A Bíróság október 4.-i ítélete: 2001. # Merz & Krell GmbH & Co.. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundespatentgericht - Németország. # Jogszabályok közelítése. # C-517/99. sz. ügy


A Bíróság 1980. január 10-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés. # 267/78. sz. ügy


title: A Bíróság 1966. július 13-i ítélete. # Établissements Consten S.à.R.L. és Grundig-Verkaufs-GmbH kontra az Európai Gazdasági Közösség Bizottsága. # 56-64. és 58-64. sz. egyesített ügyek

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1966. július 13. (*)Az 56‑64. és 58‑64. sz. egyesített ügyekben,az Etablissements Consten S.A.R.L. (székhelye: Courbevoie [Seine])(képviseli:
 J. Lassier avocat, Cour d’appel de Paris, kézbesítési cím: Luxembourg,
J. Welter avocat-avoué ügyvédi irodája, 6, rue Willy‑Goergen)az 56‑64. sz. ügy felperesénekésa Grundig-Verkaufs-GmbH (német jog szerinti korlátolt felelősségű társaság, székhelye: Fürth [Bajorország])(képviseli:
 tulajdonosa, Max Grundig, segítői: H. Hellmann és
K. Pfeiffer, a kölni ügyvédi kamara tagjai, kézbesítési cím:
Luxembourg, A. Neyens avocat-avoué ügyvédi irodája, 9, rue des Glacis)az 58‑64. sz. ügy felperesének,támogatják őket:az Olasz Köztársaság kormánya
 (képviseli: A. Maresca, a Külügyminisztérium meghatalmazott
minisztere és a jogi osztály helyettes vezetője, meghatalmazotti
minőségben, segítője: P. Peronaci, állami főügyész, kézbesítési
cím: Luxembourg, Olaszország Nagykövetsége, 5, rue Marie‑Adélaide)mindkét ügyben beavatkozó,a Németországi Szövetségi Köztársaság Kormánya
 (képviselik: U. Everling, Ministerialrat, és H. Peters,
Regierungsrat, kézbesítési cím: Luxembourg, a Németországi Szövetségi
Köztársaság Nagykövetségének Kancelláriai Hivatala, 3, boulevard Royal)az 58‑64. sz. ügyben beavatkozó,az Európai Gazdasági Közösség Bizottsága (képviselik
 jogtanácsosai: G. Le Tallec [56‑64. sz. ügy] és
J. Thiesing [58‑64. sz. ügy], meghatalmazotti minőségben,
 kézbesítési cím: Luxembourg, az Európai Végrehajtó Intézmények Jogi
Szolgálatának titkársága, 2, place de Metz)alperes ellen,támogatják:a Firma Willy Leissner
 (részvénytársaság, székhelye: Strasbourg, képviseli C. Lapp, a
strasbourgi ügyvédi kamara tagja, kézbesítési cím: Luxembourg,
H. Glaesener jegyző irodája, 20, rue Glesener),az UNEF
 (a francia jog szerinti korlátolt felelősségű társaság, székhelye:
Párizs, képviselik: R. Collin avocat, Cour d’appel de Paris, és
P. A. Franck avocat, Cour d’appel de Bruxelles, kézbesítési
cím: Luxembourg, E. Arendt avocat‑avoué ügyvédi irodája, 6, rue
Willy-Goergen)beavatkozók,a
 Bizottság 1964. szeptember 23‑i, a Szerződés 85. cikke
szerinti eljárásra vonatkozó határozatának (IV/A‑OOOO4‑03344
„Grundig-Consten”) megsemmisítése iránt benyújtott keresetei tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 Ch. L. Hammes elnök, L. Delvaux és W. Strauss
tanácselnökök, A. M. Donner, A. Trabucchi (előadó),
R. Lecourt és R. Monaco bírák,főtanácsnok: K. Roemer,hivatalvezető: A. Van Houtte,meghozta a következőÍtéletet A megtámadott jogi aktus minősítésére vonatkozó kifogásrólA
 felperes Consten lényeges eljárási szabályok megsértésének jogalapját
hozza fel, mivel a Hivatalos Lapban közzétett szöveg irányelvként
minősíti a megtámadott jogi aktust, holott ilyen jogi aktus nem
címezhető magánszemélyeknek.Mivel név
szerint megnevezett vállalkozásoknak szóló jogi aktusról van szó, csak
az a szöveg hiteles, amelyről a címzetteket értesítették.Ez a szöveg a következő kifejezést tartalmazza: „a Bizottság meghozta a következő határozatot”.Ezért ez a jogalap nem megalapozott. A védelemhez való jog megsértésére vonatkozó kifogásokrólA
 felperes Consten kifogásolja, hogy a Bizottság megsértette védelemhez
való jogát, mert nem közölte vele az ügy iratainak minden elemét.A
 felperes Grundig ugyanezt a kifogást emeli, különösen két feljegyzés
tekintetében, amelyeket francia és német hatóságok bocsátottak ki, és
amelyeket a Bizottság figyelembe vett határozatának meghozatalánál.A
 Bizottság előtti, a Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó
eljárás igazgatási eljárás, ami magában foglalja, hogy az érintett felek
 számára előzetesen olyan helyzetet kell teremteni, hogy megtehessék
észrevételeiket azon kifogások tekintetében, amelyeket a Bizottság velük
 szemben érvényesíteni kíván.E célból tájékoztatni kell őket azokról a tényekről, amelyeken ezek a kifogások alapulnak.Azonban nem szükséges az ügy iratainak teljes tartalmát közölni.Jelen
 esetben úgy tűnik, hogy a Bizottság 1963. december 20-i beszámolója
tartalmaz minden olyan tényt, amely szükséges ahhoz, hogy meg lehessen
állapítani, hogy melyek a felvetett kifogások.A felperesek szabályszerű tájékoztatást kaptak erről a beszámolóról, és előadhatták írásbeli és szóbeli észrevételeiket.A megtámadott határozat nem alapul más kifogásokon, mint amelyek ezen eljárásnak a tárgyát képezték.A
 felperes Consten azt állítja, hogy a határozat megsérti védelemhez való
 jogát, abból a tényből adódóan, hogy nem vette figyelembe az általa a
Bizottsághoz benyújtott fő jogalapokat, különösen a kiegészítő
vizsgálatra irányuló kérelmeket.Ilyen, nem bírósági eljárásban az adminisztráció nem köteles indokolni a felek jogalapjainak elutasítását.Ezért nem tűnik úgy, hogy a Bizottság előtti eljárásban a felek védelemhez való jogát megsértették volna.Ez a  jogalap nem megalapozott. A jogsértésnek a határozat rendelkező részében való megállapítására vonatkozó kifogásrólA
 német kormány lényeges eljárási szabályok megsértésének jogalapjára
hivatkozik, azon az alapon, hogy a jogsértés megállapítását kizárólag az
 indokolásban kellett volna említeni, és nem a határozat rendelkező
részében.A jogsértés e megállapítása képezi a felek azon kötelezettségének alapját, hogy a jogsértésnek véget vessenek.A
 jogsértés e megállapításának az érintett vállalkozások jogi helyzetére
gyakorolt hatásai nem a határozatban elfoglalt helyétől függenek.Így ennek a kifogásnak nincs jelentősége, és ezért el kell utasítani. A 85. cikk (1) bekezdésének a kizárólagos forgalmazási szerződésekre való alkalmazhatóságára vonatkozó jogalapokrólA
 felperesek azt állítják, hogy a 85. cikk (1) bekezdésében foglalt
tilalom csak az ún. horizontális megállapodásokra vonatkozik.Az
 olasz kormány ezen kívül azt állítja, hogy a kizárólagos forgalmazási
szerződések nem minősülnek e rendelkezés értelmében „vállalkozások
közötti megállapodásoknak”, mivel a felek nem egyenlő helyzetben vannak.E szerződések tekintetében a verseny szabadságát csak a Szerződés 86. cikke alapján lehet védelemben részesíteni.Sem
 a 85. cikk, sem a 86. cikk megszövegezése nem alapozhatja meg e két
cikkhez különböző alkalmazási területek hozzárendelését azon gazdasági
szinttől függően, amelyen a szerződő felek működnek.Mivel
 a 85. cikk általánosan minden olyan megállapodásra utal, amely a közös
piacon torzítja a versenyt, nem tesz semmilyen különbséget ezek között a
 megállapodások között aszerint, hogy ezek a gazdasági folyamat azonos
szintjén működő versenytársak, vagy különböző szinten működő nem
versenytársak között jöttek-e létre.Elvben nem lehet különbséget tenni ott, ahol a Szerződés nem tesz különbséget.Ezen
 kívül a 85. cikknek kizárólagos forgalmazási szerződésre történő
esetleges alkalmazását nem lehet kizárni abból az okból, hogy az
előállító és a forgalmazó egymásnak nem versenytársai, és nem egyenlő a
helyzetük.A 85. cikk (1) bekezdése
értelmében a versenyt nemcsak azok a megállapodások torzítják, amelyek a
 felek között korlátozzák azt, hanem azok is, amelyek megakadályozzák
vagy korlátozzák a kialakuló versenyt e felek egyike és harmadik személy
 között.E szempontból közömbös, hogy a
megállapodásban részt vevő felek gazdasági helyzetük vagy szerepük
tekintetében egyenlők-e vagy sem.Annál is
inkább így kell lennie, mivel ilyen megállapodás által a felek
törekedhetnének arra, hogy megakadályozva vagy korlátozva harmadik
személyeket az áruk tekintetében fennálló versenyben, saját javukra, a
fogyasztó vagy a felhasználó kárára indokolatlan előnyt teremtsenek vagy
 biztosítsanak, a 85. cikk általános céljaival ellentétesen.Különböző
 szintű gazdasági szereplők közötti megállapodás erőfölénnyel való
visszaélés nélkül is hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre,
 és ezzel egyidejűleg célja vagy hatása lehet a verseny megakadályozása,
 korlátozása vagy torzítása, és így a 85. cikk (1) bekezdésében foglalt
tilalom hatálya alá tartozhat.Ezen kívül
értelmetlen lenne összehasonlítani a termékei forgalmazójához
kizárólagos forgalmazási szerződéssel kapcsolódó előállítónak a 85. cikk
 hatálya alá tartozó helyzetét azon előállító helyzetével, aki
valamilyen módon – például kereskedelmi képviselettel – saját
vállalkozásába integrálta termékeinek forgalmazását, és akire így a 85.
cikk nem alkalmazható.Ezek a helyzetek jogilag különböznek.Másrészt,
 e helyzeteket eltérően kell értékelni, mivel eltérő lehet két olyan
gazdasági csatorna hatékonysága, amelyek közül az egyik integrált, a
másik nem.Bár a 85. cikk megszövegezése
szerint a tilalom több vállalkozás közötti megállapodásra alkalmazandó,
feltéve, hogy a többi feltételnek is megfelel, és így nem alkalmazható
arra az egyedüli vállalkozásra, amely integrálja saját forgalmazási
hálózatát, ebből azonban nem következik az, hogy egyszerű gazdasági
analógiasegítségével – amely analógia egyébként nem teljes és a fenti
szöveggel ellentétes – jogszerűsíteni lehetne egy gyártó és egy
forgalmazó vállalkozás közötti megállapodásból eredő szerződéses
helyzetet.Továbbá, noha az első esetben a
Szerződés 85. cikke tiszteletben tartja a vállalkozás belső szervezetét,
 és csak abban az esetben teszi lehetővé ennek vitatását a 86. cikk
alapján, ha a helyzet az erőfölénnyel való visszaélés súlyosságát érné
el, ugyanezt a fenntartást nem lehet alkalmazni akkor, amikor a verseny
akadályai két különböző vállalkozás között létrejött megállapodásból
származnak, ezért ebben az esetben elég az általános tilalom.Végül,
 a Közösség legalapvetőbb céljaival ellentétes lehet egy előállító és
egy forgalmazó közötti olyan megállapodás, amely újrateremtené a
tagállamok közötti kereskedelem nemzeti piacok szerinti felosztását.A
 Szerződés, amelynek preambuluma és szövege értelmében az államok
közötti határok megszüntetését tűzi ki céljául, és amely számos
rendelkezésében szigorúan lép fel azok újbóli megjelenése ellen, nem
teheti lehetővé a vállalkozásoknak, hogy újból létrehozzák e határokat.A
 85. cikk (1) bekezdése megfelel e célnak, még akkor is, ha a gazdasági
folyamat különböző szintjén álló vállalkozások közötti megállapodásokról
 van szó.Így tehát a fent említett jogalapok nem megalapozottak. A 19/65 tanácsi rendeletre alapított kifogásrólA
 felperes Grundig felveti azt a kérdést, hogy a 85. cikk (1)
bekezdésében foglalt tilalom alkalmazható volt-e a kérdéses
megállapodásra a Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a megállapodások
egyes csoportjaira történő alkalmazásáról szóló 19/65 tanácsi rendelet
elfogadása előtt.Ezt a jogalapot a felperes első alkalommal a válaszban hozta fel.Az a körülmény, hogy a rendeletet a kereset benyújtását követően fogadták el, nem igazolja ezt a késedelmet.Ez
 a jogalap ugyanis lényegében egyenlő annak feltételezésével, hogy e
rendelet elfogadása előtt a Bizottságnak nem kellett volna alkalmaznia a
 85. cikk (1) bekezdését, mivel nem volt hatásköre a megállapodások
csoportjainak mentesítésére.Mivel ez a
körülmény a 19/65 rendelet elfogadását megelőzően állt fenn, e rendelet
az eljárási szabályzat 42. cikkének értelmében nem minősül olyan új
ténynek, amely alkalmas lenne e jogalap késedelmes előterjesztésének
igazolására.Ezért ez a jogalap elfogadhatatlan. A „megállapodás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre” fogalmára vonatkozó kifogásokrólA
 felperesek és a német kormány azt állítják, hogy a Bizottság – tévesen
értelmezve az olyan megállapodás fogalmát, amely hatással lehet a
tagállamok közötti kereskedelemre – nem bizonyította, hogy ez a
kereskedelem intenzívebb lett volna a kérdéses megállapodás nélkül.Az
 alperes erre azt válaszolja, hogy a 85. cikk (1) bekezdésének ez a
feltétele akkor teljesül, ha a tagállamok közötti kereskedelem másként
alakul a megállapodás eredményeként, mint a megállapodásból következő
versenykorlátozás nélkül, és ha a megállapodás befolyása a piaci
feltételekre elér egy bizonyos mértéket.Ez
az eset áll fenn ebben az ügyben is, különösen a Grundig termékek
Franciaországba történő behozatalával és onnan történő kivitelével
kapcsolatos akadályokra figyelemmel, amelyek a vitatott megállapodásból
erednek a közös piacon.A fenti feltétel célja a kartelljogban a közösségi jog és a tagállami jog alkalmazási körének elhatárolása.A
 versenynek a megállapodásra visszavezethető változása ugyanis csak
akkor tartozik a 85. cikkben foglalt közösségi jogi tilalom hatálya alá,
 ha a megállapodás hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre,
ellenkező esetben nem.E tekintetben
különösen fontos, hogy a megállapodás alkalmas-e arra, hogy a tagállamok
 közötti kereskedelem szabadságára akár közvetlen vagy közvetett, akár
tényleges vagy potenciális veszélyt jelentsen, amely az államok közötti
