title: A Bíróság (első tanács) 2010. június 3-i ítélete.#Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid kontra Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal Supremo - Spanyolország.#93/13/EGK irányelv - Fogyasztókkal kötött szerződések - A szerződés fő tárgyát meghatározó feltételek - Azok tisztességtelen jellegének a bírósági felülvizsgálata - Kizártság - A fogyasztók magasabb szintű védelmét biztosító szigorúbb nemzeti rendelkezések.#C-484/08. sz. ügy.

text:
      C‑484/08. sz. ügy
      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      kontra
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      (a Tribunal Supremo [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „93/13/EGK irányelv – Fogyasztókkal kötött szerződések – A szerződés fő tárgyát meghatározó feltételek – Azok tisztességtelen jellegének a bírósági felülvizsgálata – Kizártság – A fogyasztók magasabb szintű védelmét biztosító szigorúbb nemzeti rendelkezések”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – 93/13 irányelv
      (93/13 tanácsi irányelv, 4. cikk, (2) bekezdés és 8. cikk)
      2.        Jogszabályok közelítése – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – 93/13 irányelv
      (93/13 tanácsi irányelv, 4. cikk, (2) bekezdés és 8. cikk)
      3.        Jogszabályok közelítése – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – 93/13 irányelv
      (EK 2. cikk, EK 3. cikk, (1) bekezdés, g) pont és EK 4. cikk, (1) bekezdés; 93/13 tanácsi irányelv, 4. cikk, (2) bekezdés
            és 8. cikk)
      1.        A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése
         és 4. cikkének (1) bekezdése együtt meghatározzák azokat az általános kritériumokat, amelyek lehetővé teszik az irányelv rendelkezéseinek
         hatálya alá tartozó szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a vizsgálatát. Ugyanebből a szempontból az irányelv 4. cikke
         (2) bekezdésének célja kizárólag azon szerződési feltételek tartalmi vizsgálata módjának és terjedelmének a megállapítása,
         amelyeket egyedileg nem tárgyaltak meg, és amelyek az eladó vagy szolgáltatásnyújtó és a fogyasztó között kötött szerződések
         alapvető szolgáltatásait írják le. Ebből következik, hogy az e 4. cikk (2) bekezdésében említett feltételek az irányelv által
         szabályozott terület alá tartoznak, és hogy következésképpen annak 8. cikke alkalmazandó az említett 4. cikk (2) bekezdésére
         is.

      (vö. 33–35. pont)
      2.        A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését
         és 8. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely engedélyezi a szerződés
         fő tárgyának a meghatározására, illetve az árnak vagy a díjazásnak az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított
         áruval való megfelelésére vonatkozó szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a bírósági felülvizsgálatát, még akkor
         is, ha ezek a feltételek világosak és érthetőek.

      A nemzeti szabályozás ugyanis azáltal, hogy engedélyezi az eladó vagy szolgáltatásnyújtó és a fogyasztó között kötött szerződésben
         előírt azon feltételek tisztességtelen jellege teljes bírósági felülvizsgálatának a lehetőségét, mint amelyeket ezen irányelv
         4. cikkének (2) bekezdése említ, az irányelv 8. cikkének megfelelően lehetővé teszi a fogyasztók irányelvben előírtnál magasabb
         szintű hatékony védelmének a biztosítását.

      (vö. 42–44. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      3.        Az EK 2. cikkel, az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 4. cikk (1) bekezdésével nem ellentétes a fogyasztókkal
         kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló irányelv 4. cikke (2) bekezdésének és 8. cikkének olyan
         értelmezése, miszerint a tagállamok elfogadhatnak olyan nemzeti szabályozást, amely engedélyezi a szerződés fő tárgyának a
         meghatározására, illetve az árnak vagy a díjazásnak az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való
         megfelelésére vonatkozó szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a bírósági felülvizsgálatát, még akkor is, ha ezek
         a feltételek világosak és érthetőek.

      Az EK 2. cikkel és az EK 4. cikk (1) bekezdésével kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy e rendelkezések olyan célkitűzéseket
         és általános elveket mondanak ki, amelyeket szükségszerűen a Szerződés ezen elveket és célkitűzéseket végrehajtó egyes fejezeteivel
         összefüggésben kell alkalmazni. Azoknak tehát önmagukban nem lehet a tagállamok terhére egyértelmű és feltétlen jogi kötelezettségeket
         keletkeztető hatása.

      Hasonlóképpen, az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja sem keletkeztethet önmagában jogi kötelezettségeket a tagállamok terhére.
         E rendelkezés ugyanis csak egy célkitűzést állapít meg, amelyet azonban a Szerződés más rendelkezéseiben, különösen a versenyszabályokra
         vonatkozó rendelkezésekben pontosítani kell.

      (vö. 46., 47., 49. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2010. június 3.(*)

      „93/13/EGK irányelv – Fogyasztókkal kötött szerződések – A szerződés fő tárgyát meghatározó feltételek – Azok tisztességtelen jellegének a bírósági felülvizsgálata – Kizártság – A fogyasztók magasabb szintű védelmét biztosító szigorúbb nemzeti rendelkezések”
      A C‑484/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal Supremo (Spanyolország)
         a Bírósághoz 2008. november 10‑én érkezett, 2008. október 20‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      és
      az Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano (előadó) tanácselnök, az első tanács elnökeként eljárva, E. Levits, C. Toader, M. Ilešič és J.‑J. Kasel
         bírák,

      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. szeptember 10‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid képviseletében M. Merola avvocato és J. Cadarso Palau abogado,
      –        az Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc) képviseletében M. J. Rodríguez Teijeiro procuradora, valamint L. Pineda
         Salido és M. Mateos Ferres abogados,

      –        a spanyol kormány képviseletében J. López‑Medel Bascones és M. Muñoz Pérez, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Kemper, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, H. Almeida és P. Contreiras, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében E. Gippini Fournier és W. Wils, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. október 29‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló,
         1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.;
         a továbbiakban: irányelv) 4. cikke (2) bekezdésének és 8. cikkének az értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet a Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (a továbbiakban: Caja de Madrid) és az Asociación de Usuarios
         de Servicios Bancarios (a banki szolgáltatások használóinak spanyol szövetsége, a továbbiakban: Ausbanc) között a Caja de
         Madrid által az ügyfeleivel kötött, lakásvásárlásra irányuló, változó kamatlábat alkalmazó kölcsönszerződésekbe beiktatott
         szerződési feltétel jogszerűségének a tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az Unió szabályozása
      3        Az irányelv tizenkettedik és tizenkilencedik preambulumbekezdése kimondja:

      „mivel ugyanakkor a tagállamok nemzeti jogszabályainak jelenlegi állapotában csak egy részleges harmonizáció tervezhető; mivel
         […] az irányelv csak a kifejezetten nem egyedi szerződési feltételekkel foglalkozik; mivel a tagállamok számára meg kell hagyni
         azt a lehetőséget, hogy a[z EGK‑]Szerződés rendelkezéseinek tiszteletben tartásával saját nemzeti jogszabályaikban az […]
         irányelvben előírtaknál szigorúbb rendelkezésekkel biztosítsanak magasabb szintű védelmet a fogyasztóknak;

      […]
      mivel […] az irányelvnek az alkalmazásában a tisztességtelen jelleg megítélésének nem kell kiterjednie a szerződés elsődleges
         tárgyát képező, sem pedig a szállított áruk vagy nyújtott szolgáltatások ár/minőség viszonyát meghatározó feltételekre; mivel
         a szerződés elsődleges tárgyát képező és a szállított áruk vagy nyújtott szolgáltatások ár/minőség viszonyát meghatározó feltételeket
         mindezek ellenére figyelembe lehet venni egyéb feltételek tisztességes jellegének megítélésénél […]”

      4        Az irányelv 3. cikke előírja:

      „(1)      Egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltétel abban az esetben tekintendő tisztességtelen feltételnek, ha a jóhiszeműség
         követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a
         fogyasztó kárára.

      (2)      Egy szerződési feltétel minden olyan esetben egyedileg meg nem tárgyalt feltételnek tekintendő, ha azt már előzetesen megfogalmazták,
         és ezért a fogyasztó nem tudta annak tartalmát befolyásolni, különösen az előzetesen kidolgozott szabványszerződések esetében.

      Az a tény, hogy egy feltétel bizonyos elemeit vagy egy kiragadott feltételt egyedileg megtárgyaltak, nem zárja ki ennek a
         cikknek az alkalmazhatóságát a szerződés többi részére, ha a szerződés átfogó megítélése arra enged következtetni, hogy a
         szerződés mégiscsak egy előre kidolgozott szabványszerződés.

      Olyan esetekben, amikor egy eladó vagy szolgáltató arra hivatkozik, hogy egy szabványfeltételt egyedileg megtárgyaltak, ennek
         bizonyítása az eladót vagy szolgáltatót terheli.

      (3)      A melléklet tartalmazza azoknak a feltételeknek a jelzésszerű és nem teljes felsorolását, amelyek tisztességtelennek tekinthetők.”
      5        Az irányelv 4. cikke a következőképpen szól:

      „(1)      A 7. cikk sérelme nélkül, egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét azon áruk vagy szolgáltatások természetének a figyelembevételével
         kell megítélni, amelyekre vonatkozóan a szerződést kötötték, és hivatkozással a szerződés megkötésének időpontjában az akkor
         fennálló összes körülményre, amely a szerződés megkötését kísérte, valamint a szerződés minden egyéb feltételére vagy egy
         olyan másik szerződés feltételeire, amelytől e szerződés függ.

      (2)      A feltételek tisztességtelen jellegének megítélése nem vonatkozik sem a szerződés elsődleges tárgyának a meghatározására,
         sem pedig az ár vagy díjazás megfelelésére az ellenértékként szállított áruval vagy nyújtott szolgáltatással [helyesen: az árnak vagy a díjazásnak az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére], amennyiben ezek a feltételek világosak és érthetőek.”

