title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2013. szeptember 12.#Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer kontra Anneliese Kuso.#Az Oberster Gerichtshof (Ausztria) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Szociálpolitika – Férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód – 76/207/EGK irányelv – A tagállam csatlakozását megelőzően kötött határozott idejű munkaszerződések – A szerződés csatlakozást követő lejárta – Olyan foglalkoztatási rendszer, amely a szerződés lejártának időpontját azon év utolsó napjában határozza meg, amikor a munkavállaló eléri a nyugdíjkorhatárt – A férfiakra és nőkre vonatkozó eltérő korhatár.#C‑614/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2013. szeptember 12. (
            *1
         )
      „Szociálpolitika — Férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód — 76/207/EGK irányelv — A tagállam csatlakozását megelőzően kötött határozott idejű munkaszerződések — A szerződés csatlakozást követő lejárta — Olyan foglalkoztatási rendszer, amely a szerződés lejártának időpontját azon év utolsó napjában határozza meg, amikor a munkavállaló eléri a nyugdíjkorhatárt — A férfiakra és nőkre vonatkozó eltérő korhatár”
      A C‑614/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberster Gerichtshof (Ausztria) a Bírósághoz 2011. november 30‑án érkezett, 2011. október 25‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer

      és

         Anneliese Kuso között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz tanácselnök, A. Rosas (előadó), Juhász E., D. Šváby és C. Vajda bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. január 31‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer képviseletében B. Hainz Rechtsanwalt,

               —

               A. Kuso képviseletében C. Henseler, H. Pflaum, P. Karlberger, W. Opetnik Rechtsanwälte és P. Rindler Rechtsanwältin,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében V. Kreuschitz és C. Gheorghiu, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2002. szeptember 23‑i 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 269., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 255. o.) módosított, a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv (HL L 39., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 187. o.; a továbbiakban: 76/207 irányelv) 3. cikke (1) bekezdése a) és c) pontjának értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Alsó‑Ausztriai Tartományi Mezőgazdasági Kamara; a továbbiakban: NÖ‑LLWK) és A. Kuso között ez utóbbi munkaviszonya megszűnésének tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 76/207 irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A következő rendelkezések alkalmazásában az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy semmiféle nemi megkülönböztetés [helyesen: nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés] nem áll fenn, sem közvetlenül, sem közvetetten, különös tekintettel a családi állapotra és a családi jogállásra történő utalással.
               (2)   Ezen irányelv alkalmazásában:

                        —

                        közvetlen megkülönböztetés [helyesen: közvetlen hátrányos megkülönböztetés]: ha egy személlyel szemben neme miatt kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy fognak eljárni,

                  [...]”

               4

               Az említett irányelv 3. cikke előírja:
               „(1)   Az egyenlő bánásmód elvének alkalmazása azt jelenti, hogy nemi alapon semmiféle hátrányos megkülönböztetés [helyesen: semmiféle, nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés] nem állhat fenn [helyesen: sem közvetlenül, sem közvetve] a köz‑ vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket, a következők vonatkozásában:

                        a)

                        a nem önálló és az önálló keresőtevékenységhez, illetve a foglalkoztatáshoz való hozzáférés feltételei – beleértve a kiválasztás kritériumait és a munkaerő‑toborzás feltételeit –, a tevékenység fajtájától és a szakmai hierarchiában elfoglalt helytől függetlenül, beleértve a szakmai előmenetelt;

                  [...]

                        c)

                        foglalkozási és munkakörülmények, ideértve az elbocsátásokat, valamint a 75/117/EGK irányelvben előírt díjazást;

                  [...]”

               5

               A 76/207 irányelvet a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 204., 23. o.), amint azt annak 34. cikke meghatározza, 2009. augusztus 15‑i hatállyal hatályon kívül helyezte. A 2006/54 irányelv nem alkalmazható az alapügy tényállására.

         Az osztrák jog

               6

               A többek között a 76/207 irányelvet átültető, az egyenlő bánásmódról szóló törvény (Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. I., 66/2004) a „Munkaviszonnyal összefüggő egyenlő bánásmód követelménye” című 3. cikkében kimondja:
               „Egy munkaviszonyban senkit nem lehet a nemi hovatartozás alapján sem közvetlenül, sem közvetetten hátrányosan megkülönböztetni, különös tekintettel a családi állapotra és a családi jogállásra történő utalással, különösen nem

                        1.

                        a munkaviszony létesítésekor,

                  […]

                        3.

                        a díjazáson kívüli szociális juttatások nyújtásakor,

                  […]

                        7.

                        a munkaviszony megszűnésekor.”

               7

               A. Kuso munkaviszonyára a munkavállalókról szóló, 1921. évi törvény (Angestelltengesetz 1921) rendelkezései alkalmazandók. Egész pontosan e törvény 19. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a munkaviszony a fennállására meghatározott idő elteltével szűnik meg.

               8

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy A. Kuso határozott idejű munkaszerződése a Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Alsó‑Ausztriai Tartományi Mezőgazdasági Kamara) szolgálati és bérezési szabályzata (Dienst‑ und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes‑Landwirtschaftskammer; a továbbiakban: DO) hatálya alá tartozott. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezt a rendelkezést azon nemzeti szabályozás részének kell tekinteni, amelyre nézve a Bíróságtól az uniós jog értelmezését kéri.

               9

               Az említett szabályzat korlátozza a munkáltató felmondási jogát egy olyan sajátos rendszer felállításával, amely szerint a munkavállalókat – a súlyos kötelezettségszegéstől eltekintve – csak bizonyos meghatározott okokból lehet elbocsátani.

               10

               A DO a következő rendelkezéseket tartalmazza:
               „25. § – A munkaviszony megszüntetése
               (1)   A nyugdíjra jogosult munkavállaló munkaviszonya megszűnik:

                        a)

                        időleges vagy tartós nyugdíjazása révén

                  [...]
               (2)   A felmondási tilalom hatálya alatt álló munkavállaló munkaviszonya megszűnik:

                        a)

                        a nyugdíjkorhatár elérésével

                  [...]
               (3)   A munkáltató ezen túlmenően a felmondási tilalom hatálya alatt álló munkavállaló munkaviszonyát ennek akarata ellenére megszüntetheti,
               [...]

                        c)

                        ha a munkavállaló a munkaviszony megszüntetésének időpontjában a társadalombiztosítási jogszabályok értelmében saját jogán nyugellátásra jogosult.

                  26. § – Nyugdíjazás
               (1)   A munkavállaló akarata ellenére történő időleges vagy tartós nyugdíjazására kizárólag az [NÖ‑LLWK] főbizottsága a nyugdíjfolyósítási szabályzat rendelkezései szerint jogosult.
               [...]
               65. § – Tartós nyugállományba kerülés
               A férfi munkavállaló a 65. életévének betöltése szerinti, a női munkavállaló a 60. életévének betöltése szerinti naptári év elteltével kerül tartós nyugállományba.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               11

               A. Kuso 1967. március 1‑jétől az NÖ‑LLWK határozatlan idejű alkalmazásában állt. 1980. január 1‑jén a DO‑t magában foglaló szerződésminta felhasználásával beleegyezett a felmondási tilalom hatálya alatt álló munkavállalói státusz megszerzésébe, amely státusz a DO 25. § (2) bekezdése értelmében a munkaszerződés határozott időtartamát eredményezi.

               12

               A. Kuso 2008‑ban töltötte be 60. életévét. 2008. július 18‑án a humánerőforrás egység vezetője telefonon arról tájékoztatta, hogy a nyugdíjkorhatáron túli foglalkoztatás iránti kérelmét az NÖ‑LLWK 2008. július 14‑i elnökségi ülésen elutasították. Ez utóbbi abból indult ki, hogy a munkaviszony a 2008‑as év elteltével megszűnik. A 2008. július 25‑i levélben A. Kusót arról tájékoztatták, hogy munkaviszonyának 2008. december 31‑én túli meghosszabbítását nem hagyják jóvá, és így a munkaviszony a 2008‑as év végével megszűntnek tekintendő.

