title: A Bíróság (nagytanács) 2005. november 15-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Dán Királyság.#Tagállami kötelezettségszegés - A Közösségek saját forrásai - A nemzeti vámhatóságok hibája folytán be nem szedett, jogosan követelt vám - A tagállamok pénzügyi kötelezettségei.#C-392/02. sz. ügy.

text:
      C‑392/02. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Dán Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – A Közösségek saját forrásai – Jog szerint fizetendő, a nemzeti vámhatóságok hibája folytán a későbbiekben be nem szedett vám – A tagállamok pénzügyi felelőssége”
      L. A. Geelhoed főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. március 10.
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2005. november 15.
      Az ítélet összefoglalása
      Az Európai Közösségek saját forrásai – A tagállamok általi megállapítás és rendelkezésre bocsátás – A vám utólagos könyvelésbe
            vételének és beszedésének lehetőségétől független kötelezettség – A megállapítás és a rendelkezésre bocsátás vis maior, illetve
            a vám beszedésének az érintett tagállamnak fel nem róható végleges ellehetetlenülését megalapozó ok nélküli hiánya – Kötelezettségszegés
      (1552/89 tanácsi rendelet, 17. cikk, (2) bekezdés; 2913/92 tanácsi rendelet, 220. cikk, (2) bekezdés, b) pont; 94/728 tanácsi
            határozat, 2. és 8. cikk)
      A tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságát, amint a tagállami vámhatóságok számára
         rendelkezésre állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtarozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani
         az adós személyét, függetlenül attól, hogy teljesülnek‑ e a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának alkalmazásához szükséges
         feltételek, és így lehetséges‑ e az érintett vám utólagos könyvelésbe vétele és beszedése.

      Ilyen körülmények között az a tagállam, amely elmulasztja a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságának megállapítását,
         és a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376 határozat végrehajtásáról szóló 1552/89 rendelet 17. cikkének
         (2) bekezdésében foglalt feltételek – azaz vis maior vagy a beszedésnek a tagállamnak fel nem róható okból történő végleges ellehetetlenülése – valamelyikének hiányában nem bocsátja
         a Bizottság rendelkezésére az e jogosultságnak megfelelő összeget, nem teljesíti a közösségi jog és különösen a Közösségek
         saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728 határozat 2. és 8. cikke alapján fennálló kötelezettségeit.

      (vö. 66., 68., 70. pont és rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2005. november 15.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – A Közösségek saját forrásai – Jog szerint fizetendő, a nemzeti vámhatóságok hibája folytán a későbbiekben be nem szedett vám – A tagállamok pénzügyi felelőssége”
      A C‑392/02. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2002 november 7‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: H.‑P. Hartvig és G. Wilms, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Dán Királyság (képviseli: J. Molde, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatják:
      a Belga Királyság (képviseli: A. Snoecx, meghatalmazotti minőségben),

      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviseli: W.‑D. Plessing, meghatalmazotti minőségben, segítői: D. Sellner és U. Karpenstein Rechtsanwälte),

      az Olasz Köztársaság (képviseli: I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. de Bellis avvocato dello Stato, kézbesítési cím: Luxembourg),

      a Holland Királyság (képviselik: H. G. Sevenster és J. van Bakel, meghatalmazotti minőségben),

      a Portugál Köztársaság (képviselik: L. Fernandes, Â. Seiça Neves és J. A. dos Anjos, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      a Svéd Királyság (képviselik: A. Kruse, K. Wistrand és A. Falk, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      beavatkozók,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas és J. Makarczyk tanácselnökök, C. Gulmann, A. La Pergola,
         J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (előadó), J. Makarczyk, P. Kūris, U. Lõhmus, E. Levits és A. Ó Caoimh bírák,

      főtanácsnok: L. A. Geelhoed,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető‑helyettes,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. január 11‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. március 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Dán Királyság – mivel a dán hatóságok
         nem bocsátották a Bizottság rendelkezésére a Közösségek 140 409,60 DKK összegű saját forrását és annak 1999. december 20‑ tól számított késedelmi kamatait – nem teljesítette a közösségi jogból eredő kötelezettségeit, és megsértette az EK 10. cikket,
         valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1994. október 31‑ i 94/728/EK Euratom tanácsi határozat (HL L 293., 9. o.) 2. és 8. cikkét.

       Jogi háttér
      2       A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑ i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat (HL L 185., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 176. o.) helyébe
         lépő 94/728 határozat 2. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy a közösségi költségvetés részét képező saját források:

      –       az ún. „hagyományos” források (a 2. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja), amelyek eredete:
      –       a Közösségek intézményei által a harmadik országok tekintetében a közös mezőgazdasági politika keretében megállapított vagy
         megállapítandó lefölözések, támogatások, kiegészítő vagy kompenzációs összegek, kiegészítő összegek vagy tényezők és egyéb
         vámok;

      –       a közös vámtarifa szerinti vámok és egyéb vámok, amelyeket a harmadik országok tekintetében a közösségek intézményei már megállapítottak,
         vagy meg fognak állapítani;

      –       az ún. „HÉA”‑forrás (a 2. cikk (1) bekezdésének c) pontja), amely az összes tagállamra érvényes egységes mértéknek a harmonizált
         hozzáadottérték-adó alapjára történő alkalmazásából származik;

      –       az ún. „GNP”- vagy „kiegészítő”‑forrás (a 2. cikk (1) bekezdésének d) pontja), amely a költségvetési eljárás keretében az
         összes egyéb bevételre tekintettel meghatározott kulcsnak valamennyi tagállam GNP‑ jére (bruttó nemzeti össztermék) történő alkalmazásából származik.

      3       A 2. cikk (3) bekezdése szerint „[a] tagállamok beszedési költségek címén megtartják az (1) bekezdés a) és b) pontja értelmében
         fizetendő összegek 10%‑át”. Az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2000. szeptember 29‑ i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 253., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 200. o.) 2. cikkének
         (3) bekezdése értelmében a 2000. december 31. után megállapított összegek után e százalékértéket 25%‑ ban rögzítették.

      4       A 94/728 határozat 8. cikke ekként rendelkezik [nem hivatalos fordítás]:
      „(1)      A Közösségeknek a 2. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját forrásait a tagállamok szedik be a nemzeti törvényi,
         rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések alapján, amelyeket adott esetben a közösségi szabályokban megfogalmazott követelményekhez
         igazítanak. A Bizottság rendszeres időközökben megvizsgálja a tagállamok által közölt hazai rendelkezéseket, eljuttatja a
         tagállamokhoz azon módosításokat, amelyeket a közösségi szabályoknak való megfeleléshez szükségesnek ítélt, és jelentést nyújt
         be a költségvetési hatóságnak. A tagállamok a Bizottság rendelkezésére bocsátják a 2. cikk (1) bekezdésének a)–d) pontjában
         biztosított forrásokat.

      (2)      […] a Bizottság javaslatára, az Európai Parlamenttel történt konzultációt követően a Tanács egyhangúlag fogadja el azon rendelkezéseket,
         amelyek szükségesek e határozat alkalmazásához, illetve a 2. és 5. cikk szerinti bevételek beszedésének ellenőrzéséhez, valamint
         e bevételeknek a Bizottság rendelkezésére bocsátásához és befizetéséhez”.

      5       A jelen ügy tényállásának megvalósulása idején a 94/728 határozat 8. cikkének (2) bekezdésében hivatkozott rendelkezéseket
         az 1996. július 14‑én hatályba lépett 1996. július 8‑ i 1355/96/Euratom, EK tanácsi rendelettel (HL L 175., 3. o.) módosított, a 88/376 határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május
         29‑ i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o., a továbbiakban: az 1552/89 rendelet) tartalmazza.

      6       Az 1552/89 rendelet második preambulumbekezdése kimondja, hogy „[a] Közösségnek a lehető legjobb feltételek mellett kell rendelkeznie
         a 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikkében említett saját forrásokkal, és ennek megfelelően olyan intézkedéseket kell tennie
         az államok felé, amelyek biztosítják a Bizottság számára a Közösségnek elkülönített saját forrásokat” [nem hivatalos fordítás].

      7       E rendelet 2. cikkének (1) és (1a) bekezdése szerint:
      „(1)      E rendelet alkalmazása érdekében a Közösség a 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett
         saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, amint a vám könyvelésbe vételét és az adóssal történő közlését illetően
         teljesülnek a vámjogszabályok által előírt feltételek.

      (1a)      Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt könyvelésbe vétel időpontja.
      […]” [nem hivatalos fordítás].
      8       A rendelet 9. cikke (1) bekezdésének első albekezdése rögzíti, hogy „[a] 10. cikkben szabályozott eljárásnak megfelelően a
         saját forrásokat minden tagállam a Bizottság nevében az államkincstárnál vagy az általuk kijelölt testületnél megnyitott számlán
         írja jóvá” [nem hivatalos fordítás].

      9       Az 1552/89 rendelet 11. cikke értelmében:
      „A 9. cikk (1) bekezdésben említett számlára történő elszámolás késedelme esetén az érintett tagállamnak kamatot kell fizetnie,
         amelynek mértéke a tagállam pénzpiacán az esedékességi időpontban a rövid távú közfinanszírozási műveletekre alkalmazandó
         olyan kamatláb, amelyet két századponttal megemelnek. E százalékot 0,25 századponttal emelik a késedelem minden egyes hónapjára
         nézve. A megemelt százalékot a késedelem teljes időtartamára alkalmazzák” [nem hivatalos fordítás].

