title: A Bíróság január 7.-i ítélete: 2004.#K.B. kontra National Health Service Pensions Agency és Secretary of State for Health.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Egyesült Királyság.#EK 141. cikk - 75/117/EGK irányelv - Féfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód.#C-117/01. sz. ügy.

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE
      2004. január 7.(*)

      „EK 141. cikk – 75/117/EGK irányelv – Férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód – Transzszexuális partner kizárása az özvegyi nyugdíjból, amelynek juttatása a túlélő házastársra korlátozódik – A nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés”
      A C‑117/01. sz. ügyben,
      a Bírósághoz a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Egyesült Királyság) által az EK 234. cikk értelmében, az
         e bíróság előtt

      K. B.
      és
      a National Health Service Pensions Agency,

      a Secretary of State for Health
      között folyamatban lévő eljárásban,
      a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február
         10‑i 75/117/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 45., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 179. o.) és az EK 141. cikknek
         az értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,

      A BÍRÓSÁG,
      tagjai: V. Skouris elnök, C. W. A. Timmermans, J. N. Cunha Rodrigues (előadó) és A. Rosas tanácselnökök, D. A. O. Edward,
         J.‑P. Puissochet, F. Macken, N. Colneric és S. von Bahr bírák,

      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:
      –        K. B. képviseletében C. Hockney, L. Cox QC, valamint T. Eicke barrister,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében J. E. Collins, meghatalmazotti minőségben, segítője: N. Paines QC,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében N. Yerrell, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,
      K. B. (képviselik: L. Cox és T. Eicke), az Egyesült Királyság Kormánya (képviseli: J. E. Collins, segítője: N. Paines) és
         a Bizottság (képviselik: J. Sack és L. Flynn, meghatalmazotti minőségben) szóbeli észrevételeinek a 2002. április 23‑i tárgyaláson
         történt meghallgatását követően,

      a főtanácsnok indítványának a 2003. június 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        A Court of Appeal (England & Wales), Civil Division a Bírósághoz 2001. március 15‑én érkezett, 2000. december 14‑i végzéssel
         az EK 234. cikk alapján előzetes döntéshozatal céljából az EK 141. cikk és a férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására
         vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10‑i 75/117/EGK tanácsi irányelv (HL L 45., 19. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 179. o.) értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett elő.

      2        A kérdést a K. B., a National Health Service [nemzeti egészségügyi szolgálat, a továbbiakban: NHS] nyugdíjrendszerének biztosítottja
         által az NHS Pensions Agency [az NHS nyugdíjrendszerével foglalkozó hivatal] és az NHS Secretary of State for Health ellen,
         az özvegyi nyugdíjnak a transzszexuális partnerével szemben való megtagadása tárgyában indított jogvita keretében terjesztették
         elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az EK 141. cikk a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Minden tagállam biztosítja annak az elvnek az alkalmazását, hogy a férfiak és a nők egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért egyenlő
         díjazást kapjanak.

      (2)      E cikk alkalmazásában díjazás a rendes alap- vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás, amelyet
         a munkavállaló a munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel kap.

      […]”
      4        A 75/117 irányelv 1. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A Szerződés 119. cikkében felvázolt, a férfiak és a nők egyenlő díjazásának elve (a továbbiakban: egyenlő díjazás elve) azt
         jelenti, hogy ugyanazért a munkáért vagy azonos értékűnek tekintett munkáért járó díjazás minden vonatkozásában és minden
         feltételében meg kell szüntetni a nemi alapon történő megkülönböztetés minden fajtáját.”

      5        Ugyanezen irányelv 3. cikke a következőket írja elő:

      „A tagállamok megszüntetnek minden törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezésekből származó megkülönböztetést a férfiak
         és a nők között, amely ellentétben áll az egyenlő díjazás elvével.”

       A nemzeti szabályozás
      6        Az 1975. évi Sex Discrimination Act (a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésről szóló 1975. évi törvény, a továbbiakban:
         1975. évi törvény) 1. és 2. cikke előírja, hogy tilos valamely meghatározott nemű személlyel szemben közvetlenül hátrányosan
         megkülönböztető cselekményt alkalmazni oly módon, hogy az adott személy kedvezőtlenebb bánásmódban részesüljön, mint amilyenben
         az ellenkező nemű személyek részesülnek vagy részesülnének. E cikkek a közvetett hátrányos megkülönböztetést is tiltják, melynek
         fogalmát lényegében úgy határozzák meg, hogy ezalatt olyan azonos feltételek vagy követelmények alkalmazását kell érteni,
         amelyek hatásukat tekintve a meghatározott nemű személynek aránytalanul és indokolatlanul hátrányt okoznak.

      7        Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága a Bíróságnak a C‑13/94. sz., P. kontra S. ügyben 1996. április 30‑án
         hozott ítélete (EBHT 1996., I‑2143. o.) nyomán elfogadta a Sex Discrimination (Gender Reassignment) Regulations 1999‑et (a
         hátrányos megkülönböztetés nemváltoztatás esetén történő alkalmazásáról szóló 1999. évi rendelet), amely az 1975. évi törvényt
         módosította abból a célból, hogy a törvényben foglalt szabályozás kiterjedjen a munkavállaló nemváltoztatása miatt alkalmazott
         közvetlen hátrányos megkülönböztetésre is.

      8        A Matrimonial Causes Act 1973 (a házassági perekről szóló 1973. évi törvény) 11. cikkének c) pontja semmisnek nyilvánít minden
         olyan házasságot, amelyben a házasság nem egy hímnemű és egy nőnemű személy között köttetett.

      9        A Birth and Deaths Registration Act 1953 (a születések és a halálozások anyakönyvezéséről szóló 1953. évi törvény) 29. cikkének
         (1) és (3) bekezdése értelmében az elírásból, illetve a tárgyi tévedésből adódó hibák kijavításának kivételével tilos a születési
         anyakönyv bármiféle módosítása.

      10      Az NHS Pension Scheme Regulations 1995 (az NHS nyugdíjrendszeréről szóló 1995. évi rendelet) a G7. cikkének (1) bekezdésében
         előírja, hogy amennyiben a nőnemű biztosított a rendelet által meghatározott körülmények között elhuny, és özvegyet hagy maga
         után, ezen özvegy főszabály szerint özvegyi nyugdíjban részesül. Az „özvegy” fogalmát a rendelet nem határozza meg. Egyértelmű
         azonban, hogy az angol jogban ez a kifejezés a biztosított házastársára vonatkozik.

       Az alapjogvita és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      11      Az alapügy felperese, K. B. nőnemű személy, aki körülbelül 20 éven keresztül főként ápolónőként az NHS‑nél dolgozott, és az
         NHS Pension Scheme biztosítottja.

      12      K. B. több éve érzelmi közösségben  és közös háztartásban él R.‑rel, aki nőnek született, és ily módon került anyakönyvezésre
         is, majd nemet megváltoztató orvosi beavatkozást követően férfi lett, anélkül hogy e változás hivatalossá tétele érdekében
         a születési anyakönyvet módosítani tudta volna. K. B. és R. ezen oknál fogva – szándékuk ellenére – nem házasodhattak össze.
         K. B. az írásbeli észrevételeiben előadta, valamint a tárgyaláson is emlékeztetett arra, hogy összetartozásukat „az angol
         püspöki kar egy tagja által jóváhagyott templomi szertartás” keretében megszentelték, és „a hagyományos párok esetében szokásos
         módon ”eskütételre is sor került.

      13      Az NHS Pensions Agency házasság hiányában arról tájékoztatta K. B.‑t, hogy abban az estben, ha R. őt túléli, nem részesülhet
         özvegyi nyugdíjban, mivel ez az ellátás csak a túlélő házastársakat illeti meg, és jogszerű házasság hiányában az Egyesült
         Királyság jogának semmilyen rendelkezése nem teszi lehetővé a házastársi jogállás elismerését.

      14      K. B. az Employment Tribunalhoz (Egyesült Királyság) fordult, és azzal érvelt, hogy a biztosított özvegyének járó juttatást
         korlátozó nemzeti rendelkezések az EK 141. cikkel és a 75/117 irányelvvel ellentétes, nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek
         minősülnek. K. B. álláspontja szerint az utóbb említett rendelkezések megkövetelik, hogy az „özvegy” fogalma olyan értelmezést
         kapjon, amely szerint e fogalomba az olyan túlélő partner is beletartozik, aki az özvegyi jogállást megszerezte volna akkor,
         ha a nemi hovatartozása nem nemet megváltoztató orvosi beavatkozás eredménye lenne.

      15      Mind az Employment Tribunal – az 1998. március 16‑i ítélettel –, mind pedig az Employment Appeal Tribunal, London (Egyesült
         Királyság) – az 1999. augusztus 19‑i ítélettel – arra a megállapításra jutott, hogy a szóban forgó nyugdíjrendszer nem alkalmaz
         hátrányos megkülönböztetést.

      16      K. B. a Court of Appealhöz (England & Wales) (Civil Division) fordult, amely úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti,
         és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv által tiltott, nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e, ha a National
         Health Service Pension Scheme feltételei szerint az eltartott személyeknek nyújtandó ellátások csak a biztosított özvegyének
         járnak, és az említett National Health Service Pension Scheme női biztosítottjának transzszexuális (nőneműként született)
         partnerével szemben a nyugdíjat megtagadják[?]”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      17      K. B. álláspontja szerint az a határozat, amellyel megtagadták vele szemben annak a jogát, hogy R.‑t nevezze meg az özvegyi
         nyugdíj kedvezményezettjeként, kizárólag R. nemváltoztatásához kapcsolódó indokon alapul. Ha ugyanis R. nem változtatta volna
         meg a nemét, és ez nem akadályozta volna meg a házasságkötést, R., mint túlélő házastárs, jogosult lenne az özvegyi nyugdíjra.