egységes piac célkitűzéseinek megvalósítását akadályozhatja.Így
 az a körülmény, hogy egy megállapodás elősegíti a tagállamok közötti
kereskedelem volumenének akár jelentős növekedését, nem elég annak a
kizárásához, hogy ez a megállapodás „hatással lehet” e kereskedelemre a
fentiekben említett értelemben.Jelen
esetben, a Grundig és a Consten közötti szerződés azáltal, hogy
egyrészről megakadályozza, hogy a Consten-en kívül más vállalkozás
Franciaországba Grundig termékeket importáljon, és másrészről megtiltja
Constennek, hogy újra-exportálja ezeket a termékeket a közös piac más
országaiba, vitathatatlanul hatással van a tagállamok közötti
kereskedelemre.A kereskedelem szabadságának
 ezek a korlátozásai, valamint azok, amelyek harmadik személyek számára
abból következnek, hogy a Consten a GINT védjegyet Franciaországban
bejegyeztette, amely védjegyet a Grundig minden termékére ráteszi,
elégségesek a kérdéses feltétel teljesítéséhez.Következésképpen, az e tekintetben felvetett kifogásokat el kell utasítani. A verseny korlátozásának feltételére vonatkozó kifogásokrólA
 felperesek és a német kormány azt állítják, hogy mivel a Bizottság csak
 a Grundig termékeire korlátozta vizsgálatát, a határozat a verseny és a
 85. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalmi rendszer tévesen értelmezett
fogalmán alapult.Ez a fogalom különösen a különböző márkájú, hasonló termékek közötti versenyre vonatkozik.A
 Bizottságnak, mielőtt alkalmazhatónak nyilvánította volna a 85. cikk
(1) bekezdését, a józan mérlegelés („rule of reason”) alapján figyelembe
 kellett volna vennie a vitatott szerződés gazdasági hatásait a
különböző márkák közötti versenyre.A
vertikális kizárólagos forgalmazási megállapodások esetében vélelmezni
kell, hogy azok nem hátrányosak a versenyre nézve, és jelen esetben
egyetlen tény sem teszi lehetővé e vélelem megdöntését.Ellenkezőleg, a szóban forgó szerződés növelte a versenyt a különböző márkájú hasonló termékek között.A verseny szabadságának elve a verseny különböző szakaszaira és megnyilvánulásaira vonatkozik.Noha
 az előállítók közötti verseny általában jobban látható, mint az
ugyanazon márkájú termékek forgalmazói közötti verseny, ebből még nem
következik, hogy egy megállapodásnak, amely ez utóbbi korlátozására
irányul, ki kellene kerülnie a 85. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom
 hatálya alól, azon egyetlen tényből kifolyólag, hogy az előbbit
erősítheti.Egyébként egy megállapodás
konkrét hatásainak a 85. cikk (1) bekezdése alkalmazásának céljából való
 figyelembevétele felesleges, amikor úgy tűnik, hogy annak célja a
verseny korlátozása, megakadályozása vagy torzítása.Következésképpen
 a megtámadott határozatban a megállapodás különböző márkájú hasonló
termékek közötti versenyre gyakorolt hatására vonatkozó bármilyen
vizsgálat mellőzése önmagában nem minősül a határozat hiányosságának.Meg
 kell tehát vizsgálni, hogy a megtámadott határozat jogosan alkalmazta-e
 a 85. cikk (1) bekezdésének tilalmát a vitatott megállapodásra
kizárólag a Grundig termékek forgalmazása terén így teremtett
versenykorlátozás miatt.A megtámadott
határozat által megállapított jogsértés azon abszolút területvédelemből
ered, amelyet az említett szerződés hozott létre a francia jog alapján a
 Consten javára.A felperesek két fő
eszközzel akartak felszámolni a szerződésben meghatározott területen
minden versenylehetőséget a Grundig termékek nagykereskedelmének
szintjén.Egyrészt, a Grundig kötelezte
magát, hogy harmadik személynek még közvetetten sem szállít a
szerződésben meghatározott területre szánt termékeket.E
 kötelezettségvállalás korlátozó jellege világosan kitűnik, ha azt annak
 az exporttilalom nak a fényében vizsgáljuk, amelyet nemcsak a Consten
tekintetében állítottak fel, hanem a Grundig minden más kizárólagos
forgalmazójára, valamint a német nagykereskedőkre vonatkozóan is.Másrészt,
 a Consten által annak a GINT védjegynek a franciaországi
bejegyeztetése, amelyet a Grundig minden termékére rátesz, fokozni
kívánja a vitatott szerződés részét képező védelmet a Grundig termékek
párhuzamos franciaországi importjának kockázata ellen, kiegészítve azt
az ipari tulajdonjogból eredő védelemmel.Így
 egyetlen harmadik személy sem tudna a Közösség többi tagállamából
Grundig termékeket importálni, hogy azokat újra eladja Franciaországban,
 anélkül, hogy komoly kockázatoknak tenné ki magát.Az alperes jogosan vette figyelembe a Grundig által így felállított forgalmazási rendszer egészét.A
 szerződéses helyzet bemutatásához ugyanis a szerződést abba a gazdasági
 és jogi környezetbe kell helyezni, amelynek ismeretében a felek azt
megkötötték, anélkül, hogy ezt a Bizottság előtt folyó eljárásnak
tárgyát nem képező jogi ügyletekbe vagy helyzetekbe való beavatkozásnak
tekinthetnék.A fentiekben megállapított
helyzet a francia piac elszigetelődéséhez vezet, és lehetővé teszi a
szóban forgó termékek vonatkozásában a hatékony verseny alól kivont árak
 meghatározását.Ráadásul, minél inkább
sikerül az előállítóknak márkáikat egyediesíteniük a fogyasztók
szemében, az előállítók közötti verseny hatékonysága annál inkább
csökken.A forgalmazási költségeknek a
teljes önköltségre gyakorolt jelentős hatása miatt fontosnak tűnik, hogy
 a kereskedők közötti verseny is ösztönözve legyen.A kereskedő erőfeszítéseit az azonos márka forgalmazói közötti verseny ösztönzi.A
 megállapodás, amely így a Grundig termékek tekintetében a francia piac
elszigetelésére, és egy jól ismert márka termékei tekintetében a
Közösségen belül különböző nemzeti piacok mesterséges fenntartására
irányul, olyan jellegű tehát, amely torzítja a versenyt a közös piacon.Ezért
 jogos, hogy a megtámadott határozat úgy ítélte meg, hogy a megállapodás
 a 85. cikk (1) bekezdése megsértésének minősül, mivel semmilyen későbbi
 megfontolás, sem a gazdasági adatokra vonatkozóan (a Németország és
Franciaország közötti árkülönbség, az adott készülék típusának
reprezentatív jellege, a Consten által viselt általános költségek
szintje), sem azon szempontok helyesbítésére vonatkozóan, amelyekre a
Bizottság támaszkodott a francia és a német piacok helyzetének
összehasonlításakor, sem a megállapodás más tekintetben esetlegesen
kedvező hatásai nem vezethetnek a fent említett korlátozásokkal szemben
más megoldásra a 85. cikk (1) bekezdése alapján. A tilalom terjedelmére vonatkozó kifogásokrólA
 felperes Grundig és a német kormány kifogásolják, hogy a Bizottság a
megtámadott határozat rendelkező részében nem zárta ki a tilalom hatálya
 alól a szerződés azon kikötéseit, amelyek tekintetében semmilyen, a
verseny korlátozására alkalmas hatást nem állapítottak meg, és így
elmulasztotta a jogsértés körülhatárolását.A
 megtámadott határozat indokolásából, valamint annak 3. cikkéből
következik, hogy a rendelkező rész 1. cikke által megállapított
jogsértés nem a Grundig azon kötelezettségvállalásában rejlik, hogy
Franciaországban csak a Constennek szállít közvetlenül.Ez
 a jogsértés azokból a kikötésekből ered, amelyek – mindamellett, hogy
biztosítják e kizárólagosságot – meg kívánják akadályozni a nemzeti jog
alapján a Grundig termékek Franciaországba irányuló párhuzamos importját
 az abszolút területvédelemnek az egyedüli forgalmazó javára történő
felállításával.A 85. cikk (2) bekezdésének
az a rendelkezése, hogy a tiltott megállapodások automatikusan semmisek,
 a megállapodásnak csak azon részeire vonatkozik, amelyeket a tilalom
sújt, vagy a megállapodás egészére, ha ezek a részek nem tűnnek
elválaszthatónak magától a megállapodástól.A
 Bizottságnak vagy arra kellett volna korlátoznia magát, hogy a
megtámadott határozat rendelkező részében kinyilvánítsa, hogy a
megállapodásnak csak azon részeit érinti a jogsértés, amelyeket a
tilalom sújt, vagy a preambulumban kellett volna felsorolnia azokat az
okokat, amelyek szerint ezek a részek nem tűnnek számára
elválaszthatónak a megállapodás egészétől. Mindeközben
 a határozat első cikkéből az következik, hogy a jogsértés a
megállapodás egészének tekintetében került megállapításra, jóllehet a
Bizottság nem indokolta megfelelően, hogy miért volt szükség a
megállapodás egészének semmissé nyilvánítására, amikor nem bizonyított,
hogy minden kikötés megsértette volna a 85. cikk (1) bekezdésének
rendelkezéseit.Éppen ellenkezőleg, a 85.
cikk (1) bekezdésével összeegyeztethetetlennek minősített helyzet nem a
megállapodás összes kikötésének együttes megvalósulásából és ezek
összhatásából származik, hanem az 1957. április 1-jei szerződésnek az
abszolút területvédelmet meghatározó egyes adott kikötéseiből, és a GINT
 védjegyre vonatkozó kiegészítő megállapodásból.A
 megtámadott határozat 1. cikkét tehát meg kell semmisíteni azon
részében, amelyben elfogadható indok nélkül a 85. cikk (2) bekezdése
alapján semmissé nyilvánítja a megállapodás minden kikötését.A jogsértésnek a GINT védjegyre vonatkozó megállapodás tekintetében történő megállapítását érintő jogalapokrólA
 felperesek kifogásolják, hogy a Bizottság megsértette az EGK-Szerződés
36., 222. és 234. cikkét, és ezen kívül túllépte hatáskörét, amikor
kijelentette, hogy a GINT védjegy franciaországi bejegyzésére vonatkozó
megállapodás az abszolút területvédelem biztosítására szolgál a Consten
javára, és amikor ezáltal a megtámadott határozat rendelkező részének 3.
 cikkében kizárta, hogy a Consten érvényesíthesse a védjegyekre
vonatkozó nemzeti jogszabályokból eredő jogait annak érdekében, hogy
megakadályozza a párhuzamos importot.A
felperesek különösen arra hivatkoznak, hogy a kifogásolt, versenyre
gyakorolt hatás nem a megállapodásnak tulajdonítható, hanem a védjegy
francia jog szerinti bejegyzésének, amely megteremti a jogosult eredeti
jogát a védjegyre, és amelyből a nemzeti jog szerint az abszolút
területvédelem adódik.Az a tény, hogy a
Consten a szerződés szerint egyedüliként rendelkezik Franciaországban a
GINT védjeggyel, amely más országokban ugyanilyen módon használható, azt
 a célt szolgálja, hogy lehetővé tegye a párhuzamos import ellenőrzését
és megakadályozását.Következésképpen az a
megállapodás, amely alapján a Grundig, nemzetközi bejegyzés szerint e
védjegy jogosultja, meghatalmazta a Constent, hogy a nevében ezt
bejegyeztesse Franciaországban, a verseny korlátozására irányul.Noha
 a francia jog szerint a GINT védjegy bejegyzése által a Consten az e
védjegyhez kapcsolódó jogok eredeti jogosultja, a bejegyeztetést mégis a
 Grundiggal kötött megállapodás alapján kérte.Következésképpen ez a megállapodás a 85. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá tartozhat.Ez
 a tilalom hatástalan lenne, ha a Consten ugyanazon cél érdekében
élhetne továbbra is e védjeggyel, mint amelyre a jogszerűtlennek ítélt
megállapodás irányul.A Szerződés 36., 222.
és 234. cikke, amelyre a felperesek hivatkoztak, nem zárja ki teljes
mértékben a nemzeti ipari tulajdonjogok gyakorlása vonatkozásában a
közösségi jog befolyását.A 36. cikk, amely
korlátozza a kereskedelem liberalizálására vonatkozó, a Szerződés I.
címének 2. fejezetében foglalt szabályok alkalmazási körét, nem
korlátozhatja a 85. cikk hatályát.A 222. cikk annak kinyilvánítására szorítkozik, hogy a „Szerződés nem sértheti a tagállamokban fennálló tulajdoni rendet”.A
 megtámadott határozat rendelkező részének 3. cikkében foglalt arra
vonatkozó felszólítás, hogy a védjegyre vonatkozó nemzeti jogszabályokat
 ne alkalmazzák a párhuzamos import megakadályozása céljából, e jogok
odaítélését nem, csak azok gyakorlását korlátozza a 85. cikk (1)
bekezdésében foglalt tilalom végrehajtásához szükséges mértékben.A
 Bizottság azon hatásköre, hogy a Tanács 17/62 rendeletének 3. cikkében
előírt ilyen felszólítást bocsásson ki, összhangban van a verseny
közösségi rendszerének jellegével, amely azonnali hatályú, és az
egyéneket közvetlenül kötelező szabályokból áll.Ilyen
 rendszer, fent említett jellege és funkciója miatt, nem engedi meg a
védjegyekre vonatkozó nemzeti jogszabályokból eredő jogoknak a közösségi
 kartelljog lerontása érdekében történő visszaélésszerű gyakorlását.A 234. cikk, amelynek célja harmadik országok jogainak védelme, nem alkalmazható jelen esetben.Ezért a fent említett jogalapok nem megalapozottak. Az érintett harmadik személyek meghallgatásának hiányára vonatkozó kifogásokrólA
 felperesek és a német kormány megerősítik, hogy a megtámadott határozat
 rendelkező részének 3. cikke tulajdonképpen a Grundig termékek közös
piaci forgalmazásának egészére vonatkozik.Így a Bizottság túllépte hatáskörét, és nem biztosította valamennyi érintettnek a meghallgatáshoz való jogot.A
 Grundigra a fent említett 3. cikk szerint arra vonatkozó tilalom, hogy
megakadályozza kereskedőit és kizárólagos forgalmazóit abban, hogy
Franciaországba exportáljanak, a Consten javára létrehozott abszolút
területvédelem tilalmának következménye.Ez a
 tilalom így nem lépi túl azon eljárás határait, amely a 85 cikk (1)
bekezdésének a Grundig és Consten közötti megállapodásra történő
alkalmazásához vezetett.Egyébként a
megtámadott határozat nem érinti közvetlenül azon megállapodások jogi
érvényességét, amelyeket a Grundig és a Constentől eltérő nagykereskedők
 és forgalmazók kötöttek.Ez a határozat
arra szorítkozik, hogy korlátozza a Grundig cselekvési szabadságát
termékeinek Franciaországba irányuló párhuzamos importját illetően.Noha