      6        Az irányelv 8. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok az […] irányelv által szabályozott területen elfogadhatnak vagy hatályban tarthatnak a Szerződéssel összhangban
         lévő szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak.”

       A nemzeti szabályozás
      7        A spanyol jogban a fogyasztók tisztességtelen feltételekkel szembeni védelmét a fogyasztók és felhasználók védelméről szóló,
         1984. július 19‑i 26/1984. sz. általános törvény (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios, a BOE
         1984. július 24‑i 176. száma) biztosítja.

      8        A 26/1984. sz. törvényt az általános szerződési feltételekről szóló, 1998. április 13‑i 7/1998. sz. törvény (Ley 7/1998 sobre
         condiciones generales de la contratación, a BOE 1998. április 14‑i 89. száma) módosította, amely az irányelvet átültette a
         nemzeti jogba.

      9        Azonban a 7/1998. sz. törvény nem ültette át a nemzeti jogba az irányelv 4. cikkének (2) bekezdését.

       A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      10      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Caja de Madrid és az ügyfelei között kötött, lakásvásárlásra
         irányuló, változó kamatlábat alkalmazó kölcsönszerződések egy olyan, előzetesen egy blankettaszerződésbe beiktatott írásbeli
         feltételt tartalmaznak, amely szerint a szerződésben szereplő, a megállapított referencia‑kamatlábnak megfelelően időszakosan
         módosuló alapkamatot az első felülvizsgálattól kezdve negyed százalékponttal fel kell kerekíteni (a továbbiakban: kerekítési
         feltétel).

      11      2000. július 28‑án az Ausbanc keresetet nyújtott be különösen annak elérése céljából, hogy a Caja de Madrid törölje el az
         említett kölcsönszerződések kerekítési feltételét, valamint hogy azt a jövőben ne alkalmazzák. 2001. szeptember 11‑i ítéletével
         a Juzgado de Primera Instancia de Madrid (madridi elsőfokú bíróság) helyt adott a keresetnek, mivel úgy vélte, hogy a kerekítési
         feltétel az irányelvet átültető nemzeti jogszabály alapján tisztességtelen, tehát semmis.

      12      A Caja de Madrid fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen az Audiencia Provincial de Madridnál (madridi tartományi bíróság),
         amely 2002. október 10‑én az elsőfokú bíróság ítéletét megerősítő ítéletet hozott.

      13      2002. november 27‑én a Caja de Madrid ezen ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Tribunal Supremónál (legfelsőbb
         bíróság).

      14      A Tribunal Supremo szerint a kerekítési feltétel alapvető elemét képezheti egy olyan banki kölcsönszerződésnek, mint amelyről
         az alapügyben szó van. Márpedig, mivel az irányelv 4. cikkének (2) bekezdése kizárja, hogy a tisztességtelen jelleg vizsgálata
         többek között a szerződés tárgyát érintő feltételre vonatkozzon, egy olyan feltétel, mint amelyről az alapügyben szó van,
         főszabály szerint nem képezheti a tisztességtelen jellegére vonatkozó vizsgálat tárgyát.

      15      Azonban a Tribunal Supremo azt is megjegyzi, hogy mivel a Spanyol Királyság nem ültette át jogrendjébe az említett 4. cikk
         (2) bekezdését, a spanyol jogszabály alapján a teljes szerződés ilyen vizsgálat alá tartozik.

      16      Ilyen körülmények között a Tribunal Supremo az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a
         következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Az [irányelv] 8. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a tagállam jogrendjében előírhatja a fogyasztók javára azon szerződési
         feltételek tisztességtelen jellegének vizsgálatát, amelyeket [az] irányelv 4. cikkének (2) bekezdése kizár az említett vizsgálat
         alól?

      2)      Következésképpen, az […] irányelv 8. cikkével összefüggésben értelmezett 4. cikkének (2) bekezdése tiltja‑e, hogy a tagállam
         jogrendjében előírja a fogyasztók javára »a szerződés elsődleges tárgyának a meghatározására«, illetve »az árnak vagy a díjazásnak
         az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére« vonatkozó szerződési feltételek tisztességtelen
         jellegének a vizsgálatát, még akkor is, ha ezek a feltételek világosak és érthetőek?

      3)      Összeegyeztethető‑e az EK 2. cikkel, az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 4. cikk (1) bekezdésével az […]
         irányelv 8. cikkének és 4. cikke (2) bekezdésének az az értelmezése, amely a tagállam számára lehetővé teszi a fogyasztókkal
         kötött szerződésekben alkalmazott, világos és érthető, a szerződés fő tárgyának a meghatározására, illetve az árnak vagy a
         díjazásnak az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére vonatkozó szerződési feltételek
         tisztességtelen jellegének a bírósági felülvizsgálatát?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az elfogadhatóságról
      17      Az Ausbanc, a spanyol kormány és az Európai Közösségek Bizottsága azzal az indokolással vitatják az előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem elfogadhatóságát, hogy az nem hasznos a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó jogvita eldöntéséhez. E tekintetben
         azzal érvelnek, hogy az alapügyben szóban forgó kerekítési feltétel nem a szóban forgó szerződés fő tárgyára vonatkozik, hanem
         annak kiegészítő elemét alkotja, így az irányelv 4. cikkének (2) bekezdése nem alkalmazandó az alapügyben.

      18      E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikkben említett
         eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul, az ügy konkrét tényállásának
         a megállapítása és megítélése, valamint a nemzeti jog értelmezése és alkalmazása kizárólag a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik.
         Ugyancsak kizárólag az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése
         is, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – szükségesek és relevánsak‑e a Bíróságnak feltett kérdései. Következésképpen,
         amennyiben a feltett kérdések az Unió jogának az értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot
         hozni (lásd a C‑145/03. sz. Keller‑ügyben 2005. április 12‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2529. o.] 33. pontját, a C‑119/05. sz.
         Lucchini‑ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6199. o.] 43. pontját, valamint a C‑11/07. sz., Eckelkamp
         és társai ügyben 2008. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6845. o.] 27. és 32. pontját).

      19      Így, bár a Bíróság azt is kimondta, hogy kivételes esetekben jogosult saját hatáskörének megállapítása céljából megvizsgálni
         azokat a körülményeket, amelyek mellett a nemzeti bíróság hozzá fordult (lásd ebben az értelemben a 244/80. sz. Foglia‑ügyben
         1981. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 1981., 3045. o.] 21. pontját és a C‑314/08. sz. Filipiak‑ügyben 2009. november 19‑én
         hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 41. pontját), különösen csak akkor tagadható meg a határozathozatal a nemzeti
         bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről, ha nyilvánvalónak tűnik, hogy az Unió jogának azon rendelkezése,
         amelynek az értelmezését a Bíróságtól kérik, nem alkalmazandó (lásd a C‑85/95. sz. Reisdorf‑ügyben 1996. december 5‑én hozott
         ítélet [EBHT 1996., I‑6257. o.] 16. pontját és a C‑567/07. sz. Woningstichting Sint Servatius ügyben 2009. október 1‑jén hozott
         ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 43. pontját).

      20      Márpedig a jelen esetben nem ez a helyzet.

      21      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatával ugyanis a Tribunal Supremo azon kötelezettségek mértékét szeretné megtudni,
         amely az irányelv alapján a tagállamokat terheli azon bizonyos szerződési feltételek tisztességtelen jellege bírósági felülvizsgálatának
         a terjedelmét illetően, amelyek ugyanezen Tribunal Supremo szerint az irányelv 4. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartoznak.

      22      Bár a Tribunal Supremo ezen megállapítását nem osztja minden fél, mindenesetre nem tűnik nyilvánvalónak, hogy az irányelv
         említett rendelkezése ne lehetne alkalmazandó az alapügyben.

      23      Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a kérdést előterjesztő bíróság által
         előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolására, és hogy ezért az előzetes döntéshozatal iránti kérelem
         elfogadható.

       Az ügy érdeméről
       Az első és második kérdésről
      24      Az együtt vizsgálandó első két kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az irányelv 4. cikkének
         (2) bekezdésével és 8. cikkével ellentétes‑e az, hogy a tagállam jogrendjében előírja a fogyasztók javára a szerződés fő tárgyának
         a meghatározására, illetve az árnak vagy a díjazásnak az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való
         megfelelésére vonatkozó szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a vizsgálatát, még akkor is, ha ezek a feltételek
         világosak és érthetőek.

      25      A Caja de Madrid azzal érvel, hogy az irányelv 8. cikke nem teszi lehetővé a tagállamok számára az irányelv 4. cikkének (2) bekezdésével
         ellentétes nemzeti szabályozás átültető intézkedések útján történő bevezetését, vagy ilyen intézkedések hiányában annak hatályban
         tartását. E rendelkezés ugyanis az irányelv által előírt védelmi rendszer hatályát kötelező jelleggel szabja meg, kizárva
         így a tagállamok minden arra vonatkozó lehetőségét, hogy attól ‑ akár a fogyasztók javára történő kedvezőbb nemzeti szabályozás
         előírása céljából ‑ eltérjenek.

      26      Ezzel szemben az észrevételt előterjesztő többi fél azzal érvel, hogy az irányelv 4. cikkének (2) bekezdésével és 8. cikkével
         nem ellentétes az ilyen lehetőség. Úgy vélik ugyanis, hogy hasonló nemzeti szabályozás elfogadása vagy hatályban tartása a
         tagállamok azon hatáskörébe tartozik, hogy az irányelv által szabályozott területen a fogyasztók védelmének szigorúbb mechanizmusát
         állítsák fel.

