Az Elsőfokú Bíróság (kibővített harmadik tanács) június 5.-i ítélete: 2001. # ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi GmbH kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # T-6/99. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) 1987. május 21-i ítélete. # R. T. Hamilton kontra Joseph Stanley Wilson Whitelock. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justiciary (Scotland) - Egyesült Királyság. # # 79/86. sz. ügy


title: A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2011. március 24-i ítélete. # Densmore Ronald Dover kontra Európai Parlament. # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A Linea Natura Natur hat immer Stil ábrás közösségi védjegy bejelentése - natura selection korábbi közösségi ábrás védjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - Megjelölések hasonlósága - A 40/94/EK rendelet 8. cikke 1. bekezdésének b) pontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja). # T-149/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2011. március 24‑i ítélete – Dover kontra Parlament
      (T‑149/09. sz. ügy)
      „Az európai parlamenti képviselők költségtérítéséről és juttatásairól szóló szabályzat – A juttatások felhasználásának ellenőrzése – Parlamenti asszisztenciára szolgáló költségtérítés – A kiadások igazolása – Jogalap nélkül kifizetett összegek behajtása”
      1.                     Eljárás – Pervezető intézkedések – Belső iratoknak az iratanyagból való eltávolítása iránti kérelem – Jogellenesen megszerzett
            iratok – Az iratanyagban történő megőrzés – Szempontok (vö. 61–63. pontok)
      2.                     Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Az Európai Parlament főtitkárának valamely képviselő részére
            parlamenti asszisztensi támogatás címén kifizetett összeg behajtásáról hozott határozata – Az egyes igazolatlannak tekintett
            összegek megfelelő, egyedi indokolására vonatkozó kötelezettség (EK 253. cikk) (vö. 98–99., 109., 111. pontok)
      3.                     Parlament – Az Európai Parlament képviselőinek költségeiről és juttatásairól szóló szabályzat – Parlamenti asszisztensi támogatás
            – A megfelelő felhasználást igazoló bizonylatok hiánya – Visszafizetési kötelezettség – Az említett támogatás nyújtásának
            a kérelem időpontjában teljesülő feltételei – Hatás hiánya (vö. 122–124. pont)
      4.                     Parlament – Az Európai Parlament képviselőinek költségeiről és juttatásairól szóló szabályzat – Parlamenti asszisztensi támogatás
            – A munkadíjra vonatkozó adóügyi kötelezettségeit megsértő parlamenti asszisztensi szolgáltató – Az Európai Parlament kérelmet
            előterjesztő tagjának felelőssége ezen intézménnyel szemben – Hiány (vö. 150–155. pont)
      Tárgy

               Az Európai Parlament főtitkárának a felperes részére parlamenti juttatások címén kifizetett összegek behajtásáról szóló 2009.
                  január 29‑i D(2009) 4639 határozatának megsemmisítése iránti kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék az Európai Parlament főtitkára 2009. január 29‑i D(2009) 4639 határozatának az 193 001 font sterling behajtására
                     vonatkozó részét megsemmisíti.

                  2)

                  	A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

                  3)

                  	A Parlament és Densmore Ronald Dover maguk viselik saját költségeiket.