      10     E rendelet 17. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
      „(1)      A tagállamok megteszik az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy a 2. cikk alapján megállapított vámoknak
         megfelelő összeget az e rendeletben meghatározottak szerint a Bizottság rendelkezésére bocsássák.

      (2)      A tagállamok kizárólag akkor mentesülnek az alól a kötelezettség alól, hogy a Bizottság rendelkezésére bocsássák a megállapított
         vámoknak megfelelő összeget, ha ezen összegeket vis maior miatt nem szedték be. A tagállamok emellett meghatározott esetekben figyelmen kívül hagyhatják azon kötelezettséget, hogy
         ezen összegeket a Bizottság rendelkezésére bocsássák, ha a konkrét eset valamennyi vonatkozó körülményének mélyreható értékelése
         után úgy tűnik, hogy a behajtás hosszú távon nekik fel nem róható okból véglegesen ellehetetlenült […]”[nem hivatalos fordítás].

      11     A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑ i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban:
         Vámkódex) 201. cikkének (1) és (2) bekezdése ekként rendelkezik a vámtartozás keletkezéséről:

      „(1)      A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
      a)      behozatalivám- köteles áru szabad forgalomba bocsátásakor; vagy

      b)      ilyen árunak a behozatali vámok alóli részleges mentesség melletti ideiglenes behozatali eljárás alá helyezésekor.
      (2)      A vámtartozás a szóban forgó vámáru-nyilatkozat elfogadásának időpontjában keletkezik.”
      12     A Vámkódex 204. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
      „(1)      A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
      a)      behozatalivám-köteles áru vonatkozásában, annak átmeneti megőrzéséből vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek
         valamelyikének nem teljesítése miatt, vagy

      b)      az árunak az ez alá az eljárás alá vonására vagy az áru meghatározott célra történő felhasználása alapján csökkentett vagy
         nulla behozatali vámtétel megadására vonatkozó feltétel nem teljesítése alapján.

      a 203. cikkben említett eseteken kívül, kivéve, ha megállapítják, hogy e mulasztások nincsenek jelentős hatással a szóban
         forgó átmeneti megőrzés vagy vámeljárás helyes lefolytatására.

      (2)      A vámtartozás akkor keletkezik, amikor azt a kötelezettséget, amelynek nem teljesítése a vámtartozást keletkezteti, már nem
         teljesítik, vagy amikor az árut a vonatkozó vámeljárás alá vonják, amennyiben utólag megállapítják, hogy az árunak az említett
         eljárás alá vonására vagy az áru meghatározott célra történő felhasználása alapján csökkentett vagy nulla behozatali vámtétel
         megadására vonatkozó feltétel ténylegesen nem került teljesítésre.”

      13     A könyvelésbe vételt és a vámösszegnek az adóssal történő közlését illetően a Vámkódex 217. cikke ekként rendelkezik:
      „(1)      A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
         behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban »vámösszeg«), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
         más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).

      […]
      A vámhatóság eltekinthet azoktól a vámtartozásoktól, amelyeket a 221. cikk (3) bekezdése értelmében a határidő lejárta után
         már nem lehetett az adóssal közölni.

      (2)      A tagállamok határozzák meg a vámösszegek könyvelésbe vételére szolgáló gyakorlati eljárásokat. Ezek az eljárások eltérhetnek
         annak megfelelően, hogy a vámtartozás keletkezésének körülményeire tekintettel a vámhatóság bizonyos lehet‑e afelől, hogy
         az említett összegeket megfizetik.”

      14     A Vámkódex 218. cikke értemében:
      „(1)      Ha vámtartozás keletkezik a behozatali vámok alóli részleges mentesség melletti ideiglenes behozataltól eltérő vámeljárás
         során az árunyilatkozat elfogadása vagy az ezzel azonos joghatású bármely más intézkedés eredményeként, az ilyen vámtartozás
         összegét kiszámítása után azonnal, de legkésőbb az áru kiadását követő második napon könyvelésbe kell venni.

      […]
      (3)      Ha az (1) bekezdésben említettektől eltérő körülmények mellett keletkezik vámtartozás, az adott vámösszeget attól a naptól
         számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság:

      a)      a szóban forgó vámösszeget ki tudja számítani, és
      b)      meg tudja állapítani az adós személyét.”
      15     A Vámkódex 220. cikkének rendelkezése szerint:
      „(1)      Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 218. és 219. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint
         fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól
         számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály
         szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a 219. cikknek
         megfelelően meghosszabbítható.

      (2)      […] nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
      […]
      b)      a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru-nyilatkozatra
         vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett

      […]”.
      16     A Vámkódex 221. cikke szerint:
      „(1)      A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.
      […]
      (3)      A vámtartozás keletkezésétől számított 3 év lejárta után az adóssal már nem lehet közölni a tartozás összegét. Ha azonban
         a vámhatóság büntetőeljárás alapjául szolgáló cselekmény következtében nem tudta megállapítani a jogszabály alapján fizetendő
         vámtartozás pontos összegét, a 3 éves határidő lejárta után is lehet azt közölni, ha a hatályos rendelkezések azt lehetővé
         teszik.”

      17     A 2913/92/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑ i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.) 869. cikke ekként
         rendelkezik:

      „A vámhatóságok maguk is határozhatnak úgy, hogy nem könyvelnek le beszedetlen vámokat:
      […]
      b)      ha a vámhatóság úgy ítéli meg, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek,
         feltéve hogy az érintett személytől egy vagy több behozatali vagy kiviteli tevékenység, de egyetlen hiba vonatkozásában be
         nem szedett összeg 2000 [eurónál] kevesebb;

      […]”.
      18     A 2454/93 rendeletet módosító, 1998. július 29‑ i 1677/98/EK tanácsi rendelet (HL L 212., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 9. kötet, 30. o.) 1. cikkéknek 5. pontja
         alapján a fenti 869. cikk b) pontjában szereplő „2000 [eurónál]” kifejezés helyébe az „50 000 [eurónál]” kifejezés lépett.

      19     A 2454/93 rendelet 871. cikkének első bekezdése ekként rendelkezik:
      „A 869. cikkben említett esetek kivételével a vámhatóság – akár úgy ítéli meg, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének
         b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek, akár ha kételyei merülnek fel az adott rendelkezésben foglalt kritériumoknak
         az adott esetre való megfelelő alkalmazhatósága tekintetében – köteles az ügyet a Bizottság elé utalni, abból a célból hogy
         az a 872–876. cikkben megállapított eljárással összhangban határozatot hozzon. […]”

      20     E rendelet 873. cikkének első bekezdése szerint:
      „Az adott ügyet vizsgáló bizottság keretében egy valamennyi tagállam képviselőiből álló szakértői csoporttal történő konzultáció
         után a Bizottság határoz arról, hogy a vizsgált körülmények alapján a kérdéses vámokat le kell‑e könyvelni.”

       A jogvita alapját képező tényállás
      21     Egy dán társaság (a továbbiakban: az importáló társaság) héjastul ehető mélyhűtött zöldborsót importált Kínából Dániába. 1995
         végéig az árukat vámkezelés előtt egy dán nagykereskedő részére értékesítették, aki gondoskodott a vámáru-nyilatkozat benyújtásáról.
         E nagykereskedő rendelkezett a végső felhasználási engedéllyel, amely alapján a termék egyedi rendeltetése folytán 0%‑ os behozatali vámtételt alkalmazhatott.

      22     Az importáló társaság 1996. január 1‑ jétől maga intézte a vámkezeléssel járó formaságokat. A ballerupi (Dánia) vámhatóság anélkül fogadta el a társaság vámáru-nyilatkozatát,
         hogy megvizsgálta volna, hogy az rendelkezik‑ e a szóban forgó árukra vonatkozó végső felhasználási engedéllyel, és továbbra is a 0%‑ os behozatali vámtételt alkalmazta.

      23     A vejlei (Dánia) vámhatóság 1997. május 12‑én megállapította, hogy az importáló társaság nem rendelkezik a szóban forgó engedéllyel, és 16,8%‑os vámtételt alkalmazva
         módosította a két vámáru-nyilatkozatot. Az importáló társaság így még ugyanazon a napon a ballerupi vámhatósághoz fordult,
         amely kijavította a vámáru-nyilatkozatok módosítását, és újból a 0%‑ os vámtételt alkalmazta anélkül, hogy megkövetelte volna az árukra vonatkozó végső felhasználási engedély bemutatását.

      24     Az 1996. február 9‑e és 1997. október 24‑e között benyújtott huszonöt vámáru-nyilatkozat utólagos ellenőrzése során az illetékes
         vámhatóság megállapította, hogy az importáló társaság nem rendelkezett a végső felhasználás szabályainak alkalmazásához szükséges
         engedéllyel. A vámhatóság felszólította a társaságot, hogy ki nem vetett behozatali vám címén fizessen meg 509 707,30 DKK‑t
         (azaz kb. 69 000 eurót).

      25     Miután megállapította, hogy a módosítás 1997. május 12‑én végzett kijavítása érinthette a társaságnak a lefolytatott vámeljárás
         jogszerűsége iránti jogos bizalmát, a dán vámhatóságok azt kérdezték a Bizottságtól, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése
         b) pontjának megfelelően indokolt‑e a társaságtól az ezen időpontot követően benyújtott vámáru-nyilatkozatokkal kapcsolatosan
         követelt 140 409,60 DKK (azaz közel 19 000 euró) összegű behozatali vám utólagos könyvelésbe vételének mellőzése.