               13

               A. Kuso a Landesgericht Korneuburg előtt vitatta a munkaviszonya megszüntetésének jogszerűségét. Az e bíróság által 2009. január 21‑én hozott, számára kedvezőtlen ítéletet a munka‑ és társadalombiztosítási fellebbviteli bíróságként eljáró Oberlandesgericht Wien 2010. március 18‑i ítélete megváltoztatta. Az NÖ‑LLWK ezért felülvizsgálati kérelmet nyújtott be az Oberster Gerichtshofhoz.

               14

               A kérdést előterjesztő bíróság egyrészről hangsúlyozza, hogy az A. Kuso munkaszerződése szerves részének tekintendő DO többek között előírja, hogy a munkaviszony a nyugdíjkorhatár betöltése szerinti naptári év utolsó napján szűnik meg. Márpedig ez a korhatár a munkavállaló neme alapján eltér, 60 év a nők, és 65 év a férfiak tekintetében. Ráadásul a szóban forgó munkaszerződést az Osztrák Köztársaság Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően kötötték, míg e szerződés a csatlakozást követően járt le. A jogbiztonság és a bizalomvédelem elvére, valamint a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmódhoz való jog által elfoglalt helyre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróságot a 76/207 irányelv időbeli és tárgyi hatálya érdekli.

               15

               Az Oberster Gerichtshof másrészről megjegyzi, hogy bár az alapügy bizonyos mértékű hasonlóságot mutat a C-356/09. sz. Kleist-ügyben 2010. november 18-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-11939. o.) alapjául szolgáló üggyel, legalább két szempontból mégis eltér attól.

               16

               Elsősorban a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a fent hivatkozott Kleist‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben C. Kleist munkaviszonyát egy kollektív szerződés, mint általánosan alkalmazandó norma alapján szüntették meg, míg A. Kuso munkaviszonyára egy határozott idejű egyedi munkaszerződés vonatkozik.

               17

               Másodsorban az említett ügyben a munkaviszony megszüntetésére munkáltatói felmondás útján került sor. Márpedig ilyen felmondásra A. Kuso esetében nem került sor. Az alapügyben a munkaviszony alapját egy határozott idejű munkaszerződés képezi, amely a szerződésben meghatározott időpontban lejárt. Mivel az ilyen munkaviszonyok rendszerint az idő múlásával, a megszűnésre vonatkozó nyilatkozat szükségessége nélkül szűnnek meg, a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az alapügy körülményeit meg kell‑e különböztetni azon körülményektől, amelyek a Bíróságot a fent hivatkozott Kleist‑ügyben hozott ítélet meghozatalára vezették, vagy pedig a Bíróság által a fent említett ítéletben elfogadott megoldás átültethető az alapügyre.

               18

               Mivel úgy vélte, hogy az alapügy kimenetele az uniós jog értelmezésétől függ, az Oberster Gerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Ellentétes‑e a […] 76/207 […] irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) és c) pontjával az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a nemen alapuló – a munkaviszonynak az említett irányelv hatálybalépése (a jelen esetben: Ausztria Európai Unióhoz történő csatlakozása) előtt kötött határozott idejű egyedi munkaszerződés alapján kizárólag az idő múlása következtében történő megszűnésével összefüggő – hátrányos megkülönböztetés kérdése nem a határozott időtartamra vonatkozó, a csatlakozás előtt rögzített szerződéses kikötés alapján – »elbocsátás[i feltételként]« –, hanem csak a szerződés meghosszabbítása iránti kérelem elutasításával összefüggésben – »munkaerő‑toborzás[i] feltétel[ként]« – vizsgálandó?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               19

               A kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) vagy c) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállam uniós csatlakozását megelőzően megkötött munkaszerződés szerves részét képező olyan foglalkoztatási feltételeket tartalmaz, amelyek előírják, hogy a munkaviszony – a munkavállalók neme alapján eltérően megállapított – nyugdíjkorhatár elérésével megszűnik, az említett irányelv által tiltott hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben az érintett munkavállaló a csatlakozást követő időpontban éri el e nyugdíjkorhatárt.

         A Bírósághoz benyújtott észrevételek

               20

               Az NÖ‑LLWK úgy véli, hogy az alapügyben a szerződés lejárta önmagában elegendő a munkaviszony megszűnéséhez. Márpedig A. Kuso munkaviszonya nem elbocsátás útján, hanem a határozott idejű munkaszerződés lejártával szűnt meg. Mivel a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja kizárólag az elbocsátásra vonatkozik, erre a rendelkezésre nem lehet hivatkozni. Ezenkívül, mivel az alapügyben szóban forgó munkaszerződésre irányadó foglalkoztatási feltételek az Osztrák Köztársaság uniós csatalakozását megelőző időre nyúlnak vissza, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás az említett irányelv értelmében nem minősülhet hátrányos megkülönböztetésnek. Az NÖ‑LLWK szerint tehát a feltett kérdést kizárólag a „munkaerő‑toborzási feltétel” szempontjából, azaz a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja tekintetében kell megvizsgálni.

               21

               Ezzel szemben A. Kuso és az Európai Bizottság azt állítja, hogy a feltett kérdést kizárólag a munkaviszony megszűnése szempontjából kell megvizsgálni. Mivel a munkaszerződés egy tartós jogviszonyt keletkeztető szerződés, meg kell állapítani, hogy az Osztrák Köztársaság uniós csatlakozását követően egy ilyen szerződés joghatásai a 76/207 irányelv hatálya alá tartoznak. Következésképpen az alapügyben szóban forgó munkaszerződésnek az említett csatlakozást megelőző megkötésére alapított érvelést el kell utasítani, és az említett kérdést ezen irányelv 3. cikk (1) bekezdésének c) pontjára tekintettel kell megvizsgálni.

         A Bíróság válasza

               22

               Meg kell határozni, hogy a munkaviszony DO 25. cikk (2) bekezdésének a) pontja alapján való megszűnése a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá tartozik‑e, amint azt A. Kuso és a Bizottság állítja .

               23

               Elsősorban arra kell választ adni, hogy ez utóbbi rendelkezés rationae temporis alkalmazható‑e az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben.

               24

               Az uniós jogi anyagi jogi szabályokat a jogbiztonság és a jogos bizalom elvének tiszteletben tartása érdekében úgy kell értelmezni, hogy azok a hatálybalépésüket megelőzően keletkezett jogviszonyokra csak annyiban vonatkoznak, amennyiben azok szövegéből, céljából és rendszertani elhelyezkedéséből az ilyen értelmezés világosan következik (lásd különösen a C-162/00. sz. Pokrzeptowicz-Meyer ügyben 2002. január 29-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-1049. o.] 49. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               25

               Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy valamely új jogszabályt azonnal alkalmazni kell a korábbi jogszabály hatálya alatt keletkezett helyzetek jövőbeli hatásaira (a 270/84. sz., Licata kontra EGSZB ügyben 1986. július 10-én hozott ítélet [EBHT 1986., 2305. o.] 31. pontja, és a fent hivatkozott Pokrzeptowicz‑Meyer ügyben hozott ítélet 50. pontja). A Bíróság azt is kimondta, hogy a csatlakozás időpontjától kezdődően az eredeti szerződések rendelkezései az új tagállamok számára kötelezőek, és az említett szerződésekben, illetve a szóban forgó csatlakozási okmányban megállapított feltételekkel alkalmazandók ezekben az államokban (lásd a C-122/96. sz., Saldanha és MTS ügyben 1997. október 2-án hozott ítélet [EBHT 1997., I-5325. o.] 13. pontját).

