title: A Bíróság (második tanács) 2009. április 30-i ítélete. # Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft kontra LIBRO Handelsgesellschaft mbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberster Gerichtshof - Ausztria. # Áruk szabad mozgása - Importált könyvek árának rögzítésére vonatkozó nemzeti szabályozás - Behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés - Igazolás. # C-531/07. sz. ügy

text:
      C‑531/07. sz. ügy
      Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft
      kontra
      LIBRO Handelsgesellschaft mbH
      (az Oberster Gerichtshof [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Áruk szabad mozgása – Importált könyvek árának rögzítésére vonatkozó nemzeti szabályozás – Behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés – Igazolás”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Áruk szabad mozgása – Mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések – Könyvek árára vonatkozó jogi szabályozás
      (EK 28. cikk)
      2.        Áruk szabad mozgása – Mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések – Könyvek árára vonatkozó jogi szabályozás
      (EK 28., EK 30. és EK 151. cikk)
      1.        Az olyan nemzeti szabályozás, amely megtiltja a könyvek importőrei számára, hogy a kiadó által a kiadó államra nézve rögzített
         vagy javasolt fogyasztói árnál alacsonyabb árat állapítsanak meg, ugyanakkor lehetővé teszi a nemzeti kiadó számára, hogy
         szabadon állapítson meg minimális árat, az EK 28. cikk szerinti, „behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású
         intézkedésnek” minősül.

      Az ilyen szabályozás ugyanis az importált könyvekre nézve olyan különálló szabályt tartalmaz, amelynek hatása a más tagállamokból
         származó termékekkel szembeni kedvezőtlenebb bánásmód, és a könyvimportőrök versenyképességének csökkentése közvetlen versenytársaikkal
         szemben. E tekintetben az említett importőrök és a külföldi kiadók akadályozva vannak abban, hogy az importpiac jellegzetességeinek
         megfelelő minimális kiskereskedelmi árat határozzanak meg, eltérően e tagállam kiadóitól, akik saját termékeikre nézve a nemzeti
         piacon saját maguk szabadon állapíthatják meg a legalacsonyabb kiskereskedelmi árat.

      (vö. 21–22., 24., 29. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az olyan nemzeti szabályozás, amely megtiltja a könyvek importőrei számára, hogy a kiadó által a kiadó államra nézve rögzített
         vagy javasolt fogyasztói árnál alacsonyabb árat állapítsanak meg, ugyanakkor lehetővé teszi a nemzeti kiadó számára, hogy
         szabadon állapítson meg minimális árat, sem az EK 30. cikk és az EK 151. cikk alapján, sem közérdeken alapuló feltétlenül
         érvényesítendő követelmények alapján nem igazolható.

      A kulturális sokszínűség általános védelme nem tekinthető az EK 30. cikk értelmében vett „művészi, történelmi vagy régészeti
         értéket képviselő nemzeti kincsek védelme” körébe tartozónak. Ráadásul az EK 151. cikkre, amely az Európai Közösségnek a kultúra
         területén való fellépésével foglalkozik, nem lehet úgy hivatkozni, mint olyan rendelkezésre, amely minden, a közösségi jogrendbe
         a Közösségen belüli kereskedelem akadályozására alkalmas nemzeti rendelkezést igazoló okot vezet be.

      Ezzel szemben a könyvek mint kulturális javak védelme felfogható az áruk szabad mozgását korlátozó intézkedések igazolására
         alkalmas, közérdeken alapuló feltétlenül érvényesítendő követelményként, feltéve hogy az ilyen intézkedés alkalmas a kitűzött
         cél elérésére, és nem megy túl az annak megvalósításához szükséges mértéken.

      E tekintetben a könyvek mint kulturális javak védelmének célja megvalósítható az importőröket kevésbé korlátozó intézkedések
         révén is, például lehetővé téve számukra vagy a külföldi kiadó számára, hogy a piac jellegzetességeit tekintetbe vevő eladási
         árat állapítsanak meg.

      (vö. 32–36. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. április 30.(*)

      „Áruk szabad mozgása – Importált könyvek árának rögzítésére vonatkozó nemzeti szabályozás – Behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés – Igazolás”
      A C‑531/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberster Gerichtshof (Ausztria)
         a Bírósághoz 2007. november 29‑én érkezett, 2007. november 13‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft
      és
      a LIBRO Handelsgesellschaft mbH
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, K. Schiemann, P. Kūris, L. Bay Larsen és C. Toader (előadó) bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: K. Sztranc‑Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. október 16‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft képviseletében B. Tonninger és E. Riegler Rechtsanwälte,
      –        a LIBRO Handelsgesellschaft mbH képviseletében G. Prantl Rechtsanwalt,
      –        az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer és G. Thallinger, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében J. López‑Medel Bascones, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és A.‑L. Vendrolini, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Sauer és B. Schima, meghatalmazotti minőségben,
      –        az EFTA Felügyeleti Hatóság képviseletében N. Fenger és F. Simonetti, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. december 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 3. cikk (1) bekezdése, az EK 10. cikk, az EK 28. cikk, az EK 30. cikk, az EK 81. cikk
         és az EK 151. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelem előterjesztésére a Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft (a könyv- és médiagazdaságért felelős szakszövetség;
         a továbbiakban: Fachverband) által a LIBRO Handelsgesellschaft mbH (a továbbiakban: LIBRO) ellen kezdeményezett jogvita keretében
         került sor, amelynek célja a LIBRO arra való kötelezése, hogy tartózkodjon a nemzeti területen olyan reklámok közzétételétől,
         amelyek a könyveket a könyvek árának rögzítésére vonatkozó szövetségi törvényben (Bundesgesetz über die Preisbindung bei Büchern,
         BGBl. I, 45/2000, a továbbiakban: BPrBG) meghatározott árnál alacsonyabb áron kínálják.

       A nemzeti jogi háttér
       A könyvek árának rögzítéséről szóló szövetségi törvény
      3        A BPrBG 1. §‑a a következőképpen fogalmaz:

      „E szövetségi törvény hatálya a német nyelvű könyvek és zeneművek kiadására és importjára, valamint – a határokon átnyúló
         elektronikus kereskedelem kivételével – kereskedelmére terjed ki. E szövetségi törvény célja olyan árképzés megvalósítása,
         amely figyelemmel van a könyvek mint kulturális javak szerepére, a fogyasztók méltányos könyvárakhoz fűződő érdekeire és a
         könyvkereskedelem üzemgazdasági adottságaira.”

      4        A BPrBG 3. §‑a kimondja:

      „(1)      Az 1. § szerinti áru kiadója vagy importőre köteles az általa kiadott vagy szövetségi területre importált, 1. § szerinti áruk
         tekintetében a fogyasztói árat megállapítani, és azt közzétenni.

      (2)      Az importőr a kiadó által a kiadó államra nézve megállapított vagy javasolt fogyasztói árnál vagy az Európai Gazdasági Térségről
         (EGT) szóló megállapodásban részes államtól eltérő államban székhellyel rendelkező kiadó által a szövetségi területre nézve
         javasolt fogyasztói árnál alacsonyabb árat – a benne foglalt hozzáadottérték-adó levonása mellett – nem állapíthat meg.

      (3)      Az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodásban részes államban az 1. § szerinti árukat a szokásos vételáraktól
         eltérő, alacsonyabb vételáron vásárló importőr a (2)bekezdésben foglaltaktól eltérően a kiadó által a kiadó államra nézve
         megállapított vagy javasolt árnál – újbóli behozatal esetén a belföldi kiadó által megállapított árnál – az elért kereskedelmi
         előnnyel arányosan, alacsonyabb árat állapíthat meg.

      [...]
      (5)      Az (1)–(4) bekezdés alapján megállapított fogyasztói árhoz hozzá kell számítani az Ausztriában érvényes hozzáadottérték-adót.”
      5        A BPrBG 5. §‑a előírja:

      „(1)      Az utolsó eladók az 1. § szerinti áruk végső fogyasztók részére történő értékesítése során a 3. § alapján megállapított fogyasztói
         árat legfeljebb 5%‑kal csökkenthetik.

      (2)      Az utolsó eladók az üzleti forgalomban a verseny érdekében nem hirdethetik a fogyasztói ár (1) bekezdés szerinti csökkentését.
      (3)      Az (1) bekezdés szerinti kötelezettség nem vonatkozik az 1. § szerinti olyan árukra, amelyek fogyasztói árát a 4. §‑ban foglaltaknak
         megfelelően először több mint 24 hónapja tették közzé, és amelyeket több mint hat hónapja szállítottak le.”

       A Sammelrevers megállapodási rendszere
      6        Többek között az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és az Európai Közösségek Bizottsága által tett észrevételekből
         kiderül, hogy 2000. június 30‑ig a német és osztrák kiadók és könyvkereskedők az 1993. évi Sammelrevers rendszert alkotó mintaszerződéseket
         kötöttek. E rendszer a német nyelvű könyvek árának rögzítésére vonatkozott, és lényegében a kiadó által meghatározott ár tiszteletben
         tartásának kötelezettségén alapult.