      26     A Bizottság határozatában úgy ítélte meg, hogy a vejlei vámhatóság módosításainak a ballerupi adóhatóság általi 1997. május
         12‑i kijavítását az illetékes dán adóhatóság által elkövetett olyan hibának kell tekinteni, amelyet az érdekelt nem észlelhetett.

      27     A Bizottság 1999. október 21‑i levelében felhívta a dán vámhatóságokat, hogy a levél kézbesítését követő második hónap 19‑e
         utáni első munkanapot megelőzően bocsássanak a rendelkezésére 140 409,60 DKK összegű saját forrást, aminek hiányában a hatályos
         közösségi jogszabályban meghatározott késedelmi kamat lesz alkalmazandó. A dán kormány 1999. december 15‑i levelében megtagadta
         ezen összegnek a Bizottság részére történő rendelkezésre bocsátását.

      28     A Bizottság így megindította az EK 226. cikkben említett tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást. Miután
         a Bizottság felszólította a Dán Királyságot, hogy tegye meg észrevételeit, 2001. április 6‑án indokolással ellátott véleményt
         adott ki, amelyben felhívta a tagállamot, hogy a kézbesítéstől számított két hónapos határidőn belül tegye meg a szükséges
         intézkedéseket annak érdekében, hogy eleget tegyen a véleményben foglaltaknak.

      29     Mivel az indokolással ellátott véleményre adott választ nem tartotta kielégítőnek, a Bizottság a jelen kereset benyújtása
         mellett döntött.

       Az elfogadhatóságról
      30     Miután rámutatott arra, hogy az eljárási szabályzat 92. cikke 2. §‑ának megfelelően a Bíróság feladata a kereset elfogadhatóságának
         hivatalból történő vizsgálata, a német kormány előadja, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a jelen ügy tárgyalására.

      31     A jelen kereset a Vámkódex megsértésére alapított kártérítési kereset. Mivel az EK‑Szerződés rendszerében ilyen kereset nem
         létezik, az EK 240. cikknek megfelelően a dán bíróságok rendelkeznek hatáskörrel az ügy tárgyalására.

      32     E tekintetben fel kell hívni a figyelmet arra, hogy keresetében a Bizottság azt kifogásolja, hogy az 1552/89 rendelet és a
         94/728 határozat rendelkezései megsértésével a Dán Királyság nem bocsátott a Bizottság rendelkezésére bizonyos összegű saját
         forrást, illetve ennek megfelelő késedelmi kamatot.

      33     A Bizottság a jelen keresetben így azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Dán Királyság nem teljesítette a közösségi
         jogból eredő kötelezettségét, és a Bíróság kötelezze e tagállamot kártérítés megfizetésére.

      34     Ebből következően a kereset elfogadható.
       Az ügy érdeméről
       A felek érvei
      35     A Bizottság állítása szerint a 94/728 határozat 2. cikke szerinti az ún. hagyományos saját források a vámtartozás keletkezésével
         jönnek létre, és ezért e határozat 8. cikkének (1) bekezdése alapján a Bizottság rendelkezésére kellett volna bocsátani a
         szóban forgó 140 409,60 DKK összeget. A végső felhasználásra vonatkozó szabályok alkalmazásához szükséges engedély hiányában
         így az 1552/89 rendelet 2. cikke alapján a dán hatóságoknak meg kellett volna állapítaniuk a Közösségek saját forrásához fűződő
         jogát, valamint helyesen kellett volna alkalmazniuk a vámjogi rendelkezéseket oly módon, hogy beszedik a vámot.

      36     A Bizottság rámutat arra, hogy az a tény, hogy valamely társaság a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján
         mentesül a vám megfizetése alól, semmiben nem érinti azt, hogy a tagállam köteles‑e átutalni az ennek megfelelő összeget a
         Bizottság részére. A Vámkódex ugyanis csak a gazdasági szereplők és a hagyományos saját forrásoknak a Közösség javára történő
         beszedésért felelős nemzeti hatóságok közötti kapcsolatról rendelkezik. A Közösség és a tagállamok közötti kapcsolatot a Közösség
         finanszírozási rendszeréről szóló rendelkezések, nevezetesen a 94/728 határozat, az 1552/89 rendelet végrehajtási rendelkezései
         és az EK 10. cikkből eredő általános kötelezettségek szabályozzák.

      37     Bár e két szabályrendszer között ugyan létrejött egy pusztán technikai jellegű kapcsolat, hiszen az 1552/89 rendelet hivatkozik
         azon eljárásokra, amelyeket a Vámkódexnek megfelelően le kell folytatni a vámtartozás keletkezése és beszedése során, e hivatkozások
         nem érintik a nemzeti hatóságoknak Közösség felé a saját források beszedése körében az általuk elkövetett hibákért viselt
         anyagi felelőségét. Ha valamely tagállam nem szedi be ezeket a forrásokat, bizonyos feltételek mellett kizárólag az 1552/89 rendelet
         17. cikke alapján mentesülhet a forrásoknak a Bizottság részére történő rendelkezésre bocsátása alól.

      38     Az 1552/89 rendelet 2. cikkében a Vámkódexre, közelebbről a vámtartozás „könyvelésbe vételére” történő hivatkozás szükségszerűen
         olyan hivatkozásként értendő, amely a Vámkódexben a könyvelésbe vétel megvalósulásához előírt objektív feltételekre vonatkozik,
         és nem arra a körülményre, hogy az adott ügyben a nemzeti hatóságok ténylegesen eljártak‑e a könyvelésbe vétel érdekében,
         vagy sem.

      39     A dán kormány elismeri, hogy a jóhiszemű együttműködés EK 10. cikkben rögzített elvéből következik, hogy a tagállamok a közigazgatásuk
         hatékony megszervezésével kötelesek biztosítani, hogy a saját forrásokat megfelelően beszedjék, és a Bizottság által megszabott
         határidőn belül ez utóbbi rendelkezésére bocsássák. Ha a tagállamok nem tartják tiszteletben ezen együttműködési kötelezettséget,
         a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indíthat az adott tagállam ellen a saját források beszedésének
         rossz kezelése miatt.

      40     A jelen ügyben azonban arra a kérdésre kell választ adni, hogy – a közigazgatási apparátus szervezettségének minőségétől és
         hatékonyságától függetlenül – kinek kell viselnie a közigazgatás hibája folytán a saját forrásokban elkerülhetetlenül bekövetkező
         hiányt.

      41     A dán kormány e tekintetben úgy véli, hogy a méltányosság elvéből következően a Bizottságnak kell viselnie a közigazgatás
         hibájából a saját forrásokban bekövetkezett hiányt.

      42     A dán kormány szerint a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjából az következik, hogy nem kerül sor könyvelésbe vételre,
         és így a vám utólagos beszedésére, ha teljesülnek az e pontban említett feltételek. Ha ugyanis nem kerül sor könyvelésbe vételre,
         akkor nem létezik az 1552/89 rendelet 2. cikke alapján figyelembe vehető összeg, következésképpen nem lehet megállapítani
         a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságát.

      43     A Vámkódex és a saját forrásokra vonatkozó rendelkezések közötti kapcsolat fennállásának legszembetűnőbb jele az, hogy a 2454/93 rendelet
         871. és 873. cikke alapján éppen a Bizottság jogosult eldönteni azt, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának
         megfelelően a tagállamok eltekinthetnek‑e attól, hogy követeljék a behozatali vámokat a társaságoktól. Ésszerű azt feltételezni,
         hogy azért bízták a Bizottságra annak eldöntését, hogy a tagállamok lemondhatnak‑e a behozatali vámnak a tagállamoktól történő
         követelésétől, vagy sem, mert a behozatali vám beszedésének elmaradása a Bizottság számára keletkeztet hiányt a saját forrásokban.

      44     A belga kormány szerint a Bizottság állításával ellentétben az 1552/89 rendelet 2. cikke (1) és (1a) bekezdése a Vámkódexszel
         együttesen értelmezendő, ellenkező esetben e cikk teljesen kiüresedne.

      45     A belga kormány ezen túlmenően emlékeztet arra, hogy a 2454/93 rendelet 869. és 871. cikkéből következően azon tagállamok,
         amelyeknek kétségei támadnak a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában említett feltételek alkalmazásával kapcsolatban,
         a Bizottság elé terjeszthetik az ügyet, ha a szóban forgó vámtartozás nem haladja meg az 50 000 eurót, ezen összeg felett
         pedig kötelesek ezen intézményhez fordulni.

      46     Ugyanis ellentétes lenne a tárgyilagosság és elfogulatlanság követelményeivel, hogy az a hatóság döntsön a tagállamnak az
         általa hibásnak ítélt magatartásából eredő anyagi felelősségéről, amely állást foglal a tagállami hatóságok által elkövetett
         mulasztásról. Az ilyen mértékű hatalomkoncentráció alkalmas lenne arra, hogy megkérdőjelezze a határozatok tárgyilagosságát,
         mivel a saját forrásokat végül amúgy is a Bizottság rendelkezésére bocsátanák, a határozat tartalmától függetlenül.

      47     A Vámkódexet és a saját forrásokra vonatkozó rendelkezéseket illetően a német kormány rámutat arra, hogy a Vámkódex 217‑ 219. cikke rendelkezik részletesen a behozatali és kiviteli vámok elszámolásáról. A vámigazgatásnak e szigorúan belső tevékenysége
         elsődlegesen a vámok Bizottság javára történő beszedésének gyorsítását szolgálja. Az 1552/89 rendelet 2. cikke ezért határozza
         meg kiindulási pontként a vám lekönyvelését vagy könyvelésbe vételét. A gazdasági szereplők számára azonban e rendelkezések
         csak közvetett jelentőséggel bírnak, ők ugyanis nem hivatkozhatnak arra, hogy a keletkezett vámösszeget már lekönyvelték.