               26

               Ami a 76/207 irányelvet és az alapügyet illeti, az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozási feltételeiről és az Európai Uniót létrehozó szerződések módosításairól szóló okmány (HL 1994. C 241., 21. o. és HL 1995. L 1., 1. o.) 1995. január 1‑jén lépett hatályba. Ezen okmány 2. cikke értelmében „[a] csatlakozás időpontjától kezdődően az eredeti szerződések rendelkezései és az intézmények […] által a csatlakozást megelőzően elfogadott jogi aktusok az új tagállamok számára kötelezőek, és az említett szerződésekben, illetve az ebben az okmányban megállapított feltételekkel alkalmazandók ezekben az államokban”. Ebben a vonatkozásban az említett okmány 151. cikke által hivatkozott XV. melléklet kifejezetten utal a 76/207 irányelvre.

               27

               Mivel ugyanezen okmány rendelkezései nem írtak elő a 76/207 irányelv alkalmazására vonatkozó sajátos feltételeket, a nők éjszakai munkavégzésére vonatkozó, az előző pontban említett csatlakozási okmány XV. mellékletének V. pontjában meghatározott időbeli eltérés kivételével, amely azonban az alapügy tárgyát tekintve irreleváns, ezen irányelv tehát köti az Osztrák Köztársaságot az uniós csatlakozás időpontjától fogva, ezért alkalmazandó az e tagállam uniós csatlakozása előtt keletkezett helyzetek jövőbeli hatásaira (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Saldanha és MTS ügyben hozott ítélet 14. pontját).

               28

               Éppen ezért el kell vetni az NÖ‑LLKW által előadott azon érvelést, miszerint A. Kuso azáltal, hogy a 76/207 irányelv rendelkezéseinek az Osztrák Köztársaság uniós csatlakozását követő alkalmazására hivatkozik a munkaviszonya megszűnésének vitatása érdekében, a csatlakozást megelőzően megszerzett jogokat kívánja megkérdőjelezni, ami a munkáltatója bizalomvédelmének elvét veszélyeztetné.

               29

               A Bíróság ugyanis kimondta, hogy egy határozott idejű munkaszerződésnek, amelyet az egyrészről az Európai Közösségek és azok tagállamai, másrészről a Lengyel Köztársaság közötti társulás létesítéséről szóló, az 1993. december 13‑i 93/743/Euratom, ESZAK, EGK, EK tanácsi és bizottsági határozattal jóváhagyott Európa‑megállapodás (HL L 348., 1. o.) hatálybalépése előtt kötöttek, nem szűnnek meg a joghatásai az aláírás időpontjában, hanem – ellenkezőleg – egész időtartama alatt rendszeresen kifejti joghatásait (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Pokrzeptowicz‑Meyer ügyben hozott ítélet 52. pontját).

               30

               Ezenkívül a bizalomvédelem elvének alkalmazási köre nem tágítható ki annyira, hogy általános jelleggel megakadályozza az új szabályozásnak a régi szabályozás hatálya alatt létrejött helyzetekre való jövőbeli alkalmazását (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Pokrzeptowicz‑Meyer ügyben hozott ítélet 55. pontját).

               31

               E körülmények között az NÖ‑LLKW nem várhatta el jogosan, hogy a 76/207 irányelv semmiféle hatást ne fejtsen ki az 1980‑ban megkötött szerződésre vonatkozó, kizárólag e szerződés megszűnése tekintetében releváns szabályokra. Következésképpen ezen irányelvnek az alapügyben szóban forgó munkaviszony megszűnésének vitatása érdekében való – az Osztrák Köztársaság uniós csatlakozását követő – alkalmazása nem tekinthető olyannak, amely egy korábban létrejött helyzetet befolyásol.

               32

               Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság több alkalommal kimondta egyrészt, hogy a 76/207 irányelv eredeti változata 5. cikkének megfelelő 3. cikke feltétel nélküli és kellően pontos ahhoz, hogy valamely jogalany az állammal szemben arra hivatkozhasson (lásd a 152/84. sz. Marshall-ügyben 1986. február 26-án hozott ítélet [EBHT 1986., 723. o.] 52. pontját, valamint a C-188/89. sz., Foster és társai ügyben 1990. július 12-én hozott ítélet [EBHT 1990., I-3313. o.] 21. pontját), másrészt pedig, hogy azon szervezetek között, amelyekkel szemben valamely irányelv közvetlen hatályú rendelkezéseire hivatkozni lehet, szerepelnek azok a szervezetek, amelyek jogi formájuktól függetlenül, hatóság döntése alapján és ellenőrzése mellett közszolgáltatást nyújtanak, és amelyeknek evégett a magánszemélyek közötti jogviszonyokra jellemzőnél lényegesen több jogosítványuk van (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Foster és társai ügyben hozott ítélet 22. pontját). Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, és mivel ezt sem az alapügyben eljáró felek, sem pedig a Bizottság nem vitatja, az NÖ‑LLWK a magánszemélyek közötti jogviszonyokra jellemzőnél lényegesen több jogosítvánnyal rendelkező szervezetek körébe tartozik.

               33

               Harmadsorban meg kell határozni, hogy a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy egy olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy a munkaviszony – a munkavállalók neme alapján eltérően megállapított – nyugdíjkorhatár elérésével megszűnik, az említett irányelv értelmében hátrányos megkülönböztetésnek minősül.

               34

               Emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy az alapügyben szóban forgó határozott idejű munkaszerződés lejártát az említett munkaszerződés szerves részét képező foglalkoztatási feltételekre, a DO‑ra való utalás határozza meg, másrészt pedig arra, hogy e foglalkoztatási feltételek a férfi munkavállalók és a női munkavállalók tekintetében eltérő életkort írnak elő a nyugdíjjogosultság megnyílásához.

               35

               Kétségtelen, hogy a Bíróság kimondta, hogy a határozott idejű munkaszerződés rendes lejárati idejét követő megújításának az elmaradása főszabály szerint nem kezelhető az elbocsátással azonos módon (lásd ebben az értelemben a C-438/99. sz. Jiménez Melgar-ügyben 2001. október 4-én hozott ítélet [EBHT 2001., I-6915. o.] 45. pontját).

               36

               Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód terén az elbocsátás fogalmát tágan kell értelmezni (lásd a 19/81. sz. Burton-ügyben 1982. február 16-án hozott ítélet [EBHT 1982., 555. o.] 9. pontját; a fent hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítélet 34. pontját; a 262/84. sz. Beets-Proper ügyben 1986. február 26-án hozott ítélet [EBHT 1986., 773. o.] 36. pontját; a C-207/04. sz. Vergani-ügyben 2005. július 21-én hozott ítélet [EBHT 2005., I-7453. o.] 27. pontját, és a fent hivatkozott Kleist‑ügyben hozott ítélet 26. pontját).

               37

               Pontosabban a Bíróság kimondta egyrészt, hogy a 76/207 irányelv keretén belül az „elbocsátás” fogalmát tágan kell értelmezni, oda kell sorolni a munkáltató és a munkavállaló közötti munkaviszony megszüntetését, még akkor is, ha önkéntes megszüntetésről van szó (a fent hivatkozott Burton‑ügyben hozott ítélet 9. pontja), másrészt pedig, hogy az olyan általános elbocsátási politika, amelynek keretében a női munkavállalókat kizárólag azon indok alapján bocsátják el, hogy elérték vagy meghaladták a nyugdíjkorhatárt, amely a nemzeti szabályozás alapján különböző a férfiak és a nők tekintetében, a 76/207 irányelv által tiltott, nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősül (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítélet 38. pontját, és a fent hivatkozott Kleist‑ügyben hozott ítélet 28. pontját).

               38

               Márpedig, amint azt a Bizottság az írásbeli észrevételeiben hangsúlyozza, egyrészről a kötelező jellege miatt, másrészről pedig a férfi munkavállalók és a női munkavállalók tekintetében eltérő nyugdíjkorhatárra történő hivatkozás révén az alapügyben szóban forgó foglalkoztatási feltételek hasonlóak a Bíróság által a fent hivatkozott Kleist‑ügyben hozott ítéletben megvizsgáltakhoz.