      27      Az előterjesztett kérdések megválaszolása céljából emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az
         irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon az elven alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest
         hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig információs szintje tekintetében, amely helyzet az eladó
         vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná
         ezek tartalmát (a C‑240/98–C‑244/98. sz., Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben 2000. június 27‑én
         hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4941. o.] 25. pontja, valamint a C‑168/05. sz. Mostaza Claro ügyben 2006. október 26‑án hozott
         ítélet [EBHT 2006., I‑10421. o.] 25. pontja).

      28      Mindazonáltal, amint az az irányelv tizenkettedik preambulumbekezdésében kifejezetten szerepel, ezen irányelv a tisztességtelen
         feltételekre vonatkozó nemzeti jogszabályoknak csak részleges és minimális harmonizációját végzi el, elismerve a tagállamok
         azon lehetőségét, hogy a fogyasztók számára az irányelvben előírtaknál magasabb szintű védelmet biztosítsanak.

      29      Így az irányelv 8. cikke kifejezetten előírja a tagállamok számára azt a lehetőséget, hogy „az irányelv által szabályozott
         területen elfogadhatnak vagy hatályban tarthatnak a Szerződéssel összhangban lévő szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében,
         hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak”.

      30      Ezért annak vizsgálatáról van szó, hogy az irányelv 8. cikkének hatálya kiterjed‑e az ezen irányelv által szabályozott terület
         egészére, és következésképpen annak 4. cikke (2) bekezdésére is, vagy ‑ amint a Caja de Madrid állítja ‑ ez utóbbi rendelkezés
         ki van‑e zárva az említett 8. cikk hatálya alól.

      31      Márpedig e tekintetben meg kell állapítani, hogy az irányelv 4. cikkének (2) bekezdése kizárólag azt írja elő, hogy a „tisztességtelen
         jelleg[…]nek [a] megítélése” nem vonatkozik az e rendelkezésben említett feltételekre, amennyiben ezek a feltételek világosak
         és érthetőek.

      32      Így magából az irányelv 4. cikkének (2) bekezdéséből következik, hogy e rendelkezés, amint a főtanácsnok az indítványának
         74. pontjában megjegyezte, nem tekinthető az irányelv tárgyi hatályát meghatározó rendelkezésnek. Éppen ellenkezőleg, az említett
         4. cikk (2) bekezdésében említett feltételek, amelyek az irányelv által szabályozott terület alá tartoznak, csak akkor mentesülnek
         a tisztességtelen jellegükre vonatkozó vizsgálat alól, ha az illetékes nemzeti bíróságnak eseti jelleggel azt kell megállapítania,
         hogy az eladók vagy szolgáltatásnyújtók azokat világosan és érthetően fogalmazták meg.

      33      Ezenkívül a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése és 4. cikkének (1) bekezdése
         együtt meghatározzák azon általános kritériumokat, amelyek lehetővé teszik az irányelv rendelkezéseinek hatálya alá tartozó
         szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a vizsgálatát (lásd ebben az értelemben a C‑478/99. sz., Bizottság kontra
         Svédország ügyben 2002. május 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4147. o.] 11. és 17. pontját, valamint a C‑237/02. sz. Freiburger
         Kommunalbauten ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3403. o.] 18., 19. és 21. pontját).

      34      Ugyanebből a szempontból az irányelv 4. cikke (2) bekezdésének célja, amint a főtanácsnok az indítványának 75. pontjában megjegyezte,
         kizárólag azon szerződési feltételek tartalmi vizsgálata módjának és terjedelmének a megállapítása, amelyeket egyedileg nem
         tárgyaltak meg, és amelyek az eladó vagy szolgáltatásnyújtó és a fogyasztó között kötött szerződések alapvető szolgáltatásait
         írják le.

      35      Ebből következik, hogy az e 4. cikk (2) bekezdése szerinti feltételek az irányelv által szabályozott terület alá tartoznak,
         és hogy következésképpen annak 8. cikke alkalmazandó az említett 4. cikk (2) bekezdésére is.

      36      Ezt a következtetést nem kérdőjelezheti meg a Caja de Madrid azon érvelése, miszerint – amint többek között a C‑144/99. sz.,
         Bizottság kontra Hollandia ügyben 2001. május 10‑én hozott ítéletből (EBHT 2001., I‑3541. o.) kitűnik – az irányelv 4. cikke
         (2) bekezdésének a tagállamokra nézve kötelező és kényszerítő jellege van, ezért azok nem hivatkozhatnak az irányelv 8. cikkére
         a 4. cikk (2) bekezdésének a hatályát módosító rendelkezések belső jogrendjükben történő elfogadása vagy hatályban tartása
         érdekében.

      37      E tekintetben elég megjegyezni, hogy ezen érvelés az említett ítélet téves értelmezéséből adódik. Ebben az ítéletben a Bíróság
         megállapította, hogy a Holland Királyság nem azáltal nem teljesítette az irányelvből eredő kötelezettségeit, hogy nem ültette
         át ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdését, hanem kizárólag azáltal, hogy azt nem teljesen ültette át, így a szóban forgó
         nemzeti szabályozás nem érhette el az e rendelkezéssel célzott eredményeket.

      38      Az említett szabályozás ugyanis kizárta az eladó vagy szolgáltatásnyújtó és a fogyasztó között kötött szerződések alapvető
         szolgáltatásait leíró feltételek bírósági felülvizsgálatának bármiféle lehetőségét, még akkor is, ha e feltételek homályosak
         és kétértelműek voltak, így a fogyasztókat teljes mértékben megakadályozták abban, hogy a szerződés fő tárgyának a meghatározására
         és az árnak a nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére vonatkozó feltétel tisztességtelen jellegére
         hivatkozhassanak.

      39      Így semmiképpen sem lehet a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben hozott ítéletből arra a következtetésre jutni,
         hogy a Bíróság úgy vélte, hogy az irányelv 4. cikkének (2) bekezdése kötelező és kényszerítő rendelkezésnek minősül, amelyet
         mint olyat kötelezően át kell ültetniük a tagállamoknak. Éppen ellenkezőleg, a Bíróság annak megállapítására szorítkozott,
         hogy a fogyasztók védelme irányelvben megfogalmazott célkitűzésének a tényleges biztosítása céljából az említett 4. cikk (2) bekezdése
         bármiféle átültetésének teljesnek kell lennie oly módon, hogy csak azon feltételek tisztességtelen jellegének a vizsgálatát
         tiltsák meg, amelyek világosak és érthetőek.

      40      A fentiekből követezik, hogy a tagállamokat semmi sem akadályozhatja meg abban, hogy az irányelv által, beleértve annak 4. cikke
         (2) bekezdését, szabályozott terület egészén magában az irányelvben előírtnál szigorúbb rendelkezéseket fogadjanak el vagy
         tartsanak hatályban, feltéve hogy azok célja a fogyasztók magasabb szintű védelmének a biztosítása.

      41      Márpedig az alapügyben szóban forgó spanyol szabályozással kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy amint a Bírósághoz benyújtott
         iratokból kitűnik, a 7/1998. sz. törvény nem ültette át az irányelv 4. cikkének (2) bekezdését a belső jogba.

      42      Ebből következik, hogy a spanyol jogrendben, amint a Tribunal Supremo megjegyzi, valamely nemzeti bíróság az eladó vagy a
         szolgáltatásnyújtó és a fogyasztó között kötött szerződésre vonatkozó jogvita keretében minden körülmények között vizsgálhatja
         azon feltétel tisztességtelen jellegét, amelyet nem tárgyaltak meg egyedileg, és amely többek között az említett szerződés
         fő tárgyára vonatkozik, még abban az esetben is, ha e feltételt világosan és érthetően előzetesen fogalmazta meg az eladó
         vagy a szolgáltatásnyújtó.

      43      Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó spanyol szabályozás az irányelv 8. cikkének
         megfelelően lehetővé teszi a fogyasztók irányelvben előírtnál magasabb szintű hatékony védelmének a biztosítását azáltal,
         hogy engedélyezi az irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében említett azon feltételek tisztességtelen jellege teljes bírósági
         felülvizsgálatának a lehetőségét, amelyeket az eladó vagy a szolgáltatásnyújtó és a fogyasztó között kötött szerződés ír elő.

      44      E megállapítások fényében az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 4. cikkének (2) bekezdését
         és 8. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügyben szóban forgó,
         amely engedélyezi a szerződés fő tárgyának a meghatározására, illetve az árnak vagy a díjazásnak az ellenértékként nyújtott
         szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére vonatkozó szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a bírósági
         felülvizsgálatát, még akkor is, ha ezek a feltételek világosak és érthetőek.

       A harmadik kérdésről
      45      A harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az EK 2. cikkel, az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával
         és az EK 4. cikk (1) bekezdésével ellentétes‑e az irányelv 4. cikke (2) bekezdésének és 8. cikkének az az értelmezése, miszerint
         a tagállamok elfogadhatnak olyan nemzeti szabályozást, amely engedélyezi a szerződés fő tárgyának a meghatározására, illetve
         az árnak vagy a díjazásnak az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére vonatkozó
         szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a bírósági felülvizsgálatát, még akkor is, ha ezek a feltételek világosak
         és érthetőek.

      46      Márpedig az EK 2. cikkel és az EK 4. cikk (1) bekezdésével kapcsolatban elegendő megjegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat
         szerint e rendelkezések olyan célkitűzéseket és általános elveket mondanak ki, amelyeket szükségszerűen az EK‑Szerződés ezen
         elveket és célkitűzéseket végrehajtó egyes fejezeteivel összefüggésben kell alkalmazni. Azoknak tehát önmagukban nem lehet
         a tagállamok terhére egyértelmű és feltétlen jogi kötelezettségeket keletkeztető hatása (lásd ebben az értelemben az EK 2. cikkel
         kapcsolatban a C‑339/89. sz. Alsthom Atlantic ügyben 1991. január 24‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑107. o.] 9. pontját és
         az EK 4. cikk (1) bekezdésével kapcsolatban a C‑9/99. sz. Échirolles Distribution ügyben 2000. október 3‑án hozott ítélet
         [EBHT 2000., I‑8207. o.] 25. pontját).