      18      K. B. álláspontja szerint a fent hivatkozott P. kontra S. ügyben hozott ítélet, amely szerint a közösségi jog tiltja az adott
         személy nemváltoztatásán alapuló hátrányos megkülönböztetést, alkalmazandó a jelen ügyre, mivel a kérdést előterjesztő bíróság
         K. B.‑t és R.‑t olyan heteroszexuális párnak tartotta, amelynek az egyetlen különleges jellegzetessége az, hogy az egyik partner
         neme orvosi beavatkozás eredménye. Következésképpen, a párral szemben alkalmazott kedvezőtlen bánásmód kizárólag abból a tényből
         ered, hogy R. nemet változtatott, így ez az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv által tiltott, nemen alapuló, közvetlen hátrányos
         megkülönböztetésnek minősül.

      19      Másodlagosan K. B. azzal érvel, hogy a házasságkötés követelménye a transzszexuális személyekkel szemben alkalmazott közvetett
         hátrányos megkülönböztetésnek minősül, hiszen ellentétben az olyan heteroszexuális párokkal, amelyek esetében egyik partner
         sem transzszexuális, a transzszexuális partnert magában foglaló heteroszexuális párok vonatkozásában a házasságkötés követelménye
         soha nem teljesülhet.

      20      Az Egyesült Királyság Kormányának érvelése szerint az NHS‑nek mind a férfi, mind pedig a női munkavállalóira érvényes az,
         hogy amennyiben partnerükkel nem kötöttek házasságot, nem részesülhetnek a NHS Pension Scheme által nyújtott özvegyi ellátásokban,
         függetlenül attól, hogy mely okból maradt el a házasságkötés. Irreleváns, hogy az adott munkavállaló azért nem tud megfelelni
         a házasságkötés követelményének, mert homoszexuális partnere van, mint a C‑249/96. sz. Grant‑ügyben 1998. február 17‑én hozott
         ítélet alapjául szolgáló tényállás esetében, vagy az ok abban áll, hogy partnere transzszexuális, mint az alapügyben, vagy
         az e követelménynek való meg nem felelés bármely más okból adódik.

      21      Az Egyesült Királyság Kormánya ezenfelül úgy véli, hogy a C‑122/99. P. és C‑125/99. P. sz., D. és Svédország kontra Bizottság
         egyesített ügyekben 2001. május 31‑én hozott ítéletet (EBHT 1999., I‑4319. o.) kell az alapeljárásban alkalmazni, hiszen az
         Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának a vitatott rendelkezése –  ugyanúgy, mint az alapügyben – tartalmazza
         a házasságkötés feltételét, és a háztartási támogatás nyújtásához nem tekinti elegendőnek, ha fennáll egy bizonyos jellegű
         tartós kapcsolat.

      22      A Bizottság úgy véli, hogy a fent hivatkozott P. kontra S. ügyben hozott ítélet tárgyát képező tényállás meghatározó eleme
         az volt, hogy a P.‑vel szemben alkalmazott kedvezőtlen bánásmódot közvetlenül a nemváltoztatása váltotta ki, és e bánásmód
         a nemváltoztatásán alapult, mivel nem bocsátották volna el abban az esetben, ha nemi hovatartozását nem változtatja meg.

      23      Az alapügyben azonban a kifogásolt kedvezőtlen bánásmód csak távoli kapcsolatban áll R. nemváltoztatásával, és inkább azzal
         függ össze, hogy a párnak nincs lehetősége a házasságkötésre. E körülmények között a Bizottság úgy véli, hogy a fent hivatkozott
         P. kontra S. ügyben hozott ítélet az alapügyben nem alkalmazható.

      24      A Bizottság továbbá azon az állásponton van, hogy K. B. nem hivatkozhat a közösségi jogra annak alátámasztása érdekében, hogy
         R. nemváltoztatása és az özvegyi nyugdíj részére való juttatásának a megtagadása közötti közvetett kapcsolat elegendő ahhoz,
         hogy e megtagadás nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősüljön. Egyrészt ugyanis a fent hivatkozott Grant‑ügyben
         hozott ítélet hallgatólagosan elismerte, hogy a házasság meghatározása családjogi kérdés, amely a tagállamok hatáskörébe tartozik.
         Másrészt az Emberi Jogok Európai Bírósága több alkalommal is megállapította, hogy az ahhoz kapcsolódó házassági akadály, hogy
         az Egyesült Királyság joga nem teszi lehetővé egy transzszexuális személy számára, hogy módosítsa a születési anyakönyvet,
         nem minősül az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény
         (a továbbiakban: EJEE) 8., 12. és 14. cikke megsértésének.

       A Bíróság álláspontja
      25      A nyugdíjrendszer keretében nyújtott ellátások, amelyek lényegében az érdekelt által betöltött állástól függnek, az érintett
         díjazásához kapcsolódnak, és az EK 141. cikk hatálya alá tartoznak (lásd különösen a C‑262/88. sz. Barber‑ügyben 1990. május
         17‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑1889. o.] 28. pontját és a C‑351/00. sz. Niemi‑ügyben 2002. szeptember 12‑én hozott ítélet
         [EBHT 2002., I‑7007. o.] 40. pontját).

      26      A Bíróság azt is elismerte, hogy az ilyen rendszer keretében járó özvegyi nyugdíj az EK 141. cikk alkalmazási körébe tartozik.
         E tekintetben kifejtette, hogy ezzel az értelmezéssel nem áll ellentétben, hogy az özvegyi nyugdíjat, meghatározásából eredően,
         nem a munkavállalónak, hanem a túlélő hozzátartozója számára fizetik, mivel az ilyen ellátásra való jogosultság olyan juttatás,
         amely a túlélő hozzátartozó házastársának a nyugdíjrendszerbeli tagságából következik, oly módon, hogy a túlélő hozzátartozó
         szerzi meg a házastársa és annak munkáltatója közötti munkaviszony alapján meglevő nyugdíjjogosultságot, és számára azt házastársa
         volt munkaviszonya alapján folyósítják (lásd a C‑109/01. sz. Ten Oever ügyben 1993. október 6‑án hozott ítélet [EBHT 1993.,
         I‑4879. o.] 12. és 13. pontját és a C‑379/99. sz. Menauer‑ügyben 2001. október 9‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7275. o.]
         18. pontját).

      27      Az NHS Pension Scheme által létrehozotthoz hasonló foglalkoztatási szociális biztonsági rendszer keretében nyújtott özvegyi
         nyugdíj tehát az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv értelmében vett díjazásnak minősül.

      28      Az a döntés, hogy egyes előnyökben csak a házaspárok részesülhessenek, és a házasságkötés nélkül együtt élő élettársak abból
         ki legyenek zárva, vagy a jogalkotó szabad választásának, vagy a belső jogi rendelkezéseknek a nemzeti bíróságok által történő
         értelmezésének a körébe tartozik, és a magánszemélyek nem hivatkozhatnak a közösségi jog által tiltott, nemen alapuló hátrányos
         megkülönböztetésre (a közösségi jogalkotó hatásköre tekintetében lásd a fent hivatkozott D és Svédország kontra Tanács ügyben
         hozott ítélet 37. és 38. pontját).

      29      A jelen ügyben az ilyen követelmény önmagában nem tekinthető nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek, és ebből következően
         az EK 141. cikkbe és a 75/117 irányelvbe ütközőnek, hiszen az, hogy a kérelmező férfi vagy nő, az özvegyi nyugdíj juttatása
         szempontjából közömbös.

      30      Az olyan helyzetben azonban, mint amely az alapügy tárgyát képezi, egyenlőtlen bánásmód áll fenn, amely, bár közvetlenül nem
         sérti a közösségi jog által védett jogban való részesülést, befolyásolja annak biztosításának egyik feltételét. Amint azt
         a főtanácsnok indítványának 74. pontjában jogosan hangsúlyozta, ez az egyenlőtlen bánásmód nem az özvegyi nyugdíj elismeréséhez
         kapcsolódik, hanem az e nyugdíj nyújtásához elengedhetetlen előzetes feltételek egyikéhez, nevezetesen a házasságkötési képességhez.

      31      Az Egyesült Királyságban ugyanis az olyan heteroszexuális párokhoz viszonyítva, amelyek esetében egyik partner nemi hovatartozása
         sem nemet megváltoztató orvosi beavatkozás eredménye, akik így összeházasodhatnak, és amely párok ezért részesülhetnek az
         egyik partner díjazásának elemét képező özvegyi nyugdíjban, az olyan párok, amelyek K. B. és R. helyzetében vannak, semmilyen
         módon nem képesek arra, hogy eleget tegyenek a házasságkötési követelménynek, amelyet az özvegyi nyugdíj nyújtásának feltételeként
         az NHS Pension Scheme előír.

      32      Ennek az objektív képtelenségnek az oka abban áll, hogy először is, a házassági perekről szóló 1973. évi törvény semmisnek
         nyilvánít minden olyan házasságot, amelyben a házasság nem egy hímnemű és egy nőnemű személy között köttetett, másodszor,
         az adott személy nemének meg kell felelnie a születési anyakönyvben tanúsítottnak, és végezetül a születések és a halálozások
         anyakönyvezéséről szóló 1953. évi törvény szerint az elírásból, illetve a tárgyi tévedésből adódó hibák kijavításának kivételével
         tilos a születési anyakönyv bármiféle módosítása.

