title: A Bíróság (negyedik tanács) 2014. május 8-i ítélete.#H. N. kontra Minister for Justice, Equality and Law Reform és társai.#A Supreme Court (Írország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#2004/83/EK irányelv – A menekült jogállás vagy a kiegészítő védelmi jogállás nyújtásának feltételeire vonatkozó minimumszabályok – 2005/85/EK irányelv – A menekültstátusz megadására és visszavonására vonatkozó tagállami eljárások minimumszabályai – Nemzeti eljárási szabály, amely a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatát a menekült jogállás iránti kérelem előzetes elutasításához köti – Megengedhetőség – A tagállamok eljárási autonómiája – A tényleges érvényesülés elve – A megfelelő ügyintézéshez való jog – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 41. cikk – Az eljárás pártatlansága és gyorsasága.#C‑604/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2014. május 8. (
            *1
         )
      „2004/83/EK irányelv — A menekült jogállás vagy a kiegészítő védelmi jogállás nyújtásának feltételeire vonatkozó minimumszabályok — 2005/85/EK irányelv — A menekültstátusz megadására és visszavonására vonatkozó tagállami eljárások minimumszabályai — Nemzeti eljárási szabály, amely a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatát a menekült jogállás iránti kérelem előzetes elutasításához köti — Megengedhetőség — A tagállamok eljárási autonómiája — A tényleges érvényesülés elve — A megfelelő ügyintézéshez való jog — Az Európai Unió Alapjogi Chartája — 41. cikk — Az eljárás pártatlansága és gyorsasága”
      A C‑604/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Supreme Court (Írország) a Bírósághoz 2012. december 27‑én érkezett, 2012. december 19‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         H. N.

      és
      a Minister for Justice, Equality and Law Reform,

         Ireland,

      az Attorney General

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök (előadó), K. Lenaerts, a Bíróság elnökhelyettese, a negyedik tanács tagjaként eljáró bíró, M. Safjan, J. Malenovský és A. Prechal bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. október 17‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               H. N. képviseletében T. Coughlan solicitor, J. O’Reilly SC és M. McGrath BL,

               —

               a Minister for Justice Equality and Law Reform képviseletében E. Creedon, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a belga kormány képviseletében T. Materne és C. Pochet, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Palatiello avvocato dello Stato,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Condou‑Durande és M. Wilderspin, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2013. november 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a harmadik országok állampolgárainak, illetve a hontalan személyeknek menekültként vagy a más okból nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésének feltételeiről [helyesen: feltételeire] és az e státuszok tartalmára vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2004. április 29‑i 2004/83/EK tanácsi irányelvnek (HL L 304., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 96. o.), valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 41. cikkének az értelmezésére irányul.

               2

               A jelen kérelem a H. N. pakisztáni állampolgár és a Minister for Justice, Equality and Law Reform (a továbbiakban: Minister), Ireland és az Attorney General között annak tárgyában folyamatban lévő eljárásban került előterjesztésre, hogy a Minister előzetes menedékjog iránti kérelem hiányában megtagadta a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelem vizsgálatát.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 2004/83 irányelv

               3

               A 2004/83 irányelv (5), (6) és (24) preambulumbekezdése értelmében:

                        „(5)

                        A tamperei következtetések arról is rendelkeznek, hogy a menekült jogállásra vonatkozó szabályokat ki kell egészíteni a védelem kiegészítő formáira vonatkozó intézkedésekkel, amelyek valamennyi ilyen védelmet igénylő személy részére megfelelő jogállást kínálnak.

                        (6)

                        Ezen irányelv legfőbb célja egyrészről annak biztosítása, hogy valamennyi tagállamban azonos feltételeket alkalmazzanak a nemzetközi védelemre valóban rászorulók beazonosítására, másrészről annak elősegítése, hogy e személyek valamennyi tagállamban hozzáférhessenek az ellátások egy minimális szintjéhez.

                  [...]

                        (24)

                        Meg kell állapítani a kiegészítő védelmi jogállás meghatározásának és tartalmának minimumszabályait is. A kiegészítő védelem biztosítása a [menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28‑án Genfben aláírt, 1954. április 22‑én hatályba lépett egyezményben (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.), a továbbiakban: Genfi Egyezmény] meghatározott menekültvédelmi rendszerhez képest kiegészítő és pótlólagos jellegű.”

               4

               Az irányelv 2. cikkének a), c), e) és f) pontja értelmében ezen irányelv alkalmazásában:

                        „a)

                        »nemzetközi védelem«: a d) pont szerinti menekült jogállás, illetve az f) pont szerinti kiegészítő védelmi jogállás;

                  [...]

                        c)

                        »menekült«: harmadik ország olyan állampolgára, aki faji, illetőleg vallási okok, nemzeti hovatartozása, politikai meggyőződése avagy meghatározott társadalmi csoporthoz való tartozása miatti üldöztetéstől való megalapozott félelme miatt az állampolgársága szerinti országon kívül tartózkodik, és nem tudja, vagy az üldöztetéstől való félelmében nem kívánja annak az országnak a védelmét igénybe venni; vagy olyan hontalan személy, aki korábbi szokásos tartózkodási helyén kívül tartózkodva a fenti okoknál fogva nem tud, vagy az üldöztetéstől való félelmében nem akar oda visszatérni, és rá a 12. cikk nem vonatkozik;

                  [...]

                        e)

                        »kiegészítő védelemre jogosult személy«: harmadik ország olyan állampolgára […], aki nem minősül menekültnek, de akivel kapcsolatban megalapozott okokból azt kell feltételezni, hogy származási országába […] való visszatérése esetén a 15. cikk szerinti súlyos sérelem elszenvedése tényleges veszélyének lenne kitéve […]

                        f)

                        »kiegészítő védelmi jogállás«: harmadik ország állampolgárának, illetve hontalan személynek valamely tagállam által kiegészítő védelemre jogosult személyként történő elismertsége”.

               5

               A 2004/83 irányelv „A kiegészítő védelemre való jogosultság feltételei” című V. fejezetében foglalt „Súlyos sérelem” című 15. cikkének c) pontja úgy rendelkezik, hogy súlyos sérelemnek minősül:

                        „c)

                        nemzetközi vagy belső fegyveres konfliktushelyzetekben felmerülő megkülönböztetés nélküli erőszak következtében polgári személy életének vagy sértetlenségének súlyos és egyedi fenyegetettsége.”

               6

               A 2004/83 irányelv 18. cikke ekként rendelkezik:
               „A tagállamok harmadik ország olyan állampolgárát, illetve olyan hontalan személyt részesítenek kiegészítő védelemben, aki megfelel a II. és V. fejezetben előírt feltételeknek.”

         A 2005/85/EK irányelv

               7

               A menekültstátusz megadására és visszavonására vonatkozó tagállami eljárások minimumszabályairól szóló, 2005. december 1‑jei 2005/85/EK tanácsi irányelv (HL L 326., 13. o.) a következőképpen rendelkezik a 3. cikkének (3) és (4) bekezdésében:
               „(3)   Amennyiben a tagállamok olyan eljárást vezetnek be vagy alkalmaznak, amelyben a menedékjog iránti kérelmek elbírálására mind a genfi egyezmény alapján, mind pedig a 2004/83/EK tanácsi irányelv 15. cikkében megállapított körülmények alapján másfajta nemzetközi védelemre irányuló kérelemként sor kerül, úgy az eljárás minden szakaszában ezen irányelv rendelkezéseit kell alkalmazniuk.
               (4)   Mindezeken túl a tagállamok jogosultak ezen irányelv rendelkezéseit olyan eljárásokban is alkalmazni, melyekben másfajta nemzetközi védelemért benyújtott kérelmeket bírálnak el.”