      48     Az olasz kormány szerint az EK 10. cikkben rögzített, tágan megfogalmazott általános szabályból nem lehet levezetni, hogy
         a tagállami kötelezettségek a Bizottság szerinti értelemben állnak fenn.

      49     A 1522/89 rendelet 17. cikke pedig azt feltételezi, hogy a szóban forgó összeget már lekönyvelték, és ezért a tagállam felelőssége
         kizárólag a már megállapított vám beszedése során bekövetkező esetleges hiányosságok tekintetében áll fenn. E rendelkezés
         tehát nem a jelen ügyben tárgyalt esetre vonatkozik, amikor is a vám lekönyvelésére a nemzeti hatóságok hibájából nem került
         sor, amelynek következtében a Bizottság a Vámkódex 220. cikkének (2) bekezdése alapján a bizalomvédelemre tekintettel határozatában
         mentesítette tagállamot a vám megfizetése alól.

      50     A holland kormány szerint a 94/728 határozat nem írja elő, illetve abból nem lehet levezetni a tagállam olyan jellegű felelősségét,
         amelynek értelmében köteles a jelen ügyben érintetthez hasonló helyzetben a Bizottság rendelkezésére bocsátani azon összegeket,
         amelyek utólagos beszedése nem volt lehetséges. Csak a vonatkozó szabályozás kifejezett rendelkezése állapíthatna meg ilyen
         felelősséget.

      51     A Vámkódexnek az 1552/89 rendeletre és a 94/728 határozatra tekintettel értelmezett rendszere nem tartalmaz rendelkezést arra
         az esetre, ha a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában írt körülmények megvalósulása esetén nem kerül sor a könyvelésbe
         vételre.

      52     A portugál kormány előadja, hogy a Közösség saját forrásokhoz való jogosultsága nem a vámtartozás megállapításával, hanem
         abban az időpontban keletkezik, amikor teljesülnek a vámjogszabályokban a vámösszeg könyvelésbe vételére és annak az adóssal
         történő közlésére vonatkozóan előírt feltételek, és amikor az 1552/89 rendelet (2) cikkének megfelelően a vámot megállapítottnak
         kell tekinteni. Ha a vámot nem állapították meg, vagy megállapítását visszavonták, az érintett hatóság érdekkörébe tartozó
         hibák miatt be nem szedett összegnek a Bizottság részére történő megfizetése nem az 1552/89 rendelet alapján, hanem – amennyiben
         azt a közösségi jog megengedi – kártérítés címén lehetséges.

      53     A svéd kormány előadja, hogy a 94/728 határozat 2. cikke (1) bekezdése b) pontjának és (3) bekezdésének rendelkezései világosan
         rögzítik, hogy a Közösség igényt tarthat a vámokra. Ily módon a Bizottságnak a vámok tekintetében követelése keletkezik e
         vámok adósaival szemben. Az érintett tagállam egyáltalán nem része e hitelező‑adós jogviszonynak. A tagállamok szerepe arra
         korlátozódik, hogy biztosítsák a Közösségek követeléseinek ez utóbbi javára történő behajtását. Erről tanúskodik az a körülmény,
         hogy nem a tagállam, hanem a Bizottság jogosult eldönteni, hogy a jelen ügyben tárgyalthoz hasonló esetben megállapítja‑ e a vámkövetelés fennállását, vagy sem.

       A Bíróság álláspontja
      54     Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt indítványának 7. pontjában a főtanácsnok megjegyezte – az EK 268 cikk
         harmadik bekezdéséből, amely szerint a költségvetés bevételeinek és kiadásainak egyensúlyban kell lenniük, az következik,
         hogy a saját forrás bevételének hiányát más saját forrásból vagy a kiadások módosításával kell pótolni.

      55     Ezenfelül emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a 94/728 határozat 8. cikkének (1) bekezdéséből következik – a Közösségnek
         az e határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját forrásait a tagállamok szedik be, és e forrásokat
         a tagállamoknak kell a Bizottság rendelkezésére bocsátaniuk. E határozat 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a tagállamok
         beszedési költségek címén megtartják az (1) bekezdés a) és b) pontja értelmében fizetendő összegek 10%‑át; ezt az értéket a 2000. december 31‑ét követően megállapított összegekre vonatkozóan a 2000/597 határozat 2. cikkének (3) bekezdése
         25%‑ ra módosította.

      56     A Bíróság továbbá megjegyzi, hogy a jelen ügyben nem vitatott sem a vámtartozás léte, sem a követelt összeg.
      57     Az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásokhoz
         való jogosultságát, „amint a vám könyvelésbe vételét és az adóssal történő közlését illetően teljesülnek a vámjogszabályok
         által előírt feltételek”.

      58     E rendelkezés szövegből kitűnik, hogy a tagállamoknak a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultágának megállapítására vonatkozó
         kötelezettsége akkor keletkezik, amikor a vámjogszabályokban rögzített feltételek teljesülnek, és így nem szükséges, hogy
         a könyvelésbe vétel ténylegesen megtörténjék.

      59     Amint az a Vámkódex 217., 218., és 221. cikkéből következik, e feltételek akkor teljesülnek, amikor a vámhatóságok számára
         rendelkezésre állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtarozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani
         az adós személyét (e tekintetben lásd a C‑460/01. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet
         [EBHT 2005., I‑2613. o.] 71. pontját és a C‑104/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet
         [EBHT 2005., I‑2689. o.] 80. pontját).

      60     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásait (lásd a C‑ 96/89. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑ 2461. o.] 38. pontját és a Bizottság kontra Németország ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 45. pontját). Az 1552/89 rendelet
         2. cikkének (1) bekezdését ugyanis akként kell értelmezni, hogy a tagállamok még akkor sem tekinthetnek el a követelések megállapításától,
         ha azokat vitatják, mivel ellenkező esetben a tagállam e magatartása a Közösségek pénzügyi egyensúlyának felborulásához vezetne
         (lásd a Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 16‑án hozott, fent hivatkozott ítélet 37. pontját és a C‑ 348/97. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2000. június 15‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑ 4429. o.] 64. pontját).

      61     Ebből következően a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságát, amint a tagállami
         vámhatóságok ki tudják számítani a vámtarozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani a kötelezett személyét.

      62     E megállapítást nem érinti a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja. E rendelkezés célja, hogy védje a kötelezettnek
         a vám utólagos könyvelésbe vételéről rendelkező vagy az azt mellőző határozatban szereplő valamennyi adat megalapozottságába
         fektetett jogos bizalmát (a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megismételt, a megfizetésért felelős személytől
         meg nem követelt, az ilyen vámok megfizetésének kötelezettségével járó vámeljárás alá vont árukkal kapcsolatos behozatali,
         illetve kiviteli vámok utólagos beszedéséről szóló, 1979. július 24‑ i 1697/79/EGK tanácsi rendelet [HL L 197., 1. o.] 5. cikkének (2) bekezdését illetően lásd a C‑ 348/89. sz. Mecanarte‑ügyben 1991. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑ 3277. o.] 19. pontját és a C‑251/00. sz. Ilumitrónica‑ügyben 2002. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑ 10433. o.] 39. pontját). E rendelkezés olyan eseteket szabályoz, amelyekben a tagállamok vámhatóságai nem képesek rendelkezni
         a vám utólagos könyvelésbe vételéről, és így annak utólagos beszedéséről sem, azonban ez nem mentesíti a tagállamokat azon
         kötelezettségük alól, hogy megállapítsák a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságát.

      63     A Bíróság már az C‑ 61/98. sz. De Haan‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítéletében (EBHT 1999., I‑ 5003. o.) kifejtette, hogy különbséget kell tenni a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságának megállapítására vonatkozó
         kötelezettséget és a vám beszedésének tagállami lehetőségét szabályozó rendelkezések között. Amint az a De Haan‑ügyben hozott,
         fent hivatkozott ítélet 34. pontjából következik, az érintett tagállamnak a Közösségek részére teljesítendő késedelmi kamat
         megfizetésének kötelezettségét alapozhatja meg, ha a saját források rendelkezésre bocsátása során a nemzeti vámhatóságok nem
         tartják tiszteletben a közösségi vámjogszabályokban előírt határidőket, azonban ez nem érinti sem a vámtartozás követelhetőségét,
         sem a vámhatóságok azon jogát, hogy a Vámkódex 221. cikkének (3) bekezdésében meghatározott hároméves határidőn belül intézkedjenek
         a vám utólagos beszedése iránt. Ugyanígy nem érinti az érintett tagállamnak a késedelmi kamat és a saját források rendelkezésre
         bocsátása keretében megállapítani elmulasztott vám megfizetésére vonatkozó kötelezettségét az, ha a tagállam vámhatóságai
         által elkövetett hiba következtében a kötelezettnek nem kell megfizetnie a szóban forgó vámot.