      33      Emlékeztetni kell arra, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, hogy az a tény, hogy egy transzszexuális személy
         nem köthet házasságot olyan nemű személlyel, amilyen nemű maga is volt a nemét megváltoztató orvosi beavatkozást megelőzően,
         amely ahhoz a tényhez kapcsolódik, hogy a polgári anyakönyv szempontjából e két személy azonos nemű, mivel az Egyesült Királyság
         szabályozása nem teszi lehetővé a transzszexuális személy új nemi azonosságának a jogi elismerését, e személy az EJEE 12. cikke
         értelmében vett házasságkötési jogának a megsértése (lásd az EJEB, 2002. július 11‑i a Christine Goodwin kontra Egyesült Királyság
         és I.c. kontra Egyesült Királyság ítéletet, az Ítéletek és Határozatok Tárában még nem tették közzé, 97‑104. §, illetve 77‑84. §).

      34      Az olyan jogszabály, mint az alapügyben szereplő, amely az EJEE‑vel ellentétes módon az olyan párokat, mint K. B. és R., megakadályozza
         abban, hogy az egyik teljesítse a házasságkötéshez kapcsolódó feltételt, amely alapján a másik részesülhetne a díjazásából,
         főszabály szerint az EK 141. cikkben foglalt követelményekkel összeegyeztethetetlennek minősül.

      35      Tekintettel arra, hogy a tagállamok hatáskörébe tartozik az R. helyzetében levő személyek nemváltoztatása jogi elismerése
         feltételeinek meghatározása, és összhangban az Emberi Jogok Európai Bíróságának a megállapításaival (a fent hivatkozott Goodwin
         kontra Egyesült Királyság ítélet, 103. §), a nemzeti bíróságra tartozik annak eldöntése, hogy az alapeljáráshoz hasonló ügyben
         a K. B. helyzetében lévő személy hivatkozhat‑e az EK 141. cikkre azon joga elismerésének érdekében, hogy partnerét a túlélő
         hozzátartozónak járó nyugdíj jogosultjaként megjelölhesse.

      36      A fentiekből következően az EK 141. cikkel főszabály szerint ellentétes az olyan jogszabály, amely az EJEE‑vel ellentétes
         módon az olyan párokat, mint K. B. és R. megakadályozza abban, hogy az egyik teljesítse a házasságkötéshez kapcsolódó azon
         feltételt, amely alapján a másik részesülhetne a díjazásából. A nemzeti bíróságra tartozik annak eldöntése, hogy az alapeljáráshoz
         hasonló ügyben a K. B. helyzetében lévő személy hivatkozhat‑e az EK 141. cikkre azon joga elismerésének érdekében, hogy partnerét
         a túlélő hozzátartozónak járó nyugdíj jogosultjaként megjelölhesse.

       A költségekről
      37      A Bíróságnál észrevételt előterjesztő Egyesült Királyság Kormánya és a Bizottság részéről felmerült költségek nem téríthetők
         meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő
         eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG
      a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) által a 2000. december 14‑i végzéssel elé terjesztett kérdésre a következő
         választ adja:

      Az EK 141. cikkel főszabály szerint ellentétes az olyan jogszabály, amely az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről
            szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezménnyel ellentétes módon az olyan párokat, mint K. B. és R. megakadályozza
            abban, hogy az egyik teljesítse a házasságkötéshez kapcsolódó azon feltételt, amely alapján a másik részesülhetne a díjazásából.
            A nemzeti bíróságra tartozik annak eldöntése, hogy az alapeljáráshoz hasonló ügyben a K. B. helyzetében lévő személy hivatkozhat‑e
            az EK 141. cikkre azon joga elismerésének érdekében, hogy partnerét a túlélő hozzátartozónak járó nyugdíj jogosultjaként megjelölhesse.

               Skouris

               Timmermans

               Cunha Rodrigues

               Rosas

               Edward

               Puissochet

               Macken

               Colneric

               von Bahr

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. január 7‑i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     V. Skouris

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság (első tanács) 1964. március 19-i ítélete. # Estelle Schmitz, Roland Wollast felesége kontra Európai Gazdasági Közösség. # 18-63. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1971. július 7-i ítélete. # Helmut Müllers kontra az EGK és az EAK Gazdasági és Szociális Bizottsága. # 79-70. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2004. október 14-i ítélete. # Sergio Sandini kontra az Európai Közösségek Bírósága. # Tisztviselők - Kártérítési kereset. # T-389/02. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2004. október 14.
      T‑389/02. sz. ügy
      Sergio Sandini
      kontra
      az Európai Közösségek Bírósága
      „Tisztviselők – Kártérítési kereset – Elfogadhatóság – Az azbesztózis veszélyének kitett munkavállaló – Foglalkozási megbetegedés – Kár”
      Teljes szöveg francia nyelven II – 0000
      Tárgy:         A felperes által állítólag elszenvedett fizikai, erkölcsi, szakmai és vagyoni kár megtérítése iránti kérelem tárgyában előterjesztett
         kereset.

      Határozat:         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.     Tisztviselők – Kereset – Előzetes igazgatási panasz – Kérelmet elutasító, határidőn belül nem vitatott hallgatólagos határozat
            – Későbbi kifejezett határozat – Megerősítő aktus – Jogvesztés
      (Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
      2.     Tisztviselők – Kereset – Kártérítési kereset – A kártérítési kérelmet elutasító pert megelőző határozat megsemmisítése iránti
            kérelem – A kártérítési kérelemhez képest önálló jelleget nem mutató kérelem
      (Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
      3.     Tisztviselők – Az intézmények szerződésen kívüli felelőssége – Feltételek – Az adminisztráció kötelességszegése – Kár – Okozati
            összefüggés – Együttes feltételek
      4.     Tisztviselők – Az intézmények szerződésen kívüli felelőssége – A személyzeti szabályzat rendszere alapján járó átalány-kártérítés
            – Az általános jogon alapuló kiegészítő kártérítési kérelem – Megengedhetőség – Feltételek
      (Személyzeti szabályzat, 73. cikk)
      5.     Tisztviselők – Szociális biztonság – Balesetbiztosítás és foglalkozási megbetegedésekre vonatkozó biztosítás – Rokkantság
            – Fogalom – Normális, aktív életvitelre való képtelenség – Érzelmi fogyatékosság – Bennfoglaltság
      (Személyzeti szabályzat, 73. cikk)
      6.     Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények – A felhozott jogalapok rövid ismertetése
      (Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 44. cikk, 1. §)
      7.     Tisztviselők – Kereset – Jogalapok – Hatáskörrel való visszaélés – Fogalom
      1.     A kérelmet elutasító olyan kifejezett határozat, amelyet a hallgatólagos elutasító határozattal szembeni jogorvoslatra nyitva
         álló határidő letelte után hoztak meg, csak akkor minősülhet jogorvoslattal megtámadható, sérelmet okozó jogi aktusnak, ha
         az a kérelmező helyzetének az új jogi és ténybeli elemek szempontjából történő felülvizsgálatát tartalmazza. A kérelmet elutasító
         olyan kifejezett határozat, amely a hallgatólagos elutasítás időpontjában fennálló jogi vagy ténybeli helyzethez képest nem
         tartalmaz semmilyen új elemet, tisztán megerősítő jellegű jogi aktus, amely nem alkalmas sérelem okozására, következésképpen
         nem nyithatja meg újra a peres jogorvoslatra rendelkezésre álló határidőt.

      (lásd a 49. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑108/99. sz., Reggimenti kontra Parlament ügyben 1999. december 7‑én hozott végzésének (EBHT‑KSZ 1999.,
         I‑A‑243. és II‑1205. o.) 35. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑338/00. és T‑376/00. sz., Morello kontra Bizottság egyesített ügyekben
         2002. december 12‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑301. és II‑1457. o.) 34. és 35. pontja.

      2.     Valamely intézménynek a kártérítési kérelmet elutasító határozata szerves részét képezi az előzetes igazgatási eljárásnak,
         amely megelőzi az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott, felelősség megállapítása iránti keresetet, következésképpen a tisztviselő
         által megfogalmazott megsemmisítés iránti kereseti kérelem a felelősség megállapítása iránti kereseti kérelemhez képest nem
         vizsgálható önállóan. Ugyanis az intézmény által a pert megelőző szakaszban képviselt álláspontot tartalmazó jogi aktus kizárólag
         azt a célt szolgálja, hogy lehetővé tegye az állítólagosan kárt szenvedett fél számára, hogy kártérítési kérelemmel az Elsőfokú
         Bírósághoz forduljon.

      (lásd az 56. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑90/95. sz., Gill kontra Bizottság ügyben 1997. december 18‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1997.,
         I‑A‑471. és II‑1231. o.) 45. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑77/99. sz., Ojha kontra Bizottság ügyben 2001. március 6‑án hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ 2001., I‑A‑61. és II‑293. o.) 68. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑209/99. sz., Hoyer kontra Bizottság ügyben
         2002. december 5‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑243. és II‑1211. o.) 32. pontja.

      3.     A tisztviselő által előterjesztett kártérítési kérelem keretében a Közösség felelősségének megállapítása az intézmények terhére
         rótt magatartás jogellenességére, a hivatkozott kár tényleges bekövetkezésére, valamint a magatartás és a hivatkozott kár
         közötti okozati összefüggésre vonatkozó feltételek együttes fennállását feltételezi; e feltételek együttes teljesülésének
         bizonyítása a felperes feladata. A Közösség felelősségének megállapítására vonatkozó három feltétel konjunktív viszonyban
         van egymással, ami azt jelenti, hogy a Közösség felelőssége nem áll be, ha valamelyik feltétel nem teljesül.