      7        A Sammelreversről értesítették a Bizottságot, amely 1998. január 22‑én kifogásközlést fogadott el, majd 2000. február 8‑i
         véleményében kérte az osztrák kiadók kilépését a rendszerből, és a Sammelrevers határon átnyúló hatásainak legkésőbb 2000.
         június 30‑ig történő megszüntetését. A bejelentő felek 2000. március 31‑én és május 10‑én bemutatták a Sammelrevers módosított
         változatát, amely előírta az osztrák kiadókkal és könyvkereskedőkkel kötött szerződések felmondását, akik így egyértelműen
         kiléptek e rendszerből. Az új rendszer nemleges megállapításban részesült (COMP/34.657 – Sammelrevers [HL 2000. C 162., 25. o.]),
         amelyben a Bizottság megállapította a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt érezhető hatás hiányát.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      8        A BPrBG 3. §‑ának (1) bekezdése alapján a Fachverband rendelkezik hatáskörrel a német nyelvű könyvek Ausztriában történő értékesítése
         tekintetében a kereskedőkre nézve kötelező fogyasztói árak közzétételére, és annak felügyeletére, hogy a kiskereskedők az
         e könyvek értékesítését szolgáló reklámozás során betartják‑e a megállapított fogyasztói árat.

      9        A LIBRO Ausztriában 219 fióküzletet üzemeltet, és az általa értékesített könyvek 80%‑a külföldről érkezik.

      10      A LIBRO 2006 augusztusától Németországban kiadott könyveket a Németországban alkalmazott árakat alapul véve, az Ausztriára
         érvényes legalacsonyabb rögzített ár alatt igyekezett osztrák területen értékesíteni.

      11      A Fachverband ideiglenes intézkedés iránti kérelemmel fordult az elsőfokú bírósághoz, kérve a LIBRO kötelezését az ilyen hirdetések
         közzétételétől való tartózkodásra. Az elsőfokú bíróság helyt adott e kérelemnek, megállapítva, hogy még ha az osztrák árrögzítési
         rendszer az áruk szabad mozgásának az EK 28. cikkbe ütköző korlátozásának minősül is, azt „kulturális okok és a médiumok sokszínűsége
         megőrzésének szükségessége igazolják”. E határozatot a fellebbviteli bíróság ítélete megerősítette.

      12      A LIBRO ezen ítélet felülvizsgálatát kérte. Kérdést előterjesztő határozatában az Oberster Gerichtshof rámutat, hogy az árrögzítésre
         vonatkozó közösségi ítélkezési gyakorlatában és különösen a 229/83. sz., Association des Centres distributeurs Leclerc és
         Thouars Distribution ügyben 1985. január 15‑én hozott ítéletében (EBHT 1985., 1. o.) és a C‑9/99. sz. Échirolles Distribution
         ügyben 2000. október 3‑án hozott ítéletében (EBHT 2000., I‑8207. o.) a Bíróság még nem adott választ arra a kérdésre, hogy
         ellentétes‑e a közösségi joggal, és ha igen, milyen körülmények között, az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti árrögzítési
         rendszer. Emellett hangsúlyozza, hogy az osztrák jogirodalom megosztott az árrögzítési rendszer közösségi joggal való összeegyeztethetőségének
         kérdésében.

      13      Ilyen körülmények között az Oberster Gerichtshof felfüggesztette az eljárását, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság
         elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni az EK 28. cikket, hogy az önmagában kizárja olyan nemzeti jogszabályok alkalmazását, amelyek csak a
         német nyelvű könyvek importőreit kötelezik arra, hogy a belföldre importált könyvek tekintetében az utolsó eladóra kötelező
         eladási árat rögzítsenek és tegyenek közzé, ahol az importőr a kiadó által a kiadó államra nézve rögzített vagy javasolt fogyasztói
         árnál vagy az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodásban részes államtól eltérő államban székhellyel rendelkező
         kiadó által javasolt belföldi fogyasztói árnál alacsonyabb árat – az árban foglalt hozzáadottérték-adó levonása mellett –
         nem állapíthat meg, kivéve azonban azt az esetet, amelyben az EGT valamely tagállamában a szokásos vételáraknál alacsonyabb
         vételáron vásárló importőr a kiadó által a kiadó államra nézve rögzített vagy javasolt árnál – újbóli behozatal esetén a belföldi
         kiadó által rögzített árnál – az elért kereskedelmi előnnyel arányosan, alacsonyabb árat állapíthat meg?

      2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
      Igazolt‑e az EK 30. cikk vagy az EK 151. cikk alapján a könyvgyártás támogatásához, a szabályozott árak melletti széles könyvkínálathoz
         és a könyvkiskereskedők nagy számához fűződő közérdekre tekintettel az az önmagában az EK 28. cikkel – adott esetben az áruk
         szabad mozgását befolyásoló értékesítési módra tekintettel is – ellentétes, az első kérdésben említett nemzeti törvényben
         előírt kötött könyvárszabás, amelynek célját egészen általánosan »a könyvek mint kulturális javak szerepének, a fogyasztók
         méltányos könyvárakhoz fűződő érdekeinek és a könyvkereskedelem üzemgazdasági adottságainak« szükséges figyelembevételében
         határozták meg, annak ellenére, hogy hiányoznak azon empirikus adatok, amelyek alátámasztanák, hogy a törvényben előírt kötött
         könyvárszabás eszköze alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósítására?

      3)      Az első kérdésre adott nemleges válasz esetén:
      Összeegyeztethető‑e az első kérdésben említett nemzeti törvényben előírt kötött könyvárszabás az EK 3. cikk (1) bekezdésének
         g) pontjával, valamint az EK 10. és az EK 81. cikkel még akkor is, ha az időben és tárgyában közvetlenül kapcsolódott a könyvkereskedőknek
         a kiadók által a kiadói termékek tekintetében rögzített árakhoz való korábbi szerződéses kötöttségéhez (1993. évi Sammelrevers
         rendszer), és e szerződéses rendszert váltotta fel?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      14      Mivel az alapeljárás más tagállamból származó könyvek LIBRO általi behozatalára vonatkozik, a Bíróság válaszainak arra a kérdésre
         kell irányulniuk, hogy az EK‑Szerződésnek a közösségen belüli kereskedelemre vonatkozó rendelkezéseivel ellentétesek‑e a BPrBG
         német nyelvű könyvek más tagállamból történő behozatalát szabályozó rendelkezései.

       Az első kérdésről
      15      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az EK 28. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal
         ellentétes az importált könyvek árára vonatkozó olyan nemzeti szabályozás, mint amely a BPrBG 3. §‑ának (2), (3) és (5) bekezdésében
         szerepel.

      16      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a tagállamok minden olyan kereskedelmi
         szabályozását, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet,
         az EK 28. cikk szerinti mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedésnek kell tekinteni (lásd különösen a 8/74. sz.
         Dassonville‑ügyben 1974. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1974., 837. o.] 5. pontját).

      17      Ugyanakkor az értékesítés egyes módjait korlátozó vagy megtiltó nemzeti jogszabályok más tagállamokból származó termékekre
         történő alkalmazása nem minősülhet ilyen akadálynak, amennyiben e jogszabályok minden olyan érintett gazdasági szereplőre
         vonatkoznak, akik az adott állam területén tevékenykednek, és amennyiben mind jogilag, mind ténylegesen ugyanúgy érintik a
         nemzeti termékek és a más tagállamokból származó termékek forgalmazását. Amennyiben ugyanis e feltételek teljesülnek, az ilyen
         típusú jogszabályok alkalmazása a más tagállamból származó, az ezen állam által meghatározott szabályoknak megfelelő termékek
         értékesítésére nem akadályozza meg vagy nehezíti jobban ezek piacra jutását, mint a nemzeti termékek esetében (lásd a C‑267/91.
         és C‑268/91. sz., Keck és Mithouard egyesített ügyekben 1993. november 24‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6097. o.] 16. és
         17. pontját, valamint a C‑110/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. február 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban
         még nem tették közzé] 36. pontját).

      18      A Fachverband és az osztrák, a német, valamint a francia kormány szerint az alapügyben szereplő jogi szabályozás a belföldi
         és az importált könyvekre különbségtétel nélkül alkalmazandó értékesítési módot ír elő, amely nem jelent kedvezőtlenebb bánásmódot
         az importált könyvekre nézve, mivel származási helytől függetlenül írja elő a német nyelvű könyvek eladási árának rögzítésére
         vonatkozó kötelezettséget.

      19      Ez az érvelés nem fogadható el. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés ugyanis nem a BPrBG 3. §‑ának (1) bekezdésére
         vonatkozik, amely előírja a kiadók és az importőrök számára mind a belföldi, mind az importált könyvek kiskereskedelmi ára
         rögzítésének kötelezettségét, hanem e paragrafus (2) és (3) bekezdésére, amely kizárólag az importált könyvekre vonatkozik.