      64     A dán és a belga kormány azon érvét illetően, miszerint a 2454/93 rendelet 871. és 873. cikkében írt eljárás keretében a Bizottságnak
         hozzá kellett volna járulnia a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának alkalmazásához, rá kell mutatni, hogy ezen eljárás
         nem a Közösségek saját forrásokhoz való jogának megállapításával kapcsolatos kötelezettségre vonatkozik. A 2454/93 rendelet
         871. és 873. cikkének célja ugyanis a közösségi jog egységes alkalmazásának biztosítása (e tekintetben lásd a Mecanarte‑ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 33. pontját), valamint a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjával együttesen
         a kötelezett jogos bizalmának védelme (lásd a jelen ítélet 62. pontját).

      65     Ezen túlmenően az a tény, hogy mivel a Közösségnek az adott saját forráshoz való jogosultságát mindenféleképpen meg kell állapítani,
         a 2454/93 rendelet 871. és 873. cikkében említett eljárás nem érinti a Közösségek pénzügyi érdekeit, biztosítja, hogy a Bizottság
         elfogulatlanul és részrehajlás nélkül tudjon eljárni ezen eljárás során.

      66     Ugyanakkor az 1552/89 rendelet 17. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint a tagállamok megteszik az összes szükséges intézkedést
         annak biztosítására, hogy a 2. cikk alapján megállapított vámoknak megfelelő összeget a Bizottság rendelkezésére bocsássák.
         A tagállamok kizárólag akkor mentesülnek e kötelezettségük alól, ha ezen összegek beszedésére vis maior miatt nem kerülhetett sor, vagy ha úgy látszik, hogy annak behajtása hosszú távon rajtuk kívül álló okok miatt lehetetlen.

      67     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis elválaszthatatlan kapcsolat áll fenn a közösségi saját források megállapításának
         kötelezettsége és e forrásoknak a Bizottság részére a megállapított határidőn belüli jóváírása, valamint a késedelmi kamat
         fizetése között. A késedelmi kamat pedig követelhető, függetlenül attól, hogy mi volt a saját forrásoknak a Bizottság részére
         történő jóváírásában bekövetkezett késedelem oka. Ebből következően nem lehet különbséget tenni azon két eset között, amikor
         a tagállam megállapította a saját forrásokat, azonban nem fizette meg őket, illetve amikor a tagállam – még kötelező határidő
         hiányában is – elmulasztotta megállapítani őket (lásd különösen a Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 16‑án hozott, fent hivatkozott ítélet 38. pontját).

      68     Ennélfogva a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságát, amint a tagállami vámhatóságok
         számára rendelkezésre állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtarozásnak megfelelő összeget, és meg tudják
         állapítani az adós személyét, függetlenül attól, hogy teljesülnek‑ e a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának alkalmazásához szükséges feltételek, és így lehetséges‑ e az érintett vám utólagos könyvelésbe vétele és beszedése. Ilyen körülmények között az a tagállam, amely elmulasztja a Közösségek
         saját forrásokhoz való jogosultságának megállapítását, és az 1552/89 rendelet 17. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételek
         valamelyikének hiányában nem bocsátja a Bizottság rendelkezésére az e jogosultságnak megfelelő összeget, nem teljesíti a közösségi
         jog és különösen a 94/728 határozat 2. és 8. cikke alapján fennálló kötelezettségeit.

      69     Ami a Bizottság által szintén hivatkozott EK 10. cikket illeti, nem lehet megállapítani az e cikkben foglalt általános kötelezettségek
         megszegését, amely megkülönböztetendő a konkrétabb, így a Dán Királyság tekintetében például a 94/728 határozat 2. és 8. cikke
         alapján megállapított közösségi kötelezettségek megszegésétől.

      70     Ezért meg kell állapítani, hogy a Dán Királyság – mivel a dán hatóságok nem bocsátották a Bizottság rendelkezésére a Közösségek
         140 409,60 DKK összegű saját forrását és annak 1999. december 20‑ tól számított késedelmi kamatait – nem teljesítette a közösségi jogból eredő kötelezettségeit, és megsértette a 94/728 határozat
         2. és 8. cikkét.

       A költségekről
      71     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Dán Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
         Az eljárási szabályzat 69. cikke 4. §‑ának első bekezdésével összhangban az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik
         költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Dán Királyság – mivel a dán hatóságok nem bocsátották az Európai Közösségek Bizottsága rendelkezésére a Közösségek 140 409,60 DKK
            összegű saját forrását és annak 1999. december 20‑tól számított késedelmi kamatait – nem teljesítette a közösségi jogból eredő
            kötelezettségeit, és megsértette a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1994. október 31‑i 94/728/EK, Euratom
            tanácsi határozat 2. és 8. cikkét.
      2)      A Bíróság a Dán Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Belga Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, az Olasz Köztársaság, a Holland Királyság, a Portugál Köztársaság
            és a Svéd Királyság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: dán.


