title: A Bíróság (második tanács) 2010. október 14-i ítélete.#Günter Fuß kontra Stadt Halle.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Halle - Németország.#Szociálpolitika - A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme - 2003/88/EK irányelv - Munkaidő-szervezés - Az állami szektorban foglalkoztatott tűzoltók - Beavatkozó egység - A 6. cikk b) pontja és a 22. cikk (1) bekezdése első albekezdésének b) pontja - Maximális heti munkaidő - Az ezen időtartamot meghaladó munkavégzés megtagadása - Más egységhez történő kötelező áthelyezés - Közvetlen hatály - A nemzeti bíróságokat érintő következmény.#C-243/09. sz. ügy.

text:
      C‑243/09. sz. ügy
      Günter Fuß
      kontra
      Stadt Halle
      (a Verwaltungsgericht Halle [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – 2003/88/EK irányelv – Munkaidő-szervezés – Az állami szektorban foglalkoztatott tűzoltók – Beavatkozó egység – A 6. cikk b) pontja és a 22. cikk (1) bekezdése első albekezdésének b) pontja – Maximális heti munkaidő – Az ezen időtartamot meghaladó munkavégzés megtagadása – Más egységhez történő kötelező áthelyezés – Közvetlen hatály – A nemzeti bíróságokat érintő következmény”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – A munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló
            2003/88 irányelv
      (2003/88 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 6. cikk, b) pont)
      2.        Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – A munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló
            2003/88 irányelv – 6. cikk, b) pont – Közvetlen hatály
      (2003/88 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 6. cikk, b) pont)
      1.        A munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes
         az olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi az állami szektorban működő munkáltató számára, hogy a beavatkozó egységnél
         tűzoltóként foglalkoztatott munkavállalót kötelezően másik egységhez helyezze át azzal az indokkal, hogy az az említett rendelkezésben
         előírt maximális átlagos heti munkaidő említett beavatkozó egységnél való tiszteletben tartását kérte. E tekintetben nem releváns
         az a körülmény, hogy ezen áthelyezés miatt a munkavállalót egyáltalán nem éri hátrány azon kívül, amely az említett 6. cikk
         b) pontjának megsértéséből ered.

      (vö. 53–55. pont és a rendelkező rész)
      2.        A munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontja a közvetlen hatályhoz szükséges valamennyi
         feltételnek eleget tesz, mivel az a tagállamok terhére egyértelműen megfogalmazott és pontosan meghatározott eredménykötelezettséget
         ró, és az általa előírt szabály – a túlórát magában foglaló átlagos heti munkaidő nem haladhatja meg a 48 órát – alkalmazása
         semmilyen feltételtől nem függ. Az a körülmény, hogy az irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára az említett irányelv
         6. cikkének rendelkezéseitől való eltérést, nem érinti ez utóbbi cikk b) pontjának egyértelmű és feltétlen jellegét. A tagállamoknak
         ugyanis csak akkor van lehetőségük a 6. cikk alkalmazásától eltekinteni, ha ugyanezen irányelv 22. cikke (1) bekezdésének
         első albekezdésében foglalt valamennyi feltétel teljesül, így tehát megállapítható az a minimális védelem, amelyet minden
         esetben biztosítani kell.

      Következésképpen az állami szektorban foglalkoztatott munkavállaló közvetlenül hivatkozhat a 2003/88 irányelv 6. cikke b) pontjának
         rendelkezéseire a munkáltatójával szemben annak érdekében, hogy elérje az e rendelkezésben biztosított, 48 órát meg nem haladó
         átlagos heti munkaidőhöz való jog tiszteletben tartását. E tekintetben a nemzeti bíróság és a közigazgatási szervek, beleértve
         a decentralizált hatóságokat is, kötelesek teljes egészében alkalmazni az uniós jogot, és megvédeni az uniós jog által az
         egyének részére biztosított jogokat, szükség esetén mellőzve a nemzeti jog azon rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek az
         előbbivel ellentétesek.

      Az említett rendelkezésben előírt maximális átlagos heti munkaidő tiszteletben tartásával indokolt kötelező áthelyezés azzal
         a következménnyel jár, hogy megfosztja lényegétől az e rendelkezésben biztosított jogot. Nyilvánvaló tehát, hogy az említett
         intézkedés nem biztosítja sem a 2003/88 irányelv említett 6. cikke b) pontjának teljes alkalmazását, sem azon jogok védelmét,
         amelyet e rendelkezés az érintett tagállam munkavállalóinak biztosít.

      Ezenkívül az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében biztosított, hatékony bírói jogvédelemhez való alapvető jog – amely
         Charta az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerint „ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések” – alapvetően
         sérülne, ha a munkáltató a munkavállalónak a biztonsága és egészsége védelmét célzó irányelvi rendelkezések tiszteletben tartása
         érdekében megfogalmazott panaszára vagy bíróság előtti keresetére válaszul megtorló intézkedést tehetne. A hasonló, olyan
         megtorló intézkedéstől való félelem ugyanis, amely ellen nem áll rendelkezésre semmilyen bírósági jogorvoslat, azzal a veszéllyel
         járna, hogy a munkáltató által hozott intézkedést sérelmesnek ítélő munkavállalót visszatartja a jogainak igazságszolgáltatási
         úton való érvényesítésétől, és következésképpen súlyosan sértené az irányelv által követett célok megvalósulását.

      (vö. 57–61., 63., 65–66. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2010. október 14.(*)

      „Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – 2003/88/EK irányelv – Munkaidő-szervezés – Az állami szektorban foglalkoztatott tűzoltók – Beavatkozó egység – A 6. cikk b) pontja és a 22. cikk (1) bekezdése első albekezdésének b) pontja – Maximális heti munkaidő – Az ezen időtartamot meghaladó munkavégzés megtagadása – Más egységhez történő kötelező áthelyezés – Közvetlen hatály – A nemzeti bíróságokat érintő következmény”
      A C‑243/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgericht Halle (Németország)
         a Bírósághoz 2009. július 3‑án érkezett, 2009. március 25‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Günter Fuß
      és
      a Stadt Halle
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus és A. Ó Caoimh (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        G. Fuß képviseletében M. Geißler Rechtsanwalt,
      –        a Stadt Halle képviseletében Th. Willecke, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében V. Kreuschitz és M. van Beek, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai
         parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) 22. cikke (1) bekezdése
         első albekezdése b) pontjának értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a G. Fuß és munkáltatója, a Stadt Halle között amiatt folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy
         G. Fußt kötelezően egy másik, attól eltérő egységhez helyezték át, mint ahova ő korábban tűzoltóként be volt osztva.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A 2003/88 irányelv (1) preambulumbekezdése szerint az irányelv az egyértelműség érdekében egységes szerkezetbe foglalja a
         2000. június 22‑i 2003/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 195., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
         4. kötet, 27. o.) módosított, a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv
         (HL L 307., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 197. o.; a továbbiakban: 93/104 irányelv) rendelkezéseit.
         A 93/104 és a 2000/34 irányelvet a tagállamoknak legkésőbb 1996. november 23‑ig, illetve 2003. augusztus 1‑jéig kellett átültetniük
         a belső jogukba.

      4        A 2003/88 irányelv „Az irányelv célja és hatálya” címet viselő 1. cikke értelmében:

      „(1)      Ez az irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
      (2)      Ezt az irányelvet kell alkalmazni:
      a)      a napi és a heti pihenőidő és az éves szabadság minimális időtartama, a szünetek és a maximális heti munkaidő esetében; és
      […]”
      5        Ugyanezen irányelv „Maximális heti munkaidő” címet viselő 6. cikke szerint:

      „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a munkavállalók biztonságának és egészségének
         védelmével összhangban:

      a)      a heti munkaidő időtartamát törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések, kollektív szerződések vagy a szociális partnerek
         által megkötött megállapodások útján korlátozzák;

      b)      hétnapos időtartamokban az átlagos munkaidő, a túlórát is beleértve, ne haladja meg a 48 órát.”
      6        Az említett irányelv „Kedvezőbb rendelkezések” címet viselő 15. cikke kimondja:

      „Ez az irányelv nem sérti a tagállamoknak azt a jogát, hogy olyan törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak
         vagy vezessenek be, amelyek a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából kedvezőbbek, vagy hogy megkönnyítsék
         vagy engedélyezzék olyan kollektív szerződések vagy a szociális partnerek által kötött olyan megállapodások alkalmazását,
         amelyek a munkavállalók biztonságának és egészségének védelme szempontjából kedvezőbbek.”

      7        A 2003/88 irányelv „Eltérések” címet viselő 17. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A munkavállalók biztonság‑ és egészségvédelméről szóló általános elvekre tekintettel a tagállamok eltérhetnek a 3–6., 8. és
         16. cikktől, ha az érintett tevékenység sajátos jellege miatt a munkaidő időtartamát nem mérik és/vagy nem határozzák meg
         előre, vagy azt a munkavállalók maguk sem tudják meghatározni, […]

      […]
      (3)      E cikk (2) bekezdésével összhangban, a 3., 4., 5., 8. és 16. cikktől el lehet térni:
      […]
      c)      olyan tevékenységek esetében, ahol folyamatos szolgálatra vagy termelésre van szükség, különösen a következők esetében:
      […]
      iii.      […] tűzoltó és polgári védelmi szolgálatok.”
      8        Az említett irányelv 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdése a következőképpen szól:

      „A tagállamnak lehetősége van arra, hogy ne alkalmazza a 6. cikket, de csak a munkavállalók biztonság‑ és egészségvédelméről
         szóló általános elvek tiszteletben tartása mellett, feltéve hogy meghozza a szükséges intézkedéseket a következők biztosítása
         érdekében:

      a)      a munkáltató nem írhatja elő a munkavállaló számára, hogy egy hétnapos időszak alatt 48 óránál többet dolgozzon, amelyet átlagként
         számítanak ki a 16. cikk b) pontjában említett referencia-időszakra tekintettel, kivéve ha a munkavállaló előzetesen beleegyezett
         az ilyen munkavégzésbe;

      b)      a munkavállalót munkáltatója nem hozhatja hátrányos helyzetbe azért, mert a munkavállaló nem egyezik bele az ilyen munkavégzésbe;
      c)      a munkáltató naprakész nyilvántartást vezet az ilyen munkát végző valamennyi munkavállalóról;
      d)      a nyilvántartásokat az illetékes hatóságok rendelkezésére bocsátják, amelyek a munkavállalók biztonságával és/vagy egészségével
         kapcsolatos okok alapján megtilthatják vagy korlátozhatják a maximális heti munkaidő túllépését;

      e)      a munkáltató kérésre tájékoztatja az illetékes hatóságokat azokról az esetekről, amikor a munkavállalók beleegyeztek abba,
         hogy hétnapos időtartam alatt 48 órát meghaladó munkát végezzenek, amelyet átlagként számítanak ki a 16. cikk b) pontjában
         említett referencia-időszakra nézve.”

