title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2007. október 12-i ítélete. # Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse GmbH kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Kartellek - Szerves peroxidok - Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat végleges, közzétett változata bizonyos részeinek mellőzése iránti kérelmet elutasító határozat - A felperesre vonatkozó információk nyilvánosságra hozatala nem neki címzett határozat közzététele útján - A 17. rendelet 21. cikke - Szolgálati titok - EK 287. cikk - Az ártatlanság vélelme - Megsemmisítés. # T-474/04. sz. ügy

text:
      T‑474/04. sz. ügy
      Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse GmbH
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Verseny – Kartellek – Szerves peroxidok – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat végleges, közzétett változata bizonyos részeinek mellőzése iránti kérelmet
         elutasító határozat – A felperesre vonatkozó információk nyilvánosságra hozatala nem neki címzett határozat közzététele útján – A 17. rendelet 21. cikke – Szolgálati titok – EK 287. cikk – Az ártatlanság vélelme – Megsemmisítés”

      Az ítélet összefoglalása
      1.      Megsemmisítés iránti kereset – Az eljáráshoz fűződő érdek – A meghallgatási tisztviselő azon határozatát vitató vállalkozás,
            amellyel az elutasította utóbbinak az EK 81. cikk más vállalkozások által elkövetett megsértését megállapító és szankcionáló
            bizottsági határozat közzétételre szánt változatában a vállalkozásra vonatkozóan szereplő információk bizalmas kezelése iránti
            kérelmét
      (EK 81. cikk, EK 230. cikk, negyedik bekezdés és EK 233. cikk)
      2.      Verseny – Közigazgatási eljárás – A szolgálati titok körébe tartozó információk meghatározása – Szempontok
      (EK 81., EK 286. és EK 287. cikk; 1049/2001 parlamenti és tanácsi rendelet és 45/2001 parlamenti és tanácsi rendelet, 4. cikk;
            17. tanácsi rendelet, 21. cikk, (2) bekezdés; 2842/98 bizottsági rendelet, 13. cikk, (1) bekezdés; 2001/462 bizottsági határozat,
            9. cikk; 2005/C 325/07 bizottsági közlemény)
      3.      Verseny – Közigazgatási eljárás – Szolgálati titoktartás – A vállalkozás ahhoz fűződő érdeke, hogy ne hozzanak nyilvánosságra
            a magatartására vonatkozó bizonyos információkat
      (EK 81. és EK 82. cikk; 17. tanácsi rendelet, 21. cikk, (2) bekezdés és 2988/74 tanácsi rendelet, 1. cikk)
      4.      Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – Ártatlanság vélelme
      (Az Európai Unió alapjogi chartája, 48. cikk; 17. tanácsi rendelet, 21. cikk, (2) bekezdés)
      5.      Verseny – Közigazgatási eljárás – Szolgálati titoktartás – Tárgyi hatály
      (EK 287. cikk; 17.  tanácsi rendelet, 21. cikk, (2) bekezdés)
      1.      Az eljáráshoz fűződő érdek feltételezi, hogy a megtámadott jogi aktus megsemmisítése önmagában joghatások kiváltására alkalmas
         legyen, hogy a kereset ezáltal a benyújtója tekintetében előnyösebb helyzetet eredményezzen, és hogy utóbbi az említett aktus
         megsemmisítéséhez fűződően létrejött és fennálló érdeket igazolja.

      Ilyen érdek áll fenn azon vállalkozás esetében, aki azon meghallgatási tisztviselő határozatának megsemmisítését kéri, aki
         a közösségi versenyszabályok alkalmazására vonatkozó eljárás során megtagadta, hogy helyt adjon az említett szabályok megsértését
         megállapító és szankcionáló határozat közzétételre szánt változatából – amelynek ez a vállalkozás nem címzettje – azon bekezdések
         törlése iránti kérelmének, amelyek a határozat indokolásában megemlítik az elévüléssel érintett időszak során elkövetett jogsértésben
         való részvételét.

      Ugyanis ha a határozatot meg kell semmisíteni az említett vállalkozás ahhoz fűződő jogos érdeke miatt, hogy ne kerüljenek
         nyilvánosságra az üzleti titkai, a Bizottságnak az EK 233. cikk alapján le kell vonnia az érintett határozat közzétételére
         vonatkozó következményeket.

      Azon egyedüli körülmény, hogy a vitatott utalások közzététele már megtörtént, és hogy bizonyos harmadik személyek már tudomást
         szerezhettek arról, nem szünteti meg ezen érdeket, mivel ezen utalások folyamatos terjesztése folyamatosan sérti a felperes
         vállalkozás érdekeit, többek között a jó hírnevét, ami a létrejött és fennálló érdek alkotóeleme.

      (vö. 38–40. pont)
      2.      Bár sem az EK 287. cikk, sem a 17. rendelet nem állapítja meg kifejezetten, hogy az üzleti titkokon kívül milyen információk
         tartoznak a szolgálati titok körébe, az EK 287. cikk nyitott megfogalmazásából, az [EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] alapján
         kezdeményezett eljárásokban a felek meghallgatásáról szóló, 2842/98 rendelet 13. cikkének (1) bekezdéséből, és az ítélkezési
         gyakorlatból az következik, hogy a „szolgálati titok körébe tartozó információk” fogalom magában foglal az üzleti titkokon
         kívüli egyéb bizalmas információkat is. A „szolgálati titok körébe tartozó információk” fogalom e tág értelméből következik,
         hogy a 17. rendelet 21. cikkét és az egyes versenyjogi eljárásokban a meghallgatási tisztviselők megbízásáról szóló 2001/462
         határozat 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a 2842/98 rendelet 13. cikkének (1) bekezdéséhez hasonlóan mind az üzleti titkokra,
         mind egyéb bizalmas információkra vonatkoznak. Továbbá az információk ‑ amelyek közül a szolgálati titok az EK 287. cikk alapján
         védelmet igényel ‑ bizalmas jellege az elsődleges vagy másodlagos közösségi jog egyéb rendelkezéseiből is eredhet, mint amilyen
         az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló 1049/2001 rendelet 4. cikke
         vagy az EK 286. cikk és a személyes adatok közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása tekintetében az egyének
         védelméről, valamint az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló 45/200 rendelet.

      Ami általában véve az üzleti titkok vagy a szolgálati titok körébe tartozó egyéb információk jellegét illeti, mindenekelőtt
         elengedhetetlen, hogy ezen üzleti titkokat, illetve bizalmas információkat csak a személyek szűk köre ismerje. Továbbá olyan
         információnak kell lenniük, amelyek nyilvánosságra hozatala alkalmas arra, hogy súlyos kárt okozzon vagy az információt nyújtónak,
         vagy valamely harmadik személynek. Végül az is szükséges, hogy azok az érdekek, amelyek az információ nyilvánosságra hozatala
         révén sérülhetnek, védelemre szoruljanak. Így tehát valamely információ bizalmas jellegének megítélése a nyilvánosságra hozatallal
         szembenálló jogos érdekeknek a közérdekkel való egyensúlyba hozását igényli, amely közérdek megköveteli, hogy a közösségi
         intézmények a tevékenységeiket a lehető legnyilvánosabban folytassák.

      Ebből következik egyrészt, hogy amikor a meghallgatási tisztviselő a 2001/462 határozat 9. cikkének harmadik bekezdése alapján
         hoz határozatot, nem szorítkozhat pusztán annak a vizsgálatára, hogy vajon a 17. rendelet alapján hozott határozat közzétételre
         szánt változata tartalmaz‑e üzleti titkot vagy hasonló védelem alá tartozó más információt, hanem azt is meg kell vizsgálnia,
         hogy e változat tartalmaz‑e más olyan információt, amelyet nem lehet nyilvánosságra hozni, vagy azért, mert a közösségi jogszabályok
         alapján sajátos védelemben részesül, vagy azért, mert jellegénél fogva olyan információk körébe tartozik, amelyek a szolgálati
         titoktartási kötelezettség alá esnek. Másrészt a jogszerűség vizsgálata során az Elsőfokú Bíróságnak arra kell figyelnie,
         hogy a meghallgatási tisztviselő betartsa a megbízása így meghatározott kereteit, és ezért ellenőriznie kell, hogy utóbbi
         helyesen alkalmazta‑e a szolgálati titok védelmét a jelen esetben. Ellenben az Elsőfokú Bíróság nem kifogásolhatja, hogy a
         meghallgatási tisztviselő nem javította ki a Bizottság által a közzététel tárgyát képező határozat meghozatalakor elkövetett
         esetleges szabálytalanságokat, tekintettel arra, hogy az ilyen szabálytalanságok vizsgálata nem tartozik a hatáskörébe. Így
         az Elsőfokú Bíróság nem vonhatja kétségbe a közzétételre szánt határozatnak sem a formai jogszerűségét, sem a megalapozottságát,
         még ha utóbbi súlyos hibákat tartalmaz is.

      (vö. 63–66. pont)
      3.      Amennyiben a Bizottság a versenyjog megsértése miatt bírságot szabott ki valamely vállalkozásra, e vállalkozás ahhoz fűződő
         érdeke, hogy a terhére rótt jogsértő magatartás részleteit ne hozzák nyilvánosságra, nem szorul sajátos védelemre, tekintettel
         az ahhoz fűződő közérdekre, hogy a nyilvánosság a lehető legrészletesebben megismerje a Bizottság valamennyi intézkedésének
         az indokait, tekintettel a gazdasági szereplők ahhoz fűződő érdekére, hogy megtudják, melyek a joghátránnyal sújtható magatartások,
         és tekintettel a jogsértést elszenvedett személyek azon érdekére, hogy tudomást szerezzenek a részletekről annak érdekében,
         hogy adott esetben érvényesíthessék jogaikat a szankcionált vállalkozásokkal szemben, valamint figyelemmel e vállalkozás azon
         lehetőségére, hogy e határozat bírósági felülvizsgálatát kezdeményezheti. E kijelentés mutatis mutandis vonatkozik valamely vállalkozás által elkövetett olyan, időközben elévült jogsértést megállapító határozatokra, amely határozat
         meghozatalára a Bizottság implicit módon jogosult a 17. rendelet által létrehozott rendszer alapján, ha igazolja az ehhez
         fűződő jogos érdekét. Ez azonban csak akkor érvényes, ha a megállapított jogsértés legalábbis a határozat rendelkező részében
         szerepel, és ha a határozatot az érintett vállalkozáshoz címezték, hogy azt bírósági úton vitathassa.

