title: A Bíróság (második tanács) 2010. október 7-i ítélete.#elleni büntetőeljárás Vítor Manuel dos Santos Palhota és társai.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen - Belgium.#Szolgáltatásnyújtás szabadsága - EUMSZ 56. cikk és EUMSZ 57. cikk - Munkavállalók kiküldetése - Korlátozások - Más tagállamban letelepedett munkáltatók - A kiküldetésre vonatkozó előzetes bejelentő nyilatkozat nyilvántartásba vétele - Társadalombiztosítási és munkaügyi okmányok - A fogadó tagállam joga értelmében ezekkel egyenértékű okmányok - Másolat - A nemzeti hatóságok részére történő bemutatás céljából való megőrzés.#C-515/08. sz. ügy.

text:
      C‑515/08. sz. ügy
      Vítor Manuel dos Santos Palhota és társai
      ellen
      folytatott büntetőeljárás
      (a Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Szolgáltatásnyújtás szabadsága – EUMSZ 56. cikk és EUMSZ 57. cikk – Munkavállalók kiküldetése – Korlátozások – Más tagállamban letelepedett munkáltatók – A kiküldetésre vonatkozó előzetes bejelentő nyilatkozat nyilvántartásba vétele – Társadalombiztosítási és munkaügyi okmányok – A fogadó tagállam joga értelmében ezekkel egyenértékű okmányok – Másolat – A nemzeti hatóságok részére történő bemutatás céljából való megőrzés”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetése
      (EUMSZ 56. cikk és EUMSZ 57. cikk)
      2.        Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetése
      (EUMSZ 56. cikk és EUMSZ 57. cikk)
      1.        Ellentétes az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel az a tagállami szabályozás, amely a más tagállambeli székhelyű azon
         munkáltató részére, aki az elsőként említett tagállam területére munkavállalókat küld ki, a kiküldetésre vonatkozóan előzetes
         nyilatkozat elküldését írja elő, amennyiben a tervezett kiküldés megkezdése ahhoz a feltételhez van kötve, hogy a munkáltató
         kézhez vegye az említett nyilatkozat nyilvántartásba vételi számát, és az említett hatóságoknak a nyilatkozat kézhezvételétől
         számítva öt munkanap áll rendelkezésükre arra, hogy ezen értesítést megküldjék.

      Ugyanis, amennyiben az említett értesítés munkáltató általi kézhezvételének meg kell előznie munkavállalóinak kiküldetését,
         és erre csak a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozat megfelelőségének a nemzeti hatóságok általi ellenőrzését követően
         kerül sor, akkor az ilyen eljárást előzetes közigazgatási engedélyezés jellegű eljárásnak kell tekinteni, amely – többek között
         az említett értesítés kézbesítésére előírt határidő miatt – akadályozhatja a tervezett kiküldetést, és ennek következtében
         azt, hogy a kiküldendő munkavállalók munkáltatója gyakorolhassa a szolgáltatásnyújtási tevékenységet, különösen olyankor,
         amikor a teljesítendő szolgáltatás némi gyorsaságot igényel a cselekvés terén. Ebből következik, hogy a kiküldetésre vonatkozó
         előzetes nyilatkozat elküldésének követelménye, valamint annak nyilvántartásba vételi számának kézbesítése az EUMSZ 56. cikk
         értelmében a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását képezi.

      E korlátozást nem igazolja a munkavállalók védelméből álló cél. Természetesen a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozat
         elküldése alkalmas eszköznek tűnik arra, hogy tájékoztassa a nemzeti hatóságokat a szükséges adatokról. Ugyanakkor az olyan
         nyilvántartásba vételi és értesítési eljárás, amelynek értelmében az említett nyilatkozat előzetes közigazgatási engedélyezés
         jellegét ölti, túllépi a kiküldött munkavállalók védelmének biztosítására szolgáló cél eléréséhez szükséges mértéket, ugyanis
         valamely előzetes nyilatkozat, amennyiben lehetővé teszi a fogadó tagállam szociális és bérszabályozásának a kiküldetés időtartama
         alatti betartásának ellenőrzését, arányosabb eszközét képezi e cél elérésének, mint az említett engedélyezés vagy előzetes
         ellenőrzés.

      (vö. 34., 36., 40., 52–53., 61. pont és a rendelkező rész)
      2.        Nem ellentétes az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel az olyan tagállami szabályozás, amely a más tagállambeli székhelyű
         azon munkáltató részére, aki az elsőként említett tagállam területére munkavállalókat küld ki, a kiküldetés időtartama alatt
         az első állam joga által megkövetelt társadalombiztosítási vagy munkajogi okmányokkal egyenértékű okmányok másolatainak a
         nemzeti hatóságok részére bemutatás céljából történő megőrzését, ezen időtartam leteltét követően pedig azoknak az említett
         hatóságok részére történő megküldését írja elő.

      Természetesen nem zárható ki, hogy e kötelezettségek a valamely más tagállamban letelepedett vállalkozások számára többletköltségeket,
         valamint adminisztratív és gazdasági többletterheket okoznak, és emiatt e vállalkozások versenyjogi szempontból nincsenek
         teljesen egyenlő helyzetben azokkal a vállalkozásokkal, amelyek rendszeres jelleggel foglalkoztatnak munkavállalókat az ország
         területén. Ugyanakkor az említett egyenértékű okiratok másolatainak megőrzése lehetővé teszi a hatóságok számára a kiküldött
         munkavállalók tekintetében a 96/71 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében felsorolt munkafeltételek betartásának ellenőrzését,
         ennélfogva pedig ez utóbbiak védelmét. Az ilyen intézkedések tehát arányosak a munkavállalók védelmére irányuló célhoz viszonyítva.

      (vö. 42., 57., 60–61. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2010. október 7.(*)

      „Szolgáltatásnyújtás szabadsága – EUMSZ 56. cikk és EUMSZ 57. cikk – Munkavállalók kiküldetése – Korlátozások – Más tagállamban letelepedett munkáltatók – A kiküldetésre vonatkozó előzetes bejelentő nyilatkozat nyilvántartásba vétele – Társadalombiztosítási és munkaügyi okmányok – A fogadó tagállam joga értelmében ezekkel egyenértékű okmányok – Másolat – A nemzeti hatóságok részére történő bemutatás céljából való megőrzés”
      A C‑515/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Rechtbank van eerste aanleg
         te Antwerpen (Belgium) a Bírósághoz 2008. november 26‑án érkezett, 2008. november 3‑i határozatával terjesztett elő az e bíróság
         előtt

      Vítor Manuel dos Santos Palhota,
      Mário de Moura Gonçalves,
      Fernando Luis das Neves Palhota,
      a Termiso Limitada
      ellen folytatott büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, A. Rosas, U. Lõhmus (előadó), A. Ó Caoimh és A. Arabadjiev bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: M.‑A. Gaudissart egységvezető,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. február 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        V. M. dos Santos Palhota, M. de Moura Gonçalves és F. L. das Neves Palhota, valamint a Termiso Limitada képviseletében K. Stappers
         advocaat,

      –        a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben, segítői: V. Pertry és H. Gilliams advocaten,
      –        a dán kormány képviseletében J. Bering Liisberg és R. Holdgaard, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és B. Klein, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében K. Georgiadis, I. Bakopoulos és M. Michelogiannaki, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és A. Czubinski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében E. Traversa, W. Roels és I. V. Rogalski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az EFTA Felügyeleti Hatóság képviseletében B. Alterskjær és O. Einarsson, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. május 5‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 56. cikk és az EUMSZ 57. cikk értelmezésére irányul.

      2        A kérelmet a vádhatóság által a V. M. dos Santos Palhota, M. de Moura Gonçalves és F. L. das Neves Palhota, valamint a Termiso
         Limitada nevű, portugál székhelyű társaság (a továbbiakban így együtt: az alapeljárás vádlottjai) ellen amiatt indított büntetőeljárásban
         terjesztették elő, hogy az előbbiek – többek között – elmulasztották elkészíteni a belga jogszabályok által előírt egyéni
         elszámolást 53 Belgiumba kiküldött munkavállaló tekintetében.

       Jogi háttér
       Az Unió szabályozása
      3        A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i 96/71/EK európai parlamenti
         és tanácsi irányelv (HL 1997. L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.) 1. cikkének (1) bekezdése
         értelmében:

      „Ezt az irányelvet arra a tagállamban letelepedett vállalkozásra kell alkalmazni, amely a szolgáltatások transznacionális
         nyújtása keretében munkavállalókat küld egy másik tagállam területére a (3) bekezdéssel összhangban.”

