title: A Bíróság (második tanács) 2009. június 11-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Holland Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás - 40. cikk - A tőke szabad mozgása - A holland társaságok által fizetett osztalékok esetében alkalmazott hátrányosan megkülönböztető bánásmód - Forrásadó - Mentesség - A Közösség tagállamaiban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok - Izlandon vagy Norvégiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok. # C-521/07. sz. ügy

text:
      C‑521/07. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Holland Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás – 40. cikk – A tőke szabad mozgása – A holland társaságok által fizetett osztalékok esetében alkalmazott hátrányosan megkülönböztető bánásmód – Forrásadó – Mentesség – A Közösség tagállamaiban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok – Izlandon vagy Norvégiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok”
      Az ítélet összefoglalása
      Nemzetközi megállapodások – Az Európai Gazdasági Térséget létrehozó megállapodás – A tőke szabad mozgása – Korlátozások –
            Adójogszabályok – Társasági adó – Osztalékok adóztatása
      (EGT‑Megállapodás, 40. cikk)
      Nem teljesíti az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (EGT) 40. cikkéből eredő kötelezettségeit az a tagállam, amely
         az EGT államaiban illetőséggel rendelkező társaságok számára fizetett osztalékokat más feltételekkel mentesíti a forrásadó
         alól, mint a belföldi illetőségű társaságok, vagy az Európai Közösség más tagállamaiban illetőséggel rendelkező társaságok
         számára fizetett osztalékokat, mivel előírja, hogy az EGT szóban forgó két államában illetőséggel rendelkező társaságok akkor
         élvezhetnek mentességet, ha legalább 10%‑os, illetve 25%‑os részesedéssel rendelkeznek a belföldi illetőségű osztalékfizető
         társaságban, az érintett tagállamban vagy valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező társaságok pedig akkor, ha a belföldi
         illetőségű társaság befizetett jegyzett tőkéjében legalább 5%‑os részesedéssel rendelkeznek.

      Az ilyen eltérő bánásmód ugyanis az EGT szóban forgó két államában, illetve a Közösség tagállamaiban illetőséggel rendelkező
         kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékok adóztatási módját illetően alkalmas arra, hogy visszatartsa a két előbbi
         államban illetőséggel rendelkező társaságokat attól, hogy befektessenek az érintett tagállamban. Ezenkívül ez az eltérő bánásmód
         a belföldi illetőségű társaság számára nehezebbé teszi a befektetések vonzását az EGT szóban forgó két államából, mint a szóban
         forgó tagállamból vagy a Közösség más tagállamából. Ebből következően ez az eltérő bánásmód a tőke szabad mozgása korlátozásának
         minősül, amelyet főszabály szerint tilt az EGT‑Megállapodás 40. cikke.

      Az egyrészt a Közösség tagállamaiban székhellyel rendelkező társaságok, másrészt az EGT szóban forgó két államában illetőséggel
         rendelkező társaságok helyzetének különbözőségére vonatkozó érv nem igazolhatja azt a követelményt, amely az osztalékfizető
         belföldi illetőségű társaságok tőkéjében való részesedésnek az előbbi társaságokhoz képest magasabb szintjét írja elő az utóbbi
         társaságok esetében annak érdekében, hogy az utóbbi társaságok az előbbi társaságokkal megegyezően élvezhessenek mentességet
         ezen belföldi illetőségű társaságoktól kapott osztalékok forrásadója alól. Ebben a vonatkozásban ugyan az adójog területén
         az EGT szóban forgó államai kötelességeinek jogi szabályozásában a Közösség tagállamainak jogi szabályozásához képest fennálló
         ezen különbség igazolhatja, hogy valamely állam a forrásadó alóli mentesség kedvezményének az EGT szóban forgó két államában
         illetőséggel rendelkező társaságok számára való biztosítását annak bizonyításától tegye függővé, hogy ezek a társaságok teljesítik
         a nemzeti szabályozásban előírt feltételeket, ez a különbség nem teszi lehetővé annak igazolását, hogy ez a szabályozás ezen
         adómentesség kedvezményét az osztalékfizető társaság tőkéjében való jelentősebb részesedés birtoklásától teszi függővé. Az
         ilyen követelmény ugyanis nem függ össze az egyébként az említett mentességre való jogosultság érdekében az összes társaság
         számára előírt feltételekkel – azaz hogy a társaságok meghatározott társasági formával rendelkezzenek, nyereségadó‑kötelesek
         legyenek, és a fizetett osztalékok végső kedvezményezettjei legyenek –, amely feltételek teljesítésének ellenőrzésére ugyanis
         a holland adóhatóságnak képesnek kell lennie.

      (vö. 37., 39., 47., 48., 50., 52. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. június 11.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás – 40. cikk – A tőke szabad mozgása – A holland társaságok által fizetett osztalékok esetében alkalmazott hátrányosan megkülönböztető bánásmód – Forrásadó – Mentesség – A Közösség tagállamaiban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok – Izlandon vagy Norvégiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok”
      A C‑521/07. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt
      a Bírósághoz 2007. november 23‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: P. van Nuffel és R. Lyal, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Holland Királyság (képviselik: C. M. Wissels és D. J. M. de Grave, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑C. Bonichot (előadó), K. Schiemann, L. Bay Larsen és C. Toader bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Holland Királyság – mivel a Norvégiában
         vagy Izlandon illetőséggel rendelkező társaságok számára fizetett osztalékokat más feltételekkel mentesíti a forrásadó alól,
         mint a holland társaságok számára fizetett osztalékokat – nem teljesítette az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május
         2‑i megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.; a továbbiakban: EGT‑Megállapodás)
         40. cikkéből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       Az EGT‑Megállapodás és a közösségi jog
      2        Az EGT‑Megállapodás 40. cikke szerint:

      „E megállapodás rendelkezéseinek keretében a Szerződő Felek között az [Európai Közösség] tagállamaiban vagy az EFTA‑államokban
         letelepedett személyek tőkéjének mozgását semmi nem korlátozhatja, és a felek állampolgársága vagy lakóhelye, vagy a befektetés
         helye alapján nincs helye megkülönböztetésnek. Az ebben a cikkben foglaltak végrehajtásához szükséges rendelkezéseket a XII. melléklet
         tartalmazza.”

      3        Az említett XII. melléklet, amelynek címe: „A tőke szabad mozgása” hivatkozik a Szerződés 67. cikkének végrehajtásáról szóló,
         1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelvre (HL L 178., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.).

      4        Ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:

      „A következő rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok eltörlik a tagállamokban honos személyek közötti tőkemozgásokra vonatkozó
         korlátozásokat. […]”

      5        Ugyanezen irányelv 4. cikke szerint:

      „Ezen irányelv nem sérti a tagállamok azon jogát, hogy meghozzák – különösen az adójogi […] szabályozás területén – a szükséges
         intézkedéseket a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseik megsértésének megakadályozása érdekében […].

      Ezen intézkedések és eljárások alkalmazása nem eredményezheti a közösségi jogszabályoknak megfelelően lebonyolított tőkemozgások
         akadályozását.”

       A nemzeti szabályozás
      6        Az osztalékadóról szóló 1965. december 23‑i törvény (wet op de dividendbelasting, a továbbiakban: Wet DB) 1. cikkének (1) bekezdése
         ekként rendelkezik:

      „Az »osztalékadó« elnevezésű közvetlen adót azokra vetik ki, akik – közvetlenül vagy igazolások útján – a társasági adóról
         szóló 1969. évi törvény (Wet op de vennootschapsbelasting 1969, a továbbiakban: Wet Vpb) 10. cikke (1) bekezdésének d) pontja
         szerinti részvényekből, kizárólag vagyoni jogokat biztosító részvényekből és kamatozó kötvényekből származó jövedelemben részesülnek
         a Hollandiában illetőséggel rendelkező részvénytársaságoktól, korlátolt felelősségű társaságoktól, betéti társaságoktól és
         olyan egyéb társaságoktól, amelyeknek a tőkéje részben vagy egészen részvényekből áll.

      7        A Wet DB 4. cikke szerint:

      „(1) A [Wet Vpb] 10. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti részvényekből, kizárólag vagyoni jogokat biztosító részvényekből
         és kamatozó kötvényekből származó jövedelemből nem kell az adót levonni, ha

      a) a jövedelem kedvezményezettjét illető, részvényekből, kizárólag vagyoni jogokat biztosító részvényekből és kamatozó kötvényből
         származó hozamra a szóban forgó törvény 13. cikke szerinti, részesedésre vonatkozó adómentesség alkalmazandó, és a részesedés
         a Hollandiában működtetett vállalkozásának vagyonát képezi;

      […]
      (2) Az adót nem kell levonni a [Wet Vpb] 10. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti részvényekből, kizárólag vagyoni jogokat
         biztosító részvényekből és kamatozó kötvényből származó jövedelemből, ha a jövedelem kedvezményezettje az Európai Unió valamely
         másik tagállamában illetőséggel rendelkező jogalany, és ha teljesülnek a következő feltételek:

      1.      a jövedelem kedvezményezettje a különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről
         szóló, 1990. július 23‑i 90/435/EGK tanácsi irányelv (HL L 225., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 147. o.)
         mellékletében felsorolt jogi formák egyikével vagy minisztériumi rendeletben megjelölt jogi formával rendelkező adóalany;

      2.      a jövedelem rendelkezésre bocsátásának időpontjában a kedvezményezett az adóalany befizetett jegyzett tőkéje legalább 5%‑ával
         rendelkezik, vagy ebben az időpontban az adóalanyban olyan részesedéssel rendelkezik, amelyre a [Wet Vpb] 13. cikkének (5)
         vagy (14) bekezdését kellene alkalmazni, ha a kedvezményezett Hollandiában rendelkezne illetőséggel;

      3.      a jövedelem kedvezményezettje és az adóalany az illetőség szerinti tagállamban – választási lehetőség vagy mentesség nélkül –
         nyereségadó‑köteles az ezen irányelv 2. cikkének c) pontjában meghatározottak szerint;

      4.      a jövedelem kedvezményezettjét és az adóalanyt az illetőség szerinti tagállamban a harmadik állammal kötött kettős adózás
         elkerüléséről szóló egyezmény feltételei alapján nem kell az Európai Unión kívüli illetőségűnek tekinteni;

      […]”
      8        A Wet Vpb 13. cikke szerint:

      „(1)      A nyereség meghatározásakor nem kell figyelembe venni a részesedés címén szerzett hozamot, valamint ezen részesedés megszerzésével
         és megvalósításával kapcsolatban keletkezett költségeket (a részesedés mentessége).