      (vö. 72–73. pont)
      4.      A Bizottságnak a 17. rendelet alapján a határozatok elfogadására és közzétételére vonatkozó jogkörének, valamint a szolgálati
         titok védelmének terjedelmét a közösségi jogrend részét képező általános elvek és alapvető jogok, és különösen az Európai
         Unió Alapjogi Chartájának 48. cikkében megerősített ártatlanság vélelme elvének fényében kell értelmezni, amely a vállalkozásokra
         irányadó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos és esetleg bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásával végződő eljárásokban
         is alkalmazandó.

      Az ártatlanság vélelme továbbá azt jelenti, hogy minden gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak kell vélelmezni, amíg bűnösségét
         a törvénynek megfelelően meg nem állapították. Ellentétes vele tehát egy eljárást befejező határozatban tett bármilyen olyan
         formális megállapítás vagy bármilyen olyan utalás, amely egy adott jogsértéssel gyanúsított személy felelősségére vonatkozik,
         ha ez a személy nem élhetett a szokásos módon lefolytatott és az ellenérvek megalapozottságáról hozott határozathoz vezető
         eljárás keretében a védelemhez való jog gyakorlása érdekében általában biztosított összes garanciával. Egyebekben egy jogsértéssel
         gyanúsított személy felelőssége csak akkor tekinthető jogerősen megállapítottnak, ha az e jogsértést megállapító határozat
         jogerőre emelkedett, ami arra utal, hogy az érintett személy az említett határozattal szemben az EK 230. cikk ötödik bekezdésében
         előírt határidőn belül nem nyújtott be keresetet, vagy egy ilyen kereset következtében a peres eljárás végleges, különösen
         az említett határozat jogszerűségét megerősítő bírósági határozattal lezárult.

      Következésképpen nem tekinthetők törvénynek megfelelően bizonyítottnak az olyan megállapítások, amelyeket az eljárás alá vont
         személynek nem volt lehetősége közösségi bíróságok előtt vitatni, pedig vitatja a megalapozottságukat. Ugyanis az ilyen megállapítások
         bármilyen bírósági felülvizsgálat alóli kivonása, és ezért ezek jogellenessége esetén a közösségi bíróság általi esetleges
         korrekció alóli kivonás ténye nyilvánvalóan ellentétes az ártatlanság vélelmének elvével. Minden egyéb értelmezés a közigazgatási
         és bírósági jogkörök közötti feladatmegosztási rendszer és intézményi egyensúly sérelméhez vezetne, mivel vitatás esetén a
         bíróságnak csak arról kellene véglegesen döntenie, hogy volt‑e elegendő bizonyíték, amely lehetővé tette a Bizottság számára,
         hogy valamely vállalkozás a versenyszabályok megsértésének elkövetéséért való felelősségére következtessen.

      (vö. 75–77. pont)
      5.      Amennyiben a Bizottságnak a valamely vállalkozás által elkövetett jogsértésre vonatkozó megállapításai sérthetik az ártatlanság
         vélelme elvének alkalmazását – amely elv többek között annak szükségességéből következik, hogy az érintett személy jó hírnevét
         és méltóságát mindaddig tiszteletben tartsák, ameddig nem ítélték el jogerősen –, ezeket főszabály szerint a nyilvánosság
         tekintetében bizalmasnak és következésképpen jellegüknél fogva a szolgálati titok körébe tartozónak kell tekinteni.

      (vö. 78. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2007. október 12.*(1)

      „Verseny – Kartellek – Szerves peroxidok – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat végleges, közzétett változata bizonyos részeinek mellőzése iránti kérelmet
         elutasító határozat – A felperesre vonatkozó információk nyilvánosságra hozatala nem neki címzett határozat közzététele útján – A 17. rendelet 21. cikke – Szolgálati titok – EK 287. cikk – Az ártatlanság vélelme – Megsemmisítés”

      A T‑474/04. sz. ügyben,
      a Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse GmbH (székhelye: Bocholt [Németország], képviselik: M. Klusmann és F. Wiemer ügyvédek)

      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: A. Bouquet, meghatalmazotti minőségben, segítője : A. Böhlke ügyvéd)

      alperes ellen
      benyújtott, a 2004. október 1‑jei (2004) D/204343 bizottsági határozat annyiban történő megsemmisítése iránti kérelme tárgyában,
         amennyiben ez a felperes arra vonatkozó kérelmét elutasítja, hogy minden, a felperesre vonatkozó utalást távolítsanak el az
         [EK] 81. cikk és az EGT-megállapodás 53. cikke szerinti eljárásról szóló, 2003. december 10‑i 2005/349/EK bizottsági határozat
         (COMP/E-2/37.857. sz. eset – Szerves peroxidok (HL 2005. L 110., 44. o.) végleges, közzétett változatából,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA
      (harmadik tanács),
      tagjai: M. Jaeger elnök, J. Azizi és E. Cremona bírák,
      hivatalvezető: K. Andová tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. június 8‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Jogi háttér
      1        Az EK 287. cikk szerint „[a] Közösség intézményeinek tagjai, […] valamint a Közösség tisztviselői és egyéb alkalmazottai […]
         [n]em fedhetik fel a szolgálati titoktartási kötelezettség alá eső információkat, így különösen a vállalkozásokra, az ezek
         üzleti kapcsolataira vagy költségösszetevőire vonatkozó információkat”.

      2        Az [EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendeletnek (HL 1962. 13., 204. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) a jelen esetre alkalmazandó, „Szakmai titoktartás” című 20. cikke pontosítja
         a (2) bekezdésben, hogy „[a] 19. és 21. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül a Bizottság […] tisztviselői és más alkalmazottai
         nem hozzák nyilvánosságra az e rendelet alkalmazása során megszerzett azon információkat, amely szakmai titoktartási kötelezettség
         alá tartoznak”.

      3        A 17. rendelet „Határozatok közzététele” című 21. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A Bizottság közzéteszi a 2., 3., 6., 7. és 8. cikk alapján hozott határozatokat.
      (2)      A közzététel tartalmazza a felek nevét és a határozat fő tartalmát; tekintettel van a vállalkozások üzleti titkainak védelméhez
         fűződő jogos érdekére.”

      4        Az [EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] alapján kezdeményezett eljárásokban a felek meghallgatásáról szóló, 1998. december 22‑i
         2842/98/EK bizottsági rendelet (HL L 354., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 4. kötet 204. o.) jelen esetre alkalmazandó
         13. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Az adatokat, beleértve a dokumentumokat, nem kell közölni vagy hozzáférhetővé tenni, amennyiben azok bármelyik fél ‑ beleértve
         azon feleket, akikkel szemben a Bizottság kifogással élt, a kérelmezőket és panaszosokat, valamint más harmadik feleket ‑
         üzleti titkait vagy más bizalmas adatokat tartalmaznak […]. A Bizottság intézkedik az iratokhoz való hozzáférés engedélyezéséről,
         az üzleti titkok, a Bizottság belső dokumentumai és más bizalmas információk védelmének megfelelő figyelembevétele mellett.”

      5        Az egyes versenyjogi eljárásokban a meghallgatási tisztviselők megbízásáról szóló, 2001. május 23‑i 2001/462/EK, ESZAK bizottsági
         határozat (HL L 162., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet 151. o.) 9. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Amennyiben egy vállalkozás vonatkozásában esetleg üzleti titoknak minősülő információ nyilvánosságra hozatalának szándéka
         merül fel, erről a szándékról és annak okairól írásban tájékoztatják az érintett vállalkozást. Meghatároznak egy határidőt,
         ameddig az érintett vállalkozás írásbeli észrevételeit előterjesztheti.

      Amennyiben az érintett vállalkozás kifogást emel az információk nyilvánosságra hozatalával kapcsolatban, de megállapítást
         nyer, hogy az információ nem védett, és ennélfogva nyilvánosságra hozható, erről a megállapításról indokolt határozatban értesíteni
         kell az érintett vállalkozást. A határozat meghatározza azt az időpontot, amelyet követően az információt nyilvánosságra hozzák.
         Az értesítés és a nyilvánosságra hozatal között legalább egy hétnek kell eltelnie.

      Az első és második bekezdés értelemszerűen vonatkozik az információnak az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való közzétételére is.”

      6        Az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai
         alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról szóló, 1974. november 26‑i 2988/74/EGK tanácsi rendelet (HL L 319., 1. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 61. o.) 1. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján a Bizottságnak a Közösség
         versenyre vonatkozó szabályainak megsértése miatti bírságok vagy szankciók kiszabását érintő jogkörére a vállalkozások vagy
         a vállalkozások társulásainak kérelmeire vagy bejelentéseire, a tájékoztatás kérésére vagy a vizsgálatok végzésére vonatkozó
         rendelkezések megsértésén kívüli jogsértésekre ötéves elévülési időszak érvényes.

       A tényállás, az eljárás és a felek kérelmei
      7        2002‑ben a Bizottság a 17. sz. rendelet alapján vizsgálatot indított a szerves peroxidok európai előállítóival szemben ‑ értve
         ezalatt az AKZO‑csoportot, az Atofina SA‑t, amely az Atochem jogutódja (a továbbiakban: Atochem/Atofina) és a Laporte plc,
         jelenleg Degussa UK Holdings Ltd által irányított társaságot, a Peroxid Chemie GmbH & Co. KG‑t, a Peróxidos Orgánicos SA‑t,
         az FMC Foret SA‑t, az AC Treuhand AG‑t és a felperest ‑ az EK 81. cikk értelmében kartellekben, egy főkartellben és több regionális
         kartellben való részvétel miatt a szerves peroxidok bizonyos piacain.

      8        2003. március 27‑én a Bizottság hivatalos eljárást indított és kifogásközlést fogadott el, amelyet később kézbesítettek többek
         között a felperesnek. 2003. június 13‑i észrevételeiben a felperes lényegében a főkartellben való részvétel terjedelmét és
         időtartamát vitatta, és pontosította, hogy csak szórványos kapcsolatai voltak a Peroxid Chemie‑vel és az Atochem/Atofinával
         1994 és 1996 között. Kijelentette azonban, hogy nem állt kapcsolatban a szóban forgó többi vállalkozással. Ezért mindenképpen
         szükséges a felperes esetleges jogsértésének vizsgálata.