      20      Amennyiben a könyvek árára vonatkozó olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen a BPrBG 3. §‑ában szerepel, nem e termékek jellemzőire
         vonatkozik, hanem kizárólag azokra a módokra, amelyek szerint azok értékesíthetők, az ilyen szabályozást úgy kell tekinteni,
         mint a fent hivatkozott Keck és Mithouard egyesített ügyekben hozott ítélet értelmében vett értékesítési módokra vonatkozó
         rendelkezéseket. Miként az ezen ítéletből következik, az ilyen értékesítési mód csak abban az esetben mentesülhet az EK 28. cikkben
         foglalt tilalom alól, csak amennyiben megfelel a jelen ítélet 17. pontjában foglalt feltételeknek.

      21      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az említett 3. § (2) bekezdése azáltal, hogy megtiltja az osztrák importőrök számára
         a német nyelvű könyvek árának alacsonyabb összegben történő rögzítését, mint amely eladási árat – a benne foglalt hozzáadottérték-adó
         levonása mellett – a kiadó a kiadás helye szerinti államra vonatkozóan rögzít vagy javasol – ahogyan azt az EFTA Felügyeleti
         Hatóság hangsúlyozta – az importált könyvekre nézve kedvezőtlenebb bánásmódot ír elő, mivel megakadályozza az osztrák importőröket
         és a külföldi kiadókat abban, hogy az importpiac jellegzetességeinek megfelelő minimális kiskereskedelmi árat határozzanak
         meg, miközben az osztrák kiadók saját termékeikre nézve a nemzeti piacon saját maguk szabadon állapíthatják meg a legalacsonyabb
         kiskereskedelmi árat.

      22      Következésképpen az ilyen szabályozást az EK 28. cikk értelmében a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozásokkal azonos
         hatású intézkedésnek kell tekinteni, mivel e szabályozás az importált könyvekre nézve olyan különálló szabályt tartalmaz,
         amelynek hatása a más tagállamokból származó termékekkel szembeni kedvezőtlenebb bánásmód (lásd ebben az értelemben a fent
         hivatkozott Association des Centres distributeurs Leclerc és Thouars Distribution ügyben hozott ítélet 23. pontját).

      23      A német kormány a tárgyalás során azt állította, hogy az osztrák szabályozás korlátozó hatásaira vonatkozó állítások megalapozatlanok,
         mivel a Németországból Ausztriába importált könyvek valójában az osztrák könyvpiac nagyobb részét lefedik, és a német nyelvű
         osztrák könyvpiac nem tekinthető önállónak a német piachoz képest. Olyan egységes piac fennállásáról van ugyanis szó, amelyen
         a kiskereskedelmi árak közötti csekély különbség miatt az e két tagállamban értékesített ugyanazon könyv különböző kiadásai
         között nincs verseny.

      24      E nem vitatott információk nem vehetők figyelembe. Ugyanis, még ha feltételezzük is, hogy a német nyelvű könyvek kiadóit,
         különösen a Németországban működőket, nem érinti hátrányosan az importált könyvek árára vonatkozó osztrák szabályozás, amely
         lehetővé teszi számukra az osztrák piacon alkalmazott árak ellenőrzését, és annak biztosítását, hogy ezen árak ne legyenek
         alacsonyabbak a kiadás szerinti államban alkalmazott áraknál, e megállapítások nem teszik lehetővé annak kizárását, hogy az
         alapügyben szereplőhöz hasonló szabályozás hatására csökken az osztrák importőrök versenyképessége, mivel azok nem cselekedhetnek
         szabadon a saját piacukon, ellentétben az osztrák kiadókkal, akiknek közvetlen versenytársai.

      25      A Fachverband és az osztrák kormány emellett hangsúlyozza, hogy mindenesetre a kiskereskedelmi árak meghatározásának szabadságát
         a BPrBG 3. §‑ának (3) bekezdésében az importőrök számára elismert azon lehetőség biztosítja, hogy a külföldi kiadó által használtnál
         alacsonyabb árat alkalmazhatnak, ha ezen árkülönbség megegyezik az importőr által elért kereskedelmi előnnyel, valamint az
         utolsó eladók számára a BPrBG 5. §‑ában elismert azon lehetőség, hogy az ugyanezen törvény 3. §‑ának (1) bekezdése alapján
         megállapított árat 5%‑kal csökkentsék.

      26      A LIBRO ezzel szemben azt hangsúlyozza, hogy mivel a könyvek ára azok piacra bocsátása előtt nem ismerhető meg, ugyanis – ahogyan
         arra a főtanácsnok indítványában rámutatott – a német kiadók által a nagy- és kiskereskedők részére biztosított vételárak
         rendszerint üzleti titoknak minősülnek, az importőrök számára lehetetlen előre kiszámolni a vásárláskor megszerzett előnyt,
         és így a BPrBG 3. §‑ának (3) bekezdésében előírt árcsökkentést.

      27      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az e bekezdésben előírt árcsökkentés lehetősége nem fogható fel úgy – miként azt az
         osztrák kormány előadta –, mint egyfajta kompenzáció, amely lehetővé teszi az importőr számára, hogy megjelenítse a kiskereskedelmi
         árban az exportáló államban kialakított saját árpolitika alapján kapott kedvezményeket. Az olyan importőr, amely a LIBRO‑hoz
         hasonlóan jelentős mennyiségű könyvet vásárol, az árcsökkentésre vonatkozó e szabály ellenére sem állapíthatja meg árait az
         importált könyvek egészére nézve a kiadás helye szerinti államban alkalmazottaknál alacsonyabban. Az árcsökkentést ugyanis
         csak azokra a könyvekre alkalmazhatja, amelyeket kedvezőbb áron szerzett be.

      28      Ugyanígy az utolsó eladó azon lehetősége, hogy a BPrBG 5. §‑ának (1) bekezdése alapján 5%‑kal csökkentse a kiadók és az importőrök
         által rögzített árat, amely lehetőség mind az Ausztriában kiadott, mind az importált könyvek értékesítésére vonatkozik, nem
         minősülhet olyan körülménynek, amely igazolná azt a következtetést, hogy a BPrBG a kereskedelmi láncolat egyes szakaszaiban
         részt vevő összes vállalkozás számára biztosítja az Ausztriába importált német nyelvű könyvek ára rögzítésének szabadságát,
         mivel e lehetőség csupán a végső fogyasztó számára történő értékesítés időpontjában áll fenn, és a BPrBG 5. §‑ának (2) bekezdése
         nem teszi lehetővé az ilyen árcsökkentés hirdetését. A fogyasztók számára közzétett ár tehát a BPrBG 3. §‑a alapján rögzített
         ár marad.

      29      Ilyen körülmények között az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az alapügyben
         szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely megtiltja a német nyelvű könyvek importőrei számára, hogy a kiadó által a kiadó
         államra nézve rögzített vagy javasolt fogyasztói árnál alacsonyabb árat állapítsanak meg, az EK 28. cikk szerinti, „behozatalra
         vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek” minősül.

       A második kérdésről
      30      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az első kérdésre adott igenlő válasz esetén
         igazolható‑e az EK 30. cikk vagy az EK 151. cikk alapján az importált könyvek árára vonatkozó, a BPrBG 3. §‑ának (2), (3)
         és (5) bekezdésében szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amelynek célja e törvény 1. §‑a értelmében „a könyvek mint kulturális
         javak szerepének, a fogyasztók méltányos könyvárakhoz fűződő érdekeinek és a könyvkereskedelem üzemgazdasági adottságainak
         figyelembevételével történő [könyv]árszabás”.

      31      Az osztrák kormány hangsúlyozza, hogy az importált német nyelvű könyvek rögzített legalacsonyabb árára vonatkozó ilyen szabályozás
         hiányában a nagyközönség számára szánt könyvek ára csökkenne, amely az ilyen jellegű művek eladásából származó haszon elvesztésével
         járna. E veszteség oda vezetne, hogy az igényesebb, de gazdaságilag kevésbé vonzó könyvek előállítása és forgalmazása nem
         volna tovább finanszírozható, és a rendszerint ilyen jellegű könyvek széles választékát kínáló kis könyvkereskedéseket kiszorítanák
         a piacról az elsősorban népszerű termékeket értékesítő nagy könyvesboltok. Az osztrák kormány emellett rámutat, hogy az osztrák
         piachoz hasonló piacon, amelyet a könyvesboltok csekély sűrűsége és a Németországból származó jelentős import jellemez, e
         rendszer az említett feltétlenül érvényesítendő közérdekű cél megvalósításával arányos eszköznek minősül.

      32      E tekintetben mindenekelőtt rá kell mutatni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által említett célkitűzések, mint amilyen
         a könyvek mint kulturális javak védelme, nem minősülhetnek az EK 30. cikk értelmében vett, behozatalra vonatkozó korlátozást
         igazoló érvnek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Association des Centres distributeurs Leclerc és Thouars Distribution
         ügyben hozott ítélet 30. pontját). A kulturális sokszínűség általános védelme ugyanis nem tekinthető az EK 30. cikk értelmében
         vett „művészi, történelmi vagy régészeti értéket képviselő nemzeti kincsek védelme” körébe tartozónak.