               8

               Ezen irányelv 23. cikkének (4) bekezdése értelmében a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy a menekültként való elismerés feltételeinek vizsgálatára irányuló eljárást gyorsítva folytassák le, többek között akkor, ha a kérelmező egyértelműen nem minősül menekültnek.

         Az ír jog

               9

               Írországban a nemzetközi védelem iránti kérelem tekintetében két típust kell megkülönböztetni, nevezetesen:

                        —

                        a menedékjog iránti kérelmet, és az azt elutasító határozat esetén,

                        —

                        a kiegészítő védelem iránti kérelmet.

               10

               E tagállamban mindkét kérelem különleges eljárás tárgyát képezi, és ezen eljárások egymást követik.

               11

               A menedékjog iránti kérelmek elbírálására vonatkozó rendelkezések elsősorban az 1996. évi menekültügyi törvénynek (Refugee Act 1996) az alapügy tényállásának időpontjában hatályos változatában találhatók.

               12

               Az 1999. évi bevándorlási törvény (Immigration Act 1999) 3. cikke felhatalmazza a Ministert arra, hogy kitoloncolásról határozzon, többek között olyan személy tekintetében, akinek az említett 3. cikk (2) bekezdésének f) pontja értelmében „a [Minister] elutasította a menedékjog iránti kérelmét”.

               13

               A kiegészítő védelem iránti kérelmek elbírálásával kapcsolatos rendelkezések az Európai Közösségekre vonatkozó 2006. évi rendeletben (a védelemre való jogosultság feltételei) (European Communities [Eligibility for Protection] Regulations 2006 [Statutory Instrument no 518/2006]) szerepelnek, amelynek a célja többek között a 2004/83 irányelv átültetése (a továbbiakban: 2006. évi rendelet).

               14

               A 2006. évi rendelet 3. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   [...] e rendelet a […] következő határozatokra alkalmazandó:
               [...]

                        c)

                        az [1999. évi bevándorlási törvény] 3. cikkének (3) bekezdése szerinti kitoloncolást elrendelő határozat meghozatalának szándékáról szóló értesítés azon személyek tekintetében, akikre vonatkozik a 3. cikk (2) bekezdésének f) pontja […]

                  [...]”

               15

               E rendelet 4. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)(a)   Az [1999. évi bevándorlási törvény] 3. cikkének (3) bekezdése szerinti, javaslatról szóló értesítésnek tartalmaznia kell egy nyilatkozatot arról, hogy amennyiben a hivatkozott törvény 3. cikke (2) bekezdése f) pontjának hatálya alá tartozó személy úgy véli, hogy kiegészítő védelemre jogosult, akkor a hivatkozott törvény 3. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerinti nyilatkozattétel mellett, az értesítésben hivatkozott 15 napon belül joga van kiegészítő védelmet kérelmezni a [Ministertől].
               [...]
               (2)   A [Minister] nem köteles vizsgálni olyan személy kiegészítő védelem iránti kérelmét, aki nem tartozik az [1999. évi bevándorlási törvény] 3. cikke (2) bekezdésének f) pontja alá, vagy amely kérelmet az (1) bekezdés b) pontjában szereplőtől eltérő formában nyújtanak be.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               16

               H. N. pakisztáni állampolgár, aki 2003‑ban érkezett Írországba, tanulmányok folytatása céljából való tartózkodásra jogosító vízummal.

               17

               Miután H. N. házasságot kötött egy ír állampolgárral, engedélyt kapott arra, hogy 2005. december 31‑ig Írországban tartózkodjon.

               18

               2006. február 23‑án a Minister tájékoztatta H. N.‑t egyfelől arról, hogy nem újították meg a tartózkodási engedélyét, mivel már nem élt a feleségével, másfelől arról, hogy a törvény szerinti felhatalmazásánál fogva az országból való kitoloncolását elrendelő határozatot szándékozik hozni.

               19

               2009. június 16‑án, anélkül hogy előzőleg menedékjog iránti kérelmet terjesztett volna elő, H. N. a kiegészítő védelem iránti kérelmének vizsgálatát kérte a Ministertől, elsődlegesen arra hivatkozva, hogy üldöztetéstől való félelem nélkül tart a származási országába való visszatéréstől, mert ott a 2004/83 irányelv 15. cikke szerinti „súlyos sérelem” elszenvedése veszélyének lenne kitéve.

               20

               2009. június 23‑án a Minister tájékoztatta H. N.‑t, hogy a kiegészítő védelem iránti kérelme nem vizsgálható, megjelölve számára, hogy az ír jog szerint a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelem előterjesztésének a feltétele a menekült jogállás iránti kérelem elutasítása.

               21

               H. N. újabb, a kiegészítő védelem iránti kérelme vizsgálatára irányuló lépései folytán a Minister 2009. július 27‑i levelében megismételte e kérelem vizsgálata elutasításának indokát.

               22

               2009. október 12‑én H. N. keresetet indított a Minister határozatának megsemmisítése iránt a High Courtnál, mivel úgy vélte, hogy a 2004/83 irányelvet átültető nemzeti jogszabálynak lehetővé kell számára tennie, hogy „önálló” kiegészítő védelem iránti kérelmet nyújtson be.

               23

               Mivel e megsemmisítés iránti kereset elutasításra került, H. N. fellebbezést terjesztett elő a Supreme Court előtt.

               24

               Ilyen körülmények között a Supreme Court az eljárás felfüggesztése mellett döntött, és az alábbi kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
               „A [2004/83] irányelv – különösen a […] [Charta] 41. cikke által biztosított megfelelő ügyintézés uniós elve fényében értelmezve – lehetővé teszi‑e a tagállamok számára nemzeti jogukban annak előírását, hogy csak abban az esetben vizsgálhatják a kiegészítő védelem iránti kérelmet, ha a kérelmező a nemzeti jog szerint benyújtotta a menedékjog iránti kérelmet, és azt elutasították?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               25

               A kérdést előterjesztő bíróság a kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy a 2004/83 irányelvet, valamint a megfelelő ügyintézéshez való jogot úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan, az alapügyben is szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás, amelyben két különálló és egymást követő eljárás létezik, amelyek közül egyiknek a célja a menedékjog iránti kérelem vizsgálata, a másiknak pedig a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálata, és amelyben ez utóbbi vizsgálatnak feltétele a menekült jogállás iránti kérelem előzetes elutasítása.

               26

               Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2004/83 irányelv a „nemzetközi védelem” fogalmi keretében két különböző védelmi rendszert szabályoz: egyfelől a menekült jogállást, másfelől a kiegészítő védelmi jogállást.