      9        2003. december 10‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a felperest az eljárást az ő vonatkozásában befejező határozatáról.

      10      Továbbá az [EK] 81. cikk és az EGT-megállapodás 53. cikke szerinti eljárásról szóló, 2003. december 10‑i 2005/349/EK bizottsági
         határozatban (COMP/E-2/37.857. sz. eset – Szerves peroxidok) (HL 2005. L 110., 44. o.; a továbbiakban: a peroxid-határozat)
         a Bizottság bírságot szabott ki az Atochem/Atofina‑ra, a Peroxid Chemie‑re, a AC Treuhandra, a Peróxidos Orgánicosra és a
         Degussa UK‑re az EK 81. cikk megsértése miatt. E határozat címzettjei a fenti társaságok voltak, a felperes azonban nem.

      11      A peroxid-határozat a rendelkező részében nem tartalmaz utalást a felperesnek a vitatott jogsértésben való részvételére. E
         határozat azonban a felperesre vonatkozóan mindenekelőtt, nevezetesen a (78) preambulumbekezdésben a következőt állapítja
         meg:

      „A Bizottság, miután lehetőséget adott az érintett vállalkozásoknak, hogy előterjesszék a kifogásokra vonatkozó észrevételeiket,
         úgy döntött, befejezi az eljárást a [felperes] és az [FMC Foret] tekintetében. Ami a [felperest] illeti, a Bizottság megállapítja,
         hogy nem bizonyítható e vállalkozásnak az 1997. január 31., az elévülés szempontjából releváns időpont utáni egyedüli és folyamatos
         jogsértésben való részvétele. […]”

      12      Továbbá többek között a peroxid-határozat (156)‑(177) preambulumbekezdése a felperes különösen az AKZO‑csoport, az Atochem/Atofina
         és a Peroxid Chemie közötti főkartellban való részvételének részletes leírását tartalmazza, amely az 1971‑től 1999‑ig terjedő
         időszakban tartott. Lényegében a Bizottság azt állapítja, meg, hogy a felperes nem vett részt közvetlenül és formálisan a
         főkartellben, hanem egyedül az 1993‑tól 1996‑ig terjedő időszakban, az Atochem/Atofinával és a Peroxid Chemie‑vel való versenyellenes
         célú találkozókon és kapcsolatokon keresztül, valamint érzékeny üzleti adatok utóbbiakkal való cseréjén keresztül.

      13      Végül a peroxid-határozat (319) preambulumbekezdése megállapítja:

      „[A felperes] volt a kifogásközlés címzettje. A jelen határozatot azonban nem a [felpereshez] intézték (lásd a (78) preambulumbekezdést),
         mivel a [felperes] 1997. január 31‑e utáni részvétele nem volt bizonyítható.”

      14      A Bizottság a 2004. február 19‑én kézbesített 2004. február 18‑i levelével küldte meg a felperesnek a peroxid-határozat egy
         példányát, valamint e határozat összefoglalóját. E levélben a Bizottság arról tájékoztatta a felperest, hogy közzé kívánja
         tenni a peroxid-határozat nem bizalmas változatát, valamint annak összefoglalását a 17. rendelet 21. cikke alapján, és felhívta,
         hogy jelölje meg azon esetleges részeket, amelyekről úgy gondolja, hogy üzleti titkokat vagy más bizalmas információkat tartalmaznak.

      15      2004. március 4‑i levelében a felperes kérte, hogy a Bizottság a peroxid-határozat közlésre szánt változatából minden, a felperesre
         és az állítólagos jogsértő magatartására vonatkozó, többek között a (15), (81), (106) preambulumbekezdésben (4. táblázat)
         és a (120)‑(123), (156)‑(177), (184), (185), (188), (189), (202) és (270) preambulumbekezdésben szereplő utalást távolítson
         el, azon okból, hogy a felperes nem volt az említett határozat címzettje, és hogy az ő tekintetében indított eljárást befejezték
         (a peroxid-határozat (78) preambulumbekezdése). Ugyanis a peroxid-határozat néhány, a felperesnek a megállapított jogsértésben
         való szerepére vonatkozó szöveghelye, többek között a felperes által a közigazgatási eljárás során vitatott (169) és (176) preambulumbekezdés,
         nem helytálló. Mindenesetre, a (45) preambulumbekezdésben (a felperes piaci részesedése), a (106) preambulumbekezdésben (4. táblázat),
         a (168) és (175) preambulumbekezdésben (S. úr neve), valamint a (173)‑(177) és (510) preambulumbekezdésben [a felperes részletes
         értékelése harmadik személlyel folytatott befolyásszerzési tárgyalások keretében] szereplő üzleti titkokat el kellene távolítani.

      16      2004. április 6‑i levelében a Bizottság arról tájékoztatta a felperest, hogy a peroxid-határozat közzétételre szánt ideiglenes
         változatában letakart minden utóbbira vonatkozó utalást, csatolva a megfelelő nem bizalmas változatot. A Bizottság azonban
         fenntartotta álláspontját a felperes azon kérelmét illetően, amely a peroxid-határozat közzétételre szánt végleges változatának
         bizalmas kezelésére vonatkozott.

      17      2004. április 13‑i levelében a felperes kérte, hogy a peroxid-határozat (15) preambulumbekezdéséből és 4. táblázatából is
         távolítsák el a nevét, és e módosítások fenntartásával elfogadta az említett határozat ideiglenes közzétételét.

      18      2004. június 22‑i levelében a Bizottság közölte a felperessel a peroxid-határozat nem bizalmas, ideiglenes, a felperesre semmilyen
         utalást nem tartalmazó változatát, ahogyan a Bizottság internetes honlapján való lehető leghamarabbi közzétételre szánták.

      19      2004. június 28‑án a Bizottság tájékoztatta a felperest azon szándékáról, hogy elutasítja utóbbinak a peroxid-határozat közzétételre
         szánt végleges változatában való említésére vonatkozó bizalmas kezelés iránti kérelmét. Ugyanis ebben a határozatban a Bizottság
         az EK 81. cikk felperes általi megsértésére következtetett, elévülési ok miatt mégsem volt lehetséges rá büntetést kiszabni.
         A Bizottság azonban elfogadta, hogy letakarja a peroxid-határozat végleges, nem bizalmas változatában a felperes ügyvezetőjének,
         S. úrnak a nevét, valamint a felperes harmadik személlyel folytatott befolyásszerzési tárgyalások keretében való részletes
         értékelésére tett utalásokat, és a felperes piaci részesedéseire vonatkozó pontos utalások helyébe a piaci részesedések megoszlását
         lépteti. Végül a Bizottság tájékoztatta a felperest azon lehetőségről, hogy a 2001/462 határozat 9. cikke alapján meghallgatási
         tisztviselőhöz forduljon abban az esetben, ha szándékában áll fenntartani a bizalmas kezelés iránti kérelmét.

      20      2004. július 12‑i levelében a felperes azt kérte a meghallgatási tisztviselőtől, hogy távolítson el a peroxid-határozat közzétételre
         szánt végleges változatából minden felperesre vonatkozó utalást a Bizottság internetes honlapján közzétett ideiglenes változatnak
         megfelelően. E levélben a felperes megismételte a 2004. március 4‑i levelében felhozott érveket, és pontosította, hogy a megállapított
         jogsértésben való állítólagos részvételére a (15), (45), (61), (66), (71), (78), (81), (106) (4. táblázat) preambulumbekezdésben,
         a (108), (120)‑(123), (156)‑(177), (184), (185), (188), (189), (202), (270), (271), (319), (328), (366), (399), (423) és (510) preambulumbekezdésben,
         valamint a tartalomjegyzék 1.3.1 pontjában tett téves említését el kell távolítani. Kérelme alátámasztásaként a felperes azt
         állította, hogy ezen utalások bizonyítékul szolgálhatnak harmadik személyek számára ahhoz, hogy kártérítési keresetet indítsanak
         a felperessel szemben és a jó hírnevét sértsék a piacon. Továbbá a Bizottság a vizsgálati eljárásnak a felperes tekintetében
         való befejezése után már nem rendelkezne hatáskörrel arra, hogy felrója neki az EK 81. cikknek a megsértését, sem hogy e célból
         számára sérelmet okozó határozatot hozzon. Egyébként azon tény, hogy a peroxid-határozatot nem a felperesnek címezték, elfogadhatatlan
         módon megfosztaná azon lehetőségtől, hogy közvetlen keresetet indítson az említett határozattal szemben. Végül a Bizottság
         megközelítése összeegyeztethetetlen az elévülési szabályok céljával, valamint a jogbiztonság és az ártatlanság vélelmének
         elvével.

      21      2004. szeptember 13‑i levelében a meghallgatási tisztviselő elfogadott egy első határozatot a 2001/462 határozat 9. cikkének
         harmadik bekezdése alapján. E határozatban megtagadta, hogy a peroxid-határozat közzétételre szánt végleges változatából eltávolítson
         minden felperesre vonatkozó utalást – kivéve S. úr nevét, a felperes részletes értékelésére vonatkozó utalásokat és a felperes
         piaci részesedéseire tett utalást, amelynek a helyébe a piaci részesedések megoszlását kellene léptetni – azon indokkal, hogy
         nem volt szó üzleti titkokról, mivel az üzleti titok fogalma feltételezi, hogy a szóban forgó információ nyilvánosságra hozatala
         súlyosan sérti az érintett személy érdekeit. Másrészt a nemzeti jog szerinti kártérítési keresetek veszélyét illetően a meghallgatási
         tisztviselő arra a következtetésre jutott, hogy e veszély mint olyan nem jelenti a felperes érdekeinek olyan súlyos és méltánytalan
         sérelmét, amely a vitatott utalások védelmét igazolhatja. Megalapozottságuk esetén a nemzeti bíróságok előtti kártérítési
         keresetek ugyanis elfogadható következményét jelentenék a közösségi és nemzeti versenyjog megsértésének. A meghallgatási tisztviselő
         pontosította, hogy a felperes nem volt címzettje a peroxid-határozatnak, és hogy e határozat az EK 81. cikk felperes által
         elkövetett megsértése megállapításának hiányában tehát jogilag nem kötelező a nemzeti bíróságokra. Másrészt a meghallgatási
         tisztviselő megjegyezte, hogy a felperes jó hírnevének esetleges sérelme megfelelő következménye volt a peroxid-határozat
         közzétételének a felperesnek a vitatott kartellekben való részvétele esetén. Végül a meghallgatási tisztviselő azt állította,
         hogy feltételezve akár, hogy a peroxid-határozatban szereplő megállapításokat nem igazolják a tények, amely kérdés megvizsgálására
         a meghallgatási tisztviselő nem volt jogosult, a felperesre nézve nem következik semmilyen olyan súlyos és tartós kár, amely
         a vitatott információknak üzleti titok jelleget kölcsönözhet.