 kívánatos, hogy a Bizottság a lehető legnagyobb mértékben kiterjessze
vizsgálatait azokra, akiket határozatai érinthetnek, önmagában a Grundig
 egyéb forgalmazóinak azon érdeke, hogy megakadályozzák olyan
megállapodás jogellenesnek nyilvánítását, amelynek nem részesei, mivel
meg kívánják őrizni az e megállapodás által eredményezett helyzetből
számukra de facto származó előnyöket, nem képezheti elégséges
alapját olyan jognak, mely megkívánja, hogy a Bizottságtól hivatalból
felhívást kapjanak a Consten és a Grundig közötti kapcsolatokra
vonatkozó eljárásban való részvételre.Ezért ez a jogalap nem megalapozott. A 85. cikk (3) bekezdésének alkalmazására vonatkozó kifogásokról Az alkalmazás feltételeirőlA
 felperesek, akiket a német kormány több ponton támogat, megemlítik
többek között, hogy a mentesség valamennyi feltétele, amely létezését a
megtámadott határozat tagadja, a jelen esetben teljesül.Az
 alperes abból a tételből indul ki, hogy az érintett vállalkozásoknak
kell bizonyítaniuk, hogy a mentességhez megkövetelt feltételek
teljesülnek.A vállalkozásoknak joguk van
ahhoz, hogy a Bizottság megfelelően kivizsgálja kérelmeiket, amelyek a
85. cikk (3) bekezdésének alkalmazására irányulnak.E
 célból a Bizottság nem szorítkozhat arra, hogy a vállalkozásoktól
igényelje a mentességhez szükséges feltételek teljesülésének
bizonyítását, a gondos igazgatásnak megfelelően a rendelkezésére álló
eszközökkel törekednie kell a vonatkozó tények és körülmények
megállapítására.Továbbá, a Bizottság hatáskörének gyakorlása szükségszerűen gazdasági kérdések összetett értékeléséből áll.Az
 ezen értékelésekre vonatkozó bírósági felülvizsgálatnak oly módon kell
figyelembe vennie e jelleget, hogy a tények és a Bizottság által azokból
 levont jogi következtetések jelentőségének vizsgálatára szorítkozik.Ezt
 a felülvizsgálatot elsősorban a határozatok indokolása tekintetében
kell elvégezni, amelynek tartalmaznia kell azokat a tényeket és
megfontolásokat, amelyeken az említett értékelés alapul.A
 megtámadott határozat kimondja, hogy a mentesség elutasításának fő oka
abban a tényben rejlik, hogy a 85. cikk (3) bekezdésének a) pontjában
meghatározott feltétel nem teljesült.A
német kormány kifogásolja, hogy az említett határozat nem ad választ
arra a kérdésre, hogy azok a tényezők – különösen az előzetes tervezés, a
 garanciális vagy a vevőszolgálati szolgáltatások –, amelyek kedvező
hatásait Bizottság elismerte, abszolút területvédelem hiányában
érintetlenül fenntarthatóak-e.A megtámadott
 határozat csak feltételezésszerűen ismeri el, hogy a kérdéses
kizárólagos forgalmazási szerződés hozzájárul a termelés és a
forgalmazás javításához.Ezt követően a
megtámadott határozat azt a kérdést vizsgálja, hogy vajon „az áruk
forgalmazásának javítása, amelyet a kizárólagos forgalmazási
megállapodás eredményez, már nem lenne-e elérhető, amennyiben párhuzamos
 import lehetséges lenne”.Az előzetes
tervezésre, a piac megfigyelésére, valamint a garanciális és
vevőszolgálati szolgáltatásokra vonatkozó érvek megvizsgálását követően a
 határozat megállapította, hogy „semmilyen más indok, amely az abszolút
területi védelem szükségessége mellett szólna, nem került bemutatásra és
 nem volt felfedezhető”.A kérdéses áruk
termelésének vagy forgalmazásának javítását, amely a mentesítéshez
szükséges, a 85. cikk szellemének megfelelően kell értékelni.Először
 is ezt a javítást nem lehet azonosítani valamennyi olyan előnnyel,
amelyet a megállapodásban részes felek a megállapodás révén szereznek
termelési vagy forgalmazási tevékenységük tekintetében, mivel ez
utóbbiak általában olyan vitathatatlan előnyök, amelyek a megállapodást
minden elemében úgy tüntetik fel, mintha az nélkülözhetetlen lenne az
ebben az értelemben vett javításhoz.Ilyen
szubjektív módszer, amely a javítás fogalmának tartalmát a kérdéses
szerződéses jogviszony sajátosságaitól teszi függővé, nem egyeztethető
össze a 85. cikk céljaival.Ezen kívül maga
az a tény, hogy a Szerződés megkívánja, hogy a verseny korlátozása
„nélkülözhetetlen” legyen a szóban forgó javításhoz, világosan jelzi azt
 a jelentőséget, amellyel ez utóbbinak rendelkeznie kell.Ennek
 a javításnak különösen érzékelhető objektív előnyöket kell felmutatnia,
 amelyek jellegüknél fogva ellensúlyozzák a verseny területén általuk
okozott hátrányokat.A német kormány
érvelése, amely azon a tételen alapul, hogy minden olyan tényezőt, amely
 a megállapodásban résztvevő felek szándéka szerint kedvez a javításnak,
 érintetlenül kell hagyni, megelőlegezi az igenlő választ arra a
kérdésre, hogy vajon ezek a tényezők nemcsak kedvezőek-e, hanem
nélkülözhetetlenek-e is a kérdéses áruk termelésének vagy
forgalmazásának a javításához.Ebből
következően az érvelés nemcsak, hogy a nélkülözhetetlen jelleg fogalmát
szűkíti, de ezen kívül össze is keveri a felek különös érdekeinek
érvényesítését a Szerződés által előírt objektív javításokkal.Ugyanakkor
 az általa vizsgált különböző tényezők jelentőségének értékelése során a
 Bizottságnak ugyanúgy mérlegelnie kellett a hatékonyságot az áruk
termelésének és forgalmazásának objektív módon megállapítható javítása
tekintetében, mint ahogy el kellett döntenie, hogy az ebből származó
haszon elégséges-e ahhoz, hogy a verseny adott korlátozását
nélkülözhetetlennek lehessen tekinteni.A
fent kifejtettekkel összeegyeztethetetlen az a felfogás, amely szerint
érintetlenül kell hagyni a felek minden olyan rendelkezését, amely
hozzájárulhat a megkívánt javításhoz.Ezért a szövetségi kormány kifogása, amely pontatlan előfeltevéseken alapul, nem érvénytelenítheti a Bizottság értékelését.A
 felperesek azt állítják, hogy a párhuzamos import megengedése azzal a
hatással járna, hogy a kizárólagos képviselő nem tudna előre tervezni.Az eladások jövőbeli lehetőségének előrejelzésében mindig jelen van a bizonytalanság bizonyos foka.Ilyen előrejelzés ugyanis változékony és bizonytalan tényezők során alapul.A
 párhuzamos import megengedése természetesen megnövelheti a kockázatot a
 forgalmazó számára, aki az eladhatónak vélt mennyiségek tekintetében
előzetesen fix rendeléseket ad le.Azonban
ilyen kockázat benne rejlik minden kereskedelmi tevékenységben, így
tehát nem indokolhat különleges védelmet e tekintetben.A
 felperesek kifogásolják, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg konkrét
tények alapján, hogy lehetséges-e a garanciális és vevőszolgálati
szolgáltatások biztosítása abszolút területi védelem nélkül.Különösen
 a piacon forgalomban lévő valamennyi Grundig termékre vonatkozó
megfelelő szintű szolgáltatás fontosságát hangsúlyozzák, mely a Grundig
márkanév hírneve tekintetében nagy jelentőséggel bír.A
 párhuzamos import lehetővé tétele arra kötelezné a Constent, hogy
megtagadja e szolgáltatásokat az olyan versenytársak által behozott
készülékek tekintetében, akik maguk e szolgáltatásokat nem biztosítják
kielégítően.Ez a megtagadás ellentétes lenne a fogyasztók érdekeivel is.Ami
 az ingyenes jótállást illeti, a határozat megerősíti, hogy a vevő
általában csak szállítójánál érvényesítheti jogát az ilyen jótállásra,
és csak a vele megállapodott feltételek szerint.A felperesek nem vitatják komolyan ezt az állítást.Jelen
 esetben nem tűnnek indokoltnak az azon kárra vonatkozó félelmek, amely a
 Grundig termékek hírnevét az elégtelen szolgáltatásból eredően érheti.Az
 UNEF, a Consten fő versenytársa, aki ugyan később kezdett eladni
Grundig termékeket Franciaországban, mint a Consten, és akinek nem
elhanyagolható kockázatokat kellett viselnie, olyan feltételekkel
biztosít ugyanis ingyenes jótállást és vevőszolgálati szolgáltatást,
amelyek összességükben aligha árthattak a Grundig márkanév hírnevének.Egyébként
 a felpereseket semmi nem akadályozza meg abban, hogy megfelelő reklám
útján tájékoztassák a fogyasztókat a Grundig termékek hivatalos
forgalmazási hálózata által esetlegesen nyújtott szolgáltatások
jellegéről és más előnyökről.Így tehát nem igaz az, hogy a Consten reklámja ugyanolyan mértékben kedvez a párhuzamos importőröknek.Ezért a felperesek által felvetett kifogások nem megalapozottak.A
 felperesek kifogásolják, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg azt, hogy
az abszolút területvédelem nélkülözhetetlen-e még ahhoz, hogy lehetővé
tegye a Consten által viselt, a Grundig termékek francia piacon történő
forgalomba hozatalával járó jelentős költségek amortizálását.Az
 alperes azt az ellenvetést hozza fel, hogy a megtámadott határozat
elfogadása előtt nem volt ismeretében olyan forgalomba hozatali
költségeknek, amelyeket ne amortizáltak volna.Az alperesnek ez az állítása nem volt vitatott.A Bizottság nem kötelezhető arra, hogy hivatalból vizsgálatot indítson e pontra vonatkozóan.Ezen
 kívül a felperesek állítása lényegében megerősíti, hogy a forgalmazó az
 abszolút területvédelem nélkül nem fogadta volna el a megállapodásban
meghatározott feltételeket.Azonban ez a
körülmény semmilyen kapcsolatban nem áll a forgalmazás azon
javításaival, amelyeket a 85. cikk (3) bekezdése ír elő.Ezért ez a kifogás nem elfogadható.Ezen
 kívül a felperes Grundig azt állítja, hogy abszolút területvédelem
nélkül a kizárólagos forgalmazó nem lenne hajlandó vállalni a
piacfigyeléshez szükséges költségeket, mivel erőfeszítéseinek
eredményeiből a párhuzamos importőrök is profitálnának.Az
 alperes azt az ellenvetést tette, hogy kizárólag a Consten profitálna
az említett piacfigyelésből, amely különösen a Franciaország felé
exportálásra szánt termékeknek a francia fogyasztók kívánságainak
megfelelő műszaki fejlesztését teszi lehetővé.A
 Consten mint kizárólagos forgalmazó – amely tényt a megtámadott
határozat nem vitat – lenne ugyanis az egyetlen, aki olyan készülékeket
kapna, amelyek kifejezetten a francia piac igényeihez igazított
tulajdonságokkal rendelkeznek.Következésképpen ez a kifogás nem megalapozott.A
 határozat azon része ellen felhozott kifogások, amely a 85. cikk (3)
bekezdésének a) pontjában előírt feltételek meglétére vonatkozik ebben
az ügyben, akár önmagukban, akár együttesen értékelve, nem tűnnek
megalapozottaknak.Mivel a 85. cikk (3)
bekezdésében előírt mentesség megadásához szükséges valamennyi
feltételnek teljesülnie kell, felesleges megvizsgálni a más mentességi
feltételekre vonatkozó érveket.A feltételes mentesség megadásának hiányárólA
 felperes Grundig, mivel úgy véli, hogy a mentesség elutasítása a
Consten javára szóló abszolút területvédelmen alapul, azt állítja, hogy a
 17/62 tanácsi rendelet 7. cikke (1) bekezdésének megfelelően a
Bizottságnak legalább a kizárólagos forgalmazói szerződést el kellett
volna fogadnia azzal a feltétellel, hogy a párhuzamos importot nem
akadályozza.Ilyen feltételes mentesség
hiányában a határozat rendelkező része túllépi indokolását, valamint
célját, mely az abszolút területvédelem megtiltása volt.A megtámadott határozat részleges megsemmisítése tárgytalanná teszi e kifogás további megvitatását. A költségekrőlAz
 eljárási szabályzat 69. cikkének 3. §-a alapján, a felek részleges
pernyertessége esetén a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek
közötti megosztását.Jelen esetben nem ez a helyzet.A
 költségeket tehát egyrészt a felpereseknek, és az Olasz Köztársaság,
illetve a Németországi Szövetségi Köztársaság kormányainak, mint
beavatkozóknak, másrészt az alperesnek, és a Leissner és UNEF
társaságoknak, mint beavatkozóknak kell viselniük.Tekintettel az eljárási iratokra,az előadó bíró előadásának meghallgatását követően,a felek szóbeli előadásainak meghallgatását követően,a főtanácsnok indítványának meghallgatását követően,tekintettel az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződésre, és különösen annak 3., 36., 85., 86., 222. és 234. cikkére,tekintettel a Tanács 17/62 és 19/65 rendeletére,tekintettel az Európai Gazdasági Közösség Bíróságának alapokmányáról szóló jegyzőkönyvre,tekintettel a Bíróság eljárási szabályzatára,A BÍRÓSÁGminden további kiegészítő vagy ellentétes indítványt elutasítva a következőképpen határozott:1)      Az
 Európai Gazdasági Közösség Bizottságának
1964. szeptember 23-i, a Szerződés 85. cikke szerinti
eljárásra vonatkozó határozatát (IV‑A/00004‑03344, „Grundig-Consten”),
amelyet az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának
1964. október 20-i számában (2545/64. oldal) tettek
közzé, megsemmisíti azon részében, amelyben az 1. cikkében azt
állapítja meg, hogy az 1957. április 1‑jei szerződés egésze
sérti a 85. cikk rendelkezéseit, ideértve e szerződés azon elemeit
is, amelyek nem valósítják meg az említett jogsértést.2)      Egyebekben az 56/64. sz. és az 58/64. sz. keresetet, mint megalapozatlant elutasítja.3)      A felpereseket, az alperest és beavatkozókat kötelezi saját költségeik viselésére.A Bíróság így döntött Luxembourgban, 1966. július 13‑án.HammesDelvauxStrauβDonnerTrabucchiLecourt       Monaco Kihirdetve Luxembourgban, az 1966. július 13‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       Ch. L. Hammeshivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság (első tanács) 2003. október 2-i ítélete. # Marco Grilli elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bayerisches Oberstes Landesgericht - Németország. # Áruk szabad mozgása - Azonos hatású intézkedések. # C-12/02. sz. ügy