               27

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy amint az a 2004/83 irányelv (3), (16) és (17) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Genfi Egyezmény a menekültek védelmét szolgáló nemzetközi jogi rendszer sarokkövét képezi, mivel ezen irányelv rendelkezéseit azért fogadták el, hogy közös fogalmakra és feltételekre támaszkodva segítsék a tagállamok illetékes hatóságait ezen egyezmény alkalmazása során (X és társai ítélet, C‑199/12–C‑201/12, EU:C:2013:720, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               Az említett irányelv rendelkezéseit tehát annak általános rendszere és célkitűzése fényében kell értelmezni, tiszteletben tartva az említett egyezményt és az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésében szereplő egyéb vonatkozó szerződéseket (Abed El Karem El Kott és társai ítélet, C‑364/11, EU:C:2012:826, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               29

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2004/83 irányelv 2. cikkének e) pontja úgy határozza meg a kiegészítő védelemre jogosult személy fogalmát, mint valamely harmadik ország olyan állampolgára, illetve olyan hontalan személy, aki nem minősül menekültnek.

               30

               A „kiegészítő” szó használata, valamint e cikk megszövegezése rámutat arra, hogy a kiegészítő védelmi jogállás harmadik országok azon állampolgáraira vonatkozik, akik nem tesznek eleget a menekült jogállás nyújtásához megkövetelt feltételeknek.

               31

               Egyébiránt a 2004/83 irányelv (5), (6) és (24) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a kiegészítő védelem nyújtásához szükséges minimumfeltételeknek lehetővé kell tenniük a menekültek számára a Genfi Egyezményben szereplő védelem kiegészítését a nemzetközi védelemre valóban rászorulók beazonosításával, és számukra megfelelő jogállás biztosításával (Diakité‑ítélet, C‑285/12, EU:C:2014:39, 33. pont).

               32

               E körülményekből következően a 2004/83 irányelv által biztosított kiegészítő védelem a Genfi Egyezményben meghatározott menekültvédelmi rendszerhez képest kiegészítő és pótlólagos jellegű.

               33

               Ez az értelmezés egyébiránt megfelel az EUMSZ 78. cikk (2) bekezdésének a) és b) pontjában meghatározott célkitűzéseknek, amelyek értelmében az Európai Parlament és az Európai Unió Tanácsa intézkedéseket állapít meg egy közös európai menekültügyi rendszer létrehozása céljából, amely magában foglalja többek között az „egységes kiegészítő védelmet biztosító jogállás[t] a harmadik országok azon állampolgárai számára, akiknek, anélkül hogy európai menekült jogállást kapnának, nemzetközi védelemre van szükségük”.

               34

               Ezenkívül – amint azt a főtanácsnok az indítványának 46. és 49. pontjában megjegyzi – tekintettel arra, hogy a nemzetközi védelem kérelmezője nem feltétlenül képes felmérni, hogy a kérelme milyen típusú védelemre vonatkozik, és hogy ezen túlmenően a menekült jogállás kiterjedtebb védelmet nyújt, mint a kiegészítő védelmi jogállás, főszabály szerint az illetékes hatóság feladata, hogy a kérelmező helyzetének leginkább megfelelő jogállást meghatározza.

               35

               E megfontolásokból következően a kiegészítő védelem iránti kérelmet főszabály szerint nem kell vizsgálni azelőtt, mielőtt az illetékes hatóság megállapítaná, hogy a nemzetközi védelem kérelmezője nem felel meg a menekült jogállás nyújtása feltételeinek.

               36

               Ebből következően a 2004/83 irányelvvel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a kiegészítő védelemre vonatkozó feltételek vizsgálata előtt előírja a menekült jogállás nyújtása feltételeinek vizsgálatát.

               37

               Azonban meg kell még vizsgálni, hogy az uniós jog más szabályaival nem ellentétes‑e az olyan – az alapügyben is szóban forgóhoz hasonló – nemzeti szabályozás, amely két különálló eljárást határoz meg, amelyek közül egyiknek a célja a menedékjog iránti kérelem vizsgálata, a másiknak pedig a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálata, oly módon, hogy az utóbbit csupán az előbbi elutasítása esetén lehet benyújtani.

               38

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2004/83 irányelv nem tartalmaz a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára vonatkozó eljárási szabályokat. A 2005/85 irányelv az, amely minimumszabályokat állapít meg a kérelmek vizsgálatára irányuló eljárásokra vonatkozóan, és amely meghatározza a menedékkérők jogait.

               39

               Mindazonáltal a 2005/85 irányelv csak akkor alkalmazható a kiegészítő védelem iránti kérelmekre, ha a tagállam olyan egységes eljárást vezet be, amelynek a keretében a kérelmet a két nemzetközi védelmi forma – nevezetesen a menekült jogállás és a kiegészítő védelmi jogállás – alapján vizsgálja (M.‑ítélet, C‑277/11, EU:C:2012:744, 79. pont).

               40

               Azonban, amint az a jelen ítélet 37. pontjából kitűnik, Írországban nem ez a helyzet.

               41

               Ennélfogva a kiegészítő védelem iránti kérelemmel kapcsolatos eljárási szabályokra vonatkozó uniós jogi szabályozás hiányában – az eljárási autonómia elvének megfelelően – továbbra is a tagállamok rendelkeznek hatáskörrel arra, hogy az alapvető jogok és a kiegészítő védelemre vonatkozó uniós jogi rendelkezések teljes körű érvényesülésének tiszteletben tartása mellett szabályozzák ezeket az eljárásokat (lásd ebben az értelemben: VEBIC ítélet, C‑439/08, EU:C:2010:739, 64. pont).

               42

               Ebből következően az alapügyben is szóban forgóhoz hasonló nemzeti eljárási szabálynak – amely esetében a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatának feltétele a menekült jogállás iránti kérelem előzetes elutasítása – tényleges hozzáférést kell biztosítania a kiegészítő védelmet kérelmező személyek számára a 2004/83 irányelv által nyújtott jogaikhoz.

               43

               E tekintetben – amint az a jelen ítélet 29–35. pontjában szereplő megfontolásokból kitűnik – önmagában az a tény, hogy a kiegészítő védelem iránti kérelem csak akkor vizsgálható, ha a menekült jogállás elutasításáról határozat született, főszabály szerint nem olyan jellegű, amely veszélyeztetné a kiegészítő védelmet kérelmező személyek tényleges hozzáférését a 2004/83 irányelv által nyújtott jogaikhoz.

               44

               Mindazonáltal az olyan szabályozás, mint amilyenről az alapügyben is szó van, magában foglalja azt, hogy valamely harmadik ország állampolgárának, aki kizárólag kiegészítő védelemben kíván részesülni, szükségszerűen két különálló eljárási szakasszal kell szembesülnie, miközben a nemzetközi védelem nyújtására irányuló eljárás ilyen megkettőzése félő, hogy elnyújtja ezen eljárás időtartamát, és következésképpen késlelteti a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatát.

               45

               Márpedig a kiegészítő védelmi jogálláshoz való tényleges hozzáféréshez az kell egyfelől, hogy a menekült jogállás iránti kérelmet és a kiegészítő védelem iránti kérelmet egyidejűleg be lehessen nyújtani, másfelől, hogy a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálata ésszerű időben történjen meg, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie.