      33      Ráadásul az EK 151. cikkre, amely az Európai Közösségnek a kultúra területén való fellépésével foglalkozik – ahogyan arra
         a főtanácsnok is rámutatott – nem lehet úgy hivatkozni, mint olyan rendelkezésre, amely a közösségi jogrendbe a Közösségen
         belüli kereskedelem akadályozására alkalmas minden nemzeti rendelkezést igazoló okot vezet be.

      34      Ezzel szemben a könyvek mint kulturális javak védelme felfogható az áruk szabad mozgását korlátozó intézkedések igazolására
         alkalmas, közérdeken alapuló feltétlenül érvényesítendő követelményként, feltéve hogy az ilyen intézkedés alkalmas a kitűzött
         cél elérésére, és nem megy túl az annak megvalósításához szükséges mértéken.

      35      E tekintetben, ahogyan arra a Bizottság és az EFTA Felügyeleti Hatóság rámutatott, a könyvek mint kulturális javak védelmének
         célja megvalósítható az importőröket kevésbé korlátozó intézkedések révén is, például lehetővé téve számára vagy a külföldi
         kiadó számára, hogy az osztrák piacon az e piac jellegzetességeit tekintetbe vevő eladási árat állapítson meg.

      36      Ilyen körülmények között a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely megtiltja a
         német nyelvű könyvek importőrei számára, hogy a kiadó által a kiadó államra nézve rögzített vagy javasolt fogyasztói árnál
         alacsonyabb árat állapítsanak meg, sem az EK 30. cikk és az EK 151. cikk alapján, sem közérdeken alapuló feltétlenül érvényesítendő
         követelmények alapján nem igazolható.

      37      Az első két kérdésre adott válaszra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdésére nem kell válaszolni.

       A költségekről
      38      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az olyan nemzeti szabályozás, amely megtiltja a német nyelvű könyvek importőrei számára, hogy a kiadó által a kiadó államra
            nézve rögzített vagy javasolt fogyasztói árnál alacsonyabb árat állapítsanak meg, az EK 28. cikk szerinti, „behozatalra vonatkozó
            mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek” minősül.
      2)      Az olyan nemzeti szabályozás, amely megtiltja a német nyelvű könyvek importőrei számára, hogy a kiadó által a kiadó államra
            nézve rögzített vagy javasolt fogyasztói árnál alacsonyabb árat állapítsanak meg, sem az EK 30. cikk és az EK 151. cikk alapján,
            sem közérdeken alapuló feltétlenül érvényesítendő követelmények alapján nem igazolható.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság február 14.-i ítélete: 1995. # Finanzamt Köln-Altstadt kontra Roland Schumacker. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # C-279/93. sz. ügy


A Bíróság március 21.-i ítélete: 1990. # Belga Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # C-142/87. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1982. március 18-i ítélete. # Caisse de pension des employés privés kontra Léon Bodson. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour de cassation - Luxemburgi Nagyhercegség. # # 212/81. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) március 29.-i ítélete: 2001. # Portugál Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # C-163/99. sz. ügy


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2008. október 23-i ítélete.#Finanzamt für Körperschaften III in Berlin kontra Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország.#Letelepedés szabadsága - Az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás - Adójogszabályok - Az EGT valamely tagállamában található és a létesítő okirat szerint az Európai Unió valamely tagállamában székhellyel rendelkező társaság állandó telephelye által elszenvedett veszteségekkel szemben alkalmazott adójogi bánásmód.#C-157/07. sz. ügy.

text:
      C‑157/07. sz. ügy
      Finanzamt für Körperschaften III in Berlin
      kontra
      Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Letelepedés szabadsága – Az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás – Adójogszabályok – Az EGT valamely tagállamában található és a létesítő okirat szerint az Európai Unió valamely tagállamában székhellyel rendelkező
         társaság állandó telephelye által elszenvedett veszteségekkel szemben alkalmazott adójogi bánásmód”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Nemzetközi megállapodások – Az Európai Gazdasági Térséget létrehozó megállapodás – Letelepedés szabadsága – A Szerződés rendelkezései
            – Hatály
      (EK 43. cikk; EGT‑Megállapodás, 31. cikk)
      2.        Nemzetközi megállapodások – Az Európai Gazdasági Térséget létrehozó megállapodás – Letelepedés szabadsága – Adójogszabályok
            – Társasági adó
      (EGT‑Megállapodás, 31. cikk)
      1.        A Szerződésnek a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseivel ellentétes az, ha a származási tagállam megakadályozza
         az állampolgára vagy a joga szerint alapított társaság számára, hogy valamely más tagállamban letelepedjen, és korlátozásnak
         kell minősíteni minden olyan intézkedést, amely e szabadság gyakorlását tiltja, korlátozza vagy kevésbé vonzóvá teszi. Ezen
         elvek alkalmazandók akkor is, ha az egyik tagállamban letelepedett társaság egy másik tagállamban állandó telephely útján
         gyakorolja tevékenységét.

      (vö. 29–31. pont)
      2.        Az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 31. cikkével nem ellentétes az a nemzeti adózási rendszer, amely – miután
         e társaság jövedelemadójának a számítása céljából elfogadta az azon államtól eltérő államban található állandó telephely által
         elszenvedett veszteségek figyelembevételét, amelyben illetőséggel rendelkezik az a társaság, amelyhez e telephely tartozik –
         előírja az említett veszteségeknek az említett állandó telephely nyeresége elérésének az időpontjában történő beillesztését,
         ha az az állam, amelyben ugyanezen állandó telephely található, nem biztosít jogot a más államban illetőséggel rendelkező
         társasághoz tartozó állandó telephely által elszenvedett veszteségek elhatárolására, és amennyiben a két érintett állam között
         létrejött, kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény alapján az ilyen jogalany jövedelme adómentes abban az államban,
         amelyben illetőséggel rendelkezik az a társaság, amelyhez ez utóbbi tartozik.

      Az ilyen adózási rendszer valóban korlátozza az EGT‑Megállapodás 31. cikkében kimondott jogot, mivel a létesítő okirata szerint
         valamely tagállamban székhellyel rendelkező és egy másik tagállamban állandó telephelyet működtető társaság kedvezőtlenebb
         adózási helyzetben van, mintha állandó telephelye az első tagállamban lenne. Ugyanis, ha az első tagállam adóztatása keretében
         egy másik tagállamban található állandó telephely által elkönyvelt valamennyi veszteséget először levonják az azon társaság
         által elért nyereségből, amelyhez tartozik, és ezáltal az említett tagállam ugyanolyan adóelőnyt nyújt, mintha ezen állandó
         telephely a nemzeti területen lenne, azonban utóbb az általa elért nyereség okán beillesztik az említett állandó telephely
         veszteségeit azon társaság adóalapjába, amelyhez tartozik, a nemzeti adózási rendszer visszavonja az ezen adóelőnyből származó
         hasznot azáltal, hogy az illetőséggel rendelkező és egy másik tagállamban állandó telephelyet működtető társaságokat kedvezőtlenebb
         adójogi bánásmódban részesíti annál, mint amelyben a nemzeti területen található állandó telephelyeket működtető, illetőséggel
         rendelkező társaságok részesülnek. Ez az eltérő adójogi bánásmód az illetőséggel rendelkező társaságot vissza is tarthatja
         attól, hogy tevékenységét egy másik tagállamban lévő állandó telephely útján gyakorolja.

      Ilyen korlátozást azonban igazol az adózási rendszer koherenciája biztosításának a szükségessége. E tekintetben a veszteségeknek
         a szóban forgó adózási rendszer által előírt beillesztését nem lehet elválasztani azok korábbi figyelembevételétől. Egy más
         államban található olyan állandó telephelyet működtető társaság esetében, amelyre tekintettel az e társaság illetősége szerinti
         államnak nincs adóztatási joga, ez a beillesztés szimmetrikus logikát tükröz. Tehát közvetlen, személyes és anyagi kapcsolat
         létezik a szóban forgó adóztatási mechanizmus két eleme között, mivel az említett beillesztés a korábban megengedett elszámolás
         logikus kiegészítésének minősül. Ráadásul e korlátozás alkalmas az ilyen célkitűzés eléréséhez, mivel tökéletesen szimmetrikusan
         működik, hiszen csak az elszámolt veszteségeket illesztik be. Továbbá az említett korlátozás teljesen arányos a kitűzött céllal,
         annál is inkább, mivel a veszteségeket csak az elért nyereség összegéig illesztik be.