      47      Hasonlóképpen, az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja önmagában nem keletkeztethet jogi kötelezettségeket a tagállamok terhére.
         E rendelkezés ugyanis – amint a Bíróságnak már volt alkalma tisztázni ‑ csak egy célkitűzést állapít meg, amelyet azonban
         a Szerződés más rendelkezéseiben, különösen a versenyszabályokra vonatkozó rendelkezésekben pontosítani kell (lásd ebben az
         értelemben a 322/81. sz., Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítélet
         [EBHT 1983., 3461. o.] 29. pontját és a fent hivatkozott Alsthom Atlantic ügyben hozott ítélet 10. pontját).

      48      Ezenkívül meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információk nem teszik lehetővé
         a Bíróság számára, hogy egyértelműen meghatározza a Szerződés versenyszabályokra vonatkozó azon rendelkezéseit, amelyeknek
         az értelmezése hasznos lehet az alapügyben folyó jogvita megoldásához.

      49      A fenti megállapításoknak a fényében a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 2. cikkel, az EK 3. cikk (1) bekezdésének
         g) pontjával és az EK 4. cikk (1) bekezdésével nem ellentétes az irányelv 4. cikke (2) bekezdésének és 8. cikkének az az értelmezése,
         miszerint a tagállamok elfogadhatnak olyan nemzeti szabályozást, amely engedélyezi a szerződés fő tárgyának a meghatározására,
         illetve az árnak vagy a díjazásnak az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére vonatkozó
         szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a bírósági felülvizsgálatát, még akkor is, ha ezek a feltételek világosak
         és érthetőek.

       A költségekről
      50      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi
            irányelv 4. cikkének (2) bekezdését és 8. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
            mint az alapügyben szóban forgó, amely engedélyezi a szerződés fő tárgyának a meghatározására, illetve az árnak vagy a díjazásnak
            az ellenértékként nyújtott szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére vonatkozó szerződési feltételek tisztességtelen
            jellegének a bírósági felülvizsgálatát, még akkor is, ha ezek a feltételek világosak és érthetőek.
      2)      Az EK 2. cikkel, az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjával és az EK 4. cikk (1) bekezdésével nem ellentétes az irányelv
            4. cikke (2) bekezdésének és 8. cikkének az az értelmezése, miszerint a tagállamok elfogadhatnak olyan nemzeti szabályozást,
            amely engedélyezi a szerződés fő tárgyának a meghatározására, illetve az árnak vagy a díjazásnak az ellenértékként nyújtott
            szolgáltatással vagy szállított áruval való megfelelésére vonatkozó szerződési feltételek tisztességtelen jellegének a bírósági
            felülvizsgálatát, még akkor is, ha ezek a feltételek világosak és érthetőek.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Törvényszék (ötödik tanács) 2011. szeptember 23-i ítélete. # Vion NV kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - A PASSION FOR BETTER FOOD közösségi szóvédjegy bejelentése - Feltétlen kizáró ok - A megkülönböztető képesség hiánya - A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja). # T-251/08. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (ötödik tanács) 2011. szeptember 23‑i ítélete – Vion kontra OHIM (PASSION FOR BETTER FOOD)
      (T‑251/08. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – A PASSION FOR BETTER FOOD közösségi szóvédjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – A megkülönböztető képesség hiánya – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja)”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas megjelölések (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 18–19., 27–28. pont)
      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának a PASSION FOR BETTER FOOD szómegjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozása
                  iránti kérelem tárgyában 2008. április 25‑én hozott határozata (R 562/2007‑4. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Vion NV‑t kötelezi a költségek viselésére.


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2014. június 19.#TDC A/S kontra Teleklagenævnet.#Az Østre Landsret (Dánia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások – 2002/19/EK irányelv – 2. cikk, a) pont – A meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés, és azok használatának lehetővé tétele – 5., 8., 12. és 13. cikk – A nemzeti szabályozó hatóságok hatásköre – A meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés, és azok használatának a lehetővé tételére vonatkozó kötelezettség – Az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás – A hozzáférési hálózatban található elosztási pontot és a végfelhasználónál található hálózati végpontot összekapcsoló bekötőkábel – A meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség arányossága – 2002/21/EK irányelv – 8. cikk – A nemzeti szabályozó hatóságok feladatainak elvégzésére vonatkozó általános célkitűzések.#C‑556/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2014. június 19. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások — 2002/19/EK irányelv — 2. cikk, a) pont — A meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés, és azok használatának lehetővé tétele — 5., 8., 12. és 13. cikk — A nemzeti szabályozó hatóságok hatásköre — A meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés, és azok használatának a lehetővé tételére vonatkozó kötelezettség — Az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás — A hozzáférési hálózatban található elosztási pontot és a végfelhasználónál található hálózati végpontot összekapcsoló bekötőkábel — A meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség arányossága — 2002/21/EK irányelv — 8. cikk — A nemzeti szabályozó hatóságok feladatainak elvégzésére vonatkozó általános célkitűzések”
      A C‑556/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Østre Landsret (Dánia) a Bírósághoz 2012. december 3‑án érkezett, 2012. november 26‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a TDC A/S

      és
      a Teleklagenævnet

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader és E. Jarašiūnas (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a TDC A/S képviseletében R. Offersen advokat,

               —

               a dán kormány képviseletében V. Pasternak Jørgensen, meghatalmazotti minőségben, segítője: J. Pinborg advokat,

               —

               a belga kormány képviseletében M. Jacobs és T. Materne, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében J.‑S. Pilczer és D. Colas, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Nicolae, valamint G. Braun és H. Støvlbæk, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2014. január 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 337., 37. o.) módosított, az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Hozzáférési irányelv) (HL L 108., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 323. o.; a továbbiakban: hozzáférési irányelv) 2., 8. és 12. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a távközlési szolgáltató TDC A/S (a továbbiakban: TDC) és a Teleklagenævnet (távközlési panaszbizottság) között a végfelhasználók részére az optikai hálózathoz való hozzáférést lehetővé tevő bekötőkábeleknek a valamely másik hírközlési szolgáltató kérelmére történő lefektetésére irányuló kötelezettség tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A hozzáférési irányelv 1. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
               „A [2009/140 irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002. március 7‑i] 2002/21/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv (»keretirányelv«) [HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.; a továbbiakban: keretirányelv] szerinti keretben ez az irányelv harmonizálja azt, hogy milyen módon szabályozzák a tagállamok az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és a kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférést, valamint ezek összekapcsolását. A cél az, hogy a belső piaci elvekkel összhangban, a hálózatok és szolgáltatások szolgáltatói közötti kapcsolatok olyan keretszabályozása jöjjön létre, amely fenntartható versenyhez, az elektronikus hírközlési szolgáltatások közötti együttműködési képességhez és a fogyasztók számára előnyökhöz vezet.”

               4

               A hozzáférési irányelv 2. cikkének a) és b) pontja a következőt írja elő:
               „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában [a keretirányelv] 2. cikkében szereplő fogalommeghatározásokat kell alkalmazni.
               A következő fogalommeghatározásokat szintén alkalmazni kell:

                        a)

                        »hozzáférés«: eszközök és/vagy szolgáltatások rendelkezésre bocsátása más vállalkozás számára, meghatározott feltételek mellett, kizárólagos vagy nem kizárólagos jelleggel, elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása céljából, beleértve azt is, amikor ezeket az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások vagy műsorszolgáltatói tartalomszolgáltatás nyújtására használják. Ez magában foglalja többek között: a hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférést, amely tartalmazhatja a berendezések helyhez kötött vagy nem helyhez kötött módon történő csatlakoztatását (ez különösen tartalmazza a helyi hurokhoz való hozzáférést és a helyi hurok révén történő szolgáltatásnyújtáshoz szükséges eszközökhöz és szolgáltatásokhoz való hozzáférést); továbbá a fizikai infrastruktúrához való hozzáférést, beleértve az épületeket, alépítményeket és antennatartókat; a megfelelő szoftverrendszerekhez – köztük a működést támogató rendszerekhez – való hozzáférést; az informatikai rendszerekhez vagy adatbázisokhoz való hozzáférést előrendelés, ellátás, rendelés, karbantartás, javítási igények és számlázás céljából; a számfordításhoz vagy az azzal egyenértékű funkcióval rendelkező rendszerekhez való hozzáférést; a helyhez kötött és a mobil rendszerekhez való hozzáférést különösen barangolás céljából; a digitális televíziós szolgáltatások feltételes hozzáférésű rendszereihez való hozzáférést és a virtuális hálózati szolgáltatásokhoz való hozzáférést;

                        b)

                        »összekapcsolás«: olyan nyilvános hírközlő hálózatok fizikai és logikai összekapcsolása, amelyeket ugyanaz a vállalkozás vagy különböző vállalkozások használnak, azzal a céllal, hogy az egyik vállalkozás ügyfelei számára lehetővé váljon az ugyanazon vállalkozás vagy egy másik vállalkozás ügyfeleivel [helyesen: felhasználóival] való kommunikáció, vagy pedig a másik vállalkozás által nyújtott szolgáltatásokhoz való hozzáférés. A szolgáltatásokat nyújthatják az érintett felek, vagy más, a hálózathoz hozzáféréssel rendelkező felek. Az összekapcsolás a nyilvános hálózatüzemeltetők kötött létrehozott különleges hozzáféréstípus.”

