title: A Bíróság (harmadik tanács) 2011. november 10-i ítélete.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs kontra The Rank Group plc.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) et Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Egyesült Királyság.#Adózás - Hatodik HÉA-irányelv - Adómentességek - A 13. cikk B. részének f) pontja - Fogadások, sorsolásos játékok és egyéb szerencsejátékok - Az adósemlegesség elve - Mechanikus készpénzes bingó (»mechanised cash bingo«) - Pénznyerő automaták - A jogszabályi rendelkezésektől eltérő közigazgatási gyakorlat - A kellő gondosságra (»due diligence«) alapított védekezés.#C-259/10. és C-260/10. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑259/10. és C‑260/10. sz. egyesített ügyek
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      kontra
      The Rank Group plc
      (a Court of Appeal [England & Wales] [Civil Division] és az Upper Tribunal [Tax and Chancery Chamber] által benyújtott előzetes
         döntéshozatal iránti kérelmek)

      „Adózás – Hatodik HÉA‑irányelv – Adómentességek – A 13. cikk B. részének f) pontja – Fogadások, sorsolásos játékok és egyéb szerencsejátékok – Az adósemlegesség elve – Mechanikus készpénzes bingó (»mechanised cash bingo«) – Pénznyerő automaták – A jogszabályi rendelkezésektől eltérő közigazgatási gyakorlat – A kellő gondosságra (»due diligence«) alapított védekezés”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Szolgáltatásnyújtás –
            Két, a fogyasztó szemszögéből azonos vagy hasonló szolgáltatással szemben alkalmazott eltérő bánásmód – Az adósemlegesség
            elvének megsértése
      (77/388 tanácsi irányelv)
      2.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Adómentességek – A szerencsejátékok
            adómentessége – A tagállamok azon hatásköre, hogy meghatározzák az adómentesség feltételeit és korlátait – Korlátok – Az adósemlegesség
            elvének tiszteletben tartása
      (77/388 tanácsi irányelv, 13. cikk, B. rész, f) pont)
      3.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Adómentességek – A szerencsejátékok
            adómentessége – A tagállamok azon hatásköre, hogy meghatározzák az adómentesség feltételeit és korlátait – Korlátok – Az adósemlegesség
            elvének tiszteletben tartása
      (77/388 tanácsi irányelv, 13. cikk, B. rész, f) pont)
      4.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Adómentességek – A szerencsejátékok
            adómentessége – A tagállamok azon hatásköre, hogy meghatározzák az adómentesség feltételeit és korlátait – Korlátok – Az adósemlegesség
            elvének tiszteletben tartása
      (77/388 tanácsi irányelv, 13. cikk, B. rész, f) pont)
      5.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Adómentességek – A szerencsejátékok
            adómentessége – A tagállamok azon hatásköre, hogy meghatározzák az adómentesség feltételeit és korlátait – Korlátok – Az adósemlegesség
            elvének tiszteletben tartása
      (77/388 tanácsi irányelv, 13. cikk, B. rész, f) pont)
      1.        Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy elegendő ezen elv megsértésének a megállapításához az, ha a hozzáadottérték‑adó
         szempontjából eltérő bánásmódot alkalmaznak a fogyasztó szemszögéből azonos vagy hasonló, illetve annak ugyanazon igényeit
         kielégítő két szolgáltatásnyújtással szemben. Ezen elv megsértésének megállapításához tehát nem szükséges, hogy ezenfelül
         bizonyítsák a szóban forgó szolgáltatások közötti verseny tényleges fennállását vagy az említett eltérő bánásmód miatti versenytorzulást.

      (vö. 36. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A két szerencsejátékkal szemben a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik
         irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján történő hozzáadottértékadó‑mentességben való részesítésük tekintetében alkalmazott
         eltérő bánásmód esetén úgy kell értelmezni az adósemlegesség elvét, hogy nem kell figyelembe venni azt a tényt, hogy e két
         játék különböző engedélyezési kategóriákba, valamint a felügyelet és szabályozás terén eltérő jogi rendszer alá tartozik.

      E rendelkezés széles mérlegelési mozgásteret hagyott a tagállamok számára az érintett ügyletek mentesítését vagy adóztatását
         illetően, mivel az említett tagállamok számára lehetővé teszi, hogy meghatározzák azokat a feltételeket és korlátozásokat,
         amelyekhez az e mentességben való részesülés az adósemlegesség elvének a tiszteletben tartása mellett köthető.

      Annak vizsgálata keretében, hogy hasonló‑e két szerencsejáték, amelyek eltérő kezelése az adósemlegesség elvének megsértéséhez
         vezethet, nem relevánsak az olyan elemek, mint a szerencsejátékok szervezésének jogszerű vagy jogellenes jellege, az említett
         játékok szervezőinek és automaták üzemeltetőinek a személye, valamint az a jogi forma, amelyben azok tevékenységüket kifejtik.
         Ugyanez érvényes az egyrészt az italboltok és a játéktermek, és másrészt az engedélyezett kaszinók között abban a tekintetben
         fennálló különbségekre, hogy milyen keretek között kínálják a szerencsejátékokat, és különösen, hogy mennyire elérhető a helyszín,
         valamint milyen időpontban, illetve közegben kínálják e játékokat. Végül az a tény, hogy a szerencsejátékok két típusa közül
         csak az egyikre vetnek ki nem harmonizált adót, szintén nem igazolhatja azt a következtetést, hogy e két típusú szerencsejáték
         nem hasonló.

      (vö. 40–41, 45–48., 51. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        Annak az adósemlegesség elvére tekintettel történő értékelése céljából, hogy a pénznyerő automaták két típusa hasonló‑e, és
         azokat a hozzáadottérték‑adó szempontjából ugyanolyan elbánásban kell‑e részesíteni, meg kell vizsgálni, hogy az automaták
         említett típusainak használata az átlagos fogyasztó szemszögéből hasonló‑e, és annak ugyanazon igényeit elégíti‑e ki, amelynek
         során az e tekintetben figyelembe vehető elemek többek között a tétek és nyeremények minimuma és maximuma, valamint a nyerési
         esélyek.

      (vö. 58. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
      4.        Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy az adóalany ezen elv megsértésére hivatkozva nem kérheti a bizonyos szolgáltatásnyújtások
         után befizetett hozzáadottérték‑adó visszatérítését, amennyiben az érintett tagállam adóhatóságai hasonló szolgáltatásnyújtásokat
         a gyakorlatban adómentes szolgáltatásokként kezeltek, holott azok a vonatkozó nemzeti szabályozás alapján nem hozzáadottértékadó‑mentesek.

      Ugyanis, még ha az általános gyakorlatot követő közigazgatási szerv kötve is van általa, az egyenlő bánásmód elvét, amely
         a hozzáadottérték‑adó területén az adósemlegesség elvében fejeződik ki, összhangba kell hozni a jogszerűség elvének betartásával,
         amely elv szerint senki sem hivatkozhat valamely harmadik személy javára elkövetett jogsértésre előnyök szerzése végett. Ebből
         következik, hogy az adóalany nem követelheti, hogy bizonyos szolgáltatást ugyanolyan adójogi bánásmódban részesítsenek, mint
         egy másik szolgáltatást, amennyiben ezen utóbbi bánásmód nem felel meg a vonatkozó nemzeti szabályozásnak.

      (vö.  61–64. pont és a rendelkező rész 4. pontja)
      5.        Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam, amely a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
         összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési jogkört gyakorolta,
         és mentesítette a hozzáadottérték‑adó alól a szerencsejáték űzésére szolgáló bármely berendezés rendelkezésre bocsátását,
         kizárva e mentesség alól az automaták bizonyos kritériumoknak megfelelő kategóriáját, nem utasíthatja el a hozzáadottértékadó‑visszatérítésre
         irányuló, ezen elv megsértésére alapított kérelmet arra hivatkozva, hogy kellő gondossággal reagált az e kritériumoknak meg
         nem felelő, új típusú automata kifejlesztésére.

      Valamely irányelv olyan rendelkezésének a közvetlen hatálya, mint a 77/388 hatodik irányelv 13. cikke B. részek f) pontja,
         nem függ sem az érintett tagállam által a szóban forgó irányelv átültetése során szándékosan vagy gondatlanul vétett hibától,
         sem pedig az uniós jog kellően súlyos megsértésének fennállásától. Ennélfogva az említett rendelkezésre hivatkozhat a szerencsejáték
         szervezője vagy a játékautomata üzemeltetője a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy megakadályozza az e rendelkezéssel
         össze nem egyeztethető belső jogszabályok alkalmazását.

      (vö. 69–70, 74. és a rendelkező rész 5. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2011. november 10.(*)

      „Adózás – Hatodik HÉA‑irányelv – Adómentességek – A 13. cikk B. részének f) pontja – Fogadások, sorsolásos játékok és egyéb szerencsejátékok – Az adósemlegesség elve – Mechanikus készpénzes bingó (»mechanised cash bingo«) – Pénznyerő automaták – A jogszabályi rendelkezésektől eltérő közigazgatási gyakorlat – A kellő gondosságra (»due diligence«) alapított védekezés”
      A C‑259/10. és C‑260/10. sz. egyesített ügyekben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Court of Appeal (England & Wales)
         (Civil Division) (Egyesült Királyság) és az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2010.
         május 26‑án érkezett, 2010. április 19‑i és 20‑i határozataival terjesztett elő az előtte

      a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      és
      a The Rank Group plc
      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, T. von Danwitz (előadó) és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. június 30‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a The Rank Group plc képviseletében K. Lasok QC és V. Sloane barrister, P. Drinkwater solicitor megbízásából,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében S. Hathaway, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Peretz barrister,
      –        az Európai Bizottság képviseletében R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az adósemlegesség elvének a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
         összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK
         hatodik tanács irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik
         irányelv) 13. cikke B. része f) pontja alkalmazásának a keretében történő értelmezésére vonatkoznak.

      2        E kérelmeket a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (a továbbiakban: Commissioners) és a The Rank Group (a
         továbbiakban: Rank) között annak tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő, hogy a Commissioners elutasította
         a Ranknak az általa a 2002–2005. évek folyamán bizonyos játékok keretében nyújtott szolgáltatások után befizetett hozzáadottérték‑adó
         (a továbbiakban: HÉA) visszatérítése iránt benyújtott kérelmét.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja szerint HÉA alá tartozik „az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített
         termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás”.

      4        Ezen irányelv „Adómentességek belföldön” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „[...]
      B.      Egyéb adómentességek
      Az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül, az általuk meghatározott feltételek mellett a tagállamok mentesítik az adó
         alól a következőket, annak érdekében, hogy biztosítsák az ilyen mentességek megfelelő és egyértelmű alkalmazását, valamint
         hogy megakadályozzák az adókijátszásokat, az adókikerüléseket és az esetleges visszaéléseket:

      [...]
      f)      fogadások, sorsolásos játékok és egyéb szerencsejátékok a tagállam által megállapított feltételek és korlátozások mellett;
      [...]”
       A nemzeti szabályozás
       A HÉÁ‑ra vonatkozó szabályozás
      5        A HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény (Value Added Tax Act 1994) alapügy tényállásának idején hatályban lévő változata (a továbbiakban:
         HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény) 31. cikkének (1) bekezdése szerint adómentes a termékértékesítés vagy a szolgáltatásnyújtás,
         ha az megfelel az e törvény 9. mellékletében leírt ügyletek valamelyikének.