      Ezt a megállapítást nem kérdőjelezhetik meg az említett adózási rendszer és azon állam adójogszabályának összetett hatásai,
         amelyben az állandó telephely található. A közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában
         a tagállamok továbbra is jogosultak meghatározni a jövedelmek és a vagyon adózási követelményeit a kettős adóztatás – adott
         esetben egyezmény révén történő – elkerülése érdekében. Ez a joghatóság azt is magában foglalja, hogy a tagállam nem köteles
         figyelembe venni az adójogszabálya alkalmazása céljából a területén székhellyel rendelkező vállalkozáshoz tartozó, másik tagállam
         területén található állandó telephelyre alkalmazandó, ez utóbbi tagállam különleges szabályozásából adódó esetlegesen hátrányos
         következményeket. Még ha az azon társaság székhelye szerinti állam, amelyhez az érintett állandó telephely tartozik, és az
         e telephely szerinti állam adóztatásának az összetett hatása a letelepedés szabadságának korlátozásához is vezethet, az ilyen
         korlátozás kizárólag a második államnak róható fel, mivel az említett korlátozás nem a szóban forgó adózási rendszerből, hanem
         az adóztatási joghatóságnak a két érintett állam között a kettős adóztatás elkerülésére létrejött egyezményben megállapított
         megosztásából adódik.

      Azt a megállapítást, miszerint az említett adórendszerből adódó korlátozást igazolja annak szüksége, hogy biztosítsák e rendszer
         koherenciáját, nem kérdőjelezheti meg azon tény sem, hogy az a társaság, amelytől az érintett állandó telephely függ, ez utóbbit
         megszüntette, és hogy az említett állandó telephely által elért nyereség és elszenvedett veszteség a fennállásának egész ideje
         tekintetében negatív egyenleggel zárult. Ugyanis az állandó telephely veszteségének beillesztése azon társaság eredménykimutatásába,
         amelyhez tartozik, e veszteség korábbi figyelembevételétől elválaszthatatlan, és annak logikus kiegészítése.

      (vö. 34–39., 42–46., 48–49., 51–55. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2008. október 23.(*)

      „Letelepedés szabadsága – Az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás – Adójogszabályok – Az EGT valamely tagállamában található és a létesítő okirat szerint az Európai Unió valamely tagállamában székhellyel rendelkező
         társaság állandó telephelye által elszenvedett veszteségekkel szemben alkalmazott adójogi bánásmód”

      A C‑157/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország)
         a Bírósághoz 2007. március 21‑én érkezett, 2006. november 29‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Finanzamt für Körperschaften III in Berlin
      és
      a Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, R. Silva de Lapuerta (előadó), Juhász E., G. Arestis és J. Malenovský bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. július 10‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Finanzamt für Körperschaften III in Berlin képviseletében J.‑P. Panthen és P. Lamprecht, meghatalmazotti minőségben,
      –        a Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH képviseletében J. Schönfeld Rechtsanwalt,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében A. Hubert, meghatalmazotti minőségben,
      –        a holland kormány képviseletében C. Wissels és C. ten Dam, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében Z. Bryanston‑Cross, meghatalmazotti minőségben, segítője: R. Hill barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és W. Mölls, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május 2‑i megállapodás (HL 1994., L. 1.,
         3. o.; a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 31. cikkének az értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet a Finanzamt für Körperschaften III in Berlin (a továbbiakban: Finanzamt) és a Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt
         GmbH (a továbbiakban: KR Wannsee) között a KR Wannseehez tartozó ausztriai állandó telephely által elszenvedett veszteségekkel
         szemben Németországban alkalmazott adójogi bánásmód tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A nemzetközi jog
      3        Az EGT‑Megállapodás 6. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A joggyakorlat jövőbeni fejleményeinek sérelme nélkül e megállapodás rendelkezéseit, amennyiben a lényeget illetően megegyeznek
         az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés, valamint az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés megfelelő
         szabályaival, továbbá az említett két szerződés alapján elfogadott jogi aktusokkal, végrehajtásuk és alkalmazásuk során az
         Európai Közösségek Bírósága által az e megállapodás aláírásának időpontja előtt hozott vonatkozó határozatoknak megfelelően
         kell értelmezni.”

      4        Az EGT‑Megállapodás 31. cikke a következőkképpen szól:

      „(1)      E megállapodás rendelkezéseinek keretében tilos az [Európai Közösség tagállamai] és az [Európai Szabadkereskedelmi Társulás
         (EFTA) államai] állampolgárainak egy másik tagállam területén történő szabad letelepedésére vonatkozó minden korlátozás. Ezt
         a rendelkezést kell alkalmazni képviseletnek, fióktelepnek, leányvállalatnak [az Európai Közösség tagállama] vagy EFTA‑állam
         valamely EK‑tagállamban vagy EFTA‑államban letelepedett állampolgára által történő alapítása esetében.

      A szabad letelepedés magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására,
         vállalkozások, így különösen a 34. cikk második bekezdése szerinti társaságok alapítására és irányítására, a letelepedés országának
         joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek szerint, figyelemmel a 4. fejezet rendelkezéseire is.

      […]”
      5        Az EGT‑Megállapodás 34. cikkének második bekezdése előírja:

      „»Társaság« a polgári vagy kereskedelmi jog alapján létrejött társaság, beleértve a szövetkezeteket és a közjog vagy a magánjog
         hatálya alá tartozó más jogi személyeket, kivéve a non‑profit szervezeteket.”

      6        Az 1992. július 8‑i egyezménnyel (BGBl. 1994. II., 123. o.) módosított, a Németországi Szövetségi Köztársaság és az Osztrák
         Köztársaság között a jövedelem‑ és a vagyonadók, valamint az iparűzési és az ingatlanadók területén a kettős adóztatás elkerüléséről
         1954. október 4‑én kötött egyezmény (BGBl. 1995. II., 749. o.; a továbbiakban: német‑osztrák egyezmény) 4. §‑a a következőket
         írja elő:

      „(1)      Amennyiben valamely szerződő államban lakóhellyel rendelkező személy vállalkozóként vagy társvállalkozóként olyan ipari, illetve
         kereskedelmi vállalkozásból szerez jövedelmet, amelynek tevékenysége a másik szerződő állam területére terjed ki, e másik
         állam csak olyan mértékben jogosult e jövedelmek adóztatására, amilyen mértékben azok a területén lévő állandó telephelyről
         származnak.

      (2)      E tekintetben azon jövedelmek tudhatók be az állandó telephelynek, amelyeket az utóbbi akkor ért volna el, ha önálló vállalkozásként
         azonos vagy hasonló feltételek mellett azonos vagy hasonló tevékenységet azon vállalkozástól függetlenül bonyolított volna,
         amelynek az állandó telephelyét alkotja.

      (3)      A jelen [e]gyezmény értelmében az »állandó telephely« kifejezés az ipari vagy kereskedelmi vállalkozás olyan állandó üzleti
         létesítményét jelenti, amelyen e vállalkozás tevékenységét teljes egészében vagy részben folytatja.

      […]”
      7        A német‑osztrák egyezmény 15. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A lakóhely szerinti államnak kizárt az adóztatási joga, ha azt a korábbi cikkekben a másik szerződő államra ruházták.
      […]
      (3)      Az (1) bekezdés nem zárja ki, hogy a lakóhely szerinti állam a joghatósága alá tartozó jövedelmet és vagyontárgyakat az adóalany
         összjövedelmének vagy teljes vagyonának megfelelő adókulccsal adóztassa.”

      8        A Németországi Szövetségi Köztársaság és az Osztrák Köztársaság között a jövedelem‑ és a vagyonadók, valamint az iparűzési
         és az ingatlanadók területén a kettős adóztatás elkerüléséről 1954. október 4‑én kötött egyezmény 2000. augusztus 24‑i jegyzőkönyve
         (BGBl. 2002. II., 734. o.) 12. cikkének b) pontja megállapítja, hogy az 1998. pénzügyi évtől kezdve felmerült veszteségeket
         viszonossági alapon figyelembe kell venni abban az államban, amelyben az érintett állandó telephely található. E rendelkezés
         a következőképpen szól:

      „Amennyiben a Németországban lakóhellyel rendelkező személyek az 1990. pénzügyi évtől (1989/1990) kezdve az Ausztriában található
         telephelyeken veszteséget szenvednek, az 1997. pénzügyi évig (1996/1997) ‑ azzal bezárólag – keletkezett veszteséget a jövedelemadóról
         szóló német törvény (Einkommensteuergesetz, BGBl. 1988. I., 1093. o.; a továbbiakban: EstG) 2a. §‑a (3) bekezdése rendelkezéseinek
         megfelelően figyelembe veszik. Az 1994. adóévtől kezdve az [EstG] 2a. §‑a (3) bekezdésének harmadik mondatával összhangban
         az eredetileg elszámolt összegek figyelembevétele nem alkalmazható. Amennyiben e rendelkezésekkel összhangban Németországban
         nem lehetséges adómegállapítás az adóztatás jogerős jellege és azon tény miatt, hogy az adómegállapításra meghatározott határidő
         lejárta következtében az eljárás újraindítására nincs lehetőség, az összegek veszteségelszámolás formájában Ausztriában vehetők
         figyelembe. Az 1998. pénzügyi évtől (1997/1998) kezdve a felmerült veszteséget abban az államban kell viszonosság elve alapján
         figyelembe venni, amelyben a telephely található. A fenti szabályok csak annyiban alkalmazandók, amennyiben nem vezetnek a
         veszteségek kétszeres figyelembevételéhez.”

