title: A Bíróság (nagytanács) 2009. március 24-i ítélete.#Danske Slagterier kontra Bundesrepublik Deutschland.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesgerichtshof - Németország.#Azonos hatású intézkedések - Állategészségügy - Tagállamok közötti kereskedelem - Friss hús - Állatorvosi ellenőrzések - Tagállam szerződésen kívüli felelőssége - Elévülési idő - Kármegállapítás.#C-445/06. sz. ügy.

text:
      C‑445/06. sz. ügy
      Danske Slagterier
      kontra
      Bundesrepublik Deutschland
      (a Bundesgerichtshof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Azonos hatású intézkedések – Állategészségügy – Tagállamok közötti kereskedelem – Friss hús – Állatorvosi ellenőrzések – Tagállam szerződésen kívüli felelőssége – Elévülési idő – Kármegállapítás”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Mezőgazdaság – Az állat-egészségügyi jogszabályok közelítése – A friss hús Közösségen belüli kereskedelme – Állatorvosi ellenőrzések
            – 64/433 és 89/662 irányelv – Helytelen átültetés és alkalmazás – A magánszemélynek okozott kár megtérítésére vonatkozó tagállami
            kötelezettség
      (EK 28. cikk; a 91/497 irányelv által módosított 64/433 tanácsi irányelv és 89/662 tanácsi irányelv)
      2.        Közösségi jog – Magánszemélyek számára biztosított jogok – Tagállam általi megsértés – A magánszemélynek okozott kár megtérítésére
            vonatkozó kötelezettség
      3.        Közösségi jog – Magánszemélyek számára biztosított jogok – Tagállam általi megsértés – A magánszemélynek okozott kár megtérítésére
            vonatkozó kötelezettség
      (EK 226. cikk)
      4.        Közösségi jog – Magánszemélyek számára biztosított jogok – Irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettség tagállam általi megsértése
            – A magánszemélynek okozott kár megtérítésére vonatkozó kötelezettség
      5.        Közösségi jog – Magánszemélyek számára biztosított jogok – Tagállam általi megsértés – A magánszemélynek okozott kár megtérítésére
            vonatkozó kötelezettség
      (EK 226. cikk és EK 234. cikk)
      1.        Az elv, mely szerint az állam felelős a közösségi jog megsértésével a magánszemélyeknek okozott kárért, szerves része a Szerződés
         rendszerének. A jogsérelmet szenvedett magánszemélyek három feltétel együttes fennállásakor rendelkeznek kártérítéshez való
         joggal, nevezetesen, ha a megsértett közösségi jogi szabály célja, hogy a magánszemélyek számára jogokat keletkeztessen, e
         szabály megsértése kellően súlyos, és fennáll a közvetlen okozati összefüggés e jogsértés és a jogsérelmet szenvedett magánszemélyek
         kára között.

      E tekintetben az első feltételt illetően az EK 28. cikk közvetlen hatállyal rendelkezik, abban az értelemben, hogy olyan jogokat
         keletkeztet a magánszemélyek számára, amelyekre azok közvetlenül hivatkozhatnak a nemzeti bíróságok előtt, és e rendelkezés
         megsértése esetében helye lehet kártérítésnek.

      Az EK 28. cikk által biztosított jogot pontosítja és konkretizálja a 91/497 és a belső piac megvalósításának céljával a Közösségen
         belüli kereskedelemben alkalmazható állat-egészségügyi ellenőrzésekről szóló 89/662 irányelvvel módosított, a friss hús Közösségen
         belüli kereskedelmét érintő egészségügyi problémákról szóló 64/433 irányelv. Ugyanis az áruk szabad mozgása ezen irányelvek
         egyik célja, amelyek a tagállamok friss húsra vonatkozó egészségügyi előírásai közti eltérések megszüntetése révén a Közösségen
         belüli kereskedelem előmozdítására irányulnak. Különösen a friss hús behozatala tagállamok általi megakadályozásának tilalma,
         kivéve ha az áru nem felel meg a közösségi irányelvekben előírt feltételeknek vagy igen különös körülmények – például járvány –esetében,
         feljogosítja a magánszemélyeket a közösségi követelményeknek megfelelő friss hús másik tagállamban történő értékesítésére.

      Ebből következik, hogy a 64/433 irányelv és a 89/662 irányelv helytelen átültetése és alkalmazása révén jogsérelmet szenvedett
         magánszemélyek hivatkozhatnak az áruk szabad mozgásához való jogra az állam közösségi jog megsértése okán fennálló felelősségének
         megállapításához.

      (vö. 19–20., 22–24., 26. és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Közösségi szabályozás hiányában minden tagállam belső jogrendszerének feladata kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságot,
         és meghatározni a bírósághoz fordulás azon eljárási szabályait, amelyek célja, hogy biztosítsák azoknak a jogoknak a teljes
         körű védelmét, amelyeket a közösségi jog szabályai a jogalanyoknak biztosítanak. A felelősségre vonatkozó nemzeti jog keretében
         kell tehát az államnak megtéríteni a magánszemélyeknek a közösségi jog megsértésével okozott kár következményeit, miközben
         a károk megtérítésére vonatkozó, a nemzeti jogszabályok által meghatározott követelmények, többek között a határidő, tiszteletben
         tartják az egyenértékűség elvét és a tényleges érvényesülés elvét.

      Az utóbbi elvet illetően a jogbiztonság érdekében az ésszerű mértékben meghatározott jogvesztő jellegű keresetindítási határidők
         összeegyeztethetők a közösségi joggal. Ugyanis az ilyen határidők nem olyan jellegűek, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy
         túlzottan nehézzé tennék a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását. E tekintetben a hároméves belső jogi jogvesztő
         határidő tűnik ésszerűnek.

      Mindazonáltal, a jogbiztonság biztosítása érdekében előre meg kell határozni az elévülési időt. Márpedig a jelentős jogbizonytalansággal
         jellemezhető helyzet sértheti a tényleges érvényesülés elvét, mivel a közösségi jog valamely tagállam általi megsértéséből
         eredő, magánszemélyeknek okozott károk megtérítése gyakorlatilag túlzottan nehézzé válna, ha a magánszemélyek nem tudnák ésszerű
         biztonsággal meghatározni az alkalmazandó elévülési időt. A nemzeti bíróság feladata, hogy figyelembe véve az ügyben szereplő
         tényállás bekövetkeztekor fennálló jogi és ténybeli helyzetet jellemző körülmények összességét, a tényleges érvényesülés elvére
         tekintettel megvizsgálja, hogy a valamely nemzeti szabályban előírt határidőnek, a közösségi jog érintett tagállam általi
         megsértése által okozott károk megtérítésére irányuló kérelmekre, analógia útján történő alkalmazása kellően előre látható
         volt‑e a jogalanyok számára.

      Az ilyen határidő analógia útján történő alkalmazásának az egyenértékűség elvével való összeegyeztethetőségét illetően szintén
         a nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ezen alkalmazás során az e tagállam által, a közösségi jog megsértésével
         magánszemélyeknek okozott károk megtérítésére vonatkozó követelmények nem voltak‑e kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a
         hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak.

      (vö. 31–35. pont)
      3.        A közösségi jog nem követeli meg, hogy ha az Európai Közösségek Bizottsága az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása
         iránti eljárást indít, ezen eljárás alatt megszakadjon vagy nyugodjon az állam közösségi jog megsértése miatti felelőssége
         okán fennálló kártérítési jogra vonatkozó, a tagállami szabályozásban előírt elévülési idő.

      Ugyanis az a tény, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset benyújtása nem szakítja meg vagy nem függeszti
         fel az elévülési időt, nem teszi lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé a jogalany számára a közösségi jogrend által biztosított
         jogok gyakorlását, mivel valamely magánszemély a belső jogban előírt szabályok szerint kártérítés megállapítása iránti kérelmet
         nyújthat be a közösségi jog tagállam általi megsértésének ítéletben történő megállapítását megelőzően is.

      Ráadásul, az EK 226. cikk szerinti eljárás sajátosságait figyelembe véve, a nemzeti eljárási jogi szabályokhoz viszonyítva,
         tiszteletben tartja az egyenértékűség elvét az olyan tagállami szabályozás, amely nem írja elő az elévülési idő megszakadását
         vagy nyugvását, amennyiben a Bizottság ilyen eljárást indít.

      (vö. 39., 42., 45–46. és a rendelkező rész 2. pontja)
      4.        A közösségi joggal nem ellentétes, ha az állam valamely irányelv helytelen átültetése miatti felelősségének megállapítása
         iránti kereset elévülési ideje akkor kezdődik, ha e helytelen átültetés első káros következményei már bekövetkeztek, és amikor
         további káros következmények várhatók, még ha ezen időpont megelőzi is ezen irányelv szabályszerű átültetését.

      Ugyanis az a tény, hogy a nemzeti jogban meghatározott elévülési idő ezen időpontban kezdődik meg, nem olyan jellegű, hogy
         gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé tenné a közösségi jog által biztosított jogok gyakorlását.

      (vö. 49, 56. és a rendelkező rész 3. pontja)
      5.        A közösségi joggal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint valamely magánszemély nem kérheti kárának megtérítését,
         amelynek bekövetkezését szándékosan vagy gondatlanságból elmulasztotta elkerülni jogorvoslat igénybevételével, feltéve hogy
         e jogorvoslat igénybevétele ésszerűen megkövetelhető a károsult személytől, aminek – az alapügyben szereplő valamennyi körülményt
         figyelembe véve történő –értékelése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

      Annak valószínűsége, hogy a tagállami bíróság az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújt be, vagy
         a Bíróság előtt folyamatban lévő kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás önmagában nem elegendő indok annak megállapításához,
         hogy nem ésszerű a jogorvoslat igénybevétele.

      Ugyanis, először is, a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatal iránti kérelem következtében kapott magyarázatok megkönnyítik
         számára a közösségi jog alkalmazását oly módon, hogy a Bíróság és a nemzeti bíróságok közti ezen együttműködési eszköz alkalmazása
         semmiképpen sem teszi túlzottan nehézzé a jogalany számára a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását. Ennélfogva
         nem lenne ésszerű csak azért nem igénybe venni valamely jogorvoslatot, mert az feltehetőleg előzetes döntéshozatal iránti
         kérelem benyújtásához vezet.

      Másodszor, az EK 226. cikk szerinti eljárás teljes mértékben független a tagállami eljárásoktól, és nem helyettesíti azokat.
         A kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset ugyanis a jogszerűség objektív ellenőrzésére szolgáló közérdekű eljárás.
         Bár e kereset eredménye a jogalany érdekeit is szolgálhatja, ez nem befolyásolja azt, hogy ésszerű számára a rendelkezésére
         álló valamennyi eszköz, úgymint jogorvoslat igénybevételével a kár bekövetkezésének elkerülése.