      4        Ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett
         vállalkozások biztosítják a területükön kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra
         vonatkozó szabályokat, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban:

      –      törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezés, illetve
      –      olyan kollektív megállapodás vagy választottbírósági határozat állapít meg, amelyet a (8) bekezdés értelmében általánosan
         alkalmazandónak nyilvánítottak, amennyiben azok a mellékletben említett tevékenységekre vonatkoznak:

      a)      maximális munkaidő és minimális pihenőidő;
      b)      minimális éves szabadság;
      c)      minimális bérszint, beleértve a túlóradíjakat; ez a pont nem vonatkozik a kiegészítő foglalkozási nyugdíjrendszerekre;
      d)      munkavállalók rendelkezésre bocsátásának feltételei, különösen a munkaerő-kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozások esetében;
      e)      munkahelyi egészség, biztonság és higiénia;
      f)      védintézkedések a várandós vagy gyermekágyas nők, gyermekek és fiatalok munkaviszonyára vonatkozó szabályokat illetően;
      g)      férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód és más megkülönböztetést tiltó rendelkezések.”
       A nemzeti szabályozás
      5        A 96/71 irányelv átültetéséről és bizonyos társadalombiztosítási okmányoknak a Belgium területére munkavállalókat kiküldő
         vállalkozások általi megőrzése tekintetében egyszerűsített rendszer felállításáról szóló 2002. március 5‑i törvény (Belgisch Staatsblad, 2002. március 13., a továbbiakban: 2002. március 5‑i törvény) 8. cikke úgy rendelkezik, hogy az a munkáltató, aki megfelel
         a társadalombiztosítási okmányok megőrzéséről szóló, 1978. október 23‑i 5. sz. királyi rendelet (Belgisch Staatsblad, 1978. december 2., a továbbiakban: 5. sz. királyi rendelet) 6b. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételeknek, az említett
         bekezdés szerinti határozott időtartam során – többek között – nem köteles a munkavállalók munkabérének védelméről szóló 1965.
         április 12‑i törvény 15. cikkében említett bérelszámolás (a továbbiakban: bérelszámolás) készítésére.

      6        A 2002. március 5‑i törvény 9. cikke az 5. sz. királyi rendeletet egy IIa. fejezettel egészítette ki, amely magában foglalja
         többek között a fent említett 6b. cikket, amely bemutatja az e törvényben foglalt egyszerűsített rendszert (a továbbiakban:
         egyszerűsített rendszer). E cikk (1) bekezdése szerint az említett fejezet alkalmazásában munkáltatónak minősülnek az 5. sz.
         királyi rendelet értelmében azok a személyek is, akik belga területen olyan munkavállalókat foglalkoztatnak, akik vagy rendszeres
         jelleggel végeznek munkát a Belga Királyság területén kívüli országban vagy országokban, vagy akiket a Belga Királyságtól
         eltérő országban szerződtettek.

      7        Ugyanezen cikk (2) bekezdése értelmében a munkáltatók a határozott időtartam során mentesülnek az 5. sz. királyi rendelet
         II. fejezete által előírt társadalombiztosítási okmányok közül az annak 4. cikke (1) bekezdésében említett egyéni elszámolás
         (a továbbiakban: egyéni elszámolás) elkészítésének és megőrzésének kötelezettsége alól, amennyiben, először is, az érintett
         munkavállalók foglalkoztatását megelőzően elküldik a kiküldetéséről szóló nyilatkozatot (a továbbiakban: kiküldetésről szóló
         előzetes nyilatkozat) a belga hatóságoknak; másodszor pedig, ez utóbbiak részére bemutatás céljából megőrzik a munkáltató
         székhelye szerinti ország jogszabályai által előírt, az egyéni elszámolással vagy a bérelszámolással egyenértékű okmányok
         (a továbbiakban: egyenértékű okmányok) másolatát.

      8        A Belgiumba munkavállalókat kiküldő cégeknek a társadalombiztosítási okmányok elkészítése és megőrzése tekintetében fennálló
         kötelezettségére vonatkozó egyszerűsített rendszer végrehajtási módjairól, valamint a 2002. március 5‑i törvény 6. cikkének
         (2) bekezdésében említett építési tevékenységek meghatározásáról szóló 2002. március 29‑i királyi rendelet (Belgisch Staatsblad, 2002. április 17., a továbbiakban: 2002. március 29‑i királyi rendelet) 2. cikke szerint az 5. sz. királyi rendelet 6b. cikkének
         (2) bekezdésében említett időtartam az első, Belgiumba kiküldött munkavállaló foglalkoztatásának kezdő időpontjától számított
         hat hónap.

      9        A 2002. március 29‑i királyi rendelet 3. cikke értelmében a Belgiumba kiküldött munkavállalókat foglalkoztató munkáltatóknak
         a foglalkoztatási időszak kezdetét megelőzően levélben, elektronikus levélben vagy faxon el kell küldeniük az e rendelet 4. cikke
         szerinti kiküldetési nyilatkozatot a társadalombiztosítási felügyeletnek. Ez utóbbi az átvételt követő 5 munkanapon belül
         igazolja az említett nyilatkozat átvételét és annak megfelelőségét, a fent említett távközlési módok valamelyike útján kiállítva
         a munkáltató részére a nyilvántartási számot, aki a foglalkoztatást csak e szám kézhezvételét követően kezdheti meg. Ennek
         hiányában a munkáltató nem részesülhet az egyszerűsített rendszer által előírt társadalombiztosítási okmányok elkészítésének
         és megőrzésének kötelezettsége alól.

      10      A 2002. március 29‑i királyi rendelet 4. cikke úgy rendelkezik, hogy a kiküldetési nyilatkozatnak – amelynek meg kell felelnie
         az e rendelet mellékletében szereplő formanyomtatványnak – a következőket kell tartalmaznia:

      „1.      A munkáltató tekintetében: vezetéknév, keresztnév, lakcím, vagy a társaság cégneve és székhelye, tevékenységének jellege,
         címe, telefon-, és faxszáma, e‑mail címe és a munkáltató illetősége szerinti ország illetékes társadalombiztosítási hatósága
         által kiadott azonosító- vagy regisztrációs száma;

      2.      A munkáltató azon vezető tisztségviselője vagy megbízottja tekintetében, akinek a feladatkörébe tartozik az egyenértékű okmányok
         rendelkezésre bocsátása az 5. cikk (1) bekezdésének megfelelően: vezetéknév, keresztnév, cégnév, cím, telefonszám, faxszám
         és e‑mail cím;

      3.      Valamennyi, Belgiumba kiküldött munkavállaló tekintetében: vezetéknév, keresztnév, lakcím, születési idő, családi állapot,
         nem, állampolgárság, cím, telefonszám, személyazonosító okmány száma és típusa, a munkaszerződés megkötésének időpontja, a
         Belgium területén történő foglalkoztatás kezdő időpontja, a betöltött munkakör;

      4.      A kiküldött munkavállalókra vonatkozó munkafeltételek tekintetében: a heti munkaidő hossza és a napi munkaidő meghatározása;
      5.      A kiküldetés tekintetében: a kiküldetés keretében nyújtott szolgáltatás típusa, a kiküldetés kezdő időpontja és előrelátható
         időtartama, valamint a munkavégzés helye;

      6.      Az egyenértékű okmányok tekintetében: az a hely, ahol az okmányokat a jelen rendelet 5. cikkének megfelelően rendelkezésre
         tartják és őrzik.

      11      Az említett rendelet 5. cikke szabályozza az egyenértékű okmányok rendelkezésre bocsátásának és megőrzésének módjait, a Belgiumba
         kiküldött munkavállalók foglalkoztatásának időtartama alatt. E cikk (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 2. cikkben említett
         hat hónapos időtartam alatt a munkáltató köteles a felügyeleti szervek részére történő bemutatás céljából megőrizni az egyenértékű
         okmányok másolatát. E másolatot vagy azon a munkahelyen kell őrizni, ahová a munkavállalót Belgiumba kiküldik, vagy annak
         a természetes személynek a lakóhelyén, aki a munkáltató megbízottjaként vagy vezető tisztségviselőjeként őrzi az iratokat.
         Ezek hiányában a munkáltatónak kell elkészítenie és megőriznie az egyéni elszámolást, valamint a bérelszámolást. Ugyanezen
         5. cikk (2) bekezdése szerint e hat hónapos időtartam elteltét követően a munkáltatók öt évig kötelesek megőrizni az említett
         másolatot, és ezenfelül elkészíteni az 5. sz. királyi rendelet II. fejezetében említett társadalombiztosítási okmányokat,
         valamint a bérelszámolást.

      12      A 2002. március 29‑i királyi rendelet 6. cikke szabályozza az egyenértékű okmányok rendelkezésre bocsátásának és megőrzésének
         módjait, a Belgiumba kiküldött munkavállalók foglalkoztatásának időtartama lejártát követően. Ez a cikk kimondja, hogy ezen
         időtartam lejártát követően a munkáltatóknak ajánlott levélben el kell küldeniük, vagy átvételi elismervénnyel be kell nyújtaniuk
         az egyenértékű okmányok másolatát, valamint az azokról készített leltárt a társadalombiztosítási felügyelet részére.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      13      Az ügyiratokból, valamint a belga kormány írásbeli észrevételeiből az derül ki, hogy a Termiso Limitada nevű cég portugál
         hegesztőket és szerelőket küldött ki rendszeresen az Antwerp Shiprepair NV hajógyárába, hogy ott a hajók gyártásán dolgozzanak.
         A telepen 2004. július 12‑én végzett ellenőrzés során a felügyelet megállapította, hogy ott a Termiso Limitada 53 portugál
         munkavállalóját foglalkoztatják, és hogy egyiküket sem jelentették be előzetes kiküldetési nyilatkozattal. Ezenfelül, a portugál
         műszakvezető nem tudott semmilyen bérre vonatkozó portugál iratot bemutatni.