A Bíróság július 12.-i ítélete: 1988. # Európai Parlament kontra az Európai Közösségek Tanácsa. # # 377/87. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2012. június 21. .#IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds gGmbH kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – Az intézmények dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférés – 1049/2001/EK rendelet – A 4. cikk (5) bekezdése – Terjedelem – Valamely tagállamtól származó dokumentumok – E tagállamnak az e dokumentumok hozzáférhetővé tételével szembeni tiltakozása – Az intézménynek és az uniós bíróságnak a tagállam tiltakozása indokaira irányuló felülvizsgálatának a terjedelme – A vitatott dokumentum bemutatása az uniós bíróság előtt.#C‑135/11. P. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C-135/11. P. sz. ügyben,
            az IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH  (székhelye: Hamburg [Németország], képviselik: S. Crosby és S. Santoro advocaten)
            fellebbezőnek
            az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2011. március 16-án benyújtott fellebbezése tárgyában,
            a többi fél az eljárásban:
            az Európai Bizottság (képviselik: C. O’Reilly és P. Costa de Oliveira, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
            alperes az elsőfokú eljárásban,
            a Dán Királyság,
            a Finn Köztársaság,
            a Svéd Királyság
            beavatkozók az elsőfokú eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
            tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, J. Malenovský (előadó), R. Silva de Lapuerta, Juhász E. és D. Šváby bírák,
            főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
            hivatalvezető: A. Calot Escobar,
            tekintettel az írásbeli szakaszra,
            a főtanácsnok indítványának a 2012. március 1-jei tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Fellebbezésével az IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH (a továbbiakban: IFAW) az Európai Unió Törvényszékének a T-362/08. sz., IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds kontra Bizottság ügyben 2011. január 13-án hozott ítéletének (EBHT 2011., II-11. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri a Bíróságtól, amely ítéletben a Törvényszék elutasította az IFAW-nak a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló, 1992. május 21-i 92/43/EGK tanácsi irányelv (HL L 206., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 102. o.) alapján védett terület visszaminősítésére vonatkozó eljárás keretében a német hatóságok által a Bizottságnak megküldött dokumentumhoz való hozzáférést tőle megtagadó 2008. június 19-i bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránti keresetét.
            Jogi háttér
            2. Az EK 255. cikk (1) és (2) bekezdése ekképp rendelkezik:
            „(1) Bármely uniós polgár, valamint valamely tagállamban lakóhellyel, illetve létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkező természetes vagy jogi személy jogosult az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz hozzáférni a (2) és (3) bekezdésnek megfelelően meghatározandó elvek és feltételek szerint.
            (2) Az e dokumentumokhoz való hozzáférési jog általános elveit és köz- vagy magánérdeken alapuló korlátozásait az Amszterdami Szerződés hatálybalépésétől számított két éven belül a Tanács határozza meg a 251. cikkben megállapított eljárásnak megfelelően.”
            3. Az Amszterdami Szerződés záróokmányához csatolt, az [EK] 255. cikk (1) bekezdéséről szóló 35. sz. nyilatkozat kimondja:
            „A Konferencia megállapodott abban, hogy az [EK] 255. [cikk] (1) bekezdésében említett alapelvek és feltételek lehetővé teszik, hogy egy tagállam arra kérje a Bizottságot vagy a Tanácsot, hogy az e tagállamból származó dokumentumot a tagállam előzetes hozzájárulása nélkül harmadik felekkel ne közölje.”
            4. Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30-i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletet (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) 19. cikke második bekezdése értelmében 2001. december 3-tól kell alkalmazni.
            5. Az 1049/2001 rendelet (2), (4) és (10) preambulumbekezdése értelmében:
            „(2) A nyitottság lehetővé teszi a polgárok számára, hogy még inkább részt vegyenek a döntéshozatali eljárásban, és biztosítja a polgárok irányában a közigazgatás nagyobb legitimációját, hatékonyságát és felelősségét a demokratikus rendszerben. A nyitottság hozzájárul a demokrácia elvei és az alapvető jogok tiszteletben tartásának erősítéséhez, ahogyan azt az EU-Szerződés 6. cikke és az Európai Unió alapjogi chartája megállapítja.
            […]
            (4) E rendelet célja, hogy a lehető legteljesebb érvényt szerezzen a dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés jogának, és ezzel a hozzáféréssel kapcsolatban általános elveket és korlátokat állapítson meg az EK-Szerződés 255. cikke (2) bekezdésének megfelelően.
            [...]
            (10) Az intézmények munkájának nagyobb nyitottsága érdekében az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak és a Bizottságnak nemcsak az intézmények által összeállított dokumentumokhoz kell hozzáférést biztosítania, hanem a hozzájuk érkezett dokumentumokhoz is. Ebben az összefüggésben szükséges felhívni a figyelmet arra, hogy a […] 35. sz. nyilatkozat értelmében egy tagállam kérheti a Bizottságot vagy a Tanácsot, hogy az e tagállamból származó dokumentumot a tagállam előzetes hozzájárulása nélkül harmadik felekkel ne közölje.”
            6. Az 1049/2001 rendelet „Cél” című 1. cikkének a) pontja ekképp rendelkezik:
            „E rendelet célja, hogy:
            a) a köz- vagy magánérdek alapján olyan módon határozza meg az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság (a továbbiakban: intézmények) dokumentumaihoz való, az EK-Szerződés 255. cikkében előírt hozzáférési jogra irányadó elveket, feltételeket és korlátozásokat, hogy a dokumentumokhoz a lehető legszélesebb körű hozzáférést biztosítsa.”
            7. A szóban forgó rendelet 2. cikkének (1) és (3) bekezdése előírja:
            „(1) Bármely uniós polgár, valamint valamely tagállamban lakóhellyel, illetve létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkező természetes vagy jogi személy jogosult az intézmények dokumentumaihoz hozzáférni az e rendeletben meghatározott elvek, feltételek és korlátok szerint.
            […]
            (3) Ez a rendelet az intézmény birtokában lévő dokumentumokra vonatkozik, amely dokumentumokat az intézmény állított ki, vagy azok hozzá érkeztek, és amelyek az Európai Unió tevékenységi területeire vonatkoznak.”
            8. Ugyanezen rendelet 3. cikke kimondja:
            „E rendelet alkalmazásában:
            a) »dokumentum«: az adathordozótól (papír, elektronikus forma, vagy hang-, kép- vagy audiovizuális felvétel) függetlenül, az intézmény feladatkörébe tartozó politikára, tevékenységre és döntéshozatalra vonatkozó üggyel kapcsolatos adattartalom;
            b) »harmadik fél«: természetes vagy jogi személy, vagy pedig az érintett intézményen kívüli szervezet, beleértve a tagállamokat, más közösségi vagy a Közösségen kívüli intézményeket és testületeket, valamint harmadik országokat.”
            9. Az 1049/2001 rendeletnek a hozzáféréshez való jog alóli kivételeket felsoroló 4. cikke előírja:
            „(1) Az intézmények megtagadják a dokumentumokhoz való hozzáférést, ha a közzététel [helyesen: hozzáférhetővé tétel] kedvezőtlenül befolyásolná [helyesen: sértené] a következők védelmét:
            a) a közérdek tekintetében:
            – közbiztonság,
            – védelmi és katonai ügyek,
            – nemzetközi kapcsolatok,
            – a Közösség vagy valamely tagállam pénzügyi, monetáris vagy gazdaságpolitikája;
            […]
            (3) […]
            Az érintett intézményen belüli tárgyalások és előzetes egyeztetések részét képező, belső használatra korlátozott, állásfoglalásokat tartalmazó dokumentumokhoz való hozzáférést meg kell tagadni a döntés meghozatalát követően is, amennyiben a dokumentum közzététele [helyesen: hozzáférhetővé tétele] az intézmény döntéshozatali eljárását súlyosan veszélyeztetné, kivéve, ha a közzétételhez [helyesen: hozzáférhetővé tételhez] nyomós közérdek fűződik.
            (4) A harmadik személyek dokumentumait illetően az intézmény köteles a harmadik személlyel egyeztetni annak megállapítása érdekében, hogy az (1) vagy a (2) bekezdésben felsorolt valamely kivétel alkalmazható-e, kivéve, ha egyértelmű, hogy a dokumentum közzétehető [helyesen: hozzáférhetővé tehető], illetve nem tehető közzé [helyesen: nem tehető hozzáférhetővé].
            (5) Bármely tagállam kérheti az intézménytől, hogy előzetes beleegyezése nélkül az intézmény az illető tagállamtól származó dokumentumot ne tegye közzé [helyesen: ne tegye hozzáférhetővé].
            (6) Ha a kivételek bármelyike a kért dokumentumnak csak részeit érinti, a dokumentum fennmaradó részei közzétehetők [helyesen: hozzáférhetővé tehetők].
            (7) Az (1)–(3) bekezdésben megállapított kivételek csak azon időtartam alatt érvényesek, amely alatt a védelem a dokumentum tartalma alapján indokolt. A kivételek maximum 30 éves időtartamra alkalmazhatók. A magánszférára vagy a kereskedelmi érdekekre vonatkozó kivételek hatálya alá eső dokumentumok és a minősített dokumentumok esetében a kivételek szükség esetén ezen időtartam elteltét követően is alkalmazhatók.”
            A jogvita előzményei
            10. Az IFAW az állat- és természetvédelem területén működő nem kormányzati szerv. Mivel kifogásolta egy ipari projektnek egy németországi védett területen történő megvalósítását (a továbbiakban: vitatott ipari projekt), hozzáférést kért az ezen ipari projekt vizsgálata keretében a Bizottságnak megküldött többféle dokumentumhoz, különösen a Németországi Szövetségi Köztársaság egyes hatóságaitól származó bizonyos dokumentumokhoz.
            Az IFAW által benyújtott, a dokumentumokhoz való hozzáférés iránti első kérelemről
            11. A Bizottsághoz címzett 2001. december 20-i levelében az IFAW hozzáférést kért az említett ipari projekt vizsgálata keretében ezen intézményhez megküldött különböző dokumentumokhoz, nevezetesen a Németországi Szövetségi Köztársaságtól és Hamburg városától származó dokumentumokhoz, valamint a német kancellár által a Bizottság elnökéhez címzett 2000. március 15-i levélhez (a továbbiakban: a német kancellár levele).
            12. Mivel úgy ítélte meg, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése az érintett tagállam előzetes beleegyezése hiányában megtiltja az azon dokumentumokhoz való hozzáférést, amelyek közlését kérték, a Bizottság 2002. március 26-án határozatot fogadott el, amelyben az IFAW számára megtagadta a hozzáférést a kért dokumentumokhoz.
            13. A Törvényszék Hivatalához 2002. június 4-én benyújtott keresetlevelével az IFAW keresetet indított a vitatott határozat megsemmisítése iránt.
            14. A Törvényszék a T-168/02. sz., IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds kontra Bizottság ügyben 2004. november 30-án hozott ítéletével (EBHT 2004., II-4135. o.) e keresetet mint megalapozatlant elutasította.
            15. 2005. február 10-én a Svéd Királyság, beavatkozó a fent hivatkozott ügyben, fellebbezést nyújtott be a Bírósághoz a Törvényszék ezen ügyben hozott ítéletével szemben.
            16. A Bíróság a C-64/05. P. sz., Svédország kontra Bizottság ügyben 2007. december 18-án hozott ítéletével (EBHT 2007., I-11389. o.) hatályon kívül helyezte a fent hivatkozott IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet, valamint megsemmisítette a Bizottság 2002. március 26-án hozott határozatát.
            Az IFAW által benyújtott, a dokumentumokhoz való hozzáférés iránti második kérelemről
            17. A fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet követően az IFAW a Bizottsághoz intézett 2008. február 13-i levelében ismét előterjesztette az említett intézmény által a vitatott ipari projekt vizsgálata keretében kapott, a német hatóságoktól származó dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmét.
            18. 2008. február 20-i levelében a Bizottság elismerte a felperes 2008. február 13-i levelének átvételét.
            19. 2008. március 26-án az IFAW felszólította a Bizottságot, hogy válaszoljon a 2008. február 13-i kérelmére.
            20. 2008. április 7-i levelében a Bizottság arról tájékoztatta az IFAW-ot, hogy a kért dokumentumok hozzáférhetővé tétele vonatkozásában konzultáció van folyamatban a német hatóságokkal.
            21. 2008. április 9-én az IFAW újból felszólította a Bizottságot, hogy válaszoljon a 2008. február 13-i kérelmére, mégpedig 2008. április 22. előtt.
            22. Mivel a Bizottság ezen időpontig nem válaszolt, a felperes a 2008. április 29-i levelében megerősítő kérelmet nyújtott be.
            23. 2008. május 19-én a Bizottság az IFAW számára írásban elismerte a megerősítő kérelem átvételét, és úgy nyilatkozott, hogy az 1049/2001 rendeletben előírt határidőn belül ad számára választ.
            24. 2008. június 19-én a Bizottság az IFAW megerősítő kérelmére vonatkozóan határozatot fogadott el, amelyet utóbbival ugyanezen a napon közölt. A Bizottság ezzel a határozattal hozzáférhetővé tette az IFAW által kért összes dokumentumot, azaz a Hamburg városától és a Németországi Szövetségi Köztársaságtól származó nyolc dokumentumot, megtagadta azonban a német kancellár leveléhez való hozzáférésre irányuló kérelmet, mivel a német hatóságok megtiltották e dokumentum hozzáférhetővé tételét.
            25. A vitatott határozat szerint egyrészt a német hatóságok kijelentették, hogy a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele a Németországi Szövetségi Köztársaság nemzetközi kapcsolataival, illetve gazdaságpolitikájával kapcsolatban – az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik és negyedik francia bekezdése értelmében – veszélyeztetné a közérdek védelmét és a Németországi Szövetségi Köztársaság gazdaságpolitikáját.
            26. Ugyanis ez a levél egy kizárólag belső használatra készített bizalmas nyilatkozatra vonatkozik, és a Németországi Szövetségi Köztársaság és más tagállamok gazdaságpolitikáját érintő bizalmas ügyekről szól. E dokumentum hozzáférhetővé tétele nemcsak a bizalmas jelleget sérti – a Németországi Szövetségi Köztársaság, az uniós intézmények és más tagállamok közötti nemzetközi kapcsolatok rovására –, hanem a Németországi Szövetségi Köztársaság és más tagállamok gazdaságpolitikáját is veszélyezteti. Ebből következően az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik és negyedik francia bekezdése értelmében meg kell tagadni a német kancellár leveléhez való hozzáférést.
            27. Másrészt a német hatóságok közölték, hogy a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdése második albekezdésének értelmében súlyosan veszélyeztetné a Bizottság döntéshozatali eljárásának védelmét.
            28. Ugyanis ez a levél a Bizottsághoz intézett bizalmas nyilatkozatot érint, amelyet kizárólag a Bizottságnak a vitatott ipari projekt vizsgálatára vonatkozó döntései keretében való bizalmas használatra állítottak ki. E dokumentum hozzáférhetővé tétele súlyosan veszélyeztetné a Bizottság döntéshozatali eljárását. Következésképpen a német kancellár levele esetében alkalmazni kell az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének második albekezdésében meghatározott kivételt.
            29. A Bizottság a vitatott határozatban megismételte a német hatóságok által felhozott indokok lényegét. Megvizsgálta továbbá, hogy áll-e fenn a hivatkozott levél hozzáférhetővé tételét igazoló, az 1049/2001 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése szerinti nyomós közérdek. Úgy ítélte meg az ügyben, hogy egyáltalán nem rendelkezett olyan bizonyítékkal, amely az e rendelkezés értelmében vett, a Bizottság döntéshozatali eljárása oltalmazásának követelményét meghaladó jelentőségű nyomós közérdek esetleges fennállására utalna.
            30. A szóban forgó dokumentumhoz való részleges hozzáférésre vonatkozó kérdést illetően a Bizottság a vitatott határozatban közölte, hogy a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet értelmében le kellett vonnia a következtetéseket a konzultációs eljárás eredményéből, és – a német hatóságok által hivatkozott kifogások alapján és az általuk megfogalmazott indokok miatt – kénytelen volt megtagadni a német kancellár leveléhez való hozzáférést. Mivel a hatóságok tiltakoznak a német kancellár teljes levelének hozzáférhetővé tétele ellen, nem lehet engedélyezni az e dokumentum részeihez való hozzáférést az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (6) bekezdése alapján.
            A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
            31. Az IFAW 2008. augusztus 28-án a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtott be, amelyet a megtámadott ítélet elutasított.
            32. A Törvényszék a megtámadott ítélet 67–88. pontjában lényegében arra emlékeztetett, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése a tagállam előzetes beleegyezését a tagállamtól származó dokumentum hozzáférhetővé tételének szükséges feltételévé teszi.
            33. Mindazonáltal a Törvényszék arra is emlékeztetett, hogy – amint azt a Bíróság is megállapította a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben – az 1049/2001 rendelet nem biztosít a tagállam számára olyan általános és feltétel nélküli vétójogot, amely lehetővé tenné, hogy valamely intézmény birtokában lévő bármely dokumentum hozzáférhetővé tételével szemben pusztán diszkrecionális alapon tiltakozhasson – anélkül, hogy döntését meg kellene indokolnia – egyszerűen amiatt, hogy a dokumentum ettől a tagállamtól származik. E rendelet 4. cikkének (5) bekezdése ugyanis csak akkor hatalmazza fel az érintett tagállamot arra, hogy a tőle származó dokumentumok hozzáférhetővé tételével szemben tiltakozzék, ha tiltakozását az e cikk (1)–(3) bekezdésében említett anyagi jogi kivételekre alapozza, és e tekintetben álláspontját megfelelően megindokolja.
            34. A Törvényszék szerint a valamely tagállamtól származó dokumentumhoz való hozzáférés megtagadása előtt a Bizottságnak meg kell tehát vizsgálnia, hogy ez a tagállam az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében előírt anyagi jogi kivételekre alapította-e a tiltakozását, és hogy ebben a vonatkozásban megfelelően megindokolta-e az álláspontját.
            35. Végül, a Törvényszék a megtámadott ítélet 84–88. pontjában megállapította, hogy mivel az ügyben egy tagállamtól származó dokumentumhoz való hozzáférésnek az ez utóbbi által hivatkozott tiltakozási indokokon alapuló megtagadásáról volt szó, nem volt szükséges eldönteni azt a kérdést, hogy a Bizottság – annak pusztán formális vizsgálatán kívül, hogy a fennáll-e a hozzáférés tagállam általi megtagadásának indokolása, és hivatkoztak-e az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében meghatározott kivételekre – a tagállam által hivatkozott tiltakozási indokok korlátozott vizsgálatára vagy azok teljes vizsgálatára volt-e köteles.
            36. A Törvényszék ugyanis úgy ítélte meg, hogy amennyiben a bizottságnak a tagállamtól származó dokumentumhoz való hozzáférésre vonatkozó határozata megegyezik a tagállamnak az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése szerinti állásfoglalásával, a felülvizsgálat kizárólag azon típusa releváns, amelyet az uniós bíróság jogosult lefolytatni a szóban forgó dokumentumhoz való hozzáférést megtagadó bizottsági határozat vonatkozásában.
            37. Ezt követően a Törvényszék a megtámadott ítélet 101–127. pontjában a német kancellár leveléhez való hozzáférés Bizottság általi megtagadásának megalapozottságát értékelte.
