title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2009. január 22-i ítélete. # Commercy AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Törlési eljárás - easyHotel közösségi szóvédjegy - EASYHOTEL korábbi nemzeti szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Az áruk és szolgáltatások hasonlóságának a hiánya - A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja, valamint 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja - Költségmentesség - Gazdasági társaság csődbiztosa által benyújtott kérelem - Az eljárási szabályzat 94. cikkének 2. §-a. # T-316/07. sz. ügy

text:
      T‑316/07. sz. ügy
      Commercy AG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Törlési eljárás – Az easyHotel közösségi szóvédjegy – Az EASYHOTEL korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Az áruk és szolgáltatások hasonlóságának a hiánya – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja, valamint 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja – Költségmentesség – Gazdasági társaság felszámolóbiztosa által benyújtott kérelem – Az eljárási szabályzat 94. cikkének 2. §‑a”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Közösségi védjegy – A védjegyoltalomról való lemondás, a védjegyoltalom megszűnése és a védjegy törlése – Viszonylagos törlési
            okok
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.      Közösségi védjegy – A védjegyoltalomról való lemondás, a védjegyoltalom megszűnése és a védjegy törlése – A törlési kérelem
            benyújtására jogosult személyek
      (40/94 tanácsi rendelet, 42. cikk, (1) bekezdés, 52. cikk, (1) bekezdés, 55. cikk, (1) bekezdés, b) pont és 64. cikk, (4) bekezdés)
      3.      Eljárás – Költségmentesség iránti kérelem – Az elrendelés feltételei
      (Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 94. cikk, 2. §)
      4.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – Az
            érintett termékek vagy szolgáltatások hasonlósága
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      1.      A nagyközönség számára nem áll fenn a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében
         vett összetévesztés veszélye az easyHotel szómegjelölés – amelynek a közösségi védjegyként való lajstromozását a következő,
         a Nizzai Megállapodás szerinti 39., illetve 42. osztályba tartozó szolgáltatásokkal kapcsolatban kérelmezték: „Információs
         szolgáltatás valamennyi közlekedési szolgáltatásra vonatkozóan, beleértve egy számítógépes adatbázisról vagy az internetről
         online nyújtott információs szolgáltatásokat; az internetes világhálón (World Wide Web) található utazások lefoglalásával
         és megrendelésével kapcsolatos szolgáltatások” és „Számítógépes szállodaszoba foglalással kapcsolatos szolgáltatások”, valamint
         a 9., 16., 25., 32., 33., 35., 36. és 41. osztályba tartozó árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban kérelmezték – és az
         EASYHOTEL szóvédjegy között, amelyet korábban Németországban lajstromoztak a következő, az említett megállapodás 9., illetve
         a 42. osztályba tartozó árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban: „Számítógépes szoftver valamennyi internetes platformtól
         független online üzletek és internetes szerzői rendszerek létrehozása céljából, alapvetően szállodaszobák lefoglalására, megrendelésére
         és kifizetésére” és „Számítógépes szoftver fejlesztése és tervezése alapvetően online üzletek és internetes szerzői rendszerek
         számára, különösen szállodaszobák lefoglalására, megrendelésére és kifizetésére”.

      Az érintett áruk és szolgáltatások természetük, rendeltetésük és használatuk tekintetében különböznek egymástól, és nincs
         versengő vagy kiegészítő jellegük. Mindenekelőtt meg kell ugyanis állapítani, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt, szóban
         forgó áruk és szolgáltatások informatikai jellegűek, míg a bejelentett védjeggyel megjelölt információs, megrendelési és foglalási
         szolgáltatások eltérő jellegűek, és az informatikát csak információátadás megkönnyítésére, illetve a szállodaszoba vagy utazás
         foglalásának a lehetővé tételére használják.

      A korábbi védjeggyel megjelölt, szóban forgó áruk és szolgáltatások különösen a szállodai és utazási ágazatban működő vállalkozásokat
         érintik, és a bejelentett védjeggyel megjelölt információs, megrendelési és foglalási szolgáltatások a nagyközönséget célozzák.

      Továbbá a korábbi védjeggyel megjelölt, szóban forgó árukat és szolgáltatásokat számítógépes rendszer, különösen online üzlet
         működésének a lehetővé tételére használják, míg a bejelentett védjeggyel megjelölt információs, megrendelési és foglalási
         szolgáltatásokat szállodaszoba vagy utazás foglalására használják.

      Az az egyetlen körülmény, hogy a bejelentett védjeggyel megjelölt információs, megrendelési és foglalási szolgáltatásokat
         kizárólag az interneten nyújtják, és ezért a korábbi védjeggyel megjelölt, szóban forgó árukon és szolgáltatásokon keresztül
         nyújtott informatikai hátteret tesznek szükségessé, nem elegendő az érintett áruk és szolgáltatások között természetük, rendeltetésük
         és használatuk tekintetében fennálló alapvető különbségek kizárásához.

      (vö. 51–54. pont)
      2.      A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendeletnek ugyanezen rendelet 42. cikkének (1) bekezdésével és 52. cikkének (1) bekezdésével
         összefüggésben értelmezett 55. cikke (1) bekezdésének b) pontjából következik, hogy az ugyanezen rendelet 8. cikkének (1) bekezdésére
         alapított törlés iránti kérelmet csak az e kérelem alátámasztása céljából hivatkozott korábbi védjegyek jogosultjai vagy az
         általuk feljogosított személyek nyújthatnak be. Azon gazdasági társaság felszámolási eljárásának felszámolóbiztosa, amely
         a szóban forgó korábbi védjegyek jogosultja, nem felel meg e két kategória egyikének sem. Ezért az említett felszámolóbiztos
         által a saját nevében benyújtott törlés iránti kérelmet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

      Amennyiben az érintett társaság nyújtott be közösségi védjegy törlése iránti kérelmet azon korábbi védjegyekre hivatkozva,
         amelyeknek a jogosultja, ugyanezen, társaság az, amely jogosult fellépni a törlési osztály és a fellebbezési tanács határozata
         ellen, adott esetben a felszámolóbiztos által képviselve. Azonban az ugyanezen társaság felszámolóbiztosa által saját nevében
         a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezést és az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetet el kell utasítani azzal az
         indokolással, hogy azokat a 40/94 rendelet 58. cikkével és 63. cikkének (4) bekezdésével ellentétben olyan személy nyújtotta
         be, aki nem volt jogosult az e fellebbezésben és keresetben érintett határozatok elleni fellépésre.

      (vö. 20–21., 23. pont)
      3.      Ha helyt adnának a jogi személyt a vagyona ellen indított felszámolási eljárásban felszámolóbiztosként képviselő személy által
         a jogi személy nevében az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott kereset keretében előterjesztett költségmentesség iránti kérelemnek,
         az valójában azt eredményezné, hogy e kedvezményt jogi személynek nyújtanák, ami sérti az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata
         94. cikkének 2. §‑át, amely alapján az a természetes személy, aki gazdasági helyzeténél fogva teljes egészében vagy részben
         képtelen az 1. § szerinti költségek viselésére, költségmentességben részesülhet. E rendelkezés kifejezetten előírja, hogy
         költségmentességben csak természetes személyek részesülhetnek.

      (vö. 16., 18–19, 27., 29. pont)
      4.      A kiegészítő áruk vagy szolgáltatások olyan, egymással szoros kapcsolatban álló áruk vagy szolgáltatások, amelyek egyike annyira
         nélkülözhetetlen vagy fontos a másik használatához, hogy a fogyasztók azt gondolhatják, hogy ugyanazon vállalkozás felel e
         termékek előállításáért vagy szolgáltatások nyújtásáért.

      E fogalomnak az ítélkezési gyakorlat általi meghatározásából következik, hogy az egymást kiegészítő áruk vagy szolgáltatások
         együtt alkalmazhatók, ami feltételezi, hogy ugyanazon közönséget célozzák. Ebből következik, hogy nem állhat fenn kiegészítő
         kapcsolat egyrészt a gazdasági társaság működéséhez szükséges áruk vagy szolgáltatások és másrészt az e vállalkozás által
         előállított áruk vagy nyújtott szolgáltatások között. Az áruk vagy a szolgáltatások e két kategóriáját nem használják együtt,
         mivel az első kategória áruit vagy szolgáltatásait maga az érintett vállalkozás használja, míg a második kategória áruit vagy
         szolgáltatásait az említett vállalkozás ügyfelei használják.

      (vö. 57–58. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2009. január 22.(*)

      „Közösségi védjegy – Törlési eljárás – Az easyHotel közösségi szóvédjegy – EASYHOTEL korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Az áruk és szolgáltatások hasonlóságának a hiánya – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja, valamint 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja – Költségmentesség – Gazdasági társaság csődbiztosa által benyújtott kérelem – Az eljárási szabályzat 94. cikkének 2. §‑a”
      A T‑316/07. sz. ügyben,
      a Commercy AG (székhelye: Weimar [Németország], képviseli kezdetben: F. Jaschke, később: S. Grosse és I. Müller ügyvédek)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: S. Schäffner, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban:
      az easyGroup IP Licensing Ltd (székhelye: London [Egyesült Királyság], képviselik: T. Koerl és S. Möbus ügyvédek),

      az OHIM második fellebbezési tanácsának (az R 1295/2006‑2. sz. ügyben) 2007. június 19‑én a Commercy AG és az easyGroup IP
         Licensing Ltd. közötti törlési eljárással kapcsolatban hozott határozata ellen benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA(ötödik tanács),

      tagjai: M. Vilaras elnök (előadó), M. Prek és V. Ciucǎ bírák,
      hivatalvezető: C. Kantza tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2007. augusztus 20‑án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az OHIM‑nak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2008. január 7‑én benyújtott válaszbeadványára,
      tekintettel a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2007. december 21‑én benyújtott válaszbeadványára,
      tekintettel a felperes által a költségmentesség iránt 2008. szeptember 18‑án benyújtott kérelemre,
      a 2008. szeptember 18‑i tárgyalást követően,
      tekintettel az OHIM és a beavatkozó által a felperes költségmentesség iránti kérelmére vonatkozóan 2008. október 2‑án benyújtott
         írásbeli észrevételekre,

      tekintettel az elnöknek a szóbeli szakaszt lezáró 2008. október 9‑i határozatára,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        2000. szeptember 21‑én a beavatkozó, az easyGroup IP Licensing Ltd a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK
         módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi
         védjegybejelentési kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

      2        A lajstromoztatni kívánt védjegy az easyHotel szómegjelölés volt.

      3        A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 9., 16., 25., 32., 33., 35., 36., 38., 39., 41. és 42. osztályba tartozó árukkal
         és szolgáltatásokkal kapcsolatban tették.