               46

               E tekintetben figyelembe kell venni mind az elutasított menekült jogállás iránti kérelem, mind a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatának időtartamát.

               47

               Meg kell jegyezni azt is, hogy ha valamely harmadik ország állampolgára olyan nemzetközi védelem iránti kérelmet terjeszt elő, amelyből nem tűnik ki egyetlen olyan körülmény sem, amelyből megállapítható lenne, hogy üldöztetéstől való félelme megalapozott, az illetékes hatóság feladata annak a lehető legrövidebb időn belül való megállapítása, hogy olyan személyről van szó, aki nem tarthat igényt a menekült jogállásra, annak érdekében, hogy megfelelő időben meg lehessen vizsgálni a kiegészítő védelem iránti kérelmet.

               48

               A nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatáért felelős hatóságoknak többek között lehetőségük van arra, hogy a 2005/85 irányelv 23. cikke (4) bekezdésének megfelelően a menekültként való elismerés feltételeinek vizsgálatára irányuló eljárást gyorsítva folytassák le, ha a kérelmező egyértelműen nem minősül a 2004/83 irányelv 2. cikkének c) pontja szerinti „menekültnek”.

               49

               Ami a Charta 41. cikkében szereplő megfelelő ügyintézéshez való jogot illeti, emlékeztetni kell arra, hogy ez a jog az uniós jog egyik alapelvét fejezi ki.

               50

               Így, amennyiben az alapügyben valamely tagállam az uniós jogot hajtja végre, a megfelelő ügyintézéshez való jogból következő követelményeket – többek között azt a minden személyt megillető jogot, hogy ügyeiben pártatlanul és ésszerű időn belül járjanak el – alkalmazni kell az illetékes nemzeti hatóság által folytatott kiegészítő védelem nyújtására irányuló, az alapügyben is szóban forgóhoz hasonló eljárás során.

               51

               Ellenőrizni kell tehát, hogy a megfelelő ügyintézéshez való joggal ellentétes‑e az, ha valamely tagállam a nemzeti jogában olyan eljárási szabályt ír elő, amely szerint a kiegészítő védelem iránti kérelemnek külön eljárás tárgyát kell képeznie, amely szükségszerűen a menedékjog iránti kérelem elutasítását követi.

               52

               Ami konkrétabban a pártatlanság követelményét illeti, az magában foglalja többek között az objektív pártatlanságot abban az értelemben, hogy a nemzeti hatóságnak megfelelő biztosítékokat kell nyújtania az esetleges előítéletekre vonatkozó bármely jogszerű kétely kizárása érdekében (lásd analógia útján: Ziegler kontra Bizottság ítélet, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 155. pont).

               53

               Meg kell először is állapítani, hogy olyan körülmények között, mint amilyenek az alapügyben fennállnak, az a tény, hogy a nemzeti hatóság, mielőtt valamely kiegészítő védelem iránti kérelmet elkezdene megvizsgálni, arról tájékoztatja e védelem kérelmezőjét, hogy kitoloncolást elrendelő határozatot szándékozik hozni, önmagában nem jelenti e hatóság objektív pártatlanságának hiányát.

               54

               Nem vitatott ugyanis, hogy az illetékes hatóság e szándékát az a megállapítás indokolja, hogy valamely harmadik ország állampolgára nem felel meg a menekült jogállás nyújtásához szükséges feltételeknek. E megállapítás tehát nem foglalja magában azt, hogy az illetékes hatóság már állást foglalt volna azon kérdés tekintetében, hogy ez az állampolgár megfelel‑e a kiegészítő védelem nyújtása feltételeinek.

               55

               Következésképpen az alapügyben szóban forgó eljárási szabály nem sérti a megfelelő ügyintézéshez való jogból következő pártatlanság követelményét.

               56

               Ellenben e jog, valamint a tényleges érvényesülés elvéből következő, a jelen ítélet 41. és 42. pontjában említett követelmények biztosítják, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás egészének időtartama nem lép túl egy ésszerű határidőt, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie.

               57

               A fenti megfontolások összességére tekintettel úgy kell válaszolni a feltett kérdésre, hogy a 2004/83 irányelvvel, valamint a tényleges érvényesülés elvével és a megfelelő ügyintézéshez való joggal nem ellentétes az alapügyben is szóban forgóhoz hasonló nemzeti eljárási szabály, amely a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatát a menekült jogállás iránti kérelem előzetes elutasításához köti, amennyiben egyfelől a menekült jogállás iránti kérelmet és a kiegészítő védelem iránti kérelmet egyidejűleg be lehet nyújtani, másfelől e nemzeti eljárási szabálynak nincs olyan következménye, hogy a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálata ésszerűtlen időben történik meg, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie.

         A költségekről

               58

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                     A harmadik országok állampolgárainak, illetve a hontalan személyeknek menekültként vagy a más okból nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésének feltételeiről [helyesen: feltételeire] és az e státuszok tartalmára vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2004. április 29‑i 2004/83/EK tanácsi irányelvvel, valamint a tényleges érvényesülés elvével és a megfelelő ügyintézéshez való joggal nem ellentétes az alapügyben is szóban forgóhoz hasonló nemzeti eljárási szabály, amely a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatát a menekült jogállás iránti kérelem előzetes elutasításához köti, amennyiben egyfelől a menekült jogállás iránti kérelmet és a kiegészítő védelem iránti kérelmet egyidejűleg be lehet nyújtani, másfelől e nemzeti eljárási szabálynak nincs olyan következménye, hogy a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálata ésszerűtlen időben történik meg, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


A Törvényszék ítélete (első tanács), 2017. szeptember 12.#Laufen Austria AG kontra Európai Bizottság.#Verseny – Kartellek – A fürdőszobai szerelvények és felszerelések belga, német, francia, olasz, holland és osztrák piaca – Az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – Bírságok – A bírságnak az anyavállalattal és leányvállalatával szembeni egyetemleges kiszabása – A teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határ – A felső határnak kizárólag a leányvállalat által az anyavállalat általi megszerzését megelőző jogsértési időszakban elért forgalom alapján való kiszámítása.#T-411/10. RENV. sz. ügy.


A Bíróság március 2.-i ítélete: 1983. # Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 7/82. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) február 14.-i ítélete: 2001. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 95/16/EK irányelv. # C-219/99. sz. ügy


A Bíróság november 17.-i ítélete: 1992. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # C-105/91. sz. ügy


title: A Bíróság (nagytanács) 2007. március 6-i ítélete.#Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde és Marina Stöffler kontra Finanzamt Bonn-Innenstadt.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Köln - Németország.#Jövedelemadó - A belföldi társaságok által fizetett osztalékra vonatkozó adójóváírás -EK 56. és EK 58. cikk - Az ítélet időbeli hatályának korlátozása.#C-292/04. sz. ügy.

text:
      C‑292/04. sz. ügy
      Wienand Meilicke és társai
      kontra
      Finanzamt Bonn-Innenstadt
      (a Finanzgericht Köln [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Jövedelemadó – A belföldi társaságok által fizetett osztalékra vonatkozó adójóváírás – EK 56. és EK 58. cikk – Az ítélet időbeli hatályának korlátozása”
      A. Tizzano főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. november 10. .
      C. Stix‑Hackl főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2006. október 5. .
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2007. március 6. .
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Tőke szabad mozgása – Korlátozások
      (EK 56. és EK 58. cikk)
      2.     Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – Értelmezés – Az értelmező ítéletek időbeli hatálya
      (EK 234. cikk)
      1.     Úgy kell értelmezni az EK 56. és az EK 58. cikket, hogy azokkal ellentétes az olyan adójogi szabályozás, amelynek értelmében
         a valamely tőketársaság általi osztalékfizetés esetén az adott tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényes
         jogosult a felosztott nyereségre vonatkozó társaságiadó‑kulcs alapján kiszámított adójóváírásra, ha az osztalékfizető társaság
         ugyanazon tagállamban honos, azonban nem jogosult erre, ha a hivatkozott társaság valamely más tagállamban honos.