            38. A Törvényszék a megtámadott ítélet 103. pontjában először is arra emlékeztetett, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján a tagállamtól származó dokumentumhoz való hozzáférés Bizottság általi megtagadásának jelen esetében az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában meghatározott – közérdekre vonatkozó – kivételek alkalmazása a tagállam, és nem a Bizottság tartalmi értékelésén alapult.
            39. Ezt követően a megtámadott ítélet 105. és 106. pontjában az ilyen határozat jogszerűségére vonatkozóan az uniós bíróság által végzett felülvizsgálat terjedelmét illetően megállapította, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában meghatározott egyik anyagi jogi kivétel alkalmazása keretében a Németországi Szövetségi Köztársaság részére széles mérlegelési mozgásteret kell elismerni annak meghatározásában, hogy az e kivételekkel érintett tárgykörökbe tartozó dokumentum hozzáférhetővé tétele sértheti-e a közérdeket.
            40. A Törvényszék a megtámadott ítélet 107. pontjában ebből azt a következtetést vonta le, hogy az uniós bíróság felülvizsgálatának az eljárási és indokolási szabályok betartásának, a tények tárgyi pontosságának, valamint a nyilvánvaló mérlegelési hiba és a hatáskörrel való visszaélés hiányának vizsgálatára kell korlátozódnia.
            41. A felülvizsgálat tekintetében a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy nem nyilvánvaló hibán alapult a német hatóságok részéről az az értékelés, amely szerint a német kancellár levelének hozzáférhetővé tétele a Németországi Szövetségi Köztársaság gazdaságpolitikáját illetően sérti a közérdek védelmét. A megtámadott ítélet 138. pontjában tehát megállapította, hogy a Bizottság helyesen tagadta meg a német kancellár levelének hozzáférhetővé tételét a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése szerinti tiltakozását követően az ugyanezen rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának negyedik francia bekezdésében meghatározott, a tagállam gazdaságpolitikáját érintő közérdekre vonatkozó kivétel alapján.
            42. Végül, mivel az IFAW azt kérte, hogy a Törvényszék pervezető intézkedések keretében kötelezze a Bizottságot a német kancellár levelének bemutatására, a Törvényszék – úgy ítélve meg, hogy az eljárás során kifejtett kérelmek, jogalapok és érvek alapján érdemben el tudja bírálni a keresetet – megtagadta e dokumentum bemutatásának elrendelését.
            A felek kérelmei
            43. Az IFAW azt kéri, hogy a Bíróság:
            – helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és semmisítse meg a vitatott határozatot, és
            – a Bizottságot kötelezze mind az elsőfokú, mind a fellebbezési eljárás költségeinek viselésére.
            44. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
            – utasítsa el a fellebbezést, és
            – az IFAW-ot kötelezze a költségek viselésére.
            A fellebbezésről
            45. A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése iránti kérelmének alátámasztására a fellebbező két jogalapra hivatkozik, amelyek a Törvényszék téves jogalkalmazásán alapulnak, először is az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdését illetően, másodsorban pedig azt illetően, hogy a Törvényszék nem végezte el a német kancellár levelének arra irányuló teljes vizsgálatát, hogy felülvizsgálja az e dokumentumhoz való hozzáférés megtagadása indokainak megalapozottságát.
            Az első jogalapról
            46. Első jogalapja keretében az IFAW lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem ismerte el, hogy a Bizottság azon dokumentum tekintetében, amelyhez a hozzáférést a tagállam megtagadta, köteles kimerítően értékelni a tagállam által az 1049/2001 rendelet 4. cikkében előírt kivételek alapján hivatkozott tiltakozási indokokat.
            A felek érvei
            47. Az IFAW arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy sem szükséges, sem pedig releváns nem volt, hogy a Bizottság kimerítően értékelje az érintett tagállam által hivatkozott tiltakozási indokokat, megsértve ily módon az 1049/2001 rendeletnek a Bíróság által értelmezett 4. cikke (5) bekezdését. Ily módon, a fellebbező szerint a Bizottságnak – annak vizsgálatán túl, hogy a tagállam indokolta-e tiltakozását – egyrészt ellenőriznie kellett volna, hogy ezen indokolás az 1049/2001 rendelet 4. cikkében előírt kivételeken alapul-e, másrészt pedig konkrétan értékelnie kellett volna, hogy a hivatkozott kivételek és indokok alkalmazhatók-e az érintett dokumentumra.
            48. Válaszbeadványában a Bizottság azt állítja, hogy megvizsgálta, hogy a kifogásokra és az indokokra prima facie jogszerűen hivatkoztak-e az ügy körülményeire figyelemmel, és mivel ez volt a helyzet, azt állítja, hogy indokolta megtagadó határozatát.
            A Bíróság álláspontja
            49. Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az 1049/2001 rendelet (4) preambulumbekezdéséből és 1. cikkéből következően e rendelet célja, hogy a lehető legteljesebb érvényt szerezzen az intézmények birtokában lévő dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés jogának. E rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerint ez a jog nem csupán az intézmény által kiállított, hanem az általa harmadik személyektől kapott dokumentumokra is vonatkozik, amely harmadik személyek között a tagállamok is szerepelnek, ahogyan ezt ugyanezen rendelet 3. cikkének b) pontja kifejezetten meghatározza.
            50. Mindazonáltal az 1049/2001 rendelet 4. cikke előír a dokumentumhoz való hozzáféréshez való jog alóli kivételeket. Különösen e cikk (5) bekezdése mondja ki, hogy bármely tagállam kérheti az intézménytől, hogy előzetes beleegyezése nélkül az intézmény az illető tagállamtól származó dokumentumot ne tegye hozzáférhetővé.
            51. A jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság gyakorolta az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján rendelkezésére álló jogot, és azt kérte a Bizottságtól, hogy ne tegye hozzáférhetővé a német kancellár levelét. E tagállam a tiltakozását a nemzetközi kapcsolataival és gazdaságpolitikájával kapcsolatos közérdek védelmére alapozta, amelyet az említett rendelet 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának harmadik és negyedik francia bekezdése ír elő, valamint a Bizottság döntéshozatali eljárásának védelmére vonatkozó kivételre, amelyet ugyanezen rendelet 4. cikke (3) bekezdésének második albekezdése ír elő. Következésképpen a Bizottság a megtámadott határozatban a német kancellár leveléhez való hozzáférés megtagadását az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében a német hatóságok által kinyilvánított tiltakozásra alapozta.
            52. A Bíróság a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében már meghatározta a valamely tagállam által az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése értelmében kifejezett tiltakozás terjedelmét.
            53. A Bíróság kiemelte, hogy ez a rendelkezés eljárási jellegű, mivel az érintett tagállam előzetes beleegyezése követelményének előírására szorítkozik – amennyiben a tagállam erre vonatkozó egyedi kérelmet nyújtott be –, és mivel egy uniós határozat elfogadására vonatkozó eljárásról szól (a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 78. és 81. pontja).
            54. Eltérően az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (4) bekezdésétől, amely a harmadik személyek számára, a tőlük származó dokumentumok esetében csak az érintett intézménnyel való konzultáció jogát biztosítja a (4) cikk (1) és (2) bekezdésében előírt kivételek alkalmazásának tárgyában, e cikk (5) bekezdése a tagállam előzetes beleegyezését, annak kérésére, a tagállamtól származó dokumentum hozzáférhetővé tételének szükséges feltételévé teszi.
            55. A Bíróság ily módon megállapította, hogy amennyiben valamely tagállam élt az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében biztosított lehetőséggel, és kérte, hogy valamely tőle származó konkrét dokumentumot előzetes beleegyezése nélkül ne tegyenek hozzáférhetővé, e dokumentumnak az intézmény általi esetleges hozzáférhetővé tételéhez e tagállam beleegyezésének előzetes megszerzése szükséges (a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50. pontja).
            56. Ebből a contrario az következik, hogy az intézmény, amely nem rendelkezik az érintett tagállam beleegyezésével, nem jogosult a szóban forgó dokumentum hozzáférhetővé tételére (a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 44. pontja). A jelen ügyben a Bizottságnak a német kancellár leveléhez való hozzáférésre vonatkozó határozata tehát a német hatóságoknak a vitatott határozat elfogadása eljárásának keretében hozott határozatától függött.
            57. Mindazonáltal, a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontja értelmében, az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése nem biztosít a tagállam számára olyan általános és feltétel nélküli vétójogot, amely lehetővé tenné, hogy valamely intézmény birtokában lévő bármely dokumentum hozzáférhetővé tételével szemben pusztán diszkrecionális alapon egyszerűen amiatt tiltakozhasson – anélkül, hogy döntését meg kellene indokolnia –, hogy a dokumentum ettől a tagállamtól származik.
            58. A fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 76. pontja szerint az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének rendelkezése által az érintett tagállamra ruházott hatáskör gyakorlását korlátozzák az e cikk (1)–(3) bekezdésében felsorolt anyagi jogi kivételek, mivel e tagállam e tekintetben csupán az intézmény döntésében való részvételi jogosultsággal rendelkezik. Az érintett tagállam előzetes beleegyezése, amelyre az említett rendelet 4. cikkének (5) bekezdése utal, ennélfogva nem a diszkrecionális vétójoghoz, hanem az ugyanezen rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésére alapított kivételek hiányát illető kedvező véleményhez hasonlít. Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésével így bevezetett döntéshozatali eljárás megköveteli tehát, hogy az intézmény és az érintett tagállam tartsa magát az említett rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében foglalt anyagi jogi kivételekhez (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 83. pontja).
            59. Ebből következik, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése csak akkor hatalmazza fel az érintett tagállamot arra, hogy a tőle származó dokumentumok hozzáférhetővé tételével szemben tiltakozzék, ha tiltakozását az e cikk (1)–(3) bekezdésében említett anyagi jogi kivételekre alapozza, és e tekintetben álláspontját megfelelően megindokolja (a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 99. pontja).
            60. A jelen esetben az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének az eljáró intézmény vonatkozásában fennálló hatályát illetően emlékeztetni kell arra, hogy ahogyan azt a Bíróság a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontjában már megállapította, a kérelmező vonatkozásában az érintett tagállam beavatkozása nem érinti azon határozat uniós jogi aktus jellegét, amelyet később az intézmény a kérelmező által az intézmény birtokában lévő valamely dokumentumra vonatkozóan az intézményhez benyújtott hozzáférés iránti kérelemre válaszolva közöl a kérelmezővel.
            61. Az eljáró intézmény mint a dokumentumokhoz való hozzáférést megtagadó határozat kibocsátója tehát felelős e határozat jogszerűségéért. Ennek megfelelően, a Bíróság már határozott arról, hogy a Bizottság nem adhat helyt a tagállam által a tőle származó dokumentum hozzáférhetővé tételével szemben kinyilvánított tiltakozásnak, ha e tiltakozás minden indokolást nélkülöz, vagy ha az előadott indokolást nem az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében felsorolt kivételekre hivatkozva fogalmazták meg (a fenti 14. pontban hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. pontja).
            62. Ebből következik, hogy a valamely tagállamtól származó dokumentumhoz való hozzáférés megtagadása előtt az érintett intézménynek meg kell vizsgálnia, hogy ez a tagállam az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében előírt anyagi jogi kivételekre alapította-e a tiltakozását, és hogy ebben a vonatkozásban megfelelően megindokolta-e az álláspontját. Következésképpen a hozzáférést megtagadó határozat elfogadására irányuló eljárásban a Bizottságnak meg kell győződnie az ilyen indokolás fennállásáról, és arra utalnia kell a végül elfogadott határozatban (a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 99. pontja).
            63. Ezzel szemben, az IFAW állításával ellentétben, nem az eljáró intézmény feladata, hogy kimerítően értékelje az érintett tagállam tiltakozó határozatát, olyan vizsgálatot folytatva, amely túlmegy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében felsorolt kivételekre hivatkozó indokolás puszta meglétének ellenőrzésén.
            64. Az ilyen kimerítő értékelés megkövetelése ugyanis oda vezethet, hogy miután ezen értékelést elvégezte, az eljáró intézmény, tévesen, közölheti a kérelmezővel a szóban forgó dokumentumot, azon tagállamnak a jelen ítélet 61. és 62. pontja szerint megfelelően indokolt tiltakozása ellenére, amelytől a dokumentum származik.
            65. Ebből következik, hogy nem megalapozott az IFAW azon állítása, miszerint a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem ismerte el, hogy a Bizottság azon dokumentum tekintetében, amelyhez a hozzáférést a tagállam megtagadta, köteles kimerítően értékelni a tagállam által az 1049/2001 rendelet 4. cikkében előírt kivételek alapján hivatkozott tiltakozási indokokat.
            66. Következésképpen az IFAW által a fellebbezésének alátámasztására hivatkozott első jogalapot mint nyilvánvalóan megalapozatlant el kell utasítani.
            A második jogalapról
            67. Második jogalapja keretében az IFAW lényegében azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy el tudja végezni a feladatai közé tartozó felülvizsgálatot anélkül, hogy maga megismerte volna azt a dokumentumot, amelyhez a hozzáférést a Bizottság megtagadta.
            A felek érvei
            68. A fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen tagadta meg a német kancellárnak a Bizottság birtokában lévő levele bemutatásának elrendelését, mivel e dokumentum bemutatása elengedhetetlen volt ahhoz, hogy a Törvényszék maga vizsgálhassa meg tényszerűen, hogy fennállnak-e, következésképpen alkalmazhatók-e az ezen intézmény által az e levél közlését megtagadó határozata igazolásaképpen hivatkozott kifogások, amelyekre eredetileg a Németországi Szövetségi Köztársaság hivatkozott. E tekintetben a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék nem teljesíthette feladatát úgy, hogy nem látta és nem elemezte a szóban forgó dokumentumot.
            69. Ezzel szemben a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék mérlegelési jogkörrel rendelkezik a pervezető intézkedések tekintetében, a dokumentumok bemutatását is beleértve.
            A Bíróság álláspontja
            70. IA megtámadott ítélet 87. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék szerint az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének alkalmazása nem akadályozza meg a Bizottság megtagadó határozatának olyan vizsgálatát, amely meghaladja a prima facie vizsgálatot, és amelyből annak anyagi jogi értékelése következik, hogy alkalmazhatók-e az adott ügyre az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében foglalt kivételek.
            71. Ez az értékelés nem tartalmaz téves jogalkalmazást.
            72. Amennyiben ugyanis a tagállam indokolást adva tagadja meg a kérdéses dokumentumhoz való hozzáférés engedélyezését, és következésképpen az érintett intézmény kénytelen elutasítani a hozzáférés iránti kérelmet, annak benyújtóját megilleti a bírói jogvédelem. Az uniós bíróság hatáskörébe tartozik, hogy azon érdekelt kérelmére, akivel szemben a megkeresett intézmény a hozzáférést megtagadta, felülvizsgálja, vajon a hozzáférés megtagadását érvényesen lehetett-e a hivatkozott kivételekre alapozni, éspedig függetlenül attól, hogy a hozzáférés megtagadása e kivételeknek az intézmény vagy az érintett tagállam általi mérlegeléséből ered-e (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Svédország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. és 94. pontját).
            73. Ily módon, az ilyen bírói jogvédelem biztosítéka azon kérelmező javára, akivel szemben a megkeresett intézmény megtagadta az egy vagy több, valamely tagállamtól származó dokumentumhoz való hozzáférést e tagállam tiltakozását követően, azt vonja maga után, hogy az uniós bíróság konkrétan értékeli a hozzáférést megtagadó határozat jogszerűségét (lásd e tekintetben a C-266/05. P. sz., Sison kontra Tanács ügyben 2007. február 1-jén hozott ítélet [EBHT 2007., I-1233. o.] 33–39. pontját), valamennyi releváns elem fényében, amelyek között első helyen állnak azok a dokumentumok, amelyekhez a hozzáférést megtagadták. Ahhoz, hogy tiszteletben lehessen tartani a szóban forgó dokumentumhoz való hozzáférés tilalmát az érintett tagállam előzetes beleegyezésének hiányában, a Törvényszéknek zárt ülésen kell tanulmányoznia e dokumentumokat, oly módon, hogy maguk a felek ne férhessenek hozzá a szóban forgó dokumentumhoz, amint azt a Törvényszék eljárási szabályzata 67. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdése előírja.
            74. Márpedig, a megtámadott ítélet 152. és 153. pontjából az következik, hogy a Törvényszék nem ítélte szükségesnek, hogy elrendelje azon dokumentum, nevezetesen a német kancellár levele bemutatását, amelyhez a hozzáférést az ügyben megtagadták.
            75. Ebből következik, hogy mivel maga nem tanulmányozta az említett levelet, a Törvényszék nem tudta konkrétan értékelni, hogy az e dokumentumhoz való hozzáférés érvényesen megtagadható volt-e az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdésében felsorolt kivételek alapján, és következésképpen nem tudta megvizsgálni a vitatott határozat jogszerűségét, a jelen ítélet 73. pontjában megállapított követelménnyel ellentétben.
            76. A fentiekből következik, hogy a fellebbező megalapozottan állítja, hogy a Törvényszék, mivel úgy ítélte meg, hogy el tudja végezni a feladatát képező felülvizsgálatot, anélkül hogy maga megismerte volna azt a dokumentumot, amelyhez a hozzáférést a Bizottság megtagadta, tévesen alkalmazta a jogot.
            77. Következésképpen a második jogalapot el kell fogadni, tehát a megtámadott ítéletet teljes egészében hatályon kívül kell helyezni.
            A fellebbezésről
            78. A Bíróság alapokmánya 61. cikke első bekezdésének értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
            79. A jelen ügyben a per állása nem teszi lehetővé a döntést, ezért az ügyet vissza kell utalni a Törvényszékhez, hogy a német kancellár levelére tekintettel hozzon határozatot az IFAW által hozzá benyújtott, a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetről, a költségekről pedig jelenleg nem kell határozni.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
            1) A Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Unió Törvényszékének a T-362. sz., IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds kontra Bizottság ügyben 2011. január 13-án hozott ítéletét.
            2) A Bíróság az ügyet visszautalja az Európai Unió Törvényszékéhez, hogy hozzon határozatot az IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH által benyújtott, a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló, 1992. május 21-i 92/43/EGK tanácsi irányelv alapján védett terület visszaminősítésére vonatkozó eljárás keretében a német hatóságok által az Európai Bizottságnak megküldött dokumentumhoz való hozzáférést tőle megtagadó 2008. június 19-i európai bizottsági határozat megsemmisítése iránti keresetről.
            3) A Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.