      14      A Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen szerint a felügyeleti szerv megállapította, hogy a 2002. március 5‑i törvényben,
         valamint a 96/71 irányelvben foglalt feltételeket nem tartották be, és így a társadalombiztosítási okmányok megőrzésére és
         különösen az egyéni elszámolásra vonatkozó belga társadalombiztosítási jog rendelkezéseit kell alkalmazni. Az alapeljárás
         vádlottjait (közülük az elsőt, a másodikat és a harmadikat, mint a Termiso Limitada ügyvezetőit és vezető tisztségviselőit,
         ez utóbbi céget pedig mint munkáltatót és büntetőjogi felelősséggel rendelkező jogi személyt) azzal vádolták, hogy 2004. május
         31‑e és július 13‑a között elmulasztották kiállítani az említett egyéni elszámolást a fent említett 53 munkavállaló tekintetében,
         megsértve ezzel többek között az 5. sz. királyi rendelet több rendelkezését. Ezenfelül azzal vádolták őket, hogy számos jogsértést
         követtek el a belga törvek szerinti minimálbérre és túlóradíjazásra vonatkozó szabályozás vonatkozásában.

      15      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az, hogy ítéletet hozhasson az ügy érdemét illetően a belga társadalombiztosítási
         jogszabályok megsértésével kapcsolatban, attól a ténytől függ, hogy a 2002. március 5‑i törvény, amelynek be nem tartása maga
         után vonja azt a kötelezettséget, hogy e jogszabályoknak meg kell felelni, összeegyeztethető‑e az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel.

      16      E körülmények között a Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Sértik‑e a 2002. március 5‑i törvény 8. cikkének, valamint a 2002. március 29‑i királyi rendelet (végrehajtási rendelet)
         3., 4. és 5. cikkének rendelkezései az [EUMSZ 6. cikket] és az [EUMSZ 57. cikket] azáltal, hogy a munkavállalókat kiküldeni
         szándékozó külföldi munkaadókra azt a kötelezettségét rója, hogy a kiküldést megelőzően a társadalombiztosítási tárgyú törvények
         végrehajtását felügyelő hatóságnál jelentsék be a kiküldést, és a belga egyéni elszámolással vagy bérelszámolással összehasonlítható
         iratokat tartsanak rendelkezésre, ami a belga munkaerőpiacra történő belépést megakadályozza vagy legalábbis megnehezíti?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Az elfogadhatóságról
      17      A belga kormány azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatatlan, mivel azon a téves premisszán
         alapul, hogy az egyszerűsített rendszer kötelező, miközben a belga területre munkavállalókat kiküldő külföldi munkáltatók
         azt a lehetőséget is választhatják, hogy a belga jogszabályoknak megfelelően készítik el és őrzik meg a társadalombiztosítási
         okmányokat.

      18      Mindenesetre, még ha feltételezzük is, hogy az említett bíróság az egyszerűsített rendszert kötelezőnek tekinti, az EUMSZ 267. cikkben
         említett eljárás az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti egyértelmű feladatmegosztáson
         alapul, amelynek értelmében ez utóbbi kizárólag az e cikkben említett uniós jogszabályok értelmezéséről és érvényességéről
         határozhat. E kereteken belül a Bíróságnak nem feladata a nemzeti jog rendelkezéseinek értelmezéséről határozni, sem azt megítélni,
         hogy helyesen értelmezte‑e e rendelkezéseket a nemzeti bíróság (lásd többek között a C‑220/05. sz., Auroux és társai ügyben
         2007. január 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑385. o.] 25. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      19      A belga és a német kormány ezenfelül azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból hiányzik a jogi háttér
         bemutatása, valamint annak magyarázata, hogy mi a kapcsolat az alapeljárás és az előterjesztett kérdés között. E tekintetben
         a belga kormány azt állítja, hogy ez utóbbi nem a 96/71 irányelv értelmezésére vonatkozik, amelynek alkalmazása egyébként
         is vitatható az említett ügyben. E kormánynak azt illetően is kétségei vannak, hogy egyáltalán van‑e értelme az EUMSZ 57. cikk
         értelmezésének, hiszen az csak akkor lenne vitatott, ha a Termiso Limitada és munkavállalói által Belgiumban végzett tevékenység
         szolgáltatányújtásnak minősül.

      20      Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a nemzeti bíróság által, a saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli
         háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett
         kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatal
         iránt előterjesztett kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával
         vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek,
         amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben
         1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 61. pontját, valamint a C‑45/08. sz., Spector Photo Group és Van
         Raemdonck ügyben 2009. december 23‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 26. pontját).

      21      Jelen ügyben, miként az a jelen ítélet 14. és 15. pontjából is kiderül, az alapeljárás ténybeli és jogi hátterének előzetes
         döntéshozatalra utaló határozatban szereplő bemutatásából arra lehet következtetni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja
         szerint amennyiben az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az egyszerűsített rendszer is, nem egyeztethető össze az EUMSZ
         szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseivel, akkor az alapeljárás vádlottjai nem ítélhetők el amiatt, hogy
         nem tartották tiszteletben az egyéni elszámolás érintett munkavállalók tekintetében történő elkészítésére vonatkozó azon kötelezettséget,
         amely csak akkor merül fel, ha nem alkalmazzák az említett rendszert. Az ügy ekként való ismertetése – bár kétségtelenül tömör –
         elegendő ahhoz, hogy a Bíróság hasznos válasszal tudjon szolgálni az előterjesztett kérdést illetően.

      22      Egyébként, a 96/71 irányelv értelmezésére irányuló kérelem hiánya nem érinti a Bíróságnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdés megválaszolására vonatkozó hatáskörét, amennyiben az uniós jog azon rendelkezései, amelyek értelmezését kérték, az
         alapügy elbírálása szempontjából relevánsak.

      23      Mindezek alapján az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadható.

       Az ügy érdeméről
      24      Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy ellentétes‑e az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel
         az a tagállami szabályozás, amely a más tagállambeli székhelyű azon munkáltató részére, aki az elsőként említett tagállam
         területére munkavállalókat küld ki, a kiküldetésre vonatkozóan előzetes nyilatkozat elküldését, továbbá olyan társadalombiztosítási
         vagy munkajogi okmányokkal egyenértékű okmányok másolatainak a nemzeti hatóságok részére bemutatás céljából történő megőrzését
         írja elő, mint az első állam joga által megkövetelt egyéni elszámolás és bérelszámolás.

      25      Észrevételeiben a belga kormány rámutatott arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem a 96/71 irányelv értelmezését kérte.
         E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy bár az egyszerűsített rendszer – miként azt a belga kormány állítja – annak ellenőrzésére
         szolgál, hogy a belga területre külföldi munkavállalókat kiküldő munkáltatók betartják‑e a 96/71 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének
         első albekezdésében felsorolt munka- és foglalkoztatási feltételeket, az ilyen ellenőrzést szolgáló intézkedések nem tartoznak
         ezen irányelv hatálya alá, és nem képezik európai uniós szintű jogharmonizáció tárgyát sem.

      26      A 96/71 irányelv ugyanis a kiküldött munkavállalók munka- és foglalkoztatási feltételeire vonatkozó nemzeti anyagi jogi szabályok
         összehangolását szolgálja, azon kiegészítő jellegű közigazgatási szabályoktól függetlenül, amelyek az említett feltételek
         betartásának ellenőrzésére szolgálnak.

      27      Ebből eredően ezeket az intézkedéseket a tagállamok szabadon határozhatják meg, a Szerződés és az uniós jog általános elvei
         tiszteletben tartásával (lásd ebben az értelemben a C‑490/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2007. július 18‑án
         hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6095. o.] 19. pontját, valamint a C‑341/05. sz. Laval un Partneri ügyben 2007. december 18‑án
         hozott ítélet [EBHT I‑11767. o.] 60. pontját).

      28      A jelen ügyben nem vitatott, hogy az alapeljárásban olyan cég az érintett, amelynek székhelye az egyik tagállamban található,
         és amely saját munkavállalóit küldte ki meghatározott időre egy másik tagállamban található gyártelepre szolgáltatásnyújtás
         céljából. Márpedig a Bíróság korábban már kimondta, hogy az ilyen eset az EUMSZ 56. cikk és az EUMSZ 57. cikk hatálya alá
         tartozik (lásd a C‑49/98., C‑50/98., C‑52/98–C‑54/98 és C‑68/98–C‑71/98. sz., Finalarte és társai egyesített ügyekben 2001.
         október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7831. o.] 20. pontját).

       A szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának fennállásáról
      29      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 56. cikk nemcsak a más tagállamban letelepedett szolgáltatást nyújtó személyek
         szemben az állampolgársága alapján alkalmazott minden megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem ugyanúgy valamennyi
         korlátozás megszüntetését akkor is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó
         szolgáltatásnyújtókra, amennyiben azok akadályozzák, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik egy másik olyan tagállamban letelepedett
         szolgáltatásnyújtó szolgáltatásait, ahol az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat (lásd többek között a C‑369/96. és C‑376/96. sz.,
         Arblade és társai egyesített ügyekben 1999. november 23‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8453. o.] 33. pontját; valamint a
         C‑168/04. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9041. o.] 36. pontját).

      30      Ebben az összefüggésben ki kell emelni, hogy a belga kormány szerint az alapeljárás tárgyát képező egyszerűsített rendszert
         a 2002. március 5‑i törvénnyel vezették be, a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítéletet követően. Ezen ítélet
         rendelkező részének 3. pontja kimondta, hogy az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel ellentétes, ha valamely tagállam egy
         másik tagállambeli székhelyű és az előbbi tagállamban időszakosan munkát végző céget arra kötelezi, hogy olyan társadalombiztosítási
         vagy munkaügyi okmányokat állítson ki, mint amilyen többek között a minden egyes kiküldött munkavállaló tekintetében az első
         állam jogszabályai által előírt formában készítendő egyéni elszámolás, hiszen a munkavállalók szociális védelmét, ami ezen
         követelmények igazolására alkalmas lehetne, az említett cég által a székhelye szerinti tagállam jogszabályai értelmében őrzött
         társadalombiztosítási és munkaügyi okmányok már kellőképpen biztosítják.