      (vö. 65., 67., 69. és a rendelkező rész 4. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2009. március 24.(*)

      „Azonos hatású intézkedések – Állategészségügy – Tagállamok közötti kereskedelem – Friss hús – Állatorvosi ellenőrzések – Tagállam szerződésen kívüli felelőssége – Elévülési idő – Kármegállapítás”
      A C‑445/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország)
         a Bírósághoz 2006. november 6‑án érkezett, 2006. október 12‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Danske Slagterier
      és
      a Bundesrepublik Deutschland
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, M. Ilešič és A. Ó. Caoimh tanácselnökök, G. Arestis,
         A. Borg Barthet (előadó), J. Malenovský, J. Klučka, U. Lõhmus és E. Levits bírák,

      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: K. Sztranc‑Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. május 21‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Danske Slagterier képviseletében R. Karpenstein Rechtsanwalt,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: L. Giesberts Rechtsanwalt,
      –        a cseh kormány képviseletében T. Boček, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében V. Kontolaimos, S. Charitaki és S. Papaioannou, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és A.‑L. During, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: W. Ferrante avvocato dello Stato,
      –        a lengyel kormány képviseletében E. Ośniecka‑Tamecka és P. Kucharski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében S. Lee barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében F. Erlbacher és H. Krämer, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. szeptember 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1991. július 29‑i 91/497/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 268., 69. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 3. fejezet, 12. kötet, 72. o.) módosított, a friss hús Közösségen belüli kereskedelmét érintő egészségügyi problémákról
         szóló, 1964. június 26‑i 64/433/EGK tanácsi irányelv (HL 1964. L 121., 2012. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 1. kötet,
         34. o.; a továbbiakban 64/433 irányelv) 5. cikke (1) bekezdése o) pontjának és 6. cikke (1) bekezdése b) pontja iii. alpontjának,
         a belső piac megvalósításának céljával a Közösségen belüli kereskedelemben alkalmazható állat-egészségügyi ellenőrzésekről
         szóló, 1989. december 11‑i 89/662/EGK tanácsi irányelv (HL L 395., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 9. kötet,
         214. o.) 5. cikke (1) bekezdésének, 7. és 8. cikkének, valamint az EK 28. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a Danske Slagterier és a Bundesrepublik Deutschland közti, kártérítés megállapítása iránti kérelem tárgyában folyamatban
         lévő jogvitában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 64/433 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „(1)      A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hatósági állatorvos emberi fogyasztásra alkalmatlannak minősítse a következőket:
      [...]
      o)      a kifejezett szexuális jellegű szagot kibocsátó hús.”
      4        A hivatkozott irányelv 6. cikke (1) bekezdésének rendelkezése szerint:

      „A tagállamok biztosítják, hogy:
      [...]
      b)      az a hús, amely:
               [...]
      iii.      az 5. cikk (1) bekezdésének o) pontjában meghatározott esetekre vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, nem ivartalanított,
         80 kilogrammot meghaladó hasított súlyú kan sertésekből származik, kivéve ha a létesítmény a 16. cikkben szabályozott eljárás
         szerint elismert módszer segítségével, vagy ilyen módszer hiányában az érintett illetékes hatóság által elismert módszerrel
         biztosítani tudja a kifejezett kanszagot árasztó hasított testek kiszűrését,

      [a 64/433/EGK irányelv 5. cikkének a) pontjában említett friss húsra vonatkozó különleges jelölés jellemzőinek megállapításáról
         szóló, 1984. július 3‑i] 84/371/EGK [bizottsági] határozatban [(HL L 196., 46. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 6. kötet,
         89. o.)] előírt különleges jelöléssel legyen ellátva, és átessen a [friss hús Közösségen belüli kereskedelmét érintő egészségügyi
         problémákról szóló, 1976. december 21‑i] 77/99/EGK [tanácsi] irányelvben [(HL 1977. L 26., 85. o.; magyar nyelvű különkiadás
         3. fejezet, 3. kötet, 82. o.)] előírt valamely kezelésen;

      [...]
      g)      az előző pontokban meghatározott kezeléseket a származási létesítményben, vagy bármely más, hatósági állatorvos által kijelölt
         létesítményen belül hajtsák végre;

      [...]”
      5        A 64/433 irányelv rendelkezéseit 1993. január 1‑jéig kellett átültetni a nemzeti jogba.

      6        A 89/662 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „A rendeltetési hely szerinti tagállamok az alábbi intézkedéseket vezetik be:
      a)      Az illetékes hatóság az áru rendeltetési helyén megkülönböztetéstől mentes szúrópróbaszerű állat-egészségügyi vizsgálatokkal
         ellenőrizheti a 3. cikk követelményeinek betartását; ehhez egyidejűleg mintát vehet.

      Továbbá, amennyiben a tranzit tagállam vagy a rendeltetési hely szerinti tagállam illetékes hatóságának információi alapján
         jogsértés gyanítható, akkor az árut a saját felségterületükön történő szállítása közben is ellenőrizhetik, beleértve a szállítóeszköz
         megfelelőségének vizsgálatát is;

      [...]”
      7        Ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „Amennyiben a tagállam illetékes hatósága a rendeltetési helyen vagy a szállítás során végzett ellenőrzés folyamán megállapítja:
      [...]
      b)      hogy az áruk nem felelnek meg a közösségi irányelvekben, vagy irányelvekben előírt közösségi szabványokról szóló döntés hiányában
         a nemzeti szabványoknak nem felelnek meg és az egészségügyi, illetve állat-egészségügyi megfontolások azt lehetővé teszik,
         a feladónak vagy képviselőjének választási lehetőséget biztosíthatnak:

      –        az áruk megsemmisítése, vagy
      –        az áruk egyéb célú hasznosítása között, ideértve azok visszaküldését a származási létesítmény országa illetékes hatóságának
         engedélyével.

      [...]”
      8        Végül a hivatkozott irányelv 8. cikke előírja:

      „(1)      A 7. cikkben meghatározott esetekben a rendeltetési hely szerinti tagállam illetékes hatósága késedelem nélkül felveszi a
         kapcsolatot a küldő ország [helyesen: tagállam] illetékes hatóságaival. Ez utóbbi hatóságok megteszik valamennyi szükséges
         intézkedést és értesítik az első tagállam illetékes hatóságát az elvégzett ellenőrzések jellegéről, a meghozott döntésekről
         és azok indokairól.

      [...]
      (2)      […]
      A rendeltetési hely szerinti állam [helyesen: tagállam] illetékes hatóságai által hozott döntésekről és azok indokairól értesítik
         a címzettet vagy képviselőjét, valamint a küldő tagállam illetékes hatóságát.

      Amennyiben a címzett vagy képviselője kívánja [helyesen:kéri] , a fenti határozatokat és azok indokolását írásban közlik vele,
         az ellenőrzést végző tagállam [helyesen: a rendeltetési hely szerinti tagállam] hatályos jogszabályai alapján rendelkezésére
         álló fellebbezési jog [helyesen: jogorvoslatok] és a vonatkozó határidők részletes ismertetésével.

      [...]”
       A nemzeti szabályozás
      9        A német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch) 2001. december 31‑ig hatályos változata (a továbbiakban: BGB) 839. §‑ának
         értelmében

      „(1)      Az a tisztviselő, aki szándékosan vagy gondatlanul megszegi harmadik személlyel szemben fennálló hivatali kötelezettségét,
         köteles a harmadik személynek az ebből keletkezett károkat megtéríteni. Ha a tisztviselőnek csak gondatlanság róható fel,
         kizárólag akkor felel, ha a károsult más módon nem juthat kielégítéshez.

      (2)      Az a tisztviselő, aki valamely ügy megítélésénél megszegi hivatali kötelezettségét, az ebből eredő károkért csak akkor felel,
         ha a kötelezettségszegés bűncselekményt valósít meg. Ez a szabály nem alkalmazandó a hivatali kötelezettség jogellenes megtagadása
         vagy azzal való jogellenes késlekedés eseteire.

      (3)      Nem keletkezik kártérítési kötelezettség, ha a károsult szándékosan vagy gondatlanul elmulasztotta a károknak valamely jogorvoslat
         formájában történő érvényesítését.”

      10      A BGB 852. §‑a előírta:

      „(1)      A hatósági jogkörben okozott károk megtérítésére vonatkozó igények attól az időponttól számított három év alatt évülnek el,
         amikor a károsult a kárról és a kártérítésre kötelezett személyéről tudomást szerzett, a tudomásszerzéstől függetlenül az
         igény a cselekmény elkövetésétől számított harminc év alatt elévül.

      (2)      A kártérítésre kötelezett és a kártérítésre jogosult közötti, a kártérítés összegére vonatkozó eljárás függőben léte alatt
         nyugszik az elévülés, amíg az egyik vagy a másik fél az eljárás folytatását megtagadja.

      (3)      Amennyiben a kártérítésre kötelezett a jogellenes cselekmény révén a károsult terhére gazdagodott, az elévülés bekövetkezte
         után is köteles a jogalap nélküli gazdagodásra vonatkozó rendelkezések szerint visszatéríteni gazdagodását.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      11      A Danske Slagterier, amely dán vágóhíd üzemeltető–társaságok és sertéstenyésztők szövetkezeti alapon szervezett szakmai szövetsége,
         tagjai által ráruházott felhatalmazás alapján kártérítést követel a Bundesrepublik Deutschlandtól a közösségi jog megsértése
         miatt. Az alperes terhére rója, hogy 1993‑tól 1999‑ig a közösségi jogot megsértve, behozatali tilalmat tartott fenn a nem
         ivartalanított kan sertések húsára. Álláspontja szerint e tilalom következtében a sertéstenyésztők és a vágóhíd-üzemeltető
         társaságok az érintett időszak alatt legalább 280 millió DEM összegű kárt szenvedtek.

      12      Dániában a kilencvenes évek eleje óta „Male-Pig-Projekt” néven projekt indult a nem ivartalanított kan sertések tenyésztésére.
         Márpedig az ilyen típusú – gazdasági szempontból előnyös – tenyésztés azzal a veszéllyel jár, hogy a hevítést követően a hús
         kifejezett szexuális jellegű szagot bocsát ki. A dán kutatók szerint azonban a kellemetlen szag már a vágási folyamat során
         azonosítható a szkatoltartalom mérésével. Ennélfogva Dániában valamennyi vágóhidat ellátták szkatol mérésére szolgáló eszközökkel
         az érintett szagú hús azonosítása és elkülönítése érdekében. Az adott időszakban a Németországi Szövetségi Köztársaság álláspontja
         szerint azonban e kellemetlen szag az androsztenon hormonra vezethető vissza, amelynek képződése elkerülhető a korábbi szakaszban
         történő ivartalanítással, és kizárólag a szkatoltartalom vizsgálata nem megbízható módszer a szexuális jellegű szag azonosításához.

      13      1993 januárjában a Németországi Szövetségi Köztársaság közölte a tagállamok legfőbb állategészségügyi hatóságaival, hogy a
         64/433 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt szabályt oly módon ültették át a nemzeti jogba, hogy a súlyhatártól
         függetlenül az androsztenon tekintetében 0,5 µg/g‑ban határozták meg a határértéket. Ezen érték túllépése esetén ugyanis a
         hús kifejezett szexuális jellegű szagot bocsát ki, és így emberi fogyasztásra alkalmatlan. Eközben hangsúlyozta, hogy az androsztenon
         bizonyításának módszereként csak Claus professzor módosított immunoenzimtesztje elismert, és a hivatkozott határértéket meghaladó
         ivartalanított kan sertések húsa friss húsként nem hozható be Németországba.

      14      Ennélfogva a német hatóságok Dániából származó számos sertéshússzállítmányt ellenőriztek és küldtek vissza az androsztenon‑határérték
         túllépése miatt. Továbbá a sertéstenyésztők és vágóhíd‑üzemeltető társaságok, amelyek majdnem teljesen megszüntették az ivartalanított
         kan sertések tenyésztését, kénytelenek voltak újrakezdeni a tenyésztést annak érdekében, hogy ne veszélyeztessék a németországi
         exportot. A Danske Slagterier úgy érvel, hogy ha a kivitt sertéshús a Male‑Pig‑Projektet követve nem ivartalanított sertés
         húsa lett volna, legalább 280 000 000 DEM költségmegtakarítás keletkezett volna.

      15      A Landgericht Bonn (bonni tartományi bíróság), amelyhez a Bundesrepublik Deutschland felelősségének megállapítására irányuló
         keresetet nyújtott be 1999. december 6‑án a Danske Slagterier, úgy ítélte meg, hogy e kereset megalapozott az 1996. december
         7‑től kezdődő időszak tekintetében, és azt mint elévült követelést annyiban elutasította, amennyiben az e határidő előtt keletkezett
         károk megtérítésére vonatkozott. A másodfokon eljáró Oberlandesgericht Köln (kölni másodfokú bíróság) a keresetet egészében,
         érdemében igazoltnak nyilvánította. A Bundesgerichtshof (szövetségi bíróság) előtti másodfokú felülvizsgálati kérelemben a
         Bundesrepublik Deutschland a kereset teljes körű elutasítását kérte.