      6        E 9. melléklet „Fogadások, szerencsejátékok és sorsolásos játékok” című 4. csoportjának 1. pontja előírja a fogadásra vagy
         szerencsejátékra szolgáló berendezések rendelkezésre bocsátásának adómentességét.

      7        Az említett 4. csoport 1–3. megjegyzése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Az 1. pont nem foglalja magában:
      [...]
      (b)      az olyan játékban való részvétel jogának biztosítását, amelynek tekintetében [a szerencsejátékokról szóló 1968. évi törvény
         (Gaming Act 1968)] […] 14. cikkének rendelkezései alapján díj szabható ki,

      [...]
      (d)      játékautomata rendelkezésre bocsátását.
      [...]
      (2)      A »szerencsejátéknak« ugyanaz a jelentése, mint amely a szerencsejátékokról szóló 1968. évi törvényben szerepel […]
      (3)      A »játékautomata« az alábbi feltételeknek megfelelő automata:
      (a)      szerencsejáték céljára készítették vagy alakították át; és
      (b)      a játékos pénzérme vagy zseton [2003 után: pénzérme, zseton vagy egyéb tárgy] automatába történő bedobásával vagy egyéb módon
         fizet azért, hogy az automatával játszhasson (kivéve, ha a korábbi sikeres játék eredményeképpen alkalma nyílik arra, hogy
         fizetés nélkül játsszon); és

      (c)      a játék szerencseeleme az automata révén biztosított.”
       A szerencsejátékokra és a fogadásra vonatkozó szabályozás
      8        A szerencsejátékokról szóló 1968. évi törvény alapügy tényállásának idején hatályban lévő változata (a továbbiakban: szerencsejátékokról
         szóló 1968. évi törvény) 52. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy e törvény szerint a „játék” (gaming) kifejezés pénz vagy
         vagyoni értékkel rendelkező díj elnyerése érdekében történő szerencsejáték‑űzésnek felel meg, és az „automata” (machine) magában
         foglal valamennyi automatát.

      9        Az említett törvény 26. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A jelen törvény [III. része] bármely automatára alkalmazandó,
      a)      amelyet szerencsejáték céljára készítettek vagy alakítottak át, és
      b)      amely pénz vagy pénzben kifejezhető érték pénzérme vagy zseton formájában történő bedobására alkalmas réssel vagy egyéb nyílással
         rendelkezik.

      (2)      Az előző bekezdésben az automatával űzött szerencsejátékra vonatkozó hivatkozás magában foglalja a részben automatával, részben
         más eszközzel folytatott játékot is, amennyiben (és csakis akkor, ha) a játék szerencseeleme az automata révén biztosított.”

      10      A „játékautomata” e fogalmának megfelelő automata csak engedélyezett helyiségben, valamint a tétek és a nyeremények összegére
         és egy adott helyen tartható készülékek számára vonatkozó bizonyos feltételek betartása mellett volt használható. Amennyiben
         azonban az egyes automatával űzött tevékenység „játéknak” minősült, az automata nem felelt meg az említett fogalommeghatározásnak,
         annak használatát más jogszabályi rendelkezés szabályozta, többek között más határértékeket előírva a tétek és nyeremények
         tekintetében.

      11      Ezzel szemben a „fogadásnak” tekintett tevékenységeket a fogadásokról, szerencsejátékokról és sorsolásos játékokról szóló
         1963. évi törvény (Betting, Gaming and Lotteries Act 1963) szabályozta. Amennyiben az ügyfél helyben kívánt fogadást kötni,
         annak megtételéhez megfelelően engedélyezett fogadóirodákhoz (licensed betting offices, a továbbiakban: LBO) kellett fordulnia.

      12      Egyazon helyiség engedélyt csak fogadáskötésre vagy csak szerencsejátékra kaphatott. Ezenkívül az engedély megszerzésének
         feltételei és az engedélyezett helyiségekre alkalmazandó szabályozás – többek között a szeszes italok értékesítésére vagy
         a nyitvatartási időre tekintettel – eltérő lehetett. Fogadásokat csak LBÓ‑kban lehetett kötni, szerencsejátékot pedig csak
         kaszinókban, bárokban, bingótermekben és játéktermekben lehetett űzni.

       Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      A Rank azon HÉA‑csoportot képviselő tag, amely az Egyesült Királyságban bingóklubokat és kaszinókat üzemeltet, amelyekben
         többek között „mechanikus készpénzes bingó” („mechanised cash bingo”, a továbbiakban: mc‑bingo) és pénznyerő automata áll
         az ügyfélkör rendelkezésére.

      14      Miután a Rank bevallotta és befizette a Commissionersnek az mc‑bingón és a pénznyerő automatán keresztül nyújtott szolgáltatások
         utáni HÉÁ‑t, ezen adó visszatérítése iránt két keresetet nyújtott be a Value Added Tax Tribunalhoz (hozzáadottérték‑adóval
         foglalkozó bíróság), amely később First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (a továbbiakban: Tribunal) lett. Az első kereset az mc‑bingó
         2003. január 1‑je és 2005. december 31. közötti adóztatására, a második a pénznyerő automaták 2002. október 1‑je és 2005.
         december 5. közötti adóztatására vonatkozik.

      15      E kereseteket lényegében azon érvelésre alapította, hogy mc‑bingó és a pénznyerő automaták különböző típusait eltérő bánásmódban
         részesítették a HÉÁ‑ra vonatkozó szabályozásban, annak ellenére, hogy a fogyasztók szemszögéből hasonlók, sőt azonosak voltak,
         és hogy következésképpen a HÉÁ‑nak a mc‑bingó és a pénznyerő automaták bizonyos típusaira való kivetése sérti az adósemlegesség
         elvét.

       Az mc‑bingóra vonatkozó kereset
      16      Az mc‑bingót több játékból álló sorozatokban játsszák. Míg a tét összegét előre bejelentik, a nyeremény összege, amely az
         egyes játékokban résztvevő játékosok számától függ, játékblokkonként és még a játék első része alatt is változhat, és az a
         játékosok számára nem szükségszerűen ismert a tét megtételének az időpontjában.

      17      Az alapügy felei között nem vitatott, hogy a HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény 9. melléklete 4. csoportja 1. megjegyzése b) pontjának
         a szerencsejátékokról szóló 1968. évi törvényre való utalása miatt az mc‑bingó kizárólag akkor volt HÉA‑mentes, ha a tét legfeljebb
         50 penny, a nyeremény pedig legfeljebb 25 font volt. Ezzel szemben, ha e két feltétel valamelyike nem teljesült, a szóban
         forgó játék nem volt HÉA‑mentes. Az sem vitatott, hogy az mc‑bingó e két típusa a fogyasztók szemszögéből azonos volt. A Commissioners
         azzal érvel, hogy mindazonáltal az adósemlegesség elve egyáltalán nem sérült, mivel nem bizonyították, hogy az említett eltérő
         bánásmód e játékok közötti versenyt érintette volna.

      18      2008. május 15‑i határozatában a Tribunal a Rank javára döntött. A Commissioners e határozattal szembeni fellebbezését a High
         Court of Justice (England & Wales), Chancery Division a 2009. július 8‑i ítéletével elutasította. A Commissioners tehát ezen
         ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Court of Appealhez (England & Wales) (Civil Division).

       A pénznyerő automatákra vonatkozó kereset
      19      A pénznyerő automatákkal kapcsolatban a HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény 9. melléklete 4. csoportjának 1. megjegyzésében előírt
         HÉA‑mentesség nem volt alkalmazandó, ha a játékos rendelkezésére bocsátott szóban forgó automata e 4. csoport 1. megjegyzésének
         d) pontja és 3. megjegyzése értelmében vett „játékautomata” volt.

      20      E tekintetben a Rank által üzemeltetett és ilyen játékautomatának tekintett pénznyerő automatákat, amelyek egyben a szerencsejátékokról
         szóló 1968. évi törvény III. része alá is tartoznak (a továbbiakban: Part‑III‑automaták), a pénznyerő automaták másik két
         típusával hasonlítják össze különösen aszerint, hogy a játékban a szerencseelemet a játékos által használt automatába beépített
         játékszoftver parancsára maga ezen automata biztosítja‑e, vagy sem.

      21      Az adóztatott Part‑III‑automatákkal kapcsolatban az említett elemet az elektronikusan működő véletlenszám‑generátor (electronic
         random number generator) biztosítja, amely fizikailag be van építve a játékos által használt automatába. Ezzel szemben az
         összehasonlítás alapjául szolgáló pénznyerő automaták első típusa (a továbbiakban: I. sz. referenciaautomaták) olyan automatákból
         áll, amelyekből többet elektronikus úton egy közös, különálló elektronikusan működő véletlenszám‑generátorhoz kapcsolnak,
         amelyet azonban ugyanabban a helyiségben helyeztek el, mint a játékos által használt terminálokat.

      22      Az összehasonlítás alapjául szolgáló pénznyerő automaták második típusa olyan „rögzített nyerési esélyekkel működő fogadási
         terminálokból” (Fixed Odds Betting Terminals, a továbbiakban: FOBT) áll, amelyeket kizárólag LBÓ‑kban lehet elhelyezni. A
         FOBT‑t használó játékos egy eseménynek vagy virtuális játéknak, vagyis „formátumnak” az FOBT szoftverére feltöltött eredményére
         fogadott azzal, hogy tétet dobott be a terminálba. Az esemény vagy virtuális játék eredményét az érintett LBO helyiségein
         kívül elhelyezett elektronikusan működő véletlenszám‑generátorral határozták meg. Az arra vonatkozó jogvitát, hogy a játékszabályokra
         tekintettel bizonyos, az FOBT‑ken rendelkezésre álló formátumok „fogadást” vagy „szerencsejátékot” tettek‑e lehetővé, nem
         döntötte el ítélet, mivel az érintett felek egyezségre jutottak. Mivel az FOBT nem felelt meg „játékautomata” HÉA‑jog értelmében
         vett fogalmának, azt ezen adó alóli mentességben részesítették. Azonban az abból származó bevételeket a fogadásokra vonatkozó
         általános adó sújtotta.

      23      A Tribunal előtt nem vitatott, hogy az adóztatott Part‑III‑automaták és az I. sz. referenciaautomaták a fogyasztók szemszögéből
         hasonlók voltak. Azonban a Commissioners többek között megállapította, hogy az automaták e két kategóriája egymás versenytársa
         volt, és hogy az I. sz. referenciaautomaták a nemzeti jog alapján valóban adómentesek voltak.

      24      2008. augusztus 19‑i határozatával a Tribunal bizonyos vitatott kérdésekben a Rank javára döntött, más kérdésekben pedig a
         határozathozatalt későbbi időpontra halasztotta. Ezen első határozatban a Tribunal többek között megállapította, hogy az I. sz. referenciaautomaták
         a nemzeti jogi szabályozása alapján HÉA‑mentesek. Mindenesetre a Commissioners gyakorlatilag szándékosan adómentesként kezelte
         az I. sz. referenciaautomatákat.