      31      Az említett törvényből, valamint a 2002. március 29‑i királyi rendeletből az következik, hogy az első kiküldött munkavállaló
         foglalkoztatása kezdetétől számított hat hónapig az egyszerűsített rendszer mentesíti a belga területre munkavállalókat kiküldő
         munkáltatókat többek között a belga jogszabályok által előírt egyéni elszámolás és bérelszámolás kiállításának kötelezettsége
         alól, amennyiben, először is, megküldik a belga hatóságoknak a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozatot, másodszor pedig,
         az említett hatóságok részére történő későbbi bemutatás céljából megőrzik az egyenértékű okmányok másolatait.

      32      Ami e felmentés alkalmazásának időbeli behatároltságát illeti, annak esetleges korlátozott jellege nem érdekes a jelen ügy
         szempontjából, hiszen nem vitás, hogy az alapeljárás tárgyát képező kiküldetés hat hónapnál rövidebb időtartamra szólt.

      33      Ami a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozatot illeti, a 2002. március 29‑i királyi rendelet 3. cikkéből, valamint a
         belga kormány észrevételeiből egyrészt az következik, hogy a belga hatóságoknak az átvételt követő 5 munkanapon belül igazolniuk
         kell az említett nyilatkozat átvételét és annak megfelelőségét, értesítve a kiküldésre váró munkavállalók munkáltatóját a
         neki adott nyilvántartási számról. Másrészt, a kiküldetés csak e nyilvántartási számról történt értesítés kézbesítését követően
         kezdődhet meg, ennek hiányában a munkáltató nem részesülhet az egyszerűsített rendszer kedvezményében.

      34      Megjegyzendő, hogy az előző pontban leírt eljárás nem minősíthető egyszerű bejelentési eljárásnak. Miként azt a főtanácsnok
         indítványának 70. pontjában hangsúlyozta, fennáll annak a lehetősége, hogy a fogadó ország hatóságainak puszta tájékoztatása
         és a kézhezvétel visszaigazolása a szolgáltatásnyújtást megelőző ellenőrzési vagy engedélyezési rendszerré válik. Ugyanis,
         amennyiben az említett értesítés munkáltató általi kézhezvételének meg kell előznie munkavállalóinak kiküldetését, és erre
         csak a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozat megfelelőségének a nemzeti hatóságok általi ellenőrzését követően kerül
         sor, akkor az ilyen eljárást előzetes közigazgatási engedélyezés jellegű eljárásnak kell tekinteni (lásd analógia útján a
         fent hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet 41. pontját).

      35      Márpedig az az eljárás, amely ilyen közigazgatási engedély kibocsátásától teszi függővé a valamely másik tagállamban letelepedett
         vállalkozás által az országa területén végzendő szolgáltatásnyújtást, a szolgáltatásnyújtás szabadsága EUMSZ 56. cikk szerinti
         korlátozásának minősülhet (lásd analógia útján a C‑43/93. sz. Vander Elst‑ügyben 1994. augusztus 9‑én hozott ítélet [EBHT 1994.,
         I‑3803. o.] 15. pontját és a C‑244/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2006. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑885. o.] 34. pontját).

      36      Az ilyen eljárás, többek között az említett értesítés kézbesítésére előírt határidő miatt, akadályozhatja a tervezett kiküldetést,
         és ennek következtében azt, hogy a kiküldendő munkavállalók munkáltatója gyakorolhassa a szolgáltatnyújtási tevékenységet,
         különösen olyankor, amikor a teljesítendő szolgáltatás némi gyorsaságot igényel a cselekvés terén (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 35. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Ausztria ügyben hozott ítélet 39. pontját).

      37      E tekintetben az alapeljárás vádlottjai írásbeli észrevételeikben – anélkül, hogy ezt bárki vitatta volna – az Antwerp Shiprepair
         NV‑nél végzendő feladatok sürgős jellegére hivatkoztak, ami miatt az erre vonatkozó szerződés megkötése után a lehető leghamarabb
         meg kellett kezdeni a munkát. Márpedig a belga kormány a Bíróság által feltett kérdésre a tárgyaláson adott válaszában megerősítette,
         hogy az egyszerűsített rendszer nem enged kivételt a jelen ítélet 33. pontjában ismertetett eljárás alól a sürgős kiküldetések
         esetére.

      38      Nincs sok jelentősége annak, miként e kormány a tárgyaláson kifejtette, hogy a nyilvántartásba vételről történő értesítést
         a gyakorlatban a kiküldendő munkavállalók munkáltatója részére két vagy három nappal a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozat
         kézhezvételét követően küldik meg, hiszen a munkáltató előre nem zárhatja ki, hogy a legalább azt az öt munkanapot ki kell
         várnia a kiküldetés megkezdése előtt, amelyet az egyszerűsített rendszer a nyilvántartásba vételről szóló értesítés kézbesítésére
         előír. E lehetséges várakozási idő mind az említett munkáltató, mind a munkavállalók kiküldetésével megvalósuló szolgáltatásnyújtás
         címzettje számára akadályozhatja vagy kevésbé vonzóvá teheti e szolgáltatásnyújtást, különösen olyankor, amikor az sürgős
         jellegű.

      39      Másfelől, a jelen ítélet 33. pontjában leírt eljárás az egyszerűsített rendszer meghatározó elemét képezi, hiszen miként az
         a 2002. március 29‑i királyi rendelet 3. cikkéből következik, az a munkáltató, aki úgy küld ki munkavállalókat belga területre,
         hogy előtte nem kapta meg a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozatának nyilvántartásba vételi számát, e kiküldetés tekintetében
         nem szorítkozhat az egyenértékű okmányok megőrzésére, ahogyan azt az egyszerűsített rendszer előírja, hanem ki kell állítania
         azokat a belga társadalombiztosítási okmányokat, mint az egyéni elszámolás és a bérelszámolás.

      40      Ebből következik, hogy a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozat elküldésének követelménye, valamint annak nyilvántartásba
         vételi számának kézbesítése az egyszerűsített rendszer által előírt módon az EUMSZ 56. cikk értelmében a szolgáltatásnyújtás
         szabadságának korlátozását képezi.

      41      E következtetést nem vonja kétségbe a belga kormány azon nyilatkozata, hogy az egyszerűsített rendszer fakultatív, abban az
         értelemben, hogy a belga területre munkavállalókat kiküldeni szándékozó munkáltató nem köteles e rendszernek alávetni magát,
         ebben az esetben viszont a fent említett belga társadalombiztosítási okmányokat kell kiállítania. Miként arra a jelen ítélet
         30. pontjában emlékeztettünk, a Bíróság a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítéletben már kimondta, hogy az
         ilyen kötelezettség eleve nem felel meg a szolgáltatásnyújtás szabadságának. Ráadásul, miként az az ügyiratokból kiderül,
         az alapeljárás tárgyát képező belga jogszabályok szerint e kötelezettség be nem tartását büntetőjogi szankciókkal sújtjták.

      42      Másodszor, ami a 2002. március 29‑i királyi rendelet 5. és 6. cikke által előírt azon kötelezettségeket illeti, hogy a belga
         területre kiküldött munkavállalók munkáltatói kötelesek az egyenértékű okmányok másolatát – vagy a belgiumi munkavégzés helyén
         vagy a munkáltató megbízottjának, illetve vezető tisztségviselőjének belgiumi lakóhelyén – a belga hatóságok rendelkezésére
         tartani, ezt követően pedig a kiküldetés végén e másolatot, valamint az egyenértékű okmányok leltárát megküldeni a belga hatóságoknak,
         és végül a hat hónap leteltét követően öt évig megőrizni a kijelölt helyek valamelyikén az egyenértékű okmányok másolatát
         az említett hatóságok részére, az sem zárható ki eleve, hogy e kötelezettségek többletköltségekkel és igazgatási, valamint
         gazdasági többletterhekkel járnak a valamely másik tagállambeli székhelyű cégek számára, és így e cégek nem lehetnek egyenlő
         helyzetben versenyjogi szempontból azokkal a cégekkel, amelyek olyan személyeket alkalmaznak, akik rendszeres jelleggel végeznek
         munkát belga területen.

      43      Bár a belga kormány hangsúlyozta, hogy az egyenértékű okmányoknak hatóságai részére bemutatás céljából a kiküldetést követő
         öt évig történő megőrzésének kötelezettsége nem vonatkozik a hat hónapnál rövidebb idejű kiküldetésekre, mint amilyen az alapeljárásbeli
         is, ettől még nem vitás, hogy az említett kormány nem terjesztett elő semmiféle érvet a két másik kötelezettséget illetően.
         Ráadásul még azt is elismerte, hogy nem zárható ki, hogy a szóban forgó rendelkezések az EUMSZ 56. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás
         szabadságának korlátozását képezik.

      44      E körülményekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy a két kötelezettség a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását
         képezi.