A Bíróság (második tanács) 2013. február 28‑i ítélete.#Ellinika Nafpigeia AE kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – Állami támogatások – Hajógyártás – A támogatási intézkedéseket a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat – Alapvető nemzetbiztonsági érdekek védelme – A belső piaci verseny feltételei.#C‑246/12. P. sz. ügy.


A Bíróság (hatodik tanács) 2004. február 12-i ítélete. # Campina Melkunie BV kontra Benelux-Merkenbureau. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Benelux-Gerechtshof. # Jogszabályok közelítése - 89/104/EGK irányelv. # C-265/00. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2005. december 1-i ítélete.#Abdelkader Dellas és társai kontra Premier ministre és Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Conseil d'État - Franciaország.#Szociálpolitika - A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme - 93/104/EK irányelv - A "munkaidő" fogalma - Hatály - A munkavállaló számára, különösen a maximális heti munkaidő tekintetében, előnyösebb felső határt előíró nemzeti szabályozás - A munkaidő tartamának meghatározása bizonyos szociális létesítményekben - A munkavállalónak a munkahelyen való jelenlétével járó ügyelet - Az ügyelet alatti tevékenység nélküli időtartam - A jelenléti idő differenciált számításának nemzeti rendszere a tevékenység intenzitása alapján.#C-14/04. sz. ügy.

text:
      C‑14/04. sz. ügy
      Abdelkader Dellas és társai
      kontra
      Premier ministre és Ministre des Affaires sociales,
      du Travail et de la Solidarité
      (a Conseil d'État [Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme − 93/104/EK irányelv – A »munkaidő« fogalma – Hatály – A munkavállaló számára, különösen a maximális heti munkaidő tekintetében, előnyösebb felső határt előíró nemzeti szabályozás
         – A munkaidő tartamának meghatározása bizonyos szociális intézményekben – A munkavállalónak a munkahelyen való jelenlétével járó ügyelet – Az ügyelet alatti inaktív időtartam – A jelenléti idő differenciált számításának nemzeti rendszere a tevékenység intenzitása alapján”

      D. Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. július 12.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2005. december 1.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló
            93/104 irányelv – Munkaidő – Fogalom – Bizonyos szociális és egészségügyi‑szociális intézményekben dolgozó munkavállalók –
            Olyan egyenértékűségi rendszert előíró nemzeti szabályozás, amely az inaktív időszakokra tekintettel súlyozási mechanizmust
            alkalmaz – Megengedhetetlenség
      (93/104 tanácsi irányelv)
      2.     Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló
            93/104 irányelv – Előnyösebb nemzeti rendelkezések – Az irányelvnek  való megfelelés vizsgálatához figyelembe veendő küszöbök
            és felső határok
      (93/104 tanácsi irányelv, 15. cikk)
      1.     A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy
         azzal ellentétes az a tagállami szabályozás, amely a munkavállalók által bizonyos szociális és egészségügyi‑szociális intézményekben
         végzett, a tényleges munkavégzés helyén fizikai jelenlétükkel járó ügyeleti idő tekintetében a tényleges munkaidő számítására
         az alapeljárásban vitatotthoz hasonló egyenértékűségi rendszert ír elő, amely az ügyeleti szolgálatok inaktív időszakainak
         figyelembevétele érdekében átalányjellegű együtthatók alapján történő súlyozási mechanizmust alkalmaz, amennyiben az ezen
         irányelvben a munkavállalók biztonságának és egészségének hatékony védelme érdekében meghatározott minimumkövetelmények betartása
         nem biztosított.

      A munkavállaló munkahelyén teljesített jelenléti idejének a 93/104 irányelv értelmében vett „munkaidőként” való minősítése
         ugyanis nem függhet a munkavállaló által végzett munka intenzitásától, hanem az kizárólag az utóbbi azon kötelezettségéből
         ered, hogy a munkáltató rendelkezésére kell állnia.