      9        A 2003/88 irányelv a 28. cikke értelmében 2004. augusztus 2‑án lépett hatályba.

       A nemzeti szabályozás
      10      Szász‑Anhalt tartománynak a 2007. december 31‑ig hatályos, a városok és községek tűzoltó‑műszaki szolgálatot ellátó tisztviselőinek
         munkaidejéről szóló, 1998. október 7‑i rendelete (Verordnung über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen
         Dienst der Städte und Gemeinden des Landes Sachsen-Anhalt, a továbbiakban: 1998. évi ArbZVO‑FW) 2. §‑ának (1) bekezdése a
         következőket írta elő:

      „A többműszakos munkarendben foglalkoztatott és heti tevékenységüket alapvetően készenlét keretében végző tisztviselők rendes
         munkaideje átlagosan 54 óra. […]”

      11      2008. január 1‑jétől az 1998. évi ArbZVO‑FW helyébe a 2007. július 5‑i ArbZVO‑FW lépett (a továbbiakban: 2007. évi ArbZVO‑FW).

      12      A 2007. évi ArbZVO‑FW 2. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A tisztviselők rendes heti munkaideje, a túlórákat is beleértve, éves átlagban 48 óra.”
      13      A 2007. évi ArbZVO‑FW „Egyéni megállapodások” címet viselő 4. §‑a a következőképpen szól:

      „(1)      A biztonság és az egészségvédelem általános elveinek tiszteletben tartása mellett a többműszakos munkarendben a munkaidő akkor
         haladhatja meg a 2. § (1) bekezdésében érintett átlagos rendes heti munkaidőt, ha az érintett személyek abban megállapodnak,
         és ezt a munkáltató bizonyítja.

      (2)      Az (1) bekezdésben érintett megállapodás hat hónapos felmondási idővel megszüntethető. Az érintetteket erről írásban kell
         értesíteni.”

      14      A polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch) 612a. §‑a előírja, hogy a munkáltató és a munkavállaló közötti megállapodásokban
         vagy a munkáltató által a munkavállalóval kapcsolatban hozott intézkedésekben a munkavállaló nem részesítheti hátrányos bánásmódban
         e munkavállalót amiatt, hogy az jogszerűen gyakorolta az őt megillető jogokat.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      G. Fußt a Stadt Halle 1982. május 10. óta foglalkoztatja. Az 1998 folyamán vezető tűzoltó (Oberbrandmeister) fokozatú tisztviselőnek
         kinevezett G. Fuß 2005. december 15. óta visel főtűzoltó (Hauptbrandmeister) fokozatot.

      16      2007. január 4‑ig G. Fuß a Stadt Halle tűzoltóság „tűzvédelem” beavatkozó egységéhez gépjárművezetőként volt beosztva. A szolgálati
         időbeosztása átlagosan heti 54 órás munkaidőt írt elő.

      17      A Stadt Halle‑i vezetés a 2006 elején tartott állománygyűlésen tájékoztatta a beavatkozó egység munkatársait arról, hogy a
         tűzoltóság beavatkozási központjába való áthelyezéseket hajtanak végre, ha azt a 2003/88 irányelv tiszteletben tartása megkívánja.

      18      2006. december 13‑i levelével G. Fuß a C‑52/04. sz. Personalrat der Feuerwehr Hamburg ügyben 2005. július 14‑én hozott végzésre
         (EBHT 2005., I‑7111. o.) hivatkozva azt kérte, hogy a heti munkaideje a jövőben ne haladja meg a 2003/88 irányelv 6. cikkének
         b) pontjában előírt 48 óra átlagos legfelső határt. Ugyanezen levélben G. Fuß kártérítési igényt terjesztett elő a 2004. január
         1‑jétől 2006. december 31‑ig tartó időszakban jogellenesen teljesített túlórákért.

      19      A 2006. december 18‑i határozatában a Stadt Halle személyzeti szolgálati tervet vezetett be, amely értelmében 2007. április
         1‑jétől be kell tölteni a tűzoltóság beavatkozási központjában megüresedett, felváltva ellátott álláshelyet annak érdekében,
         hogy elkerüljenek bármiféle minőségi hiányosságot a szervezeten belül.

      20      2006. december 21‑én G. Fußt meghallgatta a munkáltatója az említett álláshelyre való áthelyezésére vonatkozó tervével kapcsolatban.
         E megbeszélés során G. Fuß jelezte, hogy továbbra is a beavatkozó egységnél kíván dolgozni.

      21      A Stadt Halle 2007. január 2‑i határozatával G. Fußt határozott időre, nevezetesen 2007. január 5‑től 2009. március 31‑ig,
         az irányítási központba helyezte át, azzal az indokkal, hogy az áthelyezés szolgálatszervezési okokból szükséges (a továbbiakban:
         áthelyezési határozat). A Stadt Halle szerint a szóban forgó álláshely a főtűzoltó fokozathoz szükséges képzettséget, gépkocsivezetőként
         szerzett több éves tapasztalatot és elsősegélynyújtó ápoló képzettséget igényelt. Ezenkívül ezen áthelyezés lehetővé teszi
         G. Fuß számára többek között azt, hogy a 48 órás maximális heti munkaidő tiszteletben tartása mellett dolgozzon.

      22      Az áthelyezése óta G. Fuß heti 40 órát dolgozik, és többé nem kell 24 órás készenlétet ellátnia. Egyébiránt, figyelembe véve
         a megterhelő (éjszaka, vasárnap és munkaszüneti napokon teljesített) szolgálati órák alacsonyabb számát, kevesebb külön pótlékot
         kap az ilyen órák teljesítése után.

      23      2007. január 4‑én G. Fuß közigazgatási úton fellebbezést nyújtott be a Stadt Halléhoz az áthelyezési határozattal szemben,
         és alapvetően azzal érvelt, hogy nem kíván eltérő szolgálati beosztás szerint dolgozni.

      24      2007. január 23‑i határozatával a Stadt Halle e fellebbezést lényegében azzal az indokkal utasította el, hogy az áthelyezési
         határozat a felettes irányítási jogkörében hozott személyzeti intézkedés, amely jogkört az mérlegelés alapján gyakorolhat.

      25      2007. február 28‑án G. Fuß az áthelyezési határozat hatályon kívül helyezésére és a rá vonatkozó intézkedést megelőzően általa
         betöltött álláshelyre való visszahelyezésére irányuló keresetet nyújtott be a Verwaltungsgericht Halléhoz. Alapvetően azzal
         érvel, hogy az áthelyezéséről való döntés egyetlen oka az volt, hogy korábban kérte munkaidejének a 2003/88 irányelv rendelkezéseinek
         megfelelő csökkentését. A Stadt Halle ezzel szemben úgy véli, hogy az említett határozatnak egyáltalán nem célja G. Fußnak
         hátrányos jogkövetkezmény okozása, viszont anélkül teszi lehetővé a 48 órás heti munkaidőt tiszteletben tartására irányuló
         kérelmének teljesítését, hogy idő előtt csak miatta módosítani kellene a szolgálati tervet, amely módosítás szervezési problémákat
         vetne fel. A szolgálati terv 2003/88 irányelvnek való megfeleltetését ugyanis a szolgálat minden munkavállalója esetében egységesen
         kell elvégezni.

      26      A nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló végzésében megállapítja az áthelyezési határozat nemzeti joggal való összeegyeztethetőségét.
         Egyrészt ugyanis G. Fußt változatlan fokozatú és fizetési osztályú álláshelyre helyezték át. Másrészt G. Fuß áthelyezése – feltételezve
         akár azt, hogy az nem indokolható szolgálatszervezési okokkal – valós indokon alapult, nevezetesen a 2003/88 irányelv 6. cikkének
         b) pontja érintettel szembeni megsértésének megszüntetésén a szolgálati terv vagy a többi tűzoltó munkaidejének módosítása,
         illetve azok irányelvvel való összhangjának megteremtése nélkül.

      27      Az említett bíróságban mindazonáltal felmerül, hogy az áthelyezési határozat nem ellentétes‑e a 2003/88 irányelv 22. cikke
         (1) bekezdése első albekezdésének b) alpontjával.

      28      A bíróság megjegyzi, hogy a tényállás megvalósulásának időpontjában az 1998. évi ArbZVO-FW 2. §‑ának (1) bekezdése nem minősült
         a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontjától való, a 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében vett eltérésnek,
         és hogy a nemzeti jog egyetlen más rendelkezése sem teszi lehetővé ez utóbbi rendelkezésben előírt összes feltétel, nevezetesen
         az említett albekezdés b) pontjában kimondott azon feltétel tiszteletben tartásától való eltérést, amely szerint a munkavállaló
         nem hozható hátrányos helyzetbe azért, mert nem egyezik bele a maximális átlagos heti 48 órás munkaidőt meghaladó munkavégzésbe.
         Ugyanakkor, ha nem fogadható el, hogy a 2003/88 irányelvből eredő jogok sérülnek, és hogy az irányelv nem éri el a célját,
         a munkavállaló hátrányos helyzetbe hozása tilalmának különösen érvényesülnie kell akkor, ha a munkáltató, annak ellenére,
         hogy a nemzeti jog kifejezett rendelkezése arra nem jogosítja fel, megköveteli a munkavállalótól, hogy az az említett 6. cikk
         b) pontjában előírt felső határt meghaladóan végezzen munkát, és ha e munkavállaló megköveteli e rendelkezés tiszteletben
         tartását.