       A szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolásáról
      45      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó hatása ellenére is igazolható az a nemzeti
         szabályozás, amely uniós szintű harmonizáció tárgyát nem képező területre vonatkozik, és amely különbségtétel nélkül alkalmazandó
         minden, az érintett tagállam területén tevékenységet végző személy vagy vállalkozás tekintetében, feltéve hogy olyan, közérdeken
         alapuló kényszerítő indokot szolgál, amelyet még nem védenek a szolgáltatást nyújtóra a székhelye szerinti tagállamban vonatkozó
         szabályok, hogy alkalmas céljainak elérésére, továbbá nem haladja meg a céljai eléréséhez szükséges mértéket (lásd a fent
         hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítélet 34. és 35. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Ausztria
         ügyben hozott ítélet 37. pontját).

      46      Miként arra a jelen ítélet 25. pontjában rámutattunk, az egyszerűsített rendszer – a belga kormány állítása szerint – annak
         ellenőrzésére szolgál, hogy a belga területre külföldi munkavállalókat kiküldő munkáltatók betartják‑e többek között a 96/71
         irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében felsorolt munka- és foglalkoztatási feltételeket. Így a belga kormány szerint az a munkavállalók
         szociális védelmének közérdekű célját szolgálja.

      47      E tekintetben a Bíróság már több alkalommal kimondta, hogy a szolgáltatányújtás szabadsága korlátozásának igazolására alkalmas,
         közérdeken alapuló kényszerítő indokok között a munkavállalók védelme is szerepel (lásd többek között a fent hivatkozott Finalarte
         és társai ügyben hozott ítélet 33. pontját, a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítélet 36. pontját, valamint
         a C‑445/03. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10191. o.] 29. pontját).

      48      Hasonlóképpen elismerte a Bíróság a tagállamok azon lehetőségét, hogy meguk ellenőrizzék a nemzeti rendelkezések és az uniós
         jog szolgáltatásnyújtás területére vonatkozó rendelkezések betartását, és elismerte az ahhoz szükséges ellenőrzést szolgáló
         intézkedések megalapozottságát is, hogy ellenőrzizni lehessen a közérdekű indokokkal már eleve igazolt követelmények betartását
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítélet 38. pontját, valamint a fent hivatkozott
         Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      49      Így tehát azt kell megvizsgálni, hogy az olyan intézkedések, mint az egyszerűsített rendszer által előírtak, alkalmasak‑e
         a munkavállalók védelméből álló cél elérésére, és nem haladják‑e meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket.

      50      Ami először is a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozatot illeti, a belga kormány arra hivatkozik, hogy ez biztosítja
         a hatóságok számára a munkavállalók Belgiumba történő kiküldése során érvényesülő díjazási és munkafeltételek tényleges ellenőrizhetőségét.
         A tárgyaláson e kormány részletesen előadta, hogy e nyilatkozat hiányában a belga hatóságok nem tudnák ellenőrizni a Belgiumba
         történő kiküldetés kezdő időpontját, hiszen az egyenértékű okmányok nem tartalmaznak erre vonatkozó adatot.

      51      E tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy a munkavégzést engedélyező intézkedésekkel, az előzetes ellenőrzésekkel, illetve
         a kiküldetések bejelentésével egyformán hatékony és azoknál kevésbé korlátozó intézkedést képez a valamely más tagállambeli
         székhellyel rendelkező munkáltató arra való kötelezése, hogy előzetesen értesítse a helyi hatóságokat kiküldött munkavállalójának
         vagy munkavállalóinak tartózkodásáról, e tartózkodás előrelátható időtartamáról és a kiküldetést indokoló szolgáltatásnyújtásról.
         E kötelezettség lehetővé teheti a fogadó tagállam hatóságai számára annak szociális és bérszabályozása betartásának ellenőrzését
         a kiküldetés időtartama alatt, figyelembe véve azokat a kötelezettségeket, amelyek az említett munkáltatót már a székhelye
         szerinti tagállam szociális joga alapján terhelik (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet
         31. pontját, a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 45. pontját és a fent hivatkozott Bizottság
         kontra Ausztria ügyben hozott ítélet 52. pontját).

      52      Ebből következően, bár a kiküldetésre vonatkozó előzetes nyilatkozat elküldése alkalmas eszköznek tűnik arra, hogy tájékoztassa
         a belga hatóságokat a jelen ítélet 50. pontjában foglalt adatokról, az olyan nyilvántartásba vételi és értesítési eljárás,
         amelynek értelmében az említett nyilatkozat, miként arra a jelen ítélet 34. pontjában rámutattunk, előzetes közigazgatási
         engedélyezés jelleget ölt, túllépi a kiküldött munkavállalók védelmének biztosítására szolgáló cél eléréséhez szükséges mértéket.

      53      Ugyanis, a jelen ítélet 51. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat szerint, valamely előzetes nyilatkozat, amennyiben lehetővé
         teszi a fogadó tagállam szociális és bérszabályozásának a kiküldetés időtartama alatti betartásának ellenőrzését, arányosabb
         eszközét képezi e cél elérésének, mint az említett engedélyezés vagy előzetes ellenőrzés. E tekintetben a belga kormány nem
         utalt arra, hogy az egyszerűsített rendszer másra is irányulna, mint a kiküldött munkavállalók díjazási és munkafeltételeinek
         kiküldetés időtartama során való betartásának ellenőrzésére.

      54      Mindenesetre, mivel az előzetes nyilatkozat követelménye továbbra is megfelelő eszköz a szükséges ellenőrzések biztosítására
         és a csalások elkerülésére, ezért a közigazgatás esetleg megadhatná azt a lehetőséget is a belga területre munkavállalókat
         kiküldő munkáltató részére, hogy ő igazolja, hogy megtette az összes kért információt tartalmazó nyilatkozatot.

      55      Másodszor, ami az egyéni elszámolással és a bérelszámolással egyenértékű okmányokat illeti, a belga kormány írásbeli észrevételeiben
         kifejtette, hogy az egyéni elszámolás tartalmazza a munkavállaló által teljesített szolgáltatásokat, valamint az ezekhez rendelt
         díjazást, a bérelszámolás pedig e díjazás kiszámításának módját részletezi, figyelemmel a munkaidőre és a szabadságokra, valamint
         a díjazásból levont összegekre.

      56      Másfelől, miként arra a jelen ítélet 42. pontjában rámutattunk, a 2002. március 29‑i királyi rendelet 5. és 6. cikkéből az
         következik, hogy a belga területre kiküldött munkavállalók munkáltatója köteles az egyenértékű okmányok másolatát – vagy a
         belgiumi munkavégzés helyén vagy a munkáltató megbízottjának, illetve vezető tisztségviselőjének belgiumi lakóhelyén – a belga
         hatóságok rendelkezésére tartani. A kiküldetés végén pedig e másolatot, valamint az egyenértékű okmányok leltárát meg kell
         küldeni a belga hatóságoknak.

      57      Úgy tűnik, hogy az egyenértékű okmányok megőrzésének kötelezettsége a jelen ítélet 55. pontjában leírt módon alkalmas arra,
         hogy biztosítsa a hatóságok számára a kiküldött munkavállalók tekintetében a 96/71 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében felsorolt
         munkafeltételek betartásának ellenőrzését, ennélfogva pedig ez utóbbiak védelmét.

      58      Másfelől, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben a kiküldött munkavállalókra vonatkozó, a székhely szerinti tagállam
         szabályozása által előírt okmányokban szereplő információk – összességükben véve – elegendőek ahhoz, hogy biztosítsák a fogadó
         tagállam számára a szükséges ellenőrzést, akkor ezen okmányok vagy másolataik ésszerű határidőn belüli benyújtása – az ugyanezen
         okmányoknak vagy másolataiknak a telephelyen vagy a fogadó tagállam területén hozzáférhető és egyértelműen beazonosított egyéb
         helyen való rendelkezésre tartása hiányában – kevésbé korlátozó eszközt képez az említett munkavállalók szociális védelmének
         biztosításához, mint az ezen állam szabályozásának megfelelő okmányok kiállítása (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
         Arblade és társai ügyben hozott ítélet 64–66. pontját, valamint a fent hivatkozott Finalarte és társai ügyben hozott ítélet
         74. pontját).

      59      Ehhez hasonlóan a Bíróság korábban már kimondta, hogy azon okmányoknak vagy másolataiknak a fogadó tagállam ezeket ellenőrző
         nemzeti hatóságai részére történő – a kiküldetés időtartama alatti – megküldésének és adott esetben megőrzésének kötelezettsége,
         amelyeket a munkáltató a székhely szerinti tagállam jogszabályai értelmében köteles kiállítani, a munkavállalók védelméhez
         kötődő jogszabályok betartásának ellenőrzése tekintetében kevésbé korlátozó intézkedést képez, mint az arra vonatkozó kötelezettség,
         hogy a munkáltató ezeket az okmányokat e tagállam területén az említett időszakot követően is őrizze meg (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítélet 78. pontját).

      60      Az előzőekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy az ilyen intézkedések arányosak a munkavállalók védelmére irányuló célhoz
         viszonyítva.

      61      Az előterjesztett kérdésre tehát a következő választ kell adni:

      –        Ellentétes az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel az a tagállami szabályozás, amely a más tagállambeli székhelyű azon
         munkáltató részére, aki az elsőként említett tagállam területére munkavállalókat küld ki, a kiküldetésre vonatkozóan előzetes
         nyilatkozat elküldését írja elő, amennyiben a tervezett kiküldés megkezdése ahhoz a feltételhez van kötve, hogy a munkáltató
         kézhez vegye az említett nyilatkozat nyilvántartásba vételi számát, és az említett hatóságoknak a nyilatkozat kézhezvételétől
         számítva öt munkanap áll rendelkezésükre arra, hogy ezen értesítést megküldjék.