      25      A Commissioners e határozattal szembeni fellebbezését a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division 2009. június
         8‑án elutasította. Ezen ítélettel szemben a Commissioners keresetet nyújtott be a Court of Appealhez (England & Wales) (Civil
         Division), vitatva többek között az I. sz. referenciaautomaták HÉA‑mentességére vonatkozó releváns gyakorlatnak a fennállását.

      26      2009. december 11‑én a Tribunal az eredetileg elhalasztott kérdések tekintetében a Rank javára döntött. Ami az I. sz. referenciaautomatákat
         illeti, úgy vélte, hogy a Commissioners védekezésül nem érvelhet azzal, hogy kellő gondossággal („due diligence”) járt el,
         még ha az említett automatákat csak a szóban forgó nemzeti jogi szabályozás elfogadását követően is hozták forgalomba. A Tribunal
         az adósemlegesség elve FOBT‑kre tekintettel történő megsértésének a fennállását is megállapította, amely FOBT‑k – jobban elvonatkoztatva –
         a játékosok többségének szemszögéből hasonlatosak voltak a Part‑III‑automatákhoz. Az automaták két típusa egyszerűen pénznyerő
         játékautomatának tekintendő. A fogyasztók többsége számára a különbségek vagy ismeretlenek, vagy jelentéktelenek.

      27      A Commissioners fellebbezést nyújtott be a 2009. december 11‑i ítélettel szemben az Upper Tribunalhoz (Tax and Chancery Chamber).
         E fellebbezés különösen az adóztatott pénznyerő automaták és az FOBT‑k közötti hasonlóság vizsgálatára, valamint a kellő gondosságra
         alapított érvelés elutasítása ellen irányult.

       A C‑259/10. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztet kérdések
      28      Mivel a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) úgy ítélte meg, hogy az alapügy tárgyát képező jogvita elbírálása
         az uniós jog értelmezésétől függ, úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság
         elé előzetes döntéshozatalra:

      „(1)      A HÉA szempontjából
      –        a fogyasztók szemszögéből azonos szolgáltatások tekintetében; vagy
      –        a fogyasztók azonos igényeit kielégítő hasonló szolgáltatások tekintetében
      alkalmazott eltérő bánásmód elegendő‑e önmagában az adósemlegesség elve megsértésének megállapításához, vagy figyelembe kell‑e
         venni (és ha igen, miként)

      a)      a szabályozási és a gazdasági környezetet;
      b)      azt, hogy van‑e verseny az azonos szolgáltatások, vagy adott esetben a szóban forgó hasonló szolgáltatások között; és/vagy
      c)      azt, hogy a HÉA szempontjából alkalmazott eltérő bánásmód okozott‑e versenytorzulást?
      2)      Jogosult‑e az adóalany, akinek szolgáltatásai a nemzeti jog értelmében (a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja
         szerint a tagállamoknak biztosított mérlegelési jogkör gyakorlásának eredményeként) a HÉA alá tartoznak, az e szolgáltatások
         után befizetett HÉA visszatérítését követelni az adósemlegesség elvének más szolgáltatások (referenciaszolgáltatások) HÉA
         szempontjából történő kezeléséből adódó megsértése alapján, ha

      a)      a referenciaszolgáltatások a nemzeti jog értelmében a HÉA alá tartoztak, de
      b)      a tagállam adóhatóságának gyakorlata a referenciaszolgáltatásokat HÉA‑mentes szolgáltatásokként kezelte?
      3)      A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén milyen magatartás jelent releváns gyakorlatot, és különösen:
      a)      szükséges‑e, hogy az adóhatóság világosan és egyértelműen nyilatkozzon arról, hogy a referenciaszolgáltatásokat HÉA‑mentes
         szolgáltatásokként kezeli;

      b)      jelentőséggel bír‑e az, hogy amikor az adóhatóság nyilatkozott, akkor a referenciaszolgáltatásokkal szemben a HÉA szempontjából
         alkalmazandó helyes adójogi bánásmódra tekintettel releváns tényeket nem teljes körűen és helytelenül értelmezte; és

      c)      jelentőséggel bír‑e az, hogy a referenciaszolgáltatások tekintetében az adóalany nem vallotta be a HÉÁ‑t, vagy azt az adóhatóság
         nem szedte be, de az adóhatóság ezt követően a rendes nemzeti elévülési határidőket betartva megpróbálta beszedni azt?

      4)      Ha az adójogi bánásmódban tetten érhető különbségek a hazai adóhatóságoknak a nemzeti jogi szabályozás valós tartalmának általánosan
         elfogadott értelmezésén alapuló következetes gyakorlatából fakadnak, akkor jelent‑e bármiféle különbséget az adósemlegesség
         elvének megsértése szempontjából, ha:

      a)      az adóhatóságok ezt követően megváltoztatják a gyakorlatukat;
      b)      a nemzeti bíróság ezt követően megállapítja, hogy a módosított gyakorlat a nemzeti jogi szabályozás helyes értelmezését tükrözi;
      c)      nemzeti és/vagy európai jogi elvek − ideértve a bizalomvédelem, az estoppel, a jogbiztonság és a visszaható hatály tilalmának
         elvét − és/vagy elévülési határidők megakadályozzák a tagállamot abban, hogy a korábban adómentesnek tekintett szolgáltatások
         után beszedje a HÉÁ‑t?”

       A C‑260/10. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztet kérdések
      29      Mivel az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) szintén úgy ítélte meg, hogy az alapügy tárgyát képező, előtte folyó jogvita
         elbírálása az uniós jog értelmezésétől függ, úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti
         a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      Ha a tagállam a hatodik [irányelv] 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési jogkörének gyakorlása során
         a szerencsejáték céljára használt bizonyos automatatípusokat [Part‑III‑automaták] HÉA‑kötelessé tett, míg más ilyen automaták
         (amelyek magukban foglalják [FOBT]‑ket is) tekintetében fenntartotta az adómentességet, és ha azt állítják, hogy ezáltal a
         tagállam megsértette az adósemlegesség alapelvét: i. meghatározó vagy ii. releváns‑e a [Part‑III‑automaták] és az FOBT‑k összehasonlítása
         során, hogy

      a)      az FOBT‑k útján olyan tevékenységeket kínáltak, amelyek a nemzeti jog alapján »fogadásnak« minősültek (vagy olyan tevékenységeket,
         amelyeket a hatáskörrel rendelkező szabályozó hatóság a szabályozási hatáskörének gyakorlása céljából a nemzeti jog alapján
         »fogadásként« szándékozott kezelni), és

      b)      a [Part‑III‑automaták] útján kínált tevékenységek a nemzeti jog alapján eltérő besorolás alá − nevezetesen a »szerencsejáték«
         körébe − tartoztak,

      és hogy a szerencsejáték és fogadás különböző szabályozási rendszerek hatálya alá tartozott e tagállam joga szerint a szerencsejáték
         felügyelete és szabályozása tekintetében? Ha igen, mik azok a különbségek a szóban forgó szabályozási rendszerek között, amelyekre
         a nemzeti bíróságnak figyelemmel kell lennie?

      2)      Annak meghatározása során, hogy az adósemlegesség elve az 1) kérdésben hivatkozott automaták egyes fajtái (az FOBT‑k és a
         [Part‑III‑automaták]) tekintetében ugyanolyan adójogi bánásmódot követel‑e meg, a nemzeti bíróságnak az általánosítás milyen
         szintjét kell alkalmaznia ahhoz, hogy meghatározza, a termékek vajon hasonlók‑e? Különösen, milyen mértékig lényeges számításba
         venni az alábbi körülményeket:

      a)      hasonlóságok és különbözőségek a megengedett maximum tétek és nyeremények tekintetében az FOBT‑k és a [Part‑III‑automaták])
         között;

      b)      az FOBT‑kkel csak olyan meghatározott, fogadásra engedélyezett helyiségben lehetett játszani, amelyek eltérők voltak, és különböző
         szabályozás hatálya alá estek, mint amely a szerencsejáték céljára engedélyezett helyiségekre alkalmazandó (habár FOBT‑kkel
         és legfeljebb két darab [Part‑III‑automatával] egymás mellett lehetett játszani ugyanabban a fogadás céljára engedélyezett
         helyiségben);

      c)      a nyerés esélye az FOBT‑ken közvetlenül kapcsolódott a nyilvánosságra hozott rögzített nyerési esélyhez, míg a nyerés esélyeit
         a [Part‑III‑automatákon] néhány esetben egy eszköz módosíthatta, amely az idő teltével meghatározott arányú megtérülést biztosított
         az üzemeltető és a játékos részére;

      d)      az FOBT‑ken és [Part‑III‑automatákon] elérhető formátumok hasonlóságai és különbségei;
      e)      az FOBT‑k és a [Part‑III‑automaták] közötti hasonlóságok és különbségek a játékos és a gép között lehetséges kölcsönhatás
         szempontjából;

      f)      a fent hivatkozott körülményeket a szóban forgó automaták játékosainak nagy része ismerte‑e, vagy sem, vagy ezeket relevánsnak
         vagy lényegesnek tekintette‑e;

      g)      a HÉA szempontjából történő eltérő bánásmód igazolható‑e a fentiek bármelyikével?
      3)      Olyan helyzetben, amikor egy tagállam a hatodik [irányelv] 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési jogkörének
         gyakorlása során a szerencsejátékot mentesítette a HÉA alól, de a szerencsejáték céljára használt automaták meghatározott
         csoportjait a HÉA hatálya alá rendelte:

      a)      a tagállam főszabály szerint védekezhet‑e a kellő gondosság tiszteletben tartásával azon kifogással szemben, hogy megsértette
         az adósemlegesség elvét; és

      b)      az a) pontra adandó igenlő válasz esetén mely tényezők relevánsak annak meghatározása során, hogy a tagállam jogosult‑e, vagy
         sem e kifogásra hivatkozni?”

      30      A Bíróság elnöke 2010. augusztus 9‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélet meghozatala
         céljából elrendelte a C‑259/10. és C‑260/10. sz. ügyek egyesítését.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       A C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdés b) és c) pontjáról
      31      E kérdésével a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lényegében azt kívánja megtudni, hogy az adósemlegesség
         elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy a fogyasztó szemszögéből azonos vagy hasonló és annak ugyanazon igényeit kielégítő két szolgáltatásnyújtással
         szemben HÉA szempontjából alkalmazott eltérő bánásmód elegendő‑e ezen elv megsértésének a megállapításához, vagy ezen elv
         megsértésének megállapításához szükséges‑e, hogy ezenfelül bizonyítsák a szóban forgó szolgáltatások közötti verseny tényleges
         fennállását vagy az említett eltérő bánásmód miatti versenytorzulást.