       A német jog
      9        A német gazdaság külföldi beruházásaival kapcsolatos adóintézkedésekről szóló 1969. augusztus 18‑i törvény (Gesetz über steuerliche
         Maßnahmen bei Auslandsinvestitionen der deutschen Wirtschaft, Auslandsinvestitionsgesetz, BGBl. 1969. I., 1211. o.; a továbbiakban:
         AIG) alapügy tényállásának időpontjában hatályos 2. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen szól:

      „Amennyiben a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény alapján valamely korlátlanul adóköteles adóalanyt külföldön található
         ipari vagy kereskedelmi telephelyről származó bevételei után jövedelemadó‑mentességben kell részesíteni, az adóalany kérelmére
         az eredménykimutatásban el kell számolni azt a veszteséget, amely e jövedelmekkel kapcsolatban a nemzeti adójogi rendelkezések
         alapján felmerült, feltéve hogy e veszteséget az adóalany beszámíthatná vagy elszámolhatná, ha az ipari vagy kereskedelmi
         tevékenységből származó jövedelem nem lenne jövedelemadó‑mentes, és amennyiben a veszteség meghaladja az említett egyezmény
         szerint mentesnek minősülő és az ipari vagy kereskedelmi tevékenységből származó, ugyanezen külföldi államban található többi
         telephely által elért pozitív jövedelmet. Amennyiben ez nem vezet a veszteség beszámításához, annak elszámolása az [EstG]
         10d. §‑ában meghatározott feltételek mellett megengedett. Az első és második mondatnak megfelelően elszámolt összeget az eredménykimutatás
         során az érintett adózási időszak tekintetében ismét figyelembe kell venni, ha a következő adózási időszakok valamelyikében
         az e külföldön található telephelyek ipari vagy kereskedelmi tevékenységéből származó, a szóban forgó egyezménynek megfelelően
         adómentes jövedelem összességében pozitív eredményre vezet. A harmadik mondat nem alkalmazandó, ha az adóalany bizonyítja,
         hogy a külföldön rá alkalmazandó rendelkezések alapján a veszteségek elszámolását csak abban az évben kérheti, amelyben a
         veszteségek felmerültek.

      10      1990. évtől kezdve az elszámolási jogra vonatkozó szabályokat az [EstG] 2a. §‑ának (3) bekezdése tartalmazza.

       Az osztrák jog
      11      1988‑ig az osztrák adójog nem ismerte el a korlátozott adókötelezettséggel rendelkező társaságok, vagyis az Osztrák Köztársaságtól
         eltérő állam területén található társaságokhoz tartozó állandó telephelyek veszteségelhatárolását. Az ezen állandó telephelyeknél
         felmerült veszteségek elszámolását csak 1989‑től vezették be Ausztriában, mégpedig az 1988. december 31. előtt és az azt megelőző
         hét év folyamán felmerült veszteségek tekintetében is.

      12      Az Osztrák Köztársaság területén található és más állam területén letelepedett társaságokhoz, vagyis korlátozottan adóköteles
         adóalanyokhoz tartozó állandó telephelyeknél felmerült veszteségek esetében ilyen veszteségelhatárolást csak akkor ismertek
         el, ha az érintett vállalkozásnak összességében, vagyis világszintű jövedelme tekintetében nem keletkezett nyeresége. Az Ausztria
         területén található állandó telephely által elszenvedett veszteséget tehát csak annyiban lehetett figyelembe venni, amennyiben
         az meghaladta a korlátozott adókötelezettségen kívül elért nyereség alá tartozó jövedelmet. Továbbá ilyen elszámolásra csak
         akkor volt lehetőség, ha a veszteséget rendes könyvvitel alapján állapították meg, és az adózás keretében még nem vették figyelembe
         a korábbi adóévekben.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      A KR Wannsee, a felülvizsgálati eljárásban ellenérdekű fél olyan németországi illetőségű korlátolt felelősségű társaság, amely
         1982‑től 1994‑ig állandó telephelyet tartott fenn Ausztriában. E telephely tekintetében 1990 végéig összesen 2 467 407 DEM
         összegű veszteséget szenvedett, amelyből az említett évben az összeg 36 295 DEM volt.

      14      A KB Wannsee kérelmére e veszteségeket e társaság adóalapjának a számításánál, vagyis az ez utóbbi által az 1982‑1990. éveknek
         megfelelő adózási időszakok folyamán Németországban elért nyereségek tekintetében figyelembe vette a Finanzamt, amely ugyanezen
         felülvizsgálati eljárás alperese.

      15      1991 és 1994 között a KR Wannsee az Ausztriában található állandó telephelyén 1 191 672 DEM összegű nyereséget ért el, amelyből
         746 828 DEM összegűt az alapügyben szóban forgó 1994. év során. Ugyanezen évben a KR Wannsee megszüntette az említett állandó
         telephelyet.

      16      A hatályos német adójog rendelkezései alapján a Finanzamt az 1991 és 1994 közötti éveknek megfelelő időszak alatt az ausztriai
         állandó telephely által elért nyereséget hozzáadta a KR Wannsee által Németországban szerzett összjövedelemhez. A Finanzamt
         így utólagosan adót állapított meg azon összegek után, amelyeket korábban a belföldi adóztatás során az osztrák állandó telephelyről
         származó veszteség címén számoltak el. Az alapügyben szóban forgó adózási időszakban, vagyis 1994‑ben a KR Wannsee adóköteles
         jövedelmét következésképpen megnövelték az említett állandó telephely által ebben az évben elért nyereséggel, vagyis 746 828 DEM összeggel.

      17      Ausztriában a KR Wannseere társasági adót vetettek ki az 1992. és 1993. pénzügyi években, amelyek folyamán az állandó telephelye
         nyereséget ért el. Ennek során az e társaság által az említett állandó telephelyén korábban elszenvedett veszteségeket nem
         vették figyelembe. Tekintettel arra, hogy az Osztrák Köztársaság csak másodlagosan ‑ vagyis ha a veszteségek figyelembevétele
         nem volt lehetséges abban az államban, amelyben azon társaság rendelkezett illetőséggel, amelyhez az állandó telephely tartozott ‑
         tette lehetővé a veszteségek elszámolását, és mivel a KR Wannsee 1982 és 1990 között Németországban nyereséget ért el, Ausztriában
         elutasították a veszteségei beszámítását az 1992. és 1993. évek tekintetében.

      18      1994‑ben a KR Wannsee állandó telephelyének az osztrák adórendelkezésekkel összhangban az ez év során elért nyereségét adóztatni
         kellett volna. Mindazonáltal Ausztriában az említett évre ‑ az 1992. és 1993. évekkel ellentétben ‑ nem állapítottak meg társasági
         adót.

      19      A Finanzamtnak azon határozatát követően, amelyben a KR Wannsee Németországban szerzett összjövedelmének számítása során figyelembe
         vette az ez utóbbi Ausztriában található állandó telephelye által elért nyereséget is, e társaság keresetet nyújtott be az
         1992 és 1994 közötti időszakra vonatkozó adómegállapítás ellen, kérve a Németországban megállapított adóalapba beillesztett
         összegek levonását. A KR Wannsee a keresetét azzal indokolta, hogy a veszteségelhatárolás ausztriai hétéves korlátozása miatt
         az említett összegeknek az AIG rendelkezései alapján történő beillesztése jogellenes.

      20      A Finanzgericht Berlin elutasította a KR Wannseenek az 1992. és 1993. évekre vonatkozó adómegállapítás ellen benyújtott keresetét.
         Ezzel szemben ez a bíróság helyt adott az 1994. évre vonatkozó adómegállapítás ellen benyújtott keresetnek.

      21      Bundesfinanzhof, amelynek eljárását a Finanzamt kezdeményezte, az 1994. pénzügyi év tekintetében megvalósított beillesztés
         tárgyában végső fokon eljáró bíróság, kétségét fejezte ki a nemzeti szabályozás közösségi joggal való összeegyeztethetetlenségét
         illetően.

      22      Ilyen körülmények között a Bundesfinanzhof úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Ellentétes‑e az [EGT‑Megállapodás] 31. cikkével az a tagállami szabályozás, amely szerint az egyik tagállamban székhellyel
         rendelkező, és ott teljes körű adókötelezettséggel rendelkező adóalany a vonatkozó kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény
         szerint jövedelemadó‑mentes veszteségeit, amelyek más tagállamban található telephelyéről származnak, meghatározott feltételek
         mellett az eredménykimutatás során elszámolhatja,

      –        azonban e szabályozás szerint a levont összeg a vonatkozó adózási időszakban az eredmény kimutatása során újból hozzászámítandó,
         ha a rákövetkező adózási időszakban a másik tagállamban található telephelyeken végzett vállalkozási tevékenységéből származó
         és a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény alapján mentes jövedelmek végösszege pozitív,

      –        az utóbbiak viszont nem érvényesek, ha az adóalany bizonyítja, hogy a másik tagállam rá vonatkozó szabályai szerint a veszteségelszámolás
         a veszteség keletkezésének évén kívül más években »általában« nem kérelmezhető, amiről nincs szó abban az esetben, ha a veszteségelszámolás
         a másik tagállamban annak joga szerint általában biztosított, de arra az adóalany sajátos helyzete miatt nem került sor?