      –        Nem ellentétes az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel az olyan tagállami szabályozás, amely a más tagállambeli székhelyű
         azon munkáltató részére, aki az elsőként említett tagállam területére munkavállalókat küld ki, a kiküldetés időtartama alatt
         az első állam joga által megkövetelt társadalombiztosítási vagy munkajogi okmányokkal egyenértékű okmányok másolatainak a
         nemzeti hatóságok részére bemutatás céljából történő megőrzését, ezen időtartam leteltét követően pedig azoknak az említett
         hatóságok részére történő megküldését írja elő.

       A költségekről
      62      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      Ellentétes az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel az a tagállami szabályozás, amely a más tagállambeli székhelyű azon
            munkáltató részére, aki az elsőként említett tagállam területére munkavállalókat küld ki, a kiküldetésre vonatkozóan előzetes
            nyilatkozat elküldését írja elő, amennyiben a tervezett kiküldés megkezdése ahhoz a feltételhez van kötve, hogy a munkáltató
            kézhez vegye az említett nyilatkozat nyilvántartásba vételi számát, és az említett hatóságoknak a nyilatkozat kézhezvételétől
            számítva öt munkanap áll rendelkezésükre arra, hogy ezen értesítést megküldjék.
      Nem ellentétes az EUMSZ 56. cikkel és az EUMSZ 57. cikkel az olyan tagállami szabályozás, amely a más tagállambeli székhelyű
            azon munkáltató részére, aki az elsőként említett tagállam területére munkavállalókat küld ki, a kiküldetés időtartama alatt
            az első állam joga által megkövetelt társadalombiztosítási vagy munkajogi okmányokkal egyenértékű okmányok másolatainak a
            nemzeti hatóságok részére bemutatás céljából történő megőrzését, ezen időtartam leteltét követően pedig azoknak az említett
            hatóságok részére történő megküldését írja elő.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Törvényszék (hatodik tanács) 2012. november 14-i ítélete. # Evonik Industries AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Az "Impulso creador" közösségi szóvédjegy bejelentése - A korábbi IMPULSO közösségi ábrás védjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A megjelölések hasonlósága - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-529/11. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék ítélete (harmadik tanács), 2016. február 5.#Inge Barnett és társai kontra Európai Gazdasági és Szociális Bizottság (EGSZB).#Közszolgálat – Nyugdíjba vonult tisztviselők – Öregségi nyugdíjak – A személyzeti szabályzat 64. cikke – Korrekciós együtthatók – A korrekciós együtthatók éves naprakésszé tétele – A személyzeti szabályzat 65. cikkének (2) bekezdése – Időközi naprakésszé tétel – A személyzeti szabályzat XI. mellékletének 3., 4. és 8. cikke – Érzékenységi küszöbérték – A megélhetési költségek változása – A személyzeti szabályzat 64. cikkének (4) bekezdése – A 2013. és 2014. évi naprakésszé tétel jogalkotói döntés alapján történő elmaradása – Terjedelem – 1416/2013 rendelet – A Dániára vonatkozó korrekciós együttható felülértékelése – A korrekciós együtthatónak az időközi naprakésszé tétel mechanizmusával történő csökkentése – Hatáskörrel való visszaélés.#F-66/15. sz. ügy.


A Bíróság 1969. július 1-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # 24-68. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2009. szeptember 3-i ítélete.#Pia Messner kontra Firma Stefan Krüger.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Amtsgericht Lahr - Németország.#97/7/EK irányelv - Fogyasztóvédelem - Távollévők között kötött szerződések - Az elállási jog fogyasztó általi gyakorlása - Az eladónak a használatért fizetendő ellenérték.#C-489/07. sz. ügy.

text:
      C‑489/07. sz. ügy
      Pia Messner
      kontra
      Firma Stefan Krüger
      (az Amtsgericht Lahr [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „97/7/EK irányelv – Fogyasztóvédelem – Távollévők között kötött szerződések – Az elállási jog fogyasztó általi gyakorlása – Az eladónak a használatért fizetendő ellenérték”
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Fogyasztók védelme távollévők között kötött szerződések esetén – 97/7 irányelv
      (97/7 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 6. cikk, (1) bekezdés, második mondat és (2) bekezdés)
      A távollevők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második
         mondatában és (2) bekezdésében szereplő rendelkezéseket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
         amely általános módon előírja az eladó számára azt a lehetőséget, hogy ellenérték megfizetését követelje a fogyasztótól a
         távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk használatáért abban az esetben, ha ez utóbbi határidőn
         belül gyakorolta az elállási jogát. Abban az esetben ugyanis, ha a fogyasztónak ilyen ellenértéket kellene fizetnie kizárólag
         azért, mert lehetősége volt a fogyasztási cikk használatára az alatt az időszak alatt, amíg az a birtokában volt, kizárólag
         a fenti ellenérték ellenében gyakorolhatná elállási jogát. Az ilyen következmény egyértelműen ellentmondana a 97/7 irányelv
         6. cikke (1) bekezdése második mondata és (2) bekezdése szövegének, és különösen megfosztaná a fogyasztót attól a lehetőségtől,
         hogy teljesen szabadon és bármiféle nyomás nélkül élhessen azzal a gondolkodási időszakkal, amelyet ez az irányelv biztosít
         számára. Ezenfelül az elállási jog hatékonyságát és ténylegességét veszélyeztetné, ha a fogyasztó számára előírnák, hogy ellenértéket
         fizessen kizárólag azon körülmény miatt, hogy megvizsgálta és kipróbálta a fogyasztási cikket. Mivel az elállási jog célja
         éppen ennek a lehetőségnek a fogyasztó számára történő biztosítása, az a tény, hogy élt ezzel, nem járhat azzal a következménnyel,
         hogy a fogyasztó kizárólag ellenérték megfizetése ellenében gyakorolhatja ezt a jogot.

      Ugyanezen rendelkezésekkel azonban nem ellentétes az, hogy a fogyasztási cikk használatáért ellenérték megfizetését követeljék
         a fogyasztótól abban az esetben, ha az a polgári jog olyan elveivel össze nem egyeztethető módon használta a fenti fogyasztási
         cikket, mint a jóhiszeműség és a jogalap nélküli gazdagodás, azzal a feltétellel, hogy ez nem veszélyeztetheti az irányelv
         célját, és különösen az elállási jog hatékonyságát és ténylegességét, amit pedig a kérdést előterjesztő bíróságnak kell értékelnie.

      (vö. 23., 24., 29. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. szeptember 3.(*)

      „97/7/EK irányelv – Fogyasztóvédelem – Távollévők között kötött szerződések – Az elállási jog fogyasztó általi gyakorlása – Az eladónak a használatért fizetendő ellenérték”
      A C‑489/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Amtsgericht Lahr (Németország)
         a Bírósághoz 2007. november 5‑én érkezett, 2007. október 26‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Pia Messner
      és
      a Firma Stefan Krüger
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök (előadó), M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits és J.‑J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: K. Sztranc‑Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. december 11‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Kemper, meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében J. Rodríguez Cárcamo, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és P. Contreiras, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében V. Kreuschitz, W. Wils és H. Krämer, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. február 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a távollevők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1997.
         május 20‑i 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 144., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet,
         319. o.) 6. cikkének értelmezésére irányul.

      2        A kérelmet P. Messner, fogyasztó, és a Firma Stefan Krüger (a továbbiakban: Stefan Krüger), internetes csomagküldő kereskedelemmel
         foglalkozó vállalkozás közötti, egy távollévők között kötött szerződés felmondását követően 278 euró összeg visszatérítése
         tárgyában folyamatban lévő peres eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 97/7 irányelv tizennegyedik preambulumbekezdése előírja:

      „mivel a fogyasztónak a szerződés megkötése előtt nincs lehetősége arra, hogy ténylegesen megtekintse a megvásárolni kívánt
         árut vagy megismerje a szolgáltatás jellemzőit; mivel a fogyasztó számára biztosítani kell a szerződéstől való elállás jogát,
         kivéve ha ez az irányelv másként rendelkezik; mivel azért, hogy ez a jog ne maradjon formális, amennyiben a fogyasztó gyakorolja
         elállási jogát, az ezzel kapcsolatban felmerülő esetleges költségeit az áruk visszaküldésének közvetlen költségeire kell korlátozni;
         mivel ez az elállási jog nem érinti a fogyasztónak a saját nemzeti joga szerinti jogosultságait, különösen ha a fogyasztó
         sérült árut, hibás szolgáltatást kap, illetve olyan árut vagy szolgáltatást, amely nem felel meg az ajánlatban szereplő leírásnak;
         mivel a tagállamoknak kell meghatározniuk az elállási jog gyakorlásából eredő egyéb feltételeket és szabályokat.”

      4        Ezen irányelv 6. cikkének (1) és (2) bekezdése ekképp rendelkezik:

      „Elállási jog
      Bármely távértékesítési szerződés esetén a fogyasztó legalább hét munkanapnyi időtartammal rendelkezik arra, hogy büntetésektől
         mentesen és indokolás nélkül elálljon a szerződéstől. A fogyasztótól az elállási jog gyakorlása esetén csak az áruk visszaküldésének
         közvetlen költségei követelhetők.

      […]
      (2)      Amennyiben a fogyasztó e cikknek megfelelően él elállási jogával, a szállító köteles a fogyasztó által kifizetett összegeket
         költségmentesen visszatéríteni a fogyasztó számára. A fogyasztótól az elállási jog gyakorlása miatt csak az áruk visszaküldésének
         közvetlen költségei követelhetők. Az ilyen visszatérítést a lehető legrövidebb időn belül, de legfeljebb 30 napon belül teljesíteni
         kell.”