A Bíróság 1973. november 7-i ítélete. # Bestuur der Sociale Verzekeringsbank kontra B. Smieja. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Centrale Raad van Beroep - Hollandia. # 51-73. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (hatodik tanács), 2015. november 25.#Masafi Co. LLC kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A JUICE masafi közösségi ábrás védjegy bejelentése – A masafi korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-248/14. sz. ügy.


A Bíróság (második tanács) január 23.-i ítélete: 1997. # Myrianne Coen kontra belga állam. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Conseil d'Etat - Belgium. # C-246/95. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2017. március 2.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV kontra comtech GmbH.#A Landgericht Stuttgart (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – 2011/83/EU irányelv – 21. cikk – Telefonos kapcsolat – Telefonvonal eladó vagy szolgáltató általi működtetése annak érdekében, hogy a fogyasztó a megkötött szerződést illetően vele kapcsolatba léphessen – Az alapdíjnál magasabb díj alkalmazásának tilalma – Az »alapdíj« fogalma.#C-568/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
      2017. március 2. (
            1
         )*
      „Előzetes döntéshozatal — Fogyasztóvédelem — 2011/83/EU irányelv — 21. cikk — Telefonos kapcsolat — Telefonvonal eladó vagy szolgáltató általi működtetése annak érdekében, hogy a fogyasztó a megkötött szerződést illetően vele kapcsolatba léphessen — Az alapdíjnál magasabb díj alkalmazásának tilalma — Az »alapdíj« fogalma”
      A C‑568/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Landgericht Stuttgart (stuttgarti tartományi bíróság, Németország) a Bírósághoz 2015. november 5‑én érkezett, 2015. október 15‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

      és
      a comtech GmbH

         között folyamatban lévő eljárásban,

      A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
      tagjai: A. Prechal (előadó) tanácselnök, C. Toader és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: M. Szpunar,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV képviseletében M. Ross és M. Hammer Rechtsanwälte,

               —

               az észt kormány képviseletében K. Kraavi‑Käerdi, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a litván kormány képviseletében D. Kriaučiūnas és K. Mickutė, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a holland kormány képviseletében J. Langer és M. Bulterman, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a finn kormány képviseletében S. Hartikainen, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében D. Roussanov és S. Grünheid, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. november 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 304., 64. o.) 21. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok ellen küzdő szervezet és a comtech GmbH, elektronikus és elektromos cikkek forgalmazásával foglalkozó német társaság között a telefonhívásoknak az e társaság által vevőszolgálata keretében alkalmazott díjszabása tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 2011/83 irányelv 1. cikke a következőképpen határozza meg ezen irányelv tárgyát:
               „Ennek az irányelvnek az a célja, hogy a fogyasztóvédelem magas szintjének elérése révén hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez azáltal, hogy közelíti a fogyasztók és kereskedők között kötött szerződésekre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések bizonyos vonatkozásait.”

               4

               Ezen irányelv „Tájékoztatási követelmények a távollevők között és az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetében” című 6. cikkének (1) bekezdése ekképp rendelkezik:
               „A fogyasztót a távollevők között vagy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződés, illetve annak megfelelő ajánlat mindaddig nem köti, amíg a kereskedő egyértelműen és érthető módon tájékoztatást nem nyújt a fogyasztónak a következőkről:
               […]

                        f)

                        a szerződés megkötéséhez alkalmazott távközlő eszköz használatának díja, ha azt az alapdíjtól eltérően állapítják meg;”

                  […]”

               5

               Az említett irányelv 13. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében:
               „A kereskedő késedelem nélkül, de minden esetben legkésőbb attól a naptól számított 14 napon belül visszatéríti a fogyasztó által megfizetett teljes összeget, beleértve adott esetben a szállítás költségeit is, amikor a 11. cikknek megfelelően értesül a fogyasztó azon döntéséről, hogy eláll a szerződéstől.

               6

               A 2011/83 irányelv 19. cikke előírja:
               „A tagállamok megtiltják a kereskedőknek, hogy az általuk az adott fizetési mód igénybevétele után fizetendő díjat meghaladó díjat terheljenek a fogyasztókra.”