               5

               A hozzáférési irányelvnek „A nemzeti szabályozó hatóságok hatásköre és feladatköre a hozzáférés és az összekapcsolás tekintetében” címet viselő 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A nemzeti szabályozó hatóságok – a [keretirányelv] 8. cikkében foglalt célok érdekében eljárva – ösztönzik és adott esetben biztosítják, ezen irányelv rendelkezéseivel összhangban, a megfelelő hozzáférést és összekapcsolást, valamint a szolgáltatások átjárhatóságát, feladatkörüket oly módon gyakorolva, hogy az a hatékonyságot, a fenntartható versenyt, valamint a hatékony beruházást és innovációt előmozdítsa, és a végfelhasználók számára a lehető legelőnyösebb legyen.
               Különösen, a jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások vonatkozásában a 8. cikknek megfelelően tehető intézkedések sérelme nélkül, a nemzeti szabályozó hatóságok megállapíthatnak:

                        a)

                        végpontok közötti összeköttetés biztosításához szükséges mértékben kötelezettségeket a végfelhasználók hozzáférését ellenőrző vállalkozások számára, beleértve indokolt esetben a kötelezettséget arra vonatkozóan, hogy kapcsolják össze hálózataikat, ha azok még nincsenek összekapcsolva;

                  [...]”

               6

               A hozzáférési irányelv „Kötelezettségek előírása, módosítása, illetve visszavonása” címet viselő 8. cikkének szövege a következő:
               „(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a nemzeti szabályozó hatóságoknak legyen hatásköre arra, hogy a 9–13a. cikkben meghatározott kötelezettségeket írjanak elő.
               (2)   Amennyiben a [keretirányelv] 16. cikke szerint végzett piacelemzés eredményeként egy üzemeltetőt egy bizonyos piacon jelentős piaci erővel rendelkezőként jelölnek ki, a nemzeti szabályozóhatóságok szükség szerint előírják az ezen irányelv 9–13. cikkében meghatározott kötelezettségeket.
               [...]
               (4)   Az e cikk szerint előírt kötelezettségeknek az azonosított probléma jellegén kell alapulniuk, és a [keretirányelv] 8. cikkében megállapított célokhoz képest arányosaknak és indokoltaknak kell lenniük. [...]
               [...]”

               7

               A hozzáférési irányelvnek „A meghatározott hálózati eszközökhöz való hozzáférésnek és azok használatának a lehetővé tételére vonatkozó kötelezettségek” címet viselő 12. cikke a következőt írja elő:
               „(1)   A nemzeti szabályozó hatóság a 8. cikk rendelkezéseivel összhangban kötelezettségeket állapíthat meg az üzemeltetők számára a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére vonatkozóan, többek között olyan helyzetekben, amikor a nemzeti szabályozó hatóság úgy ítéli meg, hogy a hozzáférés biztosításának megtagadása, illetve az ahhoz hasonló hatású indokolatlan feltételek kikötése gátolná kiskereskedelmi szinten a fenntartható versenypiac kialakulását, vagy nem szolgálná a végfelhasználók érdekeit.
               [...]
               (2)   A nemzeti szabályozó hatóságok annak mérlegelése során, hogy az (1) bekezdésben említett kötelezettségeket előírják‑e, és különösen annak vizsgálata során, hogy az ilyen kötelezettségek arányosak lennének‑e a [keretirányelv] 8. cikkében foglalt célokkal, különösen a következő tényezőket kötelesek figyelembe venni:

                        a)

                        piacfejlődés ütemének tükrében a versengő eszközök használatának vagy üzembe helyezésének műszaki és gazdasági megvalósíthatósága, figyelembe véve a szóban forgó összekapcsolás és/vagy hozzáférés jellegét és típusát, beleértve az egyéb upstream hozzáférési termékek – például az alépítményekhez való hozzáférés – megvalósíthatóságát;

                        b)

                        a tervezett hozzáférés szolgáltatásának a kivihetőségét [helyesen: megvalósíthatóságát] a rendelkezésre álló kapacitás alapján;

                        c)

                        az eszköz tulajdonosának kezdeti befektetése, figyelembe véve minden közbefektetést és a befektetés kockázatait;

                        d)

                        a verseny hosszú távú megőrzésének szükségessége, különös figyelmet fordítva a gazdaságilag hatékony, infrastruktúraalapú versenyre;

                  [...]”

               8

               A hozzáférési irányelvnek az „Árellenőrzési és költségszámítási kötelezettségek” címet viselő 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A nemzeti szabályozó hatóság a 8. cikk rendelkezéseivel összhangban az összekapcsolás és/vagy a hozzáférés bizonyos típusainak szolgáltatása tekintetében a költségmegtérülésre és az árszabályozásra vonatkozó kötelezettségeket állapíthat meg – beleértve az árak költségalapúságára vonatkozó és a költségszámítási rendszerekre vonatkozó kötelezettségeket – abban az esetben, ha a piacelemzés azt mutatja, hogy a tényleges verseny hiányának következtében az érintett üzemeltető a végfelhasználók kárára túlságosan magas szinten tarthatja az árakat vagy árprést alkalmazhat. Az üzemeltető általi befektetések – többek között az új generációs hálózatokba való befektetések – ösztönzése érdekében, a nemzeti szabályozó hatóság figyelembe veszi az üzemeltető befektetését, és a megfelelő befektetett tőke ésszerű megtérülését biztosítja számára az adott új hálózati beruházási projekthez szorosan kötődő minden kockázat figyelembevétele mellett.
               [...]”

               9

               A keretirányelv 2. cikkének da) pontja a hálózati végpontot a következőképpen határozza meg: „az a fizikai pont, amelyen az előfizetőnek hozzáférést biztosítanak egy nyilvános hírközlő hálózathoz”.

               10

               A keretirányelv 8. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „A tagállamok gondoskodnak arról, hogy az ezen irányelvben és a különös irányelvekben meghatározott szabályozási feladatok ellátása során a nemzeti szabályozó hatóságok a (2), (3) és (4) bekezdésben meghatározott célok elérésére irányuló minden ésszerű intézkedést meghozzanak. Az ilyen intézkedéseknek a célokkal arányosnak kell lenniük.
               [...]”

               11

               A keretirányelv 8. cikkének (2) bekezdése a következőket írja elő:
               „A nemzeti szabályozó hatóságok többek között a következők révén mozdítják elő a versenyt az elektronikus hírközlő hálózatok, az elektronikus hírközlési szolgáltatások, a kapcsolódó eszközök és szolgáltatások nyújtása terén:
               [...]

                        b)

                        biztosítják, hogy az elektronikus hírközlési ágazatban, beleértve a tartalomszolgáltatást is, ne legyen versenytorzulás vagy versenykorlátozás;

                  [...]”

               12

               A keretirányelv 8. cikke (5) bekezdésének szövege a következő:
               „A nemzeti szabályozó hatóságok a (2), (3) és (4) bekezdésben említett politikai célkitűzések elérésére objektív, átlátható, megkülönböztetésmentes és arányos szabályozási alapelveket alkalmaznak többek között az alábbiak révén:
               [...]

                        d)

                        a hatékony befektetések és újítások előmozdítása az új és megújított infrastruktúrákban, ideértve annak biztosítását, hogy valamennyi hozzáférési kötelezettség esetében megfelelő módon figyelembe vegyék a beruházó vállalkozások kockázatát, valamint ideértve annak engedélyezését is, hogy a beruházók és a hozzáférést igénylő felek között a beruházási kockázatok diverzifikálását célzó különféle együttműködési formák jöjjenek létre, biztosítva egyúttal, hogy a piaci verseny fennmaradjon, és a megkülönböztetésmentesség elve érvényesüljön;

                  [...]”

         A dán jog

               13

               A távközlési piacon a versenyről és a fogyasztásról szóló, 2007. június 28‑i 780. sz. törvény (Lov om konkurrence‑ og forbrugerforhold på telemarkedet; a továbbiakban: a 2007. évi törvény) alapeljárásra alkalmazandó változatának 40. cikke a következőt írja elő:
               „Az összekapcsolásra vonatkozó rendelkezések a következőkre terjednek ki:

                        1.

                        más szolgáltatóknak az eszközökhöz vagy szolgáltatásokhoz való hozzáférés biztosítása vagy azok rendelkezésre bocsátása elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása céljából

                  [...]
               Az (1) bekezdés 1. pontja szerinti, eszközökhöz vagy szolgáltatásokhoz való hozzáférés biztosítása vagy azok rendelkezésre bocsátása magában foglalja többek között a következőket:

                        1.

                        a hálózati elemek, beleértve a helyi hurok és kapcsolódó eszközök átengedését, valamint az eszközök kapcsolatát is,

                  [...]”

               14

               A 2007. évi törvény 51. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Az IT‑ og Telestyrelsen [információs és távközlési technológiák igazgatósága] a jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatókra a 84d. cikk értelmében egy vagy több, a (3) bekezdésben említett kötelezettséget ír elő a 76a. cikk sérelme nélkül.
               [...]
               Az (1) és (2) bekezdés szerint előírt kötelezettségeknek egyedi problémán kell alapulniuk, arányosnak és indokoltnak kell lenniük, tekintettel az 1. cikkben foglalt célokra. Az IT‑ og Telestyrelsen az adott piacon meghatározza a kötelezettségek terjedelmét és azon összekapcsolási termékek minőségével kapcsolatos követelményeket, amelyekhez a jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatók hozzáférést kötelesek biztosítani az 51. cikk (3) bekezdésének 1. pontja alapján. [...]
               A (4) bekezdésben említett arányosság tekintetében az IT‑ og Telestyrelsen figyelembe veszi többek között a következőket:

                        1.

                        a tervezett összekapcsolás megvalósíthatósága a rendelkezésre álló kapacitás alapján,

                        2.

                        az eszköz tulajdonosa kezdeti befektetésének jelentősége, szem előtt tartva a befektetés kockázatait,

                        3.

                        adott esetben minden vonatkozó szellemi tulajdonjog.”

               15

               A 2007. évi törvény helyébe az elektronikus hírközlési hálózatokról és szolgáltatásokról szóló, 169. sz. 2011. március 3‑i törvény (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester; a továbbiakban: 169/2001. sz. törvény) lépett. Ez a törvény 2011. május 25‑én lépett hatályba.