      16      Továbbá a Bíróság a C‑102/96. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1998. november 12‑én hozott ítéletben (EBHT 1998.,
         I‑6871. o.) megállapította, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette a 64/433 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének
         o) pontjából és 6. cikke (1) bekezdésének b) pontjából, valamint a 89/662 irányelv 5. cikkének (1) bekezdéséből, 7. és 8. cikkéből
         eredő kötegezettségeit, mivel egyrészt megkövetelte a nem ivartalanított kan sertéstestek megjelölését és a hőkezelését, ha
         az állatok súlyától függetlenül a húsban az androsztenonnak a Claus professzor módosított immunoenzimtesztjével megállapított
         koncentrációja meghaladta a 0,5 µg/g‑ot, másrészt pedig mivel úgy ítélte meg, hogy a 0,5 µg/g határérték átlépése esetében
         a hús kifejezett szexuális jellegű szagot bocsát ki, amely következtében emberi fogyasztásra alkalmatlan.

      17      Ilyen körülmények között a Bundesgerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából
         az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Olyan jogi helyzetet teremtenek‑e a sertéshús termelői és forgalmazói számára a […] [64/433] […] irányelv 5. cikke (1) bekezdése
         o) pontjának és 6. cikke (1) bekezdése b) pontja iii. alpontjának rendelkezései, együttes olvasatban a […] 89/662[…] irányelv
         […] 5. cikkének (1) bekezdésével, 7. és 8. cikkével, amely átültetési és jogalkalmazási hibák esetén megalapozhatja az állam
         közösségi jogi felelősségét?

      2)      Hivatkozhatnak‑e a sertéshús termelői és forgalmazói – függetlenül az első kérdés megválaszolásától – az EK‑Szerződés 30. cikkének
         [jelenleg EK 28. cikk] megsértésére az állam fent hivatkozott irányelvek közösségi jogba ütköző átültetésével és alkalmazásával
         kapcsolatos közösségi jogi felelősségének megalapozása céljából?

      3)      Megköveteli‑e a közösségi jog, hogy az állam közösségi jogi felelősségének elévülése az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárásra tekintettel megszakadjon, vagy hogy az elévülési idő legalábbis nyugodjon addig, amíg nem áll
         rendelkezésre olyan hatékony nemzeti jogorvoslat, amely a tagállamot az irányelv megfelelő átültetésére kényszeríti?

      4)      Az állam – valamely irányelv nem megfelelő átültetésére és az ezzel együtt járó (tényleges) behozatali tilalomra alapozott –
         közösségi jogi felelősségére vonatkozó elévülési határidő az alkalmazandó nemzeti jogtól függetlenül csak az irányelv teljes
         körű átültetésével kezdődik, vagy az elévülési határidő a nemzeti joggal összhangban már akkor megkezdődhet, ha az első káros
         következmények már felmerültek, és további káros következmények várhatók? Amennyiben a teljes körű átültetés az elévülés megkezdődésének
         időpontját befolyásolná, akkor ez általánosságban érvényes, vagy csak akkor, ha az irányelv a magánszemélyek számára meghatározott
         jogot biztosít?

      5)      Felmerülnek‑e általános aggályok az olyan nemzeti szabályozással szemben, amelynek értelmében nem áll be a kártérítési kötelezettség,
         ha a károsult szándékosan vagy gondatlanságból elmulasztotta a jogorvoslat igénybevételét a károk elhárítása érdekében, ha
         figyelembe vesszük azt a szempontot, hogy a tagállamok az állam közösségi jogi felelőssége tekintetében a károk megtérítésére
         vonatkozó feltételeket úgy kötelesek kialakítani, hogy azok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló jellegű,
         nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak, valamint nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül
         nehézzé tegyék a kártérítésben való részesülést? Felmerülnek‑e aggályok ezzel az »elsődleges jog védelmének elsőbbségével«
         szemben akkor is, ha arra az a fenntartás vonatkozik, hogy annak az érintettől elvárhatónak kell lennie? Elvárható‑e ez a
         közösségi jog értelmében akkor is, ha az eljáró bíróság a szóban forgó közösségi jogi kérdéseket a […] Bíróság […] elé előzetes
         döntéshozatalra történő előterjesztésük nélkül előreláthatólag nem tudná megválaszolni, vagy ha már folyamatban van az EK 226. cikk
         szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első és a második kérdésről
      18      Az együttesen vizsgálandó első két kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 64/433 irányelv
         6. cikke (1) bekezdése b) pontjának iii. alpontjával együttesen értelmezett 5. cikke (1) bekezdésének o) pontja, valamint
         a 89/662 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése, 7. és 8. cikke olyan jogi helyzetet teremt‑e a sertéshús termelői és forgalmazói
         számára, amely ezen irányelvek helytelen átültetése vagy alkalmazása esetén megalapozhatja kártérítési igényeiket az államnak
         a közösségi jog megsértése okán fennálló felelőssége miatt, és ezen körülmények között hivatkozhatnak‑e az EK 28. cikk megsértésére
         az állam e felelősségén alapuló kártérítési jogának alapításához.

      19      E tekintetben előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az elv, mely szerint az állam
         felelős a közösségi jog megsértésével a magánszemélyeknek okozott kárért, szerves része az EK‑Szerződés rendszerének (a C‑6/90.
         és C‑9/90. sz., Francovich és társai egyesített ügyekben 1991. november 19‑én hozott ítélet [EBHT 19891., I‑5357. o.] 35. pontja;
         a C‑46/93. és C‑48/93. sz., Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben 1996. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 1996.,
         I‑1029. o,.] 31. pontja; a C‑5/94. sz. Hedley Lomas ügyben 1996. május 23‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑2553. o.] 24. pontja,
         valamint a C‑178/94., C‑179/94. és C‑188/94–C‑190/94. sz., Dillenkofer és társai egyesített ügyekben 1996. október 8‑án hozott
         ítélet [EBHT 1996., I‑4845. o] 20. pontja).

      20      A Bíróság úgy ítélte meg, hogy a jogsérelmet szenvedett magánszemélyek három feltétel együttes fennállásakor rendelkeznek
         kártérítéshez való joggal, nevezetesen, ha a megsértett közösségi jogi szabály célja, hogy a magánszemélyeket számára jogokat
         keletkeztessen, e szabály megsértése kellően súlyos, és fennáll a közvetlen okozati összefüggés a e jogsértés és a jogsérelmet
         szenvedett magánszemélyek kára között (lásd a fent hivatkozott Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben hozott
         ítélet 51. pontját, a fent hivatkozott Hedley Lomas ügyben hozott ítélet 25. pontját, valamint a fent hivatkozott Dillenkofer
         és társai egyesíttet ügyekben hozott ítélet 21. pontját).

      21      Az első feltételt illetően a Bíróságnak volt lehetősége megvizsgálni a tagállamoknak a közösségi jog megsértéséért való felelősségét
         a belső piac létrehozására irányuló irányelvek átültetésének hiányára vonatkozó esetekben (lásd többek között a fent hivatkozott
         Francovich és társai egyesített ügyekben és a Dillenkofer és társai egyesített ügyekben hozott ítéletet). Mindazonáltal a
         fent hivatkozott két ítélet alapjául szolgáló ügyektől eltérően, amikor kizárólag a másodlagos jog hozott létre a magánszemélyeknek
         jogokat biztosító jogi keretet, az alapeljárás olyan ügyet érint, amelyben az alapeljárásban szereplő egyik fél, nevezetesen
         a Danske Slagterier úgy érvel, hogy az EK 28. cikk már biztosítja számára a hivatkozott jogokat.

      22      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy nem vitatott, hogy az EK 28. cikk közvetlen hatállyal rendelkezik, abban az értelemben,
         hogy olyan jogokat keletkeztet a magánszemélyek számára, amelyekre azok közvetlenül hivatkozhatnak a nemzeti bíróságok előtt,
         és e rendelkezés megsértése esetében helye lehet kártérítésnek (a fent hivatkozott Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített
         ügyekben hozott ítélet 23. pontja).

      23      A Danske Slagterier hivatkozik továbbá a 64/433 és a 89/662 irányelv rendelkezéseire. Amint az a 89/662 irányelv címének és
         első preambulumbekezdésének megfogalmazásából kitűnik, ezen irányelvet a belső piac megvalósításának céljával fogadták el,
         csakúgy mint a 64/433 irányelvet módosító 91/497 irányelvet, amint azt a 91/497 irányelv harmadik preambulumbekezdése pontosítja.
         Az áruk szabad mozgása tehát ezen irányelvek egyik célja, amelyek a tagállamok friss húsra vonatkozó egészségügyi előírásai
         közti eltérések megszüntetése révén a Közösségen belüli kereskedelem előmozdítására irányulnak. Az EK 28. cikk által biztosított
         jogot pontosítják és konkretizálják a hivatkozott irányelvek.

      24      A 64/433 és a 89/662 irányelv tartalmát illetően meg kell állapítani, hogy a hivatkozott irányelvek többek között az egészségügyi
         ellenőrzéseket és a valamely tagállamban előállított és másik tagállamba szállított friss hús bizonyítvánnyal való ellátását
         szabályozzák. Amint az többek között a 89/662 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjából kitűnik, a tagállamok csak akkor
         tagadhatják meg a friss hús behozatalát, ha az áru nem felel meg a közösségi irányelvekben előírt feltételeknek vagy igen
         különös körülmények – például járvány –esetében. A behozatal tagállamok általi megakadályozásának tilalma feljogosítja a magánszemélyeket
         a közösségi követelményeknek megfelelő friss hús másik tagállamban történő értékesítésére.

      25      Kitűnik továbbá a 64/433 és a 89/662 irányelv együttesen értelmezett rendelkezéseiből, hogy a nem ivartalanított kan sertések
         kifejezett szexuális jellegű szagának azonosítására irányuló intézkedések közösségi harmonizáció tárgyát képezték (a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 29. pontja). E harmonizáció a kimerítően harmonizált területen
         következésképpen megtiltja a tagállamok számára, hogy a 64/433 és a 89/662 irányelvben meghatározott indokoktól eltérő indokokkal
         igazolják az áruk szabad mozgásának akadályozását.

      26      Ennélfogva az első két kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 64/433 és a 89/662 irányelv helytelen átültetése és alkalmazása
         révén jogsérelmet szenvedett magánszemélyek hivatkozhatnak az áruk szabad mozgásához való jogra az állam, közösségi jog megsértése
         okán fennálló felelősségének megállapításához.

       A harmadik kérdésről
      27      Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy megköveteli‑e a közösségi jog, hogy ha
         az Európai Közösségek Bizottsága az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indít, ezen eljárás
         alatt az állam közösségi jog megsértése miatti felelőssége okán fennálló, a nemzeti jogszabályokban előírt kártérítési jogra
         vonatkozó elévülési idő megszakadjon vagy nyugodjon, amíg ezen államban nem áll rendelkezésre olyan hatékony jogorvoslat,
         amely az irányelv megfelelő átültetésére kényszerít.