      2)      Ha az előző kérdésre adott válasz igenlő: kihat‑e az illetőség szerinti államra, ha a (forrásállamtól eltérő) másik tagállamban
         a veszteségelszámolási korlátozások az [EGT‑Megállapodás] 31. cikkébe ütköznek, mivel e szabályok a korlátozott adókötelezettséggel
         rendelkező jogalanyt hátrányosan kezelik a teljes körű adókötelezettséggel rendelkező jogalannyal szemben?

      3)      Ha az előző kérdésre adott válasz is igenlő: le kell‑e mondania az illetőség szerinti államnak a külföldi telephelyről származó
         veszteségek utólagos megadóztatásáról, ha ezeket egyébiránt a másik tagállamban nem lehet elszámolni, mivel a másik tagállamban
         található telephelyek már megszűntek?

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az EGT‑Megállapodás 31. cikkének alkalmazhatósága
      23      Előzetesen meg kell jegyezni, hogy az 1994. január 1‑je és december 31‑e közötti időszakra az EGT‑Megállapodásnak a letelepedés
         szabadságára vonatkozó megállapításai alkalmazandók a Németországi Szövetségi Köztársaság és az Osztrák Köztársaság közötti
         viszonyokra, mivel ez utóbbi 1995. január 1‑jén csatlakozott az Európai Unióhoz.

      24      Az említett megállapítások hatályával kapcsolatban a Bíróság már korábban úgy határozott, hogy az EGT‑Megállapodás 31. cikkében
         foglalt, a letelepedés szabadságának korlátozását tiltó szabályok megegyeznek a Szerződés 52. cikkének rendelkezéseivel (lásd
         a C‑471/04. sz. Keller Holding ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2107. o.] 49. pontját). A Bíróság meghatározta
         továbbá azt, hogy a figyelembe vett területen az EGT‑Megállapodás és az EK‑Szerződés szabályait egységesen kell értelmezni
         (lásd a C‑452/01. sz., Ospelt és Schlössle Weissenberg ügyben 2003. szeptember 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑9743. o.]
         29. pontját és a C‑286/02. sz., Bellio F.lli ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3465. o.] 34. pontját).

      25      Az EGT‑Megállapodás 31. cikkének az alapügy tényállására történő alkalmazhatóságával kapcsolatban a német kormány azzal érvel,
         hogy tekintettel arra, hogy a veszteségelszámolással érintett valamennyi év, vagyis az 1982‑1990. évek során az EGT‑Megállapodás
         nem volt még hatályban, az alapügyben szóban forgó adóztatási mechanizmust nem lehet az említett cikkre tekintettel értékelni,
         mivel az alkalmazandó jogszabály meghatározásának mérvadó időpontja megegyezik a veszteségek kezdeti elszámolásának az időpontjával.

      26      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az így hangsúlyozott ténybeli körülmény ellenére nem a veszteségelszámolás, hanem az
         adózási szempontból megvalósított beillesztés minősül a Bíróság által értékelendő elemnek, és hogy ez a beillesztés 1994‑ben
         történt. Márpedig, mivel az EGT‑Megállapodás 1994. január 1‑jén lépett hatályba, az alapügyben szóban forgó adóztatási mechanizmus
         vizsgálható e megállapodás 31. cikkére tekintettel.

       Az EGT‑Megállapodás 31. cikkében említett jog korlátozásának fennállásáról
      27      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett, együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt
         kívánja megtudni, hogy az EGT‑Megállapodás 31. cikkével ellentétes‑e az a nemzeti adózási rendszer, amely – miután e társaság
         jövedelemadójának a számítása céljából elfogadta az azon államtól eltérő államban található állandó telephely által elszenvedett
         veszteségek figyelembevételét, amelyben illetőséggel rendelkezik az a társaság, amelyhez e telephely tartozik – előírja az
         említett veszteségeknek az említett állandó telephely nyeresége elérésének az időpontjában történő beillesztését, ha az az
         állam, amelyben ugyanezen állandó telephely található, nem biztosít jogot a más államban illetőséggel rendelkező társasághoz
         tartozó állandó telephely által elszenvedett veszteségek elhatárolására, és amennyiben a két érintett állam között létrejött
         kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény alapján az ilyen jogalany jövedelme adómentes abban az államban, amelyben illetőséggel
         rendelkezik az a társaság, amelyhez ez utóbbi tartozik.

      28      Emlékeztetni kell arra, hogy a letelepedés szabadsága magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott
         olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye a
         Közösség területén van, jogosultak tevékenységüket más tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni
         (lásd a C‑307/97. sz. Saint‑Gobain ZN ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6161. o.] 35. pontját, a
         C‑141/99. sz. AMID‑ügyben 2000. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑11619. o.] 20. pontját és a fent hivatkozott Keller
         Holding ügyben hozott ítélet 29. ponját).

      29      A Bíróság hangsúlyozta továbbá, hogy még akkor is, ha a Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek szövege
         szerint azok célja a nemzeti elbánásnak a fogadó tagállamban történő biztosítása, azok egyaránt kizárják, hogy a származási
         tagállam megakadályozza az állampolgára vagy a joga szerint alapított társaság számára, hogy valamely másik tagállamban letelepedjen
         (lásd különösen a C‑264/96. sz. ICI‑ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑4695. o.] 21. pontját, valamint
         a C‑298/05. sz. Columbus Container Services ügyben 2007. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑10451. o.] 33. pontját).

      30      Ezenkívül állandó ítélkezési gyakorlat az, hogy ilyen korlátozásnak kell minősíteni minden olyan intézkedést, amely e szabadság
         gyakorlását tiltja, korlátozza vagy kevésbé vonzóvá teszi (lásd a C‑55/94. sz. Gebhard‑ügyben 1995. november 30‑án hozott
         ítélet [EBHT 1995., I‑4165. o.] 37. pontját és a C‑442/02. sz. CaixaBank France ügyben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑8961. o.] 11. pontját).

      31      Ezen elvek alkalmazandók akkor is, ha az egyik tagállamban letelepedett társaság egy másik tagállamban állandó telephely útján
         gyakorolja tevékenységét (lásd a C‑414/06. sz. Lidl Belgium ügyben 2008. május 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették
         közzé] 20. pontját).

      32      A német adózási rendszernek a közösségi jog tekintetében fennálló hatásaival kapcsolatban a fent hivatkozott Lidl Belgium
         ügyben hozott ítélet 23. pontjából kitűnik, hogy adóelőnyt jelent az olyan rendelkezés, amely az azon társaság nyereségének
         megállapításakor és adóköteles jövedelmének kiszámításakor, amelyhez az állandó telephely tartozik, lehetővé teszi az utóbbi
         veszteségének elszámolását. Az ilyen előnynek a társaság illetősége szerinti tagállamtól eltérő tagállamban található állandó
         telephely szerint történő nyújtását vagy elutasítását ezért olyan elemnek kell tekinteni, amely befolyásolhatja a letelepedés
         szabadságát.

      33      A fent hivatkozott Lidl Belgium ügyben hozott ítélet tárgyát képező szabályozástól eltérően az alapügyben szóban forgó német
         adózási rendszer kétségtelenül előírja azon németországi illetőségű társaság tekintetében, amelyhez az Ausztriában található
         állandó telephely tartozik, hogy figyelembe vegyék eredménykimutatásában az említett telephely által elszenvedett veszteségeket.

      34      Ugyanis, amint az a jelen ítélet 14. pontjában említésre került, a németországi adóztatás keretében először levonták az ausztriai
         állandó telephely által elkönyvelt valamennyi veszteséget az azon társaság által elért nyereségből, amelyhez a telephely tartozik.

      35      Így a Németországi Szövetségi Köztársaság ugyanolyan adóelőnyt nyújtott azon illetőséggel rendelkező társaságnak, amelyhez
         az Ausztriában található állandó telephely tartozik, mintha ezen állandó telephely Németországban lett volna.

      36      Azonban azzal, hogy utóbb az általa elért nyereség okán beillesztették az említett állandó telephely veszteségeit azon társaság
         adóalapjába, amelyhez tartozik, a német adózási rendszer visszavonta az ezen adóelőnyből származó hasznot.

      37      Bár e beillesztést csak az ugyanezen állandó telephely által elért nyereségek összegéig tették meg, az nem befolyásolja azt,
         hogy ezen intézkedéssel a német jogszabály az illetőséggel rendelkező és Ausztriában állandó telephelyet működtető társaságokat
         kedvezőtlenebb adójogi bánásmódban részesítette annál, mint amelyben a Németországban található állandó telephelyeket működtető,
         illetőséggel rendelkező társaságok részesülnek.