      Az ilyen adójogi szabályozás a tőke szabad mozgásának korlátozását képezi, mivel az a hatása, hogy az érintett tagállamban
         teljes körű adókötelezettség alá eső személyeket visszatartja attól, hogy tőkéjüket más tagállamokban honos társaságokba fektessék
         be; emellett az utóbbi társaságokra szintén korlátozó hatást gyakorol, mivel akadályozza őket abban, hogy az érintett tagállamban
         tőkét gyűjtsenek.

      Bár ezen adójogi szabályozás az adójóváírás és a kiegészítő adó közötti összefüggésen alapul – hiszen eszerint az érintett
         tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényeseknek biztosított adójóváírást a társasági adó alapján számítják
         ki, amelyet az e tagállamban letelepedett társaságnak az általa kifizetett nyereség után kell fizetnie –, az ilyen szabályozás
         mégsem tűnik szükségesnek a nemzeti adórendszer koherenciájának megőrzéséhez. Ugyanis a társaságok által osztalék formájában
         kiosztott nyereség kettős adóztatása elkerülésének céljára figyelemmel nem kérdőjelezné meg a nemzeti adórendszer koherenciáját
         az adójóváírás biztosítása az érintett tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső, más tagállamban letelepedett társaság
         részvényeivel rendelkező részvényesnek, amely adójóváírást a társaság által ez utóbbi tagállamban megfizetendő társasági adó
         függvényében számítanak ki, és kevésbé korlátozná a tőke szabad mozgását.

      Ami az adóbevételeknek a más tagállamokban letelepedett társaságok által kifizetett osztalékokkal összefüggő csökkenését illeti,
         az nem tekinthető olyan nyomós közérdeknek, amely indokolhatna az alapvető szabadságok egyikével elvileg ellentétes intézkedést.

      (vö. 20., 23–24., 28–29., 30–31. pont és a rendelkező rész)
      2.     A Bíróság az EK 234. cikkben rá ruházott hatáskör gyakorlása során a közösségi jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság
         általános elvének alkalmazása útján csak kivételesen korlátozhatja valamennyi érdekelt lehetőségét, hogy hivatkozzanak a Bíróság
         által értelmezett rendelkezésre a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok megkérdőjelezése céljából. Az ilyen korlátozásra kizárólag
         ugyanazon ítéletben kerülhet sor, amely a kért értelmezésről szól. Szükségszerű ugyanis, hogy a közösségi jogi rendelkezés
         Bíróság általi értelmezésének időbeli hatálya egyedi pillanatban kerüljön meghatározásra. E tekintetben az az elv, hogy az
         időbeli hatály korlátozására kizárólag ugyanazon ítéletben kerülhet sor, amely a kért értelmezésről szól, biztosítja a tagállamok
         és más jogalanyok közötti egyenlő bánásmódot e joggal szemben, ugyanakkor teljesíti a jogbiztonság elvéből eredő követelményeket.

      (vö. 34–37. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2007. március 6.(*)

      „Jövedelemadó – A belföldi társaságok által fizetett osztalékra vonatkozó adójóváírás –EK 56. és EK 58. cikk – Az ítélet időbeli hatályának korlátozása”
      A C‑292/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Finanzgericht Köln (Németország)
         a Bírósághoz 2004. június 24‑én érkezett, 2004. július 9‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Wienand Meilicke,

      Heidi Christa Weyde,

      Marina Stöffler
      és
      a Finanzamt Bonn‑Innenstadt
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, R. Schintgen és J. Klučka tanácselnökök, J. N. Cunha Rodrigues,
         R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus és E. Levits (előadó) bírák,

      főtanácsnok: A. Tizzano, később C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezetők: Fülöp B. és K. Sztranc‑Stawiczek tanácsosok,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. szeptember 8‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       W. Meilicke helyett H. C. Weyde és M. Stöffler képviseletében W. Meilicke és R. Portner Rechtsanwälte,
      –       a német kormány képviseletében C. Quassowski, A. Tiemann és R. Stotz, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: K.‑T. Stopp Rechtsanwalt,
      –       az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében T. Ward barrister,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében K. Gross és R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      A. Tizzano főtanácsnok indítványának a 2005. november 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      tekintettel a szóbeli szakasz ismételt megnyitását elrendelő 2006. április 7‑i végzésre és a 2006. május 30‑i tárgyalást követően,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       W. Meilicke, H. C. Weyde és M. Stöffler képviseletében W. Meilicke és D. E. Rabback Rechtsanwälte,
      –       a német kormány képviseletében M. Lumma, R. Stotz és V. Rietmeyer, meghatalmazotti minőségben,
      –       a cseh kormány képviseletében T. Boček, meghatalmazotti minőségben,
      –       a dán kormány képviseletében J. Molde, meghatalmazotti minőségben,
      –       a görög kormány képviseletében K. Georgiadi, meghatalmazotti minőségben,
      –       a spanyol kormány képviseletében J. M. Rodríguez Cárcamo, meghatalmazotti minőségben,
      –       a francia kormány képviseletében J.‑C. Gracia, meghatalmazotti minőségben,
      –       a magyar kormány képviseletében Somssich R. és Müller A., meghatalmazotti minőségben,
      –       a holland kormány képviseletében M. de Grave, meghatalmazotti minőségben,
      –       az osztrák kormány képviseletében H. Dossi, meghatalmazotti minőségben,
      –       a svéd kormány képviseletében K. Wistrand és A. Falk, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében P. Baker QC,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében K. Gross és R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      C. Stix‑Hackl főtanácsnok indítványának a 2006. október 5‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 56. és az EK 58. cikk értelmezésére vonatkozik.
      2       E kérelmet a W. Meilicke, továbbá H. C. Weyde és M. Stöffler mint az 1997. május 3‑án elhunyt H. Meilicke örökösei és a Finanzamt
         Bonn‑Innenstadt (a továbbiakban: Finanzamt) között, 1995–1997 során az elhunyt részére Dániában és Hollandiában honos társaságok
         által fizetett osztalék adóztatása tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3       Az EK‑Szerződésnek a közösségi politikáknak szentelt harmadik része „A személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgása”
         címet viselő III. címének a „Tőke‑ és fizetési műveletek” című 4. fejezetében található EK 56. cikk (1) bekezdése kimondja:

      „E fejezet rendelkezéseinek keretei között tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra
         vonatkozó minden korlátozás.”