               7

               Ezen irányelv „Telefonos kapcsolat” című 21. cikke ekképp rendelkezik:
               „.A tagállamok biztosítják, hogy ha a kereskedő telefonvonalat használ a megkötött szerződés céljaira történő kapcsolattartásra, akkor a fogyasztót – amennyiben ő lép kapcsolatba a kereskedővel – az alapdíjnál magasabb összeg ne terhelje.
               Az első albekezdés nem érinti a távközlési szolgáltatók azon jogát, hogy az ilyen hívásokért díjat számítsanak fel.”

         A német jog

               8

               A Bürgerliches Gesetzbuchnak (polgári törvénykönyv) „A fogyasztói szerződésekre vonatkozó általános kötelezettségek és alapelvek; a díjakban történő megállapodás korlátai” című 312a. cikke értelmében:
               „[…]

                        (5)

                        Semmis az a megállapodás, amelynek értelmében a fogyasztó díjat köteles fizetni azért, hogy a kereskedővel kötött szerződéssel kapcsolatos kérdések megválaszolása vagy azzal kapcsolatos tájékoztatás érdekében a kereskedő által e célra rendelkezésre bocsátott telefonszámon felhívja a kereskedőt, ha a megállapodás szerinti díj meghaladja a távközlési szolgáltatás puszta igénybevételéért fizetendő díjat. Ha valamely megállapodás az első mondat értelmében semmis, akkor a fogyasztó a távközlési szolgáltatónak sem köteles díjat fizetni a hívásért. A távközlési szolgáltató a fogyasztóval érvénytelen megállapodást kötő kereskedőtől követelheti a távközlési szolgáltatás puszta igénybevételéért fizetendő díjat.

                  […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               9

               Honlapján a comtech egy telefonszámot tüntet fel, amely a vevőszolgálathoz enged hozzáférést, elsősorban azon ügyfelek számára, akik már vételi szerződést kötöttek, és akik információkhoz szeretnének jutni, illetve reklamációt benyújtani. E telefonszám a 0180 előhívószámmal kezdődik, amelyet Németországban általában a nemzeti díjszabás alá tartozó vevőszolgálatok esetében használnak. E szám hívásának úgynevezett „nem földrajzi” költsége nagyobb, mint egy vezetékes számra kezdeményezett szokásos hívás úgynevezett „földrajzi” költsége vagy egy mobiltelefonszám költsége. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a comtechnek a 0180 előhívószámmal rendelkező telefonszámára irányuló hívások költsége vezetékes telefonhálózatból 0,14 euró, mobilhálózatból pedig 0,42 euró.

               10

               A Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main szerint a vevőszolgálati telefonvonalnak a standard hívások díjánál magasabb díjszabással történő rendelkezésre bocsátása a polgári törvénykönyv 312a. cikkének (5) bekezdését sértő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak minősül. Ezen okból felhívta a comtechet, hogy vessen véget a vitatott gyakorlatnak, és a Landgericht Stuttgart (stuttgarti tartományi bíróság, Németország) elé idéztette.

               11

               E bíróság előtt a comtech arra hivatkozott, hogy a polgári törvénykönyvnek a 2011/83 irányelv 21. cikke fényében értelmezett 312a. cikke (5) bekezdése azt követeli meg, hogy az érintett eladó vagy szolgáltató ne tegyen szert haszonra vevőszolgálati telefonvonal által. E rendelkezések tehát nem ellentétesek azzal, hogy egy vevőszolgálati telefonvonalra irányuló hívások díja magasabb legyen, mint az úgynevezett „standard” hívások díja, aminek az a célja, hogy az eladó vagy szolgáltató számára lehetővé váljék az ilyen vonal rendelkezésére bocsátása miatt viselt költségek kompenzációja, anélkül hogy egyébként ebből hasznot húzna.

               12

               A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy az alapügy megoldásához szükséges a „távközlési szolgáltatás puszta igénybevételéért fizetendő díjnak” a polgári törvénykönyv 312a. cikkének (5) bekezdésében szereplő fogalma értelmezése. Tekintve, hogy az alapügyben szereplő vevőszolgálati telefonvonalak díjszabása a 2011/83 irányelv 21. cikke értelmében európai szinten harmonizálásra került, ez utóbbi cikket is értelmezni kell. Márpedig e rendelkezés e bíróság szerint azt írja elő, hogy a fogyasztó valamely szerződés megkötését követő telefonhívásokért nem köteles többet fizetni, mint az alapdíj.

               13

               Az említett bíróság szerint a német jogalkotónak az volt a célja, hogy el lehessen kerülni azt, hogy az eladó vagy szolgáltató hasznot húzzon egy nem földrajzi vevőszolgálati telefonvonal rendelkezésre bocsátásából. A 2011/83 irányelv 21. cikkének és következésképpen a polgári törvénykönyv 312a. cikke (5) bekezdésének ezen értelmezése nem zárja ki, hogy a fogyasztó többet fizessen egy nem földrajzi telefonvonalra irányuló hívásért, mint egy standard hívásért, feltéve hogy a vonatkozó bevételek nem haladják meg az ilyen vonal rendelkezésre bocsátásának költségét.

               14

               Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az „alapdíj” fogalmát az előző pontban kifejtetteknél szűkebben kell‑e értelmezni a fogyasztók magasabb szintű védelmének biztosítása érdekében. Ebben az esetben a haszon hiánya nem elégséges, mivel a jelen ügyben szereplőhöz hasonló telefonvonalakra irányuló hívások még mindig költségesebbek lehetnek, mint a standard vonalra irányuló hívások. Az említett 21. cikk, valamint annak célkitűzése ezen értelmezés irányába mutat.

               15

               E körülmények között a Landgericht Stuttgart (stuttgarti tartományi bíróság, Németország) az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Úgy kell‑e a [2011/83 irányelv] 21. cikkének első bekezdését, hogy ha a kereskedő telefonvonalat használ a megkötött szerződés céljaira a fogyasztóval történő kapcsolattartásra, akkor a fogyasztót – amennyiben ő lép kapcsolatba a kereskedővel – nem terhelheti magasabb költség annál, mint amely szabvány (földrajzi) helyhez kötött vagy mobilhívószám felhívása esetén terhelné?

                        2)

                        Ellentétes‑e a [2011/83] irányelv 21. cikkének első bekezdésével az olyan nemzeti rendelkezés, amelynek értelmében olyan esetekben, amelyekben a kereskedő 0180‑as szolgáltatáskijelölő számot használ a megkötött szerződés céljaira történő telefonos kapcsolattartásra, a fogyasztónak akkor is viselnie kell azt a költséget, amelyet vele szemben a távközlési szolgáltató e távközlési szolgáltatás igénybevételéért felszámít, ha az meghaladja azt a költséget, amely a fogyasztót szabvány (földrajzi) helyhez kötött vagy mobilhívószám felhívása esetén terhelné?
                        Legalább akkor nem ellentétes‑e a [2011/83] irányelv 21. cikkének első bekezdésével az ilyen nemzeti rendelkezés, ha a távközlési szolgáltató a fogyasztóval szemben a 0180‑as szolgáltatáskijelölő szám felhívásakor felszámított díjból egy részt sem juttat a kereskedőnek?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               16

               Kérdéseivel – amelyeket együtt célszerű vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az „alapdíjnak” a 2011/83 irányelv 21. cikkében szereplő fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy egy megkötött szerződésre vonatkozó és egy eladó vagy szolgáltató által működtetett vevőszolgálati telefonvonalra irányuló hívás költsége nem haladhatja meg egy földrajzi vezetékes telefonvonalra vagy standard mobilvonalra irányuló hívás költségeit, és releváns‑e e tekintetben, hogy ez az eladó vagy szolgáltató e vevőszolgálati telefonvonalból hasznot húz.

               17

               A 2011/83 irányelv 21. cikke értelmében a tagállamok biztosítják, hogy ha az eladó vagy szolgáltató telefonvonalat használ a megkötött szerződés céljaira történő kapcsolattartásra, akkor a fogyasztó – amennyiben ő lép kapcsolatba a kereskedővel – ne legyen köteles magasabb összeget fizetni, mint az e vonalra irányuló hívások alapdíja.

               18

               Márpedig az „alapdíjnak” az e cikkben szereplő fogalmát a 2011/83 irányelv nem határozza meg.

               19

               E körülmények között e fogalom jelentését és terjedelmét az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése alapján kell meghatározni, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben e kifejezést használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek e kifejezés részét képezi (lásd ebben az értelemben: 2016. október 5‑iTMD‑ítélet, C‑412/15, EU:C:2016:738, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               20

               Szokásos jelentését illetően az „alapdíj” fogalma a standard hívás tekintetében előírt díjra utal. Meg kell vizsgálni, hogy a 2011/83 21. cikkének szövegkörnyezete és célkitűzése lehetővé teszi‑e annak megállapítását, hogy e fogalmat e cikkben a szokásos jelentésében használják.

               21

               Azon szövegkörnyezetet illetően, amelybe e cikk illeszkedik, meg kell állapítani, hogy az „alapdíj” fogalma az említett irányelv 6. cikke (1) bekezdésének f) pontjában is szerepel. E rendelkezés előírja, hogy az eladónak vagy szolgáltatónak tájékoztatást kell adnia a fogyasztónak, ha a szerződés megkötéséhez alkalmazott távközlő eszköz használatának díját az alapdíjtól eltérően állapítja meg.

               22

               Ellenkező utalások hiányában ebből a rendelkezésből az következik, hogy az e rendelkezésben szereplő alapdíj a szokásos hívások fogyasztó által elvárható standard díjának felel meg, és e rendelkezés nem követeli meg, hogy az eladó vagy szolgáltató tájékoztassa a fogyasztót e költségről.

               23

               Jóllehet a 2011/83 irányelv 6. cikke a szerződés megkötését megelőző szakaszra utal, az „alapdíj” fogalmának ezen értelmezése tartalmaz iránymutatásokat az ezen irányelv 21. cikkében szereplő, a szerződés megkötését követő szakaszra vonatkozó ugyanezen fogalom értelmezése tekintetében. Lényeges ugyanis, hogy a fogyasztó a rendes költségek megfizetésével használhassa a valamely eladó vagy szolgáltató által rendelkezésére bocsátott telefonvonalat, különösen a szerződés megkötését követően, jogai érvényesítésének érdekében.

               24

               Ezenfelül a 2011/83 irányelv több cikkéből is az következik, hogy főszabály szerint nem a fogyasztónak kell viselnie a szokásos költségektől eltérő költségeket, ha az ezen irányelvben rögzített jogait gyakorolja, következésképpen az esetleges többletköltségek az eladót vagy szolgáltatót terhelik.

               25

               Ennek megfelelően ezen irányelv 19. cikke egy adott fizetési mód alkalmazását illetően úgy rendelkezik, hogy „a tagállamok megtiltják a kereskedőknek, hogy az általuk az adott fizetési mód igénybevétele után fizetendő díjat meghaladó díjat terheljenek a fogyasztókra”.

               26

               Az említett irányelv 13. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy abban az esetben, ha a fogyasztó elállási jogát gyakorolja, az eladó vagy szolgáltató visszatéríti a fogyasztó által megfizetett teljes összeget, adott esetben a szállítás költségeit is beleértve. A Bíróság a távollevők között kötött szerződések esetén a 2011/83 irányelvet megelőző, a fogyasztók védelméről szóló, 1997. május 20‑i 97/7/EK európai parlamenti és tanács irányelvben (HL 1997. L 144., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 319. o.) szereplő elállási joggal kapcsolatban már megállapította, hogy az eladó főszabály szerint nem rendelkezik azzal a lehetőséggel, hogy ellenérték megfizetését követelje a fogyasztótól a távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk használatáért abban az esetben, ha ez utóbbi határidőn belül gyakorolta az elállási jogát (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 3‑iMessner‑ítélet, C‑489/07, EU:C:2009:502, 29. pont). Ezenfelül az eladó vagy szolgáltató az áruk megküldésének költségeit nem háríthatja a fogyasztóra, ha a fogyasztó elállási jogát gyakorolja (lásd ebben az értelemben: 2010. április 15‑iHeinrich Heine ítélet, C‑511/08, EU:C:2010:189, 59. pont).

               27

               Következésképpen abból a szövegkörnyezetből, amelybe a 2011/83 irányelv 21. cikke illeszkedik, az következik, hogy az „alapdíj” fogalma egy telefonbeszélgetés szokásos díjára vonatkozik, a fogyasztót terhelő többletköltség nélkül.