               16

               A 169/2011. sz. törvény 41. cikke a következőt írja elő:
               „Az IT‑ og Telestyrelsen által a 40. cikk (1) bekezdése alapján hozott határozatokkal kapcsolatban e hatóság a 40. cikk szerinti, jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatókra egy vagy több kötelezettséget írhat elő. Az IT‑ og Telestyrelsen az egyes határozatokban meghatározza az ilyen kötelezettségek terjedelmét és tartalmát.
               Az (1) bekezdés szerinti kötelezettségek magukban foglalhatják a következőket:

                        1.

                        a hálózathoz való hozzáférés [...]

                        2.

                        a hátrányos megkülönböztetés tilalma [...]

                        3.

                        az átláthatóság [...]

                        4.

                        az elkülönített könyvelés [...]

                        5.

                        az árszabályozás [...]

                        6.

                        a funkcionális szétválasztás [...]

                  Különös esetekben az IT‑ og Telestyrelsen – az Európai Bizottság hozzájárulásának megszerzését követően – a (2) bekezdésben foglalt kötelezettségektől eltérő kötelezettségeket is előírhat a jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatókra.
               [...]”

               17

               A 169/2011. sz. törvény 42. cikkének szövege a következő:
               „A hozzáférés biztosítására vonatkozó kötelezettség a jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatók azon kötelezettségét jelenti, hogy a szolgáltató hálózati elemeinek, szolgáltatásainak és kapcsolódó eszközeinek meghatározott részéhez tényleges vagy virtuális hálózati hozzáférést ajánljanak fel.
               E tekintetben a szolgáltatótól megkövetelhető, hogy eleget tegyen a hálózati hozzáférésre vonatkozó szerződések megkötése vagy módosítása iránti ésszerű kérelmeknek. A kötelezettség magában foglalhatja a következőket:

                        1.

                        meghatározott hálózati elemekhez és eszközökhöz – beleértve a nem aktív hálózati elemeket – való hozzáférés biztosítása, a helyi hurok átengedése; többek között olyan szolgáltatás nyújtásának lehetővé tétele, mint a közvetítő‑előválasztás, hívásonkénti közvetítőválasztás és az előfizetési vonal viszonteladására vonatkozó ajánlat.

                  [...]
               A hálózathoz való hozzáférés biztosítására vonatkozó kötelezettség meghatározása során az IT‑ og Telestyrelsen különösen a következőket veszi figyelembe:

                        1.

                        a piacfejlődés ütemének tükrében a versengő eszközök használatának vagy üzembe helyezésének műszaki és gazdasági megvalósíthatósága, figyelembe véve a szóban forgó hálózati hozzáférés és összekapcsolási rendszer jellegét és típusát,

                        2.

                        a tervezett hálózati hozzáférés szolgáltatásának megvalósíthatósága a rendelkezésre álló kapacitás alapján,

                        3.

                        az eszköz tulajdonosa kezdeti befektetésének jelentősége, szem előtt tartva minden közbefektetést és a befektetés kockázatait,

                        4.

                        a verseny hosszú távú megőrzésének szükségessége, különös figyelmet fordítva a gazdaságilag hatékony, infrastruktúraalapú versenyre.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               18

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a TDC jelentős piaci erővel rendelkezik a réz‑, a kábeltévé (koaxiális kábel) és az optikai hálózatokon nyújtott szélessávú hozzáférés nagykereskedelmi piacán.

               19

               Az IT‑ og Telestyrelsen – a versennyel kapcsolatos problémák megállapítását követően – 2010. november 3‑i határozatában az akkor hatályos 2007. évi törvény alapján több kötelezettséget írt elő a TDC számára, többek között az optikai hálózatán keresztül történő szélessávú hozzáférés iránti ésszerű kérelmek teljesítésére vonatkozóan. Ez a kötelezettség többek között magában foglalta a végfelhasználóknak a – nagysebességű hozzáférés biztosítását szolgáló – optikai hálózattal való összekapcsolása céljából legfeljebb 30 méter hosszú bekötőkábelek lefektetését.

               20

               A TDC e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a Teleklagenævnethez, amely 2011. június 20‑i határozatában lényegét tekintve helybenhagyta a vitatott határozatot. A Teleklagenævnet úgy vélte, hogy a hozzáférés iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség arányos abban az értelemben, hogy szükséges, megfelelő és elégséges a hatékony verseny biztosításához. Ezen túlmenően – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik – a Teleklagenævnet hangsúlyozta, hogy a keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében szereplő rendelkezéseknek megfelelően az IT‑ og Telestyrelsen 2010. november 3‑i határozatának tervezetét közölte a Bizottsággal, amely az e tervezettel kapcsolatos véleményében nem tért ki e kötelezettség vitatott aspektusaira.

               21

               2011. augusztus 12‑én a TDC keresetet nyújtott be a Teleklagenævnet 2011. június 20‑i határozatával szemben a Retten på Frederiksberghez (frederiksbergi elsőfokú bíróság), amely az ügyet – az abban felmerülő elvi kérdésekre tekintettel – az Østre Landsrethez (keleti regionális bíróság) helyezte át.

               22

               Ezen utóbbi bíróság előtt a TDC azzal érvel, hogy a bekötőkábeleknek az optikai hálózathoz való lefektetésére irányuló, az IT‑ og Telestyrelsen által előírt kötelezettség új infrastruktúrák létrehozására irányuló kötelezettséget képez, holott – véleménye szerint – a „hozzáférésnek” a hozzáférési irányelv szerinti fogalma nem terjed ki ilyen infrastruktúrák kiépítésére. Hozzáfűzi, hogy ez a kötelezettség jelentős pénzügyi terhet jelent, ily módon pedig e kötelezettség esetében nem teljesül az ugyanezen irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében szereplő arányosság elve.

               23

               A Teleklagenævnet a maga részéről kifejti, hogy az érintett piacon versennyel kapcsolatos problémák tapasztalhatók Dániában, ahol először is az optikai hálózatot éppen fejlesztik, és ahol másodszor – más hálózatoktól (réz‑, koaxális) eltérően – ezt a hálózatot első kiépítésének időpontjában nem kapcsolják közvetlenül a végfelhasználóhoz. Véleménye szerint a bekötőkábelek lefektetésére irányuló kötelezettség nem új infrastruktúrák kialakítására irányuló kötelezettséget képez, hanem a már meglévő optikai hálózat műszaki kiigazítását jelenti. A Teleklagenævnet úgy véli, hogy a hozzáférési irányelv 8. és 12. cikke értelmében az IT‑ og Telestyrelsen még akkor is jogosult az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatók számára az összekapcsolásra vonatkozóan más szolgáltatóktól érkező ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettséget előírni, ha ez a hálózat – többek között – ásási munkálatok formájában történő kiigazítását teheti szükségessé. Megjegyzi, hogy ilyen kötelezettség megállapítása esetén az előírt intézkedések arányosságát az eszköz tulajdonosa eredeti befektetéseinek jelentőségére figyelemmel értékelik.

               24

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban az Østre Landsret kifejti, hogy az alapeljárás tárgyát a TDC optikai hálózatához való hozzáférés iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség terjedelme képezi. Még pontosabban, e bíróság szerint, az a fő kérdés, hogy a 2007. évi törvény és a hozzáférési irányelv alapján egy ehhez hasonló kötelezettség járhat‑e azzal a hatással, hogy – valamely versenytárs távközlési szolgáltató kérésére – a TDC köteles az optikai hálózatát a végfelhasználóval összekapcsoló bekötőkábeleket lefektetni, ami akár 30 méter hosszan végzett ásási munkálatokat is szükségessé tehet.

               25

               E körülmények között az Østre Landsret felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        A hozzáférési irányelv 2. cikkének a) pontja értelmében vett »hozzáférés« fogalma magában foglalja‑e a hozzáférési hálózatban található elosztási pont és a végfelhasználó helyiségeinél lévő végződtetési szegmens közötti bekötőkábel‑fektetés formájában való hozzáférést? Befolyásolja‑e a kérdésre adott választ az, hogy az ilyen bekötőkábelek legfeljebb 30 méter hosszúak lehetnek?

                        2)

                        A hozzáférési irányelv 2. és 8. cikkével együttesen értelmezett 12. cikkében foglalt »a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés […], és azok használata« fordulat vonatkozik‑e a legfeljebb 30 méter hosszú bekötőkábelnek a hozzáférési hálózatban található elosztási pont és a végfelhasználó helyiségeinél lévő végződtetési szegmens közötti lefektetésére?

                        3)

                        Az első és második kérdésre – amelyek esetében a hozzáférés biztosítására vonatkozó kötelezettség például annak előírását jelenti, hogy bekötőkábeleket fektessenek le a hozzáférési hálózatban található elosztási pont és a végfelhasználó helyiségeinél lévő végződtetési szegmens között – adandó válasz szempontjából releváns‑e az, hogy az elektronikus hírközlési hálózat tulajdonosának olyan beruházást kell végeznie, amely jelentősen meghaladja azon elektronikus hírközlési hálózat megszerzésének költségét, amelyhez a hozzáférést biztosítani kell?

                        4)

                        A harmadik kérdésre adandó válasz szempontjából releváns‑e az, hogy a tulajdonos számára az előírt árszabályozási kötelezettségen keresztül megtérülhet a bekötőkábelek lefektetésének költsége?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első és a második kérdésről

               26

               Együttesen vizsgálandó első és második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a hozzáférési irányelv 2. cikkének a) pontját, 8. cikkét, valamint 12. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy a nemzeti szabályozóhatóság jogosult‑e az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező hírközlési szolgáltatóra – a tulajdonában lévő meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség alapján – a versenytárs szolgáltatók kérelmére a hozzáférési hálózatban található elosztási pontot a végfelhasználónál található hálózati végponttal összekapcsoló, legfeljebb 30 méter hosszú bekötőkábel lefektetésére irányuló kötelezettséget előírni.