      22      Ugyanebben a levélben a meghallgatási tisztviselő továbbá úgy gondolta „A védelemhez való jog” című külön fejezetben, hogy
         a felperes védelemhez való jogának tiszteletben tartása céljából utóbbinak egy spanyolországi regionális kartellben való állítólagos
         részvételére vonatkozó, a peroxid-határozat (176), (262) és (328) preambulumbekezdésében szereplő utalásokat el kell rejteni,
         mivel figyelemmel ezen elemek kifogásközlésben történő említésének hiányára, a felperesnek nem volt lehetősége előterjeszteni
         az erre vonatkozó észrevételeit.

      23      2004. szeptember 27‑i levelében a felperes utalt azon szándékára, hogy keresetet kíván indítani az Elsőfokú Bíróság előtt
         a bizalmas kezelés iránti kérelmét elutasító, a meghallgatási tisztviselő 2004. szeptember 13‑i levelében foglalt határozatával
         szemben, és kérte a peroxid-határozat végleges, rá vonatkozóan utalásokat tartalmazó változata közzétételének a peres eljárás
         befejezéséig történő elhalasztását.

      24      A (2004) D/204343 határozatot (a továbbiakban: a megtámadott határozat) tartalmazó 2004. október 1‑jei levelében a meghallgatási
         tisztviselő megismételte a 2004. szeptember 13‑i levelében kifejtett indokokat. A meghallgatási tisztviselő továbbá jelezte,
         hogy a Bizottság elhalasztotta a peroxid-határozatnak a megtámadott határozatban leírt módon történő közzétételét addig, amíg
         a felperesnek lehetősége lesz arra, hogy az EK 242. cikk alapján benyújtott ideiglenes intézkedés iránti kérelemmel forduljon
         az Elsőfokú Bírósághoz.

      25      2004. október 15‑i levelében a felperes tudatta a meghallgatási tisztviselővel, hogy nem nyújt be ideiglenes intézkedés iránti
         kérelmet tekintettel az ítélkezési gyakorlat által az ilyen kérelem megalapozottságára vonatkozóan megállapított szigorú feltételekre.

      26      2004. október 18‑i levelében a meghallgatási tisztviselő azt válaszolta, hogy ‑ tekintettel arra, hogy a felperes lemondott
         az Elsőfokú Bíróság előtti ideiglenes intézkedés iránti eljárás megindításáról – többé nincs akadálya a peroxid-határozat
         végleges változata előírt közzétételének.

      27      Ezt követően a Bizottság a versenyjogi főhatóság internetes honlapján közzétette a peroxid-határozat nem bizalmas változatát,
         amely tartalmazza a felperesre vonatkozóan tett utalásokat és az általa vitatott egyéb utalásokat.

      28      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. december 10‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

      29      Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) úgy döntött, megnyitja a szóbeli szakaszt. Az Elsőfokú
         Bíróság a 2006. június 8‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság szóbeli kérdéseire
         adott válaszaikat.

      30      A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot, amennyiben ez elutasítja az arra vonatkozó kérelmét hogy minden rá vonatkozó utalást
         távolítsanak el a peroxid-határozat végleges, közzétett változatából;

      –        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
      31      A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        kötelezze a felperest a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
      A –  A megsemmisítés iránti kérelem elfogadhatóságáról
      1.     A felek érvei
      32      A Bizottság vitatja a felperes eljáráshoz fűződő érdekét, és következésképpen a jelen kereset elfogadhatóságát.

      33      Úgy véli, hogy mivel a felperes lemondott arról, hogy az Elsőfokú Bírósághoz forduljon ideiglenes intézkedés iránti kérelemmel,
         és mivel időközben a peroxid-határozatot közzétették a vitatott utalásokkal, a felperesnek már nem fűződik érdeke az e határozattal
         szembeni eljáráshoz. A felperes maga ismerte el az eljáráshoz fűződő érdek ezen hiányát a 2004. szeptember 27‑i levelében,
         amikor megállapította, hogy a közzététel okafogyottá teszi a keresetét.

      34      A Bizottság szerint a felperes egyáltalán nem utal arra, hogy a vitatott és közzétett utalások mennyiben minősülnek üzleti
         titoknak. Mindenesetre a megtámadott határozat esetleges megsemmisítése nem másítja meg azt a tényt, hogy harmadik személyek
         tudomást szereztek az említett utalásokról, és csekély lenne annak valószínűsége, hogy hasonló eset újra előforduljon a jövőben.
         Kétséges lenne ezért, hogy az említett megsemmisítés joghatásokat válthat ki (az Elsőfokú Bíróság T‑480/93. és T‑483/93. sz.,
         Antillean Rice Mills és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1995. szeptember 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1995.,
         II‑2305. o.] 59. és 60. pontja)

      35      A Bizottság véleménye szerint a kereset azon téves kiindulóponton alapszik, amely szerint a vitatott utalások kötelező jellegűek.
         A jogsértésekre vonatkozó olyan megállapítások azonban, amelyek a felperesre vonatkoznak és csak a peroxid-határozat indokolásában
         szerepelnek, anélkül azonban hogy formálisan kifejezésre jutnának ennek rendelkező részében, nem kötelezőek (a Bíróság 40/73‑48/73.,
         50/73., 54/73‑56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december
         16‑án hozott ítéletének [EBHT 1975., 1663. o.] 315. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑38/92. sz., AWS Benelux kontra Bizottság
         ügyben 1994. április 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑211. o.] 34. pontja; a T‑145/89. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság
         ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑987. o.] 35., 55. és azt követő pontjai, valamint a T‑156/94. sz.,
         Aristrain kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑645. o., kivonatos közzététel] 699. pontja).
         A felperes azon érvét illetően, amely szerint az eljáráshoz fűződő érdeke azon tényből ered, hogy a megtámadott határozat
         esetleges megsemmisítése a Bizottsággal szembeni felelősség megállapítása iránti kereset alapjaként szolgálhat abban az esetben,
         ha a felperest kártérítésre kötelezik egy nemzeti jogvita során, a Bizottság úgy véli, hogy ez tisztán feltevésszerű, és emlékeztet
         arra, hogy a felperes nem volt címzettje a nemzeti bíróságokra kötelező jellegű, az EK 81. cikk megsértését megállapító határozatnak.

      36      A felperes lényegében azt állítja, hogy a megtámadott határozat elleni keresete elfogadható.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      37      Előzetesen meg kell állapítani, hogy a jelen kereset a megtámadott határozat ellen irányul, amelyet a 2001/462 határozat 9. cikkének
         harmadik bekezdése alapján hoztak, és amellyel a Bizottság részben elutasította a felperes által benyújtott bizalmas kezelés
         iránti kérelmet azon indokból, hogy e kérelem a peroxid-határozat közzétételre szánt, nem bizalmas változata néhány szöveghelyére
         vonatkozott. A jelen keresetnek tehát nem célja a peroxid-határozat mint olyan jogszerűségének vitatása. Továbbá a felek által
         nem vitatott, hogy a peroxid-határozat – amelynek egy példányát 2004. február 19‑én küldték meg a felperesnek – elleni kereset
         benyújtásának határideje lejárt, és hogy következésképpen e határozat jogerőre emelkedett a felperessel szemben, amennyiben
         vele szemben jogerős, kötelező joghatások kiváltására alkalmas.

      38      Még ha a felperesnek volt is perindítási joga megfelelő időben a peroxid-határozattal szemben, de azt nem tette meg, attól
         még nem következik ebből, hogy nincs az eljáráshoz fűződő érdeke a megtámadott határozattal szemben. E tekintetben emlékeztetni
         kell arra, hogy az ilyen érdek feltételezi, hogy a megtámadott jogi aktus megsemmisítése önmagában joghatások kiváltására
         alkalmas legyen (lásd a fenti 34. pontban hivatkozott Antillean Rice Mills és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         59 pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; lásd szintén ebben az értelemben a Bíróság 53/85. sz., AKZO Chemie
         kontra Bizottság ügyben 1986. június 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 1965. o.] 21. pontját), hogy a kereset ezáltal a
         benyújtója tekintetében előnyösebb helyzetet eredményezzen (lásd analógia útján a Bíróság C‑50/00 P. sz., Unión de Pequeños
         Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. július 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑6677. o.] 21. pontját), és hogy utóbbi
         az említett aktus megsemmisítéséhez fűződő létrejött és fennálló érdeket igazolja (az Elsőfokú Bíróság T‑28/02. sz., First
         Data és társai kontra Bizottság ügyben 2005. október 17‑én hozott végzésének [EBHT 2005., II‑4119. o.] 42. pontja).

      39      E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy azon kérdés, hogy a megtámadott határozat megsemmisítése járhat‑e előnnyel
         a felperes számára, és következésképpen megalapozhatja‑e az eljáráshoz fűződő érdekét, érdemi kérdés, amely nevezetesen a
         2001/462 határozat a 17. rendelet 21. cikke (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 9. cikke harmadik bekezdésének értelmében
         vett „üzleti titok” fogalom hatályának megvizsgálásától függ. Ugyanis, feltételezve akár, hogy a felperes által benyújtott
         bizalmas kezelés iránti kérelem legalábbis részben a fent hivatkozott rendelkezések által említett üzleti titkokra vonatkozik
         – amely kérdést a jelen kereset megalapozottságának vizsgálata során kell eldönteni –, az e kérelmet elutasító megtámadott
         határozat jogellenes lenne, amennyiben e fogalom téves alkalmazásából eredne. Ezért a megtámadott határozat megsemmisítése
         előnnyel járhat a felperes számára, amennyiben a Bizottságnak az EK 233. cikk alapján eleget kell tennie az azzal járó következményeknek
         a peroxid-határozat közzétételére vonatkozóan, amelynek a 17. rendelet 21. cikkének (2) bekezdése alapján tekintettel kell
         lennie a felperes üzleti titkainak védelméhez fűződő jogos érdekére.