      29      A kérdést előterjesztő bíróság szerint felmerül azonban a kérdés, hogy a 2003/88 irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdésének
         b) pontjában szereplő „hátrányos helyzet” fogalma szubjektíven vagy objektíven értelmezendő. Szubjektív nézőpontból akkor
         állapítható meg a G. Fußt érő hátrány, ha az szankcióként élte meg a munkavégzés helyének megváltozását. Ezzel szemben objektív
         nézőpontból G. Fuß nem került hátrányos helyzetbe, mivel a munkavégzés új helye kevésbé veszélyes, mint a korábbi, és felajánlották
         neki a kiegészítő szakmai képzettségek megszerzésének lehetőségét. Kétségtelen, hogy G. Fuß díjazása csökkent a megterhelő
         órákban teljesített szolgálatért járó külön pótlék csökkenése miatt. E csökkenést ugyanakkor az igazolja, hogy G. Fuß kevesebb
         megterhelő órát teljesít, és a több szabadidő ellensúlyozza a csökkenést. Egyébiránt az áthelyezés időben korlátozott jellege
         nem releváns, mivel a 2007. évi l’ArbZVO‑FW 2008. január 1‑je óta hatályos változata szerint G. Fuß beavatkozó egységen kívüli
         foglalkoztatása fenntartható, amennyiben nem fogadja el a heti 48 órás határ túllépését.

      30      Ilyen körülmények között a Verwaltungsgericht Halle felfüggesztette az eljárást, és az alábbi kérdéseket terjesztette előzetes
         döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „1)      A [2003/88] irányelv 22. cikke [(1) bekezdése első albekezdésének] b) pontja szerinti hátrányos helyzetet objektív vagy szubjektív
         módon kell értelmezni?

      2)      Fennáll‑e a [2003/88] irányelv 22. cikke [(1) bekezdése első albekezdésének] b) pontja értelmében vett hátrányos helyzet,
         ha a beavatkozási feladatokat ellátó tisztviselőt a munkaidő felső határának jövőbeli betartására irányuló kérelme alapján
         akarata ellenére egy másik, túlnyomórészt irodai munkát jelentő beosztásba helyeznek át?

      3)      A [2003/88] irányelv 22. cikke [(1) bekezdése első albekezdésének] b) pontja értelmében vett hátrányos helyzetként kell‑e
         értelmezni az alacsonyabb fizetést, ha az áthelyezés révén a megterhelő időszakokra (éjszaka, vasárnapok és munkaszüneti napok)
         eső szolgálat ideje és ezáltal az ilyen szolgálatért órákért járó külön pótlék is csökken?

      4)      A második vagy harmadik kérdésre adandó igenlő válasz esetén: az áthelyezés révén keletkezett hátrányos helyzet ellensúlyozható‑e
         az új beosztás előnyei, mint például a rövidebb munkaidő vagy továbbképzés útján?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      31      Kérdéseivel, amelyeket együtt érdemes vizsgálni, az azokat előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2003/88
         irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdésének b) pontjában szereplő „hátrányos helyzet” fogalma úgy értelmezendő‑e,
         hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amely lehetővé teszi az állami
         szektorban működő munkáltató számára, hogy a beavatkozó egységnél tűzoltóként foglalkoztatott munkavállalót kötelezően áthelyezze
         azzal az indokkal, hogy ez utóbbi az ezen irányelv 6. cikkének b) pontjában előírt maximális átlagos heti munkaidő említett
         beavatkozó egységnél való tiszteletben tartását kérte.

      32      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból következően a 2008/33 irányelv célja minimumkövetelmények
         megállapítása a munkavállalók élet‑ és munkafeltételeinek javítása érdekében, különösen a munkaidőre vonatkozó nemzeti jogszabályok
         közelítése útján. Ezen, uniós szintű harmonizációnak a munkaidő megszervezése területén az a célja, hogy a munkavállalók biztonságának
         és egészségének jobb védelmét biztosítsa azáltal, hogy ez utóbbiaknak minimális − különösen napi és heti − pihenőidőt, valamint
         megfelelő szüneteket biztosít, illetve a heti munkaidő tartamára felső határt állapít meg (lásd többek között a C‑397/01–C‑403/01. sz.,
         Pfeiffer és társai ügyben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8835. o.] 76. pontját; a C‑14/04. sz., Dellas és
         társai ügyben 2005. december 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10253 o.] 40. és 41. pontját, valamint a C‑484/04. sz., Bizottság
         kontra Egyesült Királyság ügyben 2006. szeptember 7‑jén hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7471. o.] 35. és 36. pontját).

      33      A 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontja tehát arra kötelezi a tagállamokat, hogy meghozzák a szükséges intézkedéseket annak
         biztosítására, hogy a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmével összhangban hétnapos időtartamokban az átlagos
         munkaidő, a túlórát is beleértve, ne haladja meg a 48 órát. Ezen, az átlagos heti munkaidőt érintő felső határ az uniós szociális
         jog különös jelentőségű szabályának minősül, amelynek a munkavállalók biztonsága és egészsége védelmének biztosítására szánt
         minimumkövetelményként valamennyi munkavállalót meg kell illetnie (lásd a fent hivatkozott Pfeiffer és társai ügyben hozott
         ítélet 100. pontját, a fent hivatkozott Dellas és társai ügyben hozott ítélet 49. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság
         kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítélet 38. pontját).

      34      A 2003/88 irányelv által létrehozott rendszerben, jóllehet az irányelv 15. cikke általános jelleggel lehetővé teszi a munkavállalók
         biztonsága és egészsége védelmére kedvezőbb nemzeti rendelkezések alkalmazását vagy bevezetését, a tagállamok vagy a szociális
         partnerek számára a kimerítően felsorolt rendelkezéseknek csak egy része vonatkozásában lehetséges eltérés alkalmazása. Az
         ilyen eltérések végrehajtása ugyanakkor szigorú, a munkavállalók biztonságának és egészségének hatékony védelmét biztosító
         feltételekhez kötött (lásd a fent hivatkozott Pfeiffer és társai ügyben hozott ítélet 77. és 96. pontját).

      35      Következésképpen a 2003/88 irányelv 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdése, amely az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdések tárgyát képezi, úgy rendelkezik, hogy amennyiben a tagállamok tiszteletben tartják a munkavállalók biztonsága és
         egészsége védelmének elvét, jogukban áll az irányelv 6. cikkének alkalmazásától eltekinteni, feltéve, hogy az e rendelkezésben
         felsorolt több együttes feltételnek, többek között az említett albekezdés b) pontjában előírtnak azon feltételnek megfelelnek,
         amely szerint intézkedéseket kell hozni annak biztosítására, hogy a munkavállalókat ne lehessen hátrányos helyzetbe hozni
         azért, mert nem egyeznek bele az olyan munkavégzésbe, amelynek átlagos heti időtartama meghaladja az ugyanezen irányelv 6. cikkének
         b) pontjában előírt legfelső határt.

      36      A jelen esetben azonban nem vitás, hogy sem a Németországi Szövetségi Köztársaság – ahogyan azt a Bíróság a C‑151/02. sz.
         Jaeger‑ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑8389.o.) 85. pontjában és a fent hivatkozott Pfeiffer és
         társai ügyben hozott ítélet 98. pontjában már megállapította –, sem a Szász-Anhalt tartomány – amint azt az alapügyben eljáró
         bíróság az előzetes döntésre utaló határozatban megállapította, és mind a német kormány, mind pedig a Stadt Halle megerősítette
         az írásbeli észrevételeiben – az alapügy tényállásának megvalósulása idején nem élt ezen eltérési lehetőséggel, mivel az ezen
         időpontban hatályos belső jogi rendelkezések nem tartalmaznak egyetlen, a 2003/88 irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdésének
         megfelelő, vagy az e rendelkezést átültető intézkedést. A Stadt Halle a Bíróság e tárgyban feltett írásbeli kérdésére válaszolva
         megismételte e megállapítást, ezenkívül G. Fuß és az osztrák kormány is osztotta e véleményt.

      37      A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben legfeljebb azt állapítja meg, hogy a Szász‑Anhalt tartomány később élt a 2003/88
         irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdésének b) pontjában megengedett eltérési lehetőséggel, az említett irányelvnek
         kifejezetten az e tartomány városai és községei által foglalkoztatott tűzoltók tekintetében való átültetése érdekében utóbb
         elfogadott szabályozás keretében. E szabályozás azonban csak 2008. január 1‑jén, azaz az áthelyezési határozat meghozatalát
         követő időpontban lépett hatályba.

      38      Következésképpen a 2003/88 irányelv 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében a tagállamoknak megengedett eltérési lehetőséget
         alkalmazó belső jogi intézkedés hiányában e rendelkezés egyáltalán nem releváns az alapügy eldöntése szempontjából, és ezért
         csak ezen irányelv 6. cikkének b) pontját kell figyelembe venni annyiban, amennyiben az kimondja azt az elvet, hogy a tagállamok
         tiszteletben tartják, hogy hétnapos időtartamokban az átlagos munkaidő ne haladja meg a 48 órát.

      39      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk által bevezetett, a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés
         keretében a Bíróságnak a nemzeti bíróság részére hasznos választ kell adnia, amely megkönnyíti az előtte folyamatban lévő
         jogvita eldöntését. Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia a feltett kérdéseket. A Bíróság feladata
         ugyanis az uniós jog minden olyan rendelkezésének értelmezése, amelyre a nemzeti bíróságoknak az eléjük terjesztett jogviták
         eldöntése érdekében szükségük van, még akkor is, ha e bíróságok az általuk feltett kérdésekben nem jelölik meg kifejezetten
         ezeket a rendelkezéseket (lásd ebben az értelemben többek között a C‑45/06. sz. Campina‑ügyben 2007. március 8‑án hozott ítélet
         [EBHT 2007., I‑2089. o.] 30. és 31. pontját; a C‑329/06. és C‑343/06. sz., Wiedemann és Funk egyesített ügyekben 2008. június
         26‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑4635. o.] 45. pontját, valamint a C‑66/09. sz. Kirin Amgen ügyben 2010. szeptember 2‑án
         hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 27. pontját).