      (vö. 58., 63. pont és a rendelkező rész)
      2.     A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló 93/104 irányelv 15. cikke kifejezetten megengedi, hogy a tagállamok olyan
         nemzeti rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be, amelyek a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából
         előnyösebbek. Márpedig, ha a nemzeti jog − különösen a maximális heti munkaidő tekintetében − a munkavállalók számára előnyösebb
         felső határt határoz meg, az irányelvben megállapított, a munkavállalók védelmét szolgáló szabályok betartásának vizsgálatára
         kizárólag az irányelvben előírt vonatkozó küszöböket és felső határokat lehet alkalmazni.

       (vö. 51., 63. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. december 1.(*)

      „Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme − 93/104/EK irányelv – A »munkaidő« fogalma – Hatály – A munkavállaló számára, különösen a maximális heti munkaidő tekintetében, előnyösebb felső határt előíró nemzeti szabályozás
         – A munkaidő tartamának meghatározása bizonyos szociális intézményekben – A munkavállalónak a munkahelyen való jelenlétével járó ügyelet – Az ügyelet alatti inaktív időtartam – A jelenléti idő differenciált számításának nemzeti rendszere a tevékenység intenzitása alapján”

      A C‑14/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Conseil d’État (Franciaország)
         a Bírósághoz 2004. január 15‑én érkezett 2003. december 3‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Abdelkader Dellas,
      a Confédération générale du travail,
      a Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT,
      a Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière
      és
      a Premier ministre (a miniszterelnök),

      a Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité (a szociális, munka‑ és szolidaritási ügyek minisztere)

      között
      az Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico‑social
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Schintgen (előadó), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris és G. Arestis bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. május 12‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       A. Dellas képviseletében A. Monod avocat,
      –       a Fédération nationale des syndicats des services de santé és des services sociaux CFDT képviseletében H. Masse‑Dessen és
         G. Thouvenin avocats,

      –       az Union des fédérations és syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social és médico‑social
         képviseletében J. Barthelemy avocat,

      –       a francia kormány képviseletében G. de Bergues, valamint C. Bergeot‑Nunes és A. de Maulmont, meghatalmazotti minőségben,
      –       a belga kormány képviseletében A. Goldman, meghatalmazotti minőségben,
      –       a német kormány képviseletében W.‑D. Plessing, meghatalmazotti minőségben,
      –       a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és J. van Bakel, valamint D. J. M. de Grave, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében G. Rozet és N. Yerrell, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. július 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi
         irányelv (HL L 307., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 197. o.) értelmezésére irányul.

      2       E kérelmet azon eljárás keretében terjesztették elő, amelyet A. Dellas, valamint a Confédération générale du travail (munkavállalók
         általános szövetsége), a Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT (az egészségügyi
         és szociális ágazatban dolgozók szakszervezeteinek nemzeti szövetsége CFDT) és a Fédération nationale de l’action sociale
         Force ouvrière (Force ouvrière társadalmi megmozdulás nemzeti szövetség) indított hatáskör túllépése miatt, és amely a magánszemélyek
         által vezetett nonprofit szociális és egészségügyi‑szociális intézményekben a törvényes munkaidővel egyenértékű időtartamot
         bevezető, a Code du travail (a munka törvénykönyve) L. 212–4. cikkének alkalmazásáról szóló, 2001. december 31‑i n° 2001‑1384
         rendelet megsemmisítésére irányul (JORF 2002. január 3., 149. o.).

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3       A 93/104 irányelvet az EK‑Szerződés 118a. cikke alapján fogadták el (az EK‑Szerződés 117–120. cikkének helyébe az EK 136–143. cikk
         lépett).

      4       „Az irányelv célja és hatálya” című 1. cikknek megfelelően a 93/104 irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket
         állapítja meg a munkaidő megszervezésére tekintettel, és ezt kell alkalmazni valamennyi köz‑ és magántevékenységi ágazatban
         a légi, a vasúti, a közúti, a tengeri, a folyami és tavi szállítás, a tengeri halászat, a tengeren végzett egyéb munkavégzés,
         valamint az orvosok gyakornoki tevékenységének kivételével.

      5       A „Meghatározások” cím alatt a 93/104 irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
      „Ezen irányelv alkalmazásában az alábbi meghatározások alkalmazandók:
      1)      munkaidő: az az időtartam, amely alatt a munkavállaló dolgozik, a munkaadó rendelkezésére áll, és tevékenységét vagy feladatát végzi
         a nemzeti jogszabályoknak és/vagy gyakorlatnak megfelelően;

      2)      pihenőidő: az az időtartam, amely nem minősül munkaidőnek;

      3)      éjszakai idő: a hét óránál nem rövidebb időtartam a nemzeti jogszabályokban meghatározottak szerint, és amelynek minden esetben magában
         kell foglalnia az éjfél és a reggel 5 óra közötti időtartamot;

      4)      éjszakai munkát végző munkavállaló:

      a)      egyrészről az a munkavállaló, aki az éjszakai idő alatt napi munkaidejéből legalább három órában rendszeresen munkát végez;
         és

      b)      másrészről az a munkavállaló, aki éves munkaidejének bizonyos hányadában éjszakai idő alatt végez munkát, amelyet az érintett
         tagállam a következők alapján határoz meg:

      i.      nemzeti jogszabályok útján, a szociális partnerekkel történt konzultációt követően;
               vagy
      ii.      kollektív szerződések vagy a szociális partnerek között, nemzeti vagy regionális szinten megkötött megállapodások útján;
      5)      váltott műszakban végzett munka: folyamatos vagy megszakításokkal működő üzemelés olyan munkaszervezési módszere, amelyben a munkavállalók egymást váltják
         egy bizonyos időbeosztás szerint ugyanazon a munkahelyen, és amely azzal jár, hogy a munkavállalóknak különböző időben kell
         munkát végezniük adott napi vagy heti időtartam során;

      6)      váltott műszakban dolgozó munkavállaló: váltott műszakban munkát végző munkavállaló.

      6       Ezen irányelv II. szakasza előírja, hogy a tagállamoknak meg kell hozniuk a szükséges intézkedéseket annak biztosítására,
         hogy minden munkavállalót többek között minimális napi pihenőidő, heti pihenőidő és szünetek illessék meg, valamint szabályozza
         a maximális heti munkaidő hosszát is.

      7       Ami a napi pihenőidőt illeti, a 93/104 irányelv 4. cikke így szól:
      „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót 24 órás időtartamonként
         11 összefüggő órából álló minimális napi pihenőidő illessen meg.”

      8       A „Szünetek” cím alatt a 93/104 irányelv 4. cikke a következőket írja elő:
      „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy ha a munkanap hat óránál hosszabb, minden munkavállalót
         pihenő szünet illessen meg, amelynek részleteit, beleértve az időtartamot és a szünet biztosításának feltételeit is, kollektív
         szerződésekben vagy a szociális partnerek közötti megállapodásokban, vagy ezek hiányában nemzeti jogszabályokban állapítják
         meg.

      9       A heti pihenőidő ezen irányelv 5. cikkének tárgyát képezi, amely a következőképpen szól:
      „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót hétnaponként legkevesebb
         24 órás, megszakítás nélküli pihenőidő, továbbá a 3. cikkben említett 11 órás napi pihenőidő illessen meg.

      Az első bekezdésben említett minimális pihenőidő elvben a vasárnapot is magában foglalja.
      Ha azt objektív, műszaki vagy munkaszervezési feltételek indokolják, a minimális 24 órás pihenőidő alkalmazható.”
      10     Ami a maximális heti munkaidőt illeti, a 93/104 irányelv 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
      „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a munkavállalók biztonságának és egészségének
         védelmével összhangban:

      1)      a heti munkaidő időtartamát törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések, kollektív szerződések vagy a szociális partnerek
         által megkötött megállapodások útján korlátozzák;

      2)      hétnapos időtartamokban az átlagos munkaidő, a túlórát is beleértve, ne haladja meg a 48 órát.”
      11     Ugyanezen irányelv 8–13. cikke, amely az irányelv III. szakaszát alkotja, írja le azokat az intézkedéseket, amelyeket a tagállamoknak
         meg kell hozniuk az éjszakai munka időtartama, a váltott műszakban végzett munka és a munka ütemezése tárgyában.

      12     Ami konkrétan az éjszakai munka időtartamát illeti, a 93/104 irányelv 8. cikke a következőket írja elő:
      „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy:
      1)      az éjszakai munkavállalók esetében a rendes munkaórák száma átlagosan ne haladja meg a nyolc órát 24 órás időszakonként;
      2)      azok az éjszakai munkavállalók, akiknek munkája különös veszéllyel vagy erős fizikai vagy szellemi megterheléssel jár, ne
         dolgozzanak többet nyolc óránál olyan 24 órás időtartamban, amely során éjszakai munkát végeznek.

      A fentiek alkalmazásában a különös veszéllyel vagy erős fizikai vagy szellemi megterheléssel járó munkát nemzeti jogszabály
         és/vagy gyakorlat, kollektív szerződések vagy a szociális partnerek által kötött megállapodások útján állapítják meg, az éjszakai
         munka hatásait és veszélyeit figyelembe véve.”

      13     A 93/104 irányelv 15. cikke így rendelkezik:
      „Ez az irányelv nem sérti a tagállamoknak azt a jogát, hogy olyan törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak
         vagy vezessenek be, amelyek a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából előnyösebbek, vagy hogy megkönnyítsék
         vagy engedélyezzék olyan kollektív szerződések vagy a szociális partnerek által kötött olyan megállapodások alkalmazását,
         amelyek a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából előnyösebbek.”

      14     Ezen irányelv 16. cikke szerint:
      „A tagállamok a következő cikkek alkalmazásában hivatkozási időszakot állapíthatnak meg:
      1)      az 5. cikk alkalmazásában (heti pihenőidő) a hivatkozási időszak nem haladhatja meg a 14 napot;
      2)      a 6. cikk alkalmazásában (maximális heti munkaidő) a hivatkozási időszak nem haladhatja meg a négy hónapot.
      A 7. cikkel összhangban biztosított rendes szabadság és a betegszabadság időtartamát nem lehet figyelembe venni az átlagszámításnál,
         vagy annak szempontjából semlegesnek tekintendő;

      3)      a 8. cikk alkalmazásában (az éjszakai munka időtartama) a hivatkozási időszakot a szociális partnerekkel folytatott konzultációt
         követően vagy kollektív szerződés, vagy a szociális partnerek közötti nemzeti vagy regionális szinten kötött megállapodások
         útján kell meghatározni.

      Ha az 5. cikk által előírt legkevesebb 24 órás heti pihenőidő ebbe a hivatkozási időszakba esik, akkor azt az átlagszámításnál
         nem lehet figyelembe venni.”