      28      Az alapügyben szereplő tények sorrendje segít e kérdés megválaszolásában. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik
         ugyanis, hogy a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló, a Németországi Szövetségi
         Köztársaság kötelezettségszegésének megállapítása iránti eljárás 1996. március 27‑én indult. A jogsérelmet szenvedő személyeket
         már az 1993. évtől érték káros következmények, de csak 1999 decemberében nyújtották be az állam felelősségének megállapítása
         iránti keresetet. Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság álláspontjának megfelelően a BGB 852. §‑ának (1) bekezdésében
         előírt hároméves elévülési időt kell alkalmazni, e határidő számítása az 1996. év közepétől kezdődne, amely időponttól kezdve,
         e bíróság szerint, a jogsérelmet szenvedő személyek tudomást szereztek a kárról és a kárért felelős személyéről. Következésképpen
         az alapügyben az állam felelősségének megállapítása iránti kereset valószínűleg elévült volna. Ezen oknál fogva jelentőséggel
         bír az alapügy megoldásában, hogy hatással volt‑e a hivatkozott elévülési időre a kötelezettségszegés megállapítása iránti
         kereset Bizottság általi benyújtása.

      29      Mindazonáltal annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság hasznos választ kapjon, először is meg kell vizsgálni az
         általa hallgatólagosan feltett kérdést, azaz, hogy ellentétes‑e a közösségi joggal a BGB 852. §‑ának (1) bekezdésében előírt
         hároméves elévülési időnek az alapügyben analógia útján történő alkalmazása.

      30      A BGB 852. §‑a (1) bekezdésének alkalmazását illetően a Danske Slagterier ugyanis nehezményezte a joghelyzet világosságának
         hiányát Németországban az állam közösségi jog megsértése miatti felelőssége okán fennálló kártérítési igényre alkalmazandó
         elévülési időt meghatározó nemzeti szabály tekintetében, amennyiben e kérdés még nem képezte sem jogszabály, sem pedig a legfelsőbb
         bíróság határozatának tárgyát, és a jogirodalom is megosztott e kérdésben, mivel több jogalap is szóba jöhet. A BGB 852. §‑ában
         előírt határidőnek az állam közösségi jog megsértése miatti felelősségének megállapítása iránti keresetre való előszöri és
         analógia útján történő alkalmazása sértené a jogbiztonság és a jogi egyértelműség elvét, valamint a tényleges érvényesülés
         és az egyenértékűség elvét.

      31      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint közösségi szabályozás hiányában minden tagállam
         belső jogrendszerének feladata kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságot, és meghatározni a bírósághoz fordulás azon eljárási
         szabályait, amelyek célja, hogy biztosítsák azoknak a jogoknak a teljes körű védelmét, amelyeket a közösségi jog szabályai
         a jogalanyoknak biztosítanak. A felelősségre vonatkozó nemzeti jog keretében kell tehát az államnak megtéríteni az okozott
         kár következményeit, miközben a károk megtérítésére vonatkozó, a nemzeti jogszabályok által meghatározott követelmények, többek
         között a határidő, nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak
         (egyenértékűség elve), és nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé tegyék a kártérítés
         elérését (tényleges érvényesülés elve) (lásd többek között a fent hivatkozott Francovich és társai ügyben hozott ítélet 42.
         és 43. pontját, valamint a C‑261/95. sz. Palmisani‑ügyben 1997. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4025. o.] 27. pontját).

      32      Az utóbbi elvet illetően a Bíróság a jogbiztonság érdekében elismerte az ésszerű mértékben meghatározott jogvesztő jellegű
         keresetindítási határidők közösségi joggal való összeegyeztethetőségét, amely egyaránt védi az adóalanyt és az érintett közigazgatást
         (lásd a C‑228/96. sz. Aprile‑ügyben 1998. november 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑7141. o.] 19. pontját és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot). Ugyanis az ilyen határidők nem olyan jellegűek, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé
         tennék a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását. E tekintetben hároméves belső jogi jogvesztő határidő tűnik
         ésszerűnek (lásd többek között a fent hivatkozott Aprile‑ügyben hozott ítélet 19. pontját, valamint a C‑62/00. sz. Marks & Spencer
         ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6325. o.] 35. pontját).

      33      Mindazonáltal a fent hivatkozott Marks & Spencer ügyben hozott ítélet 39. pontjából szintén kitűnik, hogy a jogbiztonság biztosítása
         érdekében előre meg kell határozni az elévülési időt. Márpedig a jelentős jogbizonytalansággal jellemezhető helyzet sértheti
         a tényleges érvényesülés elvét, mivel a közösségi jog valamely tagállam általi megsértéséből eredő, magánszemélyeknek okozott
         károk megtérítése gyakorlatilag túlzottan nehézzé válna, ha a magánszemélyek nem tudnák ésszerű biztonsággal meghatározni
         az alkalmazandó elévülési időt.

      34      A nemzeti bíróság feladata, hogy figyelembe véve az alapügyben szereplő tényállás bekövetkeztekor fennálló jogi és ténybeli
         helyzetet jellemző körülmények összességét, a tényleges érvényesülés elvére tekintettel megvizsgálja, hogy a BGB 852. §‑ának
         (1) bekezdésében előírt határidőnek, a közösségi jog érintett tagállam általi megsértése által okozott károk megtérítésére
         irányuló kérelmekre, analógia útján történő alkalmazása kellően előre látható volt‑e a jogalanyok számára.

      35      Továbbá a hivatkozott határidő analógia útján történő alkalmazásának az egyenértékűség elvével való összeegyeztethetőségét
         illetően szintén a nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ezen alkalmazás során az e tagállam által, a közösségi
         jog megsértésével magánszemélyeknek okozott károk megtérítésére vonatkozó követelmények nem voltak‑e kedvezőtlenebbek, mint
         azok, amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak.

      36      A kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset benyújtására vonatkozó elévülési idő megszakítását vagy felfüggesztését
         illetően a fenti megfontolásokból kitűnik, hogy a tagállamok feladata ezen eljárási szabályoknak az egyenértékűség és a tényleges
         érvényesülés elvének tiszteletben tartása melletti meghatározása.

      37      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a kártérítés nem tehető függővé az államnak betudható közösségi jogsértés Bíróság
         általi előzetes megállapításának követelményétől (lásd a fent hivatkozott Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben
         hozott ítélet 94–96. pontját és a Dillenkofer és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 28. pontját).

      38      Ugyanis a kötelezettségszegés megállapítása bizonyosan meghatározó, de nem elengedhetetlen annak megállapításához, hogy az
         a feltétel, amely szerint a közösségi jog megsértése kellően súlyos, teljesül. Emellett a magánszemélyek számára keletkeztetett
         jogok nem függhetnek a Bizottság arra vonatkozó mérlegelésétől, hogy valamely tagállam ellen az EK 226. cikk alapján eljárást
         indít‑e, sem attól, hogy a kötelezettségszegést a Bíróság megállapította‑e (lásd a fent hivatkozott Brasserie du pêcheur és
         Factortame egyesített ügyekben hozott ítélet 93. és 95. pontját).

      39      Valamely magánszemély a belső jogban előírt szabályok szerint kártérítés megállapítása iránti kérelmet nyújthat be a közösségi
         jog tagállam általi megsértésének ítéletben történő megállapítását megelőzően is. Következésképpen az a tény, hogy a kötelezettségszegés
         megállapítása iránti kereset benyújtása nem szakítja meg vagy nem függeszti fel az elévülési időt, nem teszi lehetetlenné
         vagy túlzottan nehézzé a jogalany számára a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását.

      40      Továbbá a Danske Slagterier hivatkozik az egyenértékűség elvének megsértésére is, amennyiben a német jog szerint megszakad
         az elévülési idő, ha a BGB 839. §‑a szerinti nemzeti jogi jogorvoslati kérelem is benyújtásra kerül, és az EK 226. cikk szerinti
         kereset hasonló az ilyen jogorvoslathoz.

      41      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az eljárási szabályok egyenértékűségéről való határozathozatalhoz objektíven és elvont
         módon kell vizsgálni az érintett szabályok hasonlóságát, figyelembe véve az eljárás egészében elfoglalt helyüket, a hivatkozott
         eljárás lefolytatását és a szabályok sajátosságait (lásd ebben az értelemben a C‑78/98. sz., Preston és társai ügyben 2000.
         május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑3201. o.] 63. pontját).

      42      Az érintett szabályok hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az EK 226. cikk szerinti eljárás sajátosságait.

      43      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság az EK 226. cikk szerinti hatáskörében nem köteles eljáráshoz fűződő
         érdekét bizonyítani (lásd a 167/73. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1974. április 4‑én hozott ítélet [EBHT 1974.,
         359. o.] 15.pontját, valamint a C‑20/01. és C‑28/01. sz., Bizottság kontra Németország egyesített ügyekben 2003. április 10‑én
         hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3609. o.] 29. pontját). A Bizottság feladata ugyanis, hogy hivatalból és közérdekből felügyelje
         a közösségi jog tagállamok általi alkalmazását, és állapítsa meg az abból eredő kötelezettségek esetleges megszegését, a kötelezettségszegés
         abbahagyása érdekében (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 15. pontját és a Bizottság
         kontra Németország egyesített ügyekben 2003. április 10‑én hozott ítélet 29. pontját).

      44      Az EK 226. cikk tehát nem ezen intézmény saját jogait védi. Kizárólag a Bizottságra tartozik annak megítélése, hogy célszerű‑e
         a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás kezdeményezése, valamint adott esetben mely cselekmény vagy mulasztás miatt
         kell ezt az eljárást megindítani (a C‑394/02. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑4713. o.] 16. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Bizottság diszkrecionális jogkörrel rendelkezik tehát
         e tekintetben, kizárva a magánszemélyek azon jogát, hogy bizonyos értelmű álláspontra való helyezkedést követeljenek meg ezen
         intézménytől (lásd a 247/87. sz., Star Fruit kontra Bizottság ügyben 1989. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 291. o.]
         11. pontját).

      45      Meg kell tehát állapítani, hogy tiszteletben tartja az egyenértékűség elvét az olyan tagállami szabályozás, amely nem írja
         elő az állam közösségi jog megsértése miatti felelőssége okán fennálló kártérítési jogra vonatkozó elévülési idő megszakadását
         vagy nyugvását, amennyiben a Bizottság az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indít.

      46      A fenti megfontolásokra tekintettel azt kell tehát válaszolni a harmadik kérdésre, hogy a közösségi jog nem követeli meg,
         hogy ha a Bizottság az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indít, ezen eljárás alatt megszakadjon
         vagy nyugodjon az állam közösségi jog megsértése miatti felelőssége okán fennálló kártérítési jogra vonatkozó, a tagállami
         szabályozásban előírt elévülési idő.

       A negyedik kérdésről
      47      Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az állam valamely irányelv helytelen átültetése miatti
         felelősségének megállapítása iránti kereset elévülési ideje az alkalmazandó nemzeti jogtól függetlenül csak ezen irányelv
         teljes körű átültetésekor kezdődik, vagy e határidő a nemzeti joggal összhangban már akkor megkezdődik, ha e helytelen átültetés
         első káros következményei már bekövetkeztek, és további káros következmények várhatók. Abban az esetben, ha a teljes körű
         átültetés befolyásolja ezen elévülési idő folyását, a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy ez általánosságban
         érvényes, vagy csak akkor, ha az irányelv a magánszemélyek számára jogot biztosít.

      48      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amint az a jelen ítélet 31. és 32. pontjából kitűnik, közösségi szabályozás hiányában
         a tagállamok feladata meghatározni a bírósághoz fordulás azon eljárási szabályait, amelyek célja, hogy biztosítsák azoknak
         a jogoknak a védelmét, amelyeket a közösségi jog szabályai a jogalanyoknak biztosítanak, az elévülési időt is ideértve, feltéve
         hogy e szabályok tiszteletben tartják az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét. Emellett emlékeztetni kell arra,
         hogy ésszerű jogvesztő jellegű keresetindítási határidők megállapítása tiszteletben tartja ezen elveket, és többek között
         nem olyan jellegű, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé tenné a közösségi jogrend által biztosított jogok
         gyakorlását.

