított két hónapon belül kell az Elsőfokú Bírósághoz benyújtani.

      3        Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 102. cikkének 2. §‑a alapján az eljárási határidők a távolságra tekintettel tíznapos
         átalány‑határidővel meghosszabbodnak.

      4        A 2005. június 29‑i 1041/2005/EK bizottsági rendelettel (HL L 172., 4. o.) módosított, a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK
         tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL 1995. L 303., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.; a továbbiakban: 2868/95 rendelet) 61. szabályának (1) és (2) bekezdése
         értelmében:

      „(1)      A[z OHIM] előtti eljárásokban a[z OHIM] értesítése az eredeti irat, az 55. szabállyal összhangban annak nem hitelesített vagy
         számítógéppel kinyomtatott másolatának, illetve a felektől származó iratok esetében másolatok vagy nem hitelesített másolatok
         benyújtásával történik.

      (2)      A kézbesítés módjai a következők
      a)      postai úton a 62. szabálynak megfelelően;
      b)      közvetlen átadással a 63. szabálynak megfelelően;
      c)      [az OHIM‑nál] postafiókban történő elhelyezéssel a 64. szabálynak megfelelően;
      d)      távmásolóval és más távközlési eszközzel a 65. szabálynak megfelelően;
      e)      hirdetményi kézbesítés útján a 66. szabálynak megfelelően.
      5        A 2868/95 rendelet 62. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A fellebbezési határidőt megindító határozatokat, az idézéseket, valamint a[z OHIM] elnöke által meghatározott egyéb iratokat
         ajánlott levélben, tértivevénnyel kell kézbesíteni. A többi kézbesítés rendes postai úton történik.

      […]
      (3)      A tértivevénnyel vagy anélkül feladott ajánlott levél útján történő kézbesítés esetén a levelet a postára adástól számított
         tizedik napon kell kézbesítettnek tekinteni, kivéve ha az irat nem, vagy csak később érkezett a címzetthez. Vita esetén a[z
         OHIM] állapítja meg – az esettől függően – a levél rendeltetési helyre történő megérkezését vagy a levél címzett részére történő
         kézbesítésének napját.”

      6        Ugyenezen rendelet 68. szabálya végül így rendelkezik:

      „Kézbesített iratok esetén, ha a[z OHIM] nem tudja bizonyítani az irat szabályszerű kézbesítését, vagy az irat kézbesítése
         során az arra vonatkozó szabályokat nem tartották be, az iratot azon a napon kell kézbesítettnek tekinteni, amelyet a[z OHIM]
         az átvétel napjaként elismer.”

       Az Elsőfokú Bíróság előtti kereset és a megtámadott végzés
      7        Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. január 16‑án érkezett keresetlevéllel a K‑Swiss keresetben támadta meg a vitatott határozatot.

      8        Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. április 3‑án benyújtott külön beadványában az OHIM az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata
         114. cikkének 1. §‑a  szerinti elfogadhatatlansági kifogást emelt.

      9        Miután az Elsőfokú Bíróság azon az állásponton volt, hogy az ügy iratai alapján elegendő információval rendelkezik, a megtámadott
         végzéssel az eljárás folytatása nélkül határozott az említett kérelemről, és a K‑Swiss által benyújtott keresetet mint elfogadhatatlant
         elutasította.

      10      A megtámadott végzés 22–30. pontjában az Elsőfokú Bíróság a következőképpen indokolta döntését:

      „22      Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy – amint arra a felperes hivatkozott – a megtámadott határozatnak a DHL cég vagy más
         hasonló futárszolgálat által történő kézbesítése nem tartozik a 2868/95 rendelet 61. szabályának (2) bekezdésében felsorolt
         kézbesítési módok közé. Továbbá meg kell állapítani, hogy sem az [OHIM], sem a felperes (aki kifejezetten elő is adta, hogy
         a DHL cég általi kézbesítés nem postai úton történő kézbesítés) nem állította azt, hogy a felperesnek 2005. október 28‑án
         átadott DHL‑futárküldeményt ajánlott levélben küldték, hogy a DHL cég jogosult Németországban ajánlott küldeményt kézbesíteni,
         vagy hogy a [megtámadott] határozatot más olyan kézbesítési módon kézbesítették a felperesnek, amely a 2868/95 rendelet 61. szabályának
         (2) bekezdésében, valamint 62–66. szabályában szerepel. E tekintetben egyébként rá kell mutatni arra, hogy a felperesnek a
         DHL‑futárküldeménnyel együtt átadott kísérőlevélben semmiféle utalás nem található arra vonatkozóan, hogy ajánlott levélről
         lenne szó, sőt ez azt hangsúlyozza, hogy a küldeményt »csak DHL‑lel kézbesítették«.

      23      Ebből az következik, hogy a [megtámadott] határozatot nem a 2868/95 rendelet 61. és 62. szabályának alkalmazásából eredő követelményeknek
         megfelelően kézbesítették a felperesnek.

      24      A felperes állításával ellentétben ebből azonban nem vonható le az a következtetés, hogy a jelen keresetet határidőn belül
         nyújtották be.