      (lásd az 58. és 59. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság C‑136/92. P. sz., Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ügyben 1994. június 1‑jén hozott ítéletének
         (EBHT 1994., I‑1981. o.) 42. pontja; a Bíróság C‑257/98. P. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9‑én
         hozott ítéletének (EBHT 1999., I‑5251. o.) 14. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑205/96. sz., Bieber kontra Parlament ügyben 1998. május 26‑án
         hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑231. és II‑723. o.) 48. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑165/95. sz., Lucaccioni kontra
         Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑203. és II‑627. o.) 57. pontja.

      4.     A tisztviselők akkor jogosultak a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kapott ellátásokat kiegészítő kártérítést kérelmezni,
         ha az általános jog szabályai szerint az intézmény felelős a balesetért vagy a foglalkozási megbetegedésért, és a személyzeti
         szabályzat alapján járó ellátások nem elegendőek a bekövetkezett kár teljes jóvátételének biztosításához. Ezzel szemben az
         átalány-kártérítés nem eredményezheti az elszenvedett kár kétszeres jóvátételét. Ebben az értelemben a két kártérítési rendszer
         nem független egymástól.

      (lásd a 62. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 169/83. és 136/84. sz., Leussink és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1986. október 8‑án hozott
         ítéletének (EBHT 1986., 2801. o.) 10–14. pontja; a Bíróság Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott,
         fent hivatkozott ítéletének 19–22. pontja.

      5.     A személyzeti szabályzat 73. cikkében szereplő rokkantság fogalma átfogja a normális, aktív életvitelre való képtelenséget,
         ideértve az érzelmi szférát is. Ebből következően semmi akadálya nincs annak, hogy az intézmény vagy az orvosi bizottság által
         kijelölt orvos a foglalkozási megbetegedés megállapítására irányuló eljárás keretében figyelembe vegye a tisztviselő foglalkozásának
         gyakorlása során bekövetkezett nem vagyoni kárát, ha ez a károsodás képtelenné teszi a tisztviselőt normális, aktív életvitelre.

      (lásd a 92. pontot)
      6.     Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikkének 1. §‑a szerint a keresetlevélnek tartalmaznia kell a felhozott jogalapok
         rövid ismertetését. Ennek az ismertetésnek kellően világosnak és pontosnak kell lennie, hogy az alperes számára lehetővé tegye
         védekezésének előkészítését, az Elsőfokú Bíróság számára pedig a kereset elbírálását, adott esetben további információk nélkül
         is. A keresetlevélnek ezért kifejezetten ismertetnie kell azon jogalap tartalmát, amelyre a kereseti kérelmet alapították,
         oly módon, hogy annak egyszerű absztrakt megjelölése nem felel meg az eljárási szabályzatban foglalt követelményeknek.

      (lásd a 120. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑102/92. sz., Viho kontra Bizottság ügyben 1995. január 12‑én hozott ítéletének (EBHT 1995.,
         II‑17. o.) 68. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑352/94. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének
         (EBHT 1998., II‑1989. o.] 333. pontja.

      7.     A hatáskörrel való visszaélés fogalmának pontos terjedelme van, és arra a tényre utal, hogy valamely igazgatási hatóság a
         hatásköreit olyan cél érdekében gyakorolta, amely eltér attól a céltól, amelyre tekintettel ezen hatáskörökkel felruházták.
         Valamely határozat csak akkor valósít meg hatáskörrel való visszaélést, ha az objektív, releváns és egyező bizonyítékok alapján
         olyan határozatnak tűnik, amelyet a kifejezett céloktól eltérő célok elérése érdekében hoztak meg.

      (lásd a 123. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság C‑121/01. P. sz., O’Hannrachain kontra Parlament ügyben 2003. június 5‑én hozott ítéletének (EBHT 2003.,
         I‑5553. o.) 46. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑104/96. sz., Krämer kontra Bizottság ügyben 1997. június 12‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑151. és II‑463. o.) 67. pontja.