      49      Az a tény, hogy a nemzeti jogban meghatározott elévülési idő már abban az időpontban megkezdődik, amikor az első káros következmények
         felmerültek, jóllehet további ilyen következmények várhatók, szintén nem olyan jellegű, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy
         túlzottan nehézzé tenné a közösségi jog által biztosított jogok gyakorlását.

      50      A C‑295/04–C‑298/04. sz., Manfredi és társai egyesített ügyekben 2006. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑6619. o.),
         amelyre a Danske Slagterier hivatkozik, sem cáfolja meg e következtetést.

      51      A hivatkozott ítélet 78–79. pontjában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy nem kizárt, hogy a kártérítési kereset benyújtására vonatkozó
         rövid tartamú elévülési idő, amely attól a naptól kezdődik, amelyen a megállapodás vagy az összehangolt magatartás létrejött,
         a gyakorlatban lehetetlenné teszi a tiltott megállapodással vagy magatartással okozott kár megtéríttetésére vonatkozó jog
         érvényesítését. Ennélfogva folyamatos vagy ismételt jogsértés esetén nem kizárt, hogy az elévülési idő még a jogsértés megszüntetése
         előtt lejár, és ebben az esetben azoknak, akik az elévülési határidő lejártát követően szenvednek kárt, nincs lehetőségük
         keresetet benyújtani.

      52      Márpedig nem ez az eset áll fenn az alapügyben. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy az ezen
         ügyben vitatott elévülési idő nem kezdődhet meg, mielőtt a kárt szenvedett személy tudomást nem szerzett a kárról és a kártérítésre
         kötelezett személyéről. Ilyen körülmények között tehát lehetetlen, hogy valamely kárt szenvedett személy olyan helyzetben
         találja magát, hogy az elévülési idő úgy kezdődik meg, sőt lejár, hogy káráról tudomást szerezne, mint ahogy az a fent hivatkozott
         Manfredi és társai ítélet alapjául szolgáló egyesített ügyekben előfordulhatott, ahol az elévülési idő a megállapodás vagy
         az összehangolt magatartás létrejöttekor kezdődött, és arról bizonyos érintett személyek csak sokkal később szerezhettek tudomást.

      53      Azon lehetőséget illetően, hogy az elévülési idő kezdete a vitatott irányelv teljes körű átültetése előttre essen, igaz, hogy
         a Bíróság a C‑208/90. sz. Emmott‑ügyben 1991. július 25‑én hozott ítélete (EBHT 1991., I‑4269. o.) 23. pontjában úgy ítélte
         meg, hogy a mulasztó tagállam az irányelv szabályszerű átültetéséig nem hivatkozhat a valamely magánszemély által az ezen
         irányelvben meghatározott, számára keletkeztetett védelme iránt ellene benyújtott kereset elkésettségére, és hogy a nemzeti
         jog szerinti keresetindítási határidő csak ettől az időponttól kezdődhet.

      54      Mindazonáltal, amint azt a C‑410/92. sz. Johnson‑ügyben 1994. december 6‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5483. o.) 26. pontja
         megerősítette, a C‑338/91. sz. Steenhorst‑Neerings‑ügyben 1993. október 27‑én hozott ítéletből (EBHT 1993., I‑5475. o.) következik,
         hogy a fent hivatkozott Emmott‑ügyben hozott ítéletben hozott döntést az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy különleges körülményei
         igazolták, amelyben a jogvesztő jelleg ahhoz vezetett, hogy az alapeljárás felperese a valamely irányelv szerinti egyenlő
         bánásmódhoz való jogának érvényesítésére irányuló valamennyi lehetőségtől meg volt fosztva (lásd továbbá a C‑90/94. sz. Haahr
         Petroleum ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4085. o.] 52. pontját és a C‑114/95. és C‑115/95. sz., Texaco
         és Olieselskabet Danmark egyesített ügyekben 1997. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997. I‑4263. o.] 48. pontját, valamint
         a C‑279/96–C‑281/96. sz., Ansaldo Energia és társai egyesített ügyekben 1998. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 1998.,
         I‑5025. o.] 20. pontját).

      55      Márpedig az alapügyben sem az iratokból, sem pedig a szóbeli szakaszban elhangzott előadásokból nem tűnik ki, hogy a vitatott
         határidő létezése a fent hivatkozott Emmott‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyhöz hasonlóan ahhoz vezetett, hogy teljes
         mértékben megfosztotta a károsultakat joguk nemzeti bíróságok előtti érvényesítésére irányuló valamennyi lehetőségtől.

      56      A negyedik kérdésre azt a választ kell tehát adni, hogy a közösségi joggal nem ellentétes, ha az állam valamely irányelv helytelen
         átültetése miatti felelősségének megállapítása iránti kereset elévülési ideje akkor kezdődik, ha e helytelen átültetés első
         káros következményei bekvetkeztek, és további káros következmények várhatók, még ha ezen időpont megelőzi is ezen irányelv
         szabályszerű átültetését.

      57      A negyedik kérdés első részére adott válaszra tekintettel annak második részére nem szükséges válaszolni.

       Az ötödik kérdésről
      58      Az ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a közösségi joggal ellentétes‑e az olyan
         szabály, mint amilyet a BGB 839. §‑ának (3) bekezdése előír, amely szerint valamely magánszemély nem kérheti kárának megtérítését,
         amelynek bekövetkezését szándékosan vagy gondatlanságból elmulasztotta elkerülni jogorvoslat igénybevételével. A kérdést előterjesztő
         bíróság pontosítja kérdését, miközben azt kérdezi, hogy az ilyen tagállami szabályozás ellentétes‑e a közösségi joggal, feltéve
         hogy arra figyelemmel alkalmazzák, hogy e jogorvoslat igénybevétele ésszerűen elvárható az érdekelt számára. A kérdést előterjesztő
         bíróság végül azt szeretné megtudni, hogy a jogorvoslat igénybevétele ésszerűnek minősül‑e, ha valószínű, hogy az eljáró bíróság
         az EK 234. cikk alapján előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújt be, vagy ha az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárás indult.

      59      Amint arra a fenti két kérdésre adott válasz keretében emlékeztettünk, közösségi szabályozás hiányában a tagállamok feladata
         meghatározni a bírósághoz fordulás azon eljárási szabályait, amelyek célja, hogy biztosítsák azoknak a jogoknak a védelmét,
         amelyeket a közösségi jog szabályai a jogalanyoknak biztosítanak, feltéve hogy e szabályok tiszteletben tartják az egyenértékűség
         és a tényleges érvényesülés elvét.

      60      A rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségek igénybevételét illetően a Bíróság a közösségi jog megsértése miatti tagállami
         felelősséget érintő, fent hivatkozott Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben hozott ítélet 84. pontjában megállapította,
         hogy a nemzeti bíróság vizsgálhatja, hogy a károsult személy elvárható gondossággal járt‑e el a kár elhárítása vagy enyhítése
         érdekében, különösen, hogy időben igénybe vette‑e a rendelkezésére álló valamennyi jogorvoslati lehetőséget.

      61      Ugyanis a tagállamok jogában közös alapelv szerint a károsult személynek, a kárviselés terhének kockázata mellett, elvárható
         gondossággal kell eljárnia a kár enyhítése érdekében (a C‑104/89. és C‑37/90. sz., Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság
         egyesített ügyekben 1992. május 19‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑3061. o.] 33. pontja, valamint a fent hivatkozott Brasserie
         du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben hozott ítélet 85. pontja).

      62      Ellentétes lenne tehát a tényleges érvényesülés elvével, ha előírnák, hogy a károsult személyek automatikusan kötelesek igénybe
         venni a rendelkezésükre álló valamennyi jogorvoslati lehetőséget, még ha az túlzott nehézséggel járna is, vagy ésszerűen nem
         követelhető meg tőlük.

      63      A Bíróság a C‑397/98. és C‑410/98. sz., Metallgesellschaft és társai egyesített ügyekben 2001. március 8‑án hozott ítéletének
         (EBHT 2001., I‑1727. o.) 106. pontjában ugyanis úgy ítélte meg, hogy a közösségi jog közvetlenül alkalmazandó rendelkezései
         által a magánszemélyek számára keletkeztetett jogok gyakorlása lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé válna akkor, ha e személyeknek
         a közösségi jog megértésére alapított kártérítés iránti kérelmeit kizárólag azon okból kellene elutasítani, vagy összegüket
         leszállítani, hogy e személyek nem hivatkoztak a közösségi jog által biztosított azon jogra, amelyből a nemzeti jog kizárta
         őket, azért, hogy azután az e célra szolgáló jogorvoslati eszközök segítségével megtámadják a tagállam elutasító határozatát,
         hivatkozva a közösségi jog közvetlen hatályára és elsőbbségére. Ilyen esetben nem lett volna ésszerű megkövetelni, hogy a
         károsult személyek vegyék igénybe a rendelkezésükre álló valamennyi jogorvoslati lehetőséget, mivel mindenképpen előzetesen
         kellett volna teljesíteniük a vitatott befizetést, és még ha a nemzeti bíróság a közösségi joggal összeegyeztethetetlennek
         is ítélte volna meg ezen befizetés előzetes jellegét, az érintett személyek nem kaptak volna kamatokat ezen összeg után, és
         adott esetben még bírságot is kiszabtak volna velük szemben (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Metallgesellschaft
         és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 104. pontját).

      64      Következésképpen meg kell állapítani, hogy nem ellentétes a közösségi joggal az olyan tagállami szabályozás alkalmazása, mint
         amilyet a BGB 839. §‑ának (3) bekezdése előír, feltéve hogy a vitatott jogorvoslat igénybevétele ésszerűen megkövetelhető
         a károsult személytől. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az alapügyben szereplő valamennyi körülményt figyelembe
         véve értékelje, hogy ez az eset áll‑e fenn.

      65      Azon lehetőséget illetően, hogy az így igénybe vett jogorvoslat előzetes döntéshozatal iránti kérelemhez vezet, és annak ezen
         jogorvoslat ésszerű jellegére való hatását tekintve emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az
         EK 234. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén az előbbi
         a közösségi jog értelmezéséhez támpontokat nyújt az utóbbinak, amelyek szükségesek az utóbbi által eldöntendő jogvita megoldásához
         (lásd a C‑83/91. sz. Meilicke‑ügyben 1992. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4871. o.] 22. pontját és a C‑380/01. sz.
         Schneider‑ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1389. o.] 20. pontját). A nemzeti bíróság által így kapott
         magyarázatok megkönnyítik számára a közösségi jog alkalmazását oly módon, hogy ezen együttműködési eszköz alkalmazása semmiképpen
         sem teszi túlzottan nehézzé a jogalany számára a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását. Ennélfogva nem lenne
         ésszerű csak azért nem igénybe venni valamely jogorvoslatot, mert az feltehetőleg előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtásához
         vezet.

      66      Ebből következik, hogy annak nagy valószínűsége, hogy valamely jogorvoslat előzetes döntéshozatal iránti kérelemhez vezet,
         önmagában nem elégséges annak megállapításához, hogy e jogorvoslat igénybevétele nem ésszerű.

      67      A rendelkezésre álló jogorvoslatok igénybevételére vonatkozó kötelezettség – jóllehet kötelezettségszegés megállapítása iránti
         kereset van folyamatban a Bíróság előtt – ésszerű jellegét illetően, elegendő megállapítani, hogy az EK 226. cikk szerinti
         eljárás teljes mértékben független a tagállami eljárásoktól, és nem helyettesíti azokat. Amint azt a harmadik kérdés megválaszolásánál
         kifejtettük, a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset ugyanis a jogszerűség objektív ellenőrzésére szolgáló közérdekű
         eljárás. Bár e kereset eredménye a jogalany érdekeit is szolgálhatja, ez nem befolyásolja azt, hogy ésszerű számára a rendelkezésére
         álló valamennyi eszköz, úgymint jogorvoslat igénybevételével a kár bekövetkezésének elkerülése.