               28

               Amint azt a főtanácsnok is kiemeli indítványának 32. pontjában, ez az értelmezés a 2011/83 irányelvnek a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítására irányuló célkitűzését is visszatükrözi, amely célkitűzés ezen irányelv (3)–(5) és (7) preambulumbekezdésében, valamint 1. cikkében szerepel. Ezenfelül a fogyasztóvédelmet az Európai Unió politikáiban az EUMSZ 169. cikk, valamint az Európai Unió alapjogi chartájának 38. cikke is rögzíti.

               29

               Az „alapdíj” fogalmának azon értelmezése ugyanis, miszerint az eladók vagy szolgáltatók magasabb díjakat is kiszámlázhatnak, mint egy földrajzi vezetékes vagy mobil‑telefonvonalra irányuló standard beszélgetés díja, elrettentheti a fogyasztót, hogy vevőszolgálati telefonvonalat vegyen igénybe a célból, hogy a megkötött szerződésre vonatkozó információkat kérjen, illetve – többek között – a jótálláshoz vagy az elálláshoz való jogát gyakorolja.

               30

               Az a tény, hogy a 2011/83 irányelv 21. cikkének második bekezdése értelmében a telefonszolgáltatók díjat számíthatnak fel a fogyasztóknak a hívások után, nem érintik a fenti megfontolásokat, feltéve hogy a számlázott összegek nem haladják meg a szokásos költségeket, amelyeket a fogyasztók viseltek volna egy standard hívás esetén.

               31

               Ebből következik, hogy az eladó vagy szolgáltató csak azokat a költségeket terhelheti a fogyasztóra, amelyek nem haladják meg egy standard telefonbeszélgetés költségeit. Ily módon, amennyiben e korlátot tiszteletben tartják, nem bír relevanciával az a körülmény, hogy az eladó vagy szolgáltató hasznot húz‑e, vagy sem, egy nem földrajzi vevőszolgálati telefonvonal használatából.

               32

               A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az „alapdíjnak” a 2011/83 irányelv 21. cikkében szereplő fogalmát úgy kell értelmezni, hogy egy megkötött szerződésre vonatkozó és egy eladó vagy szolgáltató által működtetett vevőszolgálati telefonvonalra irányuló hívás költsége nem haladhatja meg egy földrajzi vezetékes telefonvonalra vagy standard mobilvonalra irányuló hívás költségeit. Amennyiben e korlátot tiszteletben tartják, nem bír relevanciával az a körülmény, hogy az érintett eladó vagy szolgáltató e vevőszolgálati telefonvonalból hasznot húz‑e, vagy sem.

         A költségekről

               33

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az „alapdíjnak” a fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. október 25‑i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 21. cikkében szereplő fogalmát úgy kell értelmezni, hogy egy megkötött szerződésre vonatkozó, és egy eladó vagy szolgáltató által működtetett vevőszolgálati telefonvonalra irányuló hívás költsége nem haladhatja meg egy földrajzi vezetékes telefonvonalra vagy standard mobilvonalra irányuló hívás költségeit. Amennyiben e korlátot tiszteletben tartják, nem bír relevanciával az a körülmény, hogy az érintett eladó vagy szolgáltató e vevőszolgálati telefonvonalból hasznot húz‑e, vagy sem.

                     Aláírások

            (
            1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (hatodik tanács) 1997. május 29-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - 94/15/EK irányelv. # C-357/96. sz. ügy


A Bíróság december 17.-i ítélete: 1998. # Baustahlgewebe GmbH kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Elfogadhatóság - Verseny - Bírság. # C-185/95. P. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2006. március 23-i ítélete.#Enirisorse SpA kontra Sotacarbo SpA.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale di Cagliari - Olaszország.#Állami támogatások - EK 87. cikk és EK 88. cikk - A »támogatás« fogalma - Közvállalkozás részesedése magánvállalkozás tőkéjében - Kilépési jog a társaság vagyonára vonatkozó minden jogról történő előzetes lemondás feltételével.#C-237/04. sz. ügy.

text:
      C‑237/04. sz. ügy
      Enirisorse Spa
      kontra
      Sotacarbo Spa
      (a Tribunale di Cagliari [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Állami támogatások – EK 87. cikk és EK 88. cikk − A »támogatás« fogalma – Közvállalkozás részesedése magánvállalkozás tőkéjében – Kilépési jog a társaság vagyonára vonatkozó minden jogról történő előzetes lemondás feltételével”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – Elfogadhatóság – Annak szükségessége, hogy kellő részletességgel ismertessék
            a Bírósággal a ténybeli és szabályozási hátteret
      (EK 234. cikk; A Bíróság alapokmánya, 23. cikk)
      2.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok
      (EK 88. és 234. cikk)
      3.        Verseny – Közösségi szabályok – Vállalkozás – Fogalom
      4.        Államok által nyújtott támogatások – Fogalom
      (EK 87. cikk, (1) bekezdés)
      5.        Államok által nyújtott támogatások – Fogalom
      (EK 87. cikk, (1) bekezdés)
      1.        A közösségi jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének szükségessége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza
         az általa előterjesztett kérdés ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket,
         amelyeken e kérdés alapul. Így az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben szereplő információnak nem kizárólag azt kell lehetővé
         tennie, hogy a Bíróság hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekelt felek a
         Bíróság alapokmányának 23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróság feladata arra ügyelni, hogy ez a
         lehetőség biztosított legyen, figyelemmel arra a tényre, hogy a fent hivatkozott rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra
         utaló végzésekről tájékoztatják az érdekelt feleket. Emellett elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság minimális mértékben
         magyarázatot adjon az értelmezendő közösségi rendelkezések kiválasztásának okáról, valamint az e rendelkezések és a jogvita
         során alkalmazandó nemzeti jogszabály között általa megállapított összefüggésről.

      (vö. 17–18., 21. pont)
      2.        A támogatási intézkedések vagy a támogatások valamely rendszere közös piaccal való összeegyeztethetőségének mérlegelése a
         közösségi bíróság ellenőrzése mellett eljáró Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozik. Következésképpen a nemzeti bíróság
         az EK 234. cikk értelmében előterjesztett döntéshozatal iránti kérelem keretében nem kérdezheti a Bíróságot valamely támogatási
         intézkedésnek vagy támogatási programnak közös piaccal való összeegyeztethetőségéről. Ugyanakkor, bár a Bíróság nem dönthet
         az EK 234. cikk alapján indított eljárásban a belső jogszabályoknak a közösségi jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről,
         és nem értelmezheti a nemzeti törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket sem, hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa
         a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan, a közösségi jog releváns értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé
         teszi számára ezen összeegyeztethetőség értékelését az előtte folyó eljárásban.

      (vö. 23–24. pont)
      3.        A versenyjogban a „vállalkozás” fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától
         és finanszírozási módjuktól. Gazdasági tevékenységnek minősül minden olyan tevékenység, amely áruk vagy szolgáltatások adott
         piacon történő kínálatában áll. E tekintetben egyfelől a finanszírozás módja nem releváns, másfelől az a tény, hogy valamely
         jogalanyra közérdekű feladatok ellátását bízták, nem akadályozza meg, hogy a szóban forgó tevékenység gazdasági tevékenységnek
         minősüljön.

      (vö. 28–29., 33–34. pont)
      4.        A támogatásnak való minősüléshez az EK 87. cikk (1) bekezdésben említett feltételek összességének teljesülnie kell. Ily módon
         először is az szükséges, hogy állami vagy állami forrásból történő beavatkozásról legyen szó. Másodszor az szükséges, hogy
         e beavatkozás alkalmas legyen a tagállamok közötti kereskedelem érintésére. Harmadszor kedvezményezettje részére előnyt kell
         juttatnia. Negyedszer pedig az szükséges, hogy a versenyt torzítsa, vagy azzal fenyegessen.

      A támogatások fogalma nemcsak a ténylegesen nyújtott juttatásokat foglalja magában, hanem az olyan beavatkozásokat is, amelyek
         különböző formát öltve enyhítik a vállalkozás költségvetését rendszerint érintő terheket, és amelyek így anélkül, hogy a szó
         szoros értelmében támogatásoknak minősülnének, ugyanolyan jelleggel és hatással rendelkeznek.

      (vö. 38–39., 42. pont)
      5.        Nem minősíthető az EK 87. cikk szerinti támogatásnak az olyan nemzeti szabályozás, amely az állam által ellenőrzött társaság
         tagjai számára az általános szabályozástól eltérően azzal a feltétellel teszi lehetővé az e társaságból történő kilépést,
         hogy lemondanak minden, a szóban forgó társaság vagyonára vonatkozó jogukról.

      (vö. 51. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2006. március 23.(*)

      „Állami támogatások – EK 87. cikk és EK 88. cikk − A »támogatás« fogalma – Közvállalkozás részesedése magánvállalkozás tőkéjében – Kilépési jog a társaság vagyonára vonatkozó minden jogról történő előzetes lemondás feltételével”
      A C‑237/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale di Cagliari (Olaszország)
         a Bírósághoz 2004. június 7‑én érkezett, 2004. május 14‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az Enirisorse Spa
      és
      a Sotacarbo Spa
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Schintgen (előadó), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris és G. Arestis bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. október 27‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az Enirisorse Spa képviseletében G. Dore és C. Dore avvocati,
      –        a Sotacarbo Spa képviseletében F. Angioni, D. Scano, G. M. Roberti és I. Perego avvocati,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: P. Gentili avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében V. Di Bucci és E. Righini, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. január 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 43., EK 44., EK 48., EK 49. és ezt követő, a letelepedés szabadságáról és a
         szolgáltatások szabad mozgásáról rendelkező cikkek, valamint az EK 87. cikk értelmezésére irányul.

      2        A kérelmet az Enirisorse Spa (a továbbiakban: Enirisorse) és a Sotacarbo Spa (a továbbiakban: Sotacarbo) közötti jogvita keretében
         annak tárgyában terjesztették elő, hogy ez utóbbi megtagadta azon részvények ellenértékének az Enirisorse számára történő
         visszafizetését, amelyeket ez a Sotacarbóban birtokolt, a Sotacarbóból történő tőkekivonása során.

       Nemzeti jogi háttér
      3        Az olasz polgári törvénykönyv 2437. cikke így rendelkezik:

      „A társaság tevékenységének vagy formájának módosítására, illetve a székhely külföldre történő áthelyezésére vonatkozó határozathoz
         szavazatukkal hozzá nem járuló tagoknak jogukban áll a társaságból kilépni, és részvényeik értékének visszafizetését követelni
         az utolsó hat hónap középárfolyamán, ha a részvényeket jegyzik a tőzsdén, illetve ellenkező esetben az utolsó gazdasági év
         mérlegéből következő társasági vagyonnal arányosan.

      A taggyűlésen részt vett tagok a kilépésről szóló bejelentést ajánlott levélben a taggyűlés lezárását követő három napon belül
         kötelesek megtenni, a taggyűlésen részt nem vett tagok pedig a határozat határozatok könyvébe történő bejegyzésének időpontját
         követő tizenöt napon belül.

      Minden olyan feltétel semmis, amely kizárja a kilépés jogát, vagy megnehezíti annak gyakorlását.”
      4        Az 1985. június 27‑i 351. sz. törvény (GURI 166. szám, 1985. július 16., 5019. o., a továbbiakban: 351/1985 törvény) 5. cikke
         értelmében:

      „1. Az ENI, az ENEL és az ENEA jogosult olyan részvénytársaság alapítására, amelynek célja a szén felhasználására vonatkozó
         innovatív és korszerű technológiák kifejlesztése (dúsítás, tüzeléstechnikák, cseppfolyósítás, gázosítás, karbonkémia stb.)
         az alábbiak útján:

               a) az 1985. március 9‑i 110. sz. törvény 1. cikke m) pontjában előírt kutatóközpont létesítése Szardínián;
               b) a szén felhasználására vonatkozó innovatív technológiákat bemutató létesítmények tervezése és kivitelezése;
               c) a szenet nem tüzelőanyagként felhasználó ipari létesítmények létrehozása.
      2. Az e cikkben előírt részvénytársaság alapításának költségei az e törvény 6. cikkében szereplő költségvetési tételt terhelik.
      […]
      4. Az e cikk (1) bekezdésében említett gazdasági egységek jogosultak arra, hogy akár a saját, akár az állam törvényei által
         rendelkezésükre bocsátott eszközökkel hozzájáruljanak a szén felhasználása korszerű technológiáinak fejlesztésére irányuló
         projekt ipari szakaszának megvalósításához szükséges befektetésekhez.