      15     Ugyanezen irányelv felsorol egy sor eltérést számos általános szabálya alól, bizonyos tevékenységek sajátosságaira tekintettel,
         ha bizonyos feltételek teljesülnek. Ezzel kapcsolatban a 17. cikk kimondja, hogy:

      „(1) A munkavállalók biztonság‑ és egészségvédelméről szóló általános elvekre tekintettel a tagállamok eltérhetnek a 3., 4.,
         5., 6., 8. vagy 16. cikktől, ha az érintett tevékenység sajátos jellege miatt a munkaidő időtartamát nem mérik és/vagy nem
         határozzák meg előre, vagy azt a munkavállalók maguk sem tudják meghatározni, és különösen a következők esetében:

      a)      vezető állású munkavállalók vagy más önálló döntéshozatali jogkörrel rendelkező személyek;
      b)      családtag munkavállalók; vagy
      c)      templomokban és vallási közösségekben vallási ceremóniákon közreműködő munkavállalók.
      (2) Eltérések fogadhatók el törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések, vagy kollektív szerződések vagy a szociális
         partnerek által kötött megállapodások által, feltéve hogy az érintett munkavállalók számára egyenértékű kompenzáló pihenőidőt
         biztosítanak, vagy kivételes esetekben, ha kompenzáló pihenőidő biztosítása objektív okok miatt nem lehetséges, akkor az érintett
         munkavállalókat megfelelő védelemben részesítik:

      2.1. a 3., 4., 5., 8. és 16. cikktől:
      […]
      c)      olyan tevékenységek esetében, ahol folyamatos szolgálatra vagy termelésre van szükség, különösen a következők esetében:
      i.      a kórházak vagy hasonló létesítmények, bentlakásos intézmények és börtönök által nyújtott felvétellel, kezeléssel és/vagy
         gondozással kapcsolatos szolgáltatások;

      […]
      (3) A 3., 4., 5., 8. és 16. cikktől kollektív szerződések vagy a szociális partnerek által nemzeti vagy regionális szinten
         kötött megállapodások alapján, vagy az általuk megállapított szabályoknak megfelelően kollektív szerződések vagy a szociális
         partnerek által kötött alacsonyabb szintű megállapodások alapján lehet eltérni.

      […]
      Az első és a második bekezdésben biztosított eltérési lehetőségek azzal a feltétellel engedélyezhetők, hogy az érintett munkavállalók
         számára egyenértékű kompenzáló pihenőidőt biztosítanak, vagy kivételes esetekben, amikor objektív okok miatt kompenzáló pihenőidő
         biztosítása nem lehetséges, akkor az érintett munkavállalókat megfelelő védelemben részesítik.

      […]
      (4) E cikk (2) bekezdésének 2.1. és 2.2. pontjában és a (3) bekezdésében előírt, a 16. cikk 2. pontjától való eltérés lehetősége
         nem eredményezheti, hogy a hivatkozási időszak a hat hónapot meghaladja.

      A tagállamoknak azonban lehetőségük van arra, hogy a munkavállalók biztonság‑ és egészségvédelmével kapcsolatos általános
         elvek betartása mellett objektív vagy műszaki okok vagy a munka megszervezésével kapcsolatos okok miatt lehetővé tegyék, hogy
         kollektív szerződések vagy a szociális partnerek által kötött megállapodások a hivatkozási időszakot legfeljebb 12 hónapban
         rögzítsék.

      […]”
      16     A 93/104 irányelv 18. cikke a következőképpen szól:
      (1)      a)     A tagállamok elfogadják azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek
         az irányelvnek 1996. november 23‑tól megfeleljenek, vagy biztosítják, hogy a szociális partnerek eddig az időpontig megállapodás
         útján megtegyék a szükséges intézkedéseket, valamint a tagállamok megteszik az ahhoz szükséges lépéseket, hogy mindenkor biztosítani
         tudják az ebben az irányelvben megállapított rendelkezések teljesítését.

      b)      i.      A tagállamnak lehetősége van arra, hogy ne alkalmazza a 6. cikket, de csak a munkavállalók biztonság‑ és egészségvédelméről
         szóló általános elvek tiszteletben tartása mellett, feltéve hogy meghozza a szükséges intézkedéseket a következők biztosítása
         érdekében:

      –       a munkaadó nem írhatja elő a munkavállaló számára, hogy egy hétnapos időszak alatt 48 óránál többet dolgozzon, amelyet átlagként
         számítanak ki a 16. cikk (2) pontjában említett hivatkozási időszakra tekintettel, kivéve ha a munkavállaló előzetesen beleegyezett
         az ilyen munkavégzésbe,

      –       a munkavállalót munkaadója nem hozhatja hátrányos helyzetbe azért, mert a munkavállaló nem egyezik bele az ilyen munkavégzésbe,
      –       a munkaadó naprakész nyilvántartást vezet az ilyen munkát végző valamennyi munkavállalóról,
      –       a nyilvántartásokat az illetékes hatóságok rendelkezésére bocsátják, amelyek a munkavállalók biztonságával és/vagy egészségével
         kapcsolatos okok alapján megtilthatják vagy korlátozhatják a maximális heti munkaidő túllépését,

      –       a munkaadó kérésre tájékoztatja az illetékes hatóságokat azokról az esetekről, amikor a munkavállalók beleegyeztek abba, hogy
         hétnapos időtartam alatt 48 órát meghaladó munkát végezzenek, amelyet átlagként számítanak ki a 16. cikk (2) pontjában említett
         hivatkozási időszakra nézve.

      […]”
       A nemzeti szabályozás
      17     Franciaországban a munkavállalók törvényes munkaidejét a Code du travail szabályozza, amelynek az alapügyben alkalmazandó
         szövegváltozatát a 2000. január 19‑i loi n° 2000‑37, relative à la réduction négociée du temps de travail (a munkaidő tárgyalás
         útján elért csökkentéséről szóló törvény; JORF 2000. január 20., 975. o.) tartalmazza. A Code du travail L. 212‑1. cikk első
         bekezdése előírja, hogy:

      „A L. 200‑1. cikkben említett intézményekben és szakmákban, valamint a kézműves üzemekben, szövetkezetekben és fióküzemeikben
         dolgozó munkavállalók törvényes tényleges munkaideje heti 35 óra.”

      18     Ugyanezen cikk második bekezdése szerint:
      „Az ezen intézményekben és szakmákban dolgozó munkavállalók tényleges napi munkaideje nem haladhatja meg a 10 órát, kivéve
         rendelet által meghatározott feltételek között.”

      19     A Code du travail L. 212‑2. cikkének első és második bekezdése a következőképpen rendelkezik:
      „A minisztertanács rendeletei határozzák meg az L. 212‑1. cikk alkalmazásának szabályait az összes tevékenységi ágazat vagy
         szakma, vagy valamely különálló tevékenységi ágazat vagy szakma tekintetében. A rendeletek meghatározzák többek között a munkaidő
         szervezését és beosztását, a pihenőidőt, a készenlét alkalmazásának feltételeit, az egyes esetekben vagy egyes munkakörök
         esetén alkalmazandó állandó vagy ideiglenes eltéréseket, a kiesett munkaórák pótlásának szabályait és az e különböző rendelkezések
         ellenőrzésére vonatkozó intézkedéseket.

      E rendeletek elfogadására és felülvizsgálatára az érintett munkaadói és munkavállalói szervezetekkel történő konzultációt
         követően kerül sor, adott esetben figyelembe véve az utóbbiak közötti tárgyalások eredményeit.”

      20     A Code du travail L. 212‑4. cikkének első és második bekezdése értelmében:
      „A tényleges munkaidő az az időtartam, amely alatt a munkavállaló a munkaadó rendelkezésére áll, utasításait teljesítenie
         kell, és nem folytathatja szabadon személyes elfoglaltságait.

      Az étkezéshez szükséges időt és a szünetekre fordított időt tényleges munkaidőnek kell tekinteni, ha az első bekezdésben meghatározott
         feltételek megvalósulnak. Ha nem is ismerik el munkaidőnek, kollektív vagy egyedi szerződés útján díjazás tárgyát képezhetik.”

      21     A Code du travail L. 212‑4. cikkének ötödik bekezdése a következőképpen szól:
      A törvényes munkaidővel egyenértékű időtartam állapítható meg az inaktív időszakokkal járó meghatározott szakmák vagy munkakörök
         esetében, kollektív szerződés vagy ágazati kollektív szerződés megkötését követően elfogadott rendelet vagy a Conseil d'État
         rendelete útján. Ezen időszakokat a szokásoknak vagy kollektív szerződéseknek megfelelően kell díjazni.”

      22     A Code du travail L. 212‑4a. cikkének első bekezdése értelmében:
      „A készenlét az az időtartam, amely alatt a munkavállalónak − anélkül, hogy a munkáltató állandó és azonnali rendelkezésére
         állna − a lakóhelyén vagy annak közelében kell tartózkodnia, hogy a vállalkozás számára adott esetben munkába tudjon állni,
         és amelynél e munkavégzés időtartama tényleges munkaidőnek tekintendő. […]”

      23     A Code du travail L. 212‑7. cikkének második bekezdése előírja, hogy:
      „A bármely, egymást követő 12 hetes időtartamban számított heti munkaidő nem haladhatja meg a 44 órát. […] Ugyanazon hét folyamán
         a munkaidő nem haladhatja meg a 48 órát.”

      24     A Code du travail L. 220‑1. cikkének első bekezdése úgy rendelkezik, hogy:
      „Minden munkavállalót 11 egybefüggő órából álló minimális napi pihenőidő illet meg.”
      25     A Code du travail L. 221‑4. cikkének első bekezdése a következőket írja elő:
      „A heti pihenőidőnek legkevesebb egybefüggő 24 órás időtartamnak kell lennie, amelyhez hozzáadódnak a L. 220‑1. cikkben említett
         egybefüggő napi pihenőidők.”

      26     A 2001‑1384 rendelet 1–3. cikke a következőképpen szól:
      „1. cikk
      E rendelet előírásai alkalmazandóak:
      a)      A Code de l’action sociale et des familles L. 312‑1. cikk 1., 2., 4., 5. és 8. pontja szerinti, magánszemélyek által vezetett
         nonprofit, szállást nyújtó intézményekre;

      b)      A teljes munkaidőben foglalkoztatott nevelő, ápoló, kisegítő‑gondozó személyzetre, illetve az őket helyettesítő ugyanilyen
         szintű szakképesítéssel rendelkező azon személyekre, akik az intézmény ügyeleti helyiségeiben éjszakai ügyeletet látnak el.

      2. cikk
      Az e rendelet 1. cikkében foglalt intézményekben és munkakörök esetén a törvényes munkaidő számításakor az ügyeleti helyiségben
         töltött éjszakai ügyelet első 9 óráját 3 órányi tényleges munkaidőnek kell tekinteni, a 9 órán túli ügyelet minden óráját
         pedig félórányi tényleges munkaidőnek.

      3. cikk
      Az ügyeleti helységben való jelenléti időszak magában foglalja a felvett személyek lefekvésétől felkeléséig tartó, a szolgálati
         beosztásban megállapított időtartamot, amely azonban nem haladhatja meg a 12 órát.”

      27     A Conseil d’État szerint a 2001‑1384 rendelet jogalapját a Code du travail L. 212‑4. cikke utolsó bekezdésének rendelkezései
         képezik, amelyekkel a jogalkotó meg kívánta állapítani a különös hatásköri és eljárási szabályokat a törvényes munkaidő egyenértékűségi
         rendszereinek kialakítása érdekében, és így el kívánt térni a Code du travail L. 212‑2. cikkében foglalt általános szabályoktól.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      28     A kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak átadott iratokból kiderül, hogy A. Dellast, aki fogyatékkal élő fiatalok
         és felnőttek bentlakásos intézményében dolgozó szakosodott oktató, munkáltatója elbocsátotta többek között a tényleges munkaidő
         fogalma és a fogyatékkal élő és alkalmazkodási zavarban szenvedő személyek részére fenntartott egészségügyi intézmények és
         szolgálatok ügyeleti helységében teljesített éjszakai munkáért járó díjazás kapcsán köztük kialakult nézeteltérés miatt.