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2012. június 21.#Mahagében Kft kontra Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (C‑80/11) és Péter Dávid kontra Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (C‑142/11).#A Baranya Megyei Bíróság és a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság (Magyarország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Adózás – Héa – Hatodik irányelv – 2006/112/EK irányelv – Levonási jog – A gyakorlás feltételei – 273. cikk – Az adócsalás elleni küzdelemre irányuló nemzeti intézkedések – A nemzeti adóhatóságok gyakorlata – A levonási jog megtagadása az e jog gyakorlásának alapjául szolgáló termékekre vagy szolgáltatásokra vonatkozó számla kibocsátója által elkövetett szabálytalanság miatt – Bizonyítási teher – Az adóalany azon kötelezettsége, hogy meggyőződjön e számla kibocsátójának szabályszerű magatartásáról, és bizonyítsa azt.#C‑80/11. és C‑142/11. sz. egyesített ügyek.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C-80/11. és C-142/11. sz. egyesített ügyekben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Baranya Megyei Bíróság (Magyarország) és a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság (Magyarország) a Bírósághoz 2011. február 22-én, illetve március 23-án érkezett, 2011. február 9-i és március 9-i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Mahagében Kft.
            és
            a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (C-80/11)
            között,
            valamint
            Dávid Péter
            és
            a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (C-142/11)
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
            tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, J. Malenovský, Juhász E., G. Arestis és T. von Danwitz (előadó) bírák,
            főtanácsnok: P. Mengozzi,
            hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. március 15-i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a magyar kormány képviseletében Fehér M., Szíjjártó K. és Veres K. , meghatalmazotti minőségben,
            – a spanyol kormány képviseletében S. Centeno Huerta, meghatalmazotti minőségben,
            – az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében P. Moser barrister,
            – az Európai Bizottság képviseletében Bottka V., Sipos A. és C. Soulay, meghatalmazotti minőségben,
            tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a 2001. december 20-i 2001/115/EK tanácsi irányelvvel (HL L 15., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 352. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv), továbbá a közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) értelmezésére vonatkoznak.
            2. E kérelmeket az egyfelől a Mahagében Kft. (a továbbiakban: Mahagében) és a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága, másfelől a Dávid P. és a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága között gyanús körülmények között végrehajtott ügyletek után előzetesen megfizetett hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: héa) levonásához való jog adóhatóság általi megtagadása tárgyában folyamatban lévő két eljárásban terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. A 2006/112 irányelv a 411. és 413. cikkének megfelelően 2007. január 1-jétől hatályon kívül helyezte az uniós héajogszabályokat, többek között a hatodik irányelvet, és azok helyébe lépett. A 2006/112 irányelv (1) és (3) preambulumbekezdése szerint a hatodik irányelv átdolgozására azért volt szükség, hogy az alkalmazandó rendelkezések világos és ésszerű módon, átdolgozott szerkezettel és szövegezéssel kerüljenek bemutatásra, anélkül azonban, hogy ez elviekben érdemi változásokat eredményezne. A 2006/112 irányelv rendelkezései tehát lényegében azonosak a hatodik irányelv megfelelő rendelkezéseivel.
            4. A 2006/112 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és c) pontja szerint, amelyek lényegében a hatodik irányelv 2. cikke 1. pontjának szövegét veszik át, a héa hatálya alá tartozik az egy tagállamon belül az adóalanyként eljáró személy vagy szervezet által ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás.
            5. A 2006/112 irányelvnek – a hatodik irányelv 17. cikke (1) bekezdésének szövegével megegyező – 167. cikke értelmében „[a]z adólevonás joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési kötelezettsége keletkezik”.
            6. A 2006/112 irányelv 168. cikkének a) pontja, amelynek szövege lényegében megegyezik a hatodik irányelv 17. cikke (2) bekezdése a) pontjának az utóbbi irányelv 28f. cikkének (1) bekezdéséből következő szövegével, az alábbiak szerint rendelkezik:
            „Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:
            a) a részére más adóalany által teljesített vagy teljesítendő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás után az ebben a tagállamban fizetendő vagy megfizetett HÉÁ-t”.
            7. A 2006/112 irányelv X. címének „Az adólevonási jog gyakorlásának szabályai” címet viselő 4. fejezetében található 178. cikke kimondja:
            „Az adóalanynak adólevonási joga gyakorlásához az alábbi feltételeket kell teljesítenie:
            a) a 168. cikk a) pontjában említett, termékértékesítéshez vagy szolgáltatásnyújtáshoz kapcsolódó adólevonáshoz a 220–236., valamint a 238., 239. és 240. cikknek megfelelően kiállított számlával kell rendelkeznie;
            [...]”
            8. E rendelkezés megegyezik a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdése a) pontjának az utóbbi irányelv 28f. cikkének (2) bekezdéséből következő szövegével, amely ez utóbbi irányelv 22. cikke (3) bekezdésének az ezen irányelv 28h. cikkéből következő szövege szerinti követelményekre utal.
            9. A 2006/112 irányelv 220. cikkének 1. pontja értelmében, amely lényegében átveszi a hatodik irányelv 22. cikke (3) bekezdése a) pontjának az utóbbi irányelv 28h. cikkéből következő szövegét, minden adóalany köteles biztosítani, hogy saját maga, vagy az, akinek részére a terméket értékesíti, illetve a szolgáltatást nyújtja, vagy egy, az adóalany nevében és megbízásából eljáró harmadik fél számlát bocsásson ki a más adóalany vagy nem adóalany jogi személy részére teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás esetén.
            10. A 2006/112 irányelv 226. cikke lényegében átveszi a hatodik irányelv 22. cikke (3) bekezdése b) pontjának az utóbbi irányelv 28h. cikkéből következő szövegét, és felsorolja azokat az adatokat, amelyeket a héa megállapítása céljából a 2006/112 irányelvben meghatározott különös rendelkezések sérelme nélkül kötelezően fel kell tüntetni az ezen irányelv 220. és 221. cikke értelmében kiállított számlákon.
            11. A 2006/112 irányelv 273. cikke, amelynek szövege lényegében megegyezik a hatodik irányelv 22. cikke (8) bekezdésének az utóbbi irányelv 28h. cikkéből következő szövegével, az alábbiak szerint rendelkezik:
            „A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek a HÉA pontos behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében, arra a követelményre is figyelemmel, hogy az adóalanyok által teljesített belföldi és tagállamok közötti ügyleteket egyenlő bánásmódban kell részesíteni, és feltéve, hogy az ilyen kötelezettségek nem támasztanak a tagállamok közötti kereskedelemben a határátlépéssel összefüggő alaki követelményeket.
            Az első albekezdésben említett lehetőséget nem lehet a 3. fejezetben meghatározott kötelezettségeket meghaladó további számlázási kötelezettségek előírására felhasználni.”
            A magyar jog
            12. Az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény (Magyar Közlöny 1992/128 [XII.19.], a továbbiakban: áfatörvény) 32. §-a (1) bekezdésének a) pontja előírja, hogy az adóalanyt megilleti az a jog, hogy az általa fizetendő adó összegéből levonja azt az adóösszeget, melyet a részére teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás során egy másik adóalany rá áthárított.
            13. E törvény 34. §-ának (1) bekezdése értelmében „[a]z adólevonási jogot kizárólag az az adó fizetésére kötelezett adóalany gyakorolhatja, aki (amely) nyilvántartását az egyszeres vagy kettős könyvvitel szabályai szerint vezeti”.
            14. Az említett törvény 35. §-a (1) bekezdésének a) pontja értelmében az adólevonási jog – ha az adózás rendjéről szóló törvény másként nem rendelkezik – kizárólag az előzetesen felszámított adó összegét hitelesen igazoló dokumentum birtokában gyakorolható. Ilyen dokumentumnak minősül az adóalany nevére szóló számla, egyszerűsített számla és a számlát helyettesítő okmány.
            15. Az áfatörvény 44. §-ának (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
            „A számlában, az egyszerűsített számlában feltüntetett adatok valódiságáért a kibocsátó a felelős. A bizonylatban vevőként feltüntetett adóalany adózással kapcsolatos jogai nem sérülhetnek, ha az adóköteles tényállás kapcsán az a termékértékesítés, illetve szolgáltatásnyújtás körülményeit figyelembe véve kellő körültekintéssel járt el”.
            Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            A C-80/11. sz. ügy
            16. 2007. június 1-jén a Mahagében a Rómahegy-Kert Kft.-vel (a továbbiakban: RK) feldolgozatlan állapotú akácrönkök szállítására irányuló szerződést kötött 2007. június 1. napjától 2007. december 31. napjáig terjedő határozott időtartamra. Ezen időtartam alatt az RK tizenhat számlát állított ki a Mahagében nevére, amelyek mind különböző mennyiségű akácrönk szállításáról szóltak. E számlák közül haton szerepelt a mellékletként csatolt szállítólevél száma. Az RK adóbevallásában valamennyi számlát feltüntette azt állítva, hogy a szállítások teljesítésre kerültek, és megfizette a szállítást terhelő áfát. A Mahagében szintén szerepeltette e számlákat az adóbevallásában, és gyakorolta adólevonási jogát. Az RK-tól vásárolt akácrönkök a Mahagében árukészletében szerepeltek, majd azokat különböző vállalkozásoknak értékesítették tovább.
            17. Az RK által teljesített beszerzések és szállítások ellenőrzése során az adóhatóság arra a megállapításra jutott, hogy e társaság nem rendelkezett akácrönkökkel az árukészletében, és a 2007-ben általa beszerzett akácrönkmennyiség nem volt elegendő a Mahagében részére kiszámlázott szállítások teljesítéséhez. Jóllehet a két szerződő fél az említett ellenőrzés során úgy nyilatkozott, hogy a szállítóleveleket nem őrizték meg, a Mahagében később az ügylet valós jellegének bizonyítására benyújtott huszonkét szállítólevél-másolatot az adóhatósághoz.
            18. Az adóhatóság 2010. június 1-jei határozatában adótartozást állapított meg a Mahagében terhére, és bírságot és késedelmi pótlékot vetett ki e társaságra, mivel álláspontja szerint a Mahagébennek nem volt adólevonási joga az említett, RK által kiállított számlák alapján. Az ez utóbbinál végzett ellenőrzés eredményére tekintettel ugyanis e számlák nem tekinthetők hitelesnek.