      40      Másodszor, ellentétben a Bizottság feltevésével, azon egyedüli körülmény, hogy a vitatott utalások közzététele már megtörtént,
         és hogy bizonyos harmadik személyek már tudomást szerezhettek arról, nem foszthatja meg a felperest a megtámadott határozattal
         szembeni eljáráshoz fűződő érdekétől. Ellenkezőleg, ezen utalások folytatólagos nyilvánosságra hozatala folyamatosan sérti
         a felperes érdekeit, többek között a jó hírnevét, ami a fenti 38. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a létrejött
         és fennálló érdek alkotóeleme. Különben minden más értelmezés, amely a kereset elfogadhatóságát a vitatott utalások Bizottság
         általi nyilvánosságra hozatalától vagy annak elmaradásától – tehát ezáltal egy befejezett tény létrehozásától – tenné függővé,
         lehetővé tenné utóbbinak, hogy kivonja magát a bírósági felülvizsgálat alól azáltal, hogy ilyen nyilvánosságra hozatalhoz
         folyamodik, még ha az jogellenes is.

      41      Általánosabban: a fenti 39. és 40. pontban elfogadott álláspontot megerősíti azon ítélkezési gyakorlat, amely szerint valamely
         határozat megsemmisítése önmagában alkalmas joghatások kiváltására, többek között arra kötelezve a Bizottságot, hogy az Elsőfokú
         Bíróság ítéletét végrehajtó intézkedéseket hozzon az EK 233. cikknek megfelelően és elkerülve a Bizottság részéről az ilyen
         gyakorlat megújítását (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑46/92. sz., Scottish Football kontra Bizottság ügyben
         1994. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑1039. o.] 14. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
         Ugyanakkor a jelen esetben a megtámadott határozat pontosan a peroxid-határozat nem bizalmas, a felperesre vonatkozó szöveghelyektől
         nem mentesített változatának a Versenypolitikai Főigazgatóság Internetes honlapján való állandó újra megjelentetéséhez vezet.
         Ezért a megtámadott határozat esetleges, legalábbis részleges megsemmisítése az EK 233. cikk alapján arra kötelezné a Bizottságot,
         hogy függessze fel a vitatott néhány szövegrész közzétételét.

      42      Az előzőekre tekintettel a Bizottság által emelt elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani, anélkül hogy szükséges lenne
         a felek által ezzel összefüggésben felhozott érveket megvizsgálni.

      B –  Az ügy érdeméről
      1.     Előzetes észrevétel
      43      Keresete alátámasztására a felperes három jogalapra hivatkozik, amelyeket először is a 17. rendelet 21. cikkének megsértésére,
         másodszor a Bizottságnak a 17. rendelet 3.  és 15. cikke alapján a neki betudható jogsértést megállapító határozat elfogadására
         és közzétételére való jogkörének hiányára, harmadszor pedig a hatékony bírói védelemhez való jogának megsértésére alapít.

      2.     A 17. rendelet 21. cikkének megsértésére alapított jogalapról
      a)     A felek érvei
      44      A felperes azt állítja, hogy azon egyedüli tény, hogy nem címzettje a peroxid-határozatnak, megtiltja a Bizottságnak a rá
         vonatkozó megállapítások közzétételét.

      45      A felperes szerint a 17. rendelet 21. cikkének (2) bekezdésében előírt közzététel csak az érdekelt felekre vonatkozik. Ugyanakkor
         az „érdekelt felek” fogalom e rendelkezés értelmében csak a bírságot kiszabó határozat címzettjeire vonatkozik, és a határozatban
         szereplő azon vállalkozásokra nem, amelyek nem címzettjei e határozatnak. A nem címzett vállalkozásoknak sérelmet okozó megállapításokat
         tartalmazó határozat közzététele ugyanis szankciót jelentene utóbbiak számára az ilyen közzététel által kiváltott, a jó hírnevükre
         nézve kedvezőtlen következmények és az említett határozatból eredő bizonyítékok alapján annak megnövekedett kockázata miatt,
         hogy harmadik személyek által a nemzeti bíróságok előtt indított kártérítési kereseteknek lesznek kitéve. A felperes véleménye
         szerint a határozat címzettjeivel ellentétben az ilyen vállalkozások továbbá nem vitathatják bírói úton e megállapítások megalapozottságát
         a fent említett kedvezőtlen hatások és kockázatok elkerülése érdekében, ami a hatékony bírói jogvédelemhez való joguk elfogadhatatlan
         korlátozásának minősül.

      46      A tárgyaláson a felperes a második jogalapja keretében kifejtett érvelésére és az Elsőfokú Bíróság T‑198/03. sz., Bank Austria
         Creditanstalt kontra Bizottság ügyben 2006. május 30‑án hozott ítéletére (EBHT 2006., II‑1429. o.) hivatkozva lényegében azt
         adta elő, hogy a Bizottságnak a 17. rendelet 21. cikkének (2) bekezdése alapján a határozat közzétételére vonatkozó jogkörét
         korlátozza egyfelől az EK 287. cikk értelmében vett szolgálati titkok védelme, amely az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság
         dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 4. cikkében
         említett elemek nyilvánosságra hozatalára is vonatkozik (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet,
         331. o.), valamint másfelől a Nizzában 2000. december 7‑én kihirdetett, az Európai Unió Alapjogi Chartájának (HL C 364., 1. o.)
         48. cikkében előírt ártatlanság vélelmének elve, amelynek fényében a Bizottság közzétételi jogkörének terjedelmét értékelni
         kell. Az ártatlanság vélelmének elve ugyanis megtiltaná a Bizottságnak, hogy nyilvánossága hozzon olyan bizonyítékokat, amelyeket
         az érintett vállalkozásnak nem lett volna lehetősége bírói úton vitatni.

      47      Következésképpen a felperes állítólagos jogsértő magatartására vonatkozó megállapításokat tartalmazó peroxid-határozat közzététele
         a 17. rendelet 21. cikke (2) bekezdésének megsértését jelentené.

      48      A Bizottság véleménye szerint azon tény, hogy a peroxid-határozatot nem a felpereshez intézték, mint címzetthez, nem érinti
         az említett határozatnak a rá vonatkozó utalásokat tartalmazó változatban történő közzétételére vonatkozó jogkörét. Ez annál
         is inkább igaz, mivel a felperes fél volt a közigazgatási eljárásban ameddig azt az ő vonatkozásában be nem fejezték.

      49      A Bizottság véleménye szerint a közzétételi jogköre egyedüli, a 17. rendelet 21. cikke (2) bekezdésének második tagmondatában
         előírt korlátját azon kötelezettsége jelenti, hogy tekintettel legyen a vállalkozások üzleti titkaik védelméhez fűződő jogos
         érdekére. E rendelkezés első tagmondata azonban csak azon minimális követelményekre utal, amelyeknek a közzétételnek meg kell
         felelnie, vagyis az érdekelt felek nevére és a határozat fő tartalmára.

      50      Az ítélkezési gyakorlat megerősíti ezen értelmezést azáltal, hogy elismeri, hogy az e minimális követelményeken túlmenő közzétételek
         elfogadhatók. Így a bírságot kiszabó határozat teljes szövegének közzététele jogszerű lenne még akkor is, ha a 17. rendelet
         15. cikke alapján hozott határozatok nem tartoznak az említett rendelet 21. cikke (1) bekezdésében említett határozatok közé
         (a Bíróság 41/69. sz., Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1970., 661. o.] 101‑103. pontja
         és az 54/69. sz., Francolor kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 851. o.] 30. és 31. pontja).
         Következésképpen a megtámadott határozatban a Bizottság jogosan állapította meg ezen ítélkezési gyakorlat alapján, hogy azon
         határozatokat vagy azoknak a részeit is közzéteheti, amelyekre a másodlagos jog nem írt elő közzétételi kötelezettséget, feltéve,
         hogy az nem eredményezi üzleti titkok nyilvánosságra hozatalát.

      51      A Bizottság azt állítja továbbá, hogy feltételezve akár, hogy a 17. rendelet 21. cikke (2) bekezdésének első tagmondatában
         szereplő „érdekelt felek” kifejezés csak a határozat címzettjeire utal, az e második tagmondatban használt, tágabb „vállalkozás”
         kifejezésből következik inkább – és nem az „érdekelt fél” kifejezésből –, hogy az érdekelt feleken kívül más személyeket is
         meg lehet említeni a közzétett határozatban.

      52      A Bizottság szintén úgy véli, hogy a peroxid-határozatban szereplő, a felperesre vonatkozó nem kötelező utalások, amelyek
         nem jutnak formálisan kifejezésre az említett határozat rendelkező részében az ítélkezési gyakorlat értelmében (a Bíróság
         C‑344/98. sz., Masterfoods és HB ügyben 2000. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑11369. o.] 52. pontja) nem képezik
         tárgyát a Bizottság azon határozatának, amelyet a nemzeti bíróságoknak figyelembe kell venni egy esetleges kártérítési kereset
         során (az Elsőfokú Bíróság T‑125/97. és T‑127/97. sz., Coca-Cola kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 22‑én
         hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑1733. o.] 86. pontja). A jelen esetben a Bizottságnak a peroxid-határozat indokolásában
         szereplő megállapításai nem képezhetik tehát megsemmisítés iránti kereset tárgyát, mivel sérelmet okozó aktus indokolásaként
         ezen aktus rendelkező része szükséges alátámasztását jelentik (az Elsőfokú Bíróság T‑138/89. sz., NBV és NVB kontra Bizottság
         ügyben 1992. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑2181. o.] 31. pontja; a T‑24/93‑T‑26/93. és T‑28/93. sz.,
         Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1996. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1996.,
         II‑1201. o.] 150. pontja és a T‑228/97. sz., Irish Sugar kontra Bizottság ügyben 1999. október 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
         II‑2969. o.] 178. pontja). A jogsértésekre vonatkozóan az indokolásban szereplő, de ilyen támasztékot nem jelentő utalások
         viszont nem okoznak sérelmet sem az érdekelt feleknek, sem harmadik személyeknek. Ebből következik, hogy a Bizottság helyesen
         állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a peroxid-határozat nem minősül olyan határozatnak, amely a nemzeti bíróságokra
         nézve kötelezően állapítja meg az EK 81. cikk felperes általi megsértését.