      40      Következésképpen, még ha a kérdést előterjesztő bíróság ténylegesen a 2003/88 irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdése
         b) pontjának értelmezésére korlátozta is kérdését, e körülmény nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság
         részére az uniós jognak az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásához hasznos, valamennyi értelmezési szempontját megadja,
         függetlenül attól, hogy a nemzeti bíróság kérdései megfogalmazásában utalt‑e azokra, vagy sem. E tekintetben a Bíróságnak
         kell a nemzeti bíróság által szolgáltatott információk összessége és különösen az előzetes döntéshozatalra utalás indokolása
         alapján meghatározni az említett jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése a per tárgyára figyelemmel szükséges (lásd
         a C‑229/08. sz. Wolf‑ügyben 2010. január 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 32. pontját és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      41      A jelen esetben a kérdést előterjesztő határozatból kitűnik, hogy az alapügyben eljáró bíróság szerint, mivel a 2003/88 irányelv
         22. cikke (1) bekezdése első albekezdésének b) pontjában megfogalmazott, a munkavállaló hátrányos helyzetének hiányára vonatkozó
         feltétel akkor alkalmazandó, ha a munkáltató – az e rendelkezést végrehajtó belső jogi intézkedések fennállása esetén – nem
         szerezte meg a munkavállaló beleegyezését az ugyanezen irányelv 6. cikkének b) pontjától való eltéréshez, e feltételnek különösen
         akkor kell teljesülnie, amennyiben – ahogyan a jelen körülmények között – a munkáltató, annak ellenére, hogy belső jogi rendelkezés
         nem jogosítja arra fel, ilyen eltérést alkalmaz, és az érintett munkavállaló az említett 6. cikk b) pontjának tiszteletben
         tartását kérve kifogásolja azt.

      42      A kérdést előterjesztő bíróság tehát arra utal, hogy ha az érintett munkavállalót nem hozzák hátrányos helyzetbe amiatt, hogy
         nem egyezett bele az átlagos heti munkaidő 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontjában előírt 48 órás felső határának meghaladásához,
         nem ellentétes ezen irányelvvel, hogy a munkáltatója a belső jog értelmében az akarata ellenére dönthet más, olyan egységhez
         történő áthelyezéséről, amely tiszteletben tartja az e rendelkezésben előírt határt, amennyiben az ilyen áthelyezés véget
         vet az irányelv e munkavállalóval szembeni megsértésének.

      43      Ilyen körülmények között annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a feltett kérdésre hasznos választ lehessen
         adni, úgy kell átfogalmazni az előterjesztett kérdéseket, hogy azokkal e bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a
         2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontja úgy értelmezendő‑e, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely
         az alapeljárásban szerepel, és amely lehetővé teszi az állami szektorban működő munkáltató számára, hogy a beavatkozó egységnél
         tűzoltóként foglalkoztatott munkavállalót kötelezően másik egységhez helyezze át azzal az indokkal, hogy az az említett rendelkezésben
         előírt maximális átlagos heti munkaidő említett beavatkozó egységnél való tiszteletben tartását kérte, amennyiben ezen áthelyezés
         miatt a munkavállalót egyáltalán nem éri hátrány.

      44      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a fent hivatkozott Personalrat der Feuerwehr Hamburg ügyben hozott végzés
         61. pontjából kitűnik – a hivatásos tűzoltók beavatkozó egységei által ellátott tevékenység – kivételes, olyan súlyú és terjedelmű
         körülményektől eltekintve, mint hogy a közérdek védelméhez szükséges szolgáltatások megfelelő ellátásának biztosítására irányuló
         célnak átmenetileg fontosabbnak kell lennie, mint a beavatkozó és vészegységeknél foglalkoztatott munkavállalók biztonságát
         és egészségét biztosító cél, amely körülmények nem szerepelnek az alapügyben – a 2003/88 irányelv hatálya alá tartozik, ennélfogva
         az irányelv 6. cikkének b) pontjával főszabály szerint ellentétes a készenlétet is magában foglaló maximális heti munkaidő
         48 órás legfelső határának a meghaladása.

      45      Márpedig a jelen esetben kétségtelen, hogy Szász‑Anhalt tartománynak az alapügy tényállásának megvalósulása idejében hatályos
         szabályozása arra kötelezte az e tartomány városai és községei beavatkozó egységeiben foglalkoztatott tűzoltóit, mint például
         G. Fußt, hogy a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontjában meghatározott heti munkaidő legfelső határát meghaladóan dolgozzanak.

      46      Ilyen körülmények között a kérdést előterjesztő bíróságnak való válaszadás érdekében meg kell egyrészt vizsgálni, hogy – amint
         arra e bíróság utal – a 2003/88 irányelv 6. cikke b) pontja megsértésének megállapítása függ‑e attól a feltételtől, hogy az
         érintett munkavállaló hátrányos helyzetbe kerül, és meg kell másrészt állapítani, hogy milyen következmények fakadnak a nemzeti
         bíróság számára az e rendelkezés esetleges megsértése esetén.

      47      Ami először is az érintett munkavállalót ért hátrány fennállásának relevanciáját illeti a 2003/88 irányelv 6. cikke b) pontja
         megsértésének megállapítása szempontjából, emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen ítélet 33. pontjából kitűnik –
         e rendelkezés az uniós szociális jog különös jelentőségű szabályának minősül, amely arra kötelezi a tagállamokat, hogy a túlórákat
         is magában foglaló 48 órás felső határt írjanak elő az átlagos heti munkaidő tartamára, ahogy azt az említett rendelkezés
         is kifejezetten kimondja, és amelytől ezen irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a nemzeti jogban történő végrehajtása
         hiányában nem lehet eltérni, ami az olyan tevékenységeket illeti, mint amilyen az alapügyben szereplő tűzoltóké.

      48      Amint ugyanis az a jelen ítélet 34. pontjában már megfogalmazódott, a tagállamok vagy a szociális partnerek számára kizárólag
         egyes, a 2003/88 irányelv által kifejezetten előírt rendelkezések vonatkozásában lehetséges eltérés alkalmazása.

      49      Márpedig egyrészt a 2003/88 irányelv 6. cikkét csak az irányelv 17. cikkének (1) bekezdése említi, jóllehet bizonyos, hogy
         ez utóbbi rendelkezés olyan tevékenységekre vonatkozik, amelyeknek a tűzoltók által ellátottakhoz semmi köze. Ugyanakkor az
         említett 17. cikk (3) bekezdése c) pontjának iii. alpontja „olyan tevékenységek[re utal], ahol folyamatos szolgálatra […]
         van szükség”, és ezek között a „tűzoltó […] szolgálatokat” is felsorolja, azonban e rendelkezés az említett irányelv 6. cikke
         alól nem, hanem más cikkei alól enged eltérést (lásd analógia útján a fent hivatkozott Pfeiffer és társai ügyben hozott ítélet
         97. pontját).

      50      Másrészt, ahogy az a jelen ítélet 35. és 36. pontjából is kitűnik, kétségtelen, hogy sem a Németországi Szövetségi Köztársaság,
         sem a Szász‑Anhalt tartomány nem élt a 2003/88 irányelv 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében biztosított azon eltérés
         lehetőségével, amely megnyitja a tagállamok előtt azt a jogosultságot, hogy ne alkalmazzák az irányelv 6. cikkét, amennyiben
         bizonyos együttes feltételek teljesülnek (lásd analógia útján a fent hivatkozott Pfeiffer és társai ügyben hozott ítélet 98. pontját).

      51      Ilyen körülmények között a 2003/88 irányelv teljes érvényesülésének biztosítása érdekében fontos, hogy a tagállamok akadályozzák
         meg a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontjában meghatározott maximális heti munkaidő bármely túllépését (a fent hivatkozott
         Pfeiffer és társai ügyben hozott ítélet 118. pontja).

      52      Ahogy azt a Bíróság már megállapította, a tagállamok egyoldalúan nem határozhatják meg úgy az említett rendelkezés hatályát,
         hogy a munkavállalók heti munkaidejének 48 órás maximumának alkalmazását különböző feltételektől vagy korlátozásoktól tegyék
         függővé (a fent hivatkozott Pfeiffer és társai ügyben hozott ítélet 99. pontja).

      53      Következésképpen a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontjában meghatározott maximális átlagos heti munkaidő túllépése önmagában
         e rendelkezés megsértését jelenti, anélkül hogy bizonyítani kellene ezen kívül a hátrányos helyzet fennállást. Az ugyanezen
         irányelv 22. cikke (1) bekezdése első albekezdésében biztosított eltérés lehetőségét végrehajtó tagállami intézkedés hiányában,
         az e rendelkezésben szereplő „hátrányos helyzet” fogalma tehát egyáltalán nem releváns az említett 6. cikk b) pontjának értelmezése
         és alkalmazása szempontjából.

      54      Valójában, ahogyan az a jelen ítélet 32. pontjából kitűnik, mivel a 2003/88 irányelv célja, hogy a munkavállalók biztonságát
         és egészségét megfelelő pihenőidővel biztosítsa, az uniós jogalkotó úgy vélte, hogy az említett 6. cikk b) pontjában előírt
         maximális átlagos heti munkaidő túllépése, amennyiben az megfosztja a munkavállalót az említett pihenőidőtől, önmagában hátrányos
         helyzetbe hozza a munkavállalót, mivel veszélyezteti biztonságát és egészségét.

      55      Következésképpen az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amely a beavatkozó egységnél tűzoltóként
         foglalkoztatott munkavállaló esetében olyan munkaidőt ír elő, amely meghaladja a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontjában
         előírt felső határt, az e cikk megsértésének minősül, anélkül hogy bizonyítani kellene ezen kívül az e munkavállalót ért külön
         hátrány fennállását.

      56      Ami másodsorban azon következményeket illeti, amelyek a 2003/88 irányelv 6. cikke b) pontjának ilyen megsértéséből a nemzeti
         bíróságot érintően fakadnak, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy valamennyi
         olyan esetben, amikor valamely irányelv rendelkezései a tartalmuk alapján feltétlennek és kellően pontosnak tűnnek, azokra
         a magánszemélyek a tagállammal szemben, beleértve a munkáltatói minőségét is, hivatkozhatnak, nevezetesen amennyiben az nem
         ültette át időben ezen irányelvet a nemzeti jogba, vagy amennyiben nem megfelelően ültette azt át (lásd ebben az értelemben
         a 152/84. sz. Marshall‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 723. o.] 46. és 49. pontját, valamint a C‑378/07–C‑380/07. sz.,
         Angelidaki és társai egyesített ügyekben 2009. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑3071. o.] 193. és 194. pontját).