      29     2002 elején A. Dellas, valamint a Confédération générale du travail, a Fédération nationale des syndicats des services de
         santé et des services sociaux CFDT és a Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière szakszervezetek a Conseil
         d’État előtt hatáskör túllépése miatt a 2001‑1384 rendelet megsemmisítése érdekében kereseteket indítottak.

      30     A Conseil d’État egyesítette az ügyeket, és megengedte az Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but
         lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social beavatkozását a miniszterelnök, valamint a szociális, munka‑ és szolidaritási
         ügyek minisztere − az alapeljárás alperesei − kérelmeinek támogatása érdekében.

      31     Kereseteik alátámasztására az alapeljárás felperesei különböző jogalapokat terjesztettek elő a 2001‑1384 rendelet jogszerűségének
         vitatása érdekében. Különösen arra hivatkoznak, hogy a törvényes munkaidő tartamának e rendelet által bevezetett egyenértékűségi
         rendszere összeegyeztethetetlen a 93/104 irányelv célkitűzéseivel, ezenkívül a munkaidő meghatározásáról, valamint a szünetek,
         a maximális heti munkaidő és a maximális napi éjszakai munka megállapításáról szóló szabályaival.

      32     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az egyenértékűségi rendszer – amely a jelenléti idő és ténylegesen
         számításba vett munkaidő között az első kilenc óra tekintetében három az egyhez arányt, az azt követő órák tekintetében pedig
         kettő az egyhez arányt állapít meg, és amely az e rendeletben említett munkavállalókra csak az éjszakai ügyelet tekintetében
         vonatkozik, amikor a személyzetet nem veszik folyamatosan igénybe – célja különleges számítási módszer bevezetése a Code du
         travail L. 212‑4. cikke szerinti tényleges munkaidő meghatározásához, többek között a díjazásra és a túlmunkára vonatkozó
         szabályok értékelése érdekében, figyelembe véve a kérdéses órák alatti inaktív időszakokkal járó tevékenység szakaszos jellegét.

      33     A Conseil d’État szerint a törvényes munkaidő ilyen egyenértékűségi rendszere elvileg nem összeegyeztethetetlen a 93/104 irányelvvel,
         amint azt a Bíróság értelmezi, amennyiben − eltérően a C‑303/98. sz. Simap‑ügyben 2000. október 3‑án hozott ítélet (EBHT 2000.,
         I‑7963. o.) és a C‑151/02. sz. Jaeger‑ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑8389. o.) alapjául szolgáló
         esetektől − az nem jár azzal, hogy pihenőidőként kezelik az ügyelet alatti inaktív időszakot, amikor a munkavállalónak a munkahelyén
         kell lennie, sem azzal, hogy kizárja az egyenértékűségi rendszer alapján speciális módon számított órák teljes mértékben tényleges
         munkaidőnek tekintését annak értékelésekor, hogy a munkáltatók betartják‑e kötelezettségeiket a pihenőidő és a szünetek vonatkozásában.

      34     A Conseil d'État szerint a francia szabályozás által bevezetett egyenértékűségi rendszer mindazonáltal azt írja elő, hogy
         az ügyeleti helységben végzett éjszakai ügyelet időtartama a tényleges munka különleges számítási módszerének tárgyát képezi,
         azért hogy figyelembe vegyék az ezen időszak alatt kifejtett munka alacsonyabb intenzitását, de a közösségi jog által előírtnál
         szigorúbb jogi keret részét képezi, különösen a maximális heti munkaidő tekintetében, amely a Code du travail értelmében egymást
         követő 12 hetes időtartamban számítva átlagosan 44 óra, míg a 93/104 irányelv szerint egymást követő 4 hónapos időtartamban
         számítva átlagosan 48 óra.

      35     Figyelembe véve, hogy e körülmények között a Conseil d’État előtt folyamatban lévő jogvita megoldásához a közösségi jog értelmezése
         szükséges, a Conseil d’État az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette
         a Bíróság elé:

      „1)      Figyelemmel a […] 93/104 irányelv céljára, ami 1. cikkének (1) bekezdése értelmében a biztonsági és egészségügyi minimumkövetelmények
         megállapítása a munkaidő‑szervezés területén, az irányelvben foglalt munkaidő meghatározását úgy kell‑e tekinteni, hogy az
         csak az irányelv szövegében meghatározott közösségi küszöbökre vonatkozik, vagy általánosan alkalmazandó, és azokra a küszöbökre
         is vonatkozik, amelyeket a nemzeti jogrendszerekben – különösen az említett irányelv átültetésének biztosítása érdekében –
         fogadtak el, még akkor is, ha e küszöböket, mint például Franciaország esetében, a munkavállalók védelme érdekében az irányelvben
         megállapított szintnél magasabb védelmi szinten állapították meg?

      2)      Mennyiben tekinthető összeegyeztethetőnek a […] 93/104 irányelv célkitűzéseivel egy olyan szigorúan arányos egyenértékűségi
         rendszer, amely a jelenlét minden óráját figyelembe veszi, azonban olyan súlyozási mechanizmust alkalmaz, amely az inaktív
         időszakokban végzett munka alacsonyabb intenzitását tükrözi?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      36     A kérdést előterjesztő bíróság két kérdésével, amelyeket együtt kell megvizsgálni, lényegében arra szeretne választ kapni,
         hogy a 93/104 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az a tagállami szabályozás, amely a munkavállalók által
         bizonyos szociális és egészségügyi intézményekben végzett, a tényleges munkavégzés helyén fizikai jelenlétükkel járó ügyeleti
         idő tekintetében az alapeljárásban érintetthez hasonló egyenértékűségi rendszert ír elő, ha a nemzeti jog a tényleges munkaidő
         számítására, különösen a maximális heti munkaidő tekintetében, a munkavállalók számára az irányelvben előírtnál előnyösebb
         felső határt határoz meg.

      37     Mind az előzetes döntéshozatalra utaló határozat, mind a Bírósághoz benyújtott észrevételek többsége utal arra, hogy az ilyen
         egyenértékűségi rendszernek nem csak a munkavállalók munkaidejére lehet kihatása, hanem díjazásuk szintjére is.

      38     Az utóbbi kérdés kapcsán mindenesetre előre le kell szögezni, hogy amint a 93/104 irányelv céljából és rendelkezései szövegéből
         is következik, az irányelv nem alkalmazható a munkavállalók díjazására.

      39     Ezen értelmezés végeredményben egyértelműen következik az EK 137. cikk (6) bekezdéséből, amely szerint azon minimumkövetelmények,
         amelyeket − mint az alapügyben is − különösen a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme érdekében az Európai Unió
         Tanácsa irányelvek útján fogadhat el, a díjazásra nem alkalmazhatók.

      40     Ami azonban az alapügyben vitatotthoz hasonló egyenértékűségi rendszernek a munkavállalók munkaidejére és pihenőidejére kifejtett
         hatását illeti, a 93/104 irányelv jogalapjából, azaz a Szerződés 118a. cikkéből, az irányelv első, negyedik, hetedik és nyolcadik
         preambulumbekezdéséből, valamint az 1989. december 9‑i strasbourgi Európai Tanács ülésén elfogadott, a munkavállalók alapvető
         szociális jogairól szóló közösségi chartának az irányelv negyedik preambulumbekezdésében idézett 8. cikkéből és 19. cikke
         első bekezdéséből, illetve az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének szövegéből következik, hogy annak célja minimumkövetelmények
         megállapítása a munkavállalók élet‑ és munkafeltételeinek javítása érdekében, különösen a munkaidőre vonatkozó nemzeti jogszabályok
         közelítése útján (lásd a C‑173/99. sz. BECTU‑ügyben 2001. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4881. o.] 37. pontját;
         a fent hivatkozott Jaeger‑ítélet 45. és 47. pontját, valamint a C‑397/01−C‑403/01. sz., Pfeiffer és társai egyesített ügyekben
         2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8835. o.] 91. pontját).

      41     Ugyanezen rendelkezések szerint ennek a közösségi szintű harmonizációnak a munkaidő megszervezése területén az a célja, hogy
         biztosítsa a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmét, azáltal hogy ez utóbbiaknak minimális − különösen napi
         és heti − pihenőidőt, valamint megfelelő szüneteket biztosít, illetve a heti munkaidő átlagos tartamára 48 órás felső határt
         állapít meg, amely maximum kifejezetten magában foglalja a túlmunkát is (lásd a fent hivatkozott Simap‑ítélet 49. pontját,
         a BECTU‑ítélet 38. pontját, a Pfeiffer és társai ítélet 92. pontját, valamint a C‑313/02. sz. Wippel‑ügyben 2004. október
         12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9483. o.] 47. pontját).

      42     A 93/104 irányelv értelmében vett „munkaidő” fogalma tekintetében fel kell idézni, hogy a Bíróság már úgy ítélte meg, hogy
         az az irányelv meghatározása szerint minden olyan időtartam, amely alatt a munkavállaló dolgozik, a munkáltató rendelkezésére
         áll, és tevékenységét vagy feladatát végzi a nemzeti jogszabályoknak és/vagy gyakorlatnak megfelelően, valamint hogy a pihenőidőn
         e fogalom ellentétét kell érteni, tekintve, hogy e két fogalom kölcsönösen kizárja egymást (a fent hivatkozott Simap‑ítélet
         47. pontja és a Jaeger‑ítélet 48. pontja).

      43     Ebben az összefüggésben egyrészt meg kell állapítani, hogy a 93/104 irányelv nem rendelkezik a munkaidő és pihenőidő közötti
         közbenső kategóriáról, másrészt pedig, hogy a munkavállaló által végzett munka intenzitása vagy a munkavállaló teljesítménye
         nem szerepelnek az ezen irányelv értelmében vett „munkaidő” jellemzői között.

      44     A Bíróság e tekintetben azt is megállapította, hogy a „munkaidő” és a „pihenőidő” 93/104 irányelv értelmében vett fogalmát
         nem szabad a különböző tagállami szabályozások előírásainak megfelelően értelmezni, mivel ezek közösségi jogi fogalmak, amelyeket
         objektív jellemzők alapján kell meghatározni az említett irányelv rendszerének és céljának figyelembevételével, amely minimális
         előírások bevezetésével a munkavállalók élet‑ és munkakörülményeinek javítására irányul. Csak az ilyen autonóm értelmezés
         biztosíthatja ugyanis az említett irányelv teljes érvényesülését, valamint e fogalmak egységes alkalmazását valamennyi tagállamban
         (lásd a fent hivatkozott Jaeger‑ítélet 58. pontját).

      45     A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a tagállamok nem határozhatják meg egyoldalúan e fogalmak, illetve a 93/104
         irányelv más rendelkezéseinek hatályát azáltal, hogy a munkavállalóknak az ezen irányelv által elismert jogát, hogy a munkaidőt,
         és ezzel összefüggésben a pihenőidőt megfelelően figyelembe vegyék, bármilyen feltételhez vagy korlátozáshoz kötik. Minden
         más értelmezés meghiúsítaná ezen irányelv hatékony érvényesülését, és figyelmen kívül hagyná azon célját, hogy minimumkövetelmények
         előírásával biztosítsa a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmét (lásd a fent hivatkozott Jaeger‑ítélet 59.,
         70. és 82. pontját, valamint a Pfeiffer és társai ítélet 99. pontját).