title: A Bíróság (hetedik tanács) 2015. február 12-i ítélete.#Európai Bizottság kontra IPK International - World Tourism Marketing Consultants GmbH.#Fellebbezés – A Bizottság pénzügyi támogatás visszatérítését elrendelő határozata – Az Európai Unió Törvényszéke által hozott ítélet végrehajtása– A késedelmi kamatok és a kompenzációs kamatok közötti különbségtétel – A kamatok kiszámítása.#C-336/13. P. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑336/13. P. sz. ügyben,
            az Európai Bizottság (képviseli: F. Dintilhac, G. Wilms és G. Zavvos, meghatalmazotti minőségben)
            fellebbezőnek
            az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2013. június 19‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
            a másik fél az eljárásban:
            az IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH  (székhelye: München [Németország], képviseli: C. Pitschas Rechtsanwalt)
            felperes az elsőfokú eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
            tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, A. Arabadjiev és J. L. da Cruz Vilaça (előadó) bírák,
            főtanácsnok: Y. Bot,
            hivatalvezető: A. Calot Escobar,
            tekintettel az írásbeli szakaszra,
            a főtanácsnok indítványának a 2014. szeptember 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Fellebbezésével az Európai Bizottság az Európai Unió Törvényszéke IPK International kontra Bizottság ítéletének (T‑671/11, EU:T:2013:163, a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítélettel a Törvényszék megsemmisítette a 2011. október 14‑i bizottsági határozatot [ENTR/R1/HHO/lsa – entre.r.l(2011)1183091, a továbbiakban: vitatott határozat] annyiban, amennyiben az az IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH‑nak (a továbbiakban: IPK) fizetendő kamatok összegét 158 618,27 euróra korlátozza.
            A jogvita előzményei
            2. A jelen jogvita a felek között a Törvényszék, illetve a Bíróság előtt 1994 óta folyamatban lévő ügyek sorába illeszkedik. Ezen ügyek eredete a Bizottság 1992. augusztus 4‑i határozata, amellyel pénzügyi támogatást ítélt oda az IPK‑nak. Közel tizenhárom évvel e határozat elfogadása után a Bizottság eljárási szabálytalanságokra hivatkozva 2005. május 13‑i határozatával visszavonta e pénzügyi támogatás odaítélését. Ezt követően 2006. december 4‑én ezen intézmény visszatérítésre vonatkozó határozatot fogadott el, amelynek végrehajtása során az IPK 2007. május 15‑én 318 000 eurós összeget térített vissza, késedelmi kamatokkal növelve.
            3. Az IPK International kontra Bizottság ítéletben (T‑297/05, EU:T:2011:185) a Törvényszék megsemmisítette a Bizottság ezen, 2005. május 13‑i határozatát. A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság kétségkívül helyesen állapította meg a főszabály szerint az említett pénzügyi támogatás megsemmisítését igazoló eljárási szabálytalanságok fennállását. Mindazonáltal az említett határozatot az elévülési határidő be nem tartása miatt meg kellett semmisíteni.
            4. Következésképpen 2011. július 27‑i levelében az IPK kérte a kifizetett összegek visszatérítését a Bizottságtól. A szóban forgó összeg három részből állt, azaz egy első, 212 000 eurót kitevő, az IPK‑nak ki nem fizetett, azaz a számára 1992‑ben odaítélt pénzügyi támogatás 40%‑át kitevő részből, egy második, az IPK által azóta visszatérített 318 000 eurót kitevő részből, azaz az említett pénzügyi támogatás 60%‑ából, valamint egy harmadik, az IPK által a Bizottságnak a második rész megtérítésével együtt fizetett késedelmi kamatoknak megfelelő, 31 961,63 eurót kitevő részből. Az IPK késedelmi kamatok kifizetését is kérte, az első részt illetően 1994. január 1‑jétől számítva, a második rész vonatkozásában pedig 2007. május 18‑tól, azaz azon időpont utáni naptól számítva, amikor az IPK visszatérítette a számára már kifizetett, késedelmi kamatokkal növelt összegeket.
            5. 2011. október 14‑én a Bizottság elfogadta és közölte az IPK‑val a vitatott határozatot, amelyben megjelölte az IPK‑nak fizetendő teljes összeget, ebbe beleértve a „kompenzációsnak” minősülő kamatokat. Ezen 158 618,27 euró összegű kamatot az Európai Központi Banknak (EKB) és az EKB elődjének, az Európai Monetáris Intézetnek (EMI) az irányadó refinanszírozási műveletekre megállapított kamatlábának megfelelően számolták ki. Ezenkívül a Bizottság pontosította, hogy e kamatokat a 318 000 eurós és a 31 961,63 eurós összegekre számította ki 2007. május 18‑tól, valamint a 212 000 eurós összegre 1994. január 1‑jétől 2011. október 31‑ig.
            6. 2011. október 17‑i levelében az IPK vitatta a megtámadott határozat jogszerűségét, és kérte, hogy közöljék vele többek között e határozat jogalapját, valamint a szóban forgó kamatok „kompenzációs”, nem pedig „késedelmi” minősítésének indokolását.
            7. 2011. október 25‑i levelében a Bizottság többek között pontosította, hogy a vitatott határozat az EUMSZ 266. cikken alapult. Úgy érvelt továbbá, hogy nem kellett késedelmi kamatokat fizetnie, azonban az ítélkezési gyakorlatból arra a következtetésre jutott, hogy köteles a megsemmisítést kimondó ítélettel összhangban kompenzációs kamatokat fizetni.
            A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
            8. A Törvényszék Hivatalához 2011. december 22‑én benyújtott keresetében az IPK a vitatott határozat megsemmisítését kérte, amennyiben a számára megítélt kamatok összege csupán 158 618,27 eurót tesz ki. Az IPK az EUMSZ 266. cikk megsértésére alapított egyetlen, a Bizottság kamatok tekintetében végzett számításának vitatására irányuló jogalapra hivatkozott.
            9. A megtámadott ítéletben a Törvényszék megalapozottnak ítélte az IPK keresetét.
            10. Kitűnik ezen ítélet 27. pontjából, hogy az IPK szerint a vitatott határozatban a Bizottság elismerte azon kötelezettségét, hogy kamatfizetésre köteles e társaság számára, az első rész vonatkozásában 1994. január 1‑jétől, a két másik rész vonatkozásában pedig 2007. május 18‑tól. Az IPK ekképpen kifejtette, hogy a Bizottság ezen kötelezettsége nem képezi tárgyát a szóban forgó jogvitának, ezért ebben a tekintetben a vitatott határozat véglegessé vált. Ezen ítélet 33. pontjában a Törvényszék megállapítása értelmében a Bizottság a tárgyalás során elismerte azt, hogy kompenzációs kamatok címén 158 618,27 eurót kitevő összeggel adós az IPK‑nak.
            11. A megtámadott ítélet 34. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság azon érvelése, amely szerint egyrészt az IPK rosszhiszemű hitelező, másrészt pedig a Törvényszék az IPK International kontra Bizottság ítéletben (EU:T:2011:185) megállapította e társaság felróható magatartását, nem alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze a főkövetelés fennállását, illetve azt a tényt, hogy a Bizottság kamatok fizetésére köteles.
            12. A megtámadott ítélet 36. pontjában a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy a szóban forgó kamatokat elnevezésüktől függetlenül az EKB által az irányadó refinanszírozási műveletekre megállapított kamatláb két százalékponttal növelt értéke alapján kell kiszámítani. A Törvényszék kifejtette, hogy ezen átalánynövelés célja a jogalap nélküli gazdagodás megelőzése, majd ebből az említett ítélet 39. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság tévesen mulasztotta el a kompenzációs kamatlábak megemelését.
            13. A késedelmi kamatokat illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 41. pontjában emlékeztetett arra, hogy „az állandó ítélkezési gyakorlat[…] elismer[te] a Bizottságnak a késedelmi kamat fizetésére irányuló feltétlen kötelezettségét, különösen az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapítása esetében, az azt megállapító ítélet kihirdetését követően […], valamint a jogalap nélkül fizetett összegnek a megsemmisítést megállapító ítélet következtében történő visszakövetelése esetében”. Ezt követően a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság az eljárás szóbeli szakaszában elismerte, hogy adós volt az IPK International kontra Bizottság ítélet (EU:T:2011:185) kihirdetésétől számítva esedékes késedelmi kamatokkal, majd arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság köteles volt a fizetendő főösszeget késedelmi kamatokkal növelni, amelyet a jelen ügyben, a felek e kérdésre vonatkozó kölcsönös megállapodása alapján 2011. április 15‑től kellett számítani, függetlenül attól a ténytől, hogy a vitatott határozat képezte a szóban forgó főkövetelés egyetlen jogalapját.
            14. A Törvényszék a megtámadott ítélet 42. pontjában megállapította, hogy „a Bizottságnak szintén a fizetendő főösszeg alapján a korábban felgyülemlett kompenzációs kamatokkal növelve kellett e késedelmi kamatot kiszámítani”.
            A felek kérelmei a Bíróság előtti eljárásban
            15. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
            – helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
            – utasítsa el az IPK keresetét, és
            – e társaságot kötelezze a két eljárás költségeinek a viselésére.
            16. Az IPK a Bizottság fellebbezésének elutasítását és annak a költségek fizetésére való kötelezését kéri.
            A fellebbezésről
            17. Fellebbezése alátámasztása érdekében a Bizottság hat jogalapra hivatkozik, amelyeket arra alapít, hogy a megtámadott ítélet először is az abból következő téves jogalkalmazáson alapul, hogy figyelmen kívül hagyja a Bíróság kompenzációs kamatokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatát, másodszor figyelmen kívül hagyja a kompenzációs kamatok és a késedelmi kamatok közötti különbségtételre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, harmadszor téves jogalkalmazáson alapul a kompenzációs kamatok tőkésítésére és a késedelmi kamatok 2011. április 15‑től való számítására vonatkozóan, negyedszer tévesen értelmezi a vitatott határozatot és a Törvényszék korábbi ítéletét, valamint elferdíti a tényeket, ötödször indokolása elégtelen és az indokok ellentmondásosak, valamint végül hatodszor téves jogalkalmazáson alapul a jogalap nélküli gazdagodásra irányadó uniós jogi elvek alkalmazásával összefüggésben.
            18. Az első, második és negyedik jogalap a szóban forgó követelés jogalapjára vonatkozik, valamint a kompenzációs kamatokra vonatkozó ítélkezési gyakorlat alkalmazására. Mivel a fizetendő kamatok kérdése szorosan kötődik a Bizottság fizetési kötelezettségének jogi alapjához, e jogalapokat együtt kell megvizsgálni.
            A követelés jogalapjával és a kompenzációs kamatokra vonatkozó ítélkezési gyakorlat alkalmazásával kapcsolatos téves jogalkalmazásról
            A felek érvei