      68      Ebből következik, hogy a Bíróság előtti, kötelezettségszegés megállapítása iránti folyamatban lévő eljárás, vagy annak valószínűsége,
         hogy a Bírósághoz előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújt be a tagállami bíróság, önmagában nem elegendő indok annak
         megállapításához, hogy nem ésszerű valamely jogorvoslat igénybevétele.

      69      Azt kell tehát válaszolni az ötödik kérdésre, hogy a közösségi joggal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás alkalmazása,
         amely előírja, hogy valamely magánszemély nem kérheti kárának megtérítését, amelynek bekövetkezését szándékosan vagy gondatlanságból
         elmulasztotta elkerülni jogorvoslat igénybevételével, feltéve hogy e jogorvoslat igénybevétele ésszerűen megkövetelhető a
         károsult személytől, aminek az alapügy valamennyi körülményét figyelembe vevő megítélése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
         Annak valószínűsége, hogy a tagállami bíróság az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújt be, vagy
         a Bíróság előtt folyamatban lévő kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás önmagában nem elegendő indok annak megállapításához,
         hogy nem ésszerű a jogorvoslat igénybevétele.

       A költségekről
      70      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az 1991. július 29‑i 91/497/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a friss hús Közösségen belüli kereskedelmét érintő egészségügyi
            problémákról szóló, 1964. június 26‑i 64/433/EGK tanácsi irányelv és a belső piac megvalósításának céljával a Közösségen belüli
            kereskedelemben alkalmazható állat-egészségügyi ellenőrzésekről szóló, 1989. december 11‑i 89/662/EGK tanácsi irányelv helytelen
            átültetése és alkalmazása révén jogsérelmet szenvedett magánszemélyek hivatkozhatnak az áruk szabad mozgásához való jogra
            az állam, közösségi jog megsértése okán fennálló felelősségének megállapításához.
      2)      A közösségi jog nem követeli meg, hogy ha az Európai Közösségek Bizottsága az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása
            iránti eljárást indít, ezen eljárás alatt megszakadjon vagy nyugodjon az állam közösségi jog megsértése miatti felelőssége
            okán fennálló kártérítési jogra vonatkozó, a tagállami szabályozásban előírt elévülési idő.
      3)      A közösségi joggal nem ellentétes, ha az állam valamely irányelv helytelen átültetése miatti felelősségének megállapítása
            iránti kereset elévülési ideje akkor kezdődik, ha e helytelen átültetés első káros következményei bekövetkeztek, és további
            káros következmények várhatók, még ha ezen időpont megelőzi is ezen irányelv szabályszerű átültetését.
      4)      A közösségi joggal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amely előírja, hogy valamely magánszemély nem
            kérheti kárának megtérítését, amelynek bekövetkezését szándékosan vagy gondatlanságból elmulasztotta elkerülni jogorvoslat
            igénybevételével, feltéve hogy e jogorvoslat igénybevétele ésszerűen megkövetelhető a károsult személytől, aminek az alapügy
            valamennyi körülményét figyelembe vevő megítélése a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Annak valószínűsége, hogy a tagállami
            bíróság az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújt be, vagy a Bíróság előtt folyamatban lévő kötelezettségszegés
            megállapítása iránti eljárás önmagában nem elegendő indok annak megállapításához, hogy nem ésszerű a jogorvoslat igénybevétele.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (első tanács) 2007. január 11-i ítélete. # Vonk Dairy Products BV kontra Productschap Zuivel. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Hollandia. # Mezőgazdaság - Közös piacszervezés - Sajt - A 3665/87/EGK rendelet 16-18. cikke - Differenciált export-visszatérítés - Szinte azonnali újraexportálás az importáló országból - Visszaélésszerű magatartás bizonyítéka - Jogalap nélkül megfizetett összeg megtérítése -A 2988/95/EK, Euratom rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése - Folyamatos vagy ismételt szabálytalanság. # C-279/05. sz. ügy

text:
      C‑279/05. sz. ügy
      Vonk Dairy Products BV
      kontra
      Productschap Zuivel
      (a College van Beroep voor het bedrijfsleven [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Mezőgazdaság – Közös piacszervezés – Sajt – A 3665/87/EGK rendelet 16–18. cikke – Differenciált export-visszatérítés – Szinte azonnali újraexportálás az importáló országból – Visszaélésszerű magatartás bizonyítéka – Jogalap nélkül fizetett összeg visszakövetelése – A 2988/95/EK, Euratom rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése – Folyamatos vagy ismételt szabálytalanság”
      E. Sharpston főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2006. június 7.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2007. január 11.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Mezőgazdaság – Közös piacszervezés – Export-visszatérítések – Differenciált visszatérítés
      (3665/87 bizottsági rendelet)
      2.     Az Európai Közösségek saját forrásai – A Közösség pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet
      (2988/95 tanácsi rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés, második albekezdés)
      1.     A mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról
         szóló 3665/87 rendelet alapján a véglegesen kifizetett differenciált visszatérítésekre vonatkozó visszavonási és visszafizettetési
         eljárás keretén belül a fenti visszatérítések jogalap nélküli voltának megállapítását alá kell támasztani az exportőr visszaélésszerű
         magatartásának a nemzeti jog rendelkezéseivel összhangban szerzett bizonyítékával.

      Ez a bizonyíték magában foglalja egyrészt olyan objektív körülmények együttes fennállását, ahol a közösségi szabályok formális
         betartása ellenére nem valósul meg e szabályok célja, másrészt egy szubjektív elem, a közösségi szabályok alapján előnyszerzésre
         irányuló szándék fennállását, azáltal hogy mesterséges módon teremtik meg az előny megszerzéséhez szükséges feltételeket.
         E szubjektív elem megléte főként az exportőr, a visszatérítések kedvezményezettje, valamint az importáló országtól különböző
         harmadik országba importáló importőr közötti összejátszás bizonyításával állapítható meg.

      A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, a bizonyításra vonatkozó nemzeti szabályok figyelembevétele mellett,
         és ügyelve arra, hogy a közösségi jog hatékonysága ne sérüljön, hogy az előtte folyó eljárásban tanúsítottak‑e visszaélésszerű
         magatartást.

      (vö. 33–34., 38. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.     Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése második albekezdésének
         értelmében valamely szabálytalanság akkor tekinthető folyamatosnak vagy ismételtnek, ha azt olyan közösségi piaci szereplő
         követi el, aki hasonló, a közösségi jog ugyanazon rendelkezését sértő ügyletek összességéből tesz szert gazdasági előnyre.
         E tekintetben nem bír jelentőséggel, hogy a szabálytalanság a meghatározott időszakban végzett ügyletek összességének viszonylag
         csekély részére vonatkozik, és hogy azon ügyletek, amelyek tekintetében a szabálytalanságot megállapították, mindig más szállítmányra
         vonatkoznak.

      (vö. 41–42., 44. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2007. január 11.(*)

      „Mezőgazdaság – Közös piacszervezés – Sajt – A 3665/87/EGK rendelet 16‑18. cikke – Differenciált export-visszatérítés – Szinte azonnali újraexportálás az importáló országból – Visszaélésszerű magatartás bizonyítéka – Jogalap nélkül megfizetett összeg visszakövetelése –A 2988/95/EK, Euratom rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése – Folyamatos vagy ismételt szabálytalanság”
      A C‑279/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het
         bedrijfsleven (Hollandia) a Bírósághoz 2005. július 11‑én érkezett, 2005. június 30‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Vonk Dairy Products BV
      és
      a Productschap Zuivel
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (előadó) és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. március 29‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Vonk Dairy Products BV képviseletében J. H. Peek advocaat,
      –       a Holland Királyság képviseletében H. G. Sevenster és M. de Mol, meghatalmazotti minőségben,
      –       a Görög Köztársaság képviseletében I. Chalkias és S. Papaioannou, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében C. Cattabriga és M. van Heezik, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. június 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítési rendszer alkalmazása közös
         részletes szabályainak megállapításáról szóló, 1987. november 27‑i 3665/87/EGK bizottsági rendelet (HL L 351., 1. o.) 16–18. cikkének,
         valamint az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95 EK, Euratom tanácsi rendelet
         (HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.) 3. cikke (1) bekezdése második albekezdésének
         az értelmezésére vonatkozik.

      2       Ezt a kérelmet a Vonk Dairy Products BV és a Productschap Zuivel (tejipari szakmai szövetség) közötti jogvita keretén belül
         terjesztették elő, az alapeljárás felperesének nyújtott differenciált export-visszatérítés visszavonásának, illetve 15%‑kal
         növelt összege visszafizetésének tárgyában.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
       A 3665/87 rendelet
      3       A 3665/87 rendelet 1. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
      „Jelen rendelet, az egyes termékekre vonatkozó különös közösségi szabályozásban foglalt kivételes rendelkezések sérelme nélkül,
         meghatározza az alábbi jogszabályok által bevezetett vagy előírt export-visszatérítési rendszer, a továbbiakban: visszatérítési
         rendszer, alkalmazásának közös részletes szabályait:

      […]
      –       a 804/68 rendelet 17. cikke (tej és tejtermékek),
      […]”.
      4       Ugyanezen rendelet 4–6. cikke az alábbiakat mondja ki:
      „4. cikk
      (1)      Az 5. és a 16. cikk sérelme nélkül, a visszatérítés kifizetése annak igazolásától függ, hogy az elfogadott kiviteli nyilatkozatok
         hatálya alá tartozó termékek változatlan állapotban, az elfogadástól számított 60 napon belül elhagyták‑e a Közösség vámterületét.

      […]
      5. cikk
      (1)      A differenciált vagy nem differenciált visszatérítés kifizetésének feltétele azon felül, hogy a termék ténylegesen elhagyta
         a Közösség vámterületét, az is, hogy – kivéve azt az esetet, ha az a tranziteljárás során vis maior következtében megsemmisült – egy harmadik országba, vagy adott esetben meghatározott harmadik országba importálták a kiviteli
         nyilatkozat elfogadását követő 12 hónapon belül:

      a)      amennyiben komoly kétség merül fel a termék tényleges rendeltetési helyét illetően;
      […]
      Az első albekezdésben említett esetekben a 17. cikk (3) bekezdésének, illetve a 18. cikk rendelkezései irányadóak.
      Ezen túlmenően, a tagállamok illetékes hatóságai további igazolást igényelhetnek minden visszatérítés tekintetében, amellyel
         számukra kielégítő módon igazolható, hogy a termék ténylegesen, változatlan állapotban piacra került az importáló harmadik
         országban.

      […]
      Amennyiben komoly kételyek merülnek fel a termékek tényleges rendeltetési helyére vonatkozóan, a Bizottság felhívhatja a tagállamokat
         az (1) bekezdésben foglalt rendelkezések alkalmazására.

      […]
      6. cikk
      Amennyiben a Közösség vámterületének elhagyása előtt az elfogadott vámnyilatkozat hatálya alá tartozó termék az exportáló
         tagállam területén kívüli közösségi területen halad át, azt, hogy a termék elhagyta a Közösség vámterületét, a 2823/87 rendelet
         1. cikkében foglalt, T5 ellenőrzőpéldány megfelelően záradékolt eredetijével kell igazolni.

      […]”
      5       A 3665/87 rendelet 16. és 17. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
      „16. cikk
      (1)      Ahol a rendeltetési hely szerint változik a visszatérítés ráta, a visszatérítést a 17. és 18. cikkben megállapított további
         feltételek szerint kell kifizetni.