      57      Márpedig a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontja eleget tesz e feltételeknek, mivel az általa előírt szabály – a túlórát
         magában foglaló átlagos heti munkaidő nem haladhatja meg a 48 órát – a tagállamok terhére egyértelműen megfogalmazott és pontosan
         meghatározott eredménykötelezettséget ró, és alkalmazása semmilyen feltételtől nem függ (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
         Pfeiffer és társai ügyben hozott ítélet 104. pontját).

      58      E tekintetben annak ellenére, hogy a 2003/88 irányelv a 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében lehetővé teszi a tagállamok
         számára az irányelv 6. cikkének rendelkezéseitől való eltérést, e körülmény nem érinti ez utóbbi cikk b) pontjának egyértelmű
         és feltétlen jellegét. A tagállamoknak ugyanis csak akkor van lehetőségük a 6. cikk alkalmazásától eltekinteni, ha az említett
         22. cikk (1) bekezdésének első albekezdésében foglalt valamennyi feltétel teljesül, így tehát megállapítható az a minimális
         védelem, amelyet minden esetben biztosítani kell (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Pfeiffer és társai ügyben hozott
         ítélet 105. pontját).

      59      Következésképpen a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontja a közvetlen hatályhoz szükséges valamennyi feltételnek eleget tesz
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Pfeiffer és társai ügyben hozott ítélet 106. pontját).

      60      Következésképpen, mivel az alapügy tényállásának megvalósulása idején a 93/104 irányelv átültetésének határideje lejárt, és
         a Szász‑Anhalt tartomány ezen időpontig nem ültette át azt a belső jogába a beavatkozó egységnél foglalkoztatott tűzoltók
         tekintetében, az olyan munkavállaló, mint G. Fuß, akit a Stadt Halle ilyen egységnél foglalkoztat, közvetlenül hivatkozhat
         a 2003/88 irányelv 6. cikke b) pontjának rendelkezéseire ezen, állami szektorban működő munkáltatóval szemben annak érdekében,
         hogy elérje az e rendelkezésben biztosított, 48 órát meg nem haladó átlagos heti munkaidőhöz való jog tiszteletben tartását.

      61      E tekintetben meg kell állapítani, hogy mivel az említett rendelkezés közvetlen hatállyal bír, az kötelező a tagállamok minden
         hatóságára, vagyis nem csak a nemzeti bíróságokra, hanem minden közigazgatási szervre is, beleértve az olyan decentralizált
         hatóságokat, mint a tartományok, városok vagy községek, és e hatóságok kötelesek e rendelkezést alkalmazni (lásd ebben az
         értelemben a 103/88. sz. Costanzo‑ügyben 1989. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1839. o.] 30–33. pontját).

      62      Az alapeljárásban a Stadt Halle úgy véli, hogy G. Fuß kötelező áthelyezése – azután, hogy az kérte munkáltatójától a 2003/88
         irányelv 6. cikkének b) pontjában meghatározott maximális heti munkaidő tiszteletben tartását – egy másik egységbe, ahol e
         határt tiszteletben tartják, biztosítja ezen irányelv teljes alkalmazását G. Fuß tekintetében, mivel ezen áthelyezés véget
         vet az uniós jog vele szemben elkövetett megsértésének.

      63      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti bíróság és a közigazgatási
         szervek kötelesek teljes egészében alkalmazni az uniós jogot, és megvédeni az uniós jog által az egyének részére biztosított
         jogokat, szükség esetén mellőzve a nemzeti jog azon rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek az előbbivel ellentétesek (lásd
         ebben az értelemben a fent hivatkozott Costanzo‑ügyben hozott ítélet 33. pontját és a C‑208/05. sz. ITC‑ügyben 2007. január
         11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑181. o.] 68. és 69. pontját).

      64      A jelen esetben fontos, hogy a belső jogrendszer teljes mértékben biztosítsa a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontjában a
         munkavállalóknak közvetlenül biztosított jogok hatékony érvényesülését (lásd a fent hivatkozott Dellas és társai ügyben hozott
         ítélet 53. pontját).

      65      Márpedig meg kell állapítani, hogy az olyan kötelező áthelyezés, mint amilyen az alapügyben szerepel, azzal a következménnyel
         jár, hogy megfosztja lényegétől a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontja által biztosított és a Bíróság által a fent hivatkozott
         Personalrat der Feuerwehr Hamburg ügyben hozott végzésben a beavatkozó egységnél foglalkoztatott, G. Fußhoz hasonló tűzoltó
         számára elismert azon jogot, hogy e munkahelyen a 48 órás maximális heti munkaidő érvényesül, és következésképpen az ilyen
         intézkedés e munkavállalóval szemben semmissé teszi e rendelkezés hatékony érvényesülését. Nyilvánvaló tehát, hogy az említett
         intézkedés nem biztosítja sem a 2003/88 irányelv említett 6. cikke b) pontjának teljes alkalmazását, sem azon jogok védelmét,
         amelyet e rendelkezés az érintett tagállam munkavállalóinak biztosít.

      66      Ezenkívül – ahogy azt a Bizottság helyesen előadja – az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében biztosított, hatékony
         bírói jogvédelemhez való alapvető jog – amely Charta az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerint „ugyanolyan
         jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések” – alapvetően sérülne, ha a munkáltató a munkavállalónak a biztonsága és egészsége
         védelmét célzó irányelvi rendelkezések tiszteletben tartása érdekében megfogalmazott panaszára vagy bíróság előtti keresetére
         válaszul olyan intézkedést tehetne, mint amilyenről az alapeljárásban szó van. A hasonló, olyan megtorló intézkedéstől való
         félelem ugyanis, amely ellen nem áll rendelkezésre semmilyen bírósági jogorvoslat, azzal a veszéllyel járna, hogy a munkáltató
         által hozott intézkedést sérelmesnek ítélő munkavállalót visszatartja a jogainak igazságszolgáltatási úton való érvényesítésétől,
         és következésképpen súlyosan sértené az irányelv által követett célok megvalósulását (lásd analógia útján a C‑185/97. sz.
         Coote‑ügyben 1998. szeptember 22‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑5199. o.] 24. és 27. pontját).

      67      Az előterjesztett kérdésekre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2003/88 irányelv 6. cikkének b) pontját úgy kell értelmezni,
         hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amely lehetővé teszi az állami
         szektorban működő munkáltató számára, hogy a beavatkozó egységnél tűzoltóként foglalkoztatott munkavállalót kötelezően másik
         egységhez helyezze át azzal az indokkal, hogy az az említett rendelkezésben előírt maximális átlagos heti munkaidő említett
         beavatkozó egységnél való tiszteletben tartását kérte. E tekintetben nem releváns az a körülmény, hogy ezen áthelyezés miatt
         a munkavállalót egyáltalán nem éri hátrány azon kívül, amely az említett 6. cikk b) pontjának megsértéséből ered.

       A költségekről
      68      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. cikkének
            b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapeljárásban szerepel,
            és amely lehetővé teszi az állami szektorban működő munkáltató számára, hogy a beavatkozó egységnél tűzoltóként foglalkoztatott
            munkavállalót kötelezően másik egységhez helyezze át azzal az indokkal, hogy az az említett rendelkezésben előírt maximális
            átlagos heti munkaidő említett beavatkozó egységnél való tiszteletben tartását kérte. E tekintetben nem releváns az a körülmény,
            hogy ezen áthelyezés miatt a munkavállalót egyáltalán nem éri hátrány azon kívül, amely az említett 6. cikk b) pontjának megsértéséből
            ered.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság 1969. február 25-i ítélete. # Johannes Gerhardus Klomp kontra Inspektie der Belastingen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof 's-Gravenhage - Hollandia. # 23-68. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2008. december 11-i ítélete.#A.T. kontra Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország.#90/434/EGK irányelv - Határokon átnyúló részesedéscsere - Adósemlegesség - Feltételek - EK 43. és EK 56. cikk - A megszerzett új részesedésért cserébe átruházott részesedés könyv szerinti értékének átvezetését és így az átruházott részesedés adósemlegességét azon feltételhez kötő nemzeti szabályozás, hogy a részesedést a külföldi megszerző társaság adómérlegében a könyv szerinti értéken jelöljék meg - Összeegyeztethetőség.#C-285/07. sz. ügy.

text:
      C‑285/07. sz. ügy
      A.T.
      kontra
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „90/434/EGK irányelv – Határokon átnyúló részesedéscsere – Adósemlegesség – Feltételek – EK 43. és EK 56. cikk – A megszerzett új részesedésért cserébe átruházott részesedés könyv szerinti értékének átvezetését és így az átruházott részesedés
         adósemlegességét azon feltételhez kötő nemzeti szabályozás, hogy a részesedést a külföldi megszerző társaság adómérlegében
         a könyv szerinti értéken jelöljék meg – Összeegyeztethetőség”

      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – A különböző tagállamok társaságainak egyesülésére, szétválására, eszközátruházására és részesedéscseréjére
            alkalmazandó adóztatás közös rendszere – 90/434 irányelv
      (90/434 tanácsi irányelv, 8. cikk, (1) és (2) bekezdés)
      A különböző tagállamok társaságainak egyesülésére, szétválására, eszközátruházására és részesedéscseréjére alkalmazandó adóztatás
         közös rendszeréről szóló 90/434 irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdésével ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek
         értelmében a részesedéscsere a megszerzett társaság részvényesei számára az átruházott részesedés eredeti bekerülési értéke
         és forgalmi értéke közötti különbözetnek megfelelő nyereség megadóztatásával jár, kivéve ha a megszerző társaság az átruházott
         részesedést a saját adómérlegében a korábbi könyv szerinti értéken jelöli meg.

      Ugyanis a 90/434 irányelv 8. cikke (1) és (2) bekezdésének kógens és egyértelmű szövege semmilyen módon nem tükröz olyasmit,
         hogy a közösségi jogalkotónak az lett volna a szándéka, hogy a tagállamoknak az átültetés tekintetében mérlegelési mozgásteret
         hagyjon, amely lehetővé teszi a számukra, hogy a megszerzett társaság tagjai javára előírt adósemlegességet a hivatkozott
         cikk (2) bekezdésében előírt feltételek mellett további feltételektől tegyék függővé. Ha a tagállamok az átültetés tekintetében
         ilyen mérlegelési mozgástérrel rendelkeznének, ellentétes lenne többek között magával az irányelv céljával, amely, közös adórendszer
         kialakítása a tagállamokban hatályban lévő belső rendszerek közösségi szintű kiterjesztése helyett, mivel e rendszerek különbségei
         torzulásokat okozhatnak.