      […]”
      5        A 351/1985 törvény 6. cikke előírja, hogy „az e törvény alkalmazásából eredő költségeket – 80 milliárd ITL az 1985. évre,
         90 milliárd ITL az 1986. évre és 100 milliárd ITL az 1987. évre – a Pénzügyminisztériumnak az 1985‑ös költségvetési évre vonatkozó
         költségelőirányzata 9001. fejezetében az 1985–1987 közötti három éves költségvetés tekintetében előírt keretösszeg megfelelő
         csökkentésével kell biztosítani, e célból az »Intézkedések Szardínia tartomány javára az ásványenergetikai ágazatban, az általános
         metanizációs program helyettesítéseként« tartalékot felhasználva.”

      6        Az 1999. május 11‑i 140. sz. törvény (GURI 117. szám, 1999. május 21., 4. o., a továbbiakban: 140/1999 törvény) 7. cikkének
         (4) és (5) bekezdése így rendelkezik:

      „4. Az ENI és az ENEL jogosult arra, hogy kilépjen az 1985. június 27‑i 351. sz. törvény 5. cikkének (1) bekezdése értelmében
         a Sulcis szénmedencéből kitermelt szén felhasználására vonatkozó innovatív és korszerű technológiák kifejlesztése céljából
         létrehozott részvénytársaságból, a még be nem fizetett vagyoni hozzájárulás teljesítését követően.

      5. A (4) bekezdés szerinti társaságnak az e törvény hatálybalépését követő kilencven napon belül új, a megjelölt célkitűzések
         elérésére irányuló tevékenységi programot kell bemutatnia.”

      7        A 2002. december 12‑i 273. sz. törvény 33. cikke (a GURI 293. számának melléklete, 2002. december 14., a továbbiakban: 273/2002
         törvény) értelmében:

      „Az 1999. május 11‑i 140. sz. törvény 7. cikkének (5) bekezdése szerinti tevékenységi terv végrehajtásához szükséges pénzügyi
         eszközöknek a Sotacarbo részére történő biztosítása céljából a társaság részvényesei az e törvény hatálybalépését követő hatvan
         napon belül kötelesek teljesíteni a még be nem fizetett vagyoni hozzájárulásukat, és a társaságból azzal a feltétellel léphetnek
         ki, hogy lemondanak minden, a társaság vagyonát érintő jogukról, és teljesítik a még be nem fizetett vagyoni hozzájárulást.
         Az 1999. május 11‑i 140. sz. törvény 7. cikke (5) bekezdésének megfelelően a Sotocarbo Spa‑val előzetesen közölt kilépési
         nyilatkozatok az e törvény hatálybalépését követő harminc napon belül visszavonhatók. E határidő elteltét követően a kilépést
         véglegesnek kell tekinteni, oly módon, hogy a kilépő tag a fent hivatkozott feltételeket fenntartás nélkül elfogadta.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      8        A 351/1985 törvény 5. cikke szerinti társaságot Sotacarbo néven hozták létre. A három részvényes közül kettő közvállalkozás
         (Ente nazionale idrocarburi, a továbbiakban: ENI, valamint Ente nazionale per l'energia elettrica, a továbbiakban: ENEL),
         illetve egy közintézmény (Comitato nazionale per la ricerca e lo sviluppo dell’energia nucleare e delle energie alternative,
         a továbbiakban: ENEA) volt. Amint az e törvény 6. cikkéből is következik, a Sotacarbo alapításának költségeit az állam viselte.

      9        1987‑ben az ENI tőke-hozzájárulás címén 12 708 900 033 ITL‑t fizetett a Sotacarbónak egy szardíniai szénkutató központ létrehozása
         céljából.

      10      1992‑ben az ENI‑t és az ENEL‑t privatizálták, és részvénytársasággá alakultak. Az ENI, amelynek nem állt már érdekében megtartani
         a részesedését a Sotacarbóban, e részesedést leányvállalatára, az Enirisorsére ruházta át. Ez utóbbi a 140/1999 törvény 7. cikke
         (4) bekezdésének értelmében gyakorolta a Sotocarbóból történő kilépésének jogát, és befizette a vagyoni hozzájárulása még
         be nem fizetett részének megfelelő összeget. Ugyanakkor a Sotacarbótól saját részvényei értékének visszafizetését kérte a
         Sotocarbo társasági vagyonával arányosan.

      11      A Sotacarbo nem tett eleget ennek a kérelemnek, és 2001. március 12‑én tájékoztatta az Enirisorsét, hogy az ugyanezen év február
         12‑én tartott rendkívüli taggyűlés úgy döntött, hogy megsemmisítik az Enirisorse részvényeit, és nem fizetik vissza ezek ellenértékét.

      12      Az Enirisorse a szóban forgó részvények értékének visszafizetése céljából keresetet nyújtott be a Tribunale di Cagliarihoz.
         Kérelmének alátámasztására arra hivatkozott, hogy a 140/1999 törvény 7. cikkének (4) bekezdése elismerte a Sotocarbóból történő
         kilépésének jogát, és hogy a polgári törvénykönyv 2437. cikkének értelmében ez utóbbi köteles volt részére visszafizetni a
         szóban forgó részvények értékét.

      13      Az Enirisorse keresetének benyújtását követően elfogadott 273/2002 törvény, különösen pedig e törvény 33. cikkének hatálybalépése
         arra késztette az Enirisorsét, hogy azt kérje ettől a bíróságtól, hogy különösen arra irányuló kérdést terjesszen a Bíróság
         elé, hogy a szóban forgó törvény 33. cikkében előírthoz intézkedés az EK 87. cikk szerinti állami támogatásnak minősül‑e.

      14      Mivel egyfelől úgy ítélte meg, hogy a 273/2002 törvény 33. cikke olyan támogatáshoz juttatta a Sotacarbót, amelyet az EK‑Szerződésnek
         az állami támogatásokra vonatkozó rendelkezéseire tekintettel kell értékelni, másfelől pedig kétségei támadtak a szóban forgó
         cikknek a „piacgazdasági” egyenlő bánásmód elvével való összeegyeztethetőségével kapcsolatban, a Tribunale di Cagliari úgy
         határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és az alábbi kérdéseket terjeszti előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „1)      A [273/2002.] törvény 33. cikkében foglalt rendelkezés olyan, az EK 87. cikkel összeegyeztethetetlen állami támogatást jelent‑e
         a Sotacarbo Spa javára, amelyet jogellenesen nyújtottak, mivel az EK 88. cikk (3) bekezdése szerinti tájékoztatás nem történt
         meg?

      2)      A hivatkozott rendelkezés ellentétben áll‑e az EK 43., EK 44., EK 48., EK 49. és azt követő cikkekben foglalt letelepedési
         szabadsággal és a szolgáltatások szabad mozgásával?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      15      A Sotacarbo előzetesen arra hivatkozik, hogy a Bíróságnak az előzetes döntéshozatalra irányuló kérelmek elfogadhatósága tekintetében
         kialakított feltételek alapján a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket elfogadhatatlannak kell minősíteni.
         Először is az előzetes döntéshozatalra utaló végzés ugyanis nem tartalmaz semmiféle, a Sotacarbo társaság sajátos jogi természetére,
         a rábízott közérdekű feladatokra, sem pedig azon különleges jogszabályokra vonatkozó leírást, amelyeknek e társaságot alárendelték.
         Továbbá a kérdést előterjesztő bíróság nem határozta meg kellő pontossággal azt a nemzeti jogi keretet, amelybe a 273/2002
         törvény 33. cikke illeszkedik. Végül az előzetes döntéshozatalra utaló végzés nem tartalmaz semmilyen, a Szerződésnek az első
         kérdés tárgyát és a második kérdés tárgyát alkotó cikkei közötti összefüggésre vonatkozó magyarázatot. Ezenkívül a második
         kérdés egyáltalán nem releváns az alapügy megoldása szempontjából.

      16      Az olasz kormány és az Európai Közösségek Bizottsága arra emlékeztetnek, hogy – amint az a C‑295/97. sz. Piaggio-ügyben 1999.
         június 17‑én hozott ítélet (EBHT 1999. I‑3735. o.) 29–33. pontjából is következik – előzetes döntéshozatal iránti kérelem
         keretében a Bíróságnak nincs hatásköre arra, hogy értékelje valamely esetleges állami támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetőségét.
         A Bíróság ugyanis kizárólag csak azt mérlegelheti, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezés az „állami támogatás” fogalmába
         tartozik‑e, vagy sem. E körülményekre figyelemmel az olasz kormány úgy ítéli meg, hogy elfogadhatatlan az első kérdés annak
         megállapítására irányuló része, hogy az alapjogvitában érintett intézkedés a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak
         minősül‑e. A Bizottság a maga részéről az első kérdés újrafogalmazását javasolja a célból, hogy a Bíróság hasznos választ
         tudjon adni a nemzeti bíróság részére. A második kérdést illetően az olasz kormány és a Bizottság úgy ítélik meg, hogy mivel
         a kérdést előterjesztő bíróság nem jelölte meg a pontos indokait annak, hogy miért kellett feltennie ezt a kérdést, a kérdés
         elfogadhatatlan.

       A Bíróság válasza
      17      Elsősorban arra kell emlékeztetni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jog nemzeti bíróság számára hasznos
         értelmezésének szükségessége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa felvetett kérdés ténybeli és jogszabályi
         hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdés alapul (lásd különösen a C‑115/97‑C‑117/97. sz.,
         Brentjens’ egyesített ügyekben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6025. o.] 38. pontját; a C‑207/01. sz.,
         Altair Chimica ügyben 2003. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8875. o.] 24. pontját és a C‑72/03. sz., Carbonati
         Apuani ügyben 2004. szeptember 9‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8027. o.] 10. pontját).

      18      Így az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben szereplő információnak nem kizárólag azt kell lehetővé tennie, hogy a Bíróság
         hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmányának
         23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróság feladata arra ügyelni, hogy ez a lehetőség biztosított legyen,
         figyelemmel arra a tényre, hogy a fent hivatkozott rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra utaló végzésekről
         tájékoztatják az érdekelt feleket (lásd különösen a C‑128/97. és C‑137/97. sz., Testa és Modesti egyesített ügyekben 1998.
         április 30‑án hozott végzés [EBHT 1998., I‑2181. o.] 6. pontját; a C‑325/98. sz. Anssens‑ügyben 1999. május 11‑én hozott ítélet
         [EBHT 1999., I‑2969. o.] 8. pontját és a fent hivatkozott Altair Chimica ügyben hozott ítélet 25. pontját).

      19      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló végzés röviden, de precízen mutatja be az érintett nemzeti jogi keretet,
         valamint az alapügy eredetét és jellegét. Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság kielégítően ismertette a közösségi
         jog értelmezése iránti kérelmének mind ténybeli, mind jogi hátterét, és minden olyan információt rendelkezésre bocsátott,
         amely szükséges ahhoz, hogy a Bíróság hasznos választ tudjon adni a szóban forgó kérelemre.

      20      Következésképpen el kell utasítani a Sotacarbónak azt az érvelését, amely arra irányul, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem egészét elfogadhatatlannak minősítse.

      21      Emellett a második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság rögzítette:
         elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság minimális mértékben magyarázatot adjon az értelmezendő közösségi rendelkezések kiválasztásának
         okáról, valamint az e rendelkezések és a jogvita során alkalmazandó nemzeti jogszabály között általa megállapított összefüggésről
         (a C‑116/00. sz. Laguillaumie-ügyben 2000. június 28‑án hozott végzés [EBHT 2000., I‑4979. o.] 16. pontja és a fent hivatkozott
         Carbonati Apuani ügyben hozott ítélet 11. pontja).

      22      Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság nem jelöli meg, milyen indokok alapján választotta
         ki a második kérdésében szereplő közösségi rendelkezéseket. Következésképpen a második kérdést – mint elfogadhatatlant – el
         kell utasítani.