      (2)      Részesedésnek minősül, ha az adóalany társaság:
      a)      a befizetett jegyzett tőke legalább 5 százaléka erejéig részesedéssel rendelkezik olyan társaságban, amelynek tőkéje teljesen
         vagy részben részvényekre oszlik;

      [...]”
      9        Az Izlandon vagy Norvégiában illetőséggel rendelkező társaságokat illetően a holland szabályozásban nem létezik olyan sajátos
         rendelkezés, amely figyelembe venné azt a tényt, hogy ezen két állam hivatkozhat az EGT‑Megállapodás 40. cikkére. Az EGT‑Megállapodásban
         részt vevő államokkal a kettős adóztatás elkerülése céljából kötött kétoldalú megállapodások alapján nem vonják le az osztalékadót
         a holland társaság tőkéjében való legalább 10%‑os (a jövedelem‑ és vagyonadó tárgyában Hollandia és Izland között 1997. szeptember
         25‑én kötött megállapodás 10. cikke) vagy legalább 25%‑os részesedés esetén (a jövedelem‑ és vagyonadó tárgyában Hollandia
         és Norvégia között 1990. január 12‑én kötött megállapodás 10. cikke).

       A pert megelőző eljárás
      10      A Bizottság, mivel úgy vélte, hogy Hollandiában az e tagállamban illetőséggel rendelkező társaságok részére fizetett osztalékok
         kedvezőbb bánásmódban részesültek, mint a más tagállamban vagy az Európai Gazdasági Térség (a továbbiakban: EGT) államaiban
         illetőséggel rendelkező társaságok részére fizetett osztalékok, és hogy ebből következően a Holland Királyság nem tartotta
         be az EK 56. cikkből és az EGT‑Megállapodás 40. cikkéből eredő kötelezettségeit, a 2005. október 18‑án kelt felszólító levelében
         e tagállamot magyarázattételre szólította fel.

      11      Mivel a Holland Királyság csak halogató választ adott, érdemi állásfoglalás nélkül, a Bizottság 2006. július 6‑án ugyanezen
         kifogásokat megismételve indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, amelyben felszólította e tagállamot, hogy a kézhezvételtől
         számított két hónapon belül hozza meg a véleményben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket.

      12      Az említett tagállam erre a véleményre a 2006. szeptember 7‑i levélben válaszolt, kifejtve, hogy a Közösség más tagállamaiban
         illetőséggel rendelkező társaságoknak fizetett osztalékokat illetően a Wet DB‑t 2007. január 1‑jétől ki fogják igazítani.
         Ez a módosítás, amelyre a jelen kereset benyújtása előtt került sor, a Wet DB 4. cikkének a jelen ítélet 7. pontjában idézett
         (2) bekezdése elfogadásához vezetett.

      13      A Holland Királyság azonban az EGT‑Megállapodás állítólagos megsértését illetően azt állítja, hogy az érintett holland szabályozás
         nem korlátozza a tőke szabad mozgását, és ha mégis ez volna a helyzet, ez a korlátozás igazolt.

      14      Jóllehet elismerte, hogy a Közösség más tagállamaiban illetőséggel rendelkező társaságok esetében a Wet DB 4. cikkének módosítása
         biztosította a holland szabályozásnak az EK‑Szerződéssel való összeegyeztethetőségét, a Bizottság az EGT‑Megállapodás 40. cikkével
         kapcsolatos kötelezettségszegésre vonatkozó kifogást illetően a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás folytatásáról
         és a jelen kereset benyújtásáról határozott.

       A keresetről
       A felek érvei
      15      A Bizottság előterjeszti, hogy a Bíróság a C‑452/01. sz., Ospelt és Schlössle Weissenberg ügyben 2003. szeptember 23‑án hozott
         ítélet (EBHT 2003., I‑9743. o.) 28., 29. és 32. pontjában úgy határozott, az EGT‑Megállapodás 40. cikke, valamint ezen megállapodás
         XII. melléklete ugyanazzal a jogi hatállyal rendelkezik, mint az EK 56. cikk lényegében azonos rendelkezései. A Bizottság
         ezenkívül arra hivatkozik, hogy az EFTA‑Bíróság ugyanígy határozott az E‑1/04. sz., Fokus Bank kontra Norvégia ügyben 2004.
         november 23‑án hozott ítélet (EFTA Court Report, 22. o.) 23. pontjában és az E‑10/04. sz. Paolo Piazza‑ügyben 2005. július
         1‑jén hozott ítélet (EFTA Court Report, 100. o.) 33. pontjában.

      16      A Bizottság úgy véli, hogy a holland szabályozás hátrányos megkülönböztetést teremt a Hollandiában – illetve most már a Közösség
         valamely más tagállamában is – illetőséggel rendelkező társaság számára fizetett osztalékokkal és az Izlandon vagy Norvégiában
         székhellyel rendelkező társaságok számára fizetett osztalékokkal szemben alkalmazott adóztatási bánásmód között.

      17      A Bizottság rámutat ugyanis, hogy a holland társaság által más holland társaságnak vagy a Közösség más tagállamában illetőséggel
         rendelkező társaságnak fizetett osztalékok esetében az első társaság mentesül az forrásadó levonásának kötelezettsége alól,
         ha a második társaság az első társág tőkéjében legalább 5%‑os részesedéssel rendelkezik, míg a holland társaság által az Izlandon
         vagy Norvégiában illetőséggel rendelkező társaság számára fizetett osztalékok csak abban az esetben mentesek az forrásadó
         alól, ha ez a társaság legalább (az izlandi társaságok esetében) 10%‑os vagy (a norvégiai társaságok esetében) legalább 25%‑os
         részesedéssel rendelkezik az érintett holland társaság tőkéjében.

      18      Ez a hátrányos megkülönböztetés a Bizottság szerint sérti a tőke szabad mozgásának elvét, mivel kevésbé kedvezővé teszi a
         holland társaságokba való befektetést az Izlandon és Norvégiában illetőséggel rendelkező társaságok számára, mint a Hollandiában
         vagy a Közösség más tagállamában illetőséggel rendelkező társaságok számára. Ezenkívül ez a hátrányos megkülönböztetés a holland
         társaság számára nehezebbé teszi, hogy Izlandról és Norvégiából gyűjtsön befektetéseket, mint hogy Hollandiából vagy a Közösség
         más tagállamából.

      19      A Bizottság hangsúlyozza, hogy a Bíróság a C‑379/05. sz. Amurta‑ügyben 2007. november 8‑án hozott ítéletének (EBHT 2007.,
         I‑9569. o.) 28. pontjában már határozott arról, hogy az ilyen hátrányos megkülönböztetés ellentétes az EK 56. cikkel a más
         tagállamokban illetőséggel rendelkező társaságok részére fizetett osztalékok vonatkozásában, amely osztalékok a holland társaságoknak
         fizetett osztalékoktól eltérő módon részesültek mentességben az ezen ítélethez vezető tényállás szerint releváns időszakban.

      20      A jelen üggyel megegyezően az itt szóban forgó adóügyi szabályozás csak abban az esetben tekinthető összeegyeztethetőnek a
         közösségi joggal, és ebből következően az EGT‑Megállapodással, ha az azzal járó eltérő bánásmód olyan helyzetekre vonatkozik,
         amelyek egymással objektíve nem összehasonlíthatók, vagy ha azt nyomós közérdek igazolja.

      21      A Bizo ttságnak a Holland Királyság által vitatott állítása szerint az izlandi és norvég társaságok helyzete objektíve összehasonlítható
         a holland társaságok helyzetével, ami a kettős adóztatás veszélyét illeti azon holland társaságok nyeresége vonatkozásában,
         amelyek tőkéjében ezen izlandi és norvég társaságok részesedéssel rendelkeznek.

      22      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy ilyen esetben a kettős adóztatás elkerülésére irányuló intézkedéseket
         ki kell terjeszteni az összes olyan külföldi társaságra, amelyek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseket élvezhetik.
         A Bizottság ebben a vonatkozásban a C‑170/05. sz., Denkavit Internationaal és Denkavit France ügyben 2006. december 14‑én
         hozott ítélet (EBHT 2006., I‑11949. o.) 37. pontjára hivatkozik.

      23      A Bizottság elismeri, hogy a nemzeti jogalkotó elfogadhat a belső piaci szabadságokkal való visszaélések elleni küzdelmet
         szolgáló intézkedéseket, különösen az EK 58. cikk alapján a tőke szabad mozgását illetően, és a jelen esetben az EGT‑Megállapodás
         XII. mellékletében említett 88/361 irányelv 4. cikke alapján, amely cikk értelmében a tagállamok jogosultak arra, hogy „meghozzák
         […] a szükséges intézkedéseket a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseik megsértésének megakadályozása érdekében”.

      24      Az ilyen intézkedéseknek azonban arányban kell állniuk az elérni kívánt céllal. Márpedig a Holland Királyság nem jelezte,
         hogy milyen visszaélések elleni küzdelmet szolgál az Izlandon és Norvégiában illetőséggel rendelkező társaságoknak fizetett
         osztalékok forrásadó alóli mentességének megtagadása.

      25      A Holland Királyság azt állítja, hogy a Közösség tagállamai között a tőke szabad mozgásából eredő kötelezettségeket nem lehet
         egyszerűen átültetni a tagállamok és az EFTA államai – mint az Izlandi Köztársaság és a Norvég Királyság – közötti viszonyokra.
         Szerinte ez abból a tényből következik, hogy a 2004. november 16‑i 2004/106/EK tanácsi irányelvvel (HL L 359., 30. o.) módosított,
         a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adózás és a biztosítási díjak adózása területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról
         szóló, 1977. december 19‑i 77/799/EK tanácsi irányelv (HL L 336., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet,
         63. o.; a továbbiakban: 77/799 irányelv) e két államban nem alkalmazandó.

      26      A Holland Királyság úgy véli, hogy az adókijátszás és a visszaélés veszélye elleni harc nem egyedüli igazolása annak, hogy
         a Közösség tagállamaiban illetőséggel rendelkező társaságoknak fizetett osztalékokat és az Izlandon és Norvégiában illetőséggel
         rendelkező társaságoknak fizetett osztalékokat a holland szabályozás szerint eltérő bánásmódban részesítik.

      27      Ugyanis ezen szabályozás szerint azon a feltételen túl, amely megköveteli, hogy a részesedés legalább a tőke 5%‑át elérje,
         magának az osztalékok kedvezményezettjének is teljesítenie kell két feltételt, hogy jogosult legyen a szóban forgó mentességre,
         amely feltételek a tisztán belföldi jellegű helyzetekre is vonatkoznak, és amelyek nem hátrányosan megkülönböztetőek, mivel
         a kedvezményezettnek egyrészt nyereségadó‑kötelesnek, másrészt az osztalékok végső kedvezményezettjének kell lennie.