      32      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adósemlegesség elvével ellentétes, ha az egymással versenyző hasonló árukat vagy
         szolgáltatásokat a HÉA szempontjából eltérően kezelik (lásd többek között a C‑481/98. sz., Bizottság kontra Franciaország
         ügyben 2001. május 3‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑3369. o.] 22. pontját; a C‑498/03. sz., Kingscrest Associates és Montecello
         ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4427. o.] 41. és 54. pontját; a C‑309/06. sz. Marks & Spencer ügyben
         2008. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2283. o.] 47. pontját, valamint a C‑41/09. sz., Bizottság kontra Hollandia
         ügyben 2011. március 3‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 66. pontját).

      33      Az említett elv e leírásából kitűnik, hogy két szolgáltatásnyújtás hasonló jellege azzal a következménnyel jár, hogy azok
         egymással versenyeznek.

      34      Ezért a két szolgáltatásnyújtás közötti verseny tényleges fennállása nem minősül az adósemlegesség elve megsértése önálló
         és kiegészítő feltételének, ha a szóban forgó szolgáltatások a fogyasztó szemszögéből azonosak vagy hasonlók, illetve annak
         ugyanazon igényeit elégítik ki (lásd ebben az értelemben a C‑109/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2003. október
         23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12691. o.] 22. és 23. pontját, valamint a C‑453/02. és C‑462/02. sz., Linneweber és Akritidis
         egyesített ügyekben 2005. február 17‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑1131. o.] 19‑21., 24., 25. és 28. pontját).

      35      E megállapítás érvényes a versenytorzulás fennállására vonatkozóan is. Az a tény, hogy azonos vagy hasonló és ugyanazon igényeket
         kielégítő két szolgáltatást a HÉA szempontjából eltérően kezelnek, általában versenytorzulással jár (lásd ebben az értelemben
         a C‑404/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. március 29‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2667. o.] 46. és 47. pontját,
         valamint a C‑363/05. sz., JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust és The Association of Investment Trust Companies
         ügyben 2007. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑5517. o.] 47–51. pontját).

      36      A fenti megállapításokra tekintettel a C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdés b) és c) pontjára azt a választ kell
         adni, hogy az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy elegendő ezen elv megsértésének a megállapításához az, ha a HÉA
         szempontjából eltérő bánásmódot alkalmaznak a fogyasztó szemszögéből azonos vagy hasonló, illetve annak ugyanazon igényeit
         kielégítő két szolgáltatásnyújtással szemben. Ezen elv megsértésének megállapításához tehát nem szükséges, hogy ezenfelül
         bizonyítsák a szóban forgó szolgáltatások közötti verseny tényleges fennállását vagy az említett eltérő bánásmód miatti versenytorzulást.

       A C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdés a) pontjáról és a C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdésről
      37      E kérdéseikkel a kérdést előterjesztő bíróságok lényegében azt kívánják megtudni, hogy a két szerencsejátékkal szemben a hatodik
         irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján történő HÉA‑mentességben való részesítésük tekintetében alkalmazott eltérő
         bánásmód esetén úgy kell‑e értelmezni az adósemlegesség elvét, hogy figyelembe kell venni azt a tényt, hogy e két játék különböző
         engedélyezési kategóriába, valamint a felügyelet és szabályozás terén eltérő jogi rendszer alá tartozik, vagy úgy, hogy nem.

      38      A hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján a fogadások, sorsolásos játékok és egyéb szerencsejátékok az egyes
         tagállamok által megállapított feltételek és korlátozások mellett adómentesek.

      39      E mentesség oka a szociális ágazatban végzett egyes közérdekű szolgáltatásokkal ellentétben nem az, hogy e tevékenységek számára
         a HÉA szempontjából szándékosan kedvezőbb bánásmódot biztosítsanak, hanem az a gyakorlati megfontolás, hogy a szerencsejáték‑tevékenység
         kevésbé alkalmas a HÉA alkalmazására (lásd a C‑89/05. sz. United Utilities ügyben 2006. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑6813. o.] 23. pontját és a C‑58/09. sz. Leo‑Libera‑ügyben 2010. június 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         24. pontját).

      40      Magából a hatodik irányelv 13. cikke B. része f) pontjának a szövegéből következik, hogy e rendelkezés széles mérlegelési
         mozgásteret hagyott a tagállamok számára az érintett ügyletek mentesítését vagy adóztatását illetően, mivel az említett tagállamok
         számára lehetővé teszi, hogy meghatározzák azokat a feltételeket és korlátozásokat, amelyekhez az e mentességben való részesülés
         köthető (lásd a fent hivatkozott Leo‑Libera‑ügyben hozott ítélet 26. pontját).

      41      Azonban, amennyiben az említett rendelkezésnek megfelelően a tagállamok élnek azzal a lehetőséggel, hogy meghatározzák a mentesség
         feltételeit és korlátozásait, és következésképpen azt, hogy az ügyletekre HÉÁ‑t vetnek‑e ki, vagy sem, tiszteletben kell tartaniuk
         az adósemlegességnek a közös HÉA‑rendszer szerves részét képező elvét (lásd a C‑283/95. sz. Fischer‑ügyben 1998. június 11‑én
         hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3369. o.] 27. pontját, valamint a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben
         hozott ítélet 24. pontját).

      42      Amint a jelen ítélet 32. pontjában szerepel, ezen elvvel ellentétes az, ha hasonló szolgáltatásnyújtásokat a HÉA szempontjából
         eltérő bánásmódban részesítenek.

      43      Annak meghatározása céljából, hogy két szolgáltatásnyújtás az említett pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében
         hasonló‑e, elsősorban az átlagos fogyasztó szempontját kell figyelembe venni (lásd analógia útján a C‑349/96. sz. CPP‑ügyben
         1999. február 25‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑973. o.] 29. pontját), elkerülve a csekély eltérésekre alapított mesterséges
         megkülönböztetést (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 22. és 23. pontját).

      44      Két szolgáltatásnyújtás tehát hasonló, amennyiben a felhasználásuk alapján való összehasonlításuk azt mutatja, hogy azonos
         tulajdonságokkal rendelkeznek, és a fogyasztók azonos igényeinek kielégítésére szolgálnak, valamint amennyiben a fennálló
         különbségek nem befolyásolják jelentősen az átlagos fogyasztó arra irányuló döntését, hogy az említett szolgáltatások közül
         melyiket vegye igénybe (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. május 3‑án
         hozott ítélet 27. pontját, és analógia útján a C‑367/93. és C‑377/93. sz., Roders és társai egyesített ügyekben 1995. augusztus
         11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2229. o.] 27. pontját, valamint a C‑302/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben
         2002. február 27‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2055. o.] 23. pontját).

      45      Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adósemlegesség elvével a HÉA‑kivetés területén ellentétes a jogszerű és
         a jogszerűtlen ügyeltek általában való megkülönböztetése (lásd többek között a 269/86. sz. Mol‑ügyben 1988. július 5‑én hozott
         ítélet [EBHT 1988., 3627. o.] 18. pontját, a C‑158/98. sz. Coffeeshop „Siberië”‑ügyben 1999. június 29‑én hozott ítélet [EBHT 1999.,
         I‑3971. o.] 14. és 21. pontját; valamint a C‑439/04. és C‑440/04. sz., Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben 2006.
         július 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6161. o.] 50. pontját). A Bíróság ebből arra a következtetésre jutott, hogy a tagállamok
         nem csak a jogszerű szerencsejátékokra tarthatják fent a mentességet (a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítélet 28. pontja).
         Két szerencsejáték hasonlóságának a vizsgálata keretében így nem lehet figyelembe venni a szerencsejáték szervezésének jogszerű
         vagy jogellenes jellegét.

      46      Szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy annak értékelése érdekében, hogy a szerencsejátékok vagy a játékautomaták
         hasonlók‑e, főszabály szerint nem releváns az említett játékok szervezőinek és automaták üzemeltetőinek a személye, valamint
         az a jogi forma, amelyben azok tevékenységüket kifejtik (lásd a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben
         hozott ítélet 25. és 29. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      47      Ezenkívül az említett ítéletből, és különösen annak 29. és 30. pontjából következik, hogy egyrészt az italboltok és a játéktermek,
         és másrészt az engedélyezett kaszinók között abban a tekintetben fennálló különbségek, hogy milyen keretek között kínálják
         a szerencsejátékokat – különösen, hogy mennyire elérhető a helyszín, valamint milyen időpontban, illetve közegben kínálják
         e játékokat –, nem lényegesek az említett játékok hasonlósága szempontjából.

      48      Végül a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítélet 29. és 30. pontja szerint az a tény, hogy a szerencsejátékok két típusa
         közül csak az egyikre vetnek ki nem harmonizált adót, nem igazolhatja azt a következtetést, hogy e két típusú szerencsejáték
         nem hasonló. Ugyanis a közös HÉA‑rendszer torzulna, ha a tagállamok más, nem harmonizált adók fennállása alapján kiigazíthatnák
         annak alkalmazását.

      49      Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságok által hivatkozott jogi rendszerbeli különbségeknek nincs jelentősége
         annak értékelése tekintetében, hogy az érintett szerencsejátékok hasonlók‑e.

      50      Ezen eredményt nem kérdőjelezi meg az a tény, hogy bizonyos kivételes esetekben a Bíróság elismerte, hogy a szóban forgó ágazatok
         sajátosságaira tekintettel az érintett termékértékesítésre vagy szolgáltatásnyújtásra vonatkozó szabályozási keret és jogi
         rendszer olyan eltérései, hogy valamely gyógyszer ára megtéríthető‑e, vagy sem, vagy hogy az egyetemes szolgáltatásra kötelezett
         adóalany‑e, vagy sem, a fogyasztó szemszögéből különbséget teremthet a saját igényeinek kielégítése szempontjából (lásd a
         fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. május 3‑án hozott ítélet 27. pontját, valamint a C‑357/07. sz.
         TNT Post UK ügyben 2009. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑3025. o.] 38., 39. és 45. pontját).

      51      A fenti megállapításokra tekintettel az C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett első kérdés a) pontjára és a C‑260/10. sz. ügyben
         előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a két szerencsejátékkal szemben a hatodik irányelv 13. cikke B. részének
         f) pontja alapján történő HÉA‑mentességben való részesítésük tekintetében alkalmazott eltérő bánásmód esetén úgy kell értelmezni
         az adósemlegesség elvét, hogy nem kell figyelembe venni azt a tényt, hogy e két játék különböző engedélyezési kategóriákba,
         valamint a felügyelet és szabályozás terén eltérő jogi rendszer alá tartozik.

       A C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdésről
      52      E kérdésével az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) lényegében azt kívánja megtudni, hogy annak az adósemlegesség elvére
         tekintettel történő értékelése céljából, hogy a pénznyerő automaták két típusa hasonló‑e, és azokat a HÉA szempontjából ugyanolyan
         elbánásban kell‑e részesíteni, figyelembe kell‑e venni, vagy sem a tétek és nyeremények minimumát és maximumát, a nyerési
         esélyeket, az elérhető formátumokat és a pénznyerő automata esetleges interaktív jellegét.