      25      Emlékeztetni kell a 2868/95 rendelet 68. szabályára, amely a »Kézbesítési szabálytalanságok« cím alatt kimondja, hogy »a kézbesített
         iratok esetén, ha [az OHIM] nem tudja bizonyítani az irat szabályszerű kézbesítését, vagy az irat kézbesítése során az arra
         vonatkozó szabályokat nem tartották be, az iratot azon a napon kell kézbesítettnek tekinteni, amelyet [az OHIM] az átvétel
         napjaként elismer«.

      26      Ez a rendelkezés együttes olvasatában úgy értelmezendő, miszerint megadja az OHIM‑nak azt a lehetőséget, hogy ha nem tudja
         bizonyítani az irat szabályszerű kézbesítését, vagy az irat kézbesítése során az arra vonatkozó szabályokat nem tartották
         be, megállapíthatja a kézbesítés napját, és a fenti szabály szerint ehhez a rendes kézbesítés joghatásait fűzheti (az Elsőfokú
         Bíróság T‑380/02. és T‑128/03. sz., Success‑Marketing kontra OHIM – Chipita (PAN & CO) ügyben 2005. április 19‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2005., II‑1233. o.] 64. pontja).

      27      A jelen ügyben a felek nem vitatják, hogy a DHL‑futárküldeményt 2005. október 28‑án kézbesítették a felperesnek, amit egyébként
         a fellebbezési tanács hivatala által vezetett iktatókönyv is megerősít.

      28      A 2868/95 rendelet 68. szabálya szerint a megtámadott határozatot 2005. október 28‑án kell a felperesnek kézbesítettnek tekinteni,
         és így a rendelet 62. szabályának (3) bekezdésében megállapított vélelem nem alkalmazandó a jelen ügyben. Ez egyébként megegyezik
         a 2868/95 rendelet 70. szabályának (2) bekezdésével, amely szerint ha »az eljárási cselekmény kézbesítés, az irányadó esemény
         ― eltérő rendelkezés hiányában ― a kézbesített irat átvétele«. Ugyanígy az EK 230. cikk (5) bekezdés vonatkozásában kialakított
         állandó ítélkezési gyakorlat szerint a megtámadott jogi aktusok címzettjeinek történő kézbesítése esetében a keresetindítási
         határidő azon a napon kezdődik, amelyiken a címzett átvette a jogi aktust (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑12/90. sz.,
         másodfokon a Bíróság C‑195/91. P. sz., Bayer kontra Bizottság ügyben 1994. december 15‑én hozott ítéletével [EBHT 1994., I‑5619. o.]
         helybenhagyott Bayer kontra Bizottság ügyben 1991. május 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑219. o.] 19. pontját).

      29      Ilyen feltételek mellett, figyelemmel arra, hogy a 40/94 rendelet 63. cikkének (5) bekezdése értelmében a keresetet a fellebbezési
         tanács határozatának kézbesítésétől számított két hónapon belül kell benyújtani az Elsőfokú Bírósághoz, és ez a határidő az
         eljárási szabályzat 102. cikkének 2. §‑a szerint tíznapos átalány‑határidővel meghosszabbodik, azt kell megállapítani, hogy
         a megtámadott határozattal szembeni kereset megindítására nyitva álló határidő 2006. január 9‑én lejárt.

      30      A jelen kereset, amelyet 2006. január 16‑án nyújtottak be, ezért elkésettnek minősül, és mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.”
       A felek kérelmei
      11      Fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott végzést;
      –        az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
      12      Az OHIM azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        utasítsa el a fellebbezést;
      –        a K‑Swisst kötelezze a költségek viselésére.
       A fellebbezésről
      13      Fellebbezése alátámasztásául a felperes egyetlen, a 2868/95 rendelet 61., 62. és 68. szabályának megsértésére alapított jogalapra
         hivatkozik.

       A felek érvei
      14      Jóllehet a K‑Swiss elismeri, hogy a vitatott határozatot 2005. október 28‑án a DHL cég által kézbesített futárpostai küldeménnyel
         kézbesítették számára, szerinte azonban meg kell állapítani, hogy a futárszolgálat útján történő átadás ajánlott levélben,
         tértivevénnyel történő kézbesítésnek minősül‑e a 2868/95 rendelet 62. szabályának (1) bekezdése értelmében.

      15      A felperes e tekintetben hangsúlyozza, hogy a DHL vagy más futárszolgálat által a dokumentum átvételéről kiállított igazolás
         rendeltetésénél fogva megegyezik a tértivevényes ajánlott levélhez csatolt igazolással, az egyetlen különbség köztük az, hogy
         a DHL‑szolgálat nem juttatja vissza az átvételi elismervényt a feladónak.

      16      A K‑Swiss arra is rámutat, hogy az OHIM változtatott a fellebbezési tanácsok határozatainak kézbesítésére vonatkozó gyakorlatán,
         és a fellebbezési tanácsok elnökségének az OHIM hivatalához intézett, 2006. május 10‑i szolgálati utasításából kitűnik, hogy
         a határozatok postai úton történő kézbesítése esetén a kézbesítés ajánlott levéllel vagy futárszolgálat útján történik. Azt
         viszont nem lehet feltételezni, hogy az OHIM szándékosan olyan kézbesítési gyakorlatot fogadott el, amely arra irányul, hogy
         a 2868/95 rendelet 68. szabálya értelmében kézbesítési szabálytalanságot eredményezzen.