            19. A Mahagében által a 2010. június 1-jei határozattal szemben előterjesztett panaszt az alapügy alperese elutasította. Ezen elutasító határozat különösen azon a megállapításon alapult, hogy az RK, mint a szóban forgó számlák kibocsátója, az ügylet teljesítését semmilyen irattal, például a szállítólevéllel, nem tudta bizonyítani, az e számlákon szereplő árumennyiséggel nem rendelkezhetett, továbbá sem a farönkök szállításához megfelelő tehergépjárművel nem bírt, sem a szállításért fizetett árat nem tudta igazolni. Emellett a Mahagében nem az áfatörvény 44. §-ának (5) bekezdésében előírt kellő körültekintéssel járt el, amennyiben nem ellenőrizte, hogy az RK létező adóalany-e, és hogy rendelkezik-e a Mahagében által megvásárolni kívánt árumennyiséggel.
            20. A Mahagében a Baranya Megyei Bírósághoz fordult a vele szemben megállapított adótartozás, bírság és késedelmi pótlék törlése iránt. Arra hivatkozott többek között, hogy a szerződés RK-val történő megkötésekor kellő körültekintéssel járt el. Az ügyletre való ráhatása arra korlátozódott, hogy meggyőződött arról, hogy a szállító társaság be volt jegyezve, rendelkezett adószámmal, és képes volt a szóban forgó ügylet teljesítésére. Ezenkívül az árunak az említett szerződés szerinti teljesítési helyen, azaz a telephelyén történő átvételekor meggyőződött annak minőségéről és mennyiségéről.
            21. A Baranya Megyei Bíróságnak kétségei vannak afelől, hogy a levonási jog megtagadható kizárólag azon az alapon, hogy a számla kibocsátója a könyvelésében nem tüntette fel az érintett áruk beszerzését, és hogy tehergépjármű hiányában nem volt lehetősége azok szállítására, amennyiben elismerte e szállítások teljesítését, és adóbevallási, illetve adófizetési kötelezettségének eleget tett.
            22. Mivel a Baranya Megyei Bíróság úgy ítélte meg, hogy az alapügy tárgyát képező jogvita elbírálása az uniós jog értelmezésétől függ, úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
            „1) A 2006/112 irányelvet úgy kell-e értelmezni, hogy azt a héaalanyt, aki az említett irányelv rendelkezéseinek megfelelően teljesíti a héalevonás anyagi jogi feltételeit, megfoszthatja-e levonási jogától az olyan nemzeti szabályozás, illetve gyakorlat, amely megtiltja a termékek vétele alkalmával megfizetett héa levonását abban az esetben, ha kizárólag a számla mint hiteles dokumentum igazolja a termékértékesítés megtörténtét, s nem rendelkezik a számlakibocsátótól olyan dokumentummal, amely igazolja, hogy a termékkel rendelkezett, azt szállíthatta, illetőleg bevallási kötelezettségének eleget tett? A tagállam megkövetelheti-e az irányelv 273. cikke alapján a héa pontos behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében, hogy a számlabefogadó rendelkezzen egyéb olyan dokumentummal, amely a számlakibocsátó termékkel való rendelkezését, illetőleg a számlabefogadó részére történő szállítást, fuvarozást bizonyítják?
            2) Összeegyeztethető szabályozást tartalmaz-e [a 2006/112] irányelv alkalmazása kapcsán [a Bíróság] által már többször kifejtett semlegesség és arányosság elvével […] [az áfatörvény 44. §-ának] (5) bekezdésében rögzített »kellő körültekintés« fogalma, melynek alkalmazása során az adóhatóság és a kialakult bírói gyakorlat azt követeli meg, hogy a számlabefogadónak meg kell győződnie arról, hogy a számlát kibocsátó adóalany-e, illetőleg a termékeit nyilvántartásba vette-e, azokról beszerzési számlával rendelkezik-e, illetőleg bevallási és áfabefizetési kötelezettségének eleget tett-e.
            3) Úgy kell-e értelmezni a [2006/112] irányelv 167. cikkét, illetőleg 178. cikk[ének] a) pontját, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás illetőleg gyakorlat, amely az adólevonási jog érvényesítéséhez megköveteli a számlát befogadó adóalanytól a számlát kibocsátó társaság jogkövető magatartásának igazolását?”
            A C-142/11. sz. ügy
            23. A C-142/11. sz. ügy alapjául szolgáló jogvita két elkülönülő ügyletet érint.
            24. Először is Dávid P. vállalkozási szerződéssel különböző építési munkák elvégzésére vállalkozott. A szerződés 2006 májusában történt teljesítését követően a megrendelő megbízottja teljesítésigazolást adott ki, amelyben a munkavégzés idejét és helyét, a dolgozók nevét, születési idejét és aláírását, valamint Dávid P. nevét és bélyegzőjét tartalmazó jelenléti ívek alapján 1992 munkaóra teljesítését igazolta.
            25. Az ezen ügyletet érintő adóellenőrzés során Dávid P. azt nyilatkozta, hogy nem voltak munkavállalói, és a munkákat Máté Zoltán alvállalkozóval végeztette el. Az ezen alvállalkozó által igénybe vett munkavállalók kilétével kapcsolatban nem tudott nyilatkozni. A Dávid P. és Máté Z. közötti szerződésben megjelölt munkadíj a teljesítésigazolás alapján került kifizetésre.
            26. Az elvégzett adóellenőrzés során megállapítást nyert, hogy Máté Z. sem rendelkezett munkavállalókkal, sem pedig a kiszámlázott munkák teljesítéséhez szükséges tárgyi feltételekkel, és az általa kiállított számlák pusztán egy másik alvállalkozó számláinak továbbszámlázását jelentették. Ez utóbbi Máté Z. apósa volt, aki nem rendelkezett bejelentett munkavállalókkal az érintett időszakban, és a szóban forgó adóévben nem nyújtott be adóbevallást.
            27. Mindezen körülményekre tekintettel az adóhatóság megállapította, hogy az utolsó alvállalkozó által kiállított számlák az azokon feltüntetett gazdasági események megtörténtét a jogilag megkövetelt módon nem tudják hitelt érdemlően igazolni, és hogy Máté Z. nem végzett tényleges alvállalkozói tevékenységet. Noha a szóban forgó ellenőrzések nem vonták kétségbe, hogy az építési munkákat ténylegesen elvégezték, sem azt, hogy azokat a jelenléti íveken szereplő személyek végezték el, jogilag megkövetelt módon nem állapítható meg, hogy mely vállalkozó végezte el a munkákat, és mely vállalkozás alkalmazásában álltak az említett munkavállalók. E körülmények között a Dávid P. által kapott számlák nem valós gazdasági eseményt tükröznek, ezért fiktívek. Emellett Dávid P. nem az áfatörvény 44. §-ának (5) bekezdésében megkövetelt kellő körültekintéssel járt el.
            28. Másodszor Dávid P. 2006-ban arra vállalkozott, hogy egy másik társaság számára is építési munkákat végez egy másik alvállalkozó bevonásával. Az adóellenőrzés során azonban ez utóbbi alvállalkozó már felszámolás alatt állt. Korábbi képviselőjével nem lehetett kapcsolatba lépni, és e társaság a felszámolóbiztos részére iratokat nem adott át. Az adóhatóság úgy ítélte meg, hogy semmi nem bizonyította, hogy az ezen alvállalkozó által kiállított számlán feltüntetett ár és felek megfelelnek a valóságnak. Emellett Dávid P. nem az említett jogszabályban megkövetelt kellő körültekintéssel járt el, mivel nem győződött meg arról, hogy az említett alvállalkozó rendelkezik-e a szóban forgó munkák teljesítéshez szükséges feltételekkel.
            29. E körülmények között az adóhatóság a két szóban forgó ügylet vonatkozásában megtagadta a levonási jog gyakorlását, és áfahiányt állapított meg Dávid P. terhére, továbbá bírság és késedelmi pótlék megfizetésére kötelezte.
            30. Dávid P. az adóhatóság határozatával szemben keresetet terjesztett elő a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bírósághoz arra hivatkozva különösen, hogy kellő körültekintéssel járt el. Meggyőződött ugyanis arról, hogy a gazdasági esemény ténylegesen megvalósult, és a számlakibocsátó adóalanyiságát is ellenőrizte. Az alvállalkozó adózással kapcsolatos kötelezettségeinek bármely elmulasztásáért nem tehető felelőssé.
            31. A Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság azt a kérdést veti fel, hogy az adóalany további ellenőrzés nélkül jogosult-e az előzetesen megfizetett áfa levonására akkor, ha az adóhatóság nem bizonyítja, hogy a számlakibocsátó vagy az általa befogadott további számlák kibocsátói részéről olyan, esetlegesen adókijátszásra irányuló gondatlan vagy szándékos magatartás valósult meg, amelyről a számlát befogadó, azaz az adóalany nem tudott, illetőleg amelyben nem működött közre.
            32. Az említett bíróság álláspontja szerint a hatodik irányelv rendelkezéseire tekintettel az áfalevonás jogát gyakorló adózót nem terheli objektív felelősség az általa befogadott számlák kapcsán, és a számlakibocsátó oldalán fellelhető mulasztás esetén a számlabefogadót nem terhelheti az áfatörvény 44. §-ának (5) bekezdésében elvárt magatartás bizonyítása.
            33. Ilyen körülmények között a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
            „1) Értelmezhető-e akként [hatodik irányelv], illetve a [2007.] évet érintően a [2006/112 irányelv] [héalevonásra] vonatkozó rendelkezése, hogy az adólevonással élő adóalany e jogát – mintegy objektív felelősségre alapozva – korlátozhatja, illetve megtilthatja az adóhatóság, ha a számlakibocsátó a további alvállalkozók igénybevételének szabályszerűségét nem tudja bizonyítani?
            2) Amennyiben az adóhatóság nem vitatja a számla szerinti gazdasági esemény megtörténtét, és a számla alakilag is megfelel a jogszabályi előírásoknak, jogszerűen megtilthatja-e az áfa visszaigénylését a hatóság, ha a számlakibocsátó által igénybe vett további alvállalkozók kiléte nem állapítható meg, vagy ez utóbbiak számlakibocsátása szabálytalan?
            3) Az adólevonási jog gyakorlását [a második kérdésben ismertetett körülmények között] megtiltó adóhatóság köteles-e eljárása során bizonyítani, hogy az adólevonással élő adóalany az alvállalkozói láncolatban mögötte álló vállalkozások szabálytalan – esetenként adókijátszásra irányuló – magatartásáról tudott, vagy abban ő maga is közreműködött?”
            34. A Bíróság elnöke 2011. június 15-i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélet meghozatala céljából elrendelte a C-80/11. és a C-142/11. sz. ügyek egyesítését.
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            35. Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy mivel az alapügyek tényállásai különböző időpontokban valósultak meg, az előterjesztett kérdések mind a hatodik irányelvre, mind a 2006/112 irányelvre utalnak. Amint az a jelen ítélet 3. pontjában megállapításra került, ez utóbbi irányelv főszabály szerint nem eredményezett érdemi változásokat a hatodik irányelvhez képest. Közelebbről, e két irányelvnek az alapügyekben releváns rendelkezései lényegében azonosak. E körülmények között a feltett kérdéseket elegendő a 2006/112 irányelv rendelkezéseire tekintettel megvizsgálni (lásd ebben az értelemben a C-180/10. és C-181/10. sz., Słaby és társai egyesített ügyekben 2011. szeptember 15-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-8461. o.] 28. és 49–51. pontját).
            A C-142/11. sz. ügyben előterjesztett kérdésekről