               39

               Következésképpen az alapügyben A. Kuso munkaviszonyának a DO 25. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett megszűnése a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett elbocsátáshoz hasonlítható.

               40

               Ezt követően meg kell határozni, hogy a munkaviszony említett megszűnése a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében tiltott elbocsátásnak minősül‑e. Ehhez meg kell vizsgálni, hogy ezen elbocsátás indoka ezen irányelv 2. cikke értelmében vett nemen alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e, vagy sem.

               41

               A 76/207 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első francia bekezdése értelmében „közvetlen megkülönböztetés [helyesen: közvetlen hátrányos megkülönböztetés]” valósul meg, ha egy személlyel szemben neme miatt kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy fognak eljárni.

               42

               A jelen ügyben a DO 25. cikkéből következik, hogy a munkavállalók munkaviszonya a nyugdíjkorhatár elérésével megszűnik. Márpedig a DO 26. és 65. cikke értelmében a nyugdíjkorhatár 65 év a férfi munkavállalók, míg 60 év a női munkavállalók tekintetében.

               43

               Mivel az említett rendelkezések által alkalmazott feltételek kifejezetten a munkavállaló nemére utalnak, meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás közvetlenül a nemen alapuló eltérő bánásmódnak minősül.

               44

               Annak meghatározásához, hogy az említett eltérő bánásmód a 76/207 irányelv értelmében tiltott hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e, meg kell vizsgálni, hogy az alapügyéhez hasonló körülmények között a férfi és a női munkavállalók hasonló helyzetben vannak‑e.

               45

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a helyzetek hasonló jellegét főként az eltérő bánásmódot létrehozó nemzeti jogszabály célja alapján kell vizsgálni (lásd ebben az értelemben a C-19/02. sz. Hlozek-ügyben 2004. december 9-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-11491. o.] 46. pontját és a fent hivatkozott Kleist‑ügyben hozott ítélet 34. pontját).

               46

               Az alapügyben a DO‑nak a férfiak és nők közötti eltérő bánásmódot megállapító 25., 26. és 65. cikkének célja a munkavállalók munkaviszonyának megszüntetésére vonatkozó feltételek rögzítése.

               47

               A női munkavállalóknak a férfi munkavállalók tekintetében előírthoz képest öt évvel alacsonyabb nyugdíjkorhatárral megállapított nyugdíjjogosultságban biztosított kedvezmény nem kapcsolódik közvetlenül az eltérő bánásmódot létrehozó szabályozás céljához.

               48

               Az említett előny ugyanis a női munkavállalókat nem hozza különleges helyzetbe a férfi munkavállalókhoz képest, tekintettel arra, hogy a férfiak és a nők azonos helyzetben vannak a munkaviszonyuk megszűnésének feltételeit illetően (lásd a fent hivatkozott Kleist‑ügyben hozott ítélet 37. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               49

               Meg kell tehát állapítani, hogy a férfi munkavállalók és a női munkavállalók hasonló helyzetben vannak.

               50

               A 76/207 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése szerint, amely különbséget tesz a közvetlen és a közvetett hátrányos megkülönböztetés között, csupán ez utóbbi mentesülhet a hátrányos megkülönböztetés minősítés alól, „ha jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek”. Ezzel szemben ennek lehetősége nem áll fenn a közvetlen hátrányos megkülönböztetés esetében.

               51

               Mivel az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás közvetlenül a nemen alapuló eltérő bánásmódnak minősül – amint az a jelen ítélet 43. pontjából kitűnik –, az általa megvalósított hátrányos megkülönböztetés nem igazolható objektív módon.

               52

               E körülmények között, mivel a Bíróság megjegyezte egyrészről, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás által létrehozott eltérő bánásmód közvetlenül a nemen alapul, illetve hogy a férfi és a női munkavállalók hasonló helyzetben vannak, másrészről pedig, hogy a 76/207 irányelv nem tartalmaz a közvetlen hátrányos megkülönböztetésre alkalmazandó eltérést, meg kell állapítani, hogy ezen eltérő bánásmód ezen irányelv által tiltott, nemen alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül.

               53

               A feltett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállam uniós csatlakozását megelőzően megkötött munkaszerződés szerves részét képező olyan foglalkoztatási feltételeket tartalmaz, amelyek előírják, hogy a munkaviszony a munkavállalók neme alapján eltérően megállapított nyugdíjkorhatár elérésével megszűnik, az említett irányelv által tiltott közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben az érintett munkavállaló a csatlakozást követő időpontban éri el e nyugdíjkorhatárt.

         A költségekről

               54

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

                     A 2002. szeptember 23‑i 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely az érintett tagállamnak az Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően megkötött munkaszerződés szerves részét képező olyan foglalkoztatási feltételeket tartalmaz, amelyek előírják, hogy a munkaviszony a munkavállalók neme alapján eltérően megállapított nyugdíjkorhatár elérésével megszűnik, az említett irányelv által tiltott közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben az érintett munkavállaló a csatlakozást követő időpontban éri el e nyugdíjkorhatárt.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2017. szeptember 7.#Eqiom SAS, korábbi Holcim France SAS és Enka SA kontra Ministre des Finances et des Comptes publics.#A Conseil d'État (Franciaország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Közvetlen adózás – A letelepedés szabadsága – A tőke szabad mozgása – Forrásadó – 90/435/EGK irányelv – Az 1. cikk (2) bekezdése – Az 5. cikk (1) bekezdése – Mentesség – Belföldi illetőségű leányvállalat által olyan külföldi illetőségű anyavállalat részére fizetett osztalékok, amely közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személyek tulajdonában áll – Vélelem – Adócsalás, adókikerülés és adóvisszaélés.#C-6/16. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2017. szeptember 7. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal – Közvetlen adózás – A letelepedés szabadsága – A tőke szabad mozgása – Forrásadó – 90/435/EGK irányelv – Az 1. cikk (2) bekezdése – Az 5. cikk (1) bekezdése – Mentesség – Belföldi illetőségű leányvállalat által olyan külföldi illetőségű anyavállalat részére fizetett osztalékok, amely közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személyek tulajdonában áll – Vélelem – Adócsalás, adókikerülés és adóvisszaélés”
      A C‑6/16. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Conseil d’État (államtanács, Franciaország) a Bírósághoz 2016. január 6‑án érkezett, 2015. december 30‑i határozatával terjesztett elő
      az Eqiom SAS, korábban Holcim France SAS,
      az Enka SA

      és
      a Ministre des Finances et des Comptes publics

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: E. Regan tanácselnök, A. Arabadjiev és C. G. Fernlund (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: V. Giacobbo‑Peyronnel tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. november 30‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               –

               az Eqiom SAS és az Enka SA képviseletében: R. Alberti avocat,

               –

               a francia kormány képviseletében D. Colas és S. Ghiandoni, meghatalmazotti minőségben,

               –

               a dán kormány képviseletében C. Thorning és M. Wolff, meghatalmazotti minőségben,

               –

               a német kormány képviseletében T. Henze és R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben,

               –

               a spanyol kormány képviseletében A. Rubio González és V. Ester Casas, meghatalmazotti minőségben,

               –

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: E. De Bonis avvocato dello Stato,

               –

               az Európai Bizottság képviseletében W. Roels és L. Pamukcu, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2017. január 19‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 49. és EUMSZ 63. cikknek, valamint a 2003. december 22‑i 2003/123/EK tanácsi irányelvvel (HL 2004. L 7., 41. o; magyar nyelvű különkiadás: 9. fejezet, 2. kötet, 3. o.) módosított, a különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i 90/435/EGK tanácsi irányelv (HL 1990. L 225., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás: 9. fejezet, 1. kötet, 147. o.) (a továbbiakban: anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv) 1. cikke (2) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet az Eqiom SAS, korábban Holcim France SAS, mint az Euro Stockage társaság jogutódja, és az Enka SA, valamint a francia adóhatóság között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya, hogy utóbbi hatóság megtagadta az Euro Stockage által az anyavállalata, az Enka részére fizetett osztalékok forrásadó alóli mentesítését.