            19. A Bizottság téves jogalkalmazásra hivatkozik, amely abból következik, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta a kompenzációs kamatokra vonatkozóan alkalmazandó ítélkezési gyakorlatot. Ekképpen a Törvényszék nem tartotta tiszteletben a Bíróságnak különösen a Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság ítéletből (C‑104/89 és C‑37/90, EU:C:2000:38, 214. pont), valamint az Elsőfokú Bíróságnak különösen az Agraz és társai kontra Bizottság ítéletből (T‑285/03, EU:T:2008:526, 50. pont) eredő ítélkezési gyakorlatát, amelynek értelmében a kompenzációs kamatok célja a hitelező székhelye szerinti tagállamban megállapított infláció kiegyenlítése a pénzromlásból eredő veszteségek megtérítése által.
            20. A Bizottság ezenkívül azt állítja, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta a kompenzációs kamatok és a késedelmi kamatok között teendő különbségre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot. Ugyanis a Törvényszéknek figyelembe kellett volna vennie az e két kamattípus által betöltött különböző szerepeket, oly módon, hogy a késedelmi kamatokra vonatkozóan magasabb kamatlábat határoz meg. Ez utóbbi kamatok célja, hogy az adóst az adósságának mielőbbi rendezésére ösztönözze, míg a kompenzációs kamatok a vagyonban bekövetkezett értékveszteség kiegyenlítésére szolgálnak.
            21. Végül a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék ítélete a vitatott határozat és valamely korábbi ítélet tévesen értelmezésén, valamint a tények elferdítésén alapult.
            22. A Bizottság elfogadja, hogy a vitatott határozatban, illetve a tárgyalás során elismerte azt, hogy az eredeti – a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítélet (EU:T:2011:185) által „feltámasztott” – odaítélő határozatból származó követelést köteles rendezni. Mindazonáltal úgy véli, hogy az őt terhelő fizetési kötelezettség közvetlenül az említett ítélet végrehajtására vonatkozó kötelezettségből következik, és hogy ennélfogva a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a vitatott határozat – amennyiben „tartozáselismerésnek” minősül – az egyetlen jogalapja a főösszeg és a kamatok fizetésére vonatkozó kötelezettségnek. A Törvényszéknek azt kellett volna megállapítania, hogy ez a fizetési kötelezettség az EUMSZ 266. cikken alapul.
            23. Az IPK úgy véli, hogy a Bizottság tévesen értelmezi a megtámadott ítéletet, mivel a Törvényszék nem kérdőjelezte meg azt a tényt, hogy a kompenzációs kamatok a pénzromlás mérséklésére irányulnak. Egyébiránt az IPK azt állítja, hogy nem ez utóbbi az egyetlen olyan tényező, amelyet figyelembe kell venni a kompenzációs kamatok kiszámításához. E kamatok célja továbbá az elmaradt haszon kiegyenlítése, illetve a jogalap nélküli gazdagodás megelőzése is.
            24. Az IPK továbbá úgy véli, hogy az a tény, hogy a két érintett kamattípusra vonatkozóan a számítás formailag azonos, nem akadálya annak, hogy mindkettő önálló szerepe elismerésre kerüljön. Ezenkívül e két kamattípus kiszámítása között alapvető különbség áll fenn, mivel a kompenzációs kamatokat kizárólag a főkötelezettség alapján számítják ki, míg a késedelmi kamatokat az említett főkötelezettségnek az ítélet kihirdetése napján esedékes kompenzációs kamatokkal növelt összege alapján.
            25. Végül az IPK egyetért abban, hogy a Törvényszéknek az EUMSZ 266. cikkre kellett volna hivatkoznia. Úgy véli azonban, hogy ez a téves jogalkalmazás nincs hatással a szóban forgó kamatok kiszámítására.
            A Bíróság álláspontja
            26. A megtámadott ítélet 34. és 41. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a vitatott határozat képezte a szóban forgó főkövetelés egyetlen jogalapját.
            27. Azonban emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 264. cikk első bekezdése úgy rendelkezik, hogy amennyiben helyt adnak a megsemmisítés iránti keresetnek, a megtámadott jogi aktust semmisnek nyilvánítják.
            28. A jelen esetben a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítéletnek (EU:T:2011:185), amellyel a Törvényszék megsemmisítette a Bizottságnak a jelen ítélet 2. pontjában említett, 2005. május 13‑i határozatát, az volt a hatása, hogy újjáélesztette a pénzügyi támogatás odaítéléséről szóló, 1992. augusztus 4‑i határozatot.
            29. Ezenkívü l kitűnik az EUMSZ 266. cikk első bekezdéséből, hogy azon intézmény, amelytől a megsemmisített aktus származik, köteles megtenni az ezen aktust semmisnek nyilvánító ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket. Ez többek között a fizetendő összegek kifizetéséhez és a jogalap nélkül fizetett összegek visszaköveteléséhez, valamint késedelmi kamatok fizetéséhez vezet.
            30. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a késedelmi kamatok fizetése az EUMSZ 266. cikk első bekezdésének értelmében vett, a megsemmisítést kimondó ítéletben foglaltak teljesítésére irányuló intézkedés, amennyiben annak célja, hogy átalányösszegben kompenzálja a követelés nyújtotta előnyök élvezetétől való megfosztást, illetve hogy az adóst ösztönözze a megsemmisítést kimondó ítéletben foglaltak mielőbbi teljesítésére.
            31. A fentiekből következik, hogy a Bizottságnak a kamatokkal növelt főkövetelés fizetésére vonatkozó kötelezettsége nem a vitatott határozatnak, hanem a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítéletnek (EU:T:2011:185) az EUMSZ 266. cikk szerinti végrehajtásán alapul.
            32. Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 34. és 41. pontjában azt állapította meg, hogy a vitatott határozat képezte a szóban forgó követelés egyetlen jogalapját.
            33. Mindazonáltal a Törvényszék valamely határozata indokolásának mellékes része ellen irányuló kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez, ezért azok hatástalanok (lásd ebben az értelemben: Franciaország kontra People’s Mojahedin Organization of Iran ítélet, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 79. pont; Magyarország kontra Bizottság ítélet, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, 82. pont).
            34. Márpedig a jelen esetben a megtámadott ítélet 34. pontjában szereplő indokolás a Bizottság azon jogalapjára jelent választ, amely szerint a hitelező rosszhiszemű. Különösképpen, e pont utolsó mondatát, amelyben a Törvényszék kijelenti, hogy a vitatott határozat képezi a szóban forgó főkövetelés egyetlen jogalapját, a „továbbá” kifejezés vezeti be, és e mondat a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítélet (EU:T:2011:185) rövid, annak kimutatására irányuló elemzéséből von le következtetést, hogy a Bizottság álláspontja ezen ítélet téves értelmezéséből származik. Ezen utolsó mondat tehát mellékes jellegűnek mutatkozik.
            35. Hasonlóképpen, a Törvényszék a megtámadott ítélet 41. pontjában annak pontosításával fejezi be érvelését a Bizottságnak a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítélet (EU:T:2011:185) kihirdetésétől kezdve fennálló késedelmi kamatok fizetésére vonatkozó kötelezettségével kapcsolatban, hogy amint az a megtámadott ítélet 34. pontjában említésre került, ez a megállapítás azon ténytől függetlenül érvényes, hogy a vitatott határozat képezi a szóban forgó főkövetelés egyetlen jogalapját.
            36. Tekintettel arra, hogy a lényegében a szóban forgó követelés jogi alapjával kapcsolatos jogalap az indokolás mellékes része ellen irányul, azt mint hatástalant el kell utasítani.
            37. Egyébiránt – amint azt a főtanácsnok az indítványának 93. pontjában megjegyezte – a kompenzációs kamatok odaítélése nem az EUMSZ 266. cikk első bekezdésének értelmében vett, a megsemmisítést kimondó ítéletben foglaltak teljesítésére irányuló intézkedésből ered, hanem ezen EUMSZ 266. cikk második bekezdésének alkalmazásából, amely az EUMSZ 340. cikkre, azaz az Unió szerződésen kívüli felelősségével kapcsolatos peres eljárásokra hivatkozik (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ítélet, C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 42. pont). Ennek a kamatkategóriának ugyanis az a célja, hogy a kár összegének bíróság által történő értékeléséig bekövetkezett időmúlást kompenzálja, az adósnak felróható bármely késedelemtől függetlenül.
            38. Ebből következően a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Bizottság „kompenzációsnak” minősülő kamatokkal volt adós, miközben kizárólag a késedelmi kamatokat lehetett megítélni a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítéletnek (EU:T:2011:185) az EUMSZ 266. cikk első bekezdése szerinti végrehajtása keretében.
            39. Következésképpen a fellebbezésnek lényegében a kompenzációs kamatokra vonatkozó ítélkezési gyakorlat alkalmazásával kapcsolatos jogalapjait mint hatástalanokat el kell utasítani.
            A kompenzációs kamatok tőkésítésével és a késedelmi kamatoknak 2011. április 15‑től való számításával kapcsolatos téves jogalkalmazásról
            A felek érvei
            40. E harmadik jogalap két részre osztható. Ekképpen a Bizottság e jogalap egyik részében azon rárótt kötelezettséget vitatja, hogy a késedelmi kamatokat 2011. április 15‑től fizesse.
            41. A fellebbező kiemeli, hogy a késedelmi kamatokat főszabály szerint felszólítás után lehet követelni, amelynek helyébe elmarasztalás esetén a Törvényszék rendelkezése lép. Ezen elmarasztalás hiányában a Törvényszék visszamenőlegesen nem kötelezhet ilyen kamatok fizetésére. A Bizottság ekképpen vitatja azt a tényt, hogy a 2011. április 15‑i időpontot határozták meg a késedelmi kamatok fizetésére vonatkozó kötelezettség kiindulópontjaként, amennyiben az ilyen kötelezettségnek nem a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítéletből (EU:T:2011:185), hanem kizárólag a vitatott határozatból kellene következnie.
            42. Végül ezen időpont figyelembevétele ellentmond a Törvényszék által elfogadott álláspontnak, mivel ez utóbbi úgy ítélte meg, hogy a visszatérítési kötelezettség kizárólag a vitatott határozatból következik, amelyet 2011. október 14‑én fogadtak el.
            43. A fellebbezés e harmadik jogalapjának másik részében a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék nem kötelezhetett a késedelmi kamatok tőkésítésére, amennyiben a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítélet (EU:T:2011:185) semmilyen kifejezett marasztalást nem tartalmaz, amely e kamatok tőkésítését írja elő.
            44. Az IPK úgy véli, hogy ez utóbbi ítélet egyetlen tárgya a vitatott határozat jogszerűségének vizsgálata volt. Az a tény, hogy a Törvényszék nem vizsgálta meg az ezen ítéletből származó jogkövetkezményeket, nem mentesíti a Bizottságot sem a késedelmi, sem a kompenzációs kamatok fizetésére vonatkozó kötelezettsége alól. Egyébiránt e társaság emlékeztet arra, hogy a Bizottság a Törvényszék előtti eljárás szóbeli szakasza során elismerte, hogy 2011. április 15‑től számítva köteles késedelmi kamatokat fizetni.
            45. Az IPK hozzáteszi, hogy a késedelmi kamatokat a főkötelezettségnek az említett ítélet kihirdetéséig felgyülemlett kompenzációs kamatokkal növelt összege alapján kell kiszámítani.
            A Bíróság álláspontja