      28      Márpedig ezen feltételek tagállamok közötti tiszteletben tartását könnyen ellenőrizni lehet a 77/799 irányelv kötelező jellege
         miatt, míg az Izlandi Köztársasággal és a Norvég Királysággal kötött kétoldalú megállapodások, mivel azok nem közösségi jogi
         aktusok, nem teszik lehetővé a tagállam vagy a Bizottság számára az azokból eredő kötelezettségek teljesítésének Bíróság előtti
         követelését.

      29      A Holland Királyság úgy véli tehát, hogy az Izlandi Köztársasággal és a Norvég Királysággal fennálló viszonyában a közösségi
         jogi aktus hiánya igazolja a forrásadó alóli mentesség nyújtásának feltételeiben tett megkülönböztetést az e két államban
         illetőséggel rendelkező társaságok részesedései vonatkozásában.

      30      Ebben a kérdésben a Bizottság éppen ellenkezőleg azt hangsúlyozza, hogy az érintett kétoldalú egyezmények jogilag kötelezőek
         az említett államokra. Még ha nehezebb is elérni a nemzetközi jogi kötelezettségek tiszteletben tartását, mint a Közösség
         keretében betartatni a közösségi jogból eredő kötelezettségeket, ez nem jelenti azt, hogy ezek az egyezmények nem bírnak jelentőséggel
         az azon kérdésre adandó válasz szempontjából, hogy az izlandi és a norvégiai társaságokkal szembeni hátrányos megkülönböztetés
         arányban áll‑e az elérni kívánt céllal, azaz az osztalékadó beszedésével.

      31      Ezenkívül a Holland Királyság nem bizonyította, és még csak nem is állította, hogy az Izlandi Köztársaság vagy a Norvég Királyság
         nem tartotta be az említett egyezményekből eredő kötelezettségeket, vagy hogy azok alkalmazása során indokolatlan nehézségekbe
         vagy késedelmekbe ütközött.

       A Bíróság álláspontja
      32      Az EGT‑Megállapodás egyik fő célja az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgásának lehető legteljesebb
         megvalósítása az EGT egészében, úgy hogy a Közösség területén megvalósított belső piac kiterjedjen az EFTA államaira. Ebből
         a szempontból az említett megállapodás számos rendelkezése a megállapodás lehető legegységesebb módon való értelmezésére irányul
         az EGT egészében (lásd az 1/92. sz. 1992. április 10‑i véleményt [EBHT 1992., I‑2821. o.]). Ennek keretében a Bíróság feladata
         annak biztosítása, hogy az EGT‑Megállapodásnak a Szerződés szabályaival lényegében azonos rendelkezéseit a tagállamokon belül
         azonos módon értelmezzék (a fent hivatkozott Ospelt és Schlössle Weissenberg ügyben hozott ítélet 29. pontja).

      33      Ebből következik, hogy ugyan az EGT‑Megállapodásban részes államokban honosak között a tőke szabad mozgására vonatkozó korlátozásokat
         az említett megállapodás XII. mellékletének 40. cikkére tekintettel kell értékelni, hiszen ezek a rendelkezések ugyanazzal
         a jogi hatállyal rendelkeznek, mint az EK 56. cikk lényegében azonos rendelkezései (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
         Ospelt és Schlössle Weissenberg ügyben hozott ítélet 32. pontját).

      34      Másrészt a közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában a közösségi jog tiszteletben
         tartása mellett a tagállamok továbbra is jogosultak egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni adóztatási joghatóságuk megosztásának
         szempontjait, különösen a kettős adóztatás elkerülése érdekében (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Amurta‑ügyben
         hozott ítélet 16. és 17. pontját).

      35      Ez a hatáskör nem teszi lehetővé, hogy a tagállamok a Szerződésben vagy az EGT‑Megállapodás hasonló rendelkezéseiben biztosított
         mozgásszabadságokkal ellentétes intézkedéseket alkalmazzanak (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Amurta‑ügyben hozott
         ítélet 24. pontját).

      36      A jelen esetben a Wet DB 4. és 4a. cikke a Wet Vpb 13. cikkével együttesen a forrásadó alóli mentességet ír elő a tagállamban
         székhellyel rendelkező kedvezményezett társaságok számára. A Wet DB 4. cikke (2) bekezdésének 2. pontja szerint ezt a mentességet
         a más tagállamban székhellyel rendelkező azon társaságoknak fizetett osztalékokra kell alkalmazni, amelyek az osztalékot fizető
         belföldi társaság befizetett jegyzett tőkéje legalább 5%‑át képviselő részesedéssel rendelkeznek.

      37      Márpedig a kettős adóztatás elkerüléséről szóló azon megállapodások alapján, amelyeket a Holland Királyság az Izlandi Köztársasággal
         és a Norvég Királysággal kötött – amelyek az EGT államai –, a forrásadó alóli mentesség az izlandi vagy norvég társaságok
         esetében csak akkor alkalmazható, ha e társaságok legalább 10%‑os, illetve 25%‑os részesedéssel rendelkeznek az osztalékfizető
         holland társaságban. Ebben a vonatkozásban meg kell állapítani, hogy ezek a társaságok, a tagállamban székhellyel rendelkező
         társaságokkal ellentétben, a kettős adóztatás veszélyével szemben tehát nem részesülnek védelemben, ha az osztalékfizető holland
         társaságban több mint 5%‑os, de kevesebb mint 10, illetőleg 25%‑os részesedéssel rendelkeznek.

      38      Az alkalmazandó adózási szabályok közötti különbség egyrészt a Közösség tagállamaiban illetőséggel rendelkező társaságok,
         másrészt a szóban forgó két EGT‑államban illetőséggel rendelkező társaságok esetében – amely utóbbiakra az EGT‑Megállapodás
         40. cikke ugyanúgy vonatkozik, mint az előbbiekre az EK 56. cikk – az osztalékok adóztatását illetően hátrányosan kezeli azokat
         az izlandi társaságokat, amelyek valamely holland társaság tőkéjében 5 és 10% közötti részesedéssel rendelkeznek, és azokat
         a norvég társaságokat, amelyek valamely holland társaság tőkéjében 5 és 25% közötti részesedéssel rendelkeznek.

      39      Az ilyen eltérő bánásmód az Izlandon és Norvégiában, illetve a Közösség tagállamaiban illetőséggel rendelkező kedvezményezett
         társaságoknak fizetett osztalékok adóztatási módját illetően alkalmas arra, hogy visszatartsa a két előbbi államban illetőséggel
         rendelkező társaságokat attól, hogy befektetessenek Hollandiában. Ezenkívül ez az eltérő bánásmód a holland társaság számára
         nehezebbé teszi a befektetések vonzását Izlandról és Norvégiából, mint Hollandiából vagy a Közösség más tagállamából. Ebből
         következően ez az eltérő bánásmód a tőke szabad mozgása korlátozásának minősül, amelyet főszabály szerint tilt az EGT‑Megállapodás
         40. cikke.

      40      Meg kell azonban vizsgálni, hogy igazolható‑e a tőke szabad mozgásának e korlátozása a Szerződés rendelkezéseire tekintettel,
         amely rendelkezéseket lényegében megismétel az EGT‑Megállapodás.

      41      A Holland Királyság úgy véli, hogy az Izlandon és Norvégiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok az EK 58. cikk
         (1) bekezdésének a) pontjában meghatározott eltérő helyzetek egyikében vannak, amelyek szerint az EK 56. cikk nem érinti a
         tagállamok azon jogát, hogy alkalmazzák az adójoguk azon vonatkozó rendelkezéseit, amelyek a lakóhely alapján az adózók között
         különbséget tesznek.

      42      Az állandó ítélkezési gyakorlatból következően ahhoz, hogy a nemzeti adójogi szabályozást összeegyeztethetőnek lehessen tekintetni
         a Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel, az szükséges, hogy az ebből eredő eltérő bánásmód objektíve
         össze nem hasonlítható helyzetekre vonatkozzon, vagy nyomós közérdek alapján igazolható legyen (lásd a fent hivatkozott Amurta‑ügyben
         hozott ítélet 32. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      43      Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy a forrásadó alóli mentességre tekintettel a valamely tagállamban illetőséggel rendelkező
         kedvezményezett társaságok és az Izlandon és Norvégiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok összehasonlítható
         helyzetben vannak‑e.

      44      A Holland Királyság azt állítja, hogy a helyzetbeli különbség, amelyből kiindul, abból a körülményből ered, hogy az EGT szóban
         forgó két államával kötött kétoldalú egyezmények értelmében nem lett volna lehetséges arról meggyőződni, hogy az érintett
         kedvezményezett társaságok ténylegesen teljesítik‑e a Wet DB 4. cikkének (2) bekezdésében a tagállamok társaságai számára
         előírt feltételeket, azaz hogy egyrészt a 90/435 irányelv mellékletében felsorolt, vagy minisztériumi rendeletben megjelölt
         jogi formák egyikével rendelkezzenek, másrészt hogy az illetőségük szerinti államban – választási lehetőség vagy mentesség
         nélkül – nyereségadó‑kötelesek legyenek.

      45      A Holland Királyság érvelését a 77/799 irányelv rendelkezéseire alapozza. Ezen irányelv értelmében, amely a nemzetközi adókijátszás
         és adókikerülés leküzdéséről szól, a tagállamok illetékes hatóságainak ki kell cserélniük egymással minden olyan információt,
         amely lehetővé teszi számukra többek között a jövedelmet terhelő adók pontos megállapítását.

      46      Mivel ez az irányelv nem alkalmazandó az Izlandi Köztársaságban és a Norvég Királyságban, a Holland Királyság azt állítja,
         hogy semmilyen kötelező szabály nem teszi lehetővé számára, hogy a Wet DB 4. cikkének (2) bekezdésében szereplő feltételek
         teljesülésének ellenőrzésére szolgáló információkat szerezzen.

      47      Rá kell azonban mutatni, hogy ugyan a szóban forgó államok kötelességeinek jogi szabályozásában a Közösség tagállamainak jogi
         szabályozásához képest fennálló ezen különbség igazolhatja, hogy a Holland Királyság a forrásadó alóli mentesség kedvezményének
         az izlandi és norvég társaságok számára való biztosítását annak bizonyításától tegye függővé, hogy ezek a társaságok teljesítik
         a holland szabályozásban előírt feltételeket, ez a különbség nem teszi lehetővé annak igazolását, hogy ez a szabályozás ezen
         adómentesség kedvezményét az osztalékfizető társaság tőkéjében való jelentősebb részesedés birtoklásától teszi függővé.

      48      Ez utóbbi követelmény ugyanis nem függ össze az egyébként az említett mentességre való jogosultság érdekében az összes társaság
         számára előírt feltételekkel – azaz hogy a társaságok meghatározott társasági formával rendelkezzenek, nyereségadó‑kötelesek
         legyenek, és a fizetett osztalékok végső kedvezményezettjei legyenek –, amely feltételek teljesítésének ellenőrzésére ugyanis
         a holland adóhatóságnak képesnek kell lennie.

      49      Ez utóbbi szempontból az iratok egyik eleméből sem tűnik ki, és a Holland Királyság sem bizonyítja, hogy a valamely társaság
         tőkéjében a 10%, illetőleg 25% alatti részesedés bármilyen befolyással lenne annak veszélyére, hogy az illetékes hatóságoknak
         téves információkat adnak, többek között a szóban forgó két EGT‑államban illetőséggel rendelkező társaságok adóügyi szabályozásáról,
         és ennélfogva igazolt lenne az ilyen mértékű részesedés követelménye, míg ez a követelmény nem létezik a Közösség tagállamaiban
         illetőséggel rendelkező társaságok esetében.

      50      Következésképpen nem lehet elfogadni a Holland Királyság által egyrészt a Közösség tagállamaiban székhellyel rendelkező társaságok,
         másrészt az izlandi és norvégiai társaságok helyzetének különbözőségére vonatkozóan hivatkozott érvet azon követelmény igazolására,
         amely az osztalékfizető holland társaságok tőkéjében való részesedésnek az előbbi társaságokhoz képest magasabb szintjét írja
         elő az utóbbi társaságok esetében annak érdekében, hogy az utóbbi társaságok az előbbi társaságokkal megegyezően élvezhessenek
         mentességet a holland társaságoktól kapott osztalékok forrásadója alól.

      51      Ezt a következtetést hallgatólagosan megerősíti az a tény, hogy a Holland Királyság által az Izlandi Köztársasággal és a Norvég
         Királysággal kötött kétoldalú egyezmények az izlandi és norvég társaságok számára fizetett osztalékok forrásadó alóli mentességét
         kizárólag az osztalékfizető holland társaságok tőkéjében való részesedés meghatározott szintjének fennállásától teszik függővé,
         annak előírása nélkül, hogy ezen társaságok ezenkívül teljesítsék a Wet DB 4. cikkének (2) bekezdésében meghatározott többi
         feltételt is.

      52      A fentiekből következik, hogy a Holland Királyság – mivel a Norvégiában vagy Izlandon illetőséggel rendelkező társaságok számára
         fizetett osztalékokat más feltételekkel mentesíti a forrásadó alól, mint a holland társaságoknak vagy a Közösség más tagállamaiban
         illetőséggel rendelkező társaságoknak fizetett osztalékokat – nem teljesítette az EGT‑Megállapodás 40. cikkéből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      53      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Holland Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Holland Királyság – mivel a Norvégiában vagy Izlandon illetőséggel rendelkező társaságok számára fizetett osztalékokat más
            feltételekkel mentesíti a forrásadó alól, mint a Hollandiában vagy a Közösség más tagállamaiban illetőséggel rendelkező társaságok
            számára fizetett osztalékokat – nem teljesítette az Európai Gazdasági Térségről szóló 1992. május 2‑i megállapodás 40. cikkéből
            eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Holland Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


title: A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2011. november 10. # Esprit International LP kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Zseben elhelyezett betű ábrázolásából álló ábrás közösségi védjegy bejelentése - Betűt ábrázoló korábbi nemzeti ábrás védjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-22/10. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hetedik tanács) 2011. november 10‑i ítélete – Esprit International kontra OHIM – Marc O’Polo International
            (Zseben elhelyezett betű ábrázolása
      (T-22/10. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Zseben elhelyezett betű ábrázolásából álló ábrás közösségi védjegy bejelentése – Betűt ábrázoló korábbi nemzeti ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 106–108. pont)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának a Marc O’Polo International GmbH és az Esprit International LP közötti felszólalási
                  eljárással kapcsolatban 2009. november 19‑én hozott határozata (R 1666/2008‑4. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék az Esprit International LP‑t kötelezi a költségek viselésére.


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2007. február 13-i ítélete. # Mundipharma AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A RESPICUR közösségi szóvédjegy bejelentése - A RESPICORT korábbi nemzeti szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja - A korábbi védjegy használatának igazolása - A 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése. # T-256/04. sz. ügy

text:
      T‑256/04. sz. ügy
      Mundipharma AG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal
      (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A RESPICUR közösségi szóvédjegy bejelentése – A RESPICORT korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja – A korábbi védjegy használatának bizonyítéka – A 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (második tanács), 2007. február 13.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi védjegy használatának
            bizonyítéka
      (40/94 tanácsi rendelet, 43. cikk, (2) és (3) bekezdés)
      2.     Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi védjegy használatának
            bizonyítéka
      (40/94 tanácsi rendelet, 43. cikk, (2) és (3) bekezdés)
      3.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      1.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 43. cikke (2) bekezdésének utolsó mondatát úgy kell értelmezni, hogy ha valamely
         védjegyet az áruk vagy szolgáltatások olyan kategóriája tekintetében lajstromoztak, amely eléggé széles ahhoz, hogy azon belül
         több, önállónak tekinthető alkategória is elkülöníthető, akkor a védjegy tényleges használatának bizonyítéka ezen áruk vagy
         szolgáltatások egy része tekintetében a felszólalási eljárásban csak arra az alkategóriára vagy alkategóriákra jelent oltalmat,
         amelybe vagy amelyekbe azok az áruk és szolgáltatások tartoznak, amelyek tekintetében a védjegyet ténylegesen használták.
         Ezzel szemben viszont, ha egy védjegyet olyan pontos és körülírt módon meghatározott áruk vagy szolgáltatások tekintetében
         lajstromoztak, hogy az érintett kategórián belül nem lehet jelentős felosztást végezni, akkor a védjegy tényleges használatának
         bizonyítéka az említett áruk és szolgáltatások tekintetében szükségképpen e kategória egészére kiterjed a felszólalás szempontjából.

      Ugyanis, a részleges használat fogalmának az a szerepe, hogy azok a védjegyek, amelyeket egy adott árukategória tekintetében
         nem használnak, ne legyenek foglaltak, ez azonban nem járhat azzal a hatással, hogy megfossza a korábbi védjegy jogosultját
         az oltalom egészétől azon áruk tekintetében, amelyek – anélkül, hogy szorosan véve azonosak lennének azokkal, amelyek tekintetében
         a tényleges használatot igazolni tudta – alapvetően nem térnek el azoktól, és ugyanabba a csoportba tartoznak, amely csak
         önkényes módon osztható fel. E tekintetben a gyakorlatban nem lehetséges, hogy a védjegyjogosult a lajstromozás tárgyát képező
         áruk minden egyes elképzelhető változata tekintetében bizonyítékot szolgáltasson a védjegy használatának igazolására. Következésképpen
         „az áruk vagy szolgáltatások egy részének” fogalma nem terjedhet ki a hasonló áruk vagy szolgáltatások minden egyes kereskedelmi
         változatára, csak azon árukéra vagy szolgáltatásokéra, amelyek kellően elkülöníthetők ahhoz, hogy egységes kategóriákat vagy
         alkategóriákat képezzenek.

      (vö. 23–24. pont)
      2.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 43. cikke (2) bekezdésének utolsó mondatát úgy kell értelmezni, hogy ha valamely
         védjegyet az áruk vagy szolgáltatások olyan kategóriája tekintetében lajstromoztak, amely eléggé széles ahhoz, hogy azon belül
         több, önállónak tekinthető alkategória is elkülöníthető, akkor a védjegy tényleges használatának bizonyítéka ezen áruk vagy
         szolgáltatások egy része tekintetében a felszólalási eljárásban csak arra az alkategóriára vagy alkategóriákra jelent oltalmat,
         amelybe vagy amelyekbe azok az áruk és szolgáltatások tartoznak, amelyek tekintetében a védjegyet ténylegesen használták.

      Abban az esetben, amikor a fogyasztó mindenekelőtt speciális igényeinek megfelelő terméket vagy szolgáltatást keres, a szóban
         forgó termék vagy szolgáltatás célja vagy rendeltetése meghatározó jellegű lesz választásának irányultságát illetően. Ennélfogva
         abban az esetben, amikor a fogyasztók a vásárlást megelőzően a cél vagy rendeltetés szempontját veszik figyelembe, az a termékek
         vagy a szolgáltatások alkategóriájának meghatározásakor elsődleges szempont. Valamely konkrét gyógyászati készítményt illetően,
         annak célját vagy rendeltetését annak orvosi javallata mutatja leginkább.

      (vö. 23., 29–30. pont)
      3.     A légúti megbetegedésben szenvedő német betegek szempontjából nézve fennáll a Nizzai Megállapodás szerinti 5. osztályba tartozó
         „légúti megbetegedések kezelésére szolgáló készítmények” tekintetében közösségi védjegyként bejelentett RESPICUR szómegjelölés
         és a korábban Németországban az ugyanezen osztályba tartozó „gyógyszerészeti és egészségügyi készítmények; gipszek” tekintetében
         lajstromozott RESPICORT szóvédjegy közötti összetévesztés veszélye, mivel az érintett termékek azonosak, és az ütköző megjelölések
         vizuális, hangzásbeli és fogalmi szempontból hasonlók. Ugyanis, mivel a végső fogyasztók figyelme és ismereteik szintje az
         átlagosnál magasabb, annak a betegségnek a súlyossága miatt, amelyben szenvednek, ennélfogva el tudják különíteni a két védjegyen
         belül a „respi” alkotóelemet, és értik annak fogalmi jelentéstartalmát, amely az ő betegségük általános természetére utal.
         Ugyanakkor az orvosi terminológiával kapcsolatos korlátozott ismereteik nem teszik lehetővé számukra a „cur” és a „cort” alkotóelemek
         fogalmi utalásainak felismerését. A német egészségügyi dolgozók szemszögéből nézve viszont nem áll fenn az összetévesztés
         veszélye, mivel – ismereteik és tapasztalatuk miatt – ők általában értik azoknak a kifejezéseknek a fogalmi jelentéstartalmát,
         amelyekre a „respi”, a „cur”, valamint a „cort” alkotóelemek utalnak, így a korábbi védjegy úgy tekinthető, mint amely – különösen
         az egészségügyi dolgozók szempontjából – enyhe megkülönböztető képességgel rendelkezik.

      (vö. 37., 58–59., 62., 72–73. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2007. február 13.(*)

      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A RESPICUR közösségi szóvédjegy bejelentése – A RESPICORT korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja – A korábbi védjegy használatának bizonyítéka – A 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése”
      A T‑256/04. sz. ügyben,
      a Mundipharma AG (székhelye: Bázel [Svájc], képviseli: F. Nielsen ügyvéd)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli kezdetben: B. Müller, később: G. Schneider, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtt:
      az Altana Pharma AG (székhelye: Konstanz [Németország], képviseli: H. Becker ügyvéd)

      az OHIM második fellebbezési tanácsának (az R 1004/2002‑2. sz. ügyben) a Mundipharma AG és az Altana Pharma AG közötti felszólalási
         eljárással kapcsolatban, 2004. április 19‑én hozott határozata ellen benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA
      (második tanács),
      tagjai: J. Pirrung elnök, A. W. H. Meij és I. Pelikánová bírák,
      hivatalvezető: K. Andová tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. június 28‑án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az OHIM‑nak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. november 22‑én benyújtott válaszbeadványára,
      tekintettel a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. november 22‑én benyújtott válaszbeadványára,
      a 2006. január 24‑i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1       1998. október 7‑én a beavatkozó közösségi védjegybejelentési kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek
         és formatervezési minták) (OHIM) a RESPICUR szómegjelölés (a továbbiakban: a bejelentett védjegy) lajstromozása iránt, a közösségi
         védjegyről szóló, 1993. december 20‑i módosított 40/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994., L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján.

      2       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 5. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az alábbi leírással: „légúti
         megbetegedések kezelésére szolgáló készítmények”.

      3       A bejelentést a Közösségi Védjegyértesítő 1999. június 7‑i, 45/1999. számában tették közzé.

      4       1999. szeptember 1‑jén a felperes a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjára hivatkozással felszólalást terjesztett
         elő az említett védjegybejelentési kérelemmel szemben. A felszólalás a 1155003. sz. RESPICORT német (nemzeti) szóvédjegyen
         (a továbbiakban: a korábbi védjegy) alapult, amelyet 1989. augusztus 21‑én jelentettek be, és 1990. március 1‑jén lajstromoztak
         a Nizzai Megállapodás szerinti 5. osztályba tartozó áruk tekintetében, a következő leírással: „gyógyszerészeti és egészségügyi
         készítmények; gipszek orvosi célra”.

      5       2002. október 30‑i határozatával a felszólalási osztály elutasította a felszólalást. Úgy ítélte meg, hogy a felperes nem szolgáltatott
         bizonyítékot a korábbi védjegyhez fűződő jogosultságára, sem annak használatára. Ezenkívül, arra a következtetésre jutott,
         hogy a bejelentett védjegy és a korábbi védjegy között nem áll fenn az összetévesztés veszélye.

      6       2002. december 12‑én a felperes fellebbezést nyújtott be a felszólalási osztály határozata ellen.
      7       2004. április 19‑i határozatával (a továbbiakban: a megtámadott határozat) a második fellebbezési tanács – alapvető eljárási
         szabályok megsértése miatt –hatályon kívül helyezte a felszólalási osztály határozatát, ugyanakkor a felszólalást teljes egészében
         elutasította.

      8       A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a felszólalási osztálynak nem lett volna szabad elutasítania
         a felszólalást a korábbi védjegyhez fűződő jogosultság igazolásának hiánya miatt. Ezt követően megállapította, hogy a felperes
         nem tudta igazolni a korábbi védjegy kellő mértékű használatát, és csak a „kizárólag receptre kapható kortikoidtartalmú adagolóspray‑k”
         tekintetében történő használatot lehet figyelembe venni, amelyet a beavatkozó nem vitatott. Ami az összetéveszthetőséget illeti,
         a fellebbezési tanács azonosította a szóban forgó termékeket, és közöttük bizonyos fokú hasonlóságot állapított meg, amelyet
         azonban kiegyenlítenek a két ütköző megjelölés közötti markáns különbségek. Megítélése szerint a korábbi védjegy és a bejelentett
         védjegy tekintetében érintett vásárlóközönség csak a szakmai közönség vonatkozásában egyezik meg, amely jelen ügyben az érintett
         közönséget képezi. Tekintettel a megállapított eltérésekre, a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy nem áll fenn az
         összetévesztés veszélye a bejelentett és a korábbi védjegy között.

       Az eljárás és a felek kérelmei
      9       2005. november 10‑én az Elsőfokú Bíróság felhívta a feleket egyes kérdések megválaszolására. A felek az Elsőfokú Bíróság által
         feltett kérdésekre a megadott határidőn belül válaszoltak.

      10     A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –       az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
      11     Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
      12     A beavatkozó csatlakozik az OHIM kérelmeihez.
       Az elfogadhatóságról
      13     Beadványaiban mind a felperes, mind a beavatkozó kifejezetten hivatkozik az általuk az OHIM előtti felszólalási eljárásban
         benyújtott iratokra. A beavatkozó a felszólalási osztály és a fellebbezési tanács határozataiban foglalt indokolásra is hivatkozik.

      14     E tekintetben megjegyzendő, hogy a Bíróság alapokmányának 21. cikke és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 44. cikke
         1. §‑ának c) pontja értelmében a keresetlevélnek tartalmaznia kell a hivatkozott jogalapok rövid összefoglalását. Az ítélkezési
         gyakorlat szerint ennek az összefoglalásnak kellőképpen világosnak és pontosnak kell lennie, hogy lehetővé tegye az alperes
         számára a védekezésre való felkészülést, valamint az Elsőfokú Bíróság számára a keresetről való döntést, adott esetben további
         információk nélkül is. Az Elsőfokú Bíróság másfelől kimondta, hogy bár a keresetlevél szövege alátámasztható az ahhoz mellékletként
         csatolt ügyiratok egyes részeire történő hivatkozással, az egyéb iratokra való általános hivatkozás – akkor is, ha azokat
         mellékelték a keresetlevélhez – nem pótolja a keresetlevél lényeges elemeinek hiányát, és nem a Bíróság feladata, hogy a felek
         helyett megkeresse a mellékletekben a vonatkozó részeket (lásd az Elsőfokú Bíróságnak a T‑56/92. sz., Koelman kontra Bizottság
         ügyben 1993. november 29‑én hozott végzésének [EBHT 1993., II‑1267. o.] 21. és 23. pontját, a T‑231/99. sz., Joynson kontra
         Bizottság ügyben 2002. március 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2085. o.] 154. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot). Ez az ítélkezési gyakorlat, amely az eljárási szabályzat 46. cikke értelmében, a 135. cikk 1. §‑a második albekezdésének
         megfelelően a szellemi tulajdonjog területén is alkalmazandó, a fellebbezési tanács előtt a felszólalási eljárásban részt
         vevő másik fél – az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban beavatkozó – válaszbeadványára is vonatkoztatható (az Elsőfokú Bíróság
         T‑115/02. sz., AVEX kontra OHIM – Ahlers (a) ügyben 2004. július 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2907. o.] 11. pontja).

      15     A keresetlevél és a beavatkozó válaszbeadványa, azokban a részeikben, ahol a felperes, illetve a beavatkozó által az OHIM‑hoz
         benyújtott iratokra, valamint az OHIM‑nak a felszólalási eljárásban hozott határozataira hivatkoznak, elfogadhatatlanok, mivel
         az azokban foglalt általános hivatkozás nem köthető a keresetlevélben, illetve a beavatkozó válaszbeadványában foglalt jogalapokhoz
         és az ott kifejtett érvekhez.

       Az ügy érdeméről
      16     A felperes egyetlen jogalapra hivatkozik, amelyet arra alapít, hogy a fellebbezési tanács megsértette a 40/94 rendelet 8. cikke
         (1) bekezdésének b) pontját, amikor azt állapította meg, hogy nem áll fenn az összetévesztés veszélye a bejelentett és a korábbi
         védjegy között. A felperes tulajdonképpen öt tényelemre támaszkodik, nevezetesen a korábbi védjegy tekintetében figyelembe
         vett árujegyzék korlátozására, az érintett közönség meghatározására, a megjelölések közötti hasonlóságra, a korábbi védjegy
         megkülönböztető-képességére, és arra a tényre, hogy a Deutsches Patent‑ und Markenamt (a német szabadalmi és védjegyhivatal)
         megállapította ugyanezen megjelölések között az összetéveszthetőség fennállását.

       A korábbi védjegy által érintett áruk körének korlátozása és az áruk hasonlósága
       A megtámadott határozat
      17     A megtámadott határozat 31. pontjában a fellebbezési tanács – a beavatkozó által a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése
         alapján benyújtott kérelemre adott válaszként – megállapította, hogy a felperes nem szolgáltatott bizonyítékot arra, hogy
         a korábbi védjegy Németországban tényleges használat tárgyát képezte. A fellebbezési tanács arra a következtetésre jutott,
         hogy az összetéveszthetőség fennállásának értékelésénél csak azok az áruk tekinthetők a korábbi védjegy által lefedettnek,
         amelyek vonatkozásában a beavatkozó nem kérte a tényleges használat igazolását, vagyis a „kizárólag receptre kapható kortikoidtartalmú
         adagolóspray‑k” vonatkozásában.

       A felek érvei
      18     A felperes nem vitatja a fellebbezési tanács azon következtetését, miszerint a korábbi védjegy tényleges használatát nem igazolták.
         Ebből adódóan, a fellebbezési tanács túlságosan leszűkítette a felperes gazdasági mozgásterét annak megállapításával, hogy
         a korábbi védjegyet csak a „kizárólag receptre kapható kortikoidtartalmú adagolóspray‑k” vonatkozásában lehet figyelembe venni.
         Lényegében e megközelítés a korábbi védjegy oltalmát a ténylegesen forgalmazott termékekre szűkíti le. A felperes véleménye
         szerint hasonló esetben a német ítélkezési gyakorlat azt állapította volna meg, hogy nem lett volna szabad az oltalmat azon
         termékekre leszűkíteni, amelyek kizárólag receptre kaphatók.

      19     A felperes szerint ebből a szempontból úgy tekintendő, hogy a korábbi védjegy használatát a „légúti megbetegedések kezelésére
         szolgáló készítmények” tekintetében igazolták. Ugyanis az Elsőfokú Bíróság T‑126/03. sz., Reckitt Benckiser (Spanyolország)
         kontra OHIM – Aladin (ALADIN) ügyben 2005. július 14‑én hozott ítélete (EBHT 2005., II‑2861. o.; 45. és 46. pont) értelmében
         e csoport a „gyógyszerészeti készítmények” általános kategóriáján belül külön alkategóriát képez.

      20     Az OHIM csatlakozik a felperes álláspontjához, megjegyezve, hogy a fent hivatkozott ALADIN‑ügyben hozott ítélet értelmében
         az alkategóriákat az érintett termék orvosi javallatainak függvényében kell meghatározni. E szempontból úgy véli, hogy a „légúti
         megbetegedések kezelésére szolgáló készítmények” megfelelő alkategóriát képez.

      21     A beavatkozó megjegyzi, hogy amennyiben a felperesnek megvolt a lehetősége a korábbi védjegy neve alatt új termékek értékesítésére
         Németországban, akkor a gazdasági mozgásterét nem korlátozták. A fent hivatkozott ALADIN‑ügyben hozott ítéletnek a jelen ügyre
         való alkalmazását illetően a beavatkozó úgy véli, hogy a megfelelő alkategória a „glükokortikoid-készítmények” lenne.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      22     A 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében:
      „(2)      Ha a felszólalást korábbi közösségi védjegy jogosultja nyújtotta be, a bejelentő kérelmére igazolnia kell, hogy a közösségi
         védjegybejelentés meghirdetését megelőző öt évben a felszólalás alapjául szolgáló korábbi közösségi védjegy tényleges használatát
         az árujegyzékben szereplő és a felszólalásban hivatkozott árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a Közösségben megkezdte,
         vagy kellőképpen igazolja (helyes fordítás: igazolnia kell) a használat elmaradását, feltéve hogy a korábbi közösségi védjegyet
         a közösségi védjegybejelentés meghirdetésének napjánál legalább öt évvel korábban lajstromozták. Ilyen igazolás hiányában
         a felszólalást el kell utasítani. Ha a korábbi közösségi védjegyet csak az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások
         egy részével kapcsolatban használták, a felszólalás vizsgálata során úgy kell tekinteni, mintha a védjegyet csak a szóban
         forgó áruk, illetve szolgáltatások tekintetében lajstromozták volna.

      (3)      A 8. cikk (2) bekezdésének a) albekezdésében említett korábbi nemzeti védjegyre a (2) bekezdést kell alkalmazni, azzal az
         eltéréssel, hogy a Közösségben való használaton az abban a tagállamban való használatot kell érteni, amelyben a korábbi nemzeti
         védjegy oltalom alatt áll.”

      23     Az ítélkezési gyakorlat szerint, az előbb említett rendelkezésekből következően, ha valamely védjegyet az áruk vagy szolgáltatások
         olyan kategóriája tekintetében lajstromoztak, amely eléggé széles ahhoz, hogy azon belül több, önállónak tekinthető alkategória
         is elkülöníthető, akkor a védjegy tényleges használatának igazolása ezen áruk vagy szolgáltatások egy része tekintetében a
         felszólalási eljárásban csak arra az alkategóriára vagy alkategóriákra jelent oltalmat, amelybe vagy amelyekbe azok az áruk
         és szolgáltatások tartoznak, amelyek tekintetében a védjegyet ténylegesen használták. Ezzel szemben viszont, ha egy védjegyet
         olyan pontos és körülírt módon meghatározott áruk vagy szolgáltatások tekintetében lajstromoztak, hogy az érintett kategórián
         belül nem lehet jelentős felosztást végezni, akkor a védjegy tényleges használatának igazolása az említett áruk és szolgáltatások
         tekintetében szükségképpen e kategória egészére kiterjed a felszólalás szempontjából (a fent hivatkozott ALADIN‑ügyben hozott
         ítélet 45. pontja).

      24     Ugyanis, ha a részleges használat fogalmának az a szerepe, hogy azok a védjegyek, amelyeket egy adott árukategória tekintetében
         nem használnak, ne legyenek foglaltak, akkor az nem járhat azzal a hatással sem, hogy megfossza a korábbi védjegy jogosultját
         az oltalom egészétől azon áruk tekintetében, amelyek – anélkül, hogy szorosan véve azonosak lennének azokkal, amelyek tekintetében
         a tényleges használatot bizonyítani tudta – alapvetően nem térnek el azoktól, és ugyanabba a csoportba tartoznak, amely csak
         önkényes módon osztható fel. E tekintetben megjegyzendő, hogy a gyakorlatban nem lehetséges, hogy a védjegyjogosult a lajstromozás
         tárgyát képező áruk minden egyes elképzelhető változata tekintetében bizonyítékot szolgáltasson a védjegy használatának igazolására.
         Következésképpen „az áruk vagy szolgáltatások egy részének” fogalma nem terjedhet ki a hasonló áruk vagy szolgáltatások minden
         egyes kereskedelmi változatára, csak azon árukéra vagy szolgáltatásokéra, amelyek kellően elkülöníthetők ahhoz, hogy egységes
         kategóriákat vagy alkategóriákat képezzenek (a fent hivatkozott ALADIN‑ügyben hozott ítélet 46. pontja).

      25     Megjegyzendő, hogy még ha a jelen esetben a felperes nem is igazolta volna a korábbi védjegy tényleges használatát egyes áruk
         tekintetében, akkor is bizonyos, hogy a beavatkozó nem kérte e használat igazolását a „kizárólag receptre kapható kortikoidtartalmú
         adagolóspray‑k” vonatkozásában. Tehát ahogyan azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 25. pontjában megjegyezte,
         mivel a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) bekezdése értelmében azon védjegy használatát, amelyen a felszólalás alapul, csak
         a bejelentő kérelmére kell igazolni, ez utóbbi személy feladata annak meghatározása, hogy az igazolás iránti kérelme mire
         terjed ki. Ennélfogva, mivel a beavatkozó igazolás iránti kérelme nem terjedt ki a „kizárólag receptre kapható kortikoidtartalmú
         adagolóspray‑k”‑re, nem szükséges azt vizsgálni, hogy a korábbi védjegy ez utóbbi termékek tekintetében tényleges használat
         tárgyát képezte‑e Németországban.

      26     Ezután emlékeztetni kell arra, hogy a korábbi védjegyet a következők tekintetében lajstromozták: „gyógyszerészeti és egészségügyi
         készítmények; gipszek orvosi célra”. E termékkategória kellőképpen széles ahhoz, hogy azon belül több, önálló alkategória
         is elkülöníthető legyen. Lévén, hogy a korábbi védjegy úgy tekintendő, mint amelyet a „kizárólag receptre kapható kortikoidtartalmú
         adagolóspray‑k” tekintetében használtak, ezért az csak ez utóbbi termékek alkategóriájára nézve jelent oltalmat.

      27     A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a korábbi védjegyet csak azon termékek tekintetében lehet
         figyelembe venni, amelyek tekintetében a tényleges használatot nem vitatták. Így a fellebbezési tanács az előbb említett termékekkel
         azonos alkategóriát határozott meg, nevezetesen a „kizárólag receptre kapható kortikoidtartalmú adagolóspray‑k”‑et.

      28     E meghatározás a fent hivatkozott, ALADIN‑ügyben hozott ítéletben foglalt értelmezésre tekintettel összeegyeztethetetlen a
         40/94 rendelet 43. cikkének (2) bekezdésével, amely az ugyanezen rendelet 43. cikkének (3) bekezdése értelmében a korábbi
         nemzeti védjegyekre is alkalmazandó.

      29     E tekintetben megjegyzendő, hogy abban az esetben, amikor a fogyasztó mindenekelőtt speciális igényeinek megfelelő terméket
         vagy szolgáltatást keres, a szóban forgó termék vagy szolgáltatás célja vagy rendeltetése meghatározó jellegű lesz választásának
         irányultságát illetően. Ennélfogva, abban az esetben, amikor a fogyasztók a vásárlást megelőzően a cél vagy rendeltetés szempontját
         veszik figyelembe, az a termékek vagy a szolgáltatások alkategóriájának meghatározásakor elsődleges szempont.

      30     A gyógyászati készítmények célját vagy rendeltetését azok orvosi javallata mutatja leginkább. A fellebbezési tanács által
         adott meghatározás azonban nem e szemponton alapul, hiszen az csak azokat a szóban forgó termékeket tünteti fel, amelyek egészségügyi
         problémák kezelésére szolgálnak, de nem határozza meg pontosan azt, hogy e problémák milyen jellegűek.

      31     Hozzá kell tenni, hogy a fellebbezési tanács által választott szempontok, nevezetesen a vegyi összetétel, a hatóanyag és a
         vényköteles jelleg, a fent hivatkozott ALADIN‑ügyben hozott ítélet értelmében fő szabály szerint nem megfelelőek a termék
         alkategóriájának meghatározásához, mivel azok alkalmazása nem tartja tiszteletben a fent említett, a termékek céljával és
         rendeltetésével kapcsolatos szempontokat. Valójában egy adott betegség gyakran többféle, különféle vegyi összetételű és hatóanyagú
         gyógyszerrel is kezelhető, amelyek közül vannak, amelyek szabadon megvásárolhatók, míg mások vénykötelesek.

      32     Ebből következően azáltal, hogy nem vette figyelembe a szóban forgó termékek célját és rendeltetését, a fellebbezési tanács
         önkényesen határozta meg a termékek alkategóriáját.

      33     A fenti 29. és 30. pontban kifejtett érvek miatt a termékeknek azt az al-kategóriáját, amely tekintetében a tényleges használatot
         nem vitatták, az orvosi javallat szempontja alapján kell meghatározni.

      34     A beavatkozó által javasolt alkategória, nevezetesen a „glükokortikoid-készítmények”, nem fogadható el. Ugyanis e meghatározás
         a hatóanyag szempontján alapul. Ahogyan azt a fenti 31. pontban kifejtettük, az ilyen szempont pedig általában önmagában nem
         megfelelő a gyógyhatású készítmények alkategóriájának meghatározásához.

      35     Ezzel szemben viszont a felperes és az OHIM által javasolt meghatározás, nevezetesen a „légúti megbetegedések kezelésére szolgáló
         készítmények” már megfelelő, mivel egyrészt a szóban forgó termékek orvosi javallatán alapul, másrészt lehetővé teszi a fent
         hivatkozott ALADIN‑ügyben hozott ítélet értelmében vett kellően pontos alkategória meghatározását.

      36     Tekintettel az előbbiekben kifejtettekre, azt kell megállapítani, hogy a korábbi védjegyet a jelen ügy szempontjából a „légúti
         megbetegedések kezelésére szolgáló készítmények” tekintetében kell lajstromozottnak tekinteni.

      37     Ezenkívül még azt is meg kell jegyezni, hogy ez a megállapítás nincs hatással a fellebbezési tanács azon – a megtámadott határozat
         38. pontjában kifejtett és a felek által nem vitatott – következtetésére, miszerint a két ütköző védjegy által lefedett termékek
         azonosak.

      38     Ennélfogva annak ellenére, hogy a megtámadott határozat kimondja, hogy a korábbi védjegy oltalma csak a „kizárólag receptre
         kapható kortikoidtartalmú adagolóspray‑k”‑re terjed ki, az mégis olyan hibában szenved, amelynek körülményeit a fellebbezési
         tanács összetéveszthetőséggel kapcsolatos értékelése kapcsán meg kell vizsgálni.

       Az érintett vásárlóközönségről
       A felek érvei
      39     A felperes véleménye szerint a légúti megbetegedések kezelésére szolgáló készítmények – amelyekre szerinte mindkét védjegy
         oltalma kiterjed –, egyrészt szabadon megvásárolható termékeket, másrészt vényköteles termékeket foglalnak magukban. Ennélfogva
         az érintett közönség az egészségügyben dolgozókból és a végső fogyasztókból, azaz a betegekből tevődik össze.

      40     Az OHIM alapjában véve csatlakozik a felperes álláspontjához, pontosítva egyrészt, hogy a német fogyasztókat kell figyelembe
         venni, másrészt pedig, hogy a végső fogyasztók, akik a súlyos légúti betegségben szenvedő betegek, az átlagostól a nagyfokúig
         terjedő figyelmet tanúsítanak.

      41     A beavatkozó szerint mivel a glükokortikoid-készítmények mindegyike vényköteles, a korábbi védjegy célközönsége az egészségügyben
         dolgozókból áll. Következésképpen ugyanez a szakmai közönség a jelen ügyben érintett célközönség is. Hozzáteszi mindenesetre,
         hogy a betegek különösen magas szintű figyelmet tanúsítanak a jelen esetben szóban forgókhoz hasonló, súlyos betegségek kezelésére
         szolgáló készítmények kiválasztásakor.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      42     Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az összetéveszthetőség átfogó értékelésekor az érintett termékek átlagos fogyasztóját
         kell figyelembe venni, aki szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő. Szintén tekintettel kell lenni arra
         a tényre, hogy az átlagfogyasztó figyelmének szintje a szóban forgó termékek vagy szolgáltatások típusától függően változhat
         (lásd analógiaként a Bíróság C‑342/97. sz. Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
         I‑3819. o.] 25. és 26. pontját).

      43     Ezt követően először is – az OHIM‑hoz hasonlóan – meg kell jegyezni, hogy az érintett közönség a német fogyasztókból áll,
         hiszen a korábbi védjegyet Németországban lajstromozták.

      44     Másodszor, jelen esetben nem vitás, hogy a bejelentett védjegy termékei, nevezetesen a légúti megbetegedések kezelésére szolgáló
         készítmények érintett közönsége egyrészt a betegekből mint végső fogyasztókból, másrészt az egészségügyi dolgozókból tevődik
         össze.

      45     Ami azokat a termékeket illeti, amelyek tekintetében a korábbi védjegy lajstromozottnak tekintendő, a felek beadványaiból,
         valamint a tárgyaláson feltett kérdésekre adott válaszaikból az következik, hogy a légúti megbetegedések kezelésére szolgáló
         készítmények egy része kizárólag receptre kapható, míg mások szabadon megvásárolhatók. E termékek közül egyeseket a beteg
         orvosi recept nélkül is meg tud vásárolni, ezért úgy kell tekinteni, hogy ezek célközönsége az egészségügyi dolgozókon kívül
         magában foglalja a végső fogyasztókat is.

      46     Harmadszor – a beavatkozóhoz hasonlóan – meg kell jegyezni, hogy mivel számos légúti megbetegedés súlyos betegség, az ilyen
         betegségben szenvedő betegek általában jól tájékozottak, és különös figyelemmel és körültekintéssel járnak el a számukra megfelelő
         gyógyszer kiválasztása során.

      47     Ezért tehát azt kell megállapítani, hogy az érintett közönség egyrészt a német egészségügyi dolgozókból, másrészt a légúti
         megbetegedésben szenvedő német betegekből áll, mely utóbbiak általában nagyobb figyelmet tanúsítanak az átlagosnál.

       A megjelölések hasonlóságáról
       A felek érvei
      48     A felperes szerint a „respicort” és a „respicur” szavak nagyon nagyfokú hasonlóságot mutatnak, tekintettel hasonló hosszúságukra,
         és arra a tényre, hogy hét betűjük azonos, és ugyanolyan sorrendben helyezkedik el. Hangzásbeli téren az „o” és az „u” magánhangzók
         közötti eltérés igen enyhe, és a „t” mássalhangzó hozzáadása a „respicort” végén alig észlelhető. Valójában mindkét magánhangzó
         zárt hangzású, ezért hasonló hatást kelt. Ráadásul német nyelven a „respicort” szó végén álló „t”‑t általában egyáltalán nem,
         vagy alig ejtik ki, mivel a szóvégi betűket gyakran „elharapják”. Ennélfogva a szóvégi „t” betű nem észlelhető, annál is inkább,
         mivel a „respicort” nem német szó, hanem fantáziaszó, ebből kifolyólag igencsak elképzelhető, hogy azt a szóvégi „t” nélkül
         ejtik ki. Fogalmi téren a felperes véleménye szerint az érintett fogyasztók nem fogják az ütköző védjegyeket két részre – vagyis
         a „respi”, illetve a „cur” vagy „cort” részre –bontani. Hozzáteszi, hogy mindenesetre az érintett végső fogyasztók nem érthetik
         ezen elemek jelentését.

      49     Az OHIM álláspontja szerint a kérdéses védjegyek csupán enyhe hasonlóságot mutatnak. E tekintetben kifejti, hogy a „respi”
         alkotóelemet az érintett közönség leíró elemként észleli, és ebből kifolyólag nem kereskedelmi eredetjelzésként fogja fel.
         Ebből azonban még nem lehet a kérdéses megjelölések közötti hasonlóságot megállapítani. A „cort” alkotóelemet a szakmai közönség
         és a végső fogyasztók egy része a kortikoidra való utalásként fogja fel. Hasonlóképpen, a „cur” elemet a közönség ugyanezen
         csoportjai a „cure” (vagyis „kezelni”) szóra való utalásként értelmezik.

      50     Az OHIM ezt követően megjegyzi, hogy az egymástól eltérő „o” és „u” magánhangzók és a szóvégi „t” jelenléte a korábbi védjegyben
         vizuális téren észlelhető eltérést eredményez. Hangzásbeli téren a bejelentett védjegy az „u” és az „r” betűk kombinációjának
         köszönhetően egy hosszú és hangsúlyos végződést kap. A korábbi védjegy utolsó elemének jellegét viszont a kemény „t” betű
         adja meg, amelyet a német közönség kiejt. Fogalmi téren a két megjelölés utolsó alkotóeleme közötti eltérés olyan jellegű,
         hogy az semlegesíti az esetleges vizuális és hangzásbeli hasonlóságokat.

      51     A beavatkozó végeredményben az OHIM véleményéhez csatlakozik. Hozzáteszi még, hogy ami a „respi” elemet illeti, amely a „respiratoire”
         (vagyis „légúti”) szóra utal, számításba kell venni az e kifejezéshez fűződő rendelkezésre állás követelményét.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      52     Ahogyan az az állandó ítélkezési gyakorlatból adódik, az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésénél az ütköző megjelölések
         vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlósága tekintetében az ezek által keltett együttes benyomást kell alapul venni, többek
         között a megkülönböztető és domináns jegyeik figyelembevételével (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑292/01. sz., Phillips‑Van Heusen
         kontra OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) ügyben 2003. október 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4335. o.]
         47. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      53     E tekintetben az ütköző védjegyek közötti fogalmi eltérések olyan jellegűek lehetnek, amelyek nagymértékben semlegesíthetik
         az e védjegyek között fennálló vizuális és hangzásbeli hasonlóságokat. E semlegesítődés, amely mindenesetre azt igényli, hogy
         legalább a szóban forgó védjegyek egyike – a releváns közönség szemszögéből nézve – világosan meghatározott jelentéssel rendelkezzen,
         úgy, hogy e közönség azt közvetlenül érzékelje, és hogy a másik védjegy ne rendelkezzen ilyen jelentéstartalommal, vagy annak
         teljesen más legyen a jelentése (a fenti hivatkozott BASS‑ügyben hozott ítélet 54. pontja).

      54     E szabályokra tekintettel meg kell vizsgálni, hogy fennáll‑e a bejelentett RESPICUR védjegy és a korábbi RESPICORT védjegy
         között a hasonlóság.

      55     Elsőként kiemelendő, hogy a szóban forgó védjegyek vizuális téren minden érintett fogyasztó számára hasonlóak, lévén hogy
         mindkettő egyetlen szóból áll, hasonló a hosszúságuk, és az első hat betűjük („respic”), valamint a nyolcadik betű (az „r”)
         azonos. Sem az „u” és „o” magánhangzók közötti eltérés, sem a korábbi védjegy szóvégéhez kapcsolt, kilencedik betű, a „t”,
         nem olyan jellegű, hogy megszüntetné e vizuális hasonlóságot.

      56     Másodszor, ami a hangzásbeli összehasonlítást illeti, az ütköző védjegyek három szótaggal ejtendők ki, amelyek közül az első
         kettő, a „respi”, mindkét esetben azonos. A harmadik – a „cur”, illetve a „cort” – szótag kiejtése egyszerre mutat hasonlóságokat,
         a „c” és az „r” mássalhangzók jelenlétéből adódóan, valamint eltéréseket, az „u” és „o” magánhangzók közötti eltérésnek, illetve
         a korábbi védjegy „t” betűjének köszönhetően. Ennek ellenére e különbségek nem elegendőek az első két szótag azonosságának
         és a harmadik szótag kiejtésében a „c” és „r” mássalhangzók meglétének ellensúlyozásához. Ezért meg kell állapítani a hangzásbeli
         hasonlóság fennállását.

      57     Harmadszor, ami a fogalmi hasonlóságot illeti, már az elején meg kell jegyezni, hogy még ha az átlagfogyasztó a védjegyet
         általában egészében észleli, és nem is vizsgálja azt annak részleteiben (a fent hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben
         hozott ítélet 25. pontja), akkor sem biztos, hogy egy szómegjelölés észlelésekor azt nem bontja szét azokra az alkotóelemeire,
         amelyek a számára valamely konkrét jelentést hordoznak, vagy valamely általa ismert szóra emlékeztetik (az Elsőfokú Bíróság
         T‑356/02. sz., Vitakraft‑Werke Wührmann kontra OHIM – Krafft (VITAKRAFT) ügyben 2004. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2004.,
         II‑3445. o.] 51. pontja). Ennélfogva a felperes által arra alapított érv, hogy az ütköző védjegyeket a fogyasztók nem bontják
         szét, a priori nem fogadható el az eset egyedi körülményeinek vizsgálata nélkül.

      58     Ezt követően kiemelendő, hogy jelen esetben az ütköző védjegyek észlelése fogalmi téren az érintett közönséget alkotó két
         csoport által eltérő lesz. A szakmai közönség – ismeretei és tapasztalata miatt – általában érti azoknak a kifejezéseknek
         a fogalmi jelentéstartalmát, amelyekre az ütköző védjegyek különböző elemei utalnak, nevezetesen a „respiratoire” (vagyis
         „légúti”) a „respi” tekintetében, és a „cure” (vagyis „kezelni”) a „cur” vonatkozásában, valamint a „kortikoid” a „cort” tekintetében.
         Így a két védjegy alkotóelemeire történő szétbontásával a fogyasztók a bejelentett védjegyet a „légúti megbetegedések kezelésé”‑nek
         megfelelőjeként értelmezik majd, a korábbi védjegyet pedig mint a „légzőszervek kezelésére szolgáló kortikoid”‑ot jelölőként.
         E kétféle értelmezés egy bizonyos fogalmi eltérésre utal, mivel a korábbi védjegy jelentése speciálisabb, mint a bejelentett
         védjegyé, azonban mindenesetre annyiban megegyeznek, hogy a légzésre utaló általános gondolati képzettársítást tartalmaznak.
         Ennélfogva bár a fogalmi eltérés enyhíti a fent megállapított vizuális és hangzásbeli hasonlóságot, mindenesetre a szakmai
         közönség szemszögéből nézve nem elég hangsúlyos ahhoz, hogy azt semlegesítse.

      59     Ami a végső fogyasztókat illeti, ahogyan azt fentebb kifejtettük, az ő figyelmük és ismereteik szintje az átlagosnál magasabb,
         annak a betegségnek a súlyossága miatt, amelyben szenvednek. Ennélfogva el tudják különíteni a két védjegyen belül a „respi”
         alkotóelemet, és értik annak fogalmi jelentéstartalmát, amely az ő betegségük általános természetére utal. Mindemellett az
         orvosi terminológiával kapcsolatos korlátozott ismereteik nem teszik lehetővé számukra a „cur” és a „cort” alkotóelemek fogalmi
         utalásainak felismerését. Így fogalmi téren az ütköző megjelölések hasonlóak számukra a „respi” alkotóelem azonosságából kifolyóan,
         amely az egyetlen olyan alkotóelem, ami világosan meghatározott fogalmi jelentéstartalommal rendelkezik.

      60     Az ütköző védjegyek észlelésére vonatkozóan a fentiekben levont következtetéseket az OHIM azon érvelése sem kérdőjelezi meg,
         miszerint a „respi” alkotóelem, annak leíró jellege folytán, nem eredményez semmiféle hasonlóságot a szóban forgó megjelölések
         között. Valójában e jelleg ellenére az említett alkotóelem – amely a két védjegy elején helyezkedik el, három szótagukból
         kettőt tesz ki, és egyben hosszabb, mint az adott második alkotóelemek – nem elhanyagolható mértékben járul hozzá a szóban
         forgó megjelölések által keltett összbenyomáshoz. Másfelől, ami a szakmai közönséget illeti, fent kifejtettük, hogy az az
         ütköző védjegyek minden elemét úgy fogja fel, mint a szóban forgó termékek rendeltetésének vagy hatóanyagának leírását. Ennélfogva
         az utóbbi közönség általában nem tulajdonít különösebb jelentőséget egy adott elemnek, hanem a két védjegyet az azok által
         fogalmilag keltett összbenyomás alapján fogja fel.

      61     Végül, a beavatkozónak a fenti 51. pontban kifejtett, a rendelkezésre állás követelményére vonatkozó azon érve, amely a „respi”
         elemmel kapcsolatos, szintén nem változtat az ütköző védjegyek észlelésével kapcsolatban fent levont következtetéseken. Valójában
         az a következtetés, miszerint az ütköző védjegyek között, azokat egészükben véve, fennáll a hasonlóság, nem tekinthető olyannak,
         mint amely a „respi” alkotóelem kisajátításához vezet.

      62     Tekintettel az előbbiekben kifejtettekre, meg kell állapítani, hogy az ütköző védjegyek a szakmai közönség számára közepesen,
         a végső fogyasztók számára erőteljesen hasonlóak. Valójában ez utóbbiak számára a védjegyek vizuális, hangzásbeli és fogalmi
         téren hasonlóak. A szakmai közönség viszont valószínűleg bizonyos fogalmi eltérést érzékel majd a két védjegy között, amely
         ugyanakkor nem elegendő ahhoz, hogy teljes mértékben semlegesítse.a megállapított vizuális és hangzásbeli hasonlóságot.

       A korábbi védjegy megkülönböztető képessége és az összetéveszthetőség
       A felek érvei
      63     A felperes szerint a korábbi védjegy megkülönböztető képessége átlagos. E tekintetben megjegyzi, hogy a „respicort” fantáziaszó,
         és bár a „respi” alkotóelem a „respiratoire” (légúti) kifejezésre utal, a másik alkotóelemnek, a „cort”‑nak, az érintett fogyasztók
         nem tulajdonítanak leíró jelleget, már csak azért sem, mert az kevésbé válik el a másik elemtől, és emiatt kevésbé érzékelhető.
         A korábbi védjegy megkülönböztető képességét tovább erősíti az a körülmény, hogy a „felidéző megjelölések” használata a gyógyszeriparban
         meglehetősen gyakori.

      64     A felperes összességében véve úgy véli, hogy jelen esetben a termékek azonosak, a hasonlóság nagyon nagyfokú, és a korábbi
         védjegy megkülönböztető képessége átlagos. Ebből a felperes azt a következtetést vonja le, hogy a korábbi és a bejelentett
         védjegy között fennáll az összetévesztés veszélye.

      65     Az OHIM szerint a korábbi védjegy nagyon enyhe megkülönböztető képességgel rendelkezik. Kifejti, hogy a „respi” alkotóelemet
         általában a „respiratoire” szóra való utalásként szokták felfogni, és hogy a „cort” elemet, legalábbis a szakmai közönség,
         a „kortikoid”‑ra való utalásként fogja fel. A korábbi védjegy ezért kizárólag leíró jellegű elemekből tevődik össze. Az OHIM
         azt is megjegyzi, hogy a felperes nem támasztotta alá érvekkel arra vonatkozó állítását, hogy a „felidéző megjelölések” használata
         a gyógyszeriparban meglehetősen gyakori.

      66     Ebből azt a következtetést vonja le, hogy a megjelölések közötti enyhe hasonlóság és a korábbi védjegy enyhe megkülönböztető
         képessége miatt a jelen esetben az összetéveszthetőséget ki kell zárni.

      67     A beavatkozó csatlakozik az OHIM álláspontjához. Hozzáteszi, hogy a korábbi védjegy enyhe megkülönböztető képességét a „respi”
         és a „cort” alkotóelemeket tartalmazó, lajstromozott védjegyek sokasága is megerősíti.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      68     Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az összetéveszthetőség veszélye akkor áll fenn, ha a fogyasztók azt hihetik, hogy
         a szóban forgó áruk, illetve szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól vagy esetleg gazdaságilag egymással kapcsolatban álló
         vállalkozásoktól származnak.

      69     Ugyanezen ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni az alapján, hogy az érintett vásárlóközönség
         milyen képet alkot a megjelölésről és a szóban forgó árukról vagy szolgáltatásokról, továbbá figyelembe kell venni valamennyi,
         a jelen ügyre jellemző tényezőt, különösen a megjelölések és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös
         függőséget (lásd az Elsőfokú Bíróságnak a T‑162/01. sz., Laboratorios RTB kontra OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY
         HILLS) ügyben 2003. július 9‑én hozott ítélete [EBHT 2003., II‑2821. o.] 29–33. pontját, valamint a T‑185/02. sz., Ruiz‑Picasso
         és társai kontra OHIM – DaimlerChrysler (PICARO) ügyben 2004. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1739. o.] 49.
         és 50. pontját, és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      70     Fent megállapításra került egyrészt, hogy a szóban forgó termékek azonosak, másrészt, hogy az ütköző védjegyek a szakmai közönség
         szemszögéből nézve közepesen, a végső fogyasztók szemszögéből nézve pedig nagyon hasonlóak.

      71     Ami a korábbi védjegy megkülönböztető képességét illeti, megjegyzendő, hogy azt az érintett közönség mindkét része leíró jellegűnek
         fogná fel, még ha különböző mértékben is. Valójában, ahogyan azt fent már a fogalmi hasonlóság vizsgálatánál kifejtettük,
         a szakmai közönség úgy fogja fel a két elemet, mint a szóban forgó termék céljának és hatóanyagának leírását, míg a végső
         fogyasztók nem tulajdonítanak konkrét jelentést a „cort” alkotóelemnek, még akkor sem, ha esetleg értik, hogy mire utal a
         „respi” alkotóelem.

      72     Ennélfogva a korábbi védjegyet úgy kell tekinteni, mint amely az érintett közönség szempontjából – különösen az egészségügyi
         dolgozók szempontjából  –enyhe megkülönböztető képességgel rendelkezik. E tekintetben a felperes arra vonatkozó állítása,
         hogy a „szemléletes megjelölések” használata a gyógyszeriparban meglehetősen gyakori, nem fogadható el, mivel egyrészt azt
         semmivel sem támasztotta alá, másrészt a felperes nem magyarázza meg e körülmény relevanciáját a korábbi védjegy konkrét esetét
         illetően.

      73     Tehát még ha – egyrészt az összetéveszthetőség értékelésénél figyelembe vett releváns tényezők egymástól való kölcsönös függése
         okán, másrészt abból kifolyólag, hogy az összetévesztés veszélye annál nagyobb, minél nagyobb megkülönböztető képességgel
         bír az a védjegy, amelyen a felszólalás alapult (lásd a fent hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben hozott ítélet 20. pontját)
         – a korábbi védjegy enyhe megkülönböztető képessége lehetővé is teszi a szakmai közönség szempontjából az összetéveszthetőség
         kizárását, ez a körülmény nem elegendő a végső fogyasztók szempontjából, akiknek a szemszögéből nézve az ütköző védjegyek
         nagyon hasonlóak.

      74     Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a bejelentett és a korábbi védjegy között a német végső fogyasztók szemszögéből nézve
         fennáll az összetévesztés veszélye. Következésképpen a keresetben foglalt egyetlen jogalapnak helyt kell adni, és e tényből
         kifolyólag a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni, anélkül, hogy vizsgálni kellene a Deutsches Patent‑ und
         Markenamt felperes által említett határozatának relevanciáját a jelen ügyben.

       A költségekről
      75     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az OHIM pervesztes lett, ezért a saját költségeinek viselésén kívül kötelezni kell őt
         a felperes költségeinek megtérítésére is, a felperes által kért mértékben. Mivel a felperes nem kérte, hogy a beavatkozót
         kötelezzék a költségek viselésére, ezért ő viseli a beavatkozással kapcsolatos költségeit. Végezetül, a beavatkozó viseli
         saját költségeit.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) második fellebbezési tanácsának (az R 1004/2002‑2. sz.
            ügyben) 2004. április 19‑én hozott határozatát hatályon kívül helyezi.
      2)      Az OHIM viseli a saját, illetve a felperes költségeit, a beavatkozással kapcsolatos költségek kivételével.
      3)      A felperes viseli a beavatkozással kapcsolatos költségeit.
      4)      A beavatkozó viseli saját költségeit.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2007. február 13‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                      J. Pirrung

               hivatalvezető

                      elnök

         * Az eljárás nyelve: német.