      46     Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a munkavállaló által teljesített, a munkáltató létesítményében
         való fizikai jelenlétével járó ügyeleti időt teljes egészében a 93/104 irányelv értelmében vett munkaidőnek kell tekinteni,
         függetlenül a munkavállaló által az ügyelet alatt ténylegesen elvégzett munkától (lásd a fent hivatkozott Simap‑ítélet 52. pontját;
         a Jaeger‑ítélet 71., 75. és 103. pontját; a Pfeiffer és társai ítélet 93. pontját, valamint a C‑241/99. sz. CIG‑ügyben 2001.
         július 3‑án hozott végzés [EBHT 2001., I‑5139. o.] 34. pontját).

      47     Az a tény tehát, hogy az ügyelet bizonyos inaktív időszakokat foglal magában, ebben az összefüggésben semmilyen jelentőséggel
         nem rendelkezik.

      48     Az említett ítélkezési gyakorlat alapján ugyanis az ilyen, szakmai szempontból inaktív időszakok szükségképpen hozzátartoznak
         a munkáltató létesítményében való fizikai jelenléttel járó ügyeletek rendszeréhez, mivel a rendes munkaidő‑beosztástól eltérően
         a sürgősségi beavatkozások szükségessége az ügyelet alatt a körülményektől függ, és nem lehetséges azokat előre tervezni,
         a döntő tényező annak megítélése tekintetében, hogy a 93/104 irányelv értelmében vett „munkaidő” fogalmának jellemzői együtt
         vannak‑e a munkavállalók által a tényleges munkavégzés helyén ellátott ügyelet esetében, az a tény, hogy kötelesek fizikailag
         jelen lenni a munkáltató által meghatározott helyen, ez utóbbi rendelkezésére állni, és szükség esetén azonnal képesnek kell
         lenniük megfelelő szolgáltatás nyújtására. Ezért e kötelezettségeket úgy kell tekinteni, mint amelyek a munkavállalók feladatainak
         ellátását jelentik (lásd a fent hivatkozott Simap‑ítélet 48. pontját és a Jaeger‑ítélet 49. és 63. pontját).

      49     Másrészt a 93/104 irányelv szövegére, céljára és rendszerére tekintettel a Bíróság ismételten úgy ítélte meg, hogy az irányelvnek
         a maximális heti munkaidőre és a minimális pihenőidőre vonatkozó különböző előírásai a közösségi szociális jog különös jelentőségű
         szabályainak minősülnek, amelyek előnyeiből a munkavállalók védelmének és egészségének biztosításához szükséges minimumkövetelményként
         valamennyi munkavállalónak részesülnie kell (lásd a fent hivatkozott BECTU‑ítélet 43. és 47. pontját; a Pfeiffer és társai
         ítélet 100. pontját, valamint a Wippel‑ítélet 47. pontját).

      50     Ami az alapügyet illeti, ki kell emelni, hogy a jelen ítélet 40–49. pontjából az következik, hogy a tagállamoknak be kell
         tartaniuk a 93/104 irányelvben a munkavállalók biztonságának és egészségének hatásos védelme érdekében meghatározott küszöböket
         és felső határokat, és evégett az olyan munkavállalók, mint A. Dellas által a munkahelyen teljesített ügyeletet teljes egészében
         figyelembe kell venni a közösségi jog által engedélyezett maximális napi és heti munkaidő − amely magában foglalja a túlmunkát −
         megállapításakor, függetlenül attól a körülménytől, hogy a munkavállaló ténylegesen nem végez folyamatos szakmai tevékenységet
         az ügyelet alatt (lásd a fent hivatkozott Pfeiffer és társai ítélet 93. és 95. pontját).

      51     A 93/104 irányelv 15. cikke kifejezetten megengedi, hogy a tagállamok olyan nemzeti rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek
         be, amelyek a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából előnyösebbek.

      52     Ha valamely tagállam él ezzel a lehetőséggel − ahogyan azt a Francia Köztársaság tette −, mivel a nemzeti szabályozás a maximális
         heti munkaidőt egymást követő 12 hetes időtartamban számítva átlagosan 44 órában rögzíti, míg a 93/104 irányelv egymást követő
         4 hónapos időtartamban számítva átlagosan 48 órában, az irányelv előírásainak betartását kizárólag az irányelv által meghatározott
         korlátozásokra tekintettel kell vizsgálni, a munkavállalók számára nagyobb védelmet biztosító nemzeti előírások kizárásával.

      53     Függetlenül azonban az ilyen nemzeti rendelkezések alkalmazásától, fontos, hogy a munkavállalóknak a 93/104 irányelvből eredő
         jogai hatékony érvényesülése teljes mértékben biztosított legyen, ami szükségszerűen maga után vonja, hogy a tagállamok kötelesek
         biztosítani az irányelvben szereplő minimumkövetelmények betartását.

      54     Márpedig ebben az összefüggésben meg kell állapítani, amint azt a francia kormány is elismerte a tárgyalás során a Bíróság
         által feltett kérdésre adott válaszában, hogy az alapügyben vitatott egyenértékűségi rendszerben az ügyeleti idő számításának
         módszere ahhoz vezethet, hogy a munkavállaló teljes munkaideje elérheti vagy meg is haladhatja a heti 60 órát.

      55     Következésképpen az ilyen nemzeti rendszer nyilvánvalóan meghaladja az említett irányelv 6. cikkének 2. pontja értelmében
         48 órában rögzített maximális heti munkaidőt.

      56     Ezt az értékelést nem kérdőjelezi meg a francia kormány állítása, amely szerint az e tagállamban hatályban lévő egyenértékűségi
         rendszer a munkavállalók napi és heti pihenőidejének meghatározásához beszámítja ugyan a jelenlét teljes idejét, de olyan
         súlyozási módszert alkalmaz, amely figyelembe veszi az ügyelet alatti inaktív időszakok előfordulását, sem a nemzeti bíróság
         megállapítása, amely szerint az előtte folyamatban lévő kereset tárgyát képező nemzeti szabályozás különbözik azoktól a szabályozásoktól,
         amelyek a fent hivatkozott Simap‑ és Jaeger‑ügyekben hozott ítéletekhez vezettek, amennyiben az előbbi nem kezeli pihenőidőként
         azt az időt, amikor a munkavállaló jelen van a munkahelyen, hogy ügyeletet teljesítsen, azonban a munkáját ténylegesen nem
         veszik igénybe.

      57     Nem vitatott ugyanis, hogy az alapügyben vitatotthoz hasonló nemzeti szabályozás alkalmazása során azt az inaktív időszakokat
         is magában foglaló időt, amikor a munkavállaló a munkáltató létesítményében az ügyelet alatt jelen van, csak részben − átalányjellegű
         együtthatók alapján − veszik figyelembe a túlmunka számításakor, következésképpen a maximális munkaidő megállapításakor, jóllehet
         a közösségi jog szerint e jelenléti időt teljes mértékben munkaidőként kell beszámítani.

      58     Ezen túlmenően az ilyen nemzeti szabályozás szerint csupán a jelenlétnek azon óráit számítják be a munkaidőbe, amelyek alatt
         feltehetőleg tényleges munkavégzés történt. Márpedig, amint azt a Bíróság a fenti 43. pontban megállapította, a munkavállaló
         munkahelyén teljesített jelenléti idejének a 93/104 irányelv értelmében vett „munkaidőként” való minősítése nem függhet a
         munkavállaló által végzett munka intenzitásától, hanem az kizárólag az utóbbi azon kötelezettségéből ered, hogy a munkáltató
         rendelkezésére kell állnia.

      59     Mindenesetre az a puszta körülmény, hogy a munkavállalónak a munkahelyén eltöltött jelenlétének minden óráját figyelembe veszik
         a 93/104 irányelvből eredő bizonyos jogai − jelen esetben a napi és heti pihenőidőhöz való jog − végrehajtásakor, nem biztosíthatja
         teljes mértékben azon kötelezettségek betartását, amelyeket az irányelv rótt a tagállamokra, mivel nekik az összes jog érvényesülését
         biztosítaniuk kell, különösen pedig a maximális heti munkaidőt 48 órában rögzítő előírást.

      60     Hozzá kell tenni, hogy a 2001‑1384 rendeletben szereplőkhöz hasonló nemzeti rendelkezések nem eshetnek az említett irányelv
         által meghatározott eltérési lehetőségek alá.

      61     Egyrészt a 93/104 irányelv 2. cikke, amely meghatározza az irányelv főbb fogalmait, többek között a munka‑ és pihenőidő fogalmát,
         nem szerepel az irányelv azon rendelkezései között, amelyektől el lehet térni.

      62     Másrészt a jelen esetben nem is állították azt, hogy az alapügyben vitatotthoz hasonló szabályozás a 93/104 irányelv 17. cikkének
         (1) és (2) bekezdésében vagy 18. cikke (1) bekezdésének b) pontjának i. alpontjában említett esetek közé tartozhat.

      63     A fenti megfontolások összességére tekintettel a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 93/104 irányelvet úgy
         kell értelmezni, hogy:

      –       azzal ellentétes az a tagállami szabályozás, amely a munkavállalók által bizonyos szociális és egészségügyi‑szociális intézményekben
         végzett, a tényleges munkavégzés helyén fizikai jelenlétükkel járó ügyeleti idő tekintetében a tényleges munkaidő számítására
         az alapeljárásban vitatotthoz hasonló egyenértékűségi rendszert ír elő, amennyiben az ezen irányelvben a munkavállalók biztonságának
         és egészségének hatékony védelme érdekében meghatározott minimumkövetelmények betartása nem biztosított;

      –       ha a nemzeti jog − különösen a maximális heti munkaidő tekintetében − a munkavállalók számára előnyösebb felső határt határoz
         meg, az irányelvben megállapított, a munkavállalók védelmét szolgáló szabályok betartásának vizsgálatára kizárólag az irányelvben
         előírt vonatkozó küszöböket és felső határokat lehet alkalmazni.

       A költségekről
      64     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy
            azzal ellentétes az a tagállami szabályozás, amely a munkavállalók által bizonyos szociális és egészségügyi‑szociális intézményekben
            végzett, a tényleges munkavégzés helyén fizikai jelenlétükkel járó ügyeleti idő tekintetében a tényleges munkaidő számítására
            az alapeljárásban vitatotthoz hasonló egyenértékűségi rendszert ír elő, amennyiben az ezen irányelvben a munkavállalók biztonságának
            és egészségének hatékony védelme érdekében meghatározott minimumkövetelmények betartása nem biztosított.
      Ha a nemzeti jog − különösen a maximális heti munkaidő tekintetében − a munkavállalók számára előnyösebb felső határt határoz
            meg, az irányelvben megállapított, a munkavállalók védelmét szolgáló szabályok betartásának vizsgálatára kizárólag az irányelvben
            előírt vonatkozó küszöböket és felső határokat lehet alkalmazni.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság 1988. június 21-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés. # 283/86. sz. ügy