            46. A késedelmi kamatok 2011. április 15‑től való fizetésének kötelezettségével kapcsolatban hivatkozott téves jogalkalmazást illetően hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság a Törvényszék előtti eljárás szóbeli szakaszában elismerte, hogy adós volt a késedelmi kamatokkal, méghozzá ezen időponttól számítva.
            47. Márpedig a Bíróság hatásköre a fellebbezés keretében azon jogi megoldás értékelésére korlátozódik, amelyet az első fokon eljárt bíróság előtt megvitatott jogalapokra adtak. A felek tehát főszabály szerint nem hozhatnak fel először a Bíróság előtt egy olyan jogalapot, amelyre a Törvényszék előtt nem hivatkoztak, mivel ez azzal járna, hogy a Bíróság felülvizsgálhatná a Törvényszék által elfogadott megoldás jogszerűségét olyan jogalapok tekintetében, amelyeket ez utóbbi nem vizsgálhatott meg (lásd ebben az értelemben: Németország kontra Bizottság ítélet, C‑544/09 P, EU:C:2011:584, 63. pont). Ebből következően valamely jogalapnak olyan részét, amelyet először a fellebbezés kerete között adnak elő, elfogadhatatlannak kell minősíteni (lásd ebben az értelemben: FENIN kontra Bizottság ítélet, C‑205/03 P, EU:C:2006:453, 22. pont).
            48. Tekintettel arra, hogy a fellebbezés harmadik jogalapjának azon része, amely a késedelmi kamatok 2011. április 15‑től való megítélésének kötelezettségével kapcsolatos téves jogalkalmazáson alapul, új, azt mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
            49. Ami a kamatok tőkésítésével kapcsolatos téves jogalkalmazást illeti, a jelen ítélet 37. és 38. pontjából következik, hogy a jelen esetben a Bizottság által fizetendő kamatok nem minősíthetők kompenzációs kamatoknak.
            50. Amint azt a főtanácsnok az indítványának 117. pontjában megjegyezte, ezek a kamatok nem jelentenek a főköveteléshez kapcsolódó olyan kiegészítő kárt, amelyből magából is kamatok keletkeznek.
            51. Ennélfogva, tekintettel arra, hogy a Törvényszék által a kamatoknak a megtámadott ítélet 42. pontjában elrendelt tőkésítése a korábban felgyülemlett kamatok kompenzációs jellegén alapul, az téves jogalkalmazásból származik.
            52. Helyt kell tehát adni a Bizottság jogalapjának, amennyiben az a kamatok tőkésítéséhez kapcsolódik.
            53. Kétségtelen, hogy amennyiben a Törvényszék ítéletének indokolása az uniós jogot sérti, de rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, az ilyen jogsértés nem eredményezheti az ítélet hatályon kívül helyezését, és ekkor az indokolást meg kell változtatni (lásd ebben az értelemben: Comitato „Venezia vuole vivere” és társai kontra Bizottság ítélet, C‑71/09 P, C‑73/09 P és C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 118. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            54. Mindazonáltal – amint azt a főtanácsnok az indítványának 120. pontjában megjegyezte – a jelen esetben nincsen olyan különleges körülmény, amely igazolja az IPK‑nak fizetendő késedelmi kamatok tőkésítését.
            55. Ilyen körülmények között a harmadik jogalapot azon részében, amely a kamatok tőkésítésével kapcsolatos téves jogalkalmazáson alapul megalapozottnak kell nyilvánítani, az ezen felüli részében pedig elfogadhatatlannak.
            Az indokolás elégtelen és ellentmondásos jellegéről
            A felek érvei
            56. Ötödik jogalapjában a Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék nem válaszolt a kamatok összegével kapcsolatos érveire, mivel e kérdés kapcsán arra szorítkozott, hogy az ítélkezési gyakorlatra utalt. Egyébiránt a Törvényszék ellentmondott önmagának egyfelől annak megállapításával, hogy a kompenzációs kamatok az inflációból eredő pénzromlás mérséklésére irányulnak, másfelől azzal, hogy a megítélt kompenzációs kamatok összegét átalányjelleggel határozta meg.
            57. Ami a késedelmi kamatokat illeti, a Bizottság azt is felrója a Törvényszéknek, hogy ítéletében ellentmondásos indokok szerepelnek, mivel e kamatok fizetése kezdő időpontjának 2011. április 15‑öt tekintette, annak megállapítása ellenére, hogy a Bizottság fizetési kötelezettségének egyetlen jogalapját a vitatott határozat képezte.
            58. Az IPK úgy véli, hogy a megtámadott ítélet indokolása semmilyen ellentmondásban vagy elégtelenségben nem szenved.
            A Bíróság álláspontja
            59. Egyfelől, a megtámadott ítéletnek a kompenzációs kamatok kiszámításával kapcsolatos indokolását illetően meg kell jegyezni – amint azt a főtanácsnok az indítványának 98. és 99. pontjában tette –, hogy a Törvényszék pontról pontra válaszolt a Bizottság által előtte felhozott érvekre.
            60. Ekképpen azon érvet, hogy a kompenzációs kamatok kiszámítására vonatkozó indokolás elégtelen, mint megalapozatlant el kell utasítani.
            61. Ezenkívül a jelen ítélet 37. és 38. pontjából következően a jelen ügyben szóban forgó kamatokat nem lehet kompenzációs kamatoknak minősíteni.
            62. Következésképpen az azon alapuló érvet, hogy a megtámadott ítéletben a kompenzációs kamatok kiszámítására vonatkozóan ellentmondásos indokok szerepelnek, mint hatástalant el kell utasítani.
            63. Másfelől, ami ezen ítéletben a késedelmi kamatok kiszámítására vonatkozóan szereplő ellentmondásos indokokat illeti, kitűnik a jelen ítélet 31. és 32. pontjából, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állapította meg, hogy a vitatott határozat képezte a szóban forgó főkövetelés egyetlen jogalapját.
            64. Mindazonáltal, a Törvényszék téves jogalkalmazása az indokolási kötelezettség tekintetében nem olyan jellegű, amely érvénytelenítené a megtámadott ítéletet, ha annak rendelkező része más jogi indokok alapján meglapozottnak bizonyul (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ítélet, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 47. pont; Biret és Cie kontra Tanács ítélet, C‑94/02 P, EU:C:2003:518, 63. pont).
            65. Márpedig kitűnik a megtámadott ítélet 41. pontjából, hogy maga a Bizottság is elismerte a Törvényszék előtti szóbeli eljárás során, hogy adós volt a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság ítélet (EU:T:2011:185) kihirdetésétől számítva esedékes késedelmi kamatokkal, ezért a Törvényszék azon határozatát, hogy a szóban forgó kamatok e kihirdetés napjától fizetendők, a felek közötti megállapodás fennállására alapította.
            66. Következésképpen az arra alapított érvet, hogy a megtámadott ítéletben a késedelmi kamatok kiszámítására vonatkozóan szereplő indokok ellentmondásosak mint hatástalant el kell utasítani.
            67. Ennélfogva a fellebbezés ötödik jogalapját el kell utasítani.
            A jogalap nélküli gazdagodásra irányadó uniós jogi elvek alkalmazásával kapcsolatos téves jogalkalmazásról
            A felek érvei
            68. Hatodik jogalapjában a Bizottság vitatja az EKB által megállapított kamatláb két százalékponttal való növelését. A Törvényszék – amennyiben a Bizottság nem gazdagodott – ténybeli hibát, és jogi hibát is vétett, mivel a kompenzációs kamatok fizetésének célja a hitelező vagyoncsökkenésének elkerülése, és nem az adós gazdagodásának megelőzése.
            69. A fellebbező hozzáteszi, hogy a két százalékponttal növelt, irányadó refinanszírozási kamatláb átalányjellegű alkalmazása eredményeképpen az Unió vagyona egy rosszhiszemű hitelező javára csökkenne, ami ellentétes a jogalap nélküli gazdagodásra irányadó uniós jogi általános elvekkel.
            70. Az IPK szerint a kompenzációs kamatok megítélésének a célja nemcsak a monetáris infláció mérséklése, hanem a jogalap nélküli gazdagodás megelőzése is.
            A Bíróság álláspontja
            71. Kitűnik a jelen ítélet 29–31. pontjából, hogy a Bizottság azon kötelezettsége, hogy késedelmi kamatokat fizessen, az EUMSZ 266. cikk első bekezdésének alkalmazásából következik. Következésképpen a Bizottság nem tudja célravezetően azt állítani, hogy e kötelezettség teljesítése az IPK jogalap nélküli gazdagodását eredményezi.
            72. Következésképpen a fellebbezés hatodik jogalapját mint megalapozatlant el kell utasítani.
            73. A fenti megfontolásokra tekintettel a megtámadott ítéletet csupán annyiban kell hatályon kívül helyezni, amennyiben az a Bizottság által az IPK‑nak fizetendő késedelmi kamatok meghatározását a követelés addig felgyülemlett kamatokkal növelt főösszege alapján rendeli el. A Bíróság a fellebbezést ezt meghaladó részében elutasítja.
            Az ügy visszautalásáról a Törvényszékhez
            74. Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdése értelmében a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén a Bíróság az ügyet visszautalhatja határozathozatalra a Törvényszékhez, vagy ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti.
            75. A jelen esetben a Bíróság úgy ítéli meg, hogy rendelkezik minden szükséges elemmel ahhoz, hogy határozzon a kamatok IPK által kért tőkésítéséről.
            76. Amint az a jelen ítélet 54. pontjában megjegyzésre került, az IPK részére fizetendő kamatok tőkésítésére irányuló kérelemnek nem lehet helyt adni. A Bizottság által az IPK‑nak fizetendő késedelmi kamatokat következésképpen kizárólag a szóban forgó követelés főösszege alapján kell kiszámítani, és azok a 2011. április 15‑i IPK International kontra Bizottság (EU:T:2011:185) ítélet maradéktalan végrehajtásáig esedékesek.
            A költségekről
            77. A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében, amely ez utóbbi 184. cikke (1) bekezdésének értelmében a fellebbezési eljárásra alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az említett eljárási szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése azonban úgy rendelkezik, hogy részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli saját költségeit.
            78. A jelen esetben, tekintettel arra, hogy a felek részlegesen pernyertesek lettek, úgy kell határozni, hogy mindkét fél maga viseli a jelen eljárás során felmerült saját költségeit.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján, a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
            1) A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének IPK International kontra Bizottság ítéletét (T‑671/11, EU:T:2013:163) hatályon kívül helyezi, amennyiben az az Európai Bizottság által az IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH‑nak fizetendő késedelmi kamatok meghatározását a követelés addig felgyülemlett kamatokkal növelt főösszege alapján rendeli el.
            2) A Bíróság a fellebbezést ezt meghaladó részében elutasítja.
            3) Az Európai Bizottság által az IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH‑nak fizetendő késedelmi kamatok összegét kizárólag a követelés főösszege alapján kell kiszámítani.
            4) Az Európai Bizottság és az IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH maguk viselik a jelen eljárás során felmerült saját költségeiket.