         Jogi háttér
      Az uniós jog

               3

               Az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv harmadik és ötödik preambulumbekezdése a következőképp szól:
               „mivel a különböző tagállamokban működő anyavállalatok és leányvállalataik közötti kapcsolatokat szabályozó jelenlegi adóügyi rendelkezések tagállamonként észrevehetően különbözőek, és általában kevésbé előnyösek azoknál, amelyeket az ugyanazon tagállamban működő anyavállalatokra és ezek leányvállalataira lehet alkalmazni; mivel a különböző tagállamok társaságai közötti együttműködés ezért hátrányban van az ugyanazon tagállam vállalatai közötti együttműködéssel összehasonlítva; mivel szükséges e hátrány kiküszöbölése egy közös rendszer bevezetésével annak érdekében, hogy megkönnyítsék a társaságok csoportosulását [helyesen: közösségi szintű csoportosulását];
               […]
               mivel továbbá szükség van az adósemlegesség érdekében arra, hogy a leányvállalat által az anyavállalatával megosztott nyereség mentességet élvezzen a forrásadó alól; […]”

               4

               Ezen irányelv 1. cikke kimondja:
               „(1)   Ezen irányelvet minden egyes tagállam alkalmazza:
               valamely tagállam társasága által kapott felosztott nyereségre, amely más tagállamban működő leányvállalatától származik,
               valamely tagállam társasága által más tagállam társasága számára juttatott felosztott nyereségre, amelyeknek az előbbi társaság a leányvállalata.
               […]
               (2)   Ezen irányelv nem zárhatja ki az egyes országok hazai vagy megállapodáson alapuló olyan rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek a csalás vagy a visszaélés megakadályozásához szükségesek.”

               5

               Az említett irányelv 5. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
               „Azon felosztott nyereség, amelyet a leányvállalat juttat az anyavállalata számára, mentesül a forrásadó alól.”

         A francia jog

               6

               A code général des impôts (általános adókódex) az alapügy tényállásának időpontjában alkalmazandó szövegváltozata (a továbbiakban: CGI) a 119 bis cikke (2) bekezdésének első albekezdésében így rendelkezik:
               „A 108–117 bis cikkben említett jövedelmek után a 187. cikkben meghatározott mértékű forrásadót kell fizetni, amennyiben e jövedelmeket olyan személyek részére fizetik, amelyek adóilletősége vagy székhelye nem Franciaországban van. A jelen rendelkezés alkalmazásának részletes szabályait és feltételeit rendelet határozza meg.”

               7

               A CGI 119 ter cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   Nem alkalmazható a 119 bis cikk (2) bekezdésében foglalt forrásadó azon jogi személy részére fizetett osztalékok esetében, amely az általános mértékű társasági adó hatálya alá tartozó valamely társaság vagy szervezet révén teljesíti a jelen cikk (2) bekezdésében felsorolt feltételeket.
               (2)   Az (1) bekezdésben foglalt adómentességhez a jogi személynek az osztalékfizető vagy az ilyen jövedelmeket kifizető személy felé igazolni köteles, hogy ő az osztalék tényleges haszonhúzója, és megfelel a következő feltételeknek:

                        a)

                        a tényleges ügyvezetési központja az Európai Közösség valamely tagállamában van, és valamely harmadik állammal kötött kettős adóztatást elkerülő egyezmény feltételei alapján adózási szempontból nem kell Közösségen kívüli illetőségűnek tekinteni;

                        b)

                        a gazdasági miniszter rendeletében [az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv] mellékletének megfelelően megállapított listában felsorolt társasági formában működik;

                        c)

                        megszakítás nélkül legalább két éve minimum 25%‑os közvetlen tőkerészesedéssel rendelkezik az osztalékfizető jogi személyben, vagy kötelezettséget vállal arra, hogy e részesedést megszakítás nélkül legalább két éven keresztül tulajdonában tartja, és, mint a forgalmi adók tekintetében, adóképviselőt jelöl ki, aki az (1) bekezdésben foglalt forrásadót megfizetni köteles abban az esetben, ha nem teljesíti e kötelezettségvállalást;
                        Az előző albekezdésben foglalt részesedési arány a 2005. január 1‑je és 2006. december 31‑e között kifizetett osztalékok tekintetében 20%‑ra, a 2007. január 1‑je és 2008. december 31‑e között kifizetett osztalékok tekintetében 15%‑ra és a 2009. január 1‑jétől kifizetett osztalékok tekintetében 10%‑ra módosul;

                        d)

                        a tényleges ügyvezetési központjának helye szerinti tagállamban választási lehetőség és mentesség nélkül e tagállami társasági adó alanya.

                  […]
               2 bis.   Az (1) bekezdés rendelkezései alkalmazandók a (2) bekezdés feltételeinek megfelelő jogi személyek állandó telephelyeinek fizetett osztalékokra, ha e telephelyek Franciaországban vagy az Európai Közösség más tagállamában találhatók.
               3.   Az (1) bekezdés rendelkezései nem alkalmazandók, ha a kifizetett osztalék haszonhúzója olyan jogi személy, amely közvetve vagy közvetlenül a Közösséghez nem tartozó államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll, kivéve ha e jogi személy igazolja, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy az (1) bekezdésben foglalt rendelkezésekből hasznot húzzon.
               […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               8

               A francia jog szerint működő Eqiom nevű társaság, korábban Holcim France SAS, mint az Euro Stockage társaság jogutódja, a luxemburgi jog szerint működő Enka társaság egyik leányvállalata, amelyben az Enka 100%‑os tőkerészesedéssel rendelkezik. Az Enka társaságban a ciprusi jog szerint működő Waverley Star Investments Ltd 99%‑ot meghaladó tőkerészesedéssel rendelkezik, amely utóbbi társaság pedig a svájci székhelyű Campsores Holding SA kizárólagos ellenőrzése alatt áll.

               9

               Az Euro Stockage 2005 és 2006 folyamán osztalékot fizetett anyavállalatának, az Enkának. Az Euro Stockage számviteli ellenőrzését követően a francia adóhatóság e társasággal szemben kivetette a CGI 119 bis cikkének (2) bekezdésében előírt forrásadót.

               10

               Ezt követően e két társaság kérelmet nyújtott be az e kódex 119 ter cikkében foglalt forrásadó‑mentesség igénylése iránt. E hatóság azonban elutasította kérelmüket e kódex 119 ter cikkének (3) bekezdése alapján, amely kimondja, hogy az ilyen mentesség nem alkalmazandó, ha a kifizetett osztalék haszonhúzója olyan jogi személy, amely közvetve vagy közvetlenül az Unióhoz nem tartozó államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll, kivéve ha e jogi személy igazolja, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy az adómentességből hasznot húzzon.

               11

               Az említett társaságok a tribunal administratif de Montreuil (montreuili közigazgatási bíróság, Franciaország) előtt keresetet indítottak a forrásadó alóli mentesség megállapítása iránt. Miután keresetüket a 2011. április 28‑i ítéletben elutasították, ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtottak be a cour administrative d’appel de Versailles‑hoz (versailles‑i közigazgatási fellebbviteli bíróság, Franciaország), amely helybenhagyta ezen elutasító döntést.

               12

               Ezt követően e társaságok felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be a Conseil d’État‑hoz (államtanács, Franciaország), és úgy érveltek, hogy a szóban forgó adójogszabály összeegyeztethetetlen az elsődleges uniós joggal és az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelvvel.

               13

               E körülmények között a Conseil d’État (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Amennyiben egy tagállam nemzeti szabályozása a belső jogban él a [90/435] irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében szereplő lehetőséggel, van‑e helye az e lehetőség bevezetése érdekében hozott aktusoknak az Unió elsődleges jogára tekintettel való felülvizsgálatának?