      Továbbá az ilyen adójogi szabályozás, amely annak megelőzésére irányul, hogy a valamely részesedéscsere utáni adózást még
         az e tranzakciót követő szakaszban is végleges módon kikerüljék, és amely általánosan megtagadja a 90/434 irányelv által biztosított
         adókedvezményeknek az irányelv hatálya alá tartozó részesedéscserékre való biztosítását önmagában amiatt, hogy a megszerző
         társaság az átruházott részesedést az adómérlegében nem annak korábbi könyv szerinti értéként jelölte meg, nem alapulhat a
         90/434 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a) pontján, és ezért azt az irányelvvel ellentétesnek kell tekinteni. Ugyanis a
         tagállamoknak a 90/434 irányelvben előírt adóelőnyöket biztosítaniuk kell az irányelv 2. cikkének d) pontjában felsorolt részesedéscsere‑műveletekre,
         kivéve ha e műveletek fő célja vagy egyik fő célja az említett irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében az
         adócsalás vagy az adókikerülés. Márpedig a tagállamok e cikk értelmében csak kivételesen és különleges esetekben tagadhatják
         meg az irányelv rendelkezéseinek vagy azok egy részének alkalmazását, és csak kivételesen és különleges esetekben vonhatják
         meg az irányelv által biztosított kedvezményeket. Ennélfogva annak ellenőrzése keretében, hogy a tervezett műveletnek van‑e
         ilyen célja, az illetékes nemzeti hatóságok nem szorítkozhatnak előre meghatározott általános kritériumok alkalmazására, hanem
         minden egyes esetben átfogó vizsgálatot kell folytatniuk.

      Ebben az összefüggésben, mivel az ilyen adójogi szabályozásnak az is célja, hogy lehetővé tegye az adóztatást abban az esetben,
         ha kiderül, hogy az adórendszerben joghézag áll fenn, a tagállam nem oldhatja fel egyoldalúan az ilyen joghézagot, amennyiben
         az fennáll, mivel az azzal a veszéllyel járna, hogy meghiúsul a 90/434 irányelv céljának – azaz, közös adórendszer létrehozásának –
         megvalósulása. Az, hogy az alkalmazandó jog a megszerzett gazdasági társaság tagját arra kötelezi, hogy a cserébe kapott részesedéseket
         később átruházza, és az átvevő tőketársaság részvényeinek tőzsdei árfolyama erőteljesen zuhanásnak indult, nem indokolja,
         hogy önmagában a részesedéscsere szolgáljon az adóztatás alapjául, mivel ebben az időpontban a rejtett tartalékok még nem
         realizálódtak.

      (vö. 26–27., 30–32., 34., 36., 39. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2008. december 11.(*)

      „90/434/EGK irányelv – Határokon átnyúló részesedéscsere – Adósemlegesség – Feltételek – EK 43. és EK 56. cikk – A megszerzett új részesedésért cserébe átruházott részesedés könyv szerinti értékének átvezetését és így az átruházott részesedés
         adósemlegességét azon feltételhez kötő nemzeti szabályozás, hogy a részesedést a külföldi megszerző társaság adómérlegében
         a könyv szerinti értéken jelöljék meg – Összeegyeztethetőség”

      A C‑285/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország)
         a Bírósághoz 2007. június 14‑én érkezett, 2007. március 7‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az A.T.
      és
      a Finanzamt Stuttgart-Körperschaften
      között,
      a Bundesministerium der Finanzen
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök (előadó), A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits és J.‑J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. április 17‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az A.T. képviseletében M. Schaden és H. Winkler Rechtsanwälte, valamint W. Schön Professor,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és W. Mölls, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. november 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a különböző tagállamok társaságainak egyesülésére, szétválására, eszközátruházására
         és részesedéscseréjére alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i 90/434/EGK tanácsi irányelv (HL L 225.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 142. o.) 8. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint az EK 43. és EK 56. cikknek
         az értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet az A.T. és a Finanzamt Stuttgart-Körperschaften (a stuttgarti székhelyű társaságok ügyeiben illetékes adóhatóság,
         a továbbiakban: Finanzamt) között folyamatban levő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya a Finanzamt által
         hozott azon határozat, amellyel egy határokon átnyúló részesedéscsere keretében a tőkenyereséget megadóztatta.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 90/434 irányelv célja – első preambulumbekezdése szerint – annak biztosítása, hogy a különböző tagállamok társaságait érintő
         olyan átszervezéseket, mint az egyesülések, szétválások, eszközátruházások és részesedéscserék, ne akadályozzák a tagállamok
         adóügyi rendelkezéseiből származó korlátozások, hátrányok vagy torzulások.

      4        Az irányelv ennek érdekében olyan rendszert vezet be, amelynek keretében az említett műveletek önmagukban nem váltanak ki
         adókötelezettséget. Az e műveletekhez esetlegesen kapcsolódó tőkenyereség elvben megadóztatható, de csak abban az időpontban,
         amikor ténylegesen realizálódik.

      5        A 90/434 irányelv első négy preambulumbekezdésének, valamint kilencedik preambulumbekezdésének szövege a következő:

      „mivel a különböző tagállamok társaságait érintő egyesülésekre, szétválásokra, eszközátruházásokra és részesedéscserékre szükség
         lehet a Közösségen belül azon célból, hogy biztosítsák a belső piacnak megfelelő feltételek megteremtését és ennek megvalósítása
         érdekében a közös piac létrehozását és hatékony működését; mivel nem kellene, hogy az ilyen műveleteket főként a tagállamok
         adóügyi rendelkezéseiből származó korlátozások, hátrányok vagy torzulások akadályozzák; mivel e célból szükséges az ilyen
         műveleteket érintő, a verseny szempontjából semleges adószabályok bevezetése, annak érdekében, hogy lehetővé váljék a vállalkozások
         számára a közös piac követelményeihez való alkalmazkodás, termelékenységük növelése és nemzetközi szintű versenyképességük
         javítása;

      mivel az adóügyi rendelkezések hátrányosan érintik az ilyen műveleteket az ugyanazon tagállamok társaságainak műveleteihez
         képest; mivel szükség van az ilyen hátrányok megszüntetésére;

      mivel nem lehet ezt a célkitűzést a tagállamokban jelenleg érvényben lévő rendszerek közösségi szintű kiterjesztésével megvalósítani,
         ugyanis az ilyen rendszerek közötti különbségek a torzítások irányában hatnak; mivel csak egy közös adórendszer képes kielégítő
         megoldást biztosítani e vonatkozásban;

      mivel a közös adórendszernek kerülnie kell az egyesülésekkel, szétválásokkal, eszközátruházásokkal vagy részesedéscserékkel
         kapcsolatos adókivetést, miközben gondoskodnia kell ugyanakkor az átadó vagy a megszerzett gazdasági társaság szerint illetékes
         állam pénzügyi érdekeinek védelméről;

      […]
      mivel a tagállamoknak lehetőséget kell biztosítaniuk arra, hogy megtagadják ezen irányelv alkalmazását, ha a társaságban az
         egyesülés, a szétválás, az eszközátruházás vagy a részesedéscsere műveletének célja az adó kijátszása vagy elkerülése […]”.

      6        A 90/434 irányelv 2. cikkének d) pontjában szereplő fogalommeghatározás szerint a „részesedéscsere” azon művelet, amellyel
         „egy társaság egy másik társaságban megszerzi a szavazati jogok többségét, az utóbbi társaság tagjainak (részvényeseinek)
         értékpapírjaiért cserében kibocsátja a saját jegyzett tőkéjét megtestesítő értékpapírokat, és adott esetben cserében a névérték
         vagy – névérték hiánya esetén – a könyv szerinti érték 10%‑át meg nem haladó készpénz kifizetéséért [helyesen: amellyel a
         társaság más társaságban a szavazati jogok többségét biztosító részesedést szerez, és az utóbbi társaság tagjainak (részvényeseinek)
         értékpapírjaiért, és adott esetben a névérték vagy – névérték hiányában – a könyv szerinti érték 10%‑át meg nem haladó készpénz
         kifizetéséért cserében a saját jegyzett tőkéjét megtestesítő értékpapírokat bocsát ki]”.

      7        Az irányelv 2. cikkének g) és h) pontja szerint a „megszerzett gazdasági társaság” „azon társaság, amelyben értékpapírok cseréjének
         segítségével egy másik társaság részesedést szerez”, a „megszerző gazdasági társaság” pedig „azon társaság, amely értékpapírok
         cseréjének segítségével részesedést szerez”.

      8        A 90/434 irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdése, amelyeket az irányelvnek az egyesülésekre, a szétválásokra és a részesedéscserékre
         vonatkozó II. címe foglal magában, a következőket írják elő:

      „(1)      Egyesülés, szétválás vagy részesedéscsere esetén az átvevő vagy a megszerző gazdasági társaság tőkéjét megtestesítő értékpapírok
         elosztása az átadó vagy a megszerzett gazdasági társaság tagjai (részvényesei) számára ez utóbbi társaság tőkéjét megtestesítő
         értékpapírokért cserében önmagában nem adhat okot a tagok (részvényesek) jövedelmének, nyereségének vagy tőkenyereségének
         bármely címen történő megadóztatására.

      (2)      A tagállamok az (1) bekezdés alkalmazását attól teszik függővé, hogy a tagok (részvényesek) az átvett értékpapírokhoz ne rendeljenek
         magasabb adózás céljára szolgáló értéket, mint amekkora a kicserélt értékpapíroké volt közvetlenül az egyesülés, szétválás
         vagy csere előtt.

      Az (1) bekezdés alkalmazása nem akadályozhatja a tagállamokat abban, hogy az átvett értékpapírok későbbi átadásából keletkező
         hasznot ugyanúgy megadóztassák, mint a megszerzés előtt meglévő értékpapírok átruházásából származó hasznot.