      53      Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az adósemlegesség elvét nem lehet úgy értelmezni, hogy minden fogadást, sorsolásos
         játékot és szerencsejátékot ezen elv értelmében véve hasonlónak kell tekinteni, máskülönben a hatodik irányelv 13. cikke B. részének
         f) pontja és az e rendelkezésben a tagállamoknak elismert, a jelen ítélet 40. pontjában említett mérlegelési mozgástér hatékony
         érvényesülése teljesen meghiúsulna. A tagállam tehát a HÉA‑mentességet a szerencsejáték bizonyos formáira korlátozhatja (lásd
         ebben az értelemben a fent hivatkozott Leo‑Libera‑ügyben hozott ítélet 35. pontját).

      54      Az említett ítéletből következik, hogy az említett elv nem sérül, amennyiben valamely tagállam a pénznyerő automaták által
         nyújtott szolgáltatásokra HÉÁ‑t vet ki, mentesítve ezen adó alól a nyilvános futamfogadásokat, a sportfogadásokat, továbbá
         a sorsolásos játékokat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Leo‑Libera‑ügyben hozott ítélet 9., 10. és 36. pontját).

      55      Azonban az adósemlegesség elve értelmétől való megfosztásának és a HÉA‑rendszer torzításának az elkerülése céljából a HÉA
         szempontjából alkalmazott eltérő bánásmódot nem lehet olyan részletkérdésekben fennálló különbségekre alapozni, mint amelyek
         az azonos kategóriájához tartozó játékok – például a pénznyerő automaták – szerkezetében, működésében vagy szabályaiban állnak
         fenn.

      56      A jelen ítélet 43. és 44. pontjából kitűnik, hogy a különbözőképpen adóztatott szerencsejátékok hasonló jellegének az ügy
         körülményeire tekintettel való meghatározását, amely a nemzeti bíróság feladata (lásd ebben az értelemben a C‑443/04. és C‑444/04. sz.,
         Solleveld és van den Hout‑van Eijnsbergen egyesített ügyekben 2006. április 27‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3617. o.] 42.
         és 45. pontját, valamint a fent hivatkozott Marks & Spencer‑ügyben hozott ítélet 48. pontját), az átlagos fogyasztó szemszögéből
         és azon releváns vagy fontos elemek figyelembevételével kell elvégezni, amelyek jelentős módon befolyásolhatják ez utóbbi
         döntését arról, hogy melyik játékot vegye igénybe.

      57      E tekintetben a tétek és nyeremények minimumában és maximumában, a nyerési esélyekben, az elérhető formátumokban és a pénznyerő
         automata esetleges interaktív jellegében fellelhető különbségek jelentősen befolyásolhatják az átlagos fogyasztó döntését
         és a szerencsejátéknak alapvetően a nyerési lehetőségben rejlő vonzerejét.

      58      E fenti megállapításokra tekintettel a C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdésre azt a választ kell adni, hogy
         annak az adósemlegesség elvére tekintettel történő értékelése céljából, hogy a pénznyerő automaták két típusa hasonló‑e, és
         azokat a HÉA szempontjából ugyanolyan elbánásban kell‑e részesíteni, meg kell vizsgálni, hogy az automaták említett típusainak
         használata az átlagos fogyasztó szemszögéből hasonló‑e, és annak ugyanazon igényeit elégíti‑e ki, amelynek során az e tekintetben
         figyelembe vehető elemek többek között a tétek és nyeremények minimuma és maximuma, valamint a nyerési esélyek.

       A C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdésről
      59      A C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdéssel a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) lényegében azt
         szeretné megtudni, hogy az adósemlegesség elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy az adóalany ezen elv megsértésére hivatkozva kérheti
         a bizonyos szolgáltatásnyújtások után befizetett HÉA visszatérítését, amennyiben az érintett tagállam adóhatóságai hasonló
         szolgáltatásnyújtásokat a gyakorlatban adómentes szolgáltatásokként kezeltek, holott azok a vonatkozó nemzeti szabályozás
         alapján nem HÉA‑mentesek.

      60      E kérdés a Commissioners által az alapügyben hivatkozott azon érvre vonatkozik, miszerint a Part‑III‑automaták adóztatása
         nem sérti az adósemlegesség elvét, mivel a HÉÁ‑ról szóló 1994. évi törvény rendelkezései értelmében az I. sz. referenciaautomaták
         sem HÉA‑mentesek, ugyanakkor elismeri, hogy az alapügyben a szóban forgó évek során ez utóbbi automatákra nem vetettek ki
         HÉÁ‑t.

      61      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az adósemlegesség elve a HÉA területén az egyenlő bánásmód elvének a kifejeződése
         (lásd többek között a C‑174/08. sz. NCC Construction Danmark ügyben 2009. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑10567. o.]
         41. pontját és a C‑262/08. sz. CopyGene‑ügyben 2010. június 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 64. pontját).

      62      Még ha az általános gyakorlatot követő közigazgatási szerv kötve is van általa (lásd ebben az értelemben a 268/84. sz., Ferriera
         Valsabbia kontra Bizottság ügyben 1987. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 353. o.] 14. és 15. pontját, valamint a C‑189/02. P.,
         C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
         2005. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5425. o.] 211. pontját), az egyenlő bánásmód elvét összhangba kell hozni a
         jogszerűség elvének betartásával, amely elv szerint senki sem hivatkozhat valamely harmadik személy javára elkövetett jogsértésre
         előnyök szerzése végett (lásd ebben az értelemben a 188/83. sz., Witte kontra Parlament ügyben 1984. október 9‑én hozott ítélet
         [EBHT 1984., 3465. o.] 15. pontját, a 134/84. sz., Williams kontra Számvevőszék ügyben 1985. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 1985.,
         2225. o.] 14. pontját, valamint a C‑51/10. P. sz., Agencja Wydawnicza Technopol kontra OHIM ügyben 2011. március 10‑én hozott
         ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 75. és 76. pontját).

      63      Ebből következik, hogy az adóalany nem követelheti, hogy bizonyos szolgáltatást ugyanolyan adójogi bánásmódban részesítsenek,
         mint egy másik szolgáltatást, amennyiben ezen utóbbi bánásmód nem felel meg a vonatkozó nemzeti szabályozásnak.

      64      Következésképpen a C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az adósemlegesség elvét
         úgy kell értelmezni, hogy az adóalany ezen elv megsértésére hivatkozva nem kérheti a bizonyos szolgáltatásnyújtások után befizetett
         HÉA visszatérítését, amennyiben az érintett tagállam adóhatóságai hasonló szolgáltatásnyújtásokat a gyakorlatban adómentes
         szolgáltatásokként kezeltek, holott azok a vonatkozó nemzeti szabályozás alapján nem HÉA‑mentesek.

      65      E válaszra tekintettel a C‑259/10. sz. ügyben előterjesztett harmadik és negyedik kérdést nem kell megválaszolni.

       A C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésről
      66      E kérdésével az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) lényegében azt kívánja megtudni, hogy az adósemlegesség elvét úgy
         kell‑e értelmezni, hogy azon tagállam, amely a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési
         jogkört gyakorolta, és mentesítette a HÉA alól a szerencsejáték űzésére szolgáló bármely berendezés rendelkezésre bocsátását,
         kizárva e mentesség alól az automaták bizonyos kritériumoknak megfelelő kategóriáját, elutasíthatja a HÉA‑visszatérítésre
         irányuló, ezen elv megsértésére alapított kérelmet arra hivatkozva, hogy kellő gondossággal reagált az e kritériumoknak meg
         nem felelő, új típusú automata kifejlesztésére.

      67      E kérdés a Commissioners azon érvelésére vonatkozik, miszerint az alapügyben szóban forgó, a Part‑III‑automatákat a szerencsejátékokat
         a HÉA‑mentességből kizáró nemzeti rendelkezések elfogadásának időpontjában nem léteztek olyan hasonló játékautomaták, amelyeket
         mentességben részesítettek. A hasonló automatákkal szemben alkalmazott eltérő bánásmód csak nemrég, olyan új típusú pénznyerő
         automaták kifejlesztésével merült fel, amelyekről az adóhatóságok csak azok forgalomba hozatalának megkezdése után bizonyos
         idővel szereztek tudomást. Következésképpen Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága kellő gondossággal járt el
         azáltal, hogy ésszerű időn belül elfogadta a megfelelő intézkedéseket az eltérő adójogi bánásmód megszüntetéséhez.

      68      E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben ellentétesek az adósemlegesség elvével azok a feltételek
         vagy korlátozások, amelyektől a tagállam függővé teszi a szerencsejátékok HÉA‑mentességét, az említett tagállam e feltételek
         vagy korlátozások alapján nem tagadhatja meg az ilyen játékok szervezőjétől azon adómentességet, amelyre ez utóbbi a hatodik
         irányelv alapján jogosan tarthat igényt (lásd a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben hozott ítélet
         37. pontját).

      69      Ennélfogva a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja közvetlen hatállyal rendelkezik abban az értelemben, hogy hivatkozhat
         arra a szerencsejáték szervezője vagy a játékautomata üzemeltetője a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy megakadályozza
         az e rendelkezéssel össze nem egyeztethető belső jogszabályok alkalmazását (lásd a fent hivatkozott Linneweber és Akritidis
         egyesített ügyekben hozott ítélet 38. pontját).

      70      Márpedig valamely irányelv rendelkezésének közvetlen hatálya nem függ sem az érintett tagállam által a szóban forgó irányelv
         átültetése során szándékosan vagy gondatlanul vétett hibától, sem pedig az uniós jog kellően súlyos megsértésének fennállásától
         (lásd ebben az értelemben a C‑62/00. sz. Marks & Spencer‑ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6325. o.]
         25. és 27. pontját, a C‑397/01‑C‑403/01. sz., Pfeiffer és társai egyesített ügyekben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑8835. o.] 103. pontját, valamint a fent hivatkozott Marks & Spencer‑ügyben 2008. április 10‑én hozott ítélet 36. pontját).

      71      Továbbá figyelembe kell venni azt a tényt, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás alapján a fogadásra vagy szerencsejátékra
         szolgáló berendezések rendelkezésre bocsátása – a bizonyos kritériumoknak megfelelő játékautomaták rendelkezésre bocsátásának
         kivételével – főszabály szerint HÉA‑mentes volt. Az ilyen körülhatároló kritériumok megállapítása kizárja, hogy a tagállam
         arra hivatkozhasson, hogy úgy vélte, nem léteztek e kritériumoknak meg nem felelő automaták, és még csak figyelembe sem kellett
         vennie ilyen automaták kifejlesztésének lehetőségét.

      72      Ezenkívül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és az Egyesült Királyság Kormányának észrevételeiből kitűnik, hogy
         a Gaming Boardot, a szerencsejáték‑felügyeletet, azaz az érintett tagállam közigazgatási szervét még az új pénznyerő automaták
         forgalomba hozatalát megelőzően értesítették azok létezéséről.

      73      E szempontokra figyelemmel nem lehet sikeres a Commissionersnek a pénznyerő automaták két típusával szemben bizonyos időszakban
         alkalmazott eltérő bánásmód igazolása céljából arra alapított érvelése, miszerint az adóhatóságok később szereztek tudomást
         az új automaták létezéséről.

      74      Következésképpen a C‑260/10. sz. ügyben előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az adósemlegesség elvét
         úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam, amely a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja által biztosított mérlegelési
         jogkört gyakorolta, és mentesítette a HÉA alól a szerencsejáték űzésére szolgáló bármely berendezés rendelkezésre bocsátását,
         kizárva e mentesség alól az automaták bizonyos kritériumoknak megfelelő kategóriáját, nem utasíthatja el a HÉA‑visszatérítésre
         irányuló, ezen elv megsértésére alapított kérelmet arra hivatkozva, hogy kellő gondossággal reagált az e kritériumoknak meg
         nem felelő, új típusú automata kifejlesztésére.

       A költségekről
      75      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy elegendő ezen elv megsértésének a megállapításához az, ha a hozzáadottérték‑adó
            szempontjából eltérő bánásmódot alkalmaznak a fogyasztó szemszögéből azonos vagy hasonló, illetve annak ugyanazon igényeit
            kielégítő két szolgáltatásnyújtással szemben. Ezen elv megsértésének megállapításához tehát nem szükséges, hogy ezenfelül
            bizonyítsák a szóban forgó szolgáltatások közötti verseny tényleges fennállását vagy az említett eltérő bánásmód miatti versenytorzulást.
      2)      A két szerencsejátékkal szemben a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
            egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 13. cikke B. részének f) pontja
            alapján történő hozzáadottértékadó‑mentességben való részesítésük tekintetében alkalmazott eltérő bánásmód esetén úgy kell
            értelmezni az adósemlegesség elvét, hogy nem kell figyelembe venni azt a tényt, hogy e két játék különböző engedélyezési kategóriákba,
            valamint a felügyelet és szabályozás terén eltérő jogi rendszer alá tartozik.
      3)      Annak az adósemlegesség elvére tekintettel történő értékelése céljából, hogy a pénznyerő automaták két típusa hasonló‑e, és
            azokat a hozzáadottérték‑adó szempontjából ugyanolyan elbánásban kell‑e részesíteni, meg kell vizsgálni, hogy az automaták
            említett típusainak használata az átlagos fogyasztó szemszögéből hasonló‑e, és annak ugyanazon igényeit elégíti‑e ki, amelynek
            során az e tekintetben figyelembe vehető elemek többek között a tétek és nyeremények minimuma és maximuma, valamint a nyerési
            esélyek.
      4)      Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy az adóalany ezen elv megsértésére hivatkozva nem kérheti a bizonyos szolgáltatásnyújtások
            után befizetett hozzáadottérték‑adó visszatérítését, amennyiben az érintett tagállam adóhatóságai hasonló szolgáltatásnyújtásokat
            a gyakorlatban adómentes szolgáltatásokként kezeltek, holott azok a vonatkozó nemzeti szabályozás alapján nem hozzáadottértékadó‑mentesek.
      5)      Az adósemlegesség elvét úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam, amely a 77/388 hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja
            által biztosított mérlegelési jogkört gyakorolta, és mentesítette a hozzáadottérték‑adó alól a szerencsejáték űzésére szolgáló
            bármely berendezés rendelkezésre bocsátását, kizárva e mentesség alól az automaták bizonyos kritériumoknak megfelelő kategóriáját,
            nem utasíthatja el a hozzáadottértékadó‑visszatérítésre irányuló, ezen elv megsértésére alapított kérelmet arra hivatkozva,
            hogy kellő gondossággal reagált az e kritériumoknak meg nem felelő, új típusú automata kifejlesztésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság (első tanács) július 17.-i ítélete: 1997. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG kontra Land Baden-Württemberg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesverwaltungsgericht - Németország. # C-17/96. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) 1985. október 23-i ítélete. # Riseria Modenese Srl kontra az Európai Közösségek Tanácsa és Bizottsága és Birra Peroni SpA. # Kukoricaszem héja - Szerződésen kívüli felelősség. # 267/80. rév. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2015. október 6.#A kontra B.#A Court of Justice (Anglia és Wales) (Egyesült Királyság) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása házassági ügyekben és szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban – 2201/2003/EK rendelet – Perfüggőség – 16. cikk és 19. cikk, (1) és (3) bekezdés – Különválás iránti eljárás az első tagállamban és házasságfelbontás iránti eljárás a második tagállamban – Azon bíróság joghatósága, amelyhez elsőként fordultak – A joghatóság »megállapításának« fogalma – Az első eljárás megszűnése és házasságfelbontás iránti új eljárás indítása az első tagállamban – Következmények – Tagállamok közötti időeltolódás – A bírósághoz fordulásra gyakorolt hatások.#C-489/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2015. október 6. (
            *
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés — Joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása házassági ügyekben és szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban — 2201/2003/EK rendelet — Perfüggőség — 16. cikk és 19. cikk, (1) és (3) bekezdés — Különválás iránti eljárás az első tagállamban és házasságfelbontás iránti eljárás a második tagállamban — Azon bíróság joghatósága, amelyhez elsőként fordultak — A joghatóság »megállapításának« fogalma — Az első eljárás megszűnése és házasságfelbontás iránti új eljárás indítása az első tagállamban — Következmények — Tagállamok közötti időeltolódás — A bírósághoz fordulásra gyakorolt hatások”
      A C‑489/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court of Justice (England & Wales), Family Division (legfelsőbb bíróság [Anglia és Wales], családjogi kollégium, Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2014. november 4‑én érkezett, 2014. október 31‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         A

      és

         B

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas és C. G. Fernlund (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. június 1‑jei tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               A képviseletében T. Amos QC és H. Clayton barrister,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében M. Holt, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Gray barrister,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Wilderspin, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. szeptember 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. november 27‑i 2201/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 338., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 243. o.) 19. cikke (1) és (3) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet az A asszony és B úr között házasságfelbontás tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 2201/2003 rendelet

               3

               A 2201/2003 rendelet „Általános joghatóság” című 3. cikkének (1) bekezdése az alkalmazandó joghatósági szabályokat az egyik vagy mindkét házastárs tartózkodási helye, állampolgársága, illetve az Egyesült Királyság esetében a közös „lakóhely” alapján határozza meg.

               4

               E rendeletnek „A bíróság megkeresése” [helyesen: A bírósághoz fordulás] címet viselő 16. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Egy bíróság megkeresettnek tekintendő [helyesen: A bírósághoz fordulás időpontjának az alábbiak tekintendők]:

                        a)

                        az eljárást megindító irat, illetve azzal egyenértékű irat bírósághoz történő benyújtásának időpontjában [helyesen: időpontja], amennyiben a kérelmező [helyesen: felperes] ezt követően nem mulasztja el az alperes részére történő kézbesítés érdekében számára előírt intézkedések megtételét;
                        vagy

                        b)

                        ha az iratot a bírósághoz történő benyújtást megelőzően kell kézbesíteni, abban az időpontban [helyesen: az az időpont], amikor azt a kézbesítésére hatáskörrel rendelkező hatóság megkapja, feltéve hogy a kérelmező [helyesen: felperes] ezt követően nem mulasztja el megtenni az irat bírósághoz történő benyújtása érdekében előírt intézkedéseket.”

               5

               Az említett rendelet „Perfüggőség és összefüggő eljárások” címet viselő 19. cikke ezt írja elő:
               „(1)   Amennyiben ugyanazon felek közötti házasságfelbontással, házassági életközösség megszüntetésével vagy a házasság érvénytelenítésével kapcsolatos eljárást különböző tagállamok bíróságai előtt indítottak, a később megkeresett bíróság [helyesen: az a bíróság, amelyhez később fordultak,] az elsőként megkeresett bíróság joghatóságának megállapításáig [helyesen: azon bíróság joghatóságának megállapításáig, amelyhez elsőként fordultak,] hivatalból felfüggeszti az eljárást.
               (2)   Amennyiben azonos jogalapból származó, ugyanarra a gyermekre vonatkozó szülői felelősséggel kapcsolatos eljárást különböző tagállamok bíróságai előtt indítottak, a később megkeresett bíróság az elsőként megkeresett bíróság joghatóságának megállapításáig hivatalból felfüggeszti az eljárást [helyesen: az a bíróság, amelyhez később fordultak, hivatalból felfüggeszti az eljárást azon bíróság joghatóságának megállapításáig, amelyhez elsőként fordultak].
               (3)   Amennyiben az elsőként megkeresett bíróság joghatóságát megállapítják [helyesen: Amennyiben megállapítják annak a bíróságnak a joghatóságát, amelyhez elsőként fordultak], a később megkeresett bíróság [helyesen: azon bíróság, amelyhez később fordultak,] az előbbi bíróság javára megállapítja saját joghatóságának hiányát.
               Ebben az esetben az a fél, aki a később megkeresett bíróságnál indított eljárást [helyesen: annál a bíróságnál indított eljárást, amelyhez később fordultak], azt az elsőként megkeresett bíróságnál is megindíthatja.”

         A 44/2001/EK rendelet

               6

               A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendeletet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.) felváltotta a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 351., 1. o.).

               7

               A 44/2001 rendelet II. fejezetének „Perfüggőség és összefüggő eljárások” címet viselő 9. szakaszában szereplő 27. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Amennyiben azonos jogalapból származó, azonos felek között folyamatban lévő eljárásokat különböző tagállamok bíróságai előtt indítottak, a később megkeresett bíróság az elsőként megkeresett bíróság joghatósága megállapításáig hivatalból felfüggeszti az eljárást.
               (2)   Amennyiben az elsőként megkeresett bíróság joghatóságát állapítják meg, a később megkeresett bíróság ennek javára megállapítja saját joghatóságának hiányát.”

         A Brüsszeli Egyezmény

               8

               A 44/2001 rendelet a tagállamok egymás közötti viszonyában az új tagállamok csatlakozásáról szóló egyezményekkel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény (HL L 1972. 299., 32. o.; a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) helyébe lépett.

               9

               A Brüsszeli Egyezmény 21. cikke, amely az egyezmény II. címének „Perfüggőség és összefüggő eljárások” című 8. szakaszában szerepelt, az alábbiak szerint rendelkezett:
               Amennyiben azonos jogalapból származó, azonos felek között folyamatban lévő eljárásokat különböző szerződő államok bíróságai előtt indítottak, a később megkeresett bíróság az elsőként megkeresett bíróság joghatósága megállapításáig hivatalból felfüggeszti az eljárást.
               Amennyiben az elsőként megkeresett bíróság joghatóságát állapítják meg, a később megkeresett bíróság ennek javára megállapítja saját joghatóságának hiányát.”

         A francia jog

               10

               A polgári perrendtartás 1111. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Ha a bíróság, miután a házasság megromlásának okairól mindkét felet meghallgatta, megállapítja, hogy a felperes fenntartja kérelmét, végzéssel határoz, amelyben a polgári törvénykönyv 252‑2. cikke alapján vagy újabb békítésre küldi a feleket, vagy haladéktalanul engedélyezi a feleknek, hogy indítsanak házassági bontópert.
               Mindkét esetben elrendelhetők a polgári törvénykönyv 254–257. cikkében foglalt intézkedések, illetve azok egy része.
               A keresetindítás engedélyezése esetén a bíróság a végzésében felhívja a figyelmet a jelen törvény 1113. cikkében foglalt határidőkre.”

               11

               A polgári perrendtartás 1113. cikke a következőket tartalmazza:
               „A végzés kihirdetésétől számított három hónapon belül csak az eredeti kérelmet benyújtó fél kezdeményezheti a házasság felbontását.
               Ha a felek kibékülnek, vagy ha a végzés kihirdetésétől számított harminc hónapon belül nem indítottak keresetet, a bíróság által elrendeltek – ideértve a keresetindítás megengedését is – hatályukat vesztik.”

               12

               A polgári perrendtartás 1129. cikke értelmében „[a] különválás iránti eljárásra a házassági bontóperre vonatkozó szabályok alkalmazandók.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               13

               A asszony és B úr francia állampolgárok, akik 1997. február 27‑én Franciaországban kötöttek házasságot, előzőleg pedig a francia jog szerint, vagyonelkülönítő rendszerben házassági vagyonjogi szerződést kötöttek. A házaspár 2000‑ben az Egyesült Királyságba költözött. 1999‑ben két gyermekük született, egy ikerpár, majd 2001‑ben megszületett a harmadik gyermekük. A család 2010 júniusáig az Egyesült Királyságban élt, amikor is B úr elhagyta a közös lakóhelyüket, és a házastársak azóta külön élnek.

               14

               2011. március 30‑án B úr különválás iránti kérelmet nyújtott be a Tribunal de grande instance de Nanterre (nanterre‑i általános hatáskörű elsőfokú bíróság) (Franciaország) családjogi ügyekben eljáró bírója előtt.

               15

               2011. május 19‑én A asszony a férje által indított különválás iránti eljárásra válaszul az eltartott gyermekei után járó gyermektartás iránti kérelmet nyújtott be a Child Support Agencyhez (gyermektartással foglalkozó hivatal), majd 2011. május 24‑én házasság felbontása iránti kérelmet és tartásdíj iránti külön kérelmet nyújtott be az Egyesült Királyság bíróságai előtt.

               16

               A High Court of Justice (England & Wales), Family Division (legfelsőbb bíróság [Anglia és Wales], családjogi kollégium) azonban 2012. november 7‑én a 2201/2003 rendelet 19. cikke alapján A asszony beleegyezésével elutasította a házasságfelbontás iránti kérelmet.

               17

               2011. december 15‑én a Tribunal de grande instance de Nanterre családjogi ügyekben eljáró bírója végzésben határozott a békítés eredménytelenségéről, és kimondta, hogy a gyermekekre vonatkozó kérdéseket – köztük a tartási kötelezettségre irányuló kérelmeket – az Egyesült Királyságban kell elbírálni, de egyes ideiglenes intézkedések elfogadása tekintetében a francia bíróságok rendelkeznek hatáskörrel. Elrendelte, hogy B úr fizessen havi 5000 euró tartásdíjat A asszonynak. Ezt a végzést 2012. november 22‑én a Cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság) (Franciaország) határozata másodfokon helybenhagyta.

               18

               A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy mivel nem nyújtottak be kérelmet a francia bíróság által a békítés eredménytelenségére vonatkozó végzés kihirdetésétől számított 30 hónapon belül, a benne foglalt rendelkezések 2014. június 16‑án éjfélkor hatályukat vesztették.

               19

               2012. december 17‑én B úr házasság felbontása iránti kérelmet nyújtott be egy francia bírósághoz. A kérelmét azonban 2013. június 11‑én szabálytalannak nyilvánították amiatt, hogy különválás iránti eljárás volt folyamatban.

               20

               2014. június 13‑án A asszony újabb kérelmet nyújtott be a házasság felbontása iránt az Egyesült Királyság egyik bírósága előtt. A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy A asszony azt szerette volna elérni – sikertelenül –, hogy e kérelem csak 2014. június 17‑én éjfél után egy perccel váljon hatályossá.

               21

               2014. június 17‑én, francia idő szerint 8 óra 20 perckor B úr egy második házasságfelbontás iránti kérelmet nyújtott be egy francia bíróság előtt. A kérdést előterjesztő bíróság felhívja a figyelmet, hogy ekkor az Egyesült Királyságban 7 óra 20 perc volt, és hogy ebben az időpontban nem volt lehetőség az Egyesült Királyság bíróságai előtt keresetet indítani.

               22

               2014. október 9‑én B úr az A asszony által az Egyesült Királyságban benyújtott házasságfelbontás iránti kérelem törlését, illetve elutasítását kérte azzal az indokolással, hogy a 2201/2003 rendelet 19. cikkének (3) bekezdése értelmében a francia bíróságok joghatósága egyértelműen és vitathatatlanul megállapítást nyert.

               23

               A kérdést előterjesztő bíróság szerint B úr azért fordult a francia bíróságokhoz a házasságfelbontás iránti kérelmekkel, hogy megakadályozza azt, hogy A asszony bontópert indíthasson az Egyesült Királyságban. Azért nem mondott le a különválás iránti kérelméről azelőtt, hogy házasságfelbontás iránti kérelmet nyújtott volna be Franciaországban, hogy ezzel megakadályozza azt, hogy az e kérelmekhez kapcsolódó két eljárás közötti intervallumban A asszony a házasság felbontása iránt érvényes kérelmet nyújthasson be az Egyesült Királyságban, és így e tagállam valamely bírósága határozatot hozhasson a váláshoz kapcsolódó – különösen vagyonjogi jellegű – kérdések összességéről. A kérdést előterjesztő bíróság szerint B úr – az európai uniós jogalkotó szándékának szembeszegülve – az eljárásra vonatkozó döntésével visszaélt a 2201/2003 rendeletből eredő jogaival.

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy B úr gyakorlatilag nem járt el a különválás iránti eljárásban, és e feltételek mellett azt a kérdést teszi fel, hogy úgy lehet‑e tekinteni, hogy a francia bíróság joghatósága „megállapítást” nyert az említett rendelet 19. cikkének (1) és (3) bekezdése értelmében.

               25

               E körülmények között a High Court of Justice (England & Wales), Family Division (legfelsőbb bíróság [Anglia és Wales], családjogi kollégium) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1.

                        Mit jelent a 2201/2003 rendelet 19. cikke (1) és (3) bekezdésének alkalmazásában a »joghatóság megállapítása« olyan körülmények között, amikor:

                                 a)

                                 az elsőként eljáró bíróság előtt indított eljárás (a továbbiakban: első eljárás) felperese az első bírósági meghallgatást követően gyakorlatilag nem jár el az első eljárásban és különösen nem nyújt be kérelmet a kereset megszűnésének határidején belül, és így az első eljárás a meghatározott idő elteltével, az első eljárásra alkalmazandó helyi (francia) joggal összhangban az első békítő tárgyalást követő 30 hónap elteltével határozathozatal nélkül megszűnik;

                                 b)

                                 az első eljárás – miként ez fentebb ismertetésre került – rendkívül rövid idő (3 nap) elteltével megszűnik a másodikként eljáró bíróság előtti eljárás (a továbbiakban: második eljárás) Egyesült Királyságban történő megindítását követően, és ezért nem születik ítélet Franciaországban, és nem áll fenn annak veszélye, hogy egymással összeegyeztethetetlen határozatokat hoznak az első és a második eljárásban;

                                 c)

                                 az Egyesült Királyság időzónája miatt az első eljárás felperese az első eljárás megszűnését követően még indíthat Franciaországban házassági bontópert azelőtt, hogy a másik felperes (a második eljárásban) házassági bontópert indíthatna az Egyesült Királyságban?

                        2.

                        Konkrétan a »joghatóság megállapítása« fogalma azt jelenti, hogy az első eljárás felperesének az első eljárásban a jogvita (akár bíróság, akár egyezség útján történő) rendezése érdekében a megfelelő gondossággal és gyorsasággal kell eljárnia, vagy ha már megalapozta a joghatóságot a [2201/2003 rendelet] 3. cikk[e] és a 19. cikk[ének] (1) bekezdés[e] alapján, nem kell érdemben eljárnia az első eljárás sikeres befejezése érdekében, és ennélfogva lehetősége van arra, hogy megbénítsa a második eljárást és patthelyzetet teremtsen a jogvita egészében?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               26

               A kérdést előterjesztő bíróság kérdései – amelyeket együttesen kell vizsgálni – lényegében arra vonatkoznak, hogy az ugyanazon felek között különválás és házasságfelbontás tárgyában két tagállam bíróságai előtt indított eljárásokkal kapcsolatban úgy kell‑e a 2201/2003 rendelet 19. cikkének (1) és (3) bekezdését értelmezni, hogy olyan tényállás mellett, mint amilyen az alapeljárásban fennáll – amelyben az első tagállamban az elsőként eljáró bíróság előtti eljárás megszűnt, miután a második tagállamban a második bírósághoz fordultak –, úgy kell tekinteni, hogy nem került sor azon bíróság joghatóságának megállapítására, amelyhez elsőként fordultak. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azt szeretné megtudni, hogy jelentősége van‑e ezen kérdés megválaszolása szempontjából annak, hogy az eljárás megszűnése igen rövid idővel azelőtt következett be, hogy az első tagállam egyik bírósága előtt egy harmadik eljárást indítottak, továbbá az első eljárásban a felperes által tanúsított magatartásnak, különösen a gondosság hiányának, valamint az érintett tagállamok közötti időeltolódásnak, amely lehetővé teszi, hogy előbb forduljanak az első tagállam bíróságaihoz, mint a második tagállam bíróságaihoz.

               27

               Először is meg kell állapítani, hogy a 2201/2003 rendelet 19. cikkének megfogalmazása nagyon hasonlít a 44/2001 rendelet 27. cikkéhez, amely a Brüsszeli Egyezmény 21. cikkének helyébe lépett, és az e két utóbbi cikkben foglaltakkal egyenértékű mechanizmust ír elő a perfüggőségi esetek kezelésére. Következésképpen figyelembe kell venni a Bíróságnak az utóbbi cikkekre vonatkozó megfontolásait.

               28

               E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a 44/2001 rendelet 27. cikkéhez és a Brüsszeli Egyezmény 21. cikkéhez hasonlóan a „joghatóság megállapításának” a 2201/2003 rendelet 19. cikkében szereplő fogalmát önállóan, a neki helyet adó jogi aktus rendszerére és céljára figyelemmel kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: Shearson Lehman Hutton ítélet, C‑89/91, EU:C:1993:15, 13. pont, valamint Cartier parfums‑lunettes és Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, 32. pont).

               29

               A 2201/2003 rendelet 19. cikkében foglalt perfüggőségi szabályok célját illetően rá kell mutatni, hogy e szabályok annak elkerülésére irányulnak, hogy a különböző tagállamok bíróságai előtt párhuzamos eljárások legyenek folyamatban, és ebből egymással összeegyeztethetetlen határozatok következzenek (lásd: Purrucker‑ügyben hozott ítélet, C‑296/10, EU:C:2010:665, 64. pont). Az uniós jogalkotó ennek érdekében a perfüggőség eseteinek megoldása céljából egyértelmű és hatékony mechanizmust kívánt létrehozni (lásd a 44/2001 rendelettel kapcsolatos analógia útján: Cartier parfums‑lunettes és Axa Corporate Solutions assurances ítélet, C‑1/13, EU:C:2014:109, 40. pont).