                        2)

                        Úgy kell‑e értelmezni az ezen irányelv 1. cikkének (2) bekezdését, amely a tagállamok számára széles körű mérlegelési mozgásteret biztosít annak meghatározására, hogy melyek azok a rendelkezések, amelyek »a csalás vagy a visszaélés megakadályozásához szükségesek«, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami mechanizmus létrehozása, amely arra irányul, hogy kizárja az adómentességet az olyan jogi személynek juttatott osztalékok esetén, amely közvetve vagy közvetlenül az Unióhoz nem tartozó államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll, kivéve ha e jogi személy igazolja, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy adómentességben részesüljön?

                        3)

                                 a)

                                 Abban a feltételezett esetben, ha a fent említett visszaélések elleni mechanizmus uniós joggal való összeegyeztethetőségét a Szerződés rendelkezéseire tekintettel is értékelni kell, vizsgálni kell‑e ezen összeegyeztethetőséget az érintett szabályozás célját is figyelembe véve [az EUMSZ 49. cikk] rendelkezéseire tekintettel akkor is, ha az osztalékban részesülő társaság egy olyan tulajdonosi láncolaton keresztül, amelynek az adómentességben való részesülés az egyik fő célja, közvetve vagy közvetlenül olyan, harmadik államban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll, amelyek a letelepedés szabadságára nem hivatkozhatnak?

                                 b)

                                 Az előző kérdésre adott igenlő válasz hiányában, ezen összeegyeztethetőséget meg kell‑e vizsgálni az [EUMSZ 63. cikk] tekintetében?

                        4)

                        A fent hivatkozott rendelkezéseket úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely kizárja a forrásadó alóli mentességből az egyik tagállami társaság által valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező társaság részére fizetett osztalékot, amennyiben ezen osztalékban olyan jogi személy részesül, amely közvetve vagy közvetlenül az Unióhoz nem tartozó államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll, kivéve ha e jogi személy bizonyítja, hogy e tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy adómentességben részesüljön?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               14

               A kérdést előterjesztő bíróság az együttesen vizsgálandó kérdéseivel lényegében arra keresi a választ, hogy egyrészt az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdését, másrészt pedig az EUMSZ 49. és EUMSZ 63. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti adójogszabály, mint amely az alapügyben szerepel, és amely az ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében meghatározott adóelőnyt – azaz azon felosztott nyereség forrásadó‑mentességét, amelyet valamely belföldi illetőségű leányvállalat juttat egy külföldi illetőségű anyavállalat részére, ha ez az anyavállalat közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll – ahhoz a feltételhez köti, hogy ez az anyavállalat bizonyítsa, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy e mentességből hasznot húzzon.

         A Szerződés rendelkezéseinek alkalmazhatóságáról

               15

               Tekintettel arra, hogy az előterjesztett kérdések az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv és a Szerződés rendelkezéseire egyaránt vonatkoznak, továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós szinten kimerítő harmonizálás tárgyát képező területen tett bármely nemzeti intézkedést a harmonizációs intézkedés rendelkezései, nem pedig az elsődleges jog alapján kell megítélni (2017. március 8‑i, Euro Park Service ítélet, C‑14/16, EU:C:2017:177, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), először is meg kell vizsgálni, hogy az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdése ilyen harmonizációt valósít‑e meg.

               16

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy e rendelkezés szövegéből egyértelműen az következik, hogy nem ez az eset áll fenn.

               17

               Ugyanis az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdése kifejezetten elismeri a tagállamok arra vonatkozó hatáskörét, hogy a csalások és visszaélések megakadályozásához szükséges nemzeti vagy megállapodáson alapuló rendelkezéseket alkalmazzák. Következésképpen az ilyen rendelkezések értékelhetők az elsődleges uniós jog alapján.

               18

               A fentiekből következik, hogy az olyan nemzeti jogszabály, mint amely az alapügyben szerepel, és amelyet az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikke (2) bekezdésének végrehajtása céljából fogadtak el, nemcsak ezen irányelv rendelkezéseire tekintettel, hanem az elsődleges uniós jog vonatkozó rendelkezései alapján is értékelhető.

         Az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdéséről

               19

               Elöljáróban rögzíteni kell, hogy nem képezi vita tárgyát sem az, hogy az alapügyben érintett társaságok az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv hatálya alá tartoznak, sem pedig az, hogy az alapügyben szereplő felosztott nyereség ezen irányelv 5. cikke (1) bekezdésének hatálya alá esik.

               20

               Az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv, amint a harmadik preambulumbekezdéséből is kitűnik, arra irányul, hogy a közös adózási rendszer bevezetésével megszüntesse azon hátrányokat, amelyek a különböző tagállamok társaságainak együttműködését az ugyanazon tagállam társaságainak együttműködésével szemben érik, és ezáltal megkönnyítse a társaságok európai uniós szintű csoportosulását. Ezen irányelv célja így a valamely tagállamban székhellyel rendelkező társaság nyereségének a másik tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalata részére való felosztása adósemlegességének biztosítása (2017. március 8‑iWereldhave Belgium és társai ítélet, C‑448/15, EU:C:2017:180, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               21

               E célból az említett irányelv ötödik preambulumbekezdése úgy rendelkezik, hogy az adósemlegesség biztosítása érdekében mentesíteni kell a forrásadó alól a leányvállalat által az anyavállalat részére juttatott felosztott nyereséget.

               22

               Ezen az alapon – a kettős adóztatás elkerülése céljából – ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdése kimondja azt az elvet, hogy tilos forrásadót kivetni az egyik tagállamban székhellyel rendelkező leányvállalat által a másik tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalata részére juttatott felosztott nyereségre (lásd ebben az értelemben: 1996. október 17‑iDenkavit és társai ítélet, C‑283/94, C‑291/94 és C‑292/94, EU:C:1996:387, 22. pont; 2003. szeptember 25‑iOcé van der Grinten ítélet, C‑58/01, EU:C:2003:495, 83. pont).

               23

               Az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 5. cikkének (1) bekezdése azzal, hogy megtiltja a tagállamok számára, hogy forrásadót vessenek ki a belföldi illetőségű leányvállalat által a külföldi illetőségű anyavállalata részére juttatott felosztott nyereségre, korlátozza a tagállamok joghatóságát a területükön letelepedett társaságok által valamely más tagállamban letelepedett társaságoknak juttatott felosztott nyereség adóztatását illetően (lásd ebben az értelemben: 2009. október 1‑jei Gaz de France – Berliner Investissement ítélet, C‑247/08, EU:C:2009:600, 38. pont).

               24

               A tagállamok ezért nem vezethetnek be egyoldalúan korlátozó intézkedéseket, és az említett 5. cikk (1) bekezdésében foglalt forrásadó‑mentességhez való jogot nem tehetik függővé különböző feltételektől (lásd: 2009. június 4‑iKBC Bank és Beleggen, Risicokapitaal, Beheer végzés, C‑439/07 és C‑499/07, EU:C:2009:339, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               25

               Azonban az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy ezen irányelv nem zárja ki a csalások és visszaélések megakadályozásához szükséges nemzeti vagy megállapodáson alapuló rendelkezések alkalmazását.

               26

               Amint az indítványa 24. és 25. pontjában a főtanácsnok is megjegyezte, az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében azon általános uniós jogi elv tükröződik, amelynek értelmében az uniós jogrendszerből eredő jogok nem gyakorolhatók visszaélésszerűen vagy csalárd módon, azonban e rendelkezést – mivel eltérést jelent az említett irányelvben rögzített adószabályoktól – szigorúan kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2003. szeptember 25‑iOcé van der Grinten ítélet, C‑58/01, EU:C:2003:495, 86. pont).