               27

               E kérdések megválaszolásához fel kell idézni a hozzáférési irányelvben a nemzeti szabályozóhatóságokra ruházott, a szolgáltatókra a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség előírására vonatkozó jogköröket, majd pedig értelmezni kell a „meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés, és azok használata” fogalmat, annak vizsgálata előtt, hogy mely feltételeknek kell együttesen teljesülniük ahhoz, hogy ilyen kötelezettségeket lehessen előírni.

               28

               Mindenekelőtt, ami a nemzeti szabályozóhatóságoknak a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség előírására irányuló jogkörét illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a hozzáférési irányelv 8. cikkének (2) bekezdése szerint, amennyiben a keretirányelv 16. cikke szerint végzett piacelemzés eredményeként egy szolgáltatót egy bizonyos piacon jelentős piaci erővel rendelkezőként jelölnek ki, a nemzeti szabályozóhatóságok előírják a hozzáférési irányelv 9–13. cikkében meghatározott kötelezettségeket.

               29

               E kötelezettségek között szerepelnek a hozzáférési irányelv 12. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt kötelezettségek, amely albekezdés szerint a nemzeti szabályozó hatóság ugyanezen irányelv 8. cikkének rendelkezéseivel összhangban kötelezettségeket állapíthat meg a szolgáltatók számára a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére vonatkozóan, többek között olyan helyzetekben, amikor a nemzeti szabályozó hatóság úgy ítéli meg, hogy a hozzáférés biztosításának megtagadása, illetve az ahhoz hasonló hatású indokolatlan feltételek kikötése gátolná kiskereskedelmi szinten a fenntartható versenypiac kialakulását, vagy nem szolgálná a végfelhasználók érdekeit.

               30

               Következésképpen ez a – hozzáférési irányelv 8. cikkével összefüggésben értelmezett – 12. cikk felruházza a nemzeti szabályozóhatóságokat azzal a jogkörrel, hogy az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatókra a hálózatuk meghatározott elemeihez és a kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettséget írjon elő.

               31

               Ezután „a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésnek” a hozzáférési irányelv 12. cikke (1) bekezdésének értelmében vett fogalmát illetően meg kell jegyezni, hogy ezen irányelv 2. cikkének a) pontja szerint a „hozzáférés” fogalma a következőkre terjed ki: eszközök és/vagy szolgáltatások rendelkezésre bocsátása más vállalkozás számára, meghatározott feltételek mellett, kizárólagos vagy nem kizárólagos jelleggel, elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása céljából, beleértve azt is, amikor ezeket az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások vagy műsorszolgáltatói tartalomszolgáltatás nyújtására használják. Ez a rendelkezés pontosítja, hogy a „hozzáférés” magában foglalja többek között: a hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférést, amely tartalmazhatja a berendezések helyhez kötött vagy nem helyhez kötött módon történő csatlakoztatását, ideértve különösen a helyi hurokhoz való hozzáférést, és a helyi hurok révén történő szolgáltatásnyújtáshoz szükséges eszközökhöz és szolgáltatásokhoz való hozzáférést, a fizikai infrastruktúrához való hozzáférést, beleértve az épületeket, alépítményeket és antennatartókat, valamint a helyhez kötött és a mobil rendszerekhez való hozzáférést különösen barangolás céljából.

               32

               Ily módon e rendelkezés szövegéből az következik egyrészt, hogy a „hozzáférés” fogalma magában foglalja az eszközök és/vagy szolgáltatások más vállalkozás számára, elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása céljából történő rendelkezésre bocsátását lehetővé tevő fejlesztések megvalósítását, amint azt a főtanácsnok indítványának 17. és 18. pontjában hangsúlyozza, másrészt pedig, hogy az abban felsorolt hozzáférési formák listája nem kimerítő.

               33

               A hozzáférési irányelv 2. cikkének a) pontja ugyanakkor nem pontosítja, hogy az e rendelkezés értelmében vett hozzáférés magában foglalhatja‑e a hozzáférési hálózatban található elosztási pont és a végfelhasználónál található hálózati végpont közötti, a meglévő hálózathoz való hozzáférés megvalósításához szükséges bekötőkábelt.

               34

               E feltételek mellett „a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés” hozzáférési irányelv 12. cikke (1) bekezdése szerinti fogalmának értelmezéséhez a „hozzáférésnek” az ezen irányelv 2. cikkének a) pontjában előírt fogalmát kell megvizsgálni, figyelemmel az irányelv rendszerére és az azzal elérni kívánt célkitűzésekre.

               35

               A hozzáférési irányelv rendszerét illetően elegendő megjegyezni, hogy az irányelv 2. cikkének b) pontja az összekapcsolást olyan nyilvános hírközlő hálózatok fizikai és logikai összekapcsolásaként határozza meg, amelyeket ugyanaz a vállalkozás vagy különböző vállalkozások használnak, azzal a céllal, hogy az egyik vállalkozás ügyfelei számára lehetővé váljon az ugyanazon vállalkozás vagy egy másik vállalkozás ügyfeleivel való kommunikáció, vagy pedig a másik vállalkozás által nyújtott szolgáltatásokhoz való hozzáférés.

               36

               Márpedig a hozzáférési irányelvnek a hozzáférés és az összekapcsolás tekintetében a nemzeti szabályozó hatóságok hatáskörére és feladatkörére vonatkozó 5. cikke (1) bekezdése második albekezdésének a) pontja előírja, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok a végpontok közötti összeköttetés biztosításához szükséges mértékben kötelezettségeket állapíthatnak meg a végfelhasználók hozzáférését ellenőrző vállalkozások számára, beleértve indokolt esetben a kötelezettséget arra vonatkozóan, hogy kapcsolják össze hálózataikat, ha azok még nincsenek összekapcsolva.

               37

               E rendelkezésekből kitűnik, hogy a „hozzáférés” ezen irányelv értelmében vett fogalma magában foglalhatja a meglévő hálózat olyan fejlesztését, amely lehetővé teszi az említett hálózat és a végfelhasználó összekapcsolásának megvalósítását.

               38

               Ami a hozzáférési irányelv célkitűzéseit illeti, az irányelv 1. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a cél az, hogy „olyan keretszabályozás […] jöjjön létre, amely fenntartható versenyhez, az elektronikus hírközlési szolgáltatások közötti együttműködési képességhez és a fogyasztók számára előnyökhöz vezet”.

               39

               Ily módon a keretirányelv 8. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a keretirányelvben és a különös irányelvekben – ekként pedig különösen a hozzáférési irányelvben – meghatározott szabályozási feladatok ellátása során a nemzeti szabályozó hatóságoknak az e cikkben meghatározott – az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások terén a verseny előmozdításából, a belső piac fejlődéséhez való hozzájárulásból, valamint az uniós polgárok érdekeinek előmozdításából álló – célok elérésére irányuló minden ésszerű intézkedést meg kell hozniuk.

               40

               A nemzeti szabályozó hatóságoknak – a keretirányelv 8. cikkében foglalt célok érdekében eljárva – a hozzáférési irányelv 5. cikkének (1) bekezdése első albekezdésében rájuk ruházott jogkörökkel és feladatokkal összefüggésben biztosítaniuk kell, az irányelv rendelkezéseivel összhangban, a megfelelő hozzáférést és összekapcsolást, valamint a szolgáltatások átjárhatóságát, feladatkörüket pedig oly módon kell gyakorolniuk, hogy az a hatékonyságot, a fenntartható versenyt, valamint a hatékony beruházást és innovációt előmozdítsa, és a végfelhasználók számára a lehető legelőnyösebb legyen.

               41

               A hozzáférési irányelv 5. cikkének (1) bekezdését illetően a Bíróság megállapította, hogy e bekezdés szövegéből kitűnik, hogy a nemzeti szabályozóhatóságok feladata a megfelelő hozzáférés és összekapcsolás, valamint a szolgáltatások interoperabilitásának biztosítása taxatíve fel nem sorolt eszközökkel (TeliaSonera Finland ítélet, C‑192/08, EU:C:2009:696, 58. pont).

               42

               Ugyanígy meg kell állapítani, hogy a piacon jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatók tekintetében előírható, a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettségeket nem taxatíve határozták meg, hanem azokat a nemzeti szabályozóhatóságoknak eseti alapon, a keretirányelv 8. cikkében meghatározott célkitűzésekre tekintettel kell előírniuk.

               43

               A fentiekből következik, hogy „a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés” hozzáférési irányelv 2. cikkének a) pontja és 12. cikkének (1) bekezdése szerinti fogalma magában foglalhatja a hozzáférési hálózatban található elosztási pontot a végfelhasználónál található hálózati végponttal összekapcsoló bekötőkábelek lefektetését.

               44

               Végezetül a nemzeti szabályozóhatóságok számára az adott piacon a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettségnek a jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltató részére történő előírását lehetővé tevő feltételeket illetően meg kell jegyezni, hogy a hozzáférési irányelv 8. cikkének (4) pontja kimondja, hogy az ilyen jellegű szolgáltatók részére a nemzeti szabályozóhatóságok által előírt kötelezettségeknek az azonosított probléma jellegén kell alapulniuk, továbbá a keretirányelv 8. cikkének (4) bekezdésében megállapított és a jelen ítélet 39. pontjában felidézett célokhoz képest arányosaknak és indokoltaknak kell lenniük.

               45

               Ebből az következik, hogy a nemzeti szabályozóhatóságok előírhatnak az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatóra – a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség alapján – a versenytárs szolgáltatók kérelmére a hozzáférési hálózatban található elosztási pontot a végfelhasználónál található hálózati végponttal összekapcsoló bekötőkábel lefektetésére irányuló kötelezettséget, amennyiben ez a kötelezettség az azonosított probléma jellegén alapul, továbbá amennyiben az a keretirányelv 8. cikkének (1) bekezdésében megállapított célokhoz képest arányos és indokolt.