      38      Ilyen körülmények között a létesítő okirata szerint Németországban székhellyel rendelkező és Ausztriában állandó telephelyet
         működtető társaság kedvezőtlenebb adózási helyzetben van, mintha állandó telephelye Németországban lenne. Ez az eltérő adójogi
         bánásmód a német társaságot vissza is tarthatja attól, hogy tevékenységét Ausztriában lévő állandó telephely útján gyakorolja
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Lidl Belgium ügyben hozott ítélet 25. pontját).

      39      Meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó adózási rendszer az EGT‑Megállapodás 31. cikkében kimondott jog korlátozását
         valósítja meg.

       Az igazolás fennállásáról
      40      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a letelepedés szabadságának korlátozása csak akkor fogadható el, ha azt
         nyomós közérdek igazolja. Azonban ebben az esetben is elengedhetetlen, hogy az alkalmas legyen az elérni kívánt cél megvalósítására,
         és ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (lásd a fent hivatkozott Lidl Belgium ügyben hozott ítélet 27. pontját
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      41      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza azt a tényt, hogy az ausztriai állandó telephely által szerzett
         jövedelmek a német‑osztrák egyezmény rendelkezései alapján nem Németországban ‑ vagyis annak a társaságnak az illetősége szerinti
         tagállamban, amelyhez a telephely tartozik ‑, hanem Ausztriában adóztatandók.

      42      E ponttal kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a veszteségeknek az alapügyben szóban forgó német adózási rendszer által előírt
         beillesztését nem lehet elválasztani azok korábbi figyelembevételétől. Ugyanis a más államban található olyan állandó telephelyet
         működtető társaság esetében, amelyre tekintettel az e társaság illetősége szerinti államnak nincs adóztatási joga, ez a beillesztés
         szimmetrikus logikát tükröz, amint a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi. Tehát közvetlen, személyes és anyagi kapcsolat
         létezett az alapügyben szóban forgó adóztatási mechanizmus két eleme között, mivel az említett beillesztés a korábban megengedett
         elszámolás logikus kiegészítésének minősül.

      43      Meg kell állapítani, hogy az így előírt beillesztésből adódó korlátozást igazolja a német adózási rendszer koherenciája biztosításának
         a szükségessége.

      44      E tekintetben hozzá kell tenni, hogy e korlátozás alkalmas az ilyen célkitűzés eléréséhez, mivel tökéletesen szimmetrikusan
         működik, hiszen csak az elszámolt veszteségeket illesztik be.

      45      Továbbá az említett korlátozás teljesen arányos a kitűzött céllal, annál is inkább, mivel a veszteségeket csak az elért nyereség
         összegéig illesztik be.

      46      Ezt a megállapítást nem kérdőjelezik meg az alapügyben szóban forgó német adózási rendszer és osztrák adójogszabály azon összetett
         hatásai, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság első és második kérdésének a keretében fontosnak tart.

      47      A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben leszögezi, hogy a német adójogszabály nem írt elő az alapügy tárgyát képezőhöz
         hasonló beillesztést, ha az adóalany bizonyította, hogy az illetősége szerinti államtól eltérő államban rá alkalmazandó rendelkezések
         általában nem teszik lehetővé, hogy veszteségelszámolásban részesüljön az azon évektől eltérő évek során, amelyekben a veszteségek
         felmerültek; nem ez volt a helyzet akkor, ha az utóbbi állam elvileg biztosította ezt a veszteségelszámolási lehetőséget,
         de az nem volt alkalmazható abban a konkrét helyzetben, amelyben az említett adóalany található. Márpedig az alapügyben a
         KR Wannsee számára lehetetlen volt az osztrák adóhatóságokkal elszámoltatni az 1982 és 1990 között elszenvedett veszteségeket.

      48      E ponton emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására
         irányuló intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak meghatározni a jövedelmek és a vagyon adózási követelményeit
         a kettős adóztatás ‑ adott esetben egyezmény révén történő ‑ elkerülése érdekében (lásd a C‑290/04. sz. FKP Scorpio Konzertproduktionen
         ügyben 2006. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9461. o.] 54. pontját, a C‑374/04. sz. Test Claimants in the Thin Cap
         Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11673. o.] 52. pontját és a C‑231/05. sz. Oy AA
         ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6373. o.] 52. pontját).

      49      Ez a joghatóság azt is magában foglalja, hogy a tagállam nem köteles figyelembe venni az adójogszabálya alkalmazása céljából
         a területén székhellyel rendelkező vállalkozáshoz tartozó, másik tagállam területén található állandó telephelyre alkalmazandó,
         ez utóbbi tagállam különleges szabályozásából adódó esetlegesen hátrányos következményeket (lásd ebben az értelemben a fent
         hivatkozott Columbus Container Services ügyben hozott ítélet 51. pontját és a C‑293/06. sz. Deutsche Shell ügyben 2008. február
         28‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 42. pontját).

      50      A Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a letelepedés szabadsága nem értelmezhető akképpen, hogy a tagállam köteles az adójogi
         szabályait valamely másik tagállam szabályai függvényében meghatározni az olyan adóztatás minden helyzetben történő biztosítása
         végett, amely a nemzeti adójogi szabályozásokból származó valamennyi különbséget megszünteti, mivel a vállalkozásnak a kereskedelmi
         struktúrák külföldön történő létrehozásával kapcsolatos döntései – az esettől függően – lehetnek kedvezőbbek vagy kedvezőtlenebbek
         a számára (lásd a fent hivatkozott Deutsche Shell ügyben hozott ítélet 43. pontját).

      51      Még ha feltételezzük is, hogy az azon társaság székhelye szerinti állam, amelyhez az érintett állandó telephely tartozik,
         és az e telephely szerinti állam adóztatásának az összetett hatása a letelepedés szabadságának korlátozásához is vezethet,
         az ilyen korlátozás kizárólag a második államnak róható fel.

      52      Ilyen esetben az említett korlátozás nem az alapügyben szóban forgó adózási rendszerből, hanem az adóztatási joghatóságnak
         a német‑osztrák egyezményben megállapított megosztásából adódik.

      53      Azt a megállapítást, miszerint az említett adórendszerből adódó korlátozást igazolja annak szüksége, hogy biztosítsák e rendszer
         koherenciáját, nem kérdőjelezheti meg a kérdést előterjesztő bíróság által harmadik kérdésében fontosnak tartott azon tény
         sem, hogy az a társaság, amelytől az érintett állandó telephely függ, ez utóbbit megszüntette, és hogy az említett állandó
         telephely által elért nyereség és elszenvedett veszteség a fennállásának egész ideje tekintetében negatív egyenleggel zárult.

      54      Ugyanis, amint arra a jelen ítélet 43. pontjában emlékeztet, az állandó telephely veszteségének beillesztése azon társaság
         eredménykimutatásába, amelyhez tartozik, e veszteség korábbi figyelembevételétől elválaszthatatlan, és annak logikus kiegészítése.

      55      A fenti megállapítások összességéből következik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre azt a választ
         kell adni, hogy az EGT‑Megállapodás 31. cikkével nem ellentétes az a nemzeti adózási rendszer, amely – miután a társaság jövedelemadójának
         kiszámítása céljából elfogadta az azon államtól eltérő államban található állandó telephely által elszenvedett veszteségek
         figyelembevételét, amelyben illetőséggel rendelkezik az a társaság, amelyhez e telephely tartozik – előírja az említett veszteségeknek
         az említett állandó telephely nyeresége elérésének az időpontjában történő beillesztését, ha az az állam, amelyben ugyanezen
         állandó telephely található, nem biztosít jogot a más államban illetőséggel rendelkező társasághoz tartozó állandó telephely
         által elszenvedett veszteségek elhatárolására, és ha a két érintett állam között létrejött, kettős adóztatás elkerüléséről
         szóló egyezmény alapján az ilyen jogalany jövedelme adómentes abban az államban, amelyben illetőséggel rendelkezik az a társaság,
         amelyhez ez utóbbi tartozik.

       A költségekről
      56      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 31. cikkével nem ellentétes az a nemzeti adózási rendszer, amely – miután
            a társaság jövedelemadójának kiszámítása céljából elfogadta az azon államtól eltérő államban található állandó telephely által
            elszenvedett veszteségek figyelembevételét, amelyben illetőséggel rendelkezik az a társaság, amelyhez e telephely tartozik –
            előírja az említett veszteségeknek az említett állandó telephely nyeresége elérésének az időpontjában történő beillesztését,
            ha az az állam, amelyben ugyanezen állandó telephely található, nem biztosít jogot a más államban illetőséggel rendelkező
            társasághoz tartozó állandó telephely által elszenvedett veszteségek elhatárolására, és ha a két érintett állam között létrejött,
            kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény alapján az ilyen jogalany jövedelme adómentes abban az államban, amelyben illetőséggel
            rendelkezik az a társaság, amelyhez ez utóbbi tartozik.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.