      53      A peroxid-határozat ugyanis nem tartalmaz a felperesre vonatkozóan semmilyen kötelező megállapítást, amely képes lenne előre
         sejtetni a nemzeti bíró önálló álláspontját, hanem kizárólag a felperes magatartásának leírását, hozzájárulva az említett
         határozat címzettjei által elkövetett jogsértés eredetének és hátterének megértéséhez. Ennélfogva kizárt, hogy a felperes
         esetleges kártérítési kereseteknek tegye ki magát a nemzeti bíróságok előtt, anélkül hogy védekezhetne. Különösen, a felperes
         kijelentésével ellentetében, a közzétett peroxid-határozatot nem lehet ellene döntő bizonyítékként felhozni, sem harmadik
         személyek nem használhatják a bizonyításfelvétel jelentős módon való megkönnyítése érdekében ilyen jogvita keretében.

      54      Továbbá a Bizottság úgy véli, hogy az [EK] 81. és [EK] 82. cikkben meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002.
         december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 30. cikke
         – amely rendelkezés a 17. rendelet 21. cikkének helyébe lépett és kibővítette a közzététel feltételeit úgy, hogy ezentúl kifejezetten
         vonatkozzanak a szankciókat és kényszerítő bírságokat kiszabó határozatokra – megerősíti a megközelítését, és nem feltétlenül
         ellentétes a korábbi közzétételi gyakorlatával. A közzététel egyrészt a közigazgatás átláthatóságát biztosítja, másrészt pedig
         különösen a szankciót kiszabó határozatokat illetően, elrettentő hatással bír, a Bíróság a fenti 50. pontban hivatkozott Chemiefarma
         kontra Bizottság ítéletében elismert általános megelőzésre vonatkozó célkitűzésnek megfelelően. A Bizottság szerint a felperes
         állítólagos szankcionálása, amelyet a vitatott utalások közzététele jelent, sem nem kérdőjelezi meg az általános megelőzésre
         vonatkozó célkitűzést, sem nem módosítja az elévülési szabályok hatályát kiterjesztve az alkalmazási körüket oly módon, hogy
         a Bizottság közzétételi jogkörét korlátoznák. E tekintetben a Bizottság hangsúlyozza, hogy a szankciók kiszabására vonatkozó
         elévülési idővel kapcsolatban a rendelet 25. cikke kifejezetten előírja a „23. és 24. cikk alapján a Bizottságra ruházott
         jogköröket”, következésképpen nem hivatkozik az említett rendelet 30. cikke alapján a határozatok közzétételére.

      55      Végül a tárgyaláson a Bizottság a fenti 46. pontban hivatkozott Bank Austria Creditanstalt kontra Bizottság ügyben hozott
         ítélet 89. pontjában elfogadott megoldásra hivatkozik, amely szerint nem lehet a kartellre vonatkozó ténymegállapításoknak
         a bírságot kiszabó határozatban való feltüntetését attól a feltételtől függővé tenni, hogy a Bizottság rendelkezett‑e hatáskörrel
         az arra vonatkozó jogsértés megállapítására, vagy attól függővé tenni, hogy ténylegesen megállapította‑e e jogsértést. A Bizottság
         jogszerűen jár el ugyanis abban az esetben, ha a jogsértést megállapító és szankciót kiszabó határozatban ismerteti azt a
         ténybeli és történeti hátteret, amelybe a kifogásolt magatartás illeszkedik. Ugyanez vonatkozik ezen ismertetés közzétételére
         is, mivel az alkalmas lehet arra, hogy az érintett közönség teljes körűen megismerje az ilyen határozat indokait. E tekintetben
         a Bizottság feladata annak megítélése, hogy célszerű‑e az ilyen részek feltüntetése.

      56      Következésképpen, a 17. rendelet 21. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalapot el kell utasítani.

      b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
       Előzetes észrevétel
      57      Első jogalapjával a felperes lényegében a Bizottság azon jogkörét vitatja, hogy a 17. rendelet 21. cikkének (2) bekezdése
         alapján közzétegyen a 17. rendelet alapján elfogadott olyan határozatot, amelyet nem neki címeztek, és amelyben a Bizottság
         az indokolásban, és nem a rendelkező részben állapította meg a felperes által elkövetett jogsértést. E jogalap alátámasztásaként
         a felperes lényegében arra hivatkozik egyrészt, hogy nem minősül olyan „érdekelt félnek” a 17. rendelet 21. cikke (2) bekezdése
         első tagmondatának értelmében, aki az ilyen közzététel tárgyát képezheti, másrészt pedig hogy a peroxid‑határozat közzététele
         sérelmes számára, amennyiben az EK 287. cikk szerinti szolgálati titok körébe tartozó elemeket hoz nyilvánosságra.

      58      Az Elsőfokú Bíróság célszerűnek tartja előbb az első jogalapnak a Bizottság közzétételi jogköre terjedelmére vonatkozó második
         része megalapozottságát megvizsgálni az EK 287. cikkre tekintettel.

       A Bizottság 17. rendelete 21. cikke szerinti közzétételi jogkörének terjedelméről
      59      Előzetesen fel kell idézni a 17. rendeletnek a Bizottság közzétételi jogköre terjedelmét szabályozó 21. cikkének tartalmát.

      60      Egyrészt a 17. rendelet 21. cikke felsorolja azon határozattípusokat, amelyek közzétételére a Bizottság jogosult, amely felsoroláshoz
         az ítélkezési gyakorlat szerint hozzá kell tenni a bírságot kiszabó határozatokat az említett rendelet 15. cikke alapján (lásd
         ebben az értelemben a fenti 50. pontban hivatkozott Chemiefarma kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 101‑104. pontját és
         a fenti 50. pontban hivatkozott Francolor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 30. és 31. pontját). Másrészt az említett
         rendelet 21. cikkének (2) bekezdése az első tagmondatában úgy rendelkezik, hogy „[a] közzététel tartalmazza a felek nevét
         és a határozat fő tartalmát”. Továbbá az említett rendelet 21. cikke (2) bekezdésének második tagmondata alapján a Bizottságnak
         „tekintettel [kell lennie] a vállalkozások üzleti titkainak védelméhez fűződő jogos érdekére”.

      61      Általánosabban mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy még ha valamely jogi aktus közzétételét nem is írják kifejezetten elő
         a szerződések vagy más, általánosan alkalmazandó jogi aktusok, a szerződések által felállított rendszerből ‑ különösen az
         EU 1. cikk, az EK 254. cikk és az EK 255. cikkből, valamint a közösségi intézményeket tevékenységük során kötelező nyilvánosság
         elvéből és átláthatóság követelményéből – következik, hogy olyan rendelkezések hiányában, amelyek kifejezetten elrendelik
         vagy megtiltják a közzétételt, főszabálynak minősül az intézmények azon lehetősége, hogy az általuk elfogadott jogi aktusokat
         közzétegyék. E szabályhoz képest kivételek léteznek azonban annyiban, amennyiben a közösségi jog − különösen a szolgálati
         titoktartási kötelezettség betartását biztosító rendelkezések révén − tiltja e jogi aktusok vagy az azokban foglalt egyes
         információk nyilvánosságra hozatalát. Következésképpen a 17. rendelet 21. cikke (2) bekezdésének nem célja, hogy korlátozza
         a Bizottság azon lehetőségét, hogy önkéntesen közzétegye a határozat olyan változatát, amely teljesebb, mint a szükséges minimum,
         és abban olyan információkat tüntessen fel, amelynek közzététele nem kötelező, amennyiben annak nyilvánosságra hozatala nem
         összeegyeztethetetlen a szolgálati titok védelmével (a fenti 46. pontban hivatkozott Bank Austria Creditanstalt kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet 69. és 79. pontja).

      62      Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy a 17. rendelet 21. cikke (2) bekezdésének második tagmondata ‑ hasonlóan az említett
         rendelet 20. cikkéhez – csak az EK 287. cikkben megállapított szolgálati titok védelmének a másodlagos jogban való konkretizálását
         jelenti, és hogy a 2001/462 határozat 9. cikkében előírt eljárás csak a Bíróság által a fenti 38. pontban hivatkozott AKZO
         Chemie kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben (különösen a 29. és 30. pontban; lásd szintén ebben az értelemben a fenti
         46. pontban hivatkozott Bank Austria Creditanstalt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. pontját) elismert eljárási követelmények
         végrehajtására irányul. Ezen eljárás tehát akkor alkalmazandó, ha a Bizottság egy versenyjogi eljárás során olyan információkat
         kíván nyilvánosságra hozni, amelyek sérthetik az EK 287. cikk szerinti szolgálati titok védelmét (a 2001/462 határozat 9. cikkének
         első és második albekezdése), és legyen az bármilyen formában, beleértve valamely határozatnak az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában (harmadik albekezdés) vagy az Interneten való közzétételét.

      63      Az Elsőfokú Bíróság megállapítja továbbá, hogy sem az EK 287. cikk, sem a 17. rendelet nem állapítja meg kifejezetten, hogy
         az üzleti titkokon kívül milyen információk tartoznak a szolgálati titok körébe. Az EK 287. cikk nyitott megfogalmazásából
         (amely megtiltja, hogy felfedjék „a szolgálati titoktartási kötelezettség alá eső információkat, így különösen a vállalkozásokra,
         az ezek üzleti kapcsolataira vagy költségösszetevőire vonatkozó információkat”), a 2842/98 rendelet 13. cikkének (1) bekezdéséből
         és az ítélkezési gyakorlatból az következik azonban, hogy a „szolgálati titok körébe tartozó információk” fogalom magában
         foglal az üzleti titkokon kívüli egyéb bizalmas információkat is (a Bíróság 145/83. sz., Adams kontra Bizottság ügyben 1985.
         november 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 3539. o.] 34. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑353/94. sz., Postbank kontra Bizottság
         ügyben 1996. szeptember 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑921. o.] 86. pontja).

      64      A „szolgálati titok körébe tartozó információk” fogalom e tág értelméből következik, hogy a 17. rendelet 21. cikkét és a 2001/462
         határozat 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a 2842/98 rendelet 13. cikkének (1) bekezdéséhez hasonlóan mind az üzleti titkokra,
         mind egyéb bizalmas információkra vonatkozik. Továbbá meg kell állapítani, hogy az információk ‑ amelyek közül a szolgálati
         titok az EK 287. cikk alapján védelmet igényel ‑ bizalmas jellege az elsődleges vagy másodlagos közösségi jog egyéb rendelkezéseiből
         is eredhet, mint amilyen (a fenti 46. pontban hivatkozott) 1049/2001 rendelet 4. cikke vagy az EK 286. cikk és a személyes
         adatok közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása tekintetében az egyének védelméről, valamint az ilyen adatok
         szabad áramlásáról szóló, 2000. december 18‑i 45/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2001. L 8., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 13. fejezet, 26. kötet, 102. o.) (lásd szintén ebben az értelemben a fenti 46. pontban hivatkozott Bank
         Austria Creditanstalt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 34.  és 35. pontját).

      65      Ami általában véve az üzleti titkok vagy a szolgálati titok körébe tartozó egyéb információk jellegét illeti, mindenekelőtt
         elengedhetetlen, hogy ezen üzleti titkokat, illetve bizalmas információkat csak a személyek szűk köre ismerje. Továbbá olyan
         információknak kell lenniük, amelyek nyilvánosságra hozatala alkalmas arra, hogy súlyos kárt okozzon, vagy az információt
         nyújtónak, vagy valamely harmadik személynek (a fenti 63. pontban hivatkozott Postbank kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         87. pontja, lásd szintén az [EK] 81. és [EK] 82. cikk, az EGT-megállapodás 53., 54. és 57. cikke, valamint a 139/2004/EK tanácsi
         rendelet alapján folytatott eljárásokban a Bizottság aktájába való betekintés szabályairól szóló, 2005. december 22‑i 2005/C 325/07
         bizottsági közlemény (HL C 325., 7. o.) 3.2.1 és 3.2.2. pontját). Végül az is szükséges, hogy azok az érdekek, amelyek az
         információ nyilvánosságra hozatala révén sérülhetnek, objektíve védelemre szoruljanak. Így tehát valamely információ bizalmas
         jellegének megítélése a nyilvánosságra hozatallal szembenálló jogos érdekeknek a közérdekkel való egyensúlyba hozását igényli,
         amely közérdek megköveteli, hogy a közösségi intézmények a tevékenységeiket a lehető legnyilvánosabban folytassák (a fenti
         46. pontban hivatkozott Bank Austria Creditanstalt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 71. pontja).

      66      Ebből következik egyrészt, hogy amikor a meghallgatási tisztviselő a 2001/462 határozat 9. cikkének harmadik bekezdése alapján
         hoz határozatot, nem szorítkozhat pusztán annak a vizsgálatára, hogy vajon a 17. rendelet alapján hozott határozat közzétételre
         szánt változata tartalmaz‑e üzleti titkot vagy hasonló védelem alá tartozó más információt. Azt is meg kell vizsgálnia, hogy
         e változat tartalmaz‑e más olyan információt, amelyet nem lehet nyilvánosságra hozni vagy azért, mert a közösségi jogszabályok
         alapján sajátos védelemben részesül, vagy azért, mert jellegénél fogva olyan információk körébe tartozik, amelyek a szolgálati
         titoktartási kötelezettség alá esnek (a fenti 46. pontban hivatkozott Bank Austria Creditanstalt kontra Bizottság ügyben hozott
         ítélet 34. pontja). Másrészt a jogszerűség vizsgálata során az Elsőfokú Bíróságnak arra kell figyelnie, hogy a meghallgatási
         tisztviselő betartsa a megbízása kereteit, ahogyan azokat meghatározták, és ezért ellenőriznie kell, hogy utóbbi helyesen
         alkalmazta‑e a szolgálati titok védelmét a jelen esetben. Ellenben az Elsőfokú Bíróság nem kifogásolhatja, hogy a meghallgatási
         tisztviselő nem javította ki a Bizottság által a közzététel tárgyát képező határozat elfogadásakor elkövetett esetleges szabálytalanságokat,
         tekintettel arra, hogy az ilyen szabálytalanságok vizsgálata nem tartozik a hatáskörébe. Így az Elsőfokú Bíróság nem vonhatja
         kétségbe a közzétételre szánt határozatnak sem a formai jogszerűségét, sem a megalapozottságát, még ha utóbbi súlyos hibákat
         is tartalmaz.

      67      A fenti 59‑66. pontban megállapított elvekre tekintettel kell megvizsgálni azon kérdést, hogy a felperes által vitatott utalások
         az EK 287. cikk alapján a szolgálati titok védelme alá tartoznak‑e, és ha igen, milyen mértékben.

       A vitatott utalások szolgálati titok általi védelméről
      –       Általános észrevétel
      68      Az előzőekre tekintettel meg kell vizsgálni, hogy a vitatott utalások az EK 287. cikk alapján a szolgálati titok körébe tartozó
         információknak minősülnek‑e, úgy ahogy e fogalom a fenti 63. és 65. pontban értelmezésre került, és különösen ellenőrizni
         kell, hogy a közzétételük alkalmas‑e arra, hogy súlyos kárt okozzon a felperesnek.

      –       A szolgálati titok védelmének a meghallgatási tisztviselő által figyelembe vett szempontjairól
      69      Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt emlékeztet arra, hogy a peroxid-határozatban a felperesre vonatkozó bizonyos szöveghelyek
         közzétételének a felperes általi vitatását és az ezen utalások bizalmas kezelése iránti kérelmét követően a meghallgatási
         tisztviselő megtámadott határozatban azon kérdés megvizsgálására szorítkozott, hogy a felperes által vitatott utalások olyan
         üzleti titoknak minősülnek‑e, amelynek nyilvánosságra hozatala sértheti a jogos érdekeit.

      70      Meg kell állapítani továbbá, hogy – még ha ezáltal a meghallgatási tisztviselő formálisan korlátozta is a vizsgálata tárgyát
         – a vizsgálata során mégis állást foglalt a vitatott utalások nyilvánosságra hozatalának káros jellegét, és következésképpen
         azok bizalmas jellegét illetően. Így a meghallgatási tisztviselő megvizsgálta egyrészt, hogy a vitatott utalások közzététele
         bizonyítékul szolgálhatott harmadik személyek számára, lehetővé téve kártérítési keresetek indítását a felperessel szemben
         a nemzeti bíróságok előtt, másrészt pedig, hogy az ilyen közzététel sértheti‑e súlyosan a felperes jó hírnevét a piacon.

      71      Az előzőekből, valamint a fenti 21. pontból az következik, hogy lényegében a meghallgatási tisztviselő a felperes által benyújtott
         bizalmas kezelés iránti kérelemre válaszul azt a kérdést is megvizsgálta, hogy a vitatott utalások az üzleti titkon kívüli
         bizalmas információnak minősülnek‑e. E tekintetben a meghallgatási tisztviselő azon következtetésre jutott, hogy a felperesnek
         a peroxid-határozat végleges, közzétételre szánt változatából a vitatott utalások eltávolításához való érdeke nem elegendő.

      –       A megtámadott határozatnak a szolgálati titok védelmének szempontjából való megalapozottságát illetően
      72      Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy amennyiben a Bizottság a versenyjog megsértése miatt bírságot szabott ki valamely
         vállalkozásra, e vállalkozás ahhoz fűződő érdeke, hogy a terhére rótt jogsértő magatartás részleteit ne hozzák nyilvánosságra,
         nem szorul sajátos védelemre tekintettel az ahhoz fűződő közérdekre, hogy a nyilvánosság a lehető legrészletesebben megismerje
         a Bizottság valamennyi intézkedésének az indokait, tekintettel a gazdasági szereplők ahhoz fűződő érdekére, hogy megtudják,
         melyek a joghátránnyal sújtható magatartások, és tekintettel a jogsértést elszenvedett személyek azon érdekére, hogy tudomást
         szerezzenek a részletekről annak érdekében, hogy adott esetben érvényesíthessék jogaikat a szankcionált vállalkozásokkal szemben,
         valamint figyelemmel e vállalkozás azon lehetőségére, hogy e határozat bírósági felülvizsgálatát kezdeményezheti (a fenti
         46. pontban hivatkozott Bank Austria Creditanstalt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 78. pontja). Az Elsőfokú Bíróság
         úgy tekinti, hogy e kijelentés mutatis mutandis vonatkozik valamely vállalkozás által elkövetett jogsértést megállapító határozatokra, amelyre a 2988/74 rendelet 1. cikke
         szerinti elévülési idő vonatkozik, amely határozat meghozatalára a Bizottság implicit módon jogosult a 17. rendelet által
         létrehozott rendszer alapján, ha igazolja az ehhez fűződő jogos érdekét (az Elsőfokú Bíróság T‑22/02. és T‑23/02. sz., Sumitomo
         Chemical és Sumika Fine Chemicals kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑4065. o.]
         60‑63. pontja).

      73      Meg kell állapítani azonban, hogy a fenti 72. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alkalmazása feltételezi, hogy a megállapított
         jogsértés legalább a határozat rendelkező részében szerepeljen, és hogy a határozatot az érintett vállalkozáshoz címezzék,
         hogy azt bírósági úton vitathassa. Ugyanis e tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amint arra maga a Bizottság hivatkozik,
         bármi is legyen azon indokolás, amelyen a határozat alapszik, egyedül ennek rendelkező része alkalmas joghatások kiváltására,
         és következésképpen sérelem okozására. Ellenben a határozat indokolásában megfogalmazott megállapítások önmagukban nem képezhetik
         megsemmisítés iránti kereset tárgyát. Csak annyiban vethetők alá a közösségi bíróság jogszerűségi vizsgálatának, amennyiben
         az ilyen sérelmet okozó aktus indokolásaként ezen aktus rendelkező részének szükséges alátámasztását jelentik (a Bíróság C‑164/02. sz.,
         Hollandia kontra Bizottság ügyben 2004. január 28‑án hozott végzésének [EBHT 2004., I‑1177. o.] 21. pontja; az Elsőfokú Bíróság
         T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑913. o.] 186. pontja),
         és különösen ha ezen indokolás alkalmas a szóban forgó aktus rendelkező részében hozott döntés lényegének megváltoztatására
         (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑251/00. sz., Lagardère és Canal+ kontra Bizottság ügyben 2002. november 20‑án
         hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4825. o.] 67. és 68. pontját).