               46

               A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Teleklagenævnet szerint a TDC – optikai hálózata bővítésének különleges módja miatt – eldöntheti, hogy a háztartások mikor kapcsolódhatnak az optikai hálózathoz, ami egyértelmű versenyelőnyt biztosít számára az új kiskereskedelmi szintű ügyfelek megszerzésében, mivel az új ügyfeleket – szerződés alapján – legalább hat hónapos hűségidőszak köti a TDC‑hez. A bekötőkábelek lefektetésére vonatkozó, a TDC‑re háruló kötelezettség tehát annak biztosítására irányul, hogy a versenytárs szolgáltatók a TDC‑vel azonos feltételek mellett használhassák a TDC optikai hálózatát azokon a területeken, ahol a kábelt már lefektették, azon végfogyasztók tekintetében, akiket még nem kapcsoltak a hálózathoz. A bekötőkábelek lefektetése elengedhetetlen előfeltétele annak, hogy a TDC‑vel versengő szolgáltatók a TDC‑vel való tisztességes verseny feltételei mellett ügyfeleket szerezzenek azzal a céllal, hogy számukra optikai kábelek révén nyújtott szolgáltatásokat kínáljanak.

               47

               E tényezőkre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság feladata értékelni azt, hogy a hozzáférési hálózatban található elosztási pontot a végfelhasználónál található hálózati végponttal összekapcsoló, legfeljebb 30 méter hosszú bekötőkábel lefektetésére vonatkozóan a nemzeti szabályozóhatóság által a TDC‑re előírt kötelezettség az azonosított probléma jellegén alapul‑e, valamint hogy a keretirányelv 8. cikkének (1) bekezdésében megállapított célokhoz képest arányos és indokolt‑e.

               48

               A fenti megfontolások összességére tekintettel az első és a második kérdésére azt a választ kell adni, hogy a hozzáférési irányelv 2. cikkének a) pontját, 8. cikkét, valamint 12. cikkét akként kell értelmezni, hogy a nemzeti szabályozóhatóság jogosult az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező hírközlési szolgáltatóra – a tulajdonában lévő meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség alapján – a versenytárs szolgáltatók kérelmére a hozzáférési hálózatban található elosztási pontot a végfelhasználónál található hálózati végponttal összekapcsoló, legfeljebb 30 méter hosszú bekötőkábel lefektetésére irányuló kötelezettséget előírni, amennyiben ez a kötelezettség az azonosított probléma jellegén alapul, továbbá amennyiben az a keretirányelv 8. cikkének (1) bekezdésében megállapított célokhoz képest arányos és indokolt, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia.

         A harmadik és a negyedik kérdésről

               49

               Együttesen vizsgálandó harmadik és negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a hozzáférési irányelvnek – az irányelv 13. cikkével összefüggésben értelmezett – 8. és 12. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy valamely nemzeti szabályozóhatóságnak, amennyiben valamely elektronikus hírközlési hálózat tulajdonjogával rendelkező szolgáltató számára azt írja elő, hogy a végfelhasználónak az e hálózattal való összekapcsolása céljából bekötőkábeleket fektessen le, figyelembe kell vennie az érintett szolgáltató által megvalósított kezdeti befektetést és a bekötőkábelek lefektetésével kapcsolatos költségek megtérülését lehetővé tevő árszabályozás meglétét.

               50

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a hozzáférési irányelv 12. cikke (2) bekezdésének a–d) pontja értelmében a nemzeti szabályozóhatóságok annak mérlegelése során, hogy az e cikk (1) bekezdésében említett kötelezettségeket előírják‑e, és különösen annak vizsgálata során, hogy az ilyen kötelezettségek arányosak lennének‑e a keretirányelv 8. cikkében foglalt célokkal, különösen a következő tényezőket kötelesek figyelembe venni: a piacfejlődés ütemének tükrében a versengő eszközök használatának vagy üzembe helyezésének műszaki és gazdasági megvalósíthatóságát, figyelembe véve a szóban forgó összekapcsolás és/vagy hozzáférés jellegét és típusát, a tervezett hozzáférés szolgáltatásának a megvalósíthatóságát az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező szolgáltatók számára előírt kötelezettségek arányosságának értékelése céljából, az eszköz tulajdonosának kezdeti befektetését, figyelembe véve minden közbefektetést és a befektetés kockázatait, valamint a verseny hosszú távú megőrzésének szükségességét, különös figyelmet fordítva a gazdaságilag hatékony, infrastruktúraalapú versenyre.

               51

               Ami a hozzáférési irányelv 13. cikkének (1) bekezdését illeti, az azt írja elő, hogy a nemzeti szabályozóhatóság az összekapcsolás és/vagy a hozzáférés bizonyos típusainak szolgáltatása tekintetében a költségmegtérülésre és az árszabályozásra vonatkozó kötelezettségeket állapíthat meg az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásokkal szemben abban az esetben, ha a piacelemzés azt mutatja, hogy a tényleges verseny hiányának következtében az érintett szolgáltató a végfelhasználók kárára túlságosan magas szinten tarthatja az árakat vagy árprést alkalmazhat. A szolgáltató általi befektetések – többek között az új generációs hálózatokba való befektetések – ösztönzése érdekében, a nemzeti szabályozó hatóságnak figyelembe kell vennie a szolgáltató befektetését, és biztosítania kell számára a megfelelő befektetett tőke ésszerű megtérülését, az adott új hálózati beruházási projekthez szorosan kötődő minden kockázat figyelembevétele mellett.

               52

               A keretirányelv 8. cikkének (5) bekezdése egyébként azt is pontosítja, hogy a verseny előmozdítására, a belső piac fejlődéséhez való hozzájárulásra, valamint az uniós polgárok érdekeinek előmozdítására irányuló célok elérése érdekében a nemzeti szabályozóhatóságoknak objektív, átlátható, megkülönböztetésmentes és arányos szabályozási alapelveket kell alkalmazniuk. Ezen elvek között szerepel – e rendelkezés d) pontjában – az új és megújított infrastruktúrákba való hatékony befektetések és az azokban alkalmazott újítások előmozdításának elve, ideértve annak biztosítását, hogy valamennyi hozzáférési kötelezettség esetében megfelelő módon figyelembe vegyék a beruházó vállalkozások kockázatát, valamint ideértve annak engedélyezését is, hogy a beruházók és a hozzáférést igénylő felek között a beruházási kockázatok diverzifikálását célzó különféle együttműködési formák jöjjenek létre, biztosítva egyúttal, hogy a piaci verseny fennmaradjon, és a megkülönböztetésmentesség elve érvényesüljön.

               53

               A fentiekből következik, hogy – amint azt a főtanácsnok az indítványának 37. és 38. pontjában megállapította – az előírt kötelezettség keretirányelv 8. cikkének (1) bekezdésében szereplő célokhoz képest arányos jellegének vizsgálata során a nemzeti szabályozóhatóságoknak figyelembe kell venniük – egyéb tényezők mellett – az eszközök tulajdonosának kezdeti befektetését és az árszabályozási rendszer meglétét. Ily módon, amikor a nemzeti szabályozóhatóságok az eszközök tulajdonosát – a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség alapján – a meglévő hálózat olyan fejlesztésére kötelezik, amely lehetővé teszi az említett hálózat és a végfelhasználó összekapcsolásának megvalósítását, figyelembe kell venniük e fejlesztés költségeit.

               54

               E megfontolások összességéből az következik, hogy a harmadik és a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hozzáférési irányelvnek az irányelv 13. cikkével összefüggésben értelmezett 8. és 12. cikkét akként kell értelmezni, hogy valamely nemzeti szabályozóhatóságnak, amennyiben az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező hírközlési szolgáltató számára azt írja elő, hogy a végfelhasználónak az e hálózattal való összekapcsolása céljából bekötőkábeleket fektessen le, figyelembe kell vennie az érintett szolgáltató által megvalósított kezdeti befektetést és a bekötőkábelek lefektetésével kapcsolatos költségek megtérülését lehetővé tevő árszabályozás meglétét.

         A költségekről

               55

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján, a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Hozzáférési irányelv) 2. cikkének a) pontját, 8. cikkét, valamint 12. cikkét akként kell értelmezni, hogy a nemzeti szabályozóhatóság jogosult az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező hírközlési szolgáltatóra – a meghatározott hálózati elemekhez és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférés iránti, és az azok használata iránti ésszerű kérelmek teljesítésére irányuló kötelezettség alapján – a versenytárs szolgáltatók kérelmére a hozzáférési hálózatban található elosztási pontot a végfelhasználónál található hálózati végponttal összekapcsoló, legfeljebb 30 méter hosszú bekötőkábel lefektetésére irányuló kötelezettséget előírni, amennyiben ez a kötelezettség az azonosított probléma jellegén alapul, továbbá amennyiben a 2009/140 irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Keretirányelv) 8. cikkének (1) bekezdésében megállapított célokhoz képest arányos és indokolt, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia.

                           2)

                           A 2009/140 irányelvvel módosított 2002/19 irányelvnek – az irányelv 13. cikkével összefüggésben értelmezett – 8. és 12. cikkét akként kell értelmezni, hogy valamely nemzeti szabályozóhatóságnak, amennyiben az adott piacon jelentős piaci erővel rendelkező hírközlési szolgáltató számára azt írja elő, hogy a végfelhasználónak az e hálózattal való összekapcsolása céljából bekötőkábeleket fektessen le, figyelembe kell vennie az érintett szolgáltató által megvalósított kezdeti befektetést és a bekötőkábelek lefektetésével kapcsolatos költségek megtérülését lehetővé tevő árszabályozás meglétét.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: dán.


A Bíróság (második tanács) november 13.-i ítélete: 1986. # Jean Victor Becker kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselő. # 232/85. sz. ügy