               27

               Így azt a hatáskört, amelyet az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdése biztosít a tagállamok számára, hogy a csalások és visszaélések megakadályozása céljából az irányelv által szabályozott területen alkalmazzák a nemzeti vagy megállapodáson alapuló rendelkezéseket, nem lehet e rendelkezés konkrét szövegén túlterjeszkedő módon értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2003. szeptember 25‑iOcé van der Grinten ítélet, C‑58/01, EU:C:2003:495, 86. pont).

               28

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy az említett rendelkezés szövegéből kitűnik, hogy az kizárólag az e célból „szükséges” nemzeti vagy megállapodáson alapuló rendelkezések alkalmazását engedi meg.

               29

               Felvetődik tehát a kérdés, hogy az olyan nemzeti adójogszabály, mint amely az alapügyben szerepel, teljesíti‑e a szükségesség e követelményét.

               30

               Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy valamely nemzeti jogszabályt úgy lehessen tekinteni, hogy a csalások és visszaélések elkerülésére irányul, az szükséges, hogy e jogszabály kifejezett célja legyen a teljesen mesterséges, valós gazdasági tartalmat nélkülöző, adóelőny jogellenes megszerzését célzó megállapodásokra irányuló magatartások megakadályozása (lásd ebben az értelemben: 2006. szeptember 12‑iCadbury Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, EU:C:2006:544, 55. pont; 2012. július 5‑iSIAT‑ítélet, C‑318/10, EU:C:2012:415, 40. pont).

               31

               Így a csalás és visszaélés általános vélelme nem igazolhat sem olyan adóintézkedést, amely sérti valamely irányelv célkitűzéseit, sem pedig olyan adóintézkedést, amely sérti valamely Szerződésben biztosított alapvető szabadság gyakorlását (2000. szeptember 26‑iBizottság kontra Belgium ítélet, C‑478/98, EU:C:2000:497, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2012. július 5‑iSIAT‑ítélet, C‑318/10, EU:C:2012:415, 38. pont).

               32

               Annak ellenőrzése során, hogy valamely ügyletnek csalás vagy visszaélés‑e a célja, a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok nem szorítkozhatnak előre meghatározott általános kritériumok alkalmazására, hanem az érintett ügylet egészét kell egyedileg megvizsgálniuk. Az olyan általános hatályú intézkedés bevezetése, amely az adózók bizonyos csoportjait automatikusan kizárja az adóelőnyből, anélkül hogy az adóhatóság köteles lenne akár csak egy – csalásra vagy visszaélésre utaló – első látásra elfogadhatónak tűnő bizonyítékot vagy valószínűsítő körülményt is megjelölni, meghaladná a csalások és visszaélések elkerüléséhez szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben: 2017. március 8‑i, Euro Park Service ítélet, C‑14/16, EU:C:2017:177, 55. és 56. pont).

               33

               A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplő jogszabálynak nem az a kifejezett célja, hogy kizárja az adóelőnyből az olyan teljesen mesterséges megállapodásokat, amelyek ezen előny jogellenes megszerzését célozzák, hanem általános jelleggel von a hatálya alá minden olyan helyzetet, amelyben valamely – közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személyek által ellenőrzött – anyavállalat székhelye bármely okból Franciaországon kívül található.

               34

               Márpedig, amint az indítványa 27. és 28. pontjában a főtanácsnok is kiemelte, az a puszta körülmény, hogy valamely uniós székhelyű társaság közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személyek ellenőrzése alatt áll, önmagában nem támasztja alá egy teljesen mesterséges, valós gazdasági tartalmat nélkülöző, adóelőny jogellenes megszerzését célzó megállapodás fennállását.

               35

               Továbbá meg kell állapítani, hogy az ilyen társaság minden esetben azon tagállam adójogszabályainak hatálya alá tartozik, amelynek területén a székhelye található (lásd ebben az értelemben: 2002. december 12‑iLankhorst‑Hohorst ítélet, C‑324/00, EU:C:2002:749, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               36

               Következésképpen az alapügyben szereplő jogszabály – mivel a belföldi illetőségű leányvállalat által a külföldi anyavállalata részére juttatott felosztott nyereség forrásadó‑mentességét ahhoz a feltételhez köti, hogy ez az anyavállalat bizonyítsa, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy e mentességből hasznot húzzon, anélkül hogy az adóhatóság köteles lenne akár csak egy – csalásra vagy visszaélésre utaló – első látásra elfogadhatónak tűnő bizonyítékot is szolgáltatni – a csalás és visszaélés általános vélelmét állítja fel, és sérti az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv által követett célt, mégpedig a leányvállalatok által az anyavállalataik számára fizetett osztalékok kettős adóztatásának elkerülését.

               37

               Ezt az értelmezést nem gyengíti az a körülmény, hogy az érintett anyavállalatot közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzik. E tekintetben elegendő rámutatni, hogy az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv egyetlen rendelkezéséből sem következik, hogy az uniós székhelyű társaságok részvényeseinek származása hatással lenne e társaságok azon jogára, hogy kihasználják az ezen irányelvben szabályozott adóelőnyöket.

               38

               A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti adójogszabály, mint amely az alapügyben szerepel, és amely az ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében meghatározott adóelőnyt – azaz azon felosztott nyereség forrásadó‑mentességét, amelyet valamely belföldi illetőségű leányvállalat juttat egy külföldi illetőségű anyavállalat részére, ha ez az anyavállalat közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll – ahhoz a feltételhez köti, hogy ez az anyavállalat bizonyítsa, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy e mentességből hasznot húzzon.

         Az alkalmazandó szabadságról

               39

               A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az osztalékok adójogi kezelésének kérdése éppúgy tartozhat a letelepedés szabadsága, mint a tőke szabad mozgása körébe (2011. szeptember 15‑iAccor ítélet, C‑310/09, EU:C:2011:581, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               40

               Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy valamely nemzeti szabályozás az egyik vagy a másik mozgásszabadság körébe tartozik‑e, az érintett szabályozás célját kell figyelembe venni (2011. szeptember 15‑iAccor ítélet, C‑310/09, EU:C:2011:581, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               41

               E tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezések hatálya alá tartozik az a nemzeti szabályozás, amely célját tekintve kizárólag olyan részesedésekre alkalmazandó, amelyek lehetővé teszik az azokkal rendelkezők számára, hogy irányítást biztosító befolyást gyakoroljanak a társaság döntéseire, és meghatározzák annak tevékenységét. Ezzel szemben azon nemzeti rendelkezéseket, amelyek a vállalkozás általános ügyvitele és irányítása befolyásolásának szándéka nélkül, kizárólag pénzügyi befektetési célzattal történő részesedésekre alkalmazandók, kizárólag a tőke szabad mozgására tekintettel kell vizsgálni (2011. szeptember 15‑iAccor ítélet, C‑310/09, EU:C:2011:581, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               42

               A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy az alapügyben szereplő adójogszabályt 2005 és 2006 között a leányvállalataikban legalább 20%‑os részesedéssel rendelkező társaságokra kellett alkalmazni. Ellenben e határozat nem tartalmaz információt e jogszabály céljáról.

               43

               Amint az indítványa 42. pontjában a főtanácsnok is említette, az ilyen részesedés nem jelenti feltétlenül azt, hogy az e részesedéssel rendelkező társaság irányítást biztosító befolyást gyakorol az osztalékfizető társaság döntéseire (lásd ebben az értelemben: 2000. április 13‑iBaars ítélet, C‑251/98, EU:C:2000:205, 20. pont).

               44

               Ilyen körülmények között az adott ügy ténybeli elemeit kell figyelembe venni annak meghatározása céljából, hogy az alapeljárásban szereplő helyzet e mozgásszabadságok közül az egyik vagy a másik körébe tartozik‑e (lásd ebben az értelemben: 2012. november 13‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet, C‑35/11, EU:C:2012:707, 93. és 94. pont).