      5        A fenti irányelv 14. cikke kimondja:

      „Minimumzáradék
      A tagállamok az ezen irányelv által szabályozott területen elfogadhatnak vagy hatályban tarthatnak a Szerződéssel összhangban
         lévő szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak. […]”

       A nemzeti szabályozás
      6        A német polgári törvénykönyvnek (Bürgerliches Gesetzbuch, a továbbiakban: BGB) az „Elállási és visszaadási jog távollévők
         között kötött szerződések esetén” című 312d. §‑a kimondja:

      „(1) A fogyasztónak távollévők között kötött szerződés esetén elállási joga van a 355. § alapján. Áruszállítási szerződések
         esetén elállási jog helyett a 356. § értelmében vett visszaadási jog biztosítható a fogyasztó számára.

      (2) Az elállás gyakorlására nyitva álló határidő a 355. § (2) bekezdésének első mondatától eltérően nem kezdődik meg, amíg
         a 312c. § (2) bekezdése szerinti tájékoztatási kötelezettséget nem teljesítették; áruk szállítása esetén az áruk címzett általi
         átvételének napja előtt, hasonló áruk ismétlődő szállítása esetén az első szállítási részlet megérkezésének napja előtt, és
         szolgáltatások esetén a szerződés megkötésének napja előtt.”

      7        A BGB‑nek az „Elállási jog fogyasztói szerződések esetén” című 355. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Amennyiben a fogyasztónak törvény biztosít elállási jogot e rendelkezés értelmében, a fogyasztót nem köti a szerződés
         megkötésére irányuló akaratnyilatkozata, amennyiben attól határidőn belül eláll. Az elállást nem kell indokolni, és írásban
         vagy a dolog visszaküldése útján két héten belül kell közölni az eladóval; a határidő betartásához elegendő az időben történő
         postára adás.

      (2) A határidő abban az időpontban kezdődik, amikor írásban közlik a fogyasztóval az elállási jogával kapcsolatos, világosan
         megfogalmazott tájékoztatást, amely számára az alkalmazott távközlési eszköz követelményeinek megfelelően világossá teszi
         a jogait, amely tartalmazza annak nevét és címét is, akivel az elállást közölni kell, valamint utalást a határidő kezdetére
         és az (1) bekezdés második mondatában foglalt szabályozásra. Amennyiben a tájékoztatásra a szerződés megkötését követően kerül
         sor, a határidő – az (1) bekezdés második mondatától eltérően – egy hónap. Ha a szerződést írásban kell megkötni, akkor a
         határidő nem kezdődik meg azelőtt, hogy a fogyasztó rendelkezésére bocsátanák a szerződés egy példányát, a fogyasztó írásbeli
         rendelését vagy a szerződés vagy a rendelés egy másolatát. Amennyiben a határidő kezdete vitatott, a bizonyítási teher az
         eladót terheli.

      (3) Az elállási jog legkésőbb a szerződés megkötésétől számított hat hónap múlva megszűnik. Áruk szállítása esetén a határidő
         nem kezdődik meg a címzett általi átvétel napja előtt. Az első mondattól eltérően az elállási jog nem szűnik meg, ha a fogyasztót
         nem tájékoztatták szabályszerűen elállási jogáról, továbbá távollévők között kötött pénzügyi szolgáltatási szerződések esetén
         akkor sem, ha az eladó a 312c. §‑a (2) bekezdésének 1. pontja értelmében vett tájékoztatási kötelezettségeit nem teljesítette
         szabályszerűen.”

      8        A BGB‑nek „Az elállás és a visszaadás jogkövetkezményei” című 357. §‑a előírja:

      „(1) Az elállási és visszaadási jogra – eltérő rendelkezés hiányában – a törvényes felmondásra vonatkozó szabályokat kell
         megfelelően alkalmazni. A kifizetések visszatérítésének kötelezettségére vonatkozóan a 286. § (3) bekezdését e rendelkezéssel
         összhangban kell alkalmazni; az ott meghatározott határidő a fogyasztó elállási vagy visszaadási szándékára vonatkozó nyilatkozattal
         kezdődik. E tekintetben a fogyasztónak a visszaadási kötelezettségére vonatkozó határidő e nyilatkozat megtételétől kezdődik,
         az eladó visszatérítési kötelezettségére vonatkozó határidő pedig a nyilatkozat kézhezvételétől.

      […]
      (3) A 346. § (2) bekezdése első mondatának 3. pontjától eltérően a fogyasztónak meg kell térítenie az áru rendeltetésszerű
         használatbavételével bekövetkezett állagromlásnak az ellenértékét, amennyiben őt legkésőbb a szerződés megkötésekor írásban
         figyelmeztették e jogkövetkezményre és ennek elkerülésének lehetőségeire. Nem kell ilyen ellenértéket megtéríteni, ha az állagromlás
         kizárólag az áru megvizsgálására vezethető vissza. A 346. § (3) bekezdése első mondatának 3. pontja nem alkalmazható, ha a
         fogyasztót szabályszerűen tájékoztatták az elállási jogáról, vagy arról másképpen tudomást szerzett.

      (4) További igények nem állnak fenn.”
      9        A BGB „A szerződéstől való elállás hatásai” című 346. §‑ának (1)–(3) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „(1) Ha valamely szerződő fél a szerződésben fenntartotta az elállás jogát, vagy az elállás joga jogszabály alapján illeti
         meg, a szerződéstől való elállás esetén vissza kell adni a dolgot, és ki kell szolgáltatni a ténylegesen igénybe vett hasznokat.

      (2) A visszaszolgáltatás vagy a helyreállítás helyett az adós az ellenérték megtérítésére köteles, ha:
      1.      a visszaszolgáltatást vagy a helyreállítást a szerzés jellege kizárja;
      2.      a megszerzett dolog elhasználódott, elidegenítették, megterhelték, feldolgozták vagy átalakították,
      3.      a megszerzett dolog elromlott vagy eltűnt; nem vehető azonban figyelembe a rendeltetésszerű használatból eredő elhasználódás.
      Amennyiben a szerződés ellenszolgáltatás nyújtását írja elő, az ellenérték összegének kiszámításakor azt kell alapul venni;
         amennyiben valamely kölcsönből származó előny ellenértékét kell megtéríteni, bizonyítható, hogy az előny értéke alacsonyabb
         volt.

      (3) Kizárt az ellenérték megtérítésének kötelezettsége:
      1.      ha az elállásra okot adó hiba kizárólag a dolog feldolgozása vagy átalakítása során merült fel,
      2.      ha a hitelező felelős a dolog elromlásáért vagy eltűnéséért, illetve ha nála is bekövetkezett volna a kár,
      3.      ha jogszabályban meghatározott elállási jog esetén a dolog elromlása vagy eltűnése a jogosultnál következett be, jóllehet
         az utóbbi a saját ügyei intézésére jellemző gondossággal járt el.

      A fennmaradó jogalap nélküli gazdagodást ki kell adni.”
       Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      10      2005. december 2‑án P. Messner 278 euró vételárért használt notebookot vásárolt a Stefan Krügertől az interneten.

      11      A Stefan Krüger ezen vásárlás időpontjában általános szerződési feltételeket helyezett el az interneten, amelyek többek között
         azt tartalmazták, hogy a vevő köteles megtéríteni a rendeltetésszerű használatbavétel következtében az áruban bekövetkezett
         állagromlás ellenértékét.

      12      2006 augusztusában a fenti számítógép képernyője meghibásodott. P. Messner 2006. augusztus 4‑én tájékoztatta a Stefan Krügert
         a képernyő hibájáról. Ez utóbbi megtagadta a hiba ingyenes kijavítását.

      13      2006. november 7‑én P. Messner kijelentette, hogy eláll az adásvételi szerződéstől, és a vételár visszafizetése ellenében
         felajánlotta a Stefan Krügernek a notebook egyidejű visszaszolgáltatását. Ezt a felmondást a BGB‑ben előírt határidőn belül
         gyakorolta, mivel P. Messner nem kapta meg az ezen törvénykönyv rendelkezéseiben előírt tájékoztatást, ily módon az elállás
         gyakorlására nyitva álló határidő letelt.

      14      P. Messner 278 eurót követelt a Stefan Krügertől az Amtsgericht Lahr előtt.

      15      A Stefan Krüger vitatta ezt a bírósági követelést, azzal érvelve, hogy P. Messnernek mindenféleképpen meg kell fizetnie a
         notebook majdnem nyolc hónapig tartó teljes körű használatának ellenértékét. Egy ilyen típusú notebook átlagos piaci bérleti
         díja három hónapra 118,80 eurót tenne ki, így a szóban forgó számítógépnek a P. Messner által történő használata időtartamára
         316,80 euró összegű ellenértéket jelentene.

      16      E körülmények között az Amtsgericht Lahr az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést
         terjesztette a Bíróság elé:

      „Úgy kell‑e értelmezni a […] 97/7[…]irányelv 6. cikkének (2) bekezdését az (1) bekezdés második mondatával összefüggésben,
         hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az eladó a fogyasztó határidőn belüli elállása esetén ellenérték
         megfizetését követelheti a szállított fogyasztási cikk használatáért?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      17      A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével lényegében arra vár választ, hogy akként kell‑e értelmezni a 97/7 irányelv 6. cikke
         (1) bekezdésének második mondatában és (2) bekezdésében szereplő rendelkezéseket, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti
         szabályozás, amely szerint az eladó ellenérték megfizetését követelheti a fogyasztótól a távollévők között kötött szerződés
         alapján megvásárolt fogyasztási cikk használatáért abban az esetben, ha ez utóbbi határidőn belül gyakorolta az elállási jogát.