      4       Az EK 58. cikk (1) bekezdése értelmében:
      „Az 56. cikk rendelkezései nem érintik a tagállamoknak azt a jogát, hogy:
      a)      alkalmazzák adójoguk azon vonatkozó rendelkezéseit, amelyek a lakóhely vagy a tőkebefektetés helye alapján az adózók között
         különbséget tesznek;

      [...]”
      5       Az EK 58. cikk (3) bekezdése ekként rendelkezik:
      „Az (1) és (2) bekezdésben említett intézkedések és eljárások nem szolgálhatnak az 56. cikkben meghatározott szabad tőkemozgásra
         és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül.”

       Az 1995 és 1997 között hatályos német szabályozás
      6       Az 1993. szeptember 13‑i törvénnyel (BGBl. 1993 I, 1569. o.) módosított, a jövedelemadóról szóló 1990. szeptember 7‑i törvény
         (Einkommensteuergesetz; [BGBl. 1990 I,. 1898. o.] a továbbiakban: EStG) 1., 2. és 20. §‑a szerint a Németországban honos és
         így Németországban teljes körű adókötelezettség alá eső személy által kapott osztalék tőkejövedelemként e tagállamban adóköteles.

      7       Az 1993. szeptember 13‑i törvénnyel módosított társasági adóról szóló, 1991. március 11‑i törvény (Körperschaftsteuergesetz,
         BGBl. 1991 I, 638. o.) 27. §‑ának (1) bekezdése alapján a Németországban teljes körű társaságiadó‑kötelezettség alá eső tőketársaságok
         által fizetett osztalék ezen adó címén legfeljebb 30%‑os adókulcs szerint adóztatható. Ez az adózás előtti jövedelem 70%‑ának
         osztalékként való kifizetésével, illetve a kapott osztalék 30/70, vagyis 3/7 részére vonatkozó adójóváírás formájában történik.

      8       Az EStG 36. §‑a (2) bekezdésének 3. pontja értelmében ezen adójóváírás csak a Németországban teljes körű adókötelezettség
         alá eső tőketársaságok által fizetett osztalékra vonatkozik. Következésképpen a Németországban teljes körű adókötelezettség
         alá eső adóalanyok a német társaságoktól kapott osztalék után jogosultak a hivatkozott adójóváírásra, míg a külföldi társaságoktól
         kapott osztalék tekintetében nem.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      9       Az elhunyt, Németországban honos H. Meilicke Hollandiában és Dániában honos társaságok részvényeit birtokolta. Az 1995 és
         1997 közötti időszakban e részvények után összesen 39 631,32 DEM, vagyis 20 263,17 euró osztalékot kapott.

      10     2000. október 30‑i levelében az alapeljárás felperesei kérték a Finanzamttól az ezen osztalékok 3/7 részének megfelelő adójóváírásnak
         a H. Meilicke nevében megállapított jövedelemadóból történő levonását.

      11     A Finanzamt ezt a kérelmet elutasította azzal az indokkal, hogy csak a Németországban teljes körű adókötelezettség alá eső
         társaságra kivetett társasági adó számítható be a jövedelemadóba.

      12     Az alapeljárás felperesei e határozat ellen keresetet nyújtottak be a Finanzgericht Kölnhöz.
      13     E körülmények alapján a Finanzgericht Köln az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából az
         alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Összeegyeztethető‑e az EK 56. cikk (1) bekezdésével és az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontjával, illetve (3) bekezdésével
         az [EStG] 36. §‑a (2) bekezdésének 3. pontja, amely szerint csak a teljes körű adókötelezettség alá eső társaság vagy személyegyesülés
         által fizetett társasági adó számítható be az EStG 20. §‑a (1) bekezdésének 1. vagy 2. pontja alapján a jövedelmek 3/7 része
         erejéig a fizetendő jövedelemadó összegébe?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Az ügy érdeméről
      14     Amint az alapeljárás felperesei hangsúlyozták, a Finanzgericht Köln az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a C‑319/02. sz.
         Manninen‑ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7477. o.] meghozatala előtt terjesztette elő.

      15     Ezen ítélet 54. pontjában a Bíróság kimondta, hogy a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső, Svédországban letelepedett
         társaságtól osztalékot kapó részvényesnek biztosított adójóváírás kiszámításánál az utóbbi, más tagállamban letelepedett társaság
         által ténylegesen megfizetett adót kell figyelembe venni, amint az az adóalapra vonatkozó általános szabályokból és az utóbb
         említett tagállamban érvényes társasági adókulcsból adódik.

      16     A Bíróság elé terjesztett iratokból következik, hogy az érintett időszakban a társasági adó mértéke Dániában 34%, míg Hollandiában
         35% volt. A Bíróság elé terjesztett észrevételeikben az alapeljárás felperesei előadták, hogy a német adóhatósághoz benyújtott
         kérelmet úgy kell tekinteni, hogy az nem az EStG 20. §‑a (1) bekezdésének 1. vagy 2. pontja alapján a jövedelmek 3/7 része
         erejéig terjedő adójóváírás, hanem a Dániából származó jövedelmek tekintetében a jövedelem 34/66 részének, míg a Hollandiából
         származó jövedelem 35/65 részének erejéig terjedő adójóváírásra irányul.

      17     A német kormány – amellett, hogy arra hivatkozik, hogy a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet nem alkalmazható az
         alapeljárásban – pontosítja, hogy a hivatkozott szabályozás által a belföldi eredetű osztalékfizetésre előírt egységes adóztatási
         rendszer keretében az osztalékok német szabályozás által előírt 3/7 része nem minősül átalányadóztatásnak, hanem az osztalékfizetés
         esetén irányadó 30%‑os társaságiadó‑kulcshoz kapcsolódik. A külföldi eredetű osztalékfizetés esetében ezért nem lehet a kapott
         osztalék 3/7 része erejéig terjedő adójóváírást megadni, mivel az nem illeszkedik az osztalékfizető társaság honossága szerinti
         tagállam társasági adóra vonatkozó szabályozásának megfelelően felosztott nyereségre alkalmazandó adókulcshoz.

      18     E körülmények között úgy kell tekinteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével
         lényegében arra keres választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az EK 56. és az EK 58. cikket, hogy azokkal ellentétes az olyan
         adójogi szabályozás, amelynek értelmében a valamely tőketársaság általi osztalékfizetés esetén az adott tagállamban teljes
         körű adókötelezettség alá eső részvényes jogosult a felosztott nyereségre vonatkozó társaságiadó‑kulcs alapján kiszámított
         adójóváírásra, ha az osztalékfizető társaság ugyanazon tagállamban honos, azonban nem jogosult erre, ha a hivatkozott társaság
         valamely más tagállamban honos.

       Az ügy érdeméről
      19     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket
         a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (a C‑311/97. sz. Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április
         29‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2651. o.] 19. pontja és a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 19. pontja).

      20     Az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló adójogi szabályozás ugyanakkor az EK 56. cikk szerinti korlátozásának minősül.
      21     Fontos ugyanis megjegyezni, hogy az alapeljárás tárgyát képező német adójogi szabályozás által előírt adójóváírás célja – csakúgy,
         mint a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet tárgyát képező finn szabályozás által előírt adójóváírásé – a német
         társaságok által a részvényesek részére kifizetett nyereség kettős adóztatásának elkerülése azzal, hogy beszámítja az osztalékfizető
         társaság által kifizetett társasági adót a részvényes által a tőkejövedelem után fizetendő jövedelemadóba. E rendszerből következik,
         hogy végső soron az osztalék a részvényesnél csak annyiban adóztatható, amennyiben azt nem adóztatták a társaságnál a felosztott
         nyereség címén (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 20. pontját).

      22     Mivel az adójóváírás kizárólag a Németországban honos társaságok által fizetett osztalékra vonatkozik, a hivatkozott szabályozás
         kedvezőtlen az e tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső személyekre, akik más tagállamokban honos társaságok által
         fizetett osztalékban részesülnek. E személyeket tulajdonképpen úgy adóztatják, hogy nem jogosultak a fenti társaságok által
         a székhelyük szerinti tagállamban fizetett társasági adónak a tőkejövedelemre kivetett adóba történő beszámítására (lásd ebben
         az értelemben a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 20. pontját).

      23     Következésképpen az ügy tárgyát képező adójogi szabályozásnak az a hatása, hogy a Németországban teljes körű adókötelezettség
         alá eső személyeket visszatartja attól, hogy tőkéjüket más tagállamokban honos társaságokba fektessék be.

      24     Ez a szabályozás emellett a más tagállamokban honos társaságokra is korlátozó hatást gyakorol, mivel akadályozza őket abban,
         hogy Németországban tőkét gyűjtsenek. Amennyiben ugyanis a nem német eredetű tőkejövedelmek adójogi szempontból kedvezőtlenebb
         bánásmódban részesülnek a Németországban honos társaságok által kifizetett osztaléknál, a más tagállamokban honos társaságok
         részvényei a Németországban lakóhellyel rendelkező befektetők számára kevésbé vonzók, mint az utóbbi tagállamban honos társaságok
         részvényei (lásd a C‑35/98. sz. Verkooijen‑ügyben 2000. június 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4071. o.] 35. pontját, a
         fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 23. pontját, valamint a C‑446/04. sz. Test Claimants in the FII Group Litigation
         ügyben 2006. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11814. o.] 64. pontját).

      25     A C‑204/90. sz. Bachmann‑ügyben 1992. január 28‑án hozott (EBHT 1992., I‑249. o.) és a C‑300/90. sz., Bizottság kontra Belgium
         ügyben hozott ítéletre (EBHT 1992., I‑305. o.) hivatkozva a német kormány azzal érvel, hogy az ügy tárgyát képező szabályozást
         igazolja a nemzeti adórendszer koherenciája biztosításának szükségessége.

      26     E tekintetben emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján az ilyen igazoláson alapuló érv
         azonban csak akkor lehet sikeres, ha kimutatják az érintett adókedvezmény és az e kedvezmény valamely meghatározott adólevonás
         által történő kiegyenlítése közötti közvetlen összefüggést (lásd a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 42. pontját).

      27     Másrészt a nemzeti adórendszer koherenciája megőrzésének szükségességén alapuló érvet a szóban forgó adójogi szabályozás által
         elérni kívánt cél fényében is meg kell vizsgálni (a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 43. pontja).

      28     A német adójogi szabályozás így az adójóváírás és a kiegészítő adó közötti összefüggésen alapul – hiszen eszerint a Németországban
         teljes körű adókötelezettség alá eső részvényeseknek biztosított adójóváírást a társasági adó alapján számítják ki, amelyet
         az e tagállamban letelepedett társaságnak az általa kifizetett nyereség után kell fizetnie –, az ilyen szabályozás mégsem
         tűnik szükségesnek a német adórendszer koherenciájának megőrzéséhez (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Manninen‑ügyben
         hozott ítélet 45. pontját).

      29     A német adójogi szabályozás által elérni kívánt cél ugyanis a társaságok által osztalék formájában kiosztott nyereség kettős
         adóztatásának elkerülése. E célra figyelemmel az adórendszer koherenciája akkor is biztosított marad, ha a részvényesnek biztosított
         adókedvezmény és a befizetendő társasági adó közötti összefüggést fenntartják. Ezért az alapeljáráshoz hasonló esetben nem
         kérdőjelezné meg a német adórendszer koherenciáját az adójóváírás biztosítása a Németországban teljes körű adókötelezettség
         alá eső, más tagállamban letelepedett társaság részvényeivel rendelkező részvényesnek, amely adójóváírást a társaság által
         ez utóbbi tagállamban megfizetendő társasági adó függvényében számítanak ki, és a tőke szabad mozgását kevésbé korlátozná,
         mint a német adójogi szabályozás által előírt intézkedés (lásd analógia útján a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet
         46. pontját).

      30     Igaz, hogy az adójóváírás biztosítása a más tagállamban fizetendő társasági adó után azt eredményezné, hogy a Németországi
         Szövetségi Köztársaság adóbevételei a más tagállamokban letelepedett társaságok által kifizetett osztalék vonatkozásában csökkennének.
         Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azonban az adóbevételek csökkenése nem tekinthető olyan nyomós közérdeknek, amely
         indokolhatna az alapvető szabadságok egyikével elvileg ellentétes intézkedést (a fent hivatkozott Verkooijen‑ügyben hozott
         ítélet 59. pontja és a Manninen‑ügyben hozott ítélet 49. pontja).

      31     A fenti körülményekre tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy úgy kell
         értelmezni az EK 56. és az EK 58. cikket, hogy azokkal ellentétes az olyan adójogi szabályozás, amelynek értelmében a valamely
         tőketársaság általi osztalékfizetés esetén az adott tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényes jogosult a
         felosztott nyereségre vonatkozó társaságiadó‑kulcs alapján kiszámított adójóváírásra, ha az osztalékfizető társaság ugyanazon
         tagállamban honos, azonban nem jogosult erre, ha a hivatkozott társaság valamely más tagállamban honos.

       A jelen ítélet időbeli hatályáról
      32     A német kormány észrevételeiben hivatkozott a Bíróság azon lehetőségére, hogy amennyiben úgy véli, hogy nem egyeztethető össze
         az alapeljárásban érintetthez hasonló nemzeti rendelkezés az EK 56. és az EK 58. cikkel, korlátozza a jelen ítélet időbeli
         hatályát.

      33     Kérelme alátámasztására a hivatkozott kormány egyrészt felhívta a Bíróság figyelmét arra, hogy a fenti megállapítást kimondó
         ítélet végzetes pénzügyi következményekkel járna. Másrészt előadta, hogy a fent hivatkozott Verkooijen‑ügyben hozott ítélet
         meghozatala előtt a Németországi Szövetségi Köztársaság úgy vélhette, hogy a vitatott rendelkezés összeegyeztethető a közösségi
         joggal.

      34     Ebben a tekintetben fel kell idézni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon értelmezés, amelyet a Bíróság valamely
         közösségi jogszabály kapcsán fejt ki az EK 234. cikkben rá ruházott hatáskör gyakorlása során, megmagyarázza és pontosítja
         e szabály hatályát és jelentőségét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg
         értelmezni és alkalmazni kellett volna. Ebből következik, hogy az így értelmezett szabályt a bíróság alkalmazhatja és alkalmaznia
         kell az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokkal kapcsolatban, ha egyebekben
         adottak a feltételek az említett szabály alkalmazásával kapcsolatos pernek a hatáskörrel rendelkező bíróság előtti megindításához
         (lásd különösen a C‑347/00. sz. Barreira Pérez ügyben 2002 október 3‑án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑8191. o.] 44. pontját,
         továbbá a C‑453/02. és C‑462/02. sz., Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben 2005. február 17‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑1131. o.] 41. pontját).

      35     A Bíróság a közösségi jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján csak kivételesen korlátozhatja
         valamennyi érdekelt lehetőségét, hogy hivatkozzanak a Bíróság által értelmezett rendelkezésre a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok
         megkérdőjelezése céljából (lásd különösen a C‑104/98. sz., Buchner és társai ügyben 2000. május 23‑án hozott ítélet [EBHT 2000.,
         I‑3625. o.] 39. pontját és a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben hozott ítélet 42. pontját).

      36     Emellett a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján az ilyen korlátozásra kizárólag ugyanazon ítéletben kerülhet sor,
         amely a kért értelmezésről szól (a 309/85. sz. Barra‑ügyben 1988. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1988., 355. o.] 13. pontja
         és a 24/86. sz. Blaizot‑ügyben 1988. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1988., 379. o.] 28. pontja, a C‑163/90. sz., Legros
         és társai ügyben 1992. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4625. o.] 30. pontja, a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995.
         december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 142. pontja, valamint a C‑437/97. sz., EKW és Wein & Co. ügyben 2000.
         március 9‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1157. o.] 57. pontja).

      37     Szükségszerű ugyanis, hogy a közösségi jogi rendelkezés Bíróság általi értelmezésének időbeli hatálya egyedi pillanatban kerüljön
         meghatározásra. E tekintetben az az elv, hogy az időbeli hatály korlátozására kizárólag ugyanazon ítéletben kerülhet sor,
         amely a kért értelmezésről szól, biztosítja a tagállamok és más jogalanyok közötti egyenlő bánásmódot e joggal szemben, és
         ugyanakkor teljesíti a jogbiztonság elvéből eredő követelményeket.

      38     A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben kért értelmezés arra vonatkozik, hogy valamely tagállamnak milyen adójogi
         bánásmódban kell részesítenie a más tagállamban honos társaság által fizetett osztalékot a gazdasági kettős adóztatás elkerülését
         vagy enyhítését célzó nemzeti szabályozás keretében. E tekintetben a fent hivatkozott Verkooijen‑ügyben hozott ítéletből következik,
         hogy a közösségi szabályozással ellentétes valamely tagállam jogszabályi rendelkezése, amely a természetes személy részvényeseknek
         fizetett osztalék jövedelemadójára vonatkozó mentesség feltételéül szabja azt, hogy a hivatkozott osztalékot a hivatkozott
         tagállamban székhellyel rendelkező társaság fizesse (62. pont).

      39     Meg kell ugyanakkor állapítani, hogy a Bíróság nem korlátozta a fent hivatkozott ítélet időbeli hatályát.
      40     Emellett a fent hivatkozott Verkooijen‑ügyben hozott ítéletben – amelyben a tőke szabad mozgásából eredő követelmények pontosításra
         kerültek – meghatározott elveket a nem honos társaságok által honos személyek részére fizetett osztalék kérdése tekintetében
         megerősítette a C‑315/02. sz. Lenz‑ügyben 2004. július 15‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7063. o.]), valamint a fent hivatkozott
         Manninen‑ügyben hozott ítélet (lásd továbbá a fent hivatkozott Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben hozott ítélet
         215. pontját).

      41     Következésképpen nem szükséges korlátozni a jelen ítélet időbeli hatályát.
       A költségekről
      42     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      Úgy kell értelmezni az EK 56. és az EK 58. cikket, hogy azokkal ellentétes az olyan adójogi szabályozás, amelynek értelmében
            a valamely tőketársaság általi osztalékfizetés esetén az adott tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényes
            jogosult a felosztott nyereségre vonatkozó társaságiadó‑kulcs alapján kiszámított adójóváírásra, ha az osztalékfizető társaság
            ugyanazon tagállamban honos, azonban nem jogosult erre, ha a hivatkozott társaság valamely más tagállamban honos.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (második tanács) 2006. február 23-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Spanyol Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - A Közösségek saját forrásai - Közösségi Vámkódex - A behozatali, illetve kiviteli vám beszedésére irányuló eljárás - E vámoknak megfelelő saját források késedelmes folyósítása és a késedelmi kamat megfizetésének elmulasztása. # C-546/03. sz. ügy

text:
      A Bíróság (második tanács) 2006. február 23‑i ítélete - Bizottság kontra Spanyolország
      C‑546/03. sz. ügy
      „Tagállami kötelezettségszegés – A Közösségek saját forrásai – Közösségi Vámkódex – Behozatali vagy kiviteli vámok beszedésére irányuló eljárás – Az e vámokat illető saját források késedelmes kifizetése és a késedelmi kamatok megfizetésének hiánya”
      Az Európai Közösségek saját forrásai ‑ A tagállamok általi megállapítás és rendelkezésre bocsátás (1552/89 tanácsi rendelet,
         11. cikk; 1854/89 tanácsi rendelet, 5. cikk; 1150/2000 tanácsi rendelet; 11. cikk és 2913/92 tanácsi rendelet, 220. cikk,
         (1) bekezdés) (vö. 28., 32., 35. pont és a rendelkező rész)

      Tárgy:

               Tagállami kötelezettségszegés ‑ A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet
                  (HL L 302, 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.) 220. cikke és a vámtartozásból származó behozatali
                  vagy kiviteli vámok összegének könyvelésbe vételéről és a megfizetésének feltételeiről szóló, 1989. június 14‑i 1854/89/EGK
                  tanácsi rendelet (HL L 186., 1. o.) 5. cikke ‑ Az Európai Közösségek saját forrásai egy részének késedelmes megfizetése a
                  vámok utólagos beszedése esetében – A Bizottság számláján való késedelmes jóváírás miatt felmerült késedelmi kamatok megfizetésének
                  megtagadása.

            Rendelkező rész:

                  1)

                  a)	A Spanyol Királyság – mivel nem tartotta be a vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli vámok összegének könyvelésbe
                     vételéről és a megfizetésének feltételeiről szóló, 1989. június 14‑i 1854/89/EGK tanácsi rendelet 5. cikkében, valamint 1994.
                     január 1‑jétől a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302, 1. o.)
                     220. cikke (1) bekezdésében rögzített, a vámtartozásból származó vám összegének utólagos könyvelésbe vételére vonatkozó határidőt,
                     ami a saját források késedelmes rendelkezésre bocsátását eredményezte, és

            b)     mivel nem fizette meg az Európai Közösségek Bizottsága részére az e késedelemre eső, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről
         szóló, 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet
         11. cikke szerinti, valamint 2000. május 31‑től a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat
         végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet 11. cikke szerinti kamatokat – nem teljesítette
         az e rendelkezések összességéből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  A Bíróság a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.

                  3)

                  A Dán Királyság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság maguk viselik saját költségeiket.