      […]
      17. cikk
      (1)      A termékeket a kiviteli nyilatkozat elfogadásának napjától számított 12 hónapon belül, változatlan állapotban importálni kell
         abba a harmadik országba vagy azon harmadik országok valamelyikébe, amelyre a visszatérítés vonatkozik; […]

      (3)      Egy termék akkor tekinthető importáltnak, ha a szabad forgalomba bocsátás vámalakiságait elvégezték.”
      6       Ugyanezen rendelet 18. cikke tartalmazza valamennyi olyan igazoló dokumentum felsorolását, amelyet az exportőröknek be kell
         nyújtaniuk annak bizonyítására, hogy a termék a forgalomba bocsátáshoz megfelel valamennyi vámalakiságnak. Az e rendelkezésben
         előírt igazolások között szerepel a szállítólevél másolata is.

      7       A 18. cikk több alkalommal módosításra került, ám e módosítások a jelen ügy kimenetele szempontjából nem relevánsak.
      8       A 3665/87 rendelet 23. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
      „(1)      Ha az előlegként kifizetett összeg nagyobb, mint a kivitel, vagy az egyenértékű kivitel esetén ténylegesen fizethető összeg,
         az exportőrnek vissza kell fizetnie a két összeg közötti különbség 15%‑kal növelt összegét.

      […]”.
       A 2988/95 rendelet
      9       A 2988/95 rendelet 1. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
      „(1)      Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelme céljából a közösségi joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás
         kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében.

      (2)      Szabálytalanság a közösségi jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása
         útján történő megsértése, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése vagy a Közösségek által kezelt költségvetések
         kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a Közösségek nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése
         vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.”

      10     A 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében:
      „Az eljárás elévülési ideje az 1. cikk (1) bekezdésében említett szabálytalanság elkövetését követő négy év. Mindazonáltal
         az ágazati szabályok ennél rövidebb, de legalább három éves időszakot is előírhatnak.

      Folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt.
         Többéves programok esetében az elévülési idő minden esetben addig tart, amíg a program véglegesen le nem zárult.

      […]”
       A nemzeti szabályozás
      11     Az 1992. június 4‑i törvénnyel (Stb. 1992. 422. sz.) módosított, az áruk importjának és exportjának szabályozásáról szóló,
         1962. július 5‑i törvény (Wet houdende een regeling op het gebied van de invoer en de uitvoer van goederen) (Stb. 1962. 295. sz.)
         az alábbiak szerint rendelkezik:

      „(1)      Az illetékes miniszter visszavonhat bármely engedélyt, visszatérítést, támogatást vagy mentességet, amennyiben az ezek igénylése
         során benyújtott adatok pontatlannak vagy hiányosnak bizonyulnak oly módon, hogy a kérelemről más határozat született volna,
         amennyiben vizsgálata során tökéletesen ismertek voltak a pontos körülmények.

      (2)      Bármely, az Európai Közösségek valamely intézménye által elfogadott rendelet végrehajtásának keretén belül nyújtott támogatás
         vagy visszatérítés ugyancsak visszavonható, amennyiben az ezen intézmények valamelyike által elfogadott, alkalmazandó rendelkezésből
         az következik, hogy a kedvezményezett a fenti támogatásra vagy visszatérítésre nem volt jogosult.”

      12     A mezőgazdasági termékek importjáról és exportjáról szóló, 1981. március 9‑i rendelet (Regeling in- en uitvoer landbouwgoederen)
         (Stcrt. 50., 1981.) 1., 85. és 118. cikke, valamint I. melléklete értelmében, amely rendelkezések a jelen ítélet előző pontjában
         említett törvény 11. cikke alapján kerültek elfogadásra, a Productschap Zuivel illetékes a sajt tekintetében alkalmazandó
         visszatérítések odaítélése és visszavonása tekintetében.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13     1988 és 1994 között az alapeljárás felperese minden évben 300, összesen tehát 2100 szállítmány „pecorino” sajtot exportált
         az Amerikai Egyesült Államokba.

      14     Ezen export után a felperes az alapeljárás alperesétől megkapta a 3665/87 rendelet alapján megállapított differenciált visszatérítéseket,
         amelyek véglegessé váltak az átadott biztosítékok feloldása folytán, amikor az alapeljárás alperese kézhez kapta az azt igazoló
         iratokat, hogy fenti szállítmányokat szabad forgalomba bocsátották az Egyesült Államokban.

      15     A szóban forgó sajtra vonatkozó fenti visszatérítések összege magasabb volt az Egyesült Államokba irányuló, mint a Kanadába
         irányuló export esetében.

      16     A Bírósághoz benyújtott iratokból kiderül, hogy a Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (a holland mezőgazdasági,
         természetvédelmi és halászati minisztérium) alá tartozó Algemene Inspectiedienst (általános felügyeleti hatóság, a továbbiakban:
         AID) folytatta le az alapügy tárgyát képező sajtexportokra vonatkozó első vizsgálatot.

      17     Miután ez a vizsgálat szabálytalanságokat tárt fel az alapeljárás felperesének terhére, az AID felhívta a New York‑i US Customs‑t
         (egyesült államokbeli vámhatóság) hogy indítson igazgatási eljárást az ezen, 1988 és 1994 közötti időszakban folytatott exportok
         vonatkozásában.

      18     Ez a második vizsgálat rámutatott, hogy az említett időszak folyamán 75 szállítmány sajtot (vagyis összesen mintegy 1,47 millió
         kilógrammot) szinte azonnal újraexportáltak Kanadába az Orlando Food Corporation, az alapeljárás felperesének egyesült államokbeli
         ügynöke útján, az esetek túlnyomó részében a National Cheese & Food Company, Ontario állambeli székhelyű vállalkozás címére.
         Ugyanezen vizsgálat fényt derített továbbá arra is, hogy az alapeljárás felperesének szerepe nem korlátozódott a szóban forgó
         sajt Egyesült Államokba történő exportálására, hiszen tájékoztatták a Kanadába irányuló transzferekről is, továbbá részt vett
         a szállítmányok ezen országban történő eladásában is. Ezen túl e tárgyban levélváltás is történt az alapeljárás felperese
         és a National Cheese & Food Company vállalkozás között.

      19     E második vizsgálatot követően a roermondi (Hollandia) Officier van Justitie (ügyész) okirathamisítás gyanújával nyomozást
         indított az alapügy felperese, valamint felelősei ellen, hiszen a differenciált visszatérítés iránti kérelmek vélelmezhetően
         okirathamisítást valósítottak meg, mivel a fogyasztás rendeltetési helyeként az Egyesült Államokat jelölik meg, noha egyes
         sajtszállítmányokat Kanadába szállítottak, és ott is hoztak forgalomba. Az AID átadta az első nyomozás eredményeit az 1997.
         március 5‑i jegyzőkönyvbe foglalva.

      20     1997. szeptember 18‑i levelében az alapeljárás alperese tájékoztatta az alapeljárás felperesét, hogy megkapta a jelen ítélet
         előző pontjában említett jegyzőkönyvet, amelynek egy példányát mellékelte is e levélhez.

      21     2001. április 18‑i határozatával az alapeljárás alperese visszavonta az export-visszatérítés nyújtása tárgyában hozott határozatait
         a 75 vitatott szállítmány tekintetében, és elrendelte 2 795 841,72 NLG visszafizetését, amely az egyrészt az Egyesült Államok,
         másrészt Kanada tekintetében alkalmazandó differenciált visszatérítések közötti különbség 15%‑kal növelt összegének felel
         meg.

      22     Miután az alapeljárás alperese az alapeljárás felperese által e határozat ellen benyújtott panaszt mint megalapozatlant elutasította,
         ez utóbbi keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bíróság előtt. Keresete alátámasztására az alapeljárás felperese arra
         hivatkozott, hogy eleget tett a 3665/87 rendelet 4. cikkében, 17. cikke (3) bekezdésében és 18. cikkében foglalt valamennyi
         feltételnek ahhoz, hogy a szóban forgó sajt vonatkozásában differenciált visszatérítéshez juthasson, továbbá hogy e szállítmányok
         némelyikének későbbi Kanadába irányuló újraexportálásása semmiféle következménnyel nem jár e visszatérítések nyújtása vonatkozásában.
         E tekintetben a Bíróság C‑110/99. sz. Emsland-Stärke‑ügyben 2000. december 14‑én hozott ítéletére (EBHT 2000., I‑11569. o.)
         hivatkozik, és úgy véli, ezen ítélet értelmében az alapeljárás alperese nem bizonyította az ő terhére visszaélésszerű magatartás
         meglétét. Ennélfogva az alapeljárás felperese úgy véli, hogy az alapeljárás tárgyát képező visszatérítések számára nem jogalap
         nélkül kerültek kifizetésre, és véglegesekké váltak azt követően, hogy benyújtotta az egyesült államokbeli import, valamint
         a szabad forgalomba bocsátás bizonyítékát.

      23     Az alapeljárás felperese továbbá úgy véli, hogy a neki felrótt szabálytalanság nem folyamatos, és nem is ismételt, mivel az
         általa az Egyesült Államokba exportált szállítmányok nagy része nem került újraexportálásra, ebből pedig azt a következtetést
         vonja le, hogy az elévülési határidő nem szakadt meg. Ugyanis a nyomozás tárgya okirathamisítás volt, nem pedig a viszatérítés
         visszavonása vagy a visszafizetés elrendelése. Ezen túl a fenti nyomozást az alapeljárás alperesétől különböző hatóságok végezték,
         miáltal ez nem tekinthető megszakító cselekménynek. Az alapeljárás felperese hozzáteszi, hogy sem az 1997. március 5‑i jegyzőkönyv,
         sem az alapeljárás alperesének 1997. szeptember 18‑án kelt levele nem pontosítja, hogy mely iratokkal szemben merült fel gyanú.

      24     Végezetül pedig az alapeljárás felperese úgy véli, hogy az alapeljárás alperesének a visszatérítendő összeg 15%‑kal történő
         növelésének tárgyában hozott határozata nem alapulhatott a 3665/87 rendeleten, mivel a differenciált visszatérítés kizárólag
         politikai okokból került bevezetésre.

      25     Az alapeljárás alperese megalapozatlannak tartja a keresetet. Álláspontja szerint a differenciált visszatérítések kifizetése
         szempontjából alapvető fontosságú, hogy az érintett termékek ténylegesen eljussanak rendeltetési piacukra. Úgy véli tehát,
         az, hogy a szóban forgó sajt bizonyos mennyiségét Kanadába újraexportáltak, az alapeljárás tárgyát képező export-visszatérítések
         visszafizetését vonja maga után. A Bíróság C‑27/92. sz. Möllmann-Fleisch‑ügyben 1993. március 31‑én hozott ítéletéből (EBHT 1993.,
         I‑1701. o.) kiindulva úgy véli, hogy az importra vonatkozó iratok a 3665/87 rendelet értelmében a differenciált visszatérítések
         nyújtása tekintetében csupán megdönthető bizonyítékoknak tekinthetők. Következésképpen úgy véli, e visszatérítések jogosulatlanul
         kerültek kifizetésre.

      26     Az elévüléssel kapcsolatban az alapeljárás alperese arra hivatkozik, hogy 2001. április 18‑i határozatát, amellyel elrendelte
         a visszafizetést, a 2988/95 rendeletben előírt határidőn belül hozta. Ugyanis ez a határidő csak az utolsó export-ügyletet
         követően nyílt meg, amelyre a kiviteli nyilatkozat tanúsága szerint 1994. szeptember 28‑án került sor. Az elévülési határidő
         ezt követően 1997 júliusában a nyomozás keretén belül ekkoriban végzett házkutatás folytán megszakadt, valamint 1997. szeptember
         18‑án, amikor az alapeljárás felperese megküldte az 1997. március 5‑i jegyzőkönyvet.

      27     Ilyen körülmények között a Collège van Beroep voor het bedrijfsleven úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és az
         alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:

      „1)      A 3665/87/EGK rendelet 16–18. cikkét a tényállás megvalósulásának idején hatályos változatában akként kell‑e értelmezni, hogy
         amennyiben a differenciált visszatérítések véglegesen kifizetésre kerültek az importra vonatkozó dokumentumok elfogadását
         követően, az áru későbbiekben megállapított újraexportálása kizárólag az exportőr visszaélésszerű magatartása esetén teszi
         jogalap nélkülivé a visszatérítések kifizetését?