               45

               Az alapügyben szereplő tényeket illetően a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a tényállás időpontjában az Enka rendelkezett a francia leányvállalata, az Euro Stockage 100%‑os tőkerészesedésével.

               46

               Ezért meg kell állapítani, hogy ez a részesedés az előbbi társaság számára irányítást biztosító befolyást biztosított az utóbbi társaság döntéseire, lehetővé téve számára, hogy meghatározza utóbbi tevékenységét. Ebből következően az e részesedésekre alkalmazandó nemzeti rendelkezéseket a letelepedési szabadságra tekintettel kell vizsgálni.

               47

               Ezzel összefüggésben a francia kormány állításával szemben meg kell állapítani, hogy az a körülmény, hogy a Francia Köztársaságtól eltérő tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalat közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll, nem fosztja meg e társaságot azon jogától, hogy e szabadságra hivatkozzon.

               48

               A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy az uniós jog egyetlen rendelkezéséből sem következik, hogy az uniós székhelyű társaságok természetes vagy jogi személy részvényeseinek származása hatással lenne a társaságok ezen jogára, mivel az EUMSZ 54. cikk értelmében az uniós társaságok jogállásának alapja a társaság székhelye, és az a jogrend, amelyben a társaságot alapították, nem pedig részvényeseinek állampolgársága (2014. április 1‑jei Felixstowe Dock and Railway Company és társai ítélet, C‑80/12, EU:C:2014:200, 40. pont).

               49

               Az alapeljárásban nem vitatott, hogy az érintett anyavállalat egy uniós székhellyel rendelkező társaság. Következésképpen ez a társaság hivatkozhat a letelepedés szabadságára.

               50

               Ezt az értékelést nem kérdőjelezik meg a 2007. március 13‑iTest Claimants in the Thin Cap Group Litigation ítélet (C‑524/04, EU:C:2007:161) 99. és 100. pontjában szereplő megállapítások, mivel az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy tényállásától eltérően a jelen alapügyben az anyavállalat irányítási viszonyban kapcsolódik a leányvállalatához.

               51

               A fentiek alapján az előterjesztett kérdéseket a letelepedés szabadságára tekintettel kell megválaszolni.

         A letelepedés szabadságáról

               52

               A letelepedés szabadsága, amelyet az EUMSZ 49. cikk elismer az uniós tagállamok állampolgárai számára, magában foglalja a jogot a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások alapítására és irányítására a letelepedés szerinti tagállam joga által a saját állampolgáraira előírtakkal azonos feltételek szerint. Az EUMSZ 54. cikknek megfelelően magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye az Unió területén van, jogosultak tevékenységüket az érintett tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (2014. július 17‑iNordea Bank Danmark ítélet, C‑48/13, EU:C:2014:2087, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               53

               A fogadó tagállam területén való bánásmódot illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy mivel az EUMSZ 49. cikk első bekezdésének második mondata kifejezetten meghagyja a gazdasági szereplők számára annak lehetőségét, hogy szabadon válasszák meg azt a jogi formát, amelyet megfelelőnek találnak más tagállamban kifejtett tevékenységükhöz, ezt a szabad választási lehetőséget nem korlátozhatják a fogadó tagállamban hátrányosan megkülönböztető jellegű adójogi rendelkezések (2017. május 17‑iX ítélet, C‑68/15, EU:C:2017:379, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               54

               Továbbá a letelepedés szabadsága korlátozásának tekintendő minden olyan intézkedés, amely e szabadság gyakorlását tiltja, zavarja, vagy kevésbé vonzóvá teszi (2017. március 8‑i, Euro Park Service ítélet, C‑14/16, EU:C:2017:177, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               55

               A Bíróság elé terjesztett iratokból az derül ki, hogy a forrásadó‑mentesség kizárólag abban az esetben van ahhoz a feltételhez kötve, hogy az anyavállalat bizonyítsa, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy e mentességből hasznot húzzon, ha a belföldi illetőségű leányvállalat a felosztott nyereséget egy olyan külföldi illetőségű anyavállalatnak juttatja, amely közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll. Ha viszont az ilyen leányvállalat a felosztott nyereséget egy olyan belföldi illetőségű anyavállalatnak juttatja, amely szintén közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll, e belföldi illetőségű anyavállalat anélkül részesülhet ezen adókedvezményben, hogy ilyen feltétel vonatkozna rá.

               56

               Az ilyen eltérő bánásmód visszatarthat valamely külföldi illetőségű anyavállalatot attól, hogy Franciaországban székhellyel rendelkező leányvállalat útján folytassa tevékenységét e tagállamban, ezért a letelepedési szabadság korlátozásának minősül.

               57

               E korlátozás csak akkor fogadható el, ha olyan helyzetekre vonatkozik, amelyek objektíve nem hasonlíthatók össze, vagy ha azt az uniós jogban elismert, közérdeken alapuló nyomós okok igazolják. Ezenkívül ebben az esetben az is szükséges, hogy a korlátozás alkalmas legyen az általa elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (2015. december 17‑iTimac Agro Deutschland ítélet, C‑388/14, EU:C:2015:829, 26. és 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               58

               Annak kapcsán, hogy jellegében össze lehet‑e hasonlítani a belföldi illetőségű leányvállalattól osztalékban részesülő, belföldi illetőségű anyavállalat helyzetét egy ugyanilyen osztalékban részesülő, külföldi illetőségű anyavállalat helyzetével, hangsúlyozni kell, hogy a leányvállalat által az anyavállalat részére juttatott felosztott nyereség forrásadó‑mentességének célja, amint azt a jelen ítélet 22. pontja is említi, ezen osztalékok kettős vagy többszörös adóztatásának elkerülése.

               59

               Bár a Bíróság úgy foglalt állást, hogy egy adott tagállam által a belföldi illetőségű társaság által felosztott nyereség többszörös, illetve kettős adóztatásának elkerülése, illetve mérséklése érdekében hozott intézkedések szempontjából az osztalékban részesülő belföldi illetőségű részvényesek helyzete nem feltétlenül hasonlítható össze a másik tagállamban illetőséggel rendelkező osztalékban részesülő részvényesek helyzetével, ezenkívül azt is megállapította, hogy amennyiben valamely tagállam adóztatási joghatóságát nemcsak a belföldi, hanem a külföldi illetőségű részvényesek jövedelme tekintetében is gyakorolja, azon osztalékok esetében, amelyeket valamely belföldi illetőségű társaságtól kapnak, e külföldi illetőségű részvényesek helyzete hasonló a belföldi illetőségű részvényesek helyzetéhez (2006. december 14‑iDenkavit Internationaal és Denkavit France ítélet, C‑170/05, EU:C:2006:783, 34. és 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               60

               Az alapügyben, mivel a Francia Köztársaság amellett döntött, hogy gyakorolja adóztatási joghatóságát a belföldi illetőségű leányvállalat által a külföldi illetőségű anyavállalat részére juttatott felosztott nyereség tekintetében, úgy kell tekinteni, hogy ez a külföldi illetőségű anyavállalat olyan helyzetben van, amely összehasonlítható a belföldi illetőségű anyavállalat helyzetével.

               61

               A korlátozás igazolásával és arányosságával kapcsolatban a Francia Köztársaság úgy érvel, hogy e korlátozás igazolható mind az adócsalás és az adókikerülés elleni küzdelemre irányuló céllal, mind pedig az adóztatási joghatóság tagállamok közötti kiegyensúlyozott megosztásának fenntartására irányuló céllal.

               62

               Konkrétan e tagállam előadja, hogy az alapügybeli nemzeti jogszabály a „treaty shopping” néven ismert gyakorlat megakadályozására irányul, amely gyakorlat olyan mesterséges megállapodások kidolgozásából áll, amelyeken keresztül harmadik államban illetőséggel rendelkező társaságok megkerülik a nemzeti forrásból származó osztalékot terhelő – a francia jog vagy a harmadik állam és a Francia Köztársaság között létrejött adóegyezményben előírