title: A Törvényszék (második tanács) 2013. április 30-i ítélete. # Alumina d.o.o. kontra Az Európai Unió Tanácsa. # Dömping - A Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatala - Rendes érték - A belföldi értékesítés reprezentatív jellege - Haszonkulcs - Rendes kereskedelmi forgalom. # T-304/11. sz. ügy

text:
         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)
      2013. április 30. (
            *1
         )
      „Dömping — A Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatala — Rendes érték — A belföldi értékesítés reprezentatív jellege — Haszonkulcs — Rendes kereskedelmi forgalom”
      A T-304/11. sz. ügyben,
      az Alumina d.o.o. (székhelye: Zvornik [Bosznia-Hercegovina], képviselik: J.-F. Bellis és B. Servais ügyvédek)
      felperesnek
      az Európai Unió Tanácsa (képviseli: J.-P. Hix, meghatalmazotti minőségben, segítői: G. Berrisch és A. Polcyn ügyvédek)
      alperes ellen,
      támogatja:
      az Európai Bizottság (képviselik: É. Gippini Fournier és H. van Vliet, meghatalmazotti minőségben)
      beavatkozó,
      a Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2011. május 11-i 464/2011/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL L 125., 1. o.) felperest érintő részében történő megsemmisítésére irányuló kérelem tárgyában,
      A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),
      tagjai: N. J. Forwood elnök (előadó), F. Dehousse és J. Schwarcz bírák,
      hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. január 15-i tárgyalásra,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Egy 2010. január 4-én benyújtott panaszt követően az Európai Bizottság 2010. február 17-én közzétette a Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó dömpingellenes eljárás megindításáról szóló értesítést (HL C 40., 5. o.).

               2

               A felperes Alumina d.o.o. – a Birac-csoport tagja – 2010. április 9-én válaszolt a dömpingellenes kérdőívre. A Bizottság a felperes székhelyén 2010. június 29-én és július 1-jén ellenőrzést végzett.

               3

               A Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó ideiglenes dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 2010. november 15-i 1036/2010/EU bizottsági rendelet (HL L 298., 27. o., a továbbiakban: ideiglenes rendelet) értelmében a Bizottság 28,1%-os ideiglenes dömpingellenes vámot vetett ki a Bosznia-Hercegovinából származó, zeolit-NaA-porként vagy zeolit-4A-porként is ismeretes zeolit-A-por behozatalára. Az ideiglenes rendelet (11) preambulumbekezdése értelmében a vizsgálati időszak a 2009. január 1. és december 31. közötti időszakot fedi le.

               4

               Az ideiglenes rendelet (3) és (10) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy Bosznia-Hercegovinában a Birac-csoport – amelybe a felperes is tartozik – az érintett termék egyetlen exportáló gyártója.

               5

               A rendes érték kiszámítása során a Bizottság az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 2009. november 30-i 1225/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 343., 51. o.; helyesbítés: HL 2010. L 7., 22. o.; a továbbiakban: alaprendelet) 2. cikkének (3) bekezdésében leírt módszert alkalmazta, mivel ugyanezen rendelet 2. cikkének (2) bekezdése értelmében a felperes által a belföldi piacon végzett értékesítés nem volt reprezentatív. A rendes érték megállapítása céljából a Bizottság a hasonló terméknek azon csoport általi belföldi értékesítéséből realizált nyeresége súlyozott átlagát alkalmazta, amely csoportba a felperes tartozik (az ideiglenes rendelet (21)–(26) preambulumbekezdése).

               6

               2010. november 16-i levelében a Bizottság az alaprendelet 20. cikke értelmében megküldte a felperesnek az ideiglenes rendelet egy másolatát, a dömpingkülönbözet konkrét kiszámítására vonatkozó közleményt, a kárkülönbözet konkrét kiszámítására vonatkozó közleményt, végül pedig a felperes által a vizsgálat megindításának tárgyában felhozott érvekre vonatkozó választ.

               7

               2010. december 1-jei levelében a felperes benyújtotta észrevételeit, és az alaprendelet 2. cikke (3) és (6) bekezdésének azon az alapon történő megsértésére hivatkozott, hogy a rendes érték megállapítása céljából az egyetlen belföldi ügyfele részére történt olyan értékesítések során realizált haszonkulcsot alkalmazták, amely értékesítések esetében fokozott kockázat állt fenn a fizetés elmulasztását, illetve a késedelmes fizetést illetően, és amely értékesítések – következésképpen – nem minősültek rendes kereskedelmi forgalomnak.

               8

               2011. március 16-i levelében a Bizottság az alaprendelet 20. cikkének megfelelően közölte a felperessel a végleges tájékoztatót, valamint az előző pontban említett belföldi értékesítésekre vonatkozó állításokat elutasító választ. 2011. március 18-i levelében a felperes – többek között – megismételte az előző pontban kifejtett álláspontját.

               9

               A Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2011. május 11-i 464/2011/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL L 125., 1. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet) értelmében a fenti 3. pontban említett termékekre a vámkezelés előtti, uniós határparitáson számított nettó árra alkalmazandó 28,1%-os végleges vámot alkalmaztak.

               10

               A rendes érték megállapítását illetően az Európai Unió Tanácsa a megtámadott rendelet (19) és (20) preambulumbekezdésében kifejti, hogy a figyelembe vett belföldi értékesítésekre rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, valamint hogy az intézmények az értékesítések alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdése szerinti reprezentatív jellegének hiánya ellenére alapul vehették az ezekből eredő adatokat. Mivel a szóban forgó értékesítések jövedelmezők voltak, a megállapított rendes érték megegyezett azzal, amelyre az alaprendelet 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése alapján jutottak volna.

               11

               A Bizottság a Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó dömpingellenes eljárással kapcsolatban felajánlott kötelezettségvállalás elfogadásáról szóló, 2011. május 13-i 2011/279/EU bizottsági határozattal (HL L 125, 26. o.) elfogadta a felperes által minimálár formájában tett kötelezettségvállalást.

         Az eljárás és a felek kérelmei

               12

               A Törvényszék Hivatalához 2011. június 16-án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

               13

               A Törvényszék Hivatalához 2011. július 29-én benyújtott beadványával a Bizottság beavatkozási kérelmet terjesztett elő a jelen eljárásban a Tanács kérelmeinek támogatása végett. 2011. szeptember 12-i végzésével a Törvényszék második tanácsának elnöke engedélyezte a beavatkozást.

               14

               A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        a rá vonatkozó részében semmisítse meg a megtámadott rendeletet;

                        —

                        a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.

               15

               A Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

               16

               A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék utasítsa el a keresetet.

         A jogkérdésről

               17

               Keresetének alátámasztására a felperes két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt az alaprendelet 2. cikke (3) és (6) bekezdésének megsértésére, a másodikat pedig ugyanezen rendelet 2. cikke (6) bekezdése első mondatának megsértésére alapítja.

               18

               Első jogalapjában a felperes azzal érvel, hogy az alaprendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében, amennyiben a belföldi értékesítés nem kielégítő mértékű, a rendes értéket ugyanezen rendelkezés (6) bekezdésének megfelelően kell megállapítani. Ez a megoldás – amely az intézmények által abban az esetben alkalmazott állandó gyakorlatot tükrözi, ha a belföldi értékesítések nem haladják meg a reprezentativitáshoz szükséges küszöbértéket – fogalommeghatározásánál fogva nem lehet azonos a rendes értéknek az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdése szerinti nem reprezentatív belföldi értékesítéseken alapuló kiszámításával. Ezzel szemben a jelen ügy körülményei az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdésének c) pontja szerinti ésszerű haszonkulcs alkalmazását teszik szükségessé. Márpedig a felperes csoportja haszonkulcsának – az előállítási költség 58,89%-ában és az értékesítési forgalom 37,06%-ában kifejezett, és a rendes érték kiszámításához alkalmazott – súlyozott átlaga nyilvánvalóan ésszerűtlen, amit egyébként az uniós iparágnak okozott kár kiküszöbölésének kiszámításához figyelembe vett 5,9%-os haszonkulccsal való összehasonlítás is alátámaszt.

               19

               Második jogalapjának első részében a felperes kifejti, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdése értelmében nem reprezentatív értékesítéseket nem lehet rendes kereskedelmi forgalom során végbement értékesítéseknek tekinteni. Egyrészről ugyanis a reprezentatív értékesítések fogalma, másrészről pedig a rendes kereskedelmi forgalom során végbement értékesítések fogalma szorosan összefügg. Mivel az intézmények által figyelembe vett belföldi értékesítések a vizsgálati időszak során az Unióba irányuló exportoknak mindössze 1,9%-át teszik ki, meg kell állapítani, hogy az intézmények – az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdésének első mondatát megsértve – a rendes érték kiszámítását nem reprezentatív, következésképpen pedig nem rendes kereskedelmi forgalom során végbement ügyletekre alapozták.

               20

               A felperes e jogalap második részében hozzáfűzi, hogy az igazgatási eljárás során a Bizottság mindenesetre olyan elemekhez jutott hozzá, amelyek bizonyítják, hogy a felperes egyetlen figyelembe vett belföldi ügyfele, a D társaság felé alkalmazott eladási árat a késedelmes fizetés, illetve a fizetés elmulasztása esetére alkalmazott 25%-os kockázati felárral növelték, ezek az árak ily módon nem a rendes kereskedelmi forgalmat tükrözték. E tekintetben nem releváns az, hogy a Bizottság úgy döntött, hogy ezeket az elemeket az ellenőrző látogatás során nem ellenőrzi. Ezen túlmenően a felperes által a Bizottságnak benyújtott információk szerint a D társaságnak a felperessel szemben fennálló tartozását egy hosszabb időszak során beszámítással, illetve engedményezéssel rendezték, ily módon az említett társaság részére történt értékesítések barterkereskedelemnek és kompenzációs megállapodásnak minősülnek, és az alaprendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti sajátos piaci helyzetet eredményeznek.

               21

               Amint az a keresetlevél 27., 29. és 50. pontjából kitűnik, a felperes által az egyes jogalapok tekintetében kifejtett érvek az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése első mondatának a jelen ügyben való alkalmazhatatlanságára irányulnak. A felperes e megállapításait lényegében két okra alapítja. Először is arra az okra, amely szerint az értéknek a felperes egyetlen figyelembe vett belföldi ügyfele, a D társaság számára történt értékesítések során realizált haszonkulcson alapuló megállapításakor kizárólag nem reprezentatív ügyleteket vettek figyelembe, ami ellentétes az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdésével (első jogalap). Másodszor arra az okra, hogy a D társaság számára történt értékesítésekre nem rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, mivel egyrészről azok nem reprezentatívak, másrészről pedig áraikat az említett ügyfél gazdasági helyzetével összefüggő felárral növelték (második jogalap).

               22

               A felperes a tárgyaláson elhangzott kérdésre jelezte, hogy – azon az alapon, hogy az intézmények a D társaság gazdasági helyzetével összefüggő felárat is beszámították – még akkor is vitatná azt az értékelést, hogy a belföldi értékesítésekre rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, ha azok meghaladnák az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdésében megállapított, a reprezentativitáshoz szükséges küszöbértéket.

               23

               Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy a rendes kereskedelmi forgalom fogalma szempontjából a belföldi értékesítések reprezentatív jellegéhez, valamint a 25%-os felárnak a haszonkulcs kiszámításába való beépítéséhez fűződő második jogalap vizsgálata képezi a felperes érvelésének központi részét, így azt kell elsőként megvizsgálni.

               24

               E tekintetben e jogalap első részét illetően meg kell állapítani, hogy főszabály szerint a belföldi értékesítéseknek az alaprendelet 2. cikkének mennyiségi kritériumot megállapító (2) bekezdése értelmében vett reprezentativitásának kérdése eltér attól a kérdéstől, hogy az említett értékesítésekre az alaprendelet 2. cikkének a maguknak az értékesítéseknek a jellegéhez fűződő minőségi kritériumot megállapító (3) és (6) bekezdése szerinti rendes kereskedelmi forgalom keretében került-e sor (lásd ebben az értelemben a Bíróság által a C-105/90. sz., Goldstar kontra Tanács ügyben 1992. február 13-án hozott ítélet [EBHT 1992., I-677. o.] 13. pontját). A belföldi értékesítés volumene azonban olyan tényező, amely érintheti az árak alakulását, a két kritérium tehát egymással kölcsönhatásban van például akkor, ha a belföldi piac olyannyira korlátozott, hogy az árakat nem a kereslet és kínálat határozza meg (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Goldstar kontra Tanács ügyben hozott ítélet 15–18. pontját).

               25

               A kölcsönhatásnak ez a lehetősége azonban nem jár azzal, hogy – a reprezentativitáshoz szükséges 5%-os küszöbérték elérésének hiányában – a belföldi értékesítések ne minősüljenek a rendes kereskedelmi forgalom keretében végbement értékesítéseknek. Teljes mértékben ugyanis még akkor sem lehet kizárni, hogy a belföldi értékesítésekre – csekély volumenük ellenére – rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, ha az érintett gazdasági szereplők rendes magatartását tükrözik. E feltételek mellett mindenekelőtt a 25%-os felárnak a haszonkulcs kiszámításába való beépítéséről kell határozatot hozni, tehát a második jogalapnak a fenti 20. pontban kifejtett második részét kell vizsgálni.

               26

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a dömpingnek az alaprendelet 1. cikkének (2) bekezdésében szereplő fogalommeghatározása szerint az exportárat az exportáló országban a hasonló termékre rendes kereskedelmi forgalom keretében alkalmazott árral kell összehasonlítani, amit ugyanezen rendelet 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése és (6) bekezdése átvesz, és (5) preambulumbekezdése tükröz, amely szerint a rendes értéknek minden esetben a rendes kereskedelmi forgalomban mutatkozó reprezentatív értékesítésen kell alapulnia.

               27

               Egyebekben, amennyiben a rendes értéket nem lehet az alaprendelet 2. cikkének (1) bekezdése alapján megállapítani, az alaprendelet 2. cikkének (3) és (6) bekezdése szerinti meghatározása olyan rendes érték megállapítását célozza, amely a lehető legközelebb áll valamely termék azon eladási árához, amely akkor érvényesülne, ha a szóban forgó terméket a származási vagy az exportáló országban rendes kereskedelmi forgalom keretében értékesítenék (a Bíróság által a C-178/87. sz., Minolta Camera kontra Tanács ügyben 1992. március 10-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-1577. o.] 17. pontja).

               28

               Következésképpen a rendes érték megállapításának célja annak lehetővé tétele az intézmények számára, hogy felmérjék azt, hogy a vizsgálati időszakban sor került-e dömpingmagatartásra, és tegyék ezt olyan objektív hatállyal rendelkező szabályok alapján, amelyek nem érintik e magatartás eredményét. A rendes kereskedelmi forgalom fogalma tehát azt célozza, hogy a rendes érték meghatározásakor kizárják azokat a helyzeteket, amelyekben a belföldi piacon végzett értékesítésekre nem ilyen feltételek mellett kerül sor, többek között amennyiben a terméket az előállítási költségnél alacsonyabb áron értékesítik, illetve amennyiben az ügyletekre egymással társult partnerek között vagy kompenzációs megállapodást kötő partnerek között kerül sor (a fenti 24. pontban hivatkozott Goldstar kontra Tanács ügyben hozott ítélet 13. pontja). Amint az az alaprendelet 2. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdéséből kitűnik, és amint azt a Tanács ellenkérelmének 57. pontjában hangsúlyozza, ezek a körülmények olyan értékesítésekre szolgálnak példaként, amelyek nem rendes kereskedelmi forgalom keretében végzett értékesítéseknek tekinthetők.

               29

               Ebben a kontextusban a rendes kereskedelmi forgalom során végbement értékesítések fogalma objektív hatállyal bír, és arra nemcsak az intézmények hivatkozhatnak a dömpinget vagy annak mértékét esetlegesen leplező magatartások (mesterségesen alacsony eladási árat tartalmazó kompenzációs megállapodás, hosszabb időszakok során az előállítási árnál alacsonyabb árak mellett végzett belföldi értékesítés) felszámolása céljából, hanem a célzott gazdasági szereplők is, a szóban forgó műveletek szokásos jellegét érintő körülmények mellett (szemléltető jelleggel lásd a Bíróság által a C-76/00. P. sz., Petrotub és Republica ügyben 2003. január 9-én hozott ítélet [EBHT 2003., I-79. o.] 65–68. pontját, valamint 84–86. pontját).

               30

               Az intézmények ennélfogva kötelesek kizárni a rendes érték kiszámításából a nem a rendes kereskedelmi forgalom során végzett értékesítéseket – tekintet nélkül arra, hogy az eladási ár magasabb vagy alacsonyabb a rendes kereskedelmi forgalomban alkalmazott árnál –, függetlenül attól, hogy az ügyletre milyen okból kifolyólag nem a rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, és függetlenül attól, hogy ennek kizárása milyen hatással jár a dömping fennállásával, illetve annak mértékével kapcsolatos következtetésre. Amint azt ugyanis a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Fellebbezési Testülete a WTO-t létrehozó egyezmény (HL 1994. L 336., 3. o.) 1A. mellékletében található, az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény (GATT 1994) VI. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodás (HL L 336., 103. o.) 2.1 cikke kapcsán megállapította, a rendes kereskedelmi forgalmon kívül – akár alacsony, akár magas áron – végzett értékesítések figyelembevétele elferdítené a „rendesként” meghatározott értéket (a WTO Fellebbezési Testületének az „Egyesült Államok – Dömpingellenes intézkedések egyes Japánból származó, melegen hengerelt acéltermékekre” ügyben 2011. július 24-én közzétett jelentésének 144. és 145. pontja).

               31

               A jelen ügyben a felperes a 2010. április 9-i dömpingellenes kérdőívre adott válaszában kifejtette, hogy egyetlen belföldi ügyfelével, a D társasággal fennálló pénzügyi kapcsolatai a késedelmes fizetések miatt megromlottak, ami indokolttá tette a zeolit-A eladási árát növelő kockázati felár alkalmazását. A felperes 2010. december 1-jei levelében (lásd a fenti 7. pontot) benyújtott észrevételei e tekintetben további információt tartalmaztak, az észrevételekhez pedig csatolta a közte és a D társaság között létrejött és a szóban forgó felárat 25%-ban megállapító, 2009. május 29-i keltezésű szerződést.

               32

               Ezen érvekre válaszul a Bizottság 2011. március 16-i levelében (lásd a fenti 8. pontot) jelezte, hogy mivel a D társaság a felperes egyetlen belföldi ügyfele, nem lehetett ellenőrizni, hogy az ezzel a vállalkozással szemben alkalmazott eladási árak valóban 25%-os kockázati felárat foglaltak-e magukban. Ily módon a Bizottság úgy vélte, hogy a felperes állításait figyelmen kívül kell hagyni, ráadásul azt sem kell vizsgálni, hogy a szóban forgó körülmények igazolták-e annak megállapítását, hogy a kapcsolódó értékesítésekre nem rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor. A megtámadott rendelet (20) preambulumbekezdése értelmében azonban „a vizsgálat megállapította, hogy a Birac által szolgáltatott adatok és bizonyítékok a rendes érték megállapításának megbízható alapját képezték”, ily módon el kellett utasítani a felperes azon érvét, amely szerint a belföldi értékesítés nem minősül rendes kereskedelmi forgalom keretében végbement értékesítésnek.

               33

               E tekintetben elsősorban meg kell állapítani, hogy – a Bizottságnak a 2011. március 16-i levelében szereplő állításával ellentétben – a D társaságtól eltérő ügyfelek számára történő belföldi értékesítések hiánya nem lehetetleníti el az ilyen értékesítések ellenőrzését. Mindenekelőtt ugyanis a felperes a dömpingellenes kérdőívre adott válaszában – azaz az ellenőrző látogatást megelőzően – már közölte a kockázati felár alkalmazásával kapcsolatos információt. Továbbá a felperes által a Bizottsággal közölt szerződés (lásd a fenti 31. pontot) 6. cikke egyértelműen említette a szóban forgó felárat, az előállítási költségre felszámított 58,89%-os, illetve az értékesítési forgalomra felszámított 37,06%-os haszonkulcsot, amelyek egyébként komoly mutatói e felár tényleges alkalmazásának. A felperes 2010. december 1-jei levelének 3.2 és 3.3 mellékletéből egyebekben kitűnik, hogy a D társaság legalább 2008 óta késedelmesen fizette tartozásait, és ez a tendencia – amint azt az ugyanezen levél 2. mellékletében szereplő táblázat tanúsítja – 2009-ben is folytatódott. Végezetül a Bizottság – 2011. március 16-i levelében – a szóban forgó értékesítések rendes jellegét illető, ezúttal a D társasággal kötött kompenzációs megállapodáson alapuló kérdéssel kapcsolatban a felperes által előadott másik érv megválaszolása céljából elfogadta – sőt, alkalmazta is – a 25%-os felár tényleges kiszámlázására alapított érvet.

               34

               Másodsorban, a Bizottság azon állítása, amely szerint a felperes nem kérdőjelezte meg a szóban forgó kereskedelem rendes jellegét, figyelmen kívül hagyta azt, hogy a felperes a dömpingellenes kérdőívre adott válaszában kifejtette, hogy a D társasának kiszámlázott árakat kockázati felárral növelték, valamint hogy ezt az érvet 2010. december 1-jei levelének 7–9. oldalán még részletesebben kifejtette.

               35

               Harmadsorban, a Tanács – viszonválaszának 30. pontjában – jelezte, hogy a Bizottság nem ellenőrizte ezeket az elemeket, mivel elutasította a felperes állításait azzal, hogy e körülmények nem tették „rendellenesé” a szóban forgó kereskedelmet. Ugyan a megtámadott rendelet (20) preambulumbekezdését így kell érteni (lásd a fenti 32. pontot), az alábbiakra is figyelemmel kell lenni.

               36

               A jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló kockázati felár valójában az azért a kockázatért fizetett ellenérték, amelynek viselését a szolgáltató akkor vállalja, ha valamely konkrét ügyfél részére termékeket értékesít és az ügyfél részére fizetési határidőt szab. Ez a felár tehát nem az eladott termék értékének egy részét képviseli, és nem is annak jellemzőihez kapcsolódik, hanem megléte és mértéke az ügyfél személyazonosságának és az ügyfél pénzügyi kapacitása szolgáltató általi értékelésének tudható be. Ennélfogva egy ehhez hasonló felárnak a rendes érték megállapításának keretében történő figyelembevétele azzal a hatással jár, hogy a számításba olyan tényező kerül bele, amelyre nem szabad hivatkozni azon ár megállapítása során, amely áron a terméket a származási országban értékesítenék (lásd a fenti 27. pontot), és amely tényező kizárólag a konkrét belföldi vevő pénzügyi kapacitására vonatkozik.

               37

               Ebben a kontextusban a Tanácsnak az ellenkérelem 58. pontjában szereplő azon állítása, amely szerint az ügyfél pénzügyi helyzetével összefüggő kockázat kártérítés és kamatok, akkreditívek vagy előlegek igénybevételével kezelhető, az eladási árat növelő kockázati felár igénybevételével azonban nem, nem magyarázza meg, hogy miért ne dönthetne az eladó ilyen felár alkalmazásáról, következésképpen pedig azt sem, hogy az ilyen kockázat fennállása miért ne igazolná az eladási árnak a mind az említett kockázat, mind pedig az eladási árnak a szolgáltatónál abban az esetben felmerülő esetleges költségek kompenzálására irányuló felárral való növelését, ha a szolgáltató végül kénytelen lenne pert indítani ügyfelével szemben.

               38

               A jelen ügy körülményei között a szóban forgóhoz hasonló kockázati felárnak a rendes érték meghatározásakor megállapított haszonkulcs kiszámításába való beépítése olyan elemet vesz figyelembe, amely nem az eladott termék értékének egy részét tükrözi, és amely ekként mesterségesen növeli a rendes érték kiszámításának eredményét, ily módon pedig ez az eredmény – az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének k) pontja alapján megfelelő korrekció későbbi alkalmazására is figyelemmel – már nem a lehető leghűebben tükrözi valamely termék eladási árát, amely akkor érvényesülne, ha a szóban forgó terméket a származási országban rendes kereskedelmi forgalom keretében értékesítenék (lásd a fenti 27–30. pontot).

               39

               Hozzá kell tenni, hogy a jelen ügyben nem állják meg helyüket a Tanács és a Bizottság által a tárgyaláson arra vonatkozóan előadott érvek, hogy a dömpingmagatartás valamely gyártó általi alkalmazásának alapjául szolgáló indokok nem relevánsak a dömpingellenes vámok megállapítása céljából. E tekintetben ugyan igaz az, hogy a dömpinggel kapcsolatos számításokat illetően közömbösek azok az indokok, amelyek eredményeként valamely exportőr dömpingmagatartást tanúsíthat, a dömping megállapítása – azaz azon kérdés vizsgálatának első lépése, hogy ki kell-e vetni dömpingellenes vámot – azonban továbbra is a rendes érték és az exportár tisztán objektív összehasonlításán alapul (a Törvényszék által a T-274/02. sz., Ritek és Prodisc Technology kontra Tanács ügyben 2006. október 24-én hozott ítélet [EBHT 2006., II-4305. o.] 59. pontja). A jelen ügyben a felperes által felhozott kockázati felár figyelembevételéhez fűződő hiba érinti a dömping fennállásának értékelése céljából megállapított rendes érték kiszámításának érvényességét, ekként pedig megelőzi az ilyen magatartás fennállásával kapcsolatos következtetést, ily módon pedig érintheti magának e következtetésnek az érvényességét is.

               40

               Ugyanígy, a Tanács nem hivatkozhat az állítólagosan az érintett termék gyártója által valamely szabadalom alapján élvezett oltalommal növelt árakon folytatott belföldi értékesítésekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra (a Bíróság által a C-76/98. P. és C-77/98. P. sz., Ajinomoto és NutraSweet kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2001. május 3-án hozott ítélet [EBHT 2001., I-3223. o.] és a Törvényszék által a T-159/94. és T-160/94. sz., Ajinomoto és NutraSweet kontra Tanács egyesített ügyekben 1997. december 18-án hozott ítélet [EBHT 1997., II-2461. o.]). E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a Törvényszék és a Bíróság megjegyezte – a fent hivatkozott ügyekben a felperesek nem azzal érveltek, hogy az említett szabadalom fennállása nem tükrözte a célzott harmadik ország piacán tapasztalható tényleges helyzetet, és nem is azzal, hogy a figyelembe vett értékesítésekre nem rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor (a fent hivatkozott Ajinomoto és NutraSweet kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 41. pontja, valamint a fent hivatkozott Ajinomoto és NutraSweet kontra Tanács egyesített ügyekben hozott ítélet 127–129. pontja). Ezzel összefüggésben hozzá kell tenni, hogy az Európai Gazdasági Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt vagy szubvencionált behozatallal szembeni védelemről szóló, 1988. július 11-i 2423/88/EGK tanácsi rendelet (HL L 209., 1. o.) – amelynek keretében a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat kialakult – e tekintetben az alaprendeletétől eltérő filozófián alapult, amennyiben nem írta elő a rendes érték kiigazításának lehetőségét arra az esetre, ha a belföldi piacon a vásárlók – az e piac vonatkozásában sajátos és az árak összehasonlíthatóságát érintő bizonyos tényezők miatt – szisztematikusan eltérő árakat fizetnek, amely lehetőséget viszont az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének k) pontja előírja.

               41

               A fenti megfontolásokra figyelemmel, továbbá anélkül, hogy az első jogalap keretében megfogalmazott kifogások tükrében határozatot kellene hozni az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése első mondata alkalmazásának jogszerűségéről, a keresetnek helyt kell adni, a megtámadott rendeletet pedig a felperest érintő részében meg kell semmisíteni.

         A költségekről

               42

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a értelmében a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Tanácsot, mivel pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére. Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §-ának első bekezdése értelmében a Bizottság maga viseli saját költségeit.

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2011. május 11-i 464/2011/EU tanácsi végrehajtási rendeletet az Alumina d.o.o.-t érintő részében megsemmisíti.

                           2)

                           Az Európai Unió Tanácsa a saját költségein felül viseli az Alumina részéről felmerült költségeket.

                           3)

                           Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2013. április 30-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: francia.
    ---documentbreak---

               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A T-304/11. sz. ügyben,
            az Alumina d.o.o. (székhelye: Zvornik [Bosznia-Hercegovina], képviselik: J.-F. Bellis és B. Servais ügyvédek)
            felperesnek
            az Európai Unió Tanácsa (képviseli: J.-P. Hix, meghatalmazotti minőségben, segítői: G. Berrisch és A. Polcyn ügyvédek)
            alperes ellen,
            támogatja:
            az Európai Bizottság (képviselik: É. Gippini Fournier és H. van Vliet, meghatalmazotti minőségben)
            beavatkozó,
            a Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2011. május 11-i 464/2011/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL L 125., 1. o.) felperest érintő részében történő megsemmisítésére irányuló kérelem tárgyában,
            A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),
            tagjai: N. J. Forwood elnök (előadó), F. Dehousse és J. Schwarcz bírák,
            hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. január 15-i tárgyalásra,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Egy 2010. január 4-én benyújtott panaszt követően az Európai Bizottság 2010. február 17-én közzétette a Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó dömpingellenes eljárás megindításáról szóló értesítést (HL C 40., 5. o.).
            2. A felperes Alumina d.o.o. – a Birac-csoport tagja – 2010. április 9-én válaszolt a dömpingellenes kérdőívre. A Bizottság a felperes székhelyén 2010. június 29-én és július 1-jén ellenőrzést végzett.
            3. A Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó ideiglenes dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 2010. november 15-i 1036/2010/EU bizottsági rendelet (HL L 298., 27. o., a továbbiakban: ideiglenes rendelet) értelmében a Bizottság 28,1%-os ideiglenes dömpingellenes vámot vetett ki a Bosznia-Hercegovinából származó, zeolit-NaA-porként vagy zeolit-4A-porként is ismeretes zeolit-A-por behozatalára. Az ideiglenes rendelet (11) preambulumbekezdése értelmében a vizsgálati időszak a 2009. január 1. és december 31. közötti időszakot fedi le.
            4. Az ideiglenes rendelet (3) és (10) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy Bosznia-Hercegovinában a Birac-csoport – amelybe a felperes is tartozik – az érintett termék egyetlen exportáló gyártója.
            5. A rendes érték kiszámítása során a Bizottság az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 2009. november 30-i 1225/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 343., 51. o.; helyesbítés: HL 2010. L 7., 22. o.; a továbbiakban: alaprendelet) 2. cikkének (3) bekezdésében leírt módszert alkalmazta, mivel ugyanezen rendelet 2. cikkének (2) bekezdése értelmében a felperes által a belföldi piacon végzett értékesítés nem volt reprezentatív. A rendes érték megállapítása céljából a Bizottság a hasonló terméknek azon csoport általi belföldi értékesítéséből realizált nyeresége súlyozott átlagát alkalmazta, amely csoportba a felperes tartozik (az ideiglenes rendelet (21)–(26) preambulumbekezdése).
            6. 2010. november 16-i levelében a Bizottság az alaprendelet 20. cikke értelmében megküldte a felperesnek az ideiglenes rendelet egy másolatát, a dömpingkülönbözet konkrét kiszámítására vonatkozó közleményt, a kárkülönbözet konkrét kiszámítására vonatkozó közleményt, végül pedig a felperes által a vizsgálat megindításának tárgyában felhozott érvekre vonatkozó választ.
            7. 2010. december 1-jei levelében a felperes benyújtotta észrevételeit, és az alaprendelet 2. cikke (3) és (6) bekezdésének azon az alapon történő megsértésére hivatkozott, hogy a rendes érték megállapítása céljából az egyetlen belföldi ügyfele részére történt olyan értékesítések során realizált haszonkulcsot alkalmazták, amely értékesítések esetében fokozott kockázat állt fenn a fizetés elmulasztását, illetve a késedelmes fizetést illetően, és amely értékesítések – következésképpen – nem minősültek rendes kereskedelmi forgalomnak.
            8. 2011. március 16-i levelében a Bizottság az alaprendelet 20. cikkének megfelelően közölte a felperessel a végleges tájékoztatót, valamint az előző pontban említett belföldi értékesítésekre vonatkozó állításokat elutasító választ. 2011. március 18-i levelében a felperes – többek között – megismételte az előző pontban kifejtett álláspontját.
            9. A Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2011. május 11-i 464/2011/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL L 125., 1. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet) értelmében a fenti 3. pontban említett termékekre a vámkezelés előtti, uniós határparitáson számított nettó árra alkalmazandó 28,1%-os végleges vámot alkalmaztak.
            10. A rendes érték megállapítását illetően az Európai Unió Tanácsa a megtámadott rendelet (19) és (20) preambulumbekezdésében kifejti, hogy a figyelembe vett belföldi értékesítésekre rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, valamint hogy az intézmények az értékesítések alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdése szerinti reprezentatív jellegének hiánya ellenére alapul vehették az ezekből eredő adatokat. Mivel a szóban forgó értékesítések jövedelmezők voltak, a megállapított rendes érték megegyezett azzal, amelyre az alaprendelet 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése alapján jutottak volna.
            11. A Bizottság a Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó dömpingellenes eljárással kapcsolatban felajánlott kötelezettségvállalás elfogadásáról szóló, 2011. május 13-i 2011/279/EU bizottsági határozattal (HL L 125, 26. o.) elfogadta a felperes által minimálár formájában tett kötelezettségvállalást.
            Az eljárás és a felek kérelmei
            12. A Törvényszék Hivatalához 2011. június 16-án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
            13. A Törvényszék Hivatalához 2011. július 29-én benyújtott beadványával a Bizottság beavatkozási kérelmet terjesztett elő a jelen eljárásban a Tanács kérelmeinek támogatása végett. 2011. szeptember 12-i végzésével a Törvényszék második tanácsának elnöke engedélyezte a beavatkozást.
            14. A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – a rá vonatkozó részében semmisítse meg a megtámadott rendeletet;
            – a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
            15. A Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – utasítsa el a keresetet;
            – a felperest kötelezze a költségek viselésére.
            16. A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék utasítsa el a keresetet.
            A jogkérdésről
            17. Keresetének alátámasztására a felperes két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt az alaprendelet 2. cikke (3) és (6) bekezdésének megsértésére, a másodikat pedig ugyanezen rendelet 2. cikke (6) bekezdése első mondatának megsértésére alapítja.
            18. Első jogalapjában a felperes azzal érvel, hogy az alaprendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében, amennyiben a belföldi értékesítés nem kielégítő mértékű, a rendes értéket ugyanezen rendelkezés (6) bekezdésének megfelelően kell megállapítani. Ez a megoldás – amely az intézmények által abban az esetben alkalmazott állandó gyakorlatot tükrözi, ha a belföldi értékesítések nem haladják meg a reprezentativitáshoz szükséges küszöbértéket – fogalommeghatározásánál fogva nem lehet azonos a rendes értéknek az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdése szerinti nem reprezentatív belföldi értékesítéseken alapuló kiszámításával. Ezzel szemben a jelen ügy körülményei az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdésének c) pontja szerinti ésszerű haszonkulcs alkalmazását teszik szükségessé. Márpedig a felperes csoportja haszonkulcsának – az előállítási költség 58,89%-ában és az értékesítési forgalom 37,06%-ában kifejezett, és a rendes érték kiszámításához alkalmazott – súlyozott átlaga nyilvánvalóan ésszerűtlen, amit egyébként az uniós iparágnak okozott kár kiküszöbölésének kiszámításához figyelembe vett 5,9%-os haszonkulccsal való összehasonlítás is alátámaszt.
            19. Második jogalapjának első részében a felperes kifejti, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdése értelmében nem reprezentatív értékesítéseket nem lehet rendes kereskedelmi forgalom során végbement értékesítéseknek tekinteni. Egyrészről ugyanis a reprezentatív értékesítések fogalma, másrészről pedig a rendes kereskedelmi forgalom során végbement értékesítések fogalma szorosan összefügg. Mivel az intézmények által figyelembe vett belföldi értékesítések a vizsgálati időszak során az Unióba irányuló exportoknak mindössze 1,9%-át teszik ki, meg kell állapítani, hogy az intézmények – az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdésének első mondatát megsértve – a rendes érték kiszámítását nem reprezentatív, következésképpen pedig nem rendes kereskedelmi forgalom során végbement ügyletekre alapozták.
            20. A felperes e jogalap második részében hozzáfűzi, hogy az igazgatási eljárás során a Bizottság mindenesetre olyan elemekhez jutott hozzá, amelyek bizonyítják, hogy a felperes egyetlen figyelembe vett belföldi ügyfele, a D társaság felé alkalmazott eladási árat a késedelmes fizetés, illetve a fizetés elmulasztása esetére alkalmazott 25%-os kockázati felárral növelték, ezek az árak ily módon nem a rendes kereskedelmi forgalmat tükrözték. E tekintetben nem releváns az, hogy a Bizottság úgy döntött, hogy ezeket az elemeket az ellenőrző látogatás során nem ellenőrzi. Ezen túlmenően a felperes által a Bizottságnak benyújtott információk szerint a D társaságnak a felperessel szemben fennálló tartozását egy hosszabb időszak során beszámítással, illetve engedményezéssel rendezték, ily módon az említett társaság részére történt értékesítések barterkereskedelemnek és kompenzációs megállapodásnak minősülnek, és az alaprendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerinti sajátos piaci helyzetet eredményeznek.
            21. Amint az a keresetlevél 27., 29. és 50. pontjából kitűnik, a felperes által az egyes jogalapok tekintetében kifejtett érvek az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése első mondatának a jelen ügyben való alkalmazhatatlanságára irányulnak. A felperes e megállapításait lényegében két okra alapítja. Először is arra az okra, amely szerint az értéknek a felperes egyetlen figyelembe vett belföldi ügyfele, a D társaság számára történt értékesítések során realizált haszonkulcson alapuló megállapításakor kizárólag nem reprezentatív ügyleteket vettek figyelembe, ami ellentétes az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdésével (első jogalap). Másodszor arra az okra, hogy a D társaság számára történt értékesítésekre nem rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, mivel egyrészről azok nem reprezentatívak, másrészről pedig áraikat az említett ügyfél gazdasági helyzetével összefüggő felárral növelték (második jogalap).
            22. A felperes a tárgyaláson elhangzott kérdésre jelezte, hogy – azon az alapon, hogy az intézmények a D társaság gazdasági helyzetével összefüggő felárat is beszámították – még akkor is vitatná azt az értékelést, hogy a belföldi értékesítésekre rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, ha azok meghaladnák az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdésében megállapított, a reprezentativitáshoz szükséges küszöbértéket.
            23. Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy a rendes kereskedelmi forgalom fogalma szempontjából a belföldi értékesítések reprezentatív jellegéhez, valamint a 25%-os felárnak a haszonkulcs kiszámításába való beépítéséhez fűződő második jogalap vizsgálata képezi a felperes érvelésének központi részét, így azt kell elsőként megvizsgálni.
            24. E tekintetben e jogalap első részét illetően meg kell állapítani, hogy főszabály szerint a belföldi értékesítéseknek az alaprendelet 2. cikkének mennyiségi kritériumot megállapító (2) bekezdése értelmében vett reprezentativitásának kérdése eltér attól a kérdéstől, hogy az említett értékesítésekre az alaprendelet 2. cikkének a maguknak az értékesítéseknek a jellegéhez fűződő minőségi kritériumot megállapító (3) és (6) bekezdése szerinti rendes kereskedelmi forgalom keretében került-e sor (lásd ebben az értelemben a Bíróság által a C-105/90. sz., Goldstar kontra Tanács ügyben 1992. február 13-án hozott ítélet [EBHT 1992., I-677. o.] 13. pontját). A belföldi értékesítés volumene azonban olyan tényező, amely érintheti az árak alakulását, a két kritérium tehát egymással kölcsönhatásban van például akkor, ha a belföldi piac olyannyira korlátozott, hogy az árakat nem a kereslet és kínálat határozza meg (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Goldstar kontra Tanács ügyben hozott ítélet 15–18. pontját).
            25. A kölcsönhatásnak ez a lehetősége azonban nem jár azzal, hogy – a reprezentativitáshoz szükséges 5%-os küszöbérték elérésének hiányában – a belföldi értékesítések ne minősüljenek a rendes kereskedelmi forgalom keretében végbement értékesítéseknek. Teljes mértékben ugyanis még akkor sem lehet kizárni, hogy a belföldi értékesítésekre – csekély volumenük ellenére – rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, ha az érintett gazdasági szereplők rendes magatartását tükrözik. E feltételek mellett mindenekelőtt a 25%-os felárnak a haszonkulcs kiszámításába való beépítéséről kell határozatot hozni, tehát a második jogalapnak a fenti 20. pontban kifejtett második részét kell vizsgálni.
            26. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a dömpingnek az alaprendelet 1. cikkének (2) bekezdésében szereplő fogalommeghatározása szerint az exportárat az exportáló országban a hasonló termékre rendes kereskedelmi forgalom keretében alkalmazott árral kell összehasonlítani, amit ugyanezen rendelet 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése és (6) bekezdése átvesz, és (5) preambulumbekezdése tükröz, amely szerint a rendes értéknek minden esetben a rendes kereskedelmi forgalomban mutatkozó reprezentatív értékesítésen kell alapulnia.
            27. Egyebekben, amennyiben a rendes értéket nem lehet az alaprendelet 2. cikkének (1) bekezdése alapján megállapítani, az alaprendelet 2. cikkének (3) és (6) bekezdése szerinti meghatározása olyan rendes érték megállapítását célozza, amely a lehető legközelebb áll valamely termék azon eladási árához, amely akkor érvényesülne, ha a szóban forgó terméket a származási vagy az exportáló országban rendes kereskedelmi forgalom keretében értékesítenék (a Bíróság által a C-178/87. sz., Minolta Camera kontra Tanács ügyben 1992. március 10-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-1577. o.] 17. pontja).
            28. Következésképpen a rendes érték megállapításának célja annak lehetővé tétele az intézmények számára, hogy felmérjék azt, hogy a vizsgálati időszakban sor került-e dömpingmagatartásra, és tegyék ezt olyan objektív hatállyal rendelkező szabályok alapján, amelyek nem érintik e magatartás eredményét. A rendes kereskedelmi forgalom fogalma tehát azt célozza, hogy a rendes érték meghatározásakor kizárják azokat a helyzeteket, amelyekben a belföldi piacon végzett értékesítésekre nem ilyen feltételek mellett kerül sor, többek között amennyiben a terméket az előállítási költségnél alacsonyabb áron értékesítik, illetve amennyiben az ügyletekre egymással társult partnerek között vagy kompenzációs megállapodást kötő partnerek között kerül sor (a fenti 24. pontban hivatkozott Goldstar kontra Tanács ügyben hozott ítélet 13. pontja). Amint az az alaprendelet 2. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdéséből kitűnik, és amint azt a Tanács ellenkérelmének 57. pontjában hangsúlyozza, ezek a körülmények olyan értékesítésekre szolgálnak példaként, amelyek nem rendes kereskedelmi forgalom keretében végzett értékesítéseknek tekinthetők.
            29. E bben a kontextusban a rendes kereskedelmi forgalom során végbement értékesítések fogalma objektív hatállyal bír, és arra nemcsak az intézmények hivatkozhatnak a dömpinget vagy annak mértékét esetlegesen leplező magatartások (mesterségesen alacsony eladási árat tartalmazó kompenzációs megállapodás, hosszabb időszakok során az előállítási árnál alacsonyabb árak mellett végzett belföldi értékesítés) felszámolása céljából, hanem a célzott gazdasági szereplők is, a szóban forgó műveletek szokásos jellegét érintő körülmények mellett (szemléltető jelleggel lásd a Bíróság által a C-76/00. P. sz., Petrotub és Republica ügyben 2003. január 9-én hozott ítélet [EBHT 2003., I-79. o.] 65–68. pontját, valamint 84–86. pontját).
            30. Az intézmények ennélfogva kötelesek kizárni a rendes érték kiszámításából a nem a rendes kereskedelmi forgalom során végzett értékesítéseket – tekintet nélkül arra, hogy az eladási ár magasabb vagy alacsonyabb a rendes kereskedelmi forgalomban alkalmazott árnál –, függetlenül attól, hogy az ügyletre milyen okból kifolyólag nem a rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor, és függetlenül attól, hogy ennek kizárása milyen hatással jár a dömping fennállásával, illetve annak mértékével kapcsolatos következtetésre. Amint azt ugyanis a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Fellebbezési Testülete a WTO-t létrehozó egyezmény (HL 1994. L 336., 3. o.) 1A. mellékletében található, az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény (GATT 1994) VI. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodás (HL L 336., 103. o.) 2.1 cikke kapcsán megállapította, a rendes kereskedelmi forgalmon kívül – akár alacsony, akár magas áron – végzett értékesítések figyelembevétele elferdítené a „rendesként” meghatározott értéket (a WTO Fellebbezési Testületének az „Egyesült Államok – Dömpingellenes intézkedések egyes Japánból származó, melegen hengerelt acéltermékekre” ügyben 2011. július 24-én közzétett jelentésének 144. és 145. pontja).
            31. A jelen ügyben a felperes a 2010. április 9-i dömpingellenes kérdőívre adott válaszában kifejtette, hogy egyetlen belföldi ügyfelével, a D társasággal fennálló pénzügyi kapcsolatai a késedelmes fizetések miatt megromlottak, ami indokolttá tette a zeolit-A eladási árát növelő kockázati felár alkalmazását. A felperes 2010. december 1-jei levelében (lásd a fenti 7. pontot) benyújtott észrevételei e tekintetben további információt tartalmaztak, az észrevételekhez pedig csatolta a közte és a D társaság között létrejött és a szóban forgó felárat 25%-ban megállapító, 2009. május 29-i keltezésű szerződést.
            32. Ezen érvekre válaszul a Bizottság 2011. március 16-i levelében (lásd a fenti 8. pontot) jelezte, hogy mivel a D társaság a felperes egyetlen belföldi ügyfele, nem lehetett ellenőrizni, hogy az ezzel a vállalkozással szemben alkalmazott eladási árak valóban 25%-os kockázati felárat foglaltak-e magukban. Ily módon a Bizottság úgy vélte, hogy a felperes állításait figyelmen kívül kell hagyni, ráadásul azt sem kell vizsgálni, hogy a szóban forgó körülmények igazolták-e annak megállapítását, hogy a kapcsolódó értékesítésekre nem rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor. A megtámadott rendelet (20) preambulumbekezdése értelmében azonban „a vizsgálat megállapította, hogy a Birac által szolgáltatott adatok és bizonyítékok a rendes érték megállapításának megbízható alapját képezték”, ily módon el kellett utasítani a felperes azon érvét, amely szerint a belföldi értékesítés nem minősül rendes kereskedelmi forgalom keretében végbement értékesítésnek.
            33. E tekintetben elsősorban meg kell állapítani, hogy – a Bizottságnak a 2011. március 16-i levelében szereplő állításával ellentétben – a D társaságtól eltérő ügyfelek számára történő belföldi értékesítések hiánya nem lehetetleníti el az ilyen értékesítések ellenőrzését. Mindenekelőtt ugyanis a felperes a dömpingellenes kérdőívre adott válaszában – azaz az ellenőrző látogatást megelőzően – már közölte a kockázati felár alkalmazásával kapcsolatos információt. Továbbá a felperes által a Bizottsággal közölt szerződés (lásd a fenti 31. pontot) 6. cikke egyértelműen említette a szóban forgó felárat, az előállítási költségre felszámított 58,89%-os, illetve az értékesítési forgalomra felszámított 37,06%-os haszonkulcsot, amelyek egyébként komoly mutatói e felár tényleges alkalmazásának. A felperes 2010. december 1-jei levelének 3.2 és 3.3 mellékletéből egyebekben kitűnik, hogy a D társaság legalább 2008 óta késedelmesen fizette tartozásait, és ez a tendencia – amint azt az ugyanezen levél 2. mellékletében szereplő táblázat tanúsítja – 2009-ben is folytatódott. Végezetül a Bizottság – 2011. március 16-i levelében – a szóban forgó értékesítések rendes jellegét illető, ezúttal a D társasággal kötött kompenzációs megállapodáson alapuló kérdéssel kapcsolatban a felperes által előadott másik érv megválaszolása céljából elfogadta – sőt, alkalmazta is – a 25%-os felár tényleges kiszámlázására alapított érvet.
            34. Másodsorban, a Bizottság azon állítása, amely szerint a felperes nem kérdőjelezte meg a szóban forgó kereskedelem rendes jellegét, figyelmen kívül hagyta azt, hogy a felperes a dömpingellenes kérdőívre adott válaszában kifejtette, hogy a D társasának kiszámlázott árakat kockázati felárral növelték, valamint hogy ezt az érvet 2010. december 1-jei levelének 7–9. oldalán még részletesebben kifejtette.
            35. Harmadsorban, a Tanács – viszonválaszának 30. pontjában – jelezte, hogy a Bizottság nem ellenőrizte ezeket az elemeket, mivel elutasította a felperes állításait azzal, hogy e körülmények nem tették „rendellenesé” a szóban forgó kereskedelmet. Ugyan a megtámadott rendelet (20) preambulumbekezdését így kell érteni (lásd a fenti 32. pontot), az alábbiakra is figyelemmel kell lenni.
            36. A jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló kockázati felár valójában az azért a kockázatért fizetett ellenérték, amelynek viselését a szolgáltató akkor vállalja, ha valamely konkrét ügyfél részére termékeket értékesít és az ügyfél részére fizetési határidőt szab. Ez a felár tehát nem az eladott termék értékének egy részét képviseli, és nem is annak jellemzőihez kapcsolódik, hanem megléte és mértéke az ügyfél személyazonosságának és az ügyfél pénzügyi kapacitása szolgáltató általi értékelésének tudható be. Ennélfogva egy ehhez hasonló felárnak a rendes érték megállapításának keretében történő figyelembevétele azzal a hatással jár, hogy a számításba olyan tényező kerül bele, amelyre nem szabad hivatkozni azon ár megállapítása során, amely áron a terméket a származási országban értékesítenék (lásd a fenti 27. pontot), és amely tényező kizárólag a konkrét belföldi vevő pénzügyi kapacitására vonatkozik.
            37. Ebben a kontextusban a Tanácsnak az ellenkérelem 58. pontjában szereplő azon állítása, amely szerint az ügyfél pénzügyi helyzetével összefüggő kockázat kártérítés és kamatok, akkreditívek vagy előlegek igénybevételével kezelhető, az eladási árat növelő kockázati felár igénybevételével azonban nem, nem magyarázza meg, hogy miért ne dönthetne az eladó ilyen felár alkalmazásáról, következésképpen pedig azt sem, hogy az ilyen kockázat fennállása miért ne igazolná az eladási árnak a mind az említett kockázat, mind pedig az eladási árnak a szolgáltatónál abban az esetben felmerülő esetleges költségek kompenzálására irányuló felárral való növelését, ha a szolgáltató végül kénytelen lenne pert indítani ügyfelével szemben.
            38. A jelen ügy körülményei között a szóban forgóhoz hasonló kockázati felárnak a rendes érték meghatározásakor megállapított haszonkulcs kiszámításába való beépítése olyan elemet vesz figyelembe, amely nem az eladott termék értékének egy részét tükrözi, és amely ekként mesterségesen növeli a rendes érték kiszámításának eredményét, ily módon pedig ez az eredmény – az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének k) pontja alapján megfelelő korrekció későbbi alkalmazására is figyelemmel – már nem a lehető leghűebben tükrözi valamely termék eladási árát, amely akkor érvényesülne, ha a szóban forgó terméket a származási országban rendes kereskedelmi forgalom keretében értékesítenék (lásd a fenti 27–30. pontot).
            39. Hozzá kell tenni, hogy a jelen ügyben nem állják meg helyüket a Tanács és a Bizottság által a tárgyaláson arra vonatkozóan előadott érvek, hogy a dömpingmagatartás valamely gyártó általi alkalmazásának alapjául szolgáló indokok nem relevánsak a dömpingellenes vámok megállapítása céljából. E tekintetben ugyan igaz az, hogy a dömpinggel kapcsolatos számításokat illetően közömbösek azok az indokok, amelyek eredményeként valamely exportőr dömpingmagatartást tanúsíthat, a dömping megállapítása – azaz azon kérdés vizsgálatának első lépése, hogy ki kell-e vetni dömpingellenes vámot – azonban továbbra is a rendes érték és az exportár tisztán objektív összehasonlításán alapul (a Törvényszék által a T-274/02. sz., Ritek és Prodisc Technology kontra Tanács ügyben 2006. október 24-én hozott ítélet [EBHT 2006., II-4305. o.] 59. pontja). A jelen ügyben a felperes által felhozott kockázati felár figyelembevételéhez fűződő hiba érinti a dömping fennállásának értékelése céljából megállapított rendes érték kiszámításának érvényességét, ekként pedig megelőzi az ilyen magatartás fennállásával kapcsolatos következtetést, ily módon pedig érintheti magának e következtetésnek az érvényességét is.
            40. Ugyanígy, a Tanács nem hivatkozhat az állítólagosan az érintett termék gyártója által valamely szabadalom alapján élvezett oltalommal növelt árakon folytatott belföldi értékesítésekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra (a Bíróság által a C-76/98. P. és C-77/98. P. sz., Ajinomoto és NutraSweet kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2001. május 3-án hozott ítélet [EBHT 2001., I-3223. o.] és a Törvényszék által a T-159/94. és T-160/94. sz., Ajinomoto és NutraSweet kontra Tanács egyesített ügyekben 1997. december 18-án hozott ítélet [EBHT 1997., II-2461. o.]). E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a Törvényszék és a Bíróság megjegyezte – a fent hivatkozott ügyekben a felperesek nem azzal érveltek, hogy az említett szabadalom fennállása nem tükrözte a célzott harmadik ország piacán tapasztalható tényleges helyzetet, és nem is azzal, hogy a figyelembe vett értékesítésekre nem rendes kereskedelmi forgalom keretében került sor (a fent hivatkozott Ajinomoto és NutraSweet kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 41. pontja, valamint a fent hivatkozott Ajinomoto és NutraSweet kontra Tanács egyesített ügyekben hozott ítélet 127–129. pontja). Ezzel összefüggésben hozzá kell tenni, hogy az Európai Gazdasági Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt vagy szubvencionált behozatallal szembeni védelemről szóló, 1988. július 11-i 2423/88/EGK tanácsi rendelet (HL L 209., 1. o.) – amelynek keretében a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat kialakult – e tekintetben az alaprendeletétől eltérő filozófián alapult, amennyiben nem írta elő a rendes érték kiigazításának lehetőségét arra az esetre, ha a belföldi piacon a vásárlók – az e piac vonatkozásában sajátos és az árak összehasonlíthatóságát érintő bizonyos tényezők miatt – szisztematikusan eltérő árakat fizetnek, amely lehetőséget viszont az alaprendelet 2. cikke (10) bekezdésének k) pontja előírja.
            41. A fenti megfontolásokra figyelemmel, továbbá anélkül, hogy az első jogalap keretében megfogalmazott kifogások tükrében határozatot kellene hozni az alaprendelet 2. cikke (6) bekezdése első mondata alkalmazásának jogszerűségéről, a keresetnek helyt kell adni, a megtámadott rendeletet pedig a felperest érintő részében meg kell semmisíteni.
            A költségekről
            42. Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a értelmében a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Tanácsot, mivel pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére. Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §-ának első bekezdése értelmében a Bizottság maga viseli saját költségeit.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján
            A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
            a következőképpen határozott:
            1) A Bosznia-Hercegovinából származó zeolit-A-por behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2011. május 11-i 464/2011/EU tanácsi végrehajtási rendeletet az Alumina d.o.o.-t érintő részében megsemmisíti.
            2) Az Európai Unió Tanácsa a saját költségein felül viseli az Alumina részéről felmerült költségeket.
            3) Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit.


title: A Bíróság (második tanács) 2004. szeptember 14-i ítélete. # Spanyol Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatás - Fogalom - Adó és társadalombiztosítási járulék vállalkozás általi meg nem fizetése - A nemzeti hatóságok magatartása a fizetésképtelenség megállapítása után. # C-276/02. sz. ügy

text:
      C-276/02. sz. ügy
      Spanyol Királyság
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Állami támogatás – Fogalom – Adó és társadalombiztosítási járulék vállalkozás általi meg nem fizetése – A nemzeti hatóságoknak a fizetésképtelenség megállapítását követő magatartása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A vállalat terheinek csökkentését célzó beavatkozás
      (EK 87 cikk, (1) bekezdés)
      2.        Államok által nyújtott támogatások – Bizottsági határozat – A jogszerűségnek a határozat elfogadásakor rendelkezésre álló
            információk alapján történő megítélése
      (EK 87. cikk)
      1.        Az EK 87. cikk (1) bekezdése a Szerződés által szabályozott állami támogatást úgy határozza meg, mint az államok által vagy
         állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatást, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének
         előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.

      2.        Az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében az állami támogatás fogalma általánosabb, mint a szubvencióé, mert nemcsak a pozitív
         szolgáltatások tartoznak bele, mint maga a szubvenció, hanem azok a beavatkozások is, amelyek különböző módokon megkönnyítik
         a vállalkozás költségvetésére általában nehezedő terheket.

      (vö. 24. pont)
      3.        Az állami támogatással kapcsolatos határozat jogszerűségét azon információk alapján kell megítélni, amelyek a határozat meghozatalakor
         a Bizottság rendelkezésére álltak.

      (vö. 31. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. szeptember 14. (*)

      „Állami támogatás – Fogalom – Adó és társadalombiztosítási járulék vállalkozás általi meg nem fizetése – A nemzeti hatóságoknak a fizetésképtelenség megállapítását követő magatartása”
      A C‑276/02. sz. ügyben,
      az EK 230. cikk alapján megsemmisítés iránt
      a Bírósághoz 2002. július 23-án
      a Spanyol Királyság (képviseli: S. Ortiz Vaamonde meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: V. Kreuschitz és J. L. Buendía Sierra meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, C. Gulmann, J.‑P. Puissochet (előadó), J. N. Cunha Rodrigues és F. Macken bírák,
      főtanácsnok: L. M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. április 1-jei tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetében a Spanyol Királyság a Grupo de Empresas Álvarez részére nyújtott támogatásra vonatkozó, 2002. május 14-i 2002/935/EK
         bizottsági határozat (HL L 329., 1. o.; a továbbiakban: a megtámadott határozat) megsemmisítését kéri.

       A tényállás és a megtámadott határozat
      2        A Grupo de Empresas Álvarez SA (a továbbiakban: GEA), az egyik legnagyobb spanyol edény- és porcelángyártó, illetve -forgalmazó,
         1991-es privatizációját követően komoly veszteségeket szenvedett el.

      3        A vállalkozás garanciák és közvetlen szubvenció formájában állami támogatásban részesült, amit a Bizottság 1997. július 15-i
         98/364/EK határozatában (HL 1998. L 164., 30. o.) azzal a feltétellel engedélyezett, hogy a spanyol hatóságok semmilyen további
         támogatást nem nyújtanak, és az általuk közölt szerkezetátalakítási tervet teljes egészében alkalmazni fogják.

      4        A Bizottság engedélyét követő három évben azonban a GEA és leányvállalata, a Vidrios Automáticos del Noroeste SA (a továbbiakban:
         VANOSA) nem teljesítették társadalombiztosítási járulék- és adófizetési kötelezettségeiket.

      5        Miután 1997. november 19-én a GEA, illetve 1997. november 14-én a VANOSA fizetésképtelensége – kérelmükre – megállapítást
         nyert, az Agencia Estatal de Administración Tributaria (állami adóigazgatási ügynökség; a továbbiakban: adóhatóság) 1998.
         április 14-én mindkét társasággal egy-egy külön megállapodást kötött.

      6        A megállapodások szerint az adótartozás mintegy kétharmadát elengedték, és a fennmaradó rész megfizetésére haladékot, illetve
         átütemezést biztosítottak, azaz két év türelmi időt, amit 2000 januárjától kezdődően tíz éves időszakon át egy háromhavonkénti
         fizetési kötelezettség követ, azzal a feltétellel, hogy a két vállalkozás tiszteletben tartja az ütemtervet és pontosan eleget
         tesz a későbbi adófizetési kötelezettségeinek. Ezeket a feltételeket a megállapodások felmondásának lehetősége, illetve az
         biztosította, hogy az eredeti tartozás ebből következően ismét esedékessé válhatott.

      7        1998. november 6-án, a Tesorería General de la Seguridad Social (a továbbiakban: társadalombiztosítási szerv) szintén kötött
         egy, az 1998. április 14-i megállapodásokhoz hasonló jellegű külön megállapodást a VANOSA-val, akinek az átütemezésben foglaltak
         szerint az első részletet 2000 januárjában kellett megfizetni. A GEA ezzel szemben nem kötött ilyen megállapodást a társadalombiztosítási
         szervvel.

      8        Az adóhatósággal és a társadalombiztosítási szervvel megkötött megállapodásokat követő két év során a GEA és a VANOSA néhány
         pontos átutalás kivételével továbbra sem fizették az esedékessé vált társadalombiztosítási járulékaikat és adóikat. 2000. elejétől
         a társaságok a megállapodásokban előírt rend szerinti hátralékaikat sem fizették.

      9        A spanyol kormány szerint 2001. február 7-én az adóhatóság több eredménytelen fizetési felszólítás után felmondta az 1998.
         április 14-én a GEA-val, illetve a VANOSA-val kötött megállapodásokat. A társadalombiztosítási szerv 2001. december 20-án
         mondta fel a VANOSA-val 1998. november 6-án kötött megállapodást.

      10      Ezenkívül, szintén a spanyol kormány szerint, a társadalombiztosítási szerv és az adóhatóság – a bejelentés előtti foglalások
         folytatásaként – még a fizetésképtelenség bejelentését követően is rendeltek el foglalásokat, és más végrehajtási cselekményeket
         is foganatosítottak. Így az adóhatóság többek között lefoglalt 96 szociális lakást (1999. december 23-án), a GEA csoporthoz
         tartozó védjegyeket (2000. augusztus 22-én), a vállalkozás főbb ügyfeleivel szembeni követeléseket (2000 októbere és 2001
         áprilisa között) és a VANOSA üzemét (2002. június 5-én), míg a társadalombiztosítási szervnek többek között sikerült behajtania
         bizonyos összegeket (1998 novemberében például 42 767 950 ESP-t), és kérte bankszámlák (2001. január), valamint egy az államkincstárral
         szembeni követelés (2001. április) lefoglalását. Ezek a cselekmények vezethettek végül 2001. tavaszára a vállalkozások tevékenységének
         beszüntetéséhez, amikorra a tevékenység által létrehozott bevételek nagyobb részét már a köztartozások fedezésére fordították.

      11      A Bizottság, miután 2001. első félévében két panasz érkezett hozzá, amelyek szerint a spanyol hatóságok többek között lemondtak
         arról, hogy a GEA-tól és a VANOSA-tól behajtsák az adókat és társadalombiztosítási járulékokat, több alkalommal kért felvilágosítást
         e hatóságoktól. Ismételt levélváltást követően a Bizottság 2001. szeptember 19-én megindította az EK 88. cikkének (2) bekezdése
         szerinti eljárást, és erről a spanyol hatóságokat ugyanezen a napon levélben tájékoztatta, amelyet ezután az Európai Közösségek
         Hivatalos Lapjában közzétett, felhívva minden érdekeltet az észrevételeik előterjesztésére (HL 2001. C 336., 6. o.).

      12      A spanyol hatóságok által előterjesztett észrevételek 2001. december 4-én érkeztek meg a Bizottsághoz. Más tagállam, illetve
         más érdekelt nem tett észrevételt. 2002. május 14-én a Bizottság elfogadta a megtámadott határozatot.

      13      A határozat indokolásában a Bizottság kifejti, hogy az adók és társadalombiztosítási járulékok a GEA és a VANOSA részéről
         történő rendszeres meg nem fizetése, legalábbis 1997 novembere, a fizetésképtelenség időpontja és 2001 januárja között, ezen
         vállalkozások részére állami források átruházásával egyenértékű és az EK 87. cikkének (1) bekezdése értelmében állami támogatásnak
         minősül.

      14      Ez az átruházás a határozat szerint annyiban biztosított versenyelőnyt a vállalkozások számára, hogy versenytársaikkal ellentétben
         nekik nem kellett viselniük az adókkal és társadalombiztosítási járulékokkal járó terheket, amire egyébként kötelesek lettek
         volna. A versenyelőny a spanyol jog által előírt intézkedéseknek – azaz a fizetésképtelenség utáni tartozások tekintetében
         külön végrehajtási eljárás megindításának – az elmaradásásából származott, amelyekkel elkerülhető lett volna, hogy a vállalkozások
         az adó- és társadalombiztosítási kötelezettségeik figyelmen kívül hagyásával folytassák tevékenységüket.

      15      Ezzel az eljárással a spanyol hatóságok nem egy gondos magánhitelező magatartásához hasonlítható módon jártak el, amikor megpróbálták
         a meg nem fizetett adóknak és társadalombiztosítási járulékoknak legalább egy kis részét behajtani. Passzivitásuk az adó-
         és társadalombiztosítási tartozás hátralékának jelentős növekedéséhez, illetve az 1997. július 15-i határozat alapját képező
         szerkezetátalakítási terv teljes figyelmen kívül hagyásához vezetett.

      16      A Bizottság ezt követően kifejti, hogy a szóban forgó támogatás nem részesülhet az EK 87. cikke (2)-(3) bekezdése szerinti
         mentességek egyikében sem és különösen nem felel meg a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához
         nyújtott állami támogatásokról szóló közösségi iránymutatásról kiadott közleményben (HL 1999. C 288., 2. o.) meghatározott
         feltételeknek.

      17      Következésképpen a Bizottság úgy határoz, hogy „az 1997. november 19-én a GEA, illetve 1997. november 14-én a VANOSA fizetésképtelenségének
         megállapítását követően, e két időpont és 2001 januárja között nyújtott támogatás, amelynek az adók és társadalombiztosítási
         járulékok [a GEA és a VANOSA] részéről történő folyamatos meg nem fizetése minősül, összeegyeztethetetlen a közös piaccal”.
         Ezenkívül úgy határoz, hogy a Spanyol Királyságnak „minden szükséges intézkedést meg kell tennie, hogy a [szóban forgó] jogellenesen
         nyújtott támogatást annak címzettjei visszafizessék ”.

       A keresetről
      18      A spanyol kormány szerint a Bizottság az EK 87. cikk (1) bekezdésének alkalmazása során mind jogi, mind pedig ténybeli hibát
         vétett. Először ezeket az érveket célszerű megvizsgálni.

       A jogi hibára alapított jogi érvről
       A felek érvei
      19      A spanyol kormány azt állítja, hogy a megtámadott határozat sérti az EK 87. cikkének (1) bekezdését, mivel e rendelkezés szerint
         az ügy tényállása alapján nem állapítható meg állami támogatás fennállása.

      20      A spanyol kormány szerint az illetékes hatóságok mindössze egy-egy adósságelengedési és -átütemezési megállapodást kötöttek
         a GEA-val és a VANOSA-val, amint azt számukra a vállalkozások fizetésképtelenségére vonatkozó nemzeti szabályozás lehetővé
         tette, és ahogyan azt bármely más, hasonló helyzetben lévő társasággal tették volna. Önmagában egy ilyen megállapodás megkötése
         egy fizetésképtelenségi eljárás keretei között nem értékelhető állami támogatás nyújtásaként.

      21      A Bizottság gondolatmenetéből, amely szerint állami támogatásnak minősül, hogy a vállalkozások a megállapodások alapján folytathatták
         a tevékenységüket, jóllehet az állami hitelezők azonnal felszámoltathatták volna őket, az következik, hogy minden fizetésképtelenségi
         eljárás támogatási elemeket hordoz magában, és a tagállamok által kezdeményezett, a felszámolás megelőzését célzó minden eljárás
         önmagában ellentétes az állami támogatásokra vonatkozó közösségi szabályokkal.

      22      A spanyol kormány arra is hivatkozik, hogy a Bizottság az ügyben nem is bizonyította, és nem is állította, hogy az állami
         hitelezők által a GEA-val és a VANOSA-val kötött megállapodások mások vagy előnyösebbek lettek volna a fizetésképtelenségi
         eljárásban általában megkötötteknél.

      23      A Bizottság ezzel szemben azt hangsúlyozza, hogy nem az adósságelengedési és ‑átütemezési megállapodások jelentették az állami
         támogatást, hanem a társadalombiztosítási szerv és az adóhatóság passzivitása a megállapodások megkötése után. A spanyol kormány
         állításával ellentétben a Bizottság soha nem állította, hogy a megállapodások állami támogatást jelentenek.

       A Bíróság álláspontja
      24      Az EK 87. cikke (1) bekezdése az EK-Szerződés által szabályozott állami támogatást úgy határozza meg, mint a tagállamok által
         vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatást, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének
         előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.
         E rendelkezés értelmében a támogatás fogalma általánosabb, mint a szubvencióé, mert nemcsak a pozitív szolgáltatások tartoznak
         bele, mint maga a szubvenció, hanem azok a beavatkozások is, amelyek különböző módokon megkönnyítik a vállalkozás költségvetésére
         általában nehezedő terheket (ld. például a 30/59. sz., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg kontra ESZAK Főhatósága
         ügyben 1961. február 23-án [EBHT 1961., 1. o., 39. pont]; a C‑387/92. sz. Banco Exterior de España ügyben 1994. március 15-én
         [EBHT 1994., I‑877. o., 13. pont]; a C‑256/97. sz. DM Transport ügyben 1999. június 29-én [EBHT 1999., I‑3913. o., 19. pont];
         és a C‑5/01. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2002. december 12-én [EBHT 2002., I‑11991. o., 32. pont] hozott ítéleteket).

      25      A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozatban nem kifogásolja az adósságelengedési és -átütemezési megállapodások
         a GEA-val és a VANOSA-val történő megkötését. A spanyol kormány állításával ellentétben a Bizottság nem abból vezeti le az
         állami támogatás fennállását, hogy az állami hitelezők a fizetésképtelenségi eljárás során ilyen megállapodásokat kötöttek.

      26      A megtámadott határozat indokolásában és rendelkező részében a Bizottság kifejezetten azt emeli ki, hogy a két vállalkozás
         továbbra sem teljesítette a társadalombiztosítási járulék- és adófizetési kötelezettségeit. A megtámadott határozat indokolásának
         44. és 47. pontja szerint az adók és társadalombiztosítási járulékok rendszeres meg nem fizetéséből eredő előny képez állami
         támogatást, legalábbis 1997. januárja és 2001. januárja között, azaz mind a fizetésképtelenség megállapítását és a megállapodások
         megkötését megelőző, mind az azokat követő időszakban. A versenyelőny abból származott, hogy az illetékes hatóságok elmulasztották
         a külön végrehajtási eljárás megindítását, amellyel elkerülhető lett volna, hogy a két vállalkozás – különösen a megállapodások
         megkötése után – az adó- és társadalombiztosítási kötelezettségeik figyelmen kívül hagyásával folytassák tevékenységüket,
         azaz különösen anélkül, hogy a fizetésképtelenség megállapítása után keletkezett és a megállapodások szerinti elengedés és
         átütemezés alá nem eső tartozásaikat megfizették volna. A megtámadott határozat indokolásának 53. pontja rámutat arra, hogy
         ezzel a magatartásssal az állami hitelezők nem úgy jártak el, mint egy magánhitelező, amikor megpróbálták a meg nem fizetett
         adók és társadalombiztosítási járulékok legalább egy kis részét behajtani.

      27      Ebből következően a megtámadott határozat téves olvasata miatt a spanyol kormány első érvét el kell utasítani.

       A ténybeli hibára alapított jogi érvről
       A felek érvei
      28      A spanyol kormány szerint a megtámadott határozat ténybeli hibában szenved, mivel a Bizottság azt állapította meg, hogy a
         spanyol hatóságok tétlenek maradtak a GEA és a VANOSA fizetésképtelenségének 1997. novemberben történt megállapítása után.

      29      A megtámadott határozatban foglaltakkal ellentétben mind a társadalombiztosítási szerv, mind pedig az adóhatóság minden rendelkezésére
         álló eszközt felhasznált, így a külön végrehajtási eljárást is, hogy biztosítsák az adósságelengedési és ‑átütemezési megállapodások
         megkötése után keletkezett adósságok behajtását. A spanyol kormány a jelen ítélet 10. pontjában felsorolt cselekményekre hivatkozik.

      30      A Bizottság szerint ezzel szemben a spanyol hatóságok nem tanúsítottak megfelelő gondosságot, mikor a vállalkozások megszegték
         adó- és társadalombiztosítási kötelezettségeiket. A társadalombiztosítási szerv és az adóhatóság tétlenek maradtak az adósságelengedési
         és -átütemezési megállapodások 1998-ban történt megkötése után, ami jelentősen megnövelte a későbbi tartozásokat.

       A Bíróság álláspontja
      31      Az állami támogatással kapcsolatos határozat jogszerűségét azon információk alapján kell megítélni, amelyek a határozat meghozatalakor
         a Bizottság rendelkezésére álltak (lásd különösen a 234/84. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1986. július 10-én [EBHT 1986.,
         2263. o., 16. pont] és a C‑241/94. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember 26-án [EBHT 1996., I‑4551. o.,
         33. pont] hozott ítéleteket).

      32      Ami a megtámadott határozat alapját illeti, ahogyan az a jelen ítélet 26. pontjában már említésre került, a Bizottság szerint
         a versenyelőny abból származott, hogy a spanyol hatóságok elmulasztották a külön végrehajtási eljárás megindítását, és nem
         úgy jártak el, mint egy magánhitelező, amikor megpróbálták a követeléseiknek legalább egy kis részét behajtani.

      33      A felek által a közigazgatási eljárás során váltott levelezésből azonban kiderül, hogy a spanyol hatóságok jelezték, hogy
         az 1997. januárja és 2001. januárja közti időszakban történtek intézkedések a GEA és a VANOSA köztartozásai egy részének behajtására,
         illetve arra irányulóan, hogy azok kötelezettségeiket tartsák be. Az igaz, hogy a Bizottság számára a közigazgatási eljárás
         során nyújtott információk hiányosabbak voltak, mint a spanyol kormány által a jelen eljárásban előterjesztettek, illetve
         azok helyenként pontatlanok is, ezen információk alapján azonban a Bizottság nem juthatott volna arra a következtetésre, hogy
         a spanyol jog által előirányzott intézkedések (külön végrehajtási eljárás) teljes egészében elmaradtak annak megelőzésére,
         hogy a vállalkozások az adó- és társadalombiztosítási kötelezettségeik figyelmen kívül hagyásával folytassák a tevékenységüket,
         és hogy ezért az állami hitelezők nem úgy jártak el, mint egy magánhitelező, amikor megpróbálták a követeléseiknek legalább
         egy kis részét behajtani.

      34      A spanyol hatóságok a Bizottság kérdésére adott és a Bizottsághoz 2001. július 5-én megérkezett válaszukban kétségtelenül
         csak arról számoltak be, hogy a társadalombiztosítási szerv lefoglaltatta a GEA és a VANOSA tulajdonát képező ingatlanokat,
         anélkül, hogy megadták volna a lefoglalás időpontját vagy kitértek volna az adóhatóság esetleges cselekményeire. A Bizottság
         az EK 88. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárás megindításáról tájékoztató levelében ezen az alapon közölte a spanyol hatóságokkal,
         hogy azok a nemzeti jogukban rendelkezésre álló egyes jogi eszközöket – mint a felszámolás vagy a külön végrehajtási eljárás
         – nem használták ki, hogy véget vessenek annak, hogy a vállalkozások nem teljesítetik a társadalombiztosítási járulék- és
         adófizetési kötelezettségeiket.

      35      A Bizottsághoz 2001. december 4-én érkezett észrevételeikben a spanyol hatóságok válaszképpen rámutattak arra, hogy miután
         a GEA és a VANOSA megszegte az 1998. április 14-i megállapodásokat, az adóhatóság 2001. február 7-én felmondta azokat, és
         végrehajtási intézkedéseket tett. E tekintetben ügyfelekkel szembeni követelések, védjegyek, leányvállalati részvények és
         ingatlanok lefoglalását sorolták fel. Beszámoltak arról is, hogy egy ingatlanra jelzálogot jegyeztettek be az első ranghelyen.
         Ezeket a tényeket annak a fényében kell értékelni, hogy az említett végrehajtási cselekményeket csak a megtámadott határozatban
         megállapított időszak vége, azaz 2001. januárja után foganatosították. Másrészről viszont a spanyol hatóságok hivatkoztak
         egy jelentésre, és a társadalombiztosítási szerv irataira, amelyeket csatoltak válaszukhoz, és amelyek között megtalálható
         volt egy lista ingatlanok, bankszámlák, valamint más vállalkozásokkal és az államkincstárral szembeni követelések lefoglalásáról.
         E listából kitűnik, hogy több 1993 és 1996 között megkezdett ingatlanfoglalást 1997. októbere és 1998. novembere között folytattak,
         hogy 2001. február 1-jén a GEA egy bankszámlájának a lefoglalásáról értesítették az érintett bankot, ami az azt megelőző hetekben
         az intézkedés előkészítését feltételezi, valamint hogy 2001. április 9-én egy az Államkincstárral szemben fennálló követelést
         is lefoglaltak.

      36      Mindezekből következően pedig a Bizottság nem ítélhette meg úgy, hogy „a Spanyol Királyság nem tette meg a spanyol jog által
         előirányzott intézkedéseket (külön végrehajtási eljárás) annak megelőzésére, hogy a vállalkozások az adó- és társadalombiztosítási
         kötelezettségeik figyelmen kívül hagyásával folytassák a tevékenységüket”, és nem következtethetett arra, hogy „az állam magatartásából
         semmiképpen sem vonható le az a következtetés, hogy úgy járt el, mint egy magánhitelező, amikor megpróbálta a meg nem fizetett
         adók és társadalombiztosítási járulékok legalább egy kis részét behajtani”.

      37      Anélkül, hogy megítélnénk, a jelen ügyben történt-e állami támogatás, vagy sem, meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat
         azon következtetése, mely szerint „az adók és társadalombiztosítási járulékok [a GEA és a VANOSA] részéről történő folyamatos
         meg nem fizetése attól kezdve, hogy 1997. novemberében fizetésképtelenségük megállapítást nyert, egészen 2001 januárjáig [a
         közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatást jelent]”, ténybeli hibán alapul. Ebből következően anélkül, hogy szükség
         volna a spanyol kormány által felhívott egyéb érvek vizsgálatára, a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni.

       A költségekről
      38      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a spanyol kormány kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Grupo Empresas Álvarez-nek nyújtott támogatásra vonatkozó, 2002. május 14-i 2002/935/EK bizottsági határozatot megsemmisíti.
      2)      Az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.