      74      Ugyanakkor a jelen esetben az előzőekből következik, hogy azon kérdéstől függetlenül, hogy a Bizottságnak volt‑e vagy sem
         alapos oka a peroxid-határozat indokolásában a felperesnek betudható jogsértés megállapítására, ilyen megállapításnak a rendelkező
         részből való hiányzása miatt utóbbinak nem lenne kereshetőségi joga az említett határozattal szemben. Ezért a felperes által
         a peroxid-határozattal szemben benyújtott, a vitatott utalások megalapozottságának az Elsőfokú Bíróság általi megvizsgálására
         vonatkozó kereset mindenképpen elfogadhatatlan lenne, még ha feltételezhetően az EK 230. cikk ötödik bekezdésében előírt határidőben
         nyújtották is be (lásd ebben az értelemben a fenti 52. pontban hivatkozott Compagnie maritime belge transports és társai kontra
         Bizottság ügyben hozott ítélet 150. pontját).

      75      Ráadásul, amint azzal a felperes érvel, a Bizottságnak a 17. rendelet alapján a határozatok elfogadására és közzétételére
         vonatkozó jogkörének, valamint a szolgálati titok védelmének terjedelmét a közösségi jogrend részét képező általános elvek
         és alapvető jogok, és különösen – a Nizzában 2000. december 7‑én kihirdetett, az Európai Unió Alapjogi Chartájának (HL 2000. C 364.,
         1. o.) 48. cikkében megerősített – ártatlanság vélelme elvének fényében kell értelmezni, amely a vállalkozásokra irányadó
         versenyszabályok megsértésével kapcsolatos és esetleg bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásával végződő eljárásokban is
         alkalmazandó (a Bíróság C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4287. o.]
         150. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság
         egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 178. pontja; a fenti 72. pontban hivatkozott
         Sumitomo Chemical és Sumika Fine Chemicals kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 104. és 105. pontja).

      76      Meg kell jegyezni továbbá, hogy az ártatlanság vélelme azt jelenti, hogy minden gyanúsított személyt mindaddig ártatlannak
         kell vélelmezni, amíg bűnösségét a törvénynek megfelelően meg nem állapították. Ellentétes vele tehát egy eljárást befejező
         határozatban tett bármilyen olyan formális megállapítás vagy bármilyen olyan utalás, amely egy adott jogsértéssel gyanúsított
         személy felelősségére vonatkozik, ha ez a személy nem élhetett a szokásos módon lefolytatott és az ellenérvek megalapozottságáról
         hozott határozathoz vezető eljárás keretében a védelemhez való jog gyakorlása érdekében általában biztosított összes garanciával
         (a fenti 72. pontban hivatkozott Sumitomo Chemical és Sumika Fine Chemicals kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 106. pontja).
         Egyebekben egy jogsértéssel gyanúsított személy felelőssége csak akkor tekinthető jogerősen megállapítottnak, ha az e jogsértést
         megállapító határozat jogerőre emelkedett, ami arra utal, hogy az érintett személy az említett határozattal szemben az EK 230. cikk
         ötödik bekezdésében előírt határidőn belül nem nyújtott be keresetet, vagy egy ilyen kereset következtében a peres eljárás
         végleges, különösen az említett határozat jogszerűségét megerősítő bírósági határozattal lezárult.

      77      Következésképpen nem tekinthetők törvénynek megfelelően megállapítottnak az olyan megállapítások, amelyeket az eljárás alá
         vont személynek nem volt lehetősége közösségi bíróságok előtt vitatni, pedig vitatja a megalapozottságukat. Ugyanis az ilyen
         megállapítások bármilyen bírósági felülvizsgálat alóli kivonása, és ezért ezek jogellenessége esetén a közösségi bíróság általi
         esetleges korrekció alóli kivonás ténye nyilvánvalóan ellentétes az ártatlanság vélelmének elvével. Minden egyéb értelmezés
         a közigazgatási és bírósági jogkörök közötti feladatmegosztási rendszer és intézményi egyensúly sérelméhez vezetne, mivel
         vitatás esetén a bíróságnak csak arról kellene véglegesen döntenie, hogy volt‑e elegendő bizonyíték, amely lehetővé tette
         a Bizottság számára, hogy valamely vállalkozás a versenyszabályok megsértésének elkövetéséért való felelősségére következtessen.

      78      Az Elsőfokú Bíróság úgy véli továbbá, hogy amennyiben a Bizottságnak a valamely vállalkozás által elkövetett jogsértésre vonatkozó
         megállapításai sérthetik az ártatlanság vélelme elvének alkalmazását, ezeket főszabály szerint a nyilvánosság tekintetében
         bizalmasnak és következésképpen jellegüknél fogva a szolgálati titok körébe tartozónak kell tekinteni. Ezen elv többek között
         annak szükségességéből következik, hogy az érintett személy jó hírnevét és méltóságát mindaddig tiszteletben tartsák, ameddig
         nem ítélték el jogerősen (analógia útján lásd az Elsőfokú Bíróság T‑15/02. sz., BASF kontra Bizottság ügyben 2006. március
         15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑497. o.] 604. pontját). Az ilyen elemek bizalmas jellegét megerősíti az 1049/2001
         rendelet 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja, amely szerint védelemben részesülnek azon információk, amelyeknek a nyilvánosságra
         hozatala sértené az egyén magánéletének és becsületének védelmét. Végül ezen információk bizalmas jellege nem függhet azon
         kérdéstől, hogy rendelkeznek‑e, és ha igen, mennyiben bizonyító jelleggel egy nemzeti jogvita keretében.

      79      E tekintetben az alperes nem hivatkozhat a fenti 46. pontban hivatkozott Bank Austria Creditanstalt kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 89. pontjára, mivel az Elsőfokú Bíróság ott elfogadott álláspontja nem a jelen eset alapját képező helyzethez
         hasonlítható helyzetre vonatkozik, ahol is a felperes peroxid-határozatban rá vonatkozó állítások megalapozottsága vitatásának
         minden lehetőségétől meg van fosztva (a fenti 46. pontban hivatkozott Bank Austria Creditanstalt kontra Bizottság ügyben hozott
         ítélet 78. pontjának vége). Ugyanakkor a fenti 72. és 73. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy
         a Bizottság az elévülési idő letelte után nem fogadhat el valamely jogsértést megállapító határozatot, ha nem igazolja az
         ilyen megállapítás megtételéhez fűződő jogos érdekét, és ha az érintett vállalkozás nem rendelkezik semmilyen lehetőséggel
         arra, hogy ezen megállapítást a közösségi bíróságok általi felülvizsgálatnak vesse alá (lásd szintén ebben az értelemben a
         fenti 52. pontban hivatkozott Coca-Cola kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 86. pontját).

      80      A jelen esetben, amint az a fenti 74. pontban megállapításra került, a felperesnek nem volt kereshetőségi joga a peroxid-határozattal
         szemben, tekintettel különösen a jogsértésben való részvételének a rendelkező részben való említésének hiányára, pedig e határozat
         indokolásának megalapozottságát vitatta, amennyiben az megemlítette a jogsértésben való részvételét. Egy ilyen helyzet ellentétes
         az ártatlanság vélelmének elvével, és sérti a szolgálati titok védelmét – ahogyan az a fenti 75‑78. pontban értelmezésre került –,
         amelyek megkövetelik a felperes jó hírneve és méltósága tiszteletben tartásának biztosítását. Úgy kell ezért tekinteni, hogy
         a vitatott utalások az EK 287. cikk értelmében a jellegüknél fogva a szolgálati titok körébe tartozó információknak minősülnek.
         E tekintetben meg kell állapítani végül, hogy a Bizottság maga ismerte be a tárgyaláson, hogy közzétehette volna a peroxid-határozatot
         annak megállapítására szorítkozva, hogy a felperes részt vett a közigazgatási eljárásban, és vele szemben elévülési ok miatt
         a vizsgálatot befejezhette volna. Meg kell állapítani, hogy ilyen körülmények között a felperesnek a vitatott utalások védelméhez
         fűződő jogos érdekét megelőző, azok közzétételéhez fűződő közérdek tehát hiányzik.

      81      Az előzőekből következik, hogy a meghallgatási tisztviselő, azáltal, hogy megállapította, hogy a vitatott utalások nem voltak
         védelemre érdemesek és hogy a közzétételük nem minősült a felperes érdekei súlyos és méltánytalan sérelmének, a jelen esetben
         tévesen alkalmazta a szolgálati titok védelmét. Következésképpen a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni annyiban,
         amennyiben elutasítja a felperes bizalmas kezelés iránti kérelmét, anélkül hogy szükséges lenne nyilatkozni az utóbbi által
         hivatkozott egyéb jogalapokról és kifogásokról.

       A költségekről
      82      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (harmadik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A 2004. október 1‑jei (2004) D/204343 bizottsági határozatot megsemmisíti.
      2)      A Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.

               Jaeger

               Azizi

               Cremona

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2007. október 12‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                     M. Jaeger

         Tartalomjegyzék

      Jogi háttér
      A tényállás, az eljárás és a felek kérelmei
      A jogkérdésről
      A –  A megsemmisítés iránti kérelem elfogadhatóságáról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      B –  Az ügy érdeméről
      1.  Előzetes észrevétel
      2.  A 17. rendelet 21. cikkének megsértésére alapított jogalapról
      a)  A felek érvei
      b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      Előzetes észrevétel
      A Bizottság 17. rendelete 21. cikke szerinti közzétételi jogkörének terjedelméről
      A vitatott utalások szolgálati titok általi védelméről
      –  Általános észrevétel
      –  A szolgálati titok védelmének a meghallgatási tisztviselő által figyelembe vett szempontjairól
      –  A megtámadott határozatnak a szolgálati titok védelmének szempontjából való megalapozottságát illetően
      A költségekről
      1* Az eljárás nyelve: német.