      2)      Amennyiben az első kérdésre nemleges választ kell adni, melyek azok a szempontok, amelyek alapján meghatározható, hogy az
         áru újraexportálása milyen körülmények között teszi jogalap nélkülivé a véglegesenkifizetett differenciált visszatérítéseket?

      3)      Mely szempontok alapján értékelhető, hogy valamely szabálytalanság folyamatos vagy ismételt‑e a 2988/95/EK, Euratom rendelet
         3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében? [P]ontosabban: […] a szabálytalanság folyamatosnak vagy ismételtnek
         tekintendő-e, amennyiben egy meghatározott időszak [folyamán végrehajtott] ügyletek összességének csupán viszonylag kis részét
         érinti, és az ügyletek, amelyek tekintetében a szabálytalanságot megállapították, mindig más szállítmányra vonatkoznak?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      28     Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 3665/87 rendelet alapján véglegesen kifizetett
         differenciált visszatérítésekre vonatkozó visszavonási és visszafizettetési eljárás keretén belül a fenti visszatérítések
         jogalap nélküli voltának megállapításához szükséges‑e az exportőr visszaélésszerű magatartásának a bizonyítása.

      29     Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a differenciált visszatérítés nyújtása a 3665/87 rendeletben, egyrészt a 4–6. cikkben,
         másrészt a 16–18. cikkben felsorolt feltételek együttes fennállásához kötött. Márpedig a Bíróságnak benyújtott iratokból kiderül,
         hogy az alapeljárás felperese alakilag kielégítette a fenti rendelet által előírt valamennyi feltételt, vagyis a szóban forgó
         visszatérítéseket számára véglegesen kifizették. Különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy
         az alapeljárás alperese nem élt a 3665/87 rendelet 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának negyedik albekezdésében és 18. cikkének
         (2) bekezdésében foglalt azon lehetőségével, hogy mielőtt a szóban forgó visszatérítések véglegessé válnának, további bizonyítékokat
         kérjen be annak bizonyítása végett, hogy az érintett termékek változatlan állapotban, ténylegesen piacra kerültek az importáló
         harmadik országban.

      30     Meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat értelmében a fenti visszatérítések visszafizetését elrendelő
         határozat nem az importra vonatkozó dokumentáció hiányos voltából indul ki, amelyre az alapeljárás felperese hivatkozott,
         hanem abból a körülményből, hogy néhány sajtszállítmányt további harmadik országba exportáltak, szinte azonnal azok Egyesült
         Államokba történő importját követően.

      31     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi rendeletek alkalmazását nem lehet a gazdasági szereplők visszaélésszerű
         magatartására kiterjeszteni (a 125/76. sz. Cremer-ügyben 1977. október 11‑én hozott ítélet [EBHT 1997., 1593. o.] 21. pontja
         és a fent hivatkozott Emsland-Stärke‑ügyben hozott ítélet 51. pontja).

      32     A 3665/87 rendelet alapján véglegesen nyújtott differenciált visszatérítések jogalap nélküli voltának megállapítása tehát,
         amennyiben az érintett termékek egészének egy részét szinte azonnal újrexportálták további harmadik országba, az exportáló
         visszaélésszerű magatartására utaló bizonyítékhoz kötött.

      33     Ez a bizonyíték magában foglalja egyrészt olyan objektív körülmények együttes fennállását, ahol a közösségi szabályok formális
         betartása ellenére nem valósul meg e szabályok célja, másrészt egy szubjektív elem, a közösségi szabályok alapján előnyszerzésre
         irányuló szándék fennállását, azáltal hogy mesterséges módon teremtik meg az előny megszerzéséhez szükséges feltételeket (a
         C‑515/03. sz. Eichsfelder Schlachtbetrieb ügyben 2005. július 21‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7355. o.] 39. pontja és az
         ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E szubjektív elem megléte főként az exportőr, a visszatérítések kedvezményezettje,
         valamint az importáló országtól különböző harmadik országba importáló importőr közötti összejátszás bizonyításával állapítható
         meg.

      34     A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, a bizonyításra vonatkozó nemzeti szabályok figyelembevétele mellett,
         és ügyelve arra, hogy a közösségi jog hatékonysága ne sérüljön, hogy az előtte folyó eljárásban tanúsítottak‑e visszaélésszerű
         magatartást (a fent hivatkozott Emsland-Stärke‑ügyben hozott ítélet 54. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat,
         valamint a fent hivatkozott Eichsfelder Schlachtbetrieb ügyben hozott ítélet 40. pontja).

      35     A holland kormány e tekintetben úgy véli, hogy az exportőr visszaélésszerű magatartását a fent hivatkozott Emsland-Stärke‑ügyben
         hozott ítélet értelmében kizárólag abban az esetben kell bizonyítani, ha a visszatérítések nyújtásának valamennyi alaki feltétele
         teljesül, ami az alapeljárásban nem valósul meg, mivel a Kanadába újraexportált sajtszállítmányokat nem bocsátották forgalomba
         az Egyesült Államok piacán, így nem teljesült a harmadik országban történő forgalomba bocsátásnak a 3665/87 rendelet 17. cikke
         (3) bekezdésében foglalt feltétele.

      36     Ennek az érvnek nem lehet helyt adni. Ugyanis egyrészt a jelen ítélet 28. pontjából következik, hogy az alapeljárás felperese
         alakilag kielégítette az alapügyben érintett differenciált visszatérítések nyújtására a 3665/87 rendelet által előírt valamennyi
         feltételt, beleértve az említett rendelet 17. cikkének (3) bekezdésében foglaltakat, így a szóban forgó visszatérítéseket
         véglegesen kifizették számára, anélkül hogy az érintett tagállam illetékes hatóságai szükségesnek ítélték volna, hogy előzetesen,
         e rendelet 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának negyedik albekezdése alapján további igazolásokat igényeljenek a termékeknek
         az importáló harmadik ország piacára való tényleges, változatlan állapotban történt piacra kerülése tekintetében. Másrészt,
         amint az jelen ítélet 31. pontjában kifejtésre kerül, az alapeljárásban érintett tagállam nem rendelkezik jogalappal a véglegesen
         kifizetett visszatérítések visszafizetésének elrendelésére, hacsak megállapításra nem kerül az exportáló részéről a visszaélésszerű
         magatartás.

      37     A holland kormánnyal azonos irányban érvelve a görög kormány kiemeli, hogy abból a körülményből, hogy az alapügyben nem teljesült
         az a feltétel, miszerint a terméknek piacra kell kerülnie az importáló harmadik országban, az következik, hogy elrendelhető
         a jogalap nélkül kifizetett differenciált visszatérítések visszafizetése a 2988/95 rendelet rendelkezései alapján, anélkül
         hogy bizonyítani kellene az exportőr visszaélésszerű magatartását. Ezen érvnek nem lehet helyt adni, mivel, amint az a jelen
         ítélet 31. pontjában megállapítást nyert, az alapügyben érintett, 1988 és 1994 közötti időszak ügyleteire vonatkozóan jogalap
         nélkül kifizetett differenciált visszatérítések visszafizetéséhez az exportőr visszaélésszerű magatartására utaló bizonyíték
         szükséges. Következésképpen a szabálytalanságnak a 2988/95 rendelet 1. cikke szerinti fogalmát e vonatkozásban nem lehet figyelembe
         venni.

      38     A fenti megfontolások alapján azt a választ kell adni az első kérdésre, hogy a 3665/87 rendelet alapján véglegesen kifizetett
         differenciált visszatérítésekre vonatkozó visszavonási és visszafizettetési eljárás keretén belül a fenti visszatérítések
         jogalap nélküli voltának megállapítását alá kell támasztani az exportőr visszaélésszerű magatartásának a nemzeti jog rendelkezéseivel
         összhangban szerzett bizonyítékával.

       A második kérdésről
      39     Tekintettel az első kérdésre adott igenlő válaszra, a második kérdést nem szükséges megválaszolni.
       A harmadik kérdésről
      40     Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, mely szempontok alapján lehet értékelni,
         hogy valamely szabálytalanságot a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében folyamatosnak
         vagy ismételtnek kell‑e tekinteni. E bíróság kérdése különösen olyan helyzetre vonatkozik, amikor a szabálytalanság a meghatározott
         időszakban végzett ügyletek összességének viszonylag csekély részére vonatkozik, és mindig más szállítmányt érint.

      41     Amint azt a főtanácsnok is hangsúlyozta indítványának 82. pontjában, a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második
         albekezdése szerint valamely szabálytalanság akkor tekinthető folyamatosnak vagy ismételtnek, ha azt olyan közösségi piaci
         szereplő követi el, aki hasonló, a közösségi jog ugyanazon rendelkezését sértő ügyletek összességéből tesz szert gazdasági
         előnyre.

      42     E tekintetben nem bír jelentőséggel, hogy – mint a jelen ügyben – a szabálytalanság a meghatározott időszakban végzett ügyletek
         összességének viszonylag csekély részére vonatkozik, és hogy azon ügyletek, amelyek tekintetében a szabálytalanságot megállapították,
         mindig más szállítmányra vonatkoznak. Ezen körülmények ugyanis nem meghatározóak annak megállapítása szempontjából, hogy folyamatos
         vagy ismételt szabálytalanság áll‑e fenn, mivel ennek hiányában a piaci szereplőket arra biztatnák, hogy ügyleteik mesterséges
         megosztásával kerüljék el a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése második albekezdésének az alkalmazását.

      43     A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata – a bizonyításra vonatkozó nemzeti szabályok figyelembevétele mellett,
         és ügyelve arra, hogy a közösségi jog hatékonysága ne sérüljön –, hogy az előtte folyó eljárásban megvalósult‑e folyamatos
         vagy ismételt szabálytalanság.

      44     A fentiek összessége alapján a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének
         második albekezdése értelmében valamely szabálytalanság akkor tekinthető folyamatosnak vagy ismételtnek, ha azt olyan közösségi
         piaci szereplő követi el, aki hasonló, a közösségi jog ugyanazon rendelkezését sértő ügyletek összességéből tesz szert gazdasági
         előnyre. E tekintetben nem bír jelentőséggel, hogy a szabálytalanság a meghatározott időszakban végzett ügyletek összességének
         viszonylag csekély részére vonatkozik, és hogy azon ügyletek, amelyek tekintetében a szabálytalanságot megállapították, mindig
         más szállítmányra vonatkoznak.

       A költségekről
      45     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról
            szóló, 1987. november 27‑i 3665/87/EGK bizottsági rendelet alapján a véglegesen kifizetett differenciált visszatérítésekre
            vonatkozó visszavonási és visszafizettetési eljárás keretén belül a fenti visszatérítések jogalap nélküli voltának megállapítását
            alá kell támasztani az exportőr visszaélésszerű magatartásának a nemzeti jog rendelkezéseivel összhangban szerzett bizonyítékával.
      2)      Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95 EK, Euratom tanácsi rendelet 3. cikke
            (1) bekezdése második albekezdésének értelmében valamely szabálytalanság akkor tekinthető folyamatosnak vagy ismételtnek,
            ha azt olyan közösségi piaci szereplő követi el, aki hasonló, a közösségi jog ugyanazon rendelkezését sértő ügyletek összességéből
            tesz szert gazdasági előnyre. E tekintetben nem bír jelentőséggel, hogy a szabálytalanság a meghatározott időszakban végzett
            ügyletek összességének viszonylag csekély részére vonatkozik, és hogy azon ügyletek, amelyek tekintetében a szabálytalanságot
            megállapították, mindig más szállítmányra vonatkoznak.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.