      17      Annak ellenére, hogy a fellebbezést elutasították, az OHIM előadja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak nem lett volna szabad alkalmaznia
         a 2868/95 rendelet 68. szabályát, mivel a futárszolgálat útján történő kézbesítés nem minősül kézbesítési szabálytalanságnak.
         Szerinte ugyanis a fellebbezési tanácsok határozatainak futárszolgálat útján történő kézbesítését úgy kell tekinteni, mintha
         a kézbesítés a rendelet 62. szabálya szerinti postai úton történt volna.

      18      Az OHIM úgy véli, hogy a 62. szabály (3) bekezdésében foglalt vélelem, amely szerint a postai úton történő kézbesítés esetén
         a levelet a postára adástól számított tizedik napon kell kézbesítettnek tekinteni, nem nyer alkalmazást abban az esetben,
         ha igazolható az átvétel tényleges időpontja. Ezért az OHIM azt állapítja meg, hogy a jelen esetben a vitatott határozattal
         szembeni kereset benyújtásának határideje 2006. január 6‑án lejárt. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság helyesen jutott arra
         az eredményre, hogy a keresetet mint elfogadhatatlant el kell utasítani, de ennek során nem alkalmazta megfelelően a 2868/95
         rendelet vonatkozó rendelkezéseit.

       A Bíróság álláspontja
      19      Meg kell állapítani, hogy a 2868/95 rendeletnek „a kézbesítésre vonatkozó általános rendelkezések” címet viselő 61. szabálya
         megszorító jelleggel felsorolja azokat a kézbesítési módokat, amelyekkel az OHIM többek között a határozatait kézbesíti. A
         61. szabály (2) bekezdése alapján így a kézbesítés történhet postai úton, az OHIM helyiségeiben való közvetlen átadással,
         az OHIM‑nál postafiókban történő elhelyezéssel, távmásolóval vagy más távközlési eszközzel, illetve hirdetményi kézbesítéssel.

      20      Ezenkívül a postai úton történő kézbesítés esetében a rendelet 62. szabályának (1) bekezdése szerint a határidőt megindító
         határozatokat, mint amilyen a vitatott határozat is, ajánlott levélben, tértivevénnyel kell kézbesíteni.

      21      A megtámadott végzés 22. pontjában viszont az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy a felek nem állították sem azt, hogy
         a DHL cég által kézbesített, és a felperes által átvett futárküldeményt ajánlott levél formájában küldték, sem azt, hogy a
         DHL cég jogosult Németországban ajánlott küldeményt kézbesíteni, valamint hogy a küldeménnyel együtt átadott kísérőlevélben
         semmiféle utalás nem található arra vonatkozóan, hogy ajánlott levélről lenne szó, sőt ez azt hangsúlyozza, hogy a küldeményt
         „csak DHL‑lel kézbesítették”.

      22      Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság jogosan vonta le ebből azt a következtetést, hogy az ilyen kézbesítés nem minősül a 2868/95
         rendelet 62. szabályának (1) bekezdése értelmében „ajánlott levélben, tértivevénnyel történő kézbesítésnek”.

      23      Az OHIM állításával ellentétben azonban ha az OHIM nem tudja bizonyítani az irat szabályszerű kézbesítését, vagy ha az irat
         kézbesítése során az arra vonatkozó szabályokat nem tartották be, de az irat megérkezett a címzetthez, a 2868/95 rendeletnek
         az Elsőfokú Bíróság által jogosan alkalmazott 68. szabályából az következik, hogy az OHIM bebizonyíthatja, melyik napon történt
         az átvétel, és az iratot ezen a napon kell kézbesítettnek tekinteni.

      24      Az Elsőfokú Bíróság azt is jogosan állapította meg, hogy a K‑Swiss által 2006. január 16‑án benyújtott kereset elkésett, és
         ezért mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.

      25      Miután ugyanis az Elsőfokú Bíróság a megtámadott végzés 27. pontjában rámutatott arra, hogy a felek által sem vitatott, hogy
         a DHL futárküldeményt 2005. október 28‑án kézbesítették a felperesnek, a megtámadott végzés 29. pontjában azt állapította
         meg, hogy az eljárási szabályzata rendelkezéseire és a 40/94 rendelet 63. cikkének (5) bekezdésére figyelemmel a megtámadott
         határozattal szembeni kereset megindítására nyitva álló határidő 2006. január 9‑én járt le.

      26      A fenti megállapítások összességéből következik, hogy a fellebbezést mint megalapozatlant el kell utasítani.

       A költségekről
      27      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban
         is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A fellebbezőt,
         mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
      2)      A Bíróság a K‑Swiss, Inc.‑t kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2015. június 18-i ítélete. # CX kontra Európai Bizottság. # F-5/14. sz. ügy