            36. Ezen együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2006/112 irányelv 167. cikkét, 168. cikkének a) pontját, 178. cikkének a) pontját, 220. cikkének 1. pontját és 226. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti gyakorlat, amely szerint az adóhatóság megtagadja az adóalany által fizetendő héaösszegből a számára teljesített szolgáltatások után előzetesen felszámított adó összegének levonását amiatt, hogy az e szolgáltatásokra vonatkozó számla kibocsátója vagy annak valamely alvállalkozója szabálytalanságot követett el, anélkül azonban, hogy ezen adóhatóság bizonyítaná azt, hogy az érintett adóalanynak tudomása volt az említett szabálytalan magatartásról, vagy abban maga is közreműködött.
            37. Az e kérdésekre történő válaszadáshoz először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adóalanyok azon joga, hogy az általuk fizetendő héából levonják az általuk beszerzett árukat és igénybe vett szolgáltatásokat terhelő előzetesen felszámított adót, az uniós szabályozás által bevezetett közös héarendszer egyik alapelvét képezi (lásd különösen a C-78/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. október 25-én hozott ítélet [EBHT 2001., I-8195. o.] 28. pontját, a C-25/07. sz. Sosnowska-ügyben 2008. július 10-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-5129. o.] 14. pontját és a C-274/10. sz., Bizottság kontra Magyarország ügyben 2011. július 28-án hozott ítélet [EBHT 2011., I-7289. o.] 42. pontját).
            38. Amint a Bíróság már több alkalommal hangsúlyozta, a 2006/112 irányelv 167. és azt követő cikkeiben foglalt adólevonási jog a héa mechanizmusának szerves részét képezi, és főszabály szerint nem korlátozható. E jog nevezetesen a teljesített ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében azonnal érvényesül (lásd különösen a C-110/98–C-147/98. sz., Gabalfrisa és társai egyesített ügyekben 2000. március 21-én hozott ítélet [EBHT 2000., I-1577. o.] 43. pontját; a C-439/04. és C-440/04. sz., Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben 2006. július 6-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-6161. o.] 47. pontját; a C-392/09. sz. Uszodaépítő-ügyben 2010. szeptember 30-án hozott ítélet [EBHT 2010., I-8791. o.] 34. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Magyarország ügyben hozott ítélet 43. pontját).
            39. Az adólevonások rendszerének az a célja, hogy a vállalkozót teljes egészében mentesítse valamennyi gazdasági tevékenysége keretében fizetendő vagy megfizetett héa terhe alól. A közös héarendszer így valamennyi gazdasági tevékenység adóterhét illetően biztosítja a semlegességet, függetlenül azok céljától és eredményétől, feltéve hogy az említett tevékenységek főszabály szerint maguk is héakötelesek (lásd a fent hivatkozott Gabalfrisa és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 44. pontját; a C-255/02. sz., Halifax és társai ügyben 2006. február 21-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-1609. o.] 78. pontját; a fent hivatkozott Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben hozott ítélet 48. pontját, valamint a C-438/09. sz. Dankowski-ügyben 2010. december 22-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-14009. o.] 24. pontját).
            40. Az a kérdés, hogy vajon az érintett termékek korábbi és későbbi értékesítését terhelő héát befizették-e, vagy sem az államkincstárba, nem befolyásolja az adóalany előzetesen megfizetett héa levonásához való jogát. A héa ugyanis minden egyes termelési és forgalmazási tevékenységre alkalmazandó az árat kitevő különböző költségelemek által közvetlenül viselt adó levonását követően (lásd a C-395/02. sz. Transport Service ügyben 2004. március 3-án hozott végzés [EBHT 2004., I-1991. o.] 26. pontját, a C-354/03., C-355/03. és C-484/03. sz., Optigen és társai egyesített ügyekben 2006. január 12-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-483. o.] 54. pontját, valamint a fent hivatkozott Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben hozott ítélet 49. pontját).
            41. Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy az adócsalás, az adóelkerülés, illetve más visszaélések elleni küzdelem olyan célkitűzés, amelyet a 2006/112 irányelv elismer és támogat (lásd különösen a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet 71. pontját, a C-285/09. sz. R.-ügyben 2010. december 7-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-12605. o.] 36. pontját, valamint a C-504/10. sz. Tanoarch-ügyben 2011. október 27-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-10853. o.] 50. pontját). E tekintetben a Bíróság korábban már kimondta, hogy a jogalanyok az uniós jog normáira nem hivatkozhatnak csalárd módon vagy visszaélésszerűen (lásd különösen a C-32/03. sz. Fini H ügyben 2005. március 3-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-1599. o.] 32. pontját, a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet 68. pontját, valamint a fent hivatkozott Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben hozott ítélet 54. pontját).
            42. Ennélfogva a nemzeti hatóságoknak és bíróságoknak meg kell tagadniuk az adólevonási jog által biztosított előnyt, ha objektív körülmények alapján megállapítható, hogy e jogra csalárd módon vagy visszaélésszerűen hivatkoztak (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Fini H ügyben hozott ítélet 33. és 34. pontját, a fent hivatkozott Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben hozott ítélet 55. pontját, valamint a C-414/10. sz. Véleclair-ügyben 2012. március 29-én hozott ítélet 32. pontját).
            43. Márpedig az alapügyet illetően az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy nem vitatott, hogy az alapeljárásban a levonási jogával élni kívánó felperes a 2006/112 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének értelmében vett adóalanynak minősül, és hogy az e jog alátámasztása érdekében hivatkozott szolgáltatásokat az említett felperes előzetesen a saját adóköteles ügyleteinek teljesítése érdekében vette igénybe.
            44. Emellett az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az előterjesztett kérdések azon az előfeltevésen alapulnak, miszerint először is a levonási jog alátámasztására hivatkozott ügyletet a vonatkozó számla tanúsága szerint teljesítették, és másodszor e számla tartalmazza a 2006/112 irányelvben megkövetelt valamennyi információt, így az ezen irányelvben a levonási jog keletkezése és gyakorlása vonatkozásában előírt valamennyi érdemi és formai követelmény teljesült. Meg kell különösen jegyezni, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban nem állapították meg, hogy az alapeljárás felperese maga hamis bevallást nyújtott volna be, vagy szabálytalan számlákat állított volna ki.
            45. E körülmények között az adólevonási jog által biztosított előny csak a fent hivatkozott Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben hozott ítélet 56–61. pontjából következő ítélkezési gyakorlat alapján tagadható meg az adóalanytól, amely szerint objektív körülmények alapján bizonyítani kell, hogy az adóalany, aki számára a levonási jogot megalapozó termékeket értékesítették, illetve szolgáltatásokat nyújtották, tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy ezen ügylettel az eladó, illetve a szolgáltató vagy valamely korábban eljáró gazdasági szereplő által elkövetett adócsalásban vesz részt.
            46. Azt az adóalanyt ugyanis, aki tudta, vagy akinek tudnia kellett volna, hogy beszerzésével a héa kijátszását megvalósító ügyletben vesz részt, a 2006/112 irányelv alkalmazása szempontjából ezen adókijátszás résztvevőjének kell tekinteni függetlenül attól, hogy az általa utóbb teljesített adóköteles ügyletei keretében a termék továbbértékesítéséből, illetve a szolgáltatás felhasználásából nyeresége származik-e, vagy sem (lásd a fent hivatkozott Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben hozott ítélet 56. pontját).
            47. A jelen ítélet 37–40. pontjában ismertetett, az említett irányelvben előírt levonási jog rendszerével azonban nem összeegyeztethető az, ha ezen jog megtagadásával szankcionálják azt az adóalanyt, aki nem tudta, és nem is tudhatta, hogy az érintett ügylet az eladó, illetve a szolgáltató által elkövetett adócsalás részét képezi, vagy hogy az értékesítési láncban az említett adóalany által teljesített ügyletet megelőző vagy követő másik ügylet héakijátszást valósít meg (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Optigen és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 52. és 55. pontját, valamint a fent hivatkozott Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben hozott ítélet 45., 46. és 60. pontját).
            48. Az objektív felelősségi rendszer bevezetése ugyanis meghaladná az államkincstár érdekei megóvásának eléréséhez szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben a C-384/04. sz., Federation of Technological Industries és társai ügyben 2006. május 11-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-4191. o.] 32. pontját, valamint a C-271/06. sz. Netto Supermarkt ügyben 2008. február 21-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-771. o.] 23. pontját).
            49. Mivel a levonási jognak a jelen ítélet 45. pontja szerinti megtagadása az említett jog általános elvének alkalmazása alóli kivételt képez, az adóhatóság feladata, hogy a jogilag megkövetelt módon bizonyítsa azon objektív körülmények fennállását, amelyek alapján az a következtetés vonható le, hogy az adóalany tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy a levonási jogának megalapozására felhozott ügylettel az eladó, illetve a szolgáltató vagy az értékesítési láncban korábban közreműködő gazdasági szereplő által elkövetett adócsalásban vesz részt.
            50. A fenti megfontolásokra tekintettel a C-142/11. sz. ügyben előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2006/112 irányelv 167. cikkét, 168. cikkének a) pontját, 178. cikkének a) pontját, 220. cikkének 1. pontját és 226. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti gyakorlat, amely szerint az adóhatóság megtagadja az adóalany által fizetendő héaösszegből a számára teljesített szolgáltatások után előzetesen felszámított adó összegének levonását amiatt, hogy az e szolgáltatásokra vonatkozó számla kibocsátója vagy annak valamely alvállalkozója szabálytalanságot követett el, anélkül hogy ezen adóhatóság objektív körülmények alapján bizonyítaná azt, hogy az érintett adóalany tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy a levonási jogának megalapozására felhozott ügylettel az említett számlakibocsátó vagy a szolgáltatói láncban korábban közreműködő gazdasági szereplő által elkövetett adócsalásban vesz részt.
            A C-80/11. sz. ügyben előterjesztett kérdésekről
            51. Együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2006/112 irányelv 167. cikkét, 168. cikkének a) pontját, 178. cikkének a) pontját és 273. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti gyakorlat, amely szerint az adóhatóság megtagadja a levonási jogot azzal az indokkal, hogy az adóalany nem győződött meg arról, hogy a levonási jog gyakorlásának alapjául szolgáló termékekre vonatkozó számla kibocsátója adóalanynak minősül-e, rendelkezik-e a szóban forgó termékkel, és képes-e azok szállítására, illetőleg hogy héabevallási és -fizetési kötelezettségének eleget tesz-e, illetve azzal az indokkal, hogy az említett adóalany az említett számlán kívül nem rendelkezik más olyan irattal, amely bizonyítaná az említett körülmények fennállását.
            52. E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és különösen az első kérdésből kitűnik, hogy a C-142/11. sz. ügyben előterjesztett kérdésekhez hasonlóan a C-80/11. sz. ügyben előterjesztett kérdések is azon az előfeltevésen alapulnak, hogy a 2006/112 irányelvben a levonási jog gyakorlása vonatkozásában előírt valamennyi érdemi és formai követelmény teljesült, így többek között az is, amely megköveteli, hogy az adóalany rendelkezzen olyan számlával, amely bizonyítja a termékértékesítés tényleges megtörténtét, és amely megfelel az említett irányelv követelményeinek. Így a jelen ítélet 50. pontjában adott válaszra tekintettel, amely a termékértékesítések esetére is vonatkozik, a levonási jog csak akkor tagadható meg, ha objektív körülmények alapján bizonyítást nyer, hogy az érintett adóalany tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy a levonási jogának megalapozására felhozott ügylettel az eladó vagy az értékesítési láncban korábban közreműködő gazdasági szereplő által elkövetett adócsalásban vesz részt.
            53. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint azon gazdasági szereplőknek, akik minden tőlük ésszerűen e lvárható intézkedést megtesznek annak érdekében, hogy az ügyleteik ne valósítsanak meg – akár a héa, akár más adó tekintetében elkövetett – adókijátszást, annak kockázata nélkül kell, hogy bízhassanak ezen ügyletek jogszerűségében, hogy elveszítik az előzetesen felszámított héa levonásához való jogukat (lásd a fent hivatkozott Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben hozott ítélet 51. pontját).
            54. Ugyanakkor nem ellentétes az uniós joggal, ha azt követelik a gazdasági szereplőtől, hogy tegyen meg minden tőle ésszerűen elvárható intézkedést annak érdekében, hogy az általa teljesítendő ügylet ne vezessen adókijátszáshoz (lásd ebben az értelemben C-409/04. sz., Teleos és társai ügyben 2007. szeptember 27-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-7797. o.] 65. és 68. pontját, a fent hivatkozott Netto Supermarkt ügyben hozott ítélet 24. pontját, valamint a C-499/10. sz. Vlaamse Oliemaatschappij ügyben 2011. december 21-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-14191. o.] 25. pontját).
            55. Emellett a 2006/112 irányelv 273. cikke első bekezdésének megfelelően a tagállamok megállapíthatnak az ezen irányelvben előírtakon kívül más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek a héa pontos behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében.
            56. Ugyanakkor, jóllehet e rendelkezés mérlegelési mozgásteret biztosít a tagállamoknak (lásd a C-588/10. sz. Kraft Foods Polska ügyben 2012. január 26-án hozott ítélet 23. pontját), az említett cikk második bekezdése értelmében e lehetőséget nem lehet ezen irányelvnek az „Az adóalanyok és egyes nem adóalanyok kötelezettségei” elnevezésű XI. címe „Számlázás” című 3. fejezetében és különösen az annak 226. cikkében meghatározott kötelezettségeket meghaladó további számlázási kötelezettségek előírására felhasználni.
            57. Ezenkívül azon intézkedések, amelyeket a tagállamoknak a 2006/112 irányelv 273. cikke értelmében lehetőségük van elfogadni az adó pontos behajtása és az adócsalás elkerülése érdekében, nem haladhatják meg az e célok eléréséhez szükséges mértéket. Ennélfogva azok nem alkalmazhatók oly módon, hogy szisztematikusan megkérdőjelezzék a héa levonásához való jogot, és ezáltal a héa semlegességét, amely a közös héarendszer egyik alapelvét képezi (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Gabalfrisa és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 52. pontját; a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet 92. pontját; a C-385/09. sz. Nidera Handelscompagnie ügyben 2010. október 21-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-10385. o.] 49. pontját, valamint a fent hivatkozott Dankowski-ügyben hozott ítélet 37. pontját).
            58. Az alapügy tárgyát képező nemzeti intézkedéseket illetően meg kell állapítani, hogy az áfatörvény nem ír elő konkrét kötelezettségeket, pusztán arról rendelkezik 44. §-ának (5) bekezdésében, hogy a számlában vevőként feltüntetett adóalany adózással kapcsolatos jogai nem sérülhetnek, ha az adóköteles tényállás kapcsán az a termékértékesítés, illetve szolgáltatásnyújtás körülményeit figyelembe véve kellő körültekintéssel járt el.
            59. E körülmények között a jelen ítélet 53. és 54. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy egy adott esetben a héalevonási jogát gyakorolni kívánó adóalanytól az arról való meggyőződés érdekében ésszerűen elvárható intézkedések, hogy az általa teljesített ügyletekkel nem vesz részt az értékesítési láncban korábban eljáró gazdasági szereplő által elkövetett adócsalásban, alapvetően az adott ügy körülményeitől függenek.
            60. Igaz, amennyiben szabálytalanságra vagy csalásra utaló körülmények állnak fenn, a körültekintő gazdasági szereplőt az ügy körülményeitől függően arra kötelezhetik, hogy a megbízhatóságáról való meggyőződés érdekében tájékozódjon azon másik gazdasági szereplő felől, amelytől termékeket vagy szolgáltatásokat kíván beszerezni.
            61. Az adóhatóság ugyanakkor általános jelleggel nem követelheti meg a héalevonási jogát gyakorolni kívánó adóalanytól egyfelől, hogy az arról való meggyőződés érdekében, hogy a korábban teljesített ügyletekkel kapcsolatban nem történt szabálytalanság vagy csalás, ellenőrizze, hogy az e jog gyakorlásának alapjául szolgáló termékekre és szolgáltatásokra vonatkozó számla kibocsátója adóalanynak minősül-e, hogy rendelkezik-e a szóban forgó termékekkel, és képes-e azok szállítására, illetőleg hogy héabevallási és -fizetési kötelezettségének eleget tesz-e, vagy másfelől, hogy e vonatkozásban rendelkezzen iratokkal.
            62. Főszabály szerint ugyanis az adóhatóság feladata az adóalanyoknál az ahhoz szükséges ellenőrzések elvégzése, hogy felderítse a héával kapcsolatos szabálytalanságokat, illetve csalásokat, valamint hogy az e szabálytalanságokat, illetve csalásokat elkövető adóalanyokkal szemben szankciókat alkalmazzon.
            63. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a tagállamok kötelesek ellenőrizni az adóalanyok bevallásait, az utóbbiak elszámolásait és az egyéb vonatkozó iratokat (lásd a C-132/06. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2008. július 17-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-5457. o.] 37. pontját és a C-188/09. sz., Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski ügyben 2010. július 29-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-7639. o.] 21. pontját).
            64. E célból a 2006/112 irányelv, nevezetesen a 242. cikkében előírja, hogy minden adóalany megfelelően részletes nyilvántartást köteles vezetni a héa alkalmazásának és adóhatóság általi ellenőrzésének lehetővé tétele érdekében. E feladat elvégzésének megkönnyítése érdekében ezen irányelv 245. és 249. cikke biztosítja az illetékes hatóságok számára az adóalany azon számláihoz való hozzáférés jogát, amelyeket az említett irányelv 244. cikke szerint köteles megőrizni.
            65. Ebből következik, hogy azáltal, hogy a levonási jog megtagadása kockázatának kilátásba helyezésével a jelen ítélet 61. pontjában felsorolt intézkedéseket várja el az adóalanyoktól, az adóhatóság az említett rendelkezésekkel ellentétes módon a saját ellenőrzési kötelezettségét hárítaná át ezen adóalanyokra.
            66. A fenti megfontolásokra tekintettel a C-80/11. sz. ügyben előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2006/112 irányelv 167. cikkét, 168. cikkének a) pontját, 178. cikkének a) pontját és 273. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti gyakorlat, amely szerint az adóhatóság megtagadja a levonási jogot azzal az indokkal, hogy az adóalany nem győződött meg arról, hogy a levonási joga gyakorlásának alapjául szolgáló termékekre vonatkozó számla kibocsátója adóalanynak minősül-e, rendelkezik-e a szóban forgó termékkel, és képes-e azok szállítására, illetőleg hogy héabevallási és -fizetési kötelezettségének eleget tesz-e, illetve azzal az indokkal, hogy az említett adóalany az említett számlán kívül nem rendelkezik más olyan irattal, amely bizonyítaná az említett körülmények fennállását, jóllehet a 2006/112 irányelvben a levonási jog gyakorlása vonatkozásában előírt valamennyi tartalmi és formai követelmény teljesült, és az adóalanynak nem volt tudomása az említett számlakibocsátó érdekkörében elkövetett szabálytalanságra vagy csalásra utaló körülményről.
            A költségekről
            67. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
            1) A közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv 167. cikkét, 168. cikkének a) pontját, 178. cikkének a) pontját, 220. cikkének 1. pontját és 226. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti gyakorlat, amely szerint az adóhatóság megtagadja az adóalany által fizetendő hozzáadottérték-adó összegéből a számára teljesített szolgáltatások után előzetesen felszámított adó összegének levonását amiatt, hogy az e szolgáltatásokra vonatkozó számla kibocsátója vagy annak valamely alvállalkozója szabálytalanságot követett el, anélkül hogy ezen adóhatóság objektív körülmények alapján bizonyítaná azt, hogy az érintett adóalany tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy a levonási jogának megalapozására felhozott ügylettel az említett számlakibocsátó vagy a szolgáltatói láncban korábban közreműködő gazdasági szereplő által elkövetett adócsalásban vesz részt.
            2) A 2006/112 irányelv 167. cikkét, 168. cikkének a) pontját, 178. cikkének a) pontját és 273. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti gyakorlat, amely szerint az adóhatóság megtagadja a levonási jogot azzal az indokkal, hogy az adóalany nem győződött meg arról, hogy a levonási joga gyakorlásának alapjául szolgáló termékekre vonatkozó számla kibocsátója adóalanynak minősül-e, rendelkezik-e a szóban forgó termékekkel, és képes-e azok szállítására, illetőleg hogy hozzáadottértékadó-bevallási és -fizetési kötelezettségének eleget tesz-e, illetve azzal az indokkal, hogy az említett adóalany az említett számlán kívül nem rendelkezik más olyan irattal, amely bizonyítaná az említett körülmények fennállását, jóllehet a 2006/112 irányelvben a levonási jog gyakorlása vonatkozásában előírt valamennyi tartalmi és formai követelmény teljesült, és az adóalanynak nem volt tudomása az említett számlakibocsátó érdekkörében elkövetett szabálytalanságra vagy csalásra utaló körülményről.


A Bíróság 1977. október 25-i ítélete. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 26-76. sz. ügy