      E bekezdés alkalmazásában »adózás céljára szolgáló érték«: azon összeg, amelynek alapján bármely hasznot vagy veszteséget
         az adó céljára számítanának ki a társaság tagjainak (részvényeseinek) jövedelmeire, nyereségeire vagy tőkenyereségeire vonatkozóan
         [helyesen: E bekezdés alkalmazásában »adózás céljára szolgáló érték«: azon összeg, amely alapján a társaság tagjainak (részvényeseinek)
         jövedelme, nyeresége vagy tőkenyeresége után fizetendő adó alapjába beszámítandó bármely esetleges nyereséget vagy veszteséget
         kiszámítanak]”.

      9        A 90/434 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja többek közt azt írja elő, hogy a tagállam az irányelv II. címe rendelkezéseinek,
         vagy ezek bármely részének az alkalmazását visszautasíthatja, vagy megvonhatja a kedvezményt, ha úgy tűnik, hogy a részesedéscsere
         alapvető célkitűzése vagy alapvető célkitűzéseinek egy része az adó kijátszására vagy az adó elkerülésére irányul.

       A német szabályozás
      10      A módosított, 1994. október 28‑i Umwandlungssteuergesetz (az átalakuláshoz kapcsolódó adóról szóló törvény; BGBl. 1994 I.,
         3267. o.; a továbbiakban: UmwStG) 23. §‑ának (4) bekezdése a 90/434 irányelv 3. cikkében meghatározott ismérvekkel rendelkező,
         Európai Unióban letelepedett tőketársaságban fennálló részesedésnek az Európai Unióban letelepedett másik tőketársaságra való
         átruházását szabályozza.

      11      Tehát, ha az átvevő tőketársaság ilyen átruházás következtében részesedésének – ideértve az átvett részesedést is – mértéke
         alapján igazolható módon közvetlenül a szavazati jogok többségével rendelkezik abban a társaságban, amelynek a részesedését
         átruházták, akkor analógia útján az átvevő tőketársaság által szerzett részesedést az UmwStG 20. §‑a (2) bekezdésének első,
         második, harmadik és negyedik, valamint hatodik mondatában, az átadó által az átvevő tőketársaságtól kapott új részesedést
         pedig analógia útján az UmwStG 20. §‑a (4) bekezdésének első mondatában foglaltaknak megfelelően kell értékelni.

      12      Az UmwStG 20. §‑a (2) bekezdésének első mondata alapján a tőketársaság az átruházott eszközöket azok könyv szerinti értékén
         vagy ennél magasabb értéken jelölheti meg. A rendelkezés második mondata alapján a könyv szerinti értéken való megjelölés
         akkor is megengedett, ha a kereskedelmi jogi előírások alapján az átruházott eszközöket a kereskedelmi mérlegben egyébként
         magasabb értéken kell megjelölni.

      13      Az UmwStG 20. §‑a (4) bekezdése első mondatának értelmében az érték, amelyen a tőketársaság az átruházott eszközöket megjelöli,
         az átruházó szempontjából a társasági részesedés eladási árának és bekerülési értékének tekintendő. Az UmwStG ezen utóbbi
         szabályával a könyv szerinti értékek úgynevezett kettős összekapcsolását írja elő, amely szabály értelmében az átadó az átruházott
         részesedés könyv szerinti értékét csak akkor vezetheti át, ha a részesedést átvevő tőketársaság a részesedést maga is a könyv
         szerinti értéken jelöli meg. A törvény e tekintetben nem tesz különbséget a németországi és a külföldi átruházások között,
         mindkét tényállást azonos módon kezeli.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      A C-GmbH nevű német korlátolt felelősségű társaság az A.T. nevű német részvénytársaság vállalatcsoportjába tartozott, amelyben
         az utóbbi társaság 89,5%‑os részesedéssel rendelkezett.

      15      2000. április 28‑án az A.T. ezt a részesedését a G-S.A. nevű francia részvénytársaságra ruházta át az utóbbi társaság alaptőkéjének
         1,47 százalékával egyenlő, tőkeemelés útján kibocsátott új részvénye ellenében. Ezen, a későbbiekben erőteljesen csökkenő
         árfolyamú részvényeket a tőzsdefelügyeleti rendelkezések értelmében öt éven belül el kellett idegeníteni.

      16      Mivel az A.T.‑nek, azaz az anyavállalatnak a C‑GmbH‑ban fennálló részesedését az átruházást követően a G‑SA kereskedelmi és
         adómérlegében nem a könyv szerinti értéken jelölték meg, amint az ezt megelőzően az A.T. adómérlegében szerepelt, hanem az
         átruházási szerződésben meghatározott forgalmi értéken, a Finanzamt az UmwStG 23. §‑a (4) bekezdésének első mondatára és 20. §‑a
         (4) bekezdésének első mondatára, valamint a Bundesministerium der Finanzen (szövetségi pénzügyminisztérium, a továbbiakban:
         BMF) vonatkozó utasítására hivatkozva az A.T. számára a 2000‑es adóévi adózása tekintetében a C‑GmbH‑ban fennálló részesedése
         ellenében a G‑SA‑ban szerzett részvényeket illetően megtagadta a C‑GmbH‑ban fennálló, átruházott részesedés korábbi könyv
         szerinti értékének átvezetését. A Finanzamt tehát az átruházási ügyletet adókötelesnek nyilvánította, és ennek megfelelően
         az átruházásból származó – a C‑GmbH‑ban fennálló részesedés eredeti bekerülési értéke és annak forgalmi értéke közötti különbség
         mértékével megegyező összegű – nyereségre adót vetett ki.

      17      Az említett rendelkezések alapján hozott adómegállapító határozatokkal szemben az A.T. által indított keresetnek az első fokon
         eljáró bíróság helyt adott. A Finanzamt ezt követően felülvizsgálati kérelemmel fordult a kérdést előterjesztő bírósághoz.
         Ezen utóbbi bíróság úgy véli, hogy az UmwStG alapján az A.T. keresetét el kell utasítani. Az UmwStG szerint ugyanis a C‑GmbH‑ban
         fennálló részesedést a G‑SA mérlegében a könyv szerinti értéken kellett volna megjelölni, amit egyébként a francia jog lehetővé
         tett.

      18      A Bundesfinanzhof ugyanakkor, tekintettel arra, hogy kételyei merültek fel a határokon átnyúló átruházások esetében alkalmazandó,
         a könyv szerinti értékek kettős összekapcsolására vonatkozó követelménynek a közösségi joggal való összeegyeztethetősége kapcsán,
         úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság
         elé:

      „1)      Ellentétes‑e a [90/434] irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdésével valamely tagállam olyan adójogi rendelkezése, amely szerint
         az Európai Unióban letelepedett tőketársaságban fennálló részesedésnek más Európai Unióban letelepedett tőketársaságra való
         átruházása során csak akkor lehetséges az átruházó számára az átruházott részesedés könyv szerinti értékének átvezetése, ha
         az átvevő tőketársaság az átruházott részesedést maga is annak könyv szerinti értékén jelölte meg [a könyv szerinti értékek
         úgynevezett kettős összekapcsolása (»doppelte Buchwertverknüpfung«)]?

      2)      Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén: ellentétben áll‑e a fenti szabályozás az EK 43. és EK 56. cikkel, jóllehet
         »a könyv szerinti értékek kettős összekapcsolásának követelménye« a tőketársaságban fennálló részesedés teljes körű adókötelezettséggel
         rendelkező tőketársaságra való átruházása tekintetében is fennáll?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      19      Az előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a 90/434 irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdésével
         ellentétes‑e az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a részesedéscsere a megszerzett társaság részvényesei számára
         az átruházott részesedés eredeti bekerülési értéke és forgalmi értéke közötti különbözetnek megfelelő nyereség megadóztatásával
         jár, kivéve ha a megszerző társaság az átruházott részesedést a saját adómérlegében a korábbi könyv szerinti értéken jelöli
         meg.

      20      Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 90/434 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése szerint részesedéscsere esetén a megszerző
         gazdasági társaság tőkéjét megtestesítő értékpapírok elosztása a megszerzett gazdasági társaság tagjai számára ez utóbbi társaság
         tőkéjét megtestesítő értékpapírokért cserében önmagában nem adhat okot a tagok jövedelmének, nyereségének vagy tőkenyereségének
         bármely címen történő megadóztatására.

      21      Amint az az irányelv első és negyedik preambulumbekezdéséből is következik, a 90/434 irányelv az adósemlegességnek a megszerzett
         társaság tagjai tekintetében fennálló ezen követelményével annak azt kívánja biztosítani, hogy a különböző tagállamok társaságait
         érintő részesedéscseréket ne akadályozzák a tagállamok adóügyi rendelkezéseiből származó korlátozások, hátrányok vagy torzulások.

      22      Az adósemlegesség e követelménye ugyanakkor nem feltétlen. A 90/434 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése szerint ugyanis a tagállamok
         az (1) bekezdés alkalmazását attól teszik függővé, hogy a tagok az átvett értékpapírokhoz ne rendeljenek magasabb adózás céljára
         szolgáló értéket, mint amekkora a kicserélt értékpapíroké volt közvetlenül a csere előtt.

      23      Amint azonban az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből és különösen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésből
         kitűnik, az alapügyben vitatott német szabályozás szerint a megszerzett társaság részvényesei csak akkor vezethetik át a csere
         eredményeképpen szerzett értékpapírokat az átruházott részesedés könyv szerinti értékén, ha a megszerző társaság az említett
         részesedést szintén a korábbi könyv szerinti értékén jelöli meg.

      24      A német kormány e tekintetben azzal érvel, hogy a könyv szerinti értékek kettős összekapcsolásának követelménye összeegyeztethető
         a 90/434 irányelvvel, mivel az irányelv azáltal, hogy nem rendelkezik az átruházott részesedésnek a megszerző társaság mérlegében
         való értékeléséről, a tagállamoknak mérlegelési mozgásteret biztosít az átültetés vonatkozásában.

      25      Az irányelv ily módon történő értelmezésének nem lehet helyt adni.

      26      Először is meg kell állapítani, hogy a 90/434 irányelv 8. cikke (1) és (2) bekezdésének kógens és egyértelmű szövege semmilyen
         módon nem tükröz olyasmit, hogy a közösségi jogalkotónak az lett volna a szándéka, hogy a tagállamoknak az átültetés tekintetében
         mérlegelési mozgásteret hagyjon, amely lehetővé teszi a számukra, hogy a megszerzett társaság tagjai javára előírt adósemlegességet
         további feltételektől tegyék függővé.

      27      Ezenfelül az, ha a tagállamok az átültetés tekintetében ilyen mérlegelési mozgástérrel rendelkeznének, ellentétes lenne magával
         az irányelv céljával, amely, amint az már címéből és különösen harmadik preambulumbekezdéséből is következik, közös adórendszer
         kialakítása a tagállamokban hatályban levő belső rendszerek közösségi szintű kiterjesztése helyett, mivel e rendszerek különbségei
         torzulásokat okozhatnak.

      28      Mitöbb, a különböző tagállamok társaságait érintő részesedéscserékre vonatkozóan a 90/434 irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdésében
         előírt adósemlegesség azon kiegészítő feltételhez kötése, hogy a megszerző társaság az átruházott részesedést az adómérlegében
         annak korábbi könyv szerinti értékén jelölje meg, ellentétes az irányelv céljával, amely szerint meg kell szüntetni a vállalkozások
         határokon átnyúló szerkezetátalakításai adójogi akadályait annak biztosításával, hogy a részesedések esetleges értéknövekedését
         tényleges megvalósulásuk előtt nem adóztatják (lásd e tekintetben a C‑321/05. sz. Kofoed‑ügyben 2007. július 5‑én hozott ítélet
         [EBHT 2007., I‑5795. o.] 32. pontját).

      29      A német kormány ugyanakkor azzal érvel, hogy az alapügyben vitatott német szabályozás hozzájárul a 90/434 irányelv azon célkitűzéséhez,
         amely az adózás tekintetében halasztást enged, nem pedig végleges mentességet állapít meg. A határokon átnyúló átruházások
         esetében alkalmazandó, a könyv szerinti értékek kettős összekapcsolására vonatkozó követelmény éppen annak megakadályozására
         irányul, hogy az – egyszeri – adófizetést ne lehessen megkerülni a részesedések határokon túlra való átruházásával, ami a
         részesedés átruházása megadóztatásának elmaradásához vezetne mind a külföldi megszerző társaság, mind pedig a belföldi átruházó
         társaság vonatkozásában.

      30      Amennyiben az említett kormány ily módon azzal kíván érvelni, hogy az alapügyben vitatott német szabályozás szükséges annak
         a megelőzéséhez, hogy az adózást végleges módon, a részesedéscserét követő szakaszban is kikerüljék, emlékeztetni kell arra,
         hogy a Bíróságnak már alkalma nyílt annak a megállapítására, hogy a tagállamoknak a 90/434 irányelvben előírt adóelőnyöket
         biztosítaniuk kell az irányelv 2. cikkének d) pontjában felsorolt részesedéscsere-műveletekre, kivéve ha e műveletek fő célja
         vagy egyik fő célja az említett irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében az adócsalás vagy az adókikerülés
         (a C‑28/95. sz. Leur-Bloem‑ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4161. o.] 40. pontja.)

      31      A tagállamok a 90/434 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében pedig csak kivételesen és különleges esetekben
         tagadhatják meg az irányelv rendelkezéseinek vagy azok egy részének alkalmazását, és csak kivételesen és különleges esetekben
         vonhatják meg az irányelv által biztosított kedvezményeket (a fent hivatkozott Kofoed‑ügyben hozott ítélet 37. pontja). Annak
         ellenőrzése keretében, hogy a tervezett műveletnek van‑e ilyen célja, az illetékes nemzeti hatóságok nem szorítkozhatnak előre
         meghatározott általános kritériumok alkalmazására, hanem minden egyes esetben átfogó vizsgálatot kell folytatniuk (a fent
         hivatkozott Leur-Bloem‑ügyben hozott ítélet 41. pontja).

      32      Következésképpen meg kell állapítani, hogy az olyan tagállami adójogi szabályozás, amely az alapügyben vitatott szabályozáshoz
         hasonló módon általánosan megtagadja a 90/434 irányelv által biztosított adókedvezményeknek az irányelv hatálya alá tartozó
         részesedéscserékre való biztosítását önmagában amiatt, hogy a megszerző társaság az átruházott részesedést az adómérlegében
         nem annak korábbi könyv szerinti értéként jelölte meg, nem alapulhat a 90/434 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a) pontján,
         és ezért azt az irányelvvel ellentétesnek kell tekinteni.

      33      E kontextusban ezenfelül meg kell állapítani, hogy az A.T., anélkül hogy e tekintetben a német kormánynak ellentmondott volna,
         az észrevételeiben azt állítja, hogy az alapügyben vitatott részesedéscserének csak az amerikai tőzsdeszabályozásnak való
         megfelelés volt a célja, és a G‑SA mindeddig megőrizte a C‑GmbH általa megszerzett részesedését.

      34      Mivel az alapügyben vitatott szabályozásnak – amint azt a német kormány a tárgyaláson hangsúlyozta – nemcsak az a célja, hogy
         megakadályozza a visszaéléseket, hanem az is, hogy lehetővé tegye az adóztatást abban az esetben, ha kiderül, hogy az adórendszerben
         joghézag áll fenn, meg kell állapítani, hogy annak a lehetővé tétele, hogy a tagállam egyoldalúan oldja fel a joghézagot,
         amennyiben az fennáll, azzal a veszéllyel járna, hogy meghiúsul a 90/434 irányelv céljának – azaz, amint a 27. pont arra emlékeztet,
         a közös adórendszer létrehozásának – megvalósulása.

      35      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 90/434 irányelv célja a negyedik preambulumbekezdése szerint a megszerzett gazdasági
         társaság szerint illetékes állam pénzügyi érdekeinek védelméről való gondoskodás. A 90/434 irányelv 8. cikke (2) bekezdésének
         második albekezdése tehát úgy rendelkezik, hogy az (1) bekezdés alkalmazása nem akadályozhatja a tagállamokat abban, hogy
         az átvett értékpapírok későbbi átadásából keletkező hasznot ugyanúgy megadóztassák, mint a megszerzés előtt meglévő értékpapírok
         átruházásából származó hasznot.

      36      Amint tehát az Európai Közösségek Bizottsága megjegyzi, az, hogy az alapügyben a tőzsdejogi szabályozás az A.T.‑t arra kötelezi,
         hogy a cserébe kapott részesedéseket később átruházza, és a G‑SA részvényeinek tőzsdei árfolyama erőteljesen zuhanásnak indult,
         nem indokolja, hogy önmagában a részesedéscsere szolgáljon az adóztatás alapjául, mivel ebben az időpontban a rejtett tartalékok
         még nem realizálódtak.

      37      Ezenfelül meg kell jegyezni, hogy amint a német kormány is elismeri, nem a német adóhatóság húz hasznot abból, hogy az átruházott
         részesedés későbbi átruházásakor történő adóztatás céljából a megszerző társaság az említett részesedést a korábbi könyv szerinti
         értéken jelöli meg, hanem sokkal inkább a francia adóhatóság, ami még kevésbé utal arra, hogy a német szabályozásnak érdekében
         áll ilyen követelmény előírása.

      38      Végső soron a részesedések korábbi könyv szerinti értékének kettős összekapcsolására vonatkozó követelmény mögött annál is
         inkább nehéz valós érdekeket feltételezni, mivel – amint arra az A.T. és a Bizottság írásbeli észrevételeikben szintén rámutattak,
         és amint azt a német kormány a tárgyaláson is megerősítette – az UmwStG időközben módosításra került oly módon, hogy az említett
         követelmény 2007 óta már nem alkalmazandó a különböző tagállamok társaságait érintő részesedéscserékre.

      39      A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 90/434 irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdésével
         ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a részesedéscsere a megszerzett társaság részvényesei számára
         az átruházott részesedés eredeti bekerülési értéke és forgalmi értéke közötti különbözetnek megfelelő nyereség megadóztatásával
         jár, kivéve ha a megszerző társaság az átruházott részesedést a saját adómérlegében a korábbi könyv szerinti értéken jelöli
         meg.

      40      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem szükséges válaszolni.

       A költségekről
      41      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      A különböző tagállamok társaságainak egyesülésére, szétválására, eszközátruházására és részesedéscseréjére alkalmazandó adóztatás
            közös rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i 90/434/EGK tanácsi irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdésével ellentétes az
            olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a részesedéscsere a megszerzett társaság részvényesei számára az átruházott
            részesedés eredeti bekerülési értéke és forgalmi értéke közötti különbözetnek megfelelő nyereség megadóztatásával jár, kivéve
            ha a megszerző társaság az átruházott részesedést a saját adómérlegében a korábbi könyv szerinti értéken jelöli meg.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Törvényszék (második tanács) 2010. március 9-i ítélete. # hofherr communikation GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Az Európai Közösséget megjelölő nemzetközi lajstromozás - A NATURE WATCH szóvédjegy - Feltétlen kizáró ok - Leíró jelleg - A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja [jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja]. # T-77/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (második tanács) 2010. március 9‑i ítélete – hofherr communikation kontra OHIM (NATURE WATCH)
      (T‑77/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Az Európai Közösséget megjelölő nemzetközi lajstromozás – A NATURE WATCH szóvédjegy – Feltétlen kizáró ok – Leíró jelleg – A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja (jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja)”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Kizárólag olyan jelekből vagy adatokból álló védjegyek, amelyek valamely áru jellemzőinek leírására szolgálhatnak (40/94
         tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont) (vö. 23., 39. pont)

      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsának 2008. december 4‑i, a NATURE WATCH szómegjelölés Európai Közösséget megjelölő nemzetközi
                  lajstromozására vonatkozó határozata (R 1410/2008‑1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               hofherr communikation GmbH

               Az érintett közösségi védjegy:

               A NATURE WATCH szóvédjegy a 9., 39., 41. és 43. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében – nemzetközi lajstromszám:
                  WOO 957 541.

               Az elbíráló határozata:

               Az elbíráló a lajstromozást megtagadta.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész
      1)         A Törvényszék a keresetet elutasítja.
      2)         A Törvényszék a hofherr communikation GmbH‑t kötelezi a költségek viselésére.