      23      Végül az első kérdést illetően az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a támogatási intézkedések vagy a támogatások
         valamely rendszere közös piaccal való összeegyeztethetőségének mérlegelése a közösségi bíróság ellenőrzése mellett eljáró
         Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozik (a C‑354/90. sz., Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
         és Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon ügyben 1991. november 21‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑5505. o.]
         14. pontja; a C‑39/94. sz., SFEI és társai ügyben 1996. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3547. o.] 42. pontja, valamint
         a fent hivatkozott Piaggio-ügyben hozott ítélet 31. pontja). Következésképpen a nemzeti bíróság az EK 234. cikk értelmében
         előterjesztett döntéshozatal iránti kérelem keretében nem kérdezheti a Bíróságot valamely támogatási intézkedésnek vagy támogatási
         programnak a közös piaccal való összeegyeztethetőségéről (a C‑297/01. sz., Sicilcassa és társai ügyben 2003. július 24‑én
         hozott végzés [EBHT 2003., I‑7849. o.] 47. pontja).

      24      A Bíróság ugyanakkor több ízben úgy ítélte meg, hogy bár nem dönthet az EK 234. cikk alapján indított eljárásban a belső jogszabályoknak
         a közösségi jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről, és nem értelmezheti a nemzeti törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket
         sem, hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan, a közösségi jog releváns
         értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára ezen összeegyeztethetőség értékelését az előtte folyó eljárásban
         (lásd különösen a C‑292/92. sz., Hünermund és társai ügyben 1993. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6787. o.] 8. pontját;
         a C‑28/99. sz., Verdonck és társai ügyben 2001. május 3‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑3399. o.] 28. pontját; a C‑399/98. sz.,
         Ordine degli Architetti és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5409. o.] 48. pontját, valamint a
         C‑285/99. és C‑286/99. sz., Lombardini és Mantovani egyesített ügyekben 2001. november 27‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9233. o.]
         27. pontját).

      25      E körülményekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy az első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés kizárólag annyiban
         fogadható el, amennyiben az annak megállapítására irányul, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti támogatásnak kell‑e
         minősíteni az alapügyben érintetthez hasonló nemzeti szabályozást, amely az állam által ellenőrzött társaság tagjai számára
         az általános szabályozástól eltérően azzal a feltétellel teszi lehetővé az e társaságból való kilépést, hogy lemondanak minden,
         a szóban forgó társaság vagyonára vonatkozó jogukról.

       Az első kérdésről
      26      E tekintetben azonban emlékeztetni kell arra, hogy az ily módon újrafogalmazott kérdés az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmezésére
         irányul. Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy fennállnak‑e e rendelkezés alkalmazásának feltételei.

      27      Először azt kell megvizsgálni, hogy a Sotacarbo a hivatkozott rendelkezés szerinti vállalkozásnak minősül‑e.

      28      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a versenyjogban a „vállalkozás” fogalma
         minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjuktól (lásd
         különösen a C‑41/90. sz., Höfner és Elser ügyben 1991. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑1979. o.] 21. pontját; a
         C‑67/96. sz. Albany-ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5751. o.] 77. pontját; a C‑180/98−C‑184/98. sz.,
         Pavlov és társai egyesített ügyekben 2000. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6451. o.] 74. pontját, valamint a
         C‑222/04. sz., Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑289. o.] 107. pontját).

      29      Gazdasági tevékenységnek minősül minden olyan tevékenység, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatában
         áll (a 118/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1987. június 16‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 2599. o.] 7. pontja;
         a C‑35/96. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1998. június 18‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3851. o.] 36. pontja;
         a fent hivatkozott Pavlov és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 75. pontja, valamint a fent hivatkozott Cassa di Risparmio
         di Firenze és társai ügyben hozott ítélet 108. pontja).

      30      A jelen ügyben, bár az e tekintetben történő értékelés a nemzeti bíróság feladata, meg kell állapítani, hogy a Bíróság rendelkezésére
         álló iratok egyes adatai arra engednek következtetni, hogy a Sotacarbo tevékenysége gazdasági jelleget mutat.

      31      Ugyanis  –amint arra a főtanácsnok is rámutat indítványának 25. pontjában – a Sotacarbo feladata különösen a szén felhasználására
         vonatkozó új technológiák kifejlesztése és speciális támogatási szolgáltatások nyújtása azon közigazgatási és közintézmények,
         valamint gazdasági társaságok számára, amelyek érdekeltek e technológiák kifejlesztésében. Márpedig éppen az ilyen jellegű
         tevékenység képezi általában a vállalkozások gazdasági tevékenységének lényegét. Egyébiránt nem vitatott, hogy a Sotacarbo
         nyereségszerzésre törekszik.

      32      Az olasz kormány állításával ellentétben ezt az értékelést az sem cáfolja meg, hogy a Sotacarbót közvállalkozások hozták létre,
         és az olasz államtól származó forrásokból finanszírozzák, meghatározott kutatási tevékenységek folytatása céljából.

      33      Egyfelől ugyanis az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a finanszírozás módja nem releváns annak megállapítása
         szempontjából, hogy valamely jogalany gazdasági tevékenységet végez‑e (lásd a jelen ítélet 28. pontját).

      34      Másfelől a Bíróság már úgy határozott, hogy az a tény, hogy valamely jogalanyra közérdekű feladatok ellátását bízták, nem
         akadályozza meg, hogy a szóban forgó tevékenység gazdasági tevékenységnek minősüljön (lásd ebben az értelemben a C‑475/99. sz.,
         Ambulanz Glöckner ügyben 2001. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8089. o.] 21. pontját).

      35      Következésképpen az a tény, hogy a Sotacarbót meghatározott kutatási tevékenységek folytatása céljából hozták létre – ez utóbbi
         állításával ellentétben – nem meghatározó ebben a tekintetben.

      36      E körülményekre figyelemmel nem zárható tehát ki, hogy a Sotacarbo gazdasági tevékenységet folytat, és következésképpen az
         EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti vállalkozásnak minősíthető.

      37      Másodsorban meg kell vizsgálni a hivatkozott rendelkezés szerinti állami támogatás fogalmának különböző elemeit.

      38      A Bíróság ugyanis több ízben úgy ítélte meg, hogy a támogatásnak való minősüléshez az EK 87. cikk (1) bekezdésben említett
         feltételek összességének teljesülnie kell (lásd a C‑142/87. sz., Belgium kontra Bizottság, ún. „Tubemeuse” ügyben 1990. március
         21‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑959. o.] 25. pontját; a C‑278/92–C‑280/92. sz., Spanyolország kontra Bizottság egyesített
         ügyekben 1994. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4103. o.] 20. pontját; a C‑482/99. sz., Franciaország kontra
         Bizottság ügyben 2002. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4397. o.] 68. pontját és a C‑280/00. sz., Altmark Trans és
         Regierungspräsidium Magdeburg ügyben 2003. július 24‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑7747. o.] 74. pontját).

      39      Ily módon először is szükséges, hogy állami vagy állami forrásból történő beavatkozásról legyen szó. Másodszor szükséges,
         hogy e beavatkozás alkalmas legyen a tagállamok közötti kereskedelem érintésére. Harmadszor kedvezményezettje részére előnyt
         kell juttatnia. Negyedszer szükséges, hogy a versenyt torzítsa, vagy azzal fenyegessen. (lásd a fent hivatkozott Altmark Trans
         és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítélet 75. pontját és a C‑172/03. sz. Heiser-ügyben 2005. március 3‑án hozott
         ítélet [EBHT 2005., I‑1627. o.] 27. pontját).

      40      A jelen ügyben – tekintve, hogy a felek észrevételei elsősorban a harmadik feltételt érintik – először ezt kell megvizsgálni.

      41      Amíg az alapjogvita felperese azt állítja, hogy a 273/2002 törvény 33. cikke az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti előnynek
         minősül a Sotacarbo vonatkozásában, ez utóbbi – a Bizottság által támogatva – úgy ítéli meg, hogy ez nem így van.

      42      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a támogatások fogalma nemcsak
         a ténylegesen nyújtott juttatásokat foglalja magában, hanem az olyan beavatkozásokat is, amelyek különböző formát öltve enyhítik
         a vállalkozás költségvetését rendszerint érintő terheket, és amelyek így anélkül, hogy a szó szoros értelmében támogatásoknak
         minősülnének, ugyanolyan jelleggel és hatással rendelkeznek (lásd különösen a C‑143/99. sz., Adria-Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer
         Zementwerke ügyben 2001. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8365. o.] 38. pontját és a fent hivatkozott Heiser-ügyben
         hozott ítélet 36. pontját).

      43      A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a 140/1999 és a 273/2002 törvény – amelyeket, amint arra a főtanácsnok is emlékeztet
         indítványa 32. pontjában, nem lehet egymástól elszigetelve vizsgálni – a jognak a részvényesek társaságból való kilépését
         szabályozó – különösen a polgári törvénykönyv 2437. cikkén alapuló – általános rendelkezéseitől eltérő szabályozást vezet
         be. A polgári törvénykönyv ugyanis csak a társaság tevékenységének vagy formájának módosítására, illetve a székhely külföldre
         történő áthelyezésére vonatkozó határozatokhoz szavazatukkal hozzá nem járuló részvényesek kilépési jogát ismeri el.

      44      Így a 140/1999 törvény a be nem fizetett vagyoni hozzájárulás teljesítésének feltétele mellett kivételes kilépési lehetőséget
         biztosít a Sotacarbo társaság részvényeseinek, amely lehetőséggel ez utóbbiak nem élhettek volna, ha ezt a törvényt nem fogadták
         volna el, mivel az alapjogvitában nem teljesültek a polgári törvénykönyv 2437. cikke alkalmazásának feltételei.

      45      Emellett a 273/2002 törvény 33. cikke kizárólag akkor zárja ki a részvények értékének a részvényesek számára történő visszatérítését,
         ha ezzel az általános szabályozástól eltérő lehetőséggel élnek.

      46      Márpedig e lehetőség nem minősíthető az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti előnynek a Sotacarbo vonatkozásában.

      47      Az alapügyben érintett nemzeti szabályozás ugyanis – amint arra a Bizottság is helyesen rámutat – nem biztosít előnyt sem
         a részvényeseknek, akik részvényeik értékének megtérítése nélkül kivételes módon kiléphetnek a Sotacarbóból, sem pedig a társaságnak,
         mivel a részvényesek jogosultak, de nem kötelesek kilépni a társaságból, ha az általános szabályozás által e tekintetben előírt
         feltételek nem teljesültek.

      48      Mindebből az következik, hogy a 273/2002 törvény annak elkerülésére szorítkozik, hogy a Sotacarbót olyan teher sújtsa, amely
         rendes körülmények között nem létezne. Következésképpen ez a törvény csak a részvényeseknek a szóban forgó társaságból a 140/1999
         törvényben előírt kilépési lehetőségét korlátozza, és nem irányul arra, hogy olyan gazdasági terhet csökkentsen, amelyet a
         társaságnak egyébként viselnie kellene.

      49      E tekintetben meg kell még jegyezni, hogy amennyiben a 273/2002 törvény 33. cikke a visszatérítéshez való jogot abban az esetben
         is kizárná, ha a kilépés a polgári törvénykönyv 2437. cikkében előírt feltételek mellett történik, e rendelkezés az EK 87. cikk
         (1) bekezdése szerinti előnynek minősülhetne. A Bíróság rendelkezésére álló iratokból azonban nem ez következik.

      50      Mivel az EK 87. cikk (1) bekezdésében előírt feltételek kumulatív jellegűek (lásd a jelen ítélet 38. pontját), nem szükséges
         megvizsgálni, hogy az állami támogatás fogalmának egyéb elemei is megvalósulnak‑e a tényállásban.

      51      Az első kérdésre tehát azt kell válaszolni, hogy nem minősíthető az EK 87. cikk szerinti támogatásnak az alapügyben érintetthez
         hasonló nemzeti szabályozás, amely az állam által ellenőrzött társaság tagjai számára az általános szabályozástól eltérően
         azzal a feltétellel teszi lehetővé az e társaságból történő kilépést, hogy lemondanak minden, a szóban forgó társaság vagyonára
         vonatkozó jogukról.

       A költségekről
      52      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      Nem minősíthető az EK 87. cikk szerinti támogatásnak az alapügyben érintetthez hasonló nemzeti szabályozás, amely az állam
            által ellenőrzött társaság tagjai számára az általános szabályozástól eltérően azzal a feltétellel teszi lehetővé az e társaságból
            történő kilépést, hogy lemondanak minden, a szóban forgó társaság vagyonára vonatkozó jogukról.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített harmadik tanács) május 14.-i ítélete: 1998. # Mo Och Domsjö AB kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Bírság - Indokolás. # T-352/94. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) április 23.-i ítélete: 1996. # Giuseppe Mancini kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Elfogadhatóság - Panaszbenyújtási határidő. # T-113/95. sz. ügy