      18      A 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második mondata és (2) bekezdése alapján a fogyasztótól az elállási jog gyakorlása
         esetén csak az áruk visszaküldésének közvetlen költségei követelhetők.

      19      E tekintetben a 97/7 irányelv tizennegyedik preambulumbekezdéséből következik, hogy a fogyasztó közvetlenül az áruk visszaküldéséből
         eredő költségeken kívüli más költségekkel való terhelésére vonatkozó tilalom célja annak biztosítása, hogy az ebben az irányelvben
         foglalt elállási jog „ne maradjon formális”. Így a fogyasztót visszatarthatná e jogának gyakorlásától, ha ahhoz negatív pénzügyi
         következmények kapcsolódnának.

      20      Ugyanezen preambulumbekezdésből következik továbbá, hogy az elállási jog célja a fogyasztó védelme a távollévők közötti adásvétel
         különleges helyzetében, amikor „a szerződés megkötése előtt nincs lehetősége arra, hogy ténylegesen megtekintse a megvásárolni
         kívánt árut vagy megismerje a szolgáltatás jellemzőit.” Az elállási jog tehát a távollévők között kötött szerződésből eredő,
         a fogyasztóra nézve hátrányos helyzetet egyenlíti ki, megfelelő gondolkodási időszakot biztosítva számára, mialatt lehetősége
         van a megvásárolt fogyasztási cikk megvizsgálására és kipróbálására.

      21      E célkitűzések fényében kell értelmezni a 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második mondatában és (2) bekezdésében foglalt
         tilalmat.

      22      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fenti célkitűzésekkel összeegyeztethetetlen az, ha a megvásárolt fogyasztási cikk
         használatáért általános módon ellenértéket írnak elő.

      23      Amint ugyanis a főtanácsnok indítványának 74. pontjában kiemelte, abban az esetben, ha a fogyasztónak ilyen ellenértéket kellene
         fizetnie kizárólag azért, mert lehetősége volt a távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk használatára
         az alatt az időszak alatt, amíg az a birtokában volt, kizárólag a fenti ellenérték ellenében gyakorolhatná elállási jogát.
         Az ilyen következmény egyértelműen ellentmondana a 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdése második mondata és (2) bekezdése szövegének,
         és különösen megfosztaná a fogyasztót attól a lehetőségtől, hogy teljesen szabadon és bármiféle nyomás nélkül élhessen azzal
         a gondolkodási időszakkal, amelyet ez az irányelv biztosít számára.

      24      Ezen felül az elállási jog hatékonyságát és ténylegességét veszélyeztetné, ha a fogyasztó számára előírnák, hogy ellenértéket
         fizessen kizárólag azon körülmény miatt, hogy megvizsgálta és kipróbálta a távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt
         fogyasztási cikket. Mivel az elállási jog célja éppen ennek a lehetőségnek a fogyasztó számára történő biztosítása, az a tény,
         hogy élt ezzel, nem járhat azzal a következménnyel, hogy a fogyasztó kizárólag ellenérték megfizetése ellenében gyakorolhatja
         ezt a jogot.

      25      Ugyan mégha a 97/7 irányelv a fogyasztónak a távollévők között kötött szerződés különleges helyzetében való védelmére irányul,
         nem célja olyan jogokat biztosítani, amelyek túllépnek azon, amely szükséges ahhoz, hogy lehetővé tegye a fogyasztó számára
         az elállási jogának a megfelelő gyakorlását.

      26      Következésképpen a 97/7 irányelv céljával, és különösen a 6. cikk (1) bekezdésének második mondatában és (2) bekezdésben foglalt
         tilalommal elvileg nem ellentétes, hogy valamely tagállam szabályozása a fogyasztót méltányos ellenértékre kötelezze abban
         az esetben, ha az a polgári jog olyan elveivel össze nem egyeztethető módon használta a távollévők között kötött szerződés
         alapján megvásárolt fogyasztási cikket, mint a jóhiszeműség és a jogalap nélküli gazdagodás.

      27      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 97/7 irányelv tizennegyedik preambulumbekezdésének utolsó mondatából következik,
         hogy a tagállamoknak kell meghatározniuk az elállási jog gyakorlásából eredő egyéb feltételeket és szabályokat. Ezt a hatáskört
         azonban az irányelv céljának tiszteletben tartása mellett kell gyakorolni, és különösen nem lehet megsérteni az elállási jog
         hatékonyságát és ténylegességét. Ez az eset állna fenn például, ha az előző pontban említett ellenérték aránytalan lenne a
         szóban forgó fogyasztási cikk vételárához képest, vagy még inkább akkor, ha a nemzeti szabályozás a fogyasztóra telepítené
         a bizonyítási terhet a tekintetben, hogy az elállási idő alatt nem használta e fogyasztási cikket azon a mértéken túl, amely
         szükséges ahhoz, hogy lehetővé tegye számára az elállási jogának a megfelelő gyakorlását.

      28      A nemzeti bíróságnak ezen elvek fényében kell megoldania az előtte ténylegesen folyamatban lévő ügyet, megfelelően számításba
         véve annak minden sajátosságát, így különösen a szóban forgó fogyasztási cikk jellegét, valamint annak az időtartamnak a hosszát,
         amelynek elteltével a fogyasztó – az eladó tájékoztatási kötelezettségének be nem tartása miatt – gyakorolta az elállási jogát.

      29      A fenti megfontolásokra tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének
         második mondatában és (2) bekezdésében szereplő rendelkezéseket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti
         szabályozás, amely általános módon előírja az eladó számára azt a lehetőséget, hogy ellenérték megfizetését követelje a fogyasztótól
         a távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk használatáért abban az esetben, ha ez utóbbi határidőn
         belül gyakorolta az elállási jogát. Ugyanezen rendelkezésekkel azonban nem ellentétes az, hogy a fogyasztási cikk használatáért
         ellenérték megfizetését követeljék a fogyasztótól abban az esetben, ha az a polgári jog olyan elveivel össze nem egyeztethető
         módon használta a fogyasztási cikket, mint a jóhiszeműség és a jogalap nélküli gazdagodás, azzal a feltétellel, hogy ez nem
         veszélyeztetheti az irányelv célját, és különösen az elállási jog hatékonyságát és ténylegességét, amit a nemzeti bíróságnak
         kell értékelnie.

       A költségekről
      30      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      A távollevők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1997. május 20 i 97/7/EK európai parlamenti és
            tanácsi irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második mondatában és (2) bekezdésében szereplő rendelkezéseket úgy kell értelmezni,
            hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely általános módon előírja az eladó számára azt a lehetőséget, hogy
            ellenérték megfizetését követelje a fogyasztótól a távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk
            használatáért abban az esetben, ha ez utóbbi határidőn belül gyakorolta az elállási jogát.
      Ugyanezen rendelkezésekkel azonban nem ellentétes az, hogy ezen fogyasztási cikk használatáért ellenérték megfizetését követeljék
            a fogyasztótól abban az esetben, ha az a polgári jog olyan elveivel össze nem egyeztethető módon használta a fenti fogyasztási
            cikket, mint a jóhiszeműség és a jogalap nélküli gazdagodás, azzal a feltétellel, hogy ez nem veszélyeztetheti az irányelv
            célját, és különösen az elállási jog hatékonyságát és ténylegességét, amit pedig a kérdést előterjesztő bíróságnak kell értékelnie.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság 1982. március 3-i ítélete. # Alpha Steel Ltd. kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 14/81. sz. ügy


A Bíróság 1960. december 16-i ítélete. # Rudolf Pieter Marie Fiddelaar kontra az Európai Gazdasági Közösség Bizottsága. # 44-59. sz. ügy


A Bíróság 1993. október 20-i ítélete. # Phil Collins kontra Imtrat Handelsgesellschaft mbH és Patricia Im- und Export Verwaltungsgesellschaft mbH és Leif Emanuel Kraul kontra EMI Electrola GmbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Landgericht München I és Bundesgerichtshof - Németország. # C-92/92. és C-326/92. sz. egyesített ügyek


A Bíróság 1982. május 5-i ítélete. # Gaston Schul Douane Expediteur BV kontra Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen te Roosendaal. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Hollandia. # 15/81. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) november 17.-i ítélete: 1983. # Firma E. Merck kontra Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Hamburg - Németország. # # 292/82. sz. ügy


A Bíróság november 17.-i ítélete: 1993. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Hozzáadottérték-adó - Hatodik irányelv. # C-69/92. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) december 17.-i ítélete: 1991. # SA Hercules Chemicals NV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # T-7/89. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1982. május 27-i ítélete. # Paul Kaders GmbH kontra Hauptzollamt Hamburg-Waltershof. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Közös vámtarifa. # 49/81. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) szeptember 26.-i ítélete: 1996. # Jürgen Dudda kontra Finanzamt Bergisch Gladbach. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Köln - Németország. # Hatodik HÉA irányelv. # C-327/94. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) 1986. november 13-i ítélete. # Société anonyme de droit belge Fadex NV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 220/85. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1970. július 9-i ítélete. # Anneliese Fiehn kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 23-69. sz. ügy