      4        2004. június 30‑án a közösségi védjegyet 1 866 706. szám alatt a lajstromozás iránti kérelemben szereplő valamennyi áru és
         szolgáltatás tekintetében lajstromozták.

      5        2005. február 11‑én a felperes, a Commercy AG a 40/94 rendelet 55. cikke alapján kérte a szóban forgó védjegy törlését. A
         felperes az ugyanezen rendelet 52. cikke (1) bekezdésének a) pontjában – összefüggésben az ugyanezen rendelet 8. cikkének
         (1) bekezdésével – említett okokra hivatkozott.

      6        A törlés iránti kérelmet a többek között a 9. és 42. osztályba tartozó különböző áruk és szolgáltatások tekintetében Németországban
         lajstromozott EASYHOTEL korábbi nemzeti szóvédjegyre alapította, amely áruk és szolgáltatások az egyes osztályok esetében
         a következő leírásnak felelnek meg:

      –        9. osztály: „Számítógépes szoftver valamennyi internetes platformtól független online üzletek és internetes szerzői rendszerek
         létrehozása céljából, alapvetően szállodaszobák lefoglalására, megrendelésére és kifizetésére”;

      –        42. osztály: „Számítógépes szoftver fejlesztése és tervezése alapvetően online üzletek és internetes szerzői rendszerek számára,
         különösen szállodaszobák lefoglalására, megrendelésére és kifizetésére”.

      7        A törlés iránti kérelem a vitatott védjeggyel megjelölt valamennyi áru és szolgáltatás ellen irányul.

      8        2005. február 12‑én a beavatkozó a 40/94 rendelet 49. cikke alapján lemondott a vitatott védjegyről az árujegyzékben szereplő,
         a 9. és 38. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások, valamint a 42. osztályba tartozó szolgáltatások egy része tekintetében.
         Ezt a lemondást 2005. június 28‑án az OHIM‑nál bejegyezték.

      9        A vitatott védjeggyel megjelölt, 39. és 42. osztályba tartozó szolgáltatások között e lemondás után szerepelnek többek között
         azok, amelyek a 39. és 42. osztály esetében a következő leírásnak felelnek meg:

      –        39. osztály: „Információs szolgáltatás valamennyi közlekedési szolgáltatásra vonatkozóan, beleértve egy számítógépes adatbázisról
         vagy az internetről online nyújtott információs szolgáltatásokat; az internetes világhálón (World Wide Web) található utazások
         lefoglalásával és megrendelésével kapcsolatos szolgáltatások”;

      –        42. osztály: „Számítógépes szállodaszoba‑foglalással kapcsolatos szolgáltatások”.
      10      A 2006. július 31‑i határozatával a törlési osztály elutasította a törlés iránti kérelmet, mivel azon a véleményen volt, hogy
         a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának az alkalmazásához szükséges feltételek közül egy, vagyis az ütköző védjegyekkel
         megjelölt áruk és szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága, nem teljesül.

      11      2006. szeptember 29‑én a felperes a 40/94 rendelet 57–62. cikke alapján azzal az indokolással nyújtott be fellebbezést a törlési
         osztály határozata ellen, amely utóbbi elutasította a szóban forgó védjegy 39. és 42. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében
         történő törlése iránti kérelmet, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt, 9. és 42. osztályba tartozó és a fenti 6. pontban említett
         áruk és szolgáltatások, valamint a szóban forgó védjeggyel megjelölt, 39. és 42. osztályba tartozó és a fenti 9. pontban említett
         szolgáltatások hasonlóak.

      12      A 2007. június 19‑i, a felperesnek másnap kézbesített határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a második fellebbezési
         tanács elutasította a felperes fellebbezését, és helybenhagyta a törlési osztály határozatát.

      13      A fellebbezési tanács lényegében úgy vélte, hogy az érintett áruk és szolgáltatások se nem azonosak, se nem hasonlóak, ezért
         a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja nem alkalmazandó.

       A felek kérelmei
      14      A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság törölje a vitatott védjegyet.

      15      Az OHIM és a beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el keresetet;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
       A költségmentesség iránti kérelemről
      16      Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikke 1. §‑ának második bekezdése értelmében a költségmentesség teljes egészében
         vagy részben fedezi a jogsegély és az Elsőfokú Bíróság előtti képviselet költségeit. E költségek az Elsőfokú Bíróság pénztárát
         terhelik. A 2. § hozzáteszi, hogy az a természetes személy, aki gazdasági helyzeténél fogva teljes egészében vagy részben
         képtelen az 1. § szerinti költségek viselésére, költségmentességben részesülhet.

      17      E rendelkezésekből kitűnik, hogy olyan jogi személy, mint a Commercy, nem részesülhet költségmentességben.

      18      Azonban a tárgyalás során a felperes képviselője előadta, hogy a jelen ügyben B. ügyvédet, aki a Commercy társaság vagyona
         ellen indított csődeljárás csődbiztosaként a keresetet benyújtotta, kell felperesnek tekinteni. Mivel B. ügyvéd természetes
         személy, joga van költségmentességben részesülni.

      19      Ezen érvelésnek nem lehet helyt adni. Az OHIM előtti eljárásnak az Elsőfokú Bíróság számára az eljárási szabályzat 133. cikke
         3. §‑ának megfelelően megküldött irataiból valóban kitűnik, hogy a törlés iránti vitatott kérelmet a fent említett minőségében
         B. ügyvéd nyújtotta be. Azonban az OHIM ezt a kérelmet helyesen úgy vizsgálta, mint amelyet a korábbi védjegy jogosultja,
         a Commercy társaság nevében nyújtották be.

      20      A B. ügyvéd által saját nevében benyújtott törlés iránti kérelmet ugyanis az OHIM‑nak elfogadhatatlannak kellett volna nyilvánítania.
         A 40/94 rendelet 55. cikke 1. bekezdésének b) pontjából – összefüggésben e rendelet 42. cikkének (1) bekezdésével és 52. cikkének
         (1) bekezdésével – következik, hogy az ugyanezen rendelet 8. cikkének (1) bekezdésére alapított törlés iránti kérelmet csak
         az e kérelem alátámasztása céljából hivatkozott korábbi védjegyek jogosultjai vagy az általuk feljogosított személyek nyújthatnak
         be. Márpedig egy gazdasági társaság csődeljárásának csődbiztosa nem felel meg e két kategória egyikének sem.

      21      Mind a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezést, mind az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetet a Commercy által benyújtottnak
         kell tekinteni. Mivel ugyanis a törlés iránti kérelmet a Commercy által benyújtott kérelemként vizsgálták, az említett fellebbezés
         és kereset olyan értelmezésének, hogy azokat B. ügyvéd nyújtotta be, szükségszerűen azok elutasításához kell vezetnie azon
         indokolással, hogy azokat a 40/94 rendelet 58. cikkével és 63. cikkének (4) bekezdésével szemben olyan személy nyújtotta be,
         aki nem volt feljogosítva az e fellebbezésben és keresetben érintett határozatok, vagyis a törlési osztály és a fellebbezési
         tanács határozata elleni fellépésre.

      22      A felperes azonban azzal érvel, hogy a német eljárásjogi szabályok előírják, hogy a csődbiztos bírósági eljárásban „Partei
         kraft Amtes”‑ként perképességgel bírhat a saját és nem a szóban forgó csődeljárás alá vont természetes vagy jogi személy nevében.

      23      Ennek az érvelésnek nem adható hely. Azon túlmenően, hogy a német eljárásjogi szabályok nem relevánsak a jelen esetben, mivel
         az Elsőfokú Bíróság előtti eljárást az eljárási szabályzat szabályozza, elegendő megjegyezni, hogy a jelen érv, amely kizárólag
         a bírósági eljárásokra utal, nem kérdőjelezi meg azt a megállapítást, miszerint az OHIM előtti törlés iránti kérelmet a Commercy
         társaság nevében kellett volna benyújtani ahhoz, hogy elfogadható legyen. Márpedig, amint a fentiekben szerepel, ha ezen utóbbi
         társaság nyújtotta be a törlés iránti kérelmet, a jelen esetben a csődbiztos által képviselt ugyanezen társaság az, amelynek
         joga van fellépni a törlési osztály és a fellebbezési tanács határozata ellen.

      24      A fenti megállapításokból következik, hogy mivel a jelen ügy felperese a Commercy társaság, vagyis egy jogi személy, nem lehet
         költségmentességben részesíteni.

      25      A költségmentesség iránti kérelmet még akkor sem lehet elfogadni, ha B. ügyvédet a jelen ügyben felperesnek kellene tekinteni.

      26      A költségmentesség iránti kérelemben ugyanis a felperes azt állítja, hogy e kérelem megalapozottságának az értékelése céljából
         a Commercy társaság gazdasági helyzetét és nem annak csődbiztosának a személyes gazdasági helyzetét kell figyelembe venni.
         Amint az OHIM az említett kérelemmel kapcsolatban az írásbeli észrevételeiben érvelt, a felperes ezen álláspontja a Zivilprozessordnung
         (német polgári eljárási törvény) 116. §‑ának (1) bekezdéséből ered, amely előírja, hogy költségmentességben részesíthető a
         „Partei kraft Amtes”, amennyiben az általa kezelt vagyon nem elegendő a bírósági eljárás költségeinek a fedezéséhez.

      27      Márpedig e tekintetben elegendő megjegyezni, hogy az eljárási szabályzat nem tartalmaz a Zivilprozessordnung 116. §‑ának (1) bekezdéséhez
         hasonló rendelkezést, és kifejezetten előírja, hogy költségmentességben csak természetes személyek részesülhetnek, figyelembe
         véve személyes gazdasági helyzetüket.

      28      Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a tárgyaláson a felperes képviselője az Elsőfokú Bíróság kérdésére válaszolva azt nyilatkozta,
         hogy ha a keresetet elutasítják, és a felperest kötelezik a költségek viselésére, azok a Commercy társaság vagyonát és nem
         B. ügyvéd személyes vagyonát fogják terhelni. Ezt a nyilatkozatot felvették a tárgyalási jegyzőkönyvbe.

      29      Ilyen körülmények között a jelen ügyben helyt adni a költségmentesség iránti kérelemnek valójában azt jelentené, hogy e kedvezményt
         egy jogi személynek nyújtják, ami sérti az eljárási szabályzat 94. cikkének 2. §‑át.

      30      Figyelembe véve a fenti megállapításokat a költségmentesség iránti kérelmet el kell utasítani.

       A keresetről
      31      A felperes a szóban forgó védjegy törlését kéri. E kérelemnek az alátámasztására a keresetlevelében a 40/94 rendelet 52. cikke
         (1) bekezdése a) pontjának – összefüggésben az ugyanezen rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontjával – megsértésére alapított
         egyetlen jogalapra hivatkozott. Azzal érvel, hogy figyelembe véve az ütköző védjegyek azonosságát, fennáll az összetévesztés
         veszélye, mivel a fellebbezési tanács által a megtámadott határozatban megállapítottakkal ellentétben az érintett áruk és
         szolgáltatások legalább gyenge hasonlóságot mutatnak.

      32      Azonban a tárgyalás során a felperes képviselője pontosította, hogy elírás miatt van az, hogy a keresetlevélben említett egyetlen
         jogalappal érintett rendelkezés a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja és nem az ugyanezen cikk jelen ügyben
         releváns (1) bekezdésének b) pontja. A többi fél e pontosítással kapcsolatban nem élt ellenvetéssel. E nyilatkozatokat felvették
         a tárgyalási jegyzőkönyvbe.

      33      Elsődlegesen az OHIM és a beavatkozó a felperes egyetlen kereseti kérelmének elfogadhatatlanságára hivatkozik azzal az indokolással,
         hogy az Elsőfokú Bíróságnak a 40/94 rendelet 63. cikkének (3) bekezdése alapján nincs hatásköre a vitatott védjegyet törölni,
         vagy erre kötelezni az OHIM‑ot.

      34      Másodlagosan az OHIM és a beavatkozó azzal érvelnek, hogy a fellebbezési tanács helyesen volt azon a véleményen, hogy az érintett
         áruk és szolgáltatások se nem azonosak, se nem hasonlóak, és ezért a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja a
         jelen ügyben nem alkalmazandó.

      35      Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy adott esetben a kereset OHIM és beavatkozó által elsődlegesen vitatott elfogadhatóságának
         a vizsgálatát megelőzően célszerű először az ügy érdeméről, vagyis a felperes által az egyetlen jogalapjának a keretében előadott
         érvek fényében a megtámadott határozat jogszerűségéről dönteni.

      36      A 40/94 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja arról rendelkezik, hogy a közösségi védjegyet az OHIM‑hoz benyújtott
         kérelem alapján törölni kell, ha fennáll egy, a 8. cikk (2) bekezdése szerinti korábbi védjegy, és ha teljesülnek az e cikk
         (1) vagy (5) bekezdésében megállapított feltételek.

      37      Ugyanezen rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontja alkalmazásának céljából feltételezi, hogy azon a területen, ahol a korábbi
         védjegy oltalom alatt áll, az említett védjegynek a szóban forgó védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint a két
         védjeggyel megjelölt áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt a fogyasztók számára fennáll az összetévesztés
         veszélye.

      38      Ugyanezen rendelet 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának ii. alpontja alapján korábbi védjegy a valamely tagállamban lajstromozott
         védjegy, amelynek bejelentési napja megelőzi a közösségi védjegy bejelentési napját.

      39      A jelen ügyben mind a törlési osztály, mind a fellebbezési tanács elismerte az ütköző védjegyek azonosságát. Azonban úgy vélték,
         hogy az érintett áruk és szolgáltatások se nem azonosak, se nem hasonlóak, és ennek következtében a vitatott védjegy lajstromozása
         nem sérti a 40/94 rendelet 8. cikkének (1) bekezdését.

      40      Egyetlen jogalapjának az alátámasztása céljából a felperes vitatja e következtetést azzal érvelve, hogy az túl szűken értelmezi
         a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontját. A felperes megjegyzi, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint ezt a rendelkezést
         úgy kell értelmezni, hogy amennyiben a jelen ügyhöz hasonlóan az ütköző védjegyek azonosak, az érintett áruk és szolgáltatások
         közötti különbségnek nagyon nagynak kell lennie ahhoz, hogy kizárja az összetéveszthetőséget.

      41      Az ítélkezési gyakorlat szerint azt, hogy a vásárlóközönség szemszögéből fennáll‑e a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése
         b) pontjának értelmében vett összetévesztés veszélye, az adott ügy minden lényeges elemét figyelembe véve, átfogóan kell vizsgálni.
         Ez az átfogó értékelés bizonyos kölcsönös függőséget tételez fel a figyelembe vett tényezők között úgy, hogy a megjelölt áruk
         vagy szolgáltatások kisebb mértékű hasonlóságát ellensúlyozhatja a védjegyek közötti hasonlóság magasabb foka és fordítva
         (lásd a Bíróság C‑108/07. P. sz., Ferrero Deutschland kontra OHIM és Cornu ügyben 2008. április 17‑én hozott ítéletének [az
         EBHT‑ban még nem tették közzé] 44. és 45. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      42      A Bíróság kimondta azt is, hogy a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazásában az összetéveszthetőség
         előfeltétele, hogy az ütköző védjegyek azonosak vagy hasonlóak legyenek, és hogy a védjegybejelentésben szereplő áruk vagy
         szolgáltatások azonosak vagy hasonlóak legyenek. E feltételeknek együttesen kell teljesülniük (lásd ebben az értelemben a
         Bíróság C‑106/03. P. sz., Vedial kontra OHIM ügyben 2004. október 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑9573. o.] 51. pontját
         és a C‑234/06. P. sz., Il Ponte Finanzaria kontra OHIM ügyben 2007. szeptember 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑7333. o.]
         48. pontját).

      43      Következésképpen, a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazásában, még ha az ütköző védjegyek azonosak
         is, szükséges bizonyítani a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlóságát (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑196/06. P. sz.,
         Alecansan kontra OHIM ügyben 2007. március 9‑én hozott végzésének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 24. pontját és az Elsőfokú
         Bíróság T‑150/04. sz., Mülhens kontra OHIM – Minoronzoni [TOSCA BLU] ügyben 2007. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2007.,
         II‑2353. o.] 27. pontját).

      44      E megállapításokra tekintettel és az ütköző védjegyek azonossága megállapításának hiányában a felperes egyetlen jogalapjára
         válaszolva elemezni kell, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban helyesen jutott‑e azon következtetésre, miszerint
         az érintett áruk és szolgáltatások nem hasonlóak, és ilyen körülmények között meg kell vizsgálni a felperesnek lényegében
         arra alapított érvelését, hogy az említett áruk és szolgáltatások legalább gyenge hasonlóságot mutatnak.

      45      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az érintett áruk és szolgáltatások hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni
         ezen áruk és szolgáltatások kapcsolatát jellemző összes releváns tényezőt. E tényezők közé tartozik különösen az áruk vagy
         szolgáltatások természete, rendeltetése, használata, valamint versengő vagy kiegészítő volta (lásd a Bíróság C‑416/04. P. sz.,
         Sunrider kontra OHIM ügyben 2006. május 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑4237. o.] 85. pontját és a fenti 43. pontban
         hivatkozott Alecansan kontra OHIM ügyben hozott végzés 28. pontját).

      46      A jelen ügyben a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 18‑21. pontjában összehasonlítást végzett az érintett áruk és
         szolgáltatások között. Megjegyezte, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt áruk és szolgáltatások egy internetes oldal alkotóelemeinek
         minősülnek, vagy egy ilyen oldalon belül szállodaszobák lefoglalási, megrendelési és fizetési rendszerének a létrehozására,
         valamint annak a lehetővé tételére szolgálnak, hogy egy vállalkozás az interneten ilyen internetes oldalt létrehozzon. A fellebbezési
         tanács szerint ettől különböznek a vitatott védjeggyel megjelölt szóban forgó szolgáltatások, amelyek alapvetően információs
         szolgáltatások, utazások és szállodaszobák lefoglalásával és megrendelésével kapcsolatos szolgáltatások, amelyek célja, hogy
         lehetővé tegyék a közönség számára szakmai, szabadidős vagy más célból szállodaszoba vagy utazás lefoglalását.

      47      A fellebbezési tanács kitért arra a körülményre is, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt áruk és szolgáltatások egy szakágazatba,
         vagyis a számítógépes rendszerek kialakításával és működésével kapcsolatos áruk és szolgáltatások ágazatába tartoznak, és
         korlátozott közönséget érintenek, mivel kizárólag annak lehetővé tételét szolgálják, hogy egy szálloda‑ vagy utazási ágazatban
         működő vállalkozás interneten elérhető online foglalási rendszert vezessen be. Az e vállalkozásokból álló, korlátozott számú
         közönség világosan különbözik attól a nagyközönségtől, amelyet a vitatott védjeggyel megjelölt szolgáltatások érintenek.

      48      Mivel az érintett árukat és szolgáltatásokat nem ugyanannak a közönségnek árulják, a fellebbezési tanács arra a következtetésre
         jutott, hogy azok versenyhelyzetben sincsenek.

      49      Ezenkívül a fellebbezési tanács megvizsgálta az érintett áruk és szolgáltatások esetlegesen kiegészítő jellegét. Szerinte
         a jelen ügyben az ilyen jelleget ki kell zárni, mivel a vitatott védjeggyel megjelölt szolgáltatásokkal érintett nagyközönség
         nem szerzi meg a korábbi védjeggyel megjelölt szóban forgó árukat és szolgáltatásokat, amelyek kizárólag az e nagyközönségnek
         szolgáltatást nyújtó vállalkozásokat érintik.

      50      Végül a fellebbezési tanács ugyanezen összefüggésben megjegyezte, hogy azon internethasználók, akik utazási szolgáltatásokat
         online vesznek, valószínűleg nem tudják, ki az online üzlet működését lehetővé tévő szoftver biztosítója, és mindenesetre
         különbséget tudnak tenni egy komplex technológiát biztosító vállalkozás és az interneten utazási szolgáltatást értékesítő
         vállalkozás között.

      51      E megállapításoknak helyt kell adni. Ezek jogilag megkövetelt módon bizonyítják, hogy az érintett áruk és szolgáltatások természetük,
         rendeltetésük és használatuk tekintetében különböznek, és nincs versengő vagy kiegészítő jellegük. Mindenekelőtt meg kell
         ugyanis állapítani, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt szóban forgó áruk és szolgáltatások informatikai jellegűek, míg a
         szóban forgó védjeggyel megjelölt információs, megrendelési és foglalási szolgáltatások eltérő jellegűek, és az informatikát
         csak információátadás megkönnyítésére vagy szállodaszoba vagy utazás foglalásának a lehetővé tételére használják.

      52      Meg kell továbbá állapítani, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt szóban forgó áruk és szolgáltatások különösen a szállodai
         és utazási ágazatban működő vállalkozásokat érintik, és hogy a szóban forgó védjeggyel megjelölt információs, megrendelési
         és foglalási szolgáltatások a nagyközönséget érintik.

      53      Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt szóban forgó árukat és szolgáltatásokat számítógépes rendszer,
         különösen online üzlet működésének a lehetővé tételére használják, míg a szóban forgó védjeggyel megjelölt információs, megrendelési
         és foglalási szolgáltatásokat szállodaszoba vagy utazás foglalására használják.

      54      Az az egyetlen körülmény, hogy a szóban forgó védjeggyel megjelölt információs, megrendelési és foglalási szolgáltatásokat
         kizárólag az interneten nyújtják, és ezért egy, a korábbi védjeggyel megjelölt szóban forgó árukon és szolgáltatásokon keresztül
         nyújtott informatikai hátteret tesznek szükségessé, nem elegendő az érintett áruk és szolgáltatások között természetük, rendeltetésük
         és használatuk tekintetében fennálló alapvető különbségek kizárásához.

      55      Az informatikai árukat és szolgáltatásokat ugyanis majdnem valamennyi ágazatban használják. Gyakran ugyanazon áruk vagy szolgáltatások,
         például bizonyos típusú szoftverek vagy operációs rendszerek, rendkívül különböző célokra használhatók, anélkül hogy ezek
         ezen keresztül különböző vagy eltérő árukká vagy szolgáltatásokká válnának. Fordítva, egy utazási ügynökség szolgáltatásainak
         természete, rendeltetése vagy használata nem változik meg csupán attól a ténytől, hogy interneten keresztül nyújtják őket,
         annál is inkább, mivel napjainkban az informatikai alkalmazások ilyen szolgáltatások nyújtására történő használata majdhogynem
         nélkülözhetetlen, még ha e szolgáltatásokat nem is online üzleten keresztül nyújtják.

      56      Továbbá az érintett áruk és szolgáltatások nem helyettesíthetők egymással, mivel különböző közönséget céloznak meg. Helyes
         tehát a fellebbezési tanács azon következtetése, hogy az említett áruk és szolgáltatások nem versengenek egymással.

      57      Végül ugyanezen áruk és szolgáltatások nem is kiegészítő jellegűek. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a kiegészítő
         áruk vagy szolgáltatások olyan, egymással szoros kapcsolatban álló áruk vagy szolgáltatások, amelyek egyike annyira nélkülözhetetlen
         vagy fontos a másik használatához, hogy a fogyasztók azt gondolhatják, hogy ugyanazon vállalkozás felel ezen termékek előállításáért
         vagy szolgáltatások nyújtásáért (az Elsőfokú Bíróság T‑169/03. sz., Sergio Rossi kontra OHIM – Sissi Rossi [SISSI ROSSI] ügyben
         2005. március 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑685. o.] 60. pontja; a T‑31/04. sz., Eurodrive Services and Distribution
         kontra OHIM – Gómez Frías [euroMASTER] ügyben 2006. március 15‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 35. pontja
         és a T‑420/03. sz., El Corte Inglés kontra OHIM – Abril Sánchez és Ricote Saugar [Boomerang TV] ügyben 2008. június 17‑én
         hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 98. pontja).

      58      Az ítélkezési gyakorlat általi e fogalommeghatározás magában foglalja, hogy az egymást kiegészítő áruk vagy szolgáltatások
         együtt alkalmazhatók, ami feltételezi, hogy ugyanazon közönséget célozzák meg. Ebből következik, hogy nem állhat fenn kiegészítő
         kapcsolat egyrészt a gazdasági társaság működéséhez szükséges áruk vagy szolgáltatások és másrészt az e vállalkozás által
         előállított áruk vagy nyújtott szolgáltatások között. Az áruk vagy a szolgáltatások e két kategóriáját nem használják együtt,
         mivel az első kategória áruit vagy szolgáltatásait maga az érintett vállalkozás használja, míg a második kategória áruit vagy
         szolgáltatásait az említett vállalkozás ügyfelei.

      59      Az érintett áruk és szolgáltatások végső rendeltetése közötti különbséget elismerve a felperes azzal érvel, hogy az összetéveszthetőség
         nem zárható ki a jelen ügyben, mivel a korábbi védjeggyel megjelölt áruk és szolgáltatások egyetlen célja, hogy lehetővé tegyék
         a szóban forgó védjeggyel megjelölt információs, megrendelési és foglalási szolgáltatások nyújtását. Általában az utóbbi szolgáltatásokkal
         érintett közönség nem tudja, hogy ki fejlesztette a szükséges szoftvert, és különbséget sem tud tenni a beavatkozó internetes
         oldalán található, magától a beavatkozótól származó információk és a szoftverből származó információk vagy az informatikára
         szakosodott vállalkozás, mint a felperes, által nyújtott szolgáltatások között. Végül a beavatkozó internetes oldalán a vitatott
         védjeggyel megjelölt szolgáltatások összekeverednek a korábbi védjeggyel megjelölt szóban forgó árukkal és szolgáltatásokkal.

      60      Ezen érvelésnek nem lehet helyt adni. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy azon szoftver és informatikai szolgáltatások kereskedelmi
         eredete, amelyek lehetővé teszik a beavatkozó internetes oldalának a működését, általában a legkevésbé sem érdekli azon közönséget,
         amelyet az ezen internetes oldalon keresztül nyújtott, szóban forgó védjeggyel megjelölt szolgáltatások érintenek. E közönség
         számára a beavatkozó internetes oldala az utazások és szállodaszobák online foglalásának egyszerű eszköze. Az a fontos, hogy
         jól működjön, és nem az, hogy kitől származnak a működését lehetővé tévő szoftver és informatikai szolgáltatások.

      61      Azonban, amennyiben a beavatkozó bizonyos ügyfelei a szoftverek és a beavatkozó internetes oldala működéséhez szükséges említett
         szoftverek fejlesztésével és tervezésével kapcsolatos szolgáltatások kereskedelmi eredetére kíváncsiak, az ügyfelek – amint
         a fellebbezési tanács helyesen megjegyezte – különbséget tudnak tenni az ezen árukat és szolgáltatásokat nyújtó szakosodott
         vállalkozás és a beavatkozó között, aki az interneten a turizmus ágazatával és az utazási ágazattal kapcsolatban nyújt szolgáltatásokat.
         Mivel ugyanis a szóban forgó védjeggyel megjelölt szolgáltatásokat per definitionem kizárólag az interneten nyújtják, vélelmezni kell, hogy a beavatkozó ügyfelei legalább valamilyen informatikai alapismeretekkel
         rendelkeznek. Így tisztában vannak azzal, hogy egy online foglalási rendszert nem tudja bármely számítógép‑használó bevezetni,
         és hogy ahhoz szoftverek és egy szakosodott vállalkozás által nyújtott, az említett szoftverek fejlesztésével és tervezésével
         kapcsolatos szolgáltatások szükségesek.

      62      A felperes azon állítása, miszerint a beavatkozó ügyfelei nem tudnak különbséget tenni magától a beavatkozótól származó információk
         és azon információk között, amelyek a korábbi védjeggyel megjelölt szoftverből és informatikai szolgáltatásokból származnak,
         szintén nem pontos. A beavatkozó ügyfeleit azon információk érdekelhetik, amelyek utazási módokra, szabad szállodaszobákra,
         valamint ezek áraira vonatkoznak. A szóban forgó védjeggyel megjelölt szolgáltatások pontosan ezen információk nyújtásából
         állnak. A korábbi védjeggyel megjelölt áruk és szolgáltatások kizárólag ezen információk átadását szolgálják, és maguk nem
         továbbítanak más eltérő információkat az érintetteknek.

      63      Végül a felperes vitatja a megtámadott határozatban az Oberlandesgericht Dresden (drezdai legfelsőbb tartományi bíróság) 2006.
         május 12‑i, a beavatkozó által a fellebbezési tanács előtt hivatkozott ítéletére történő utalást. Ezen ítéletben az Oberlandesgericht
         Dresden, amely a felperes és a beavatkozó között a védjegyjog megsértésével kapcsolatos keresetről határozott, arra a következtetésre
         jutott, hogy a szoftverek és a szoftverek fejlesztésével és tervezésével kapcsolatos szolgáltatások, valamint azon szolgáltatások,
         amelyek e szoftvereket használják, nem hasonlítanak, mivel a közönség tudja, hogy számos ágazat szolgáltatásait nyújtják elektronikus
         segítséggel. A megtámadott határozat 22. pontjában a fellebbezési tanács teljes mértékben osztozik az érveléssel és a szóban
         forgó ítélet következtetéseivel.

      64      A felperes azonban azzal érvel, hogy ezen utalás a fellebbezési tanács azon téves következtetését erősíti meg, miszerint az
         érintett áruk és szolgáltatások nem hasonlóak. A felperes szerint az Bundesgerichtshof (a német szövetségi bíróság) 2003.
         november 13‑i ítélete (I ZR 103/01., GRUR 2004., 241. o.), amelyet az Oberlandesgericht Dresden a fent hivatkozott ítéletének
         indokolásában említ, olyan ügyre vonatkozik, amelyben bizonyos információk és megrendelések továbbítási módját, vagyis számítógépes
         rendszeren vagy más módon, például postai levélen keresztül történő továbbítás, a jogvita megoldása szempontjából irrelevánsnak
         tekintettek. A jelen ügy különbözik, mivel a szóban forgó védjeggyel megjelölt szolgáltatásokat kizárólag interneten keresztül
         nyújtják.

      65      Márpedig, amint fent szerepel, az az egyetlen körülmény, hogy a beavatkoznak a vitatott védjeggyel megjelölt szóban forgó
         szolgáltatásait csak interneten keresztül nyújtják, nem elég az e szolgáltatások és a korábbi védjeggyel megjelölt áruk és
         szolgáltatások közötti hasonlóság megállapításához. A felperes érvelésével ellentétben tehát a megtámadott határozatban az
         Oberlandesgericht Dresden fent hivatkozott ítéletére történő utalás nem bizonyítja az ütköző védjegyekkel megjelölt áruk és
         szolgáltatások közötti hasonlóság hiányára vonatkozó következtetés téves jellegét, és nincs szükség annak a vizsgálatára,
         hogy ezen utóbbi ítélet a Bundesgerichtshof ítélkezési gyakorlatát helyesen alkalmazta‑e, mivel e kérdés már túllépi az Elsőfokú
         Bíróság hatáskörét, és a jelen jogvitában mindenesetre irreleváns.

      66      Az előzőkből következően a felperes egyetlen jogalapját – mint megalapozatlant – el kell utasítani.

      67      Mivel a felperes által a keresetének alátámasztására hivatkozott egyetlen jogalapot el kell utasítani, e keresetet mindenesetre
         megalapozatlannak kell nyilvánítani, anélkül hogy szükség lenne az OHIM és a beavatkozó által a válaszbeadványukban felhozott
         elfogadhatatlansági kifogásról határozni (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑23/00. P. sz., Tanács kontra Boehringer ügyben
         2002. február 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑1873. o.] 52. pontját és a C‑233/02. sz., Franciaország kontra Bizottság
         ügyben 2004. március 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑2759. o.] 26. pontját).

       A költségekről
      68      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, ezért az OHIM és a beavatkozó kérelmének megfelelően kötelezni
         kell az OHIM és a beavatkozó költségeinek viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a költségmentesség iránti kérelmet elutasítja.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      3)      Az Elsőfokú Bíróság a Commercy AG‑t kötelezi a költségek viselésére.

               Vilaras

               Prek

               Ciucǎ

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. január 22‑i nyilvános ülésen.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (második tanács) 2009. november 19-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Finn Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - Az EK 307. cikk második bekezdése - Az EK-Szerződés és a tagállamnak az Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően harmadik országokkal kötött kétoldalú megállapodásai közötti összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölésére irányuló megfelelő intézkedések elfogadásának elmulasztása - A Finn Köztársaság által az Orosz Föderációval, a Belarusz Köztársasággal, a Kínai Népköztársasággal, Malajziával, a Srí Lanka Demokratikus Szocialista Köztársasággal és az Üzbég Köztársasággal kötött beruházási megállapodások.#C-118/07. sz. ügy.

text:
      C‑118/07. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Finn Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Az EK 307. cikk második bekezdése – Az EK-Szerződés és a tagállamnak az Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően harmadik országokkal kötött kétoldalú megállapodásai
         közötti összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölésére irányuló megfelelő intézkedések elfogadásának elmulasztása – A Finn Köztársaság által az Orosz Föderációval, a Belarusz Köztársasággal, a Kínai Népköztársasággal, Malajziával, a Srí
         Lanka Demokratikus Szocialista Köztársasággal és az Üzbég Köztársasággal kötött kétoldalú beruházási megállapodások”

      Az ítélet összefoglalása
      Nemzetközi megállapodások – A tagállamok megállapodásai – Az EK-Szerződést megelőző megállapodások
      (EK 57. cikk, (2) bekezdés, EK 59. cikk, EK 60. cikk, (1) bekezdés, EK 307. cikk, második bekezdés)
      Az a tagállam, amely a beruházások kölcsönös védelme és előmozdítása céljából harmadik államokkal kötött kétoldalú beruházási
         megállapodások tőkeátutalási rendelkezései tekintetében fennálló, a Szerződéssel való összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölése
         érdekében nem teszi meg a megfelelő lépéseket, megszegi az EK 307. cikk második bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      Az EK 307. cikk második bekezdése ugyanis arra kötelezi a tagállamokat, hogy tegyék meg a megfelelő lépéseket a csatlakozásukat
         megelőzően kötött megállapodások és a közösségi jog között megállapított összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölésére.

      Az EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és az EK 60. cikk (1) bekezdése pedig arra irányuló hatáskört biztosít a Tanácsnak,
         hogy egyes pontosan meghatározott esetekben korlátozza a tagállamok és a harmadik államok közötti tőkemozgásokat és fizetési
         műveleteket. Az említett rendelkezések hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében a tőke szabad mozgását korlátozó intézkedéseknek
         – amennyiben a Tanács ilyen intézkedéseket hoz – azonnal alkalmazhatóknak kell lenniük az érintett államok tekintetében.

      A tőkemozgások és fizetési műveletek terén a Tanácsra ruházott hatáskör gyakorlását akadályozhatja maguknak a kérdéses kétoldalú
         megállapodásoknak a léte és azok megszövegezése, ha egyrészt a megállapodás nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely lehetővé
         tenné az érintett tagállam számára, hogy a Közösség tagjaként jogait gyakorolja, és kötelezettségeinek eleget tegyen, másrészt
         nem áll rendelkezésre olyan nemzetközi jogi mechanizmus sem, amely ezt lehetővé tenné, továbbá az említett tagállam nem tesz
         lépéseket az érintett harmadik állam felé annak érdekében, hogy kiküszöbölje az érintett megállapodás alkalmazásából eredő,
         azon intézkedésekkel történő összeütközés veszélyét, amelyeket a Tanács az EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és az
         EK 60. cikk (1) bekezdése alapján fogadhat el, végül semmiféle olyan mechanizmust nem említ, amely lehetővé tenné számára,
         hogy eleget tegyen közösségi jogi kötelezettségeinek.

      (vö. 28–33., 49., 50. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. november 19.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Az EK 307. cikk második bekezdése – Az EK‑Szerződés és a tagállamnak az Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően harmadik országokkal kötött kétoldalú megállapodásai
         közötti összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölésére irányuló megfelelő intézkedések elfogadásának elmulasztása – A Finn Köztársaság által az Orosz Föderációval, a Belarusz Köztársasággal, a Kínai Népköztársasággal, Malajziával, a Srí
         Lanka Demokratikus Szocialista Köztársasággal és az Üzbég Köztársasággal kötött beruházási megállapodások”

      A C‑118/07. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2007. február 20‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: M. Huttunen, H. Støvlbæk és B. Martenczuk, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Finn Köztársaság (képviseli: J. Heliskoski, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatja:
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      a Magyar Köztársaság, (képviseli: Fazekas J., meghatalmazotti minőségben),

      a Litván Köztársaság (képviseli: D. Kriaučiūnas, meghatalmazotti minőségben),

      az Osztrák Köztársaság (képviseli: C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      beavatkozók,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: J.‑C. Bonichot, a negyedik tanács elnöke, a második tanács elnökeként eljárva (előadó), C. Toader, C. W. A. Timmermans,
         K. Schiemann és L. Bay Larsen bírák,

      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. szeptember 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetlevelével az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Finn Köztársaság ‑ mivel
         az általa a Szovjet Szocialista Köztársaságok volt Uniójával – melynek helyébe az Orosz Föderáció lépett ‑ (a megállapodás
         aláírása: 1989. február 8. [SopS 58/1991]), a Belarusz Köztársasággal (a megállapodás aláírása: 1992. október 28. [SopS 89/1994]),
         a Kínai Népköztársasággal (a megállapodás aláírása: 1984. szeptember 4. [SopS 4/1986]), Malajziával (a megállapodás aláírása:
         1985. április 15. [SopS 79/1987]), a Srí Lanka Demokratikus Szocialista Köztársasággal (a megállapodás aláírása: 1985. április
         27. [SopS 54/1987]) és az Üzbég Köztársasággal (a megállapodás aláírása: 1992. október 1‑je [SopS 74/1993]) a beruházások
         kölcsönös védelme és előmozdítása céljából kötött kétoldalú beruházási megállapodások (a továbbiakban együtt: vitatott kétoldalú
         megállapodások) tőkeátutalási rendelkezései tekintetében fennálló összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölése érdekében nem tette
         meg a megfelelő lépéseket ‑ nem teljesítette az EK 307. cikk második bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
      2        A Finn Köztársaság az Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően kötötte a vitatott kétoldalú megállapodásokat.

      3        E megállapodások a következő időpontokban léptek hatályba: az Orosz Föderációval kötött megállapodás 1991. augusztus 15‑én,
         a Belarusz Köztársasággal kötött 1994. december 11‑én, a Kínai Népköztársasággal kötött 1986. január 26‑án, a Malajziával
         kötött 1988. január 3‑án, a Srí Lanka Demokratikus Szocialista Köztársasággal kötött 1987. október 25‑én, végül az Üzbég Köztársasággal
         kötött megállapodás 1993. október 22‑én.

      4        E megállapodások biztosították a szerződő felek számára a beruházáshoz kapcsolódó kifizetések szabadon átváltható valutában
         történő szabad átutalását.

      5        Mindezen megállapodások – kivéve az Orosz Föderációval kötöttet – tartalmaznak olyan záradékot, amely biztosítja a beruházások
         védelmét a szerződő fél rendelkezésére álló jogszabályi korlátok között. Például a Srí Lanka Demokratikus Szocialista Köztársasággal
         kötött megállapodás a következő záradékot tartalmazza: „a szerződő felek minden helyzetben a saját törvényeik és rendeleteik
         szabta korlátokon belül, és a nemzetközi joggal összhangban ésszerű és megfelelő bánásmódot biztosítanak a másik szerződő
         fél állampolgárai és vállalkozásai beruházásainak”.

       A pert megelőző eljárás
      6        Miután a Bizottság úgy vélte, hogy ezek a vitatott kétoldalú megállapodások megakadályozzák a tőkemozgásokra és a fizetési
         műveletekre vonatkozó azon korlátozások alkalmazását, amelyeket az Európai Unió Tanácsa az EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk
         és az EK 60. cikk (1) bekezdése alapján fogadhat el, 2004. május 7‑én felszólító levelet küldött a Finn Köztársaságnak.

      7        2004. július 7‑i levelében ez a tagállam megküldte a Bizottságnak az említett felszólító levélre vonatkozó észrevételeit.
         Arra hivatkozott, hogy a szóban forgó megállapodások vitatott kikötései nem akadályozzák az EK 57. cikk (2) bekezdése, az
         EK 59. cikk és az EK 60. cikk (1) bekezdése alapján fennálló kötelezettségei betartását.

      8        Miután a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Finn Köztársaság által előterjesztett érvek nem elegendőek, 2005. március 16‑án
         indokolással ellátott véleményt küldött részére.

      9        2005. május 19‑i levelével a Finn Köztársaság megküldte a Bizottságnak az említett indokolással ellátott véleményre válaszul
         előadott észrevételeit. Továbbra is fenntartotta a korábbi érveit.

      10      Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az indokolással ellátott véleményben megfogalmazott kifogások nem cáfolhatók meg ezekkel
         az érvekkel, a jelen kereset megindításáról határozott.

      11      A Bíróság elnöke 2007. július 9‑i végzésében megengedte a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar
         Köztársaság és az Osztrák Köztársaság számára a beavatkozást a Finn Köztársaság kérelmeinek támogatása céljából.

       A keresetről
      12      Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a kétoldalú megállapodások egyike nem tartalmaz a jelen ítélet 5. pontjában említetthez
         hasonló különleges záradékot, amely a Finn Köztársaság szerint mindenképpen lehetővé teszi számára, hogy eleget tegyen közösségi
         jogi kötelezettségeinek. A másik öt megállapodásban szerepel ilyen záradék.

      13      Ilyen körülmények között a Bizottság keresetét először is az olyan kétoldalú beruházási megállapodásokra tekintettel kell
         megvizsgálni, amelyek nem tartalmaznak ilyen kikötést, másodszor pedig az olyan kétoldalú megállapodásokra tekintettel, amelyek
         tartalmaznak ilyen kikötést.

      14      Harmadszor pedig a felek azon általános érvelését kell megvizsgálni, amely a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére
         és az EK 307. cikk második bekezdésének hatályára vonatkozik.

       Az Orosz Föderációval kötött megállapodásról
       A felek érvei
      15      A Bizottság szerint többek között az olyan kikötés hiánya a szóban forgó megállapodásban, amely lehetővé tenné a Finn Köztársaság
         számára, hogy korlátozásokat vezessen be a tőkemozgásokra és a fizetési műveletekre nézve, ha adott esetben a Tanács erre
         vonatkozó döntést hozna az EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és az EK 60. cikk (1) bekezdése alapján, e tagállam közösségi
         kötelezettségeinek megszegéséhez vezethet. A Bizottság úgy véli, mivel e tagállam nem tette meg a megfelelő lépéseket annak
         érdekében, hogy kiküszöböljön minden, a Szerződéssel összeegyeztethetetlen helyzetet, nem tett eleget az EK 307. cikk második
         bekezdése alapján fennálló kötelezettségeinek.

      16      A Finn Köztársaság, valamint a kérelmének támogatása végett beavatkozó tagállamok azzal érvelnek, hogy a Tanács által azon
         harmadik államokkal szemben hozott korlátozó intézkedések hiányában, amely tagállamokkal a Finn Köztársaság beruházási megállapodásokat
         kötött, a szóban forgó megállapodás a Szerződés olyan rendelkezésével való összhangjának kérdése, amelynek alkalmazására nem
         került sor, fel sem merül, amíg az EK 307. cikk második bekezdése szerinti „megállapított összeegyeztethetetlenség” nem áll
         fenn. Következésképpen a Bizottság által felhozott kötelezettségszegés pusztán hipotetikus jellegű. Ilyen körülmények között
         a tagállamokat terhelő azon kötelezettség, hogy megtegyék a megfelelő lépéseket a „megállapított összeegyeztethetetlenség”
         kiküszöbölésére, csak attól a pillanattól fogva áll fenn, amikor a Bíróság előzetesen megállapította ilyen összeegyeztethetelenség
         fennállását.

      17      Emellett a beavatkozó államok azzal érvelnek, hogy az EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és az EK 60. cikk (1) bekezdése
         szerinti védintézkedések csak olyan kivételes és pontosan meghatározott esetekben foganatosíthatók, amelyeket a szóban forgó
         megállapodás megkötésekor nem lehetett előre látni. Ebből következik, hogy abban az esetben, ha a Közösség védintézkedéseket
         hozna, a Finn Köztársaság a rebus sic stantibus elvére hivatkozhatna, és ideiglenesen felfüggeszthetné az átutalás szabadságára vonatkozó rendelkezéseket.

       A Bíróság álláspontja
      18      A Finn Köztársaság által kötött, szóban forgó kétoldalú beruházási megállapodás tartalmaz olyan megfelelő záradékot, amely
         biztosítja a beruházáshoz kapcsolódó kifizetések szabadon átváltható valutában, indokolatlan késedelem nélkül történő szabad
         átutalását.

      19      Ezzel biztosítottá válik különösen a beruházás megvalósítására, irányítására és kiterjesztésére irányuló pénzeszközök szabad
         átruházása, a beruházással szerzett bevételek hazatelepítésének szabadsága, valamint a hitelek visszafizetéséhez szükséges
         és a beruházás felszámolásából vagy átruházásából származó pénzeszközök átutalásának szabadsága.

      20      E megállapodás e tekintetben megfelel az EK 56. cikk (1) bekezdése szövegének, amely szerint „[…] tilos a tagállamok, valamint
         a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra vonatkozó minden korlátozás”, és az EK 56. cikk (2) bekezdése szövegének,
         amely szerint „[...] tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti fizetési műveletekre vonatkozó
         minden korlátozás”.

      21      Megállapítható, hogy a Szerződésnek a Bizottság jelen keresetében hivatkozott rendelkezései feljogosítják a Tanácsot arra,
         hogy bizonyos körülmények között korlátozza a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásokat és fizetési műveleteket,
         amelyek közé a szóban forgó átutalási záradékkal érintett pénzmozgások is sorolhatók.

      22      Az EK 57. cikk (2) bekezdésében, az EK 59. cikkben és az EK 60. cikk (1) bekezdésében foglalt, kérdéses rendelkezések a Közösség
         általános érdekére tekintettel, és annak érdekében, hogy a Közösség adott esetben eleget tudjon tenni saját és a tagállamok
         nemzetközi kötelezettségeinek, kivételeket állapítanak meg a tagállamok közötti, valamint a tagállamok és harmadik országok
         közötti tőkemozgások és fizetési műveletek szabad mozgásának elve alól.

      23      Az EK 57. cikk (2) bekezdése feljogosítja a Tanácsot arra, hogy a Bizottság javaslata alapján, minősített többséggel bizonyos
         korlátozó intézkedéseket hozzon a harmadik országokba irányuló vagy onnan származó olyan tőkemozgásra vonatkozóan, amely többek
         között közvetlen befektetéssel függ össze. Egyhangúság szükséges, ha ezek az intézkedések „visszalépést” jelentenek a közösségi
         jogban a harmadik országokba irányuló vagy onnan származó tőkemozgás liberalizációja tekintetében.

      24      Az EK 59. cikk felhatalmazza a Tanácsot arra, hogy a Bizottság javaslata alapján, az Európai Központi Bankkal folytatott konzultációt
         követően védintézkedéseket hozzon, ha a harmadik országokba irányuló vagy onnan származó tőkemozgás „a gazdasági és monetáris
         unió működésében súlyos nehézségeket okoz vagy azzal fenyeget”, feltéve hogy ezek az intézkedések feltétlenül szükségesek,
         és „hat hónapot meg nem haladó” időszakra vonatkoznak.

      25      Az EK 60. cikk (1) bekezdése feljogosítja a Tanácsot, hogy a Bizottság javaslatára, a közös kül‑ és biztonságpolitika területén
         kialakítandó együttes fellépés vagy közös álláspont végrehajtása érdekében a tőkemozgásokra és fizetési műveletekre vonatkozóan
         megtegye a „szükséges sürgős intézkedéseket”. Ilyen fellépésre lehet szükség például az Egyesült Nemzetek Szervezete Biztonsági
         Tanácsa határozatának végrehajtásához.

      26      Megállapítható, hogy a hivatkozott kétoldalú megállapodás nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely fenntartaná a beruházásokkal
         összefüggő pénzmozgásokra vonatkozó közösségi korlátozások lehetőségét. Meg kell tehát vizsgálni, hogy a Finn Köztársaság
         köteles volt‑e emiatt megtenni az EK 307. cikk második bekezdésében hivatkozott megfelelő lépéseket.

      27      Az EK 307. cikk első bekezdése alapján egy tagállam és egy harmadik állam között a tagállam csatlakozását megelőzően kötött
         megállapodásokból eredő jogokat és kötelezettségeket a Szerződés rendelkezései nem érintik. Ennek a rendelkezésnek az a célja,
         hogy a nemzetközi jog elveivel összhangban egyértelművé tegye, hogy a Szerződés alkalmazása nem érinti az érintett tagállam
         arra vonatkozó kötelezettségvállalását, hogy tiszteletben tartsa harmadik államoknak egy korábban létrejött megállapodásból
         eredő jogait, valamint hogy teljesítse az abból következő kötelezettségeit (lásd a 812/79. sz. Burgoa‑ügyben 1980. október
         14‑én hozott ítélet [EBHT 1980., 2787. o.] 8. pontját; a C‑84/98. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben 2000. július 4‑én
         hozott ítélet [EBHT 2000., I‑5215. o.] 53. pontját, valamint a C‑216/01. sz. Budĕjovický Budvar ügyben 2003. november 18‑án
         hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13617. o.] 144. és 145. pontját).

      28      Mindazonáltal az EK 307. cikk második bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy tegyék meg a megfelelő lépéseket a csatlakozásukat
         megelőzően kötött megállapodások és a közösségi jog között megállapított összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölésére. E rendelkezés
         szerint a tagállamok e cél érdekében szükség esetén segítséget nyújtanak egymásnak, és amennyiben indokolt, egységes magatartást
         tanúsítanak.

      29      Az EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és az EK 60. cikk (1) bekezdése arra irányuló hatáskört biztosít a Tanácsnak,
         hogy egyes pontosan meghatározott esetekben korlátozza a tagállamok és a harmadik államok közötti tőkemozgásokat és fizetési
         műveleteket.

      30      Az említett rendelkezések hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében a tőke szabad mozgását korlátozó intézkedéseknek
         – amennyiben a Tanács ilyen intézkedéseket hoz – azonnal alkalmazhatóknak kell lenniük az érintett államok tekintetében.

      31      Ezért ahogyan azt a Bíróság a C‑205/06. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2009. március 3‑án hozott ítéletének (az EBHT‑ban
         még nem tették közzé) 37. pontjában és a C‑249/06. sz., Bizottság kontra Svédország ügyben 2009. március 3‑án hozott ítéletének
         (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 38. pontjában kimondta, valamely tagállam és egy harmadik állam között korábban megkötött
         megállapodás tárgyával megegyező vagy ahhoz kapcsolódó területen harmadik államok tekintetében korlátozást bevezető intézkedések
         egyoldalú meghozatalára irányuló ezen tanácsi hatáskörök akkor minősülnek összeegyeztethetetlennek az említett megállapodással,
         ha egyrészt a megállapodás nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely lehetővé tenné az érintett tagállam számára, hogy a Közösség
         tagjaként jogait gyakorolja, és kötelezettségeinek eleget tegyen, másrészt pedig nem áll rendelkezésre olyan nemzetközi jogi
         mechanizmus sem, amely ezt lehetővé tenné.

      32      Márpedig a Finn Köztársaság a fent említett megállapodás vonatkozásában semmiféle olyan mechanizmust nem említ, amely lehetővé
         tenné számára, hogy eleget tegyen közösségi jogi kötelezettségeinek. Mindenesetre emellett a beavatkozó államok által említett,
         a nemzetközi jog által biztosított egyéb eszközök – például a megállapodás felfüggesztése, sőt a szóban forgó megállapodás
         vagy a megállapodás egyes rendelkezéseinek felmondása – igénybevételének lehetősége túlságosan bizonytalan hatású ahhoz, hogy
         biztosítsa a Tanács által hozott intézkedések megszabott határidőn belül történő, megfelelő alkalmazhatóságát.

      33      Megállapítható, hogy a hivatkozott esetben a Finn Köztársaság az ezen intézmény által az indokolással ellátott véleményében
         megszabott határidőn belül nem tett diplomáciai lépéseket az érintett harmadik állam felé annak érdekében, hogy kiküszöbölje
         az érintett megállapodás alkalmazásából eredő, azon intézkedésekkel történő összeütközés veszélyét, amelyeket a Tanács az
         EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és az EK 60. cikk (1) bekezdése alapján fogadhat el.

      34      Hozzá kell tenni ehhez, hogy – amint ez a fent hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben és Bizottság kontra Svédország
         ügyben hozott ítéletből is kitűnik – a harmadik államokkal kötött beruházási megállapodásokból eredő, a Szerződéssel fennálló
         összegegyeztethetetlenségek, amelyek megakadályozzák a tőkemozgásokra és a fizetési műveletekre vonatkozó azon korlátozások
         alkalmazását, amelyeket a Tanács a EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és az EK 60. cikk (1) bekezdése alapján fogadhat
         el, nem korlátozódnak a jelen ügyben alperesként részt vevő tagállamra.

      35      Következésképpen rá kell mutatni arra, hogy az EK 307. cikk második bekezdése alapján a tagállamok szükség esetén segítséget
         nyújtanak egymásnak annak érdekében, hogy kiküszöböljék a tagállamok által csatlakozásukat megelőzően kötött egyezmények és
         a közösségi jog között megállapított összeegyeztethetetlenségeket, és amennyiben indokolt, egységes magatartást tanúsítanak.
         A Bizottság a Szerződés rendelkezéseinek alkalmazásáról való gondoskodásra vonatkozó, az EK 211. cikk alapján fennálló felelőssége
         keretében köteles minden olyan kezdeményezést megtenni, amely elősegítheti az érintett tagállamok közötti kölcsönös segítségnyújtást,
         valamint azt, hogy ezek a tagállamok egységes magatartást tanúsítsanak.

       A Belarusz Köztársasággal, a Kínai Népköztársasággal, Malajziával, a Srí Lanka Demokratikus Szocialista Köztársasággal és
            az Üzbég Köztársasággal kötött megállapodásokról
       A felek érvei
      36      A Bizottság azt állítja, hogy a jelen ítélet 5. pontjában említett záradékban szereplőhöz hasonló kikötések, amelyekre a Finn
         Köztársaság az említett megállapodásokkal kapcsolatban hivatkozik, az e megállapodásokban részes államok azon törvényi és
         rendeleti rendelkezéseire utalnak, amelyek e megállapodások megkötésének időpontjában hatályban voltak, vagyis a jelen esetben
         a Finn Köztársaság Unióhoz való csatlakozása előtt. A Bizottság ebből következően úgy véli, hogy e záradék önmagában nem nyitja
         meg e tagállam számára annak lehetőségét, hogy haladéktalanul végrehajtsa azokat a korlátozó intézkedéseket, amelyeket a Közösség
         meghozhat.

      37      A Finn Köztársaság és a Litván Köztársaság ezzel szemben azzal érvelnek, hogy e záradék alkalmazható, mivel a Tanács által
         elfogadott korlátozó intézkedések a közösségi jog közvetlen hatályánál fogva a finn jog részét képeznék az említett záradékot
         tekintve. Ennélfogva nem állna fenn az EK 307. cikk második bekezdése szerinti, a Szerződéssel való összeegyeztethetetlenség.

       A Bíróság álláspontja
      38      Rá kell mutatni, hogy amint arra a Finn Köztársaság helyesen hivatkozik, azon megszorító intézkedések, amelyeket a Tanács
         az EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és az EK 60. cikk (1) bekezdése alapján fogadhat el, a finn jogrend részévé válnának.
         Az nem egyértelmű azonban, hogy a szóban forgó kétoldalú beruházási megállapodásokat tekintve az ilyen intézkedéseket a finn
         jog részét képezőnek lehetne tekinteni.

      39      Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a nemzetközi szerződéseket a szövegük szerint és a célkitűzéseik fényében kell
         értelmezni. A szerződések jogáról szóló 1969. évi május 23‑i Bécsi Egyezmény 31. cikke, továbbá az államok és a nemzetközi
         szervezetek közötti, valamint a nemzetközi szervezetek egymás közötti szerződéseinek jogáról szóló 1986. március 21‑i egyezmény
         31. cikke – amelyek ebben a tekintetben az általános nemzetközi szokásjogot fejezik ki – kimondják, hogy a szerződést jóhiszeműen,
         kifejezéseinek szövegösszefüggésükben szokásos értelme szerint, valamint tárgya és célja figyelembevételével kell értelmezni
         (lásd ebben az értelemben a C‑268/99. sz., Jany és társai ügyben 2001. november 20‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8615. o.]
         35. pontját, valamint a C‑344/04. sz., IATA és ELFAA ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑403. o.] 40. pontját).

      40      E tekintetben rá kell mutatni, hogy a Bizottság által kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetében kifogásolt, a szóban
         forgó kétoldalú megállapodásokban szereplő kikötések célja nem más, mint a beruházásokkal összefüggő kifizetések szabadságának
         biztosítása, mégpedig a lehető leghamarabb.

      41      Ilyen összefüggésben az a kérdés, hogy a szóban forgó kétoldalú megállapodásokban szereplő záradék, amely a saját törvényeik
         és rendeleteik szabta korlátokon belül biztosítja a beruházások védelmét, lehetővé teszi‑e az egyik vagy a másik szerződő
         fél számára a kifizetési lehetőségek korlátozását valamely a megállapodások hatálybalépése után meghozott tagállami vagy egyéb
         döntés alapján, mindenesetre vitára érdemes, főleg úgy, hogy bizonyos megállapodások azt is kimondják, hogy a felek kötelesek
         „a nemzetközi jognak megfelelően” eljárni.

      42      Ily módon a szóban forgó kétoldalú megállapodások kikötései, melyekre a Finn Köztársaság azon állítását alapozza, hogy a Bizottság
         érvelésével ellentétben képes lesz adott esetben teljes mértékben eleget tenni közösségi kötelezettségeinek, amennyiben a
         Tanács a tőke szabad mozgását korlátozó intézkedéseket hoz, nem tűnnek alkalmasnak ennek biztosítására, mivel az említett
         kikötések értelmezése túlságosan bizonytalan, és ebből következően e kikötések hatálya és hatásai is azok.

      43      Ebből következik, hogy a szóban forgó kétoldalú megállapodások kikötései, melyekre a Finn Köztársaság hivatkozik, nem elegendőek
         a Bizottság által vitatott megállapodások és az EK 307. cikk közötti összhang biztosításához.

       A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvéről és az EK 307. cikk második bekezdésének hatályáról
       A felek érvei
      44      A Németországi Szövetségi Köztársaság és a Magyar Köztársaság azzal érvel, hogy a vitatott kétoldalú megállapodások Szerződéssel
         való összeegyeztethetetlenségének az EK 307. cikk második bekezdése alapján történő megállapítása „ellentétes volna a belső
         piaci verseny elvével és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvével”, mivel a Finn Köztársaság, valamint az e tagállam
         által kötött megállapodások hatálya alá tartozó uniós polgárok és vállalkozások hátrányba kerülnének más tagállamok azon állampolgáraihoz
         és vállalkozásaihoz képest, akik olyan beruházási megállapodás hatálya alá tartoznak, amelyet a Bizottság nem kifogásolt.

      45      A Bizottság azt állítja, hogy a más tagállamok által kötött beruházási megállapodásokkal való összehasonlítás irreleváns,
         mivel a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely tagállam nem igazolhatja a Szerződés alapján fennálló kötelezettségei
         végrehajtásának elmulasztását azzal a körülménnyel, hogy más tagállamok szintén megszegték kötelezettségeiket.

      46      A Finn Köztársaság ‑ amelyet a Magyar Köztársaság támogat ‑ külön kiemeli, hogy a Bizottság álláspontja negatív következményekkel
         járhat, mivel eszerint minden olyan esetben megállapítható lenne az EK 307. cikk második bekezdése szerinti kötelezettségszegés,
         amikor a Szerződés hatálybalépését vagy az érintett tagállam csatlakozását megelőzően harmadik országgal kötött megállapodás
         olyan területen alkalmazandó, amelyen a Közösség még nem gyakorolta a Szerződés alapján őt megillető hatáskört, azaz olyan
         területen, amelyen még nem történt jogalkotás. Az ilyen értelmezés korlátlan hatályt biztosít az EK 307. cikk második bekezdésének,
         ami mind a jogbiztonság, mind a Közösség és a tagállamok közötti hatáskörmegosztás szempontjából vitatható, valamint megbontja
         az EK 307. cikk első és második bekezdésével létrehozott egyensúlyt.

      47      A Bizottság azzal érvel, hogy ő soha nem hivatkozott arra, hogy a tagállamok kötelesek az EK 307. cikkben szereplő intézkedésekhez
         folyamodni minden olyan területen, melyen a Közösség a jövőben szabályokat alkothat. A Bizottság elismeri, hogy részéről az
         ilyen elvárás lehetetlen is volna, ugyanis nem lehet előre látni, hogy a különböző területeken a jövőben milyen tartalmú jogszabályokat
         fogadhatnak el. Mindazonáltal a Bizottság azt állítja, hogy más a helyzet az EK 57. cikk (2) bekezdése, az EK 59. cikk és
         az EK 60. cikk (1) bekezdése esetében, melyek nagyon pontosan körülhatárolt hatáskört biztosítanak a Tanács számára a tőkemozgásokra
         és a fizetési műveletekre vonatkozó korlátozások területén, amelyek arra kötelezik a tagállamokat, hogy ilyen intézkedések
         elfogadása esetén azokat haladéktalanul hajtsák végre.

       A Bíróság álláspontja
      48      Először is rá kell mutatni, hogy valamely tagállam nem igazolhatja a közösségi jog alapján fennálló kötelezettségei végrehajtásának
         elmulasztását azzal a körülménnyel, hogy más tagállamok szintén megszegték kötelezettségeiket. Ugyanis a Szerződés által létrehozott
         közösségi jogrendben a közösségi jog tagállamok általi végrehajtása nem tehető függővé viszonossági feltételtől. Az EK 226.
         és az EK 227. cikk megfelelő jogorvoslati lehetőséget biztosít arra az esetre, ha valamely tagállam megszegi a Szerződésből
         eredő kötelezettségét (lásd a C‑38/89. sz., Blanguernon‑ügyben 1990. január 11‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑83. o.] 7. pontját
         és a C‑163/99. sz., Portugália kontra Bizottság ügyben 2001. március 29‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2613. o.] 22. pontját).

      49      Másodszor, ami azon érvet illeti, amely szerint ha a Bíróság megalapozottnak találja a Bizottság keresetét, azzal túlságosan
         széles hatályt biztosítana az EK 307. cikk második bekezdésének, elegendő annyit megállapítani, hogy a jelen ítélet semmilyen
         egyéb döntést nem tartalmaz a tagállamok egyéb körülmények közötti kötelezettségeire nézve, és annak megállapítására korlátozódik
         – ahogyan ez korábban említésre került –, hogy a tőkemozgások és fizetési műveletek terén a Tanácsra ruházott hatáskör gyakorlását
         akadályozhatja maguknak a kérdéses kétoldalú megállapodásoknak a léte, és azok megszövegezése.

      50      A fenti megfontolásokra tekintettel azt kell megállapítani, hogy a vitatott kétoldalú megállapodások tőkeátutalási rendelkezései
         tekintetében fennálló, a Szerződéssel való összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölésére irányuló megfelelő lépések megtételének
         elmulasztásával a Finn Köztársaság nem teljesítette az EK 307. cikk második bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      51      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Mivel a Finn Köztársaság pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      52       Ugyanazon cikk 4. §‑a első bekezdésének alkalmazásában az eljárásba beavatkozó Németországi Szövetségi Köztársaság, a Litván
         Köztársaság, a Magyar Köztársaság és az Osztrák Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Finn Köztársaság – mivel az általa a Szovjet Szocialista Köztársaságok volt Uniójával, melynek helyébe az Orosz Föderáció
            lépett, (a megállapodás aláírása: 1989. február 8.), a Belarusz Köztársasággal (a megállapodás aláírása: 1992. október 28.),
            a Kínai Népköztársasággal (a megállapodás aláírása: 1984. szeptember 4.), Malajziával (a megállapodás aláírása: 1985. április
            15.), a Srí Lanka Demokratikus Szocialista Köztársasággal (a megállapodás aláírása: 1985. április 27.) és az Üzbég Köztársasággal
            (a megállapodás aláírása: 1992. október 1‑je) a beruházások kölcsönös védelme és előmozdítása céljából kötött kétoldalú beruházási
            megállapodások tőkeátutalási rendelkezései tekintetében fennálló, a Szerződéssel való összeegyeztethetetlenségek kiküszöbölése
            érdekében nem tette meg a megfelelő lépéseket – nem teljesítette az EK 307. cikk második bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Finn Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Németországi Szövetségi Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság és az Osztrák Köztársaság maguk viselik
            saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: finn.


A Bíróság június 17.-i ítélete: 1987. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Kötelezettségszegés. # 154/85. sz. ügy