               30

               Ahogyan az „azon bíróság, amelyhez elsőként fordultak” 2201/2003 rendelet 19. cikkének (1) és (3) bekezdésében szereplő fogalmából is következik, ez a mechanizmus a bírósághoz fordulás időrendi sorrendjén alapul.

               31

               Annak meghatározásához, hogy mi tekintendő a bírósághoz fordulás időpontjának, és melyik az a bíróság, amelyhez elsőként fordultak, az említett rendeletnek „A bírósághoz fordulás” című 16. cikkére kell utalni.

               32

               E 16. cikk értelmében a bírósághoz fordulás időpontjának az alkalmazandó nemzeti jogban választott megoldástól függően vagy az eljárást megindító irat, illetve azzal egyenértékű irat bírósághoz történő benyújtásának időpontja, vagy pedig – ha az iratot a bírósághoz történő benyújtást megelőzően kell kézbesíteni – az az időpont tekintendő, amikor azt az illetékes hatóság megkapja. A bírósághoz fordulás azonban csak abban az esetben vélelmezhető, ha a kérelmező nem mulasztotta el a továbbiakban megtenni azokat az intézkedéseket, amelyek az első esetben az irat alperesnek történő kézbesítéséhez, a második esetben pedig az irat bírósághoz történő benyújtásához szükségesek.

               33

               Továbbá a perfüggőség fennállásának megállapítása szempontjából a 2201/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy – a polgári és kereskedelmi ügyekben alkalmazandó 44/2001 rendelet 27. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabályokkal ellentétben – a házassági ügyekben nem követelmény a különböző tagállamok bíróságai előtt benyújtott kérelmek tárgyának és a jogcímének azonossága. Miként a főtanácsnok indítványának 76. pontjában rámutatott, az a fontos, hogy a kérelmek azonos felekre vonatkozzanak, a tárgyuk lehet eltérő is, feltéve hogy házassági életközösség megszüntetésére, házasságfelbontásra vagy házasság érvénytelenítésére irányulnak. Ezt az értelmezést támasztja alá a 2201/2003 rendelet 19. cikke (1) bekezdésének és (2) bekezdésének összehasonlítása is, amelyből kiderül, hogy csak a szülői felelősséggel kapcsolatos keresetekre vonatkozó (2) bekezdés írja elő alkalmazásának feltételéül a benyújtott keresetek tárgyának és jogcímének azonosságát. Következésképpen fennállhat a perfüggőség abban az esetben, ha – ahogyan az alapeljárásban – két különböző tagállam bíróságához fordultak, az egyikhez különválás iránti eljárást, a másikhoz házasságfelbontás iránti eljárást indítva, illetve ha mindkét bírósághoz házasságfelbontás iránti kérelemmel fordultak.

               34

               Ilyen körülmények között és a felek azonossága esetén az említett rendelet 19. cikkének (1) bekezdése értelmében az a bíróság, amelyhez később fordultak, az azon bíróság joghatóságának megállapításáig, amelyhez elsőként fordultak, hivatalból felfüggeszti az eljárást. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bíróságnak a 44/2001 rendelet 27. cikkére vonatkozó értelmezése a 2201/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdésére is érvényes. Ezért azon bíróság joghatóságának e rendelet 19. cikkének (1) bekezdése értelmében való megállapításához, amelyhez elsőként fordultak, elegendő, ha az elsőként eljáró bíróság nem állapította meg hivatalból a joghatóságának hiányát, és azt korábban vagy azon álláspont e bíróság elé terjesztésének időpontjáig, amely a nemzeti eljárásjoga értelmében első érdemi védekezésnek tekintendő, egyik fél sem vitatta (lásd analógia útján: Cartier parfums‑lunettes és Axa Corporate Solutions assurances ítélet, C‑1/13, EU:C:2014:109, 44. pont).

               35

               Amennyiben a 2201/2003 rendelet 3. cikkében foglalt szabályokra tekintettel úgy tekintendő, hogy megállapították ennek a bíróságnak a joghatóságát, azon bíróság, amelyhez később fordultak, e rendelet 19. cikke (3) bekezdésének megfelelően megállapítja saját joghatóságának hiányát azon bíróság javára, amelyhez elsőként fordultak.

               36

               A jelen ügyben a Tribunal de grande instance de Nanterre családjogi ügyekben eljáró bírója által az első eljárás – azaz a B úr által 2011. március 30‑án indított különválás iránti eljárás – keretében, 2011. december 15‑én a békítés eredménytelenségére vonatkozóan elfogadott végzésből kitűnik, hogy e bíróság joghatóságát, illetve a bírósághoz fordulás szabályosságát egyik fél sem vitatta.

               37

               A perfüggőség fennállásához azonban az kell, hogy az azonos felek között házasságfelbontással, házassági életközösség megszüntetésével vagy házasság érvénytelenítésével kapcsolatban indult eljárások különböző tagállamok bíróságai előtt legyenek egyidejűleg folyamatban. Ha különböző tagállamok bíróságai előtt két eljárás indult, akkor az egyik eljárás megszűnése esetén az egymással összeegyeztethetetlen határozatok veszélye, és ezáltal a 2201/2003 rendelet 19. cikke értelmében vett perfüggőség is megszűnik. Következésképpen még ha feltételezzük is, hogy az első eljárás során megállapítható volt azon bíróság joghatósága, amelyhez elsőként fordultak, a perfüggőség többé akkor sem áll fenn, és ebből következően nem állapítható meg e bíróság joghatósága.

               38

               Ez az eset áll fenn az elsőként eljáró bíróság előtt indult eljárás megszűnését követően. Ebben az esetben az a bíróság, amelyhez később fordultak, válik az eljárás megszűnésének időpontjában azon bírósággá, amelyhez elsőként fordultak.

               39

               Úgy tűnik, hogy az alapeljárás ilyen helyzetre vonatkozik.

               40

               A Tribunal de grande instance de Nanterre családjogi ügyekben eljáró bírója előtt ugyanis már megindították a különválás iránti eljárást akkor, amikor az Egyesült Királyság bíróságához 2014. június 13‑án házasságfelbontás iránti eljárással fordultak, és ez 2014. június 16. éjfélig perfüggőséget eredményezett. Ezen időpont elmúltával, azaz június 17‑én 0 órakor, mivel az elsőként eljáró francia bíróság előtti eljárás megszűnt annak következtében, hogy az e bíróság által a békítés eredménytelenségére vonatkozóan hozott végzés rendelkezései hatályukat vesztették, a továbbiakban egyedül az Egyesült Királyság bírósága – amelyhez 2014. június 13‑án fordultak – maradt a 2201/2003 rendelet 19. cikkének (1) bekezdésében foglalt ügyekkel kapcsolatos jogvitában eljáró bíróság. A házasságfelbontás iránti eljárás francia bíróság előtt, 2014. június 17‑én történt megindítása később történt, mint az Egyesült Királyság e bírósága előtti eljárás megindítása. Az e rendeletben előírt időrendi szabályokra figyelemmel azt kell megállapítani, hogy az események e sorrendje következtében az Egyesült Királyság ezen bírósága lett – feltéve, hogy a bírósághoz fordulás az említett rendelet 16. cikkére tekintettel szabályosan történt – az a bíróság, amelyhez elsőként fordultak.

               41

               Szükséges pontosítani, hogy az a körülmény, hogy az Egyesült Királyság bíróságához fordulás időpontjában, 2014. június 13‑án egy francia bíróság előtt másik eljárás volt folyamatban, nem képezi akadályát annak, hogy az Egyesült Királyság bírósága legyen az a bíróság, amelyhez az ugyanezen rendelet 16. cikkében foglalt szabályokra tekintettel érvényesen fordultak.

               42

               Következésképpen olyan tényállás mellett, mint amilyet a jelen ítélet 40. pontja ismertet, amelyben a francia bíróság előtti különválás iránti eljárás a jogszabályban előírt határidő lejártával megszűnik, a perfüggőségi kritériumok a megszűnés időpontjától kezdve már nem állnak fenn, és e bíróság joghatósága ezért nem tekinthető megállapíthatónak.

               43

               A fentiekből következően az első eljárásban a kérelmező által tanúsított magatartás, különösen a gondosság esetleges hiánya nem releváns annak eldöntése szempontjából, hogy megállapítható‑e azon bíróság joghatósága, amelyhez elsőként fordultak.

               44

               Az érintett tagállamok közötti időeltolódást illetően, amely lehetővé teszi, hogy Franciaországban előbb nyújtsanak be keresetet, mint az Egyesült Királyságban, és ezáltal egyes felperesek – így például A asszony – kedvezőtlenebb helyzetbe kerüljenek, meg kell jegyezni, hogy az időeltoldás – amellett, hogy nem tűnik úgy, hogy egy olyan ügyben, mint amilyen az alapeljárásban szerepel, az ilyen felperesek ellen dolgozna – semmi esetre sem hiúsítja meg a 2201/2003 rendelet 19. cikkében szereplő perfüggőségi szabályok alkalmazását, amelyek a rendelet 16. cikkében foglalt szabályokkal együttesen értelmezve az időbeli elsőbbségen alapulnak.

               45

               A fenti megfontolások összessége alapján a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az ugyanazon felek között különválás és házasságfelbontás tárgyában két tagállam bíróságai előtt indított eljárásokkal kapcsolatban úgy kell értelmezni a 2201/2003 rendelet 19. cikkének (1) és (3) bekezdését, hogy olyan tényállás mellett, mint amilyen az alapeljárásban fennáll – amelyben az első tagállamban az elsőként eljáró bíróság előtti eljárás megszűnt, miután a második tagállamban a második bírósághoz fordultak –, a perfüggőségi kritériumok már nem állnak fenn, következésképpen nem tekinthető megállapíthatónak azon bíróság joghatósága, amelyhez elsőként fordultak.

               46

               Annak a körülménynek, hogy az eljárás megszűnése igen rövid idővel azelőtt következett be, hogy az első tagállam egyik bírósága előtt egy harmadik eljárást indítottak, nincsen jelentősége.

               47

               Annak sincsen jelentősége, hogy milyen magatartást tanúsított a felperes az első eljárásban, például hogy nem viseltetett kellő gondossággal, és annak sem, hogy az érintett tagállamok között időeltolódás áll fenn, amely lehetővé teszi, hogy az első tagállam bíróságaihoz előbb forduljanak, mint a második tagállam bíróságaihoz.

         A költségekről

               48

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az ugyanazon felek között különválás és házasságfelbontás tárgyában két tagállam bíróságai előtt indított eljárásokkal kapcsolatban úgy kell értelmezni a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. november 27‑i 2201/2003/EK tanácsi rendelet 19. cikkének (1) és (3) bekezdését, hogy olyan tényállás mellett, mint amilyen az alapeljárásban fennáll – amelyben az első tagállamban az elsőként eljáró bíróság előtti eljárás megszűnt, miután a második tagállamban a második bírósághoz fordultak –, a perfüggőségi kritériumok már nem állnak fenn, következésképpen nem tekinthető megállapíthatónak azon bíróság joghatósága, amelyhez elsőként fordultak.

                     Aláírások

            (
            *
         )   Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság 1990. április 5-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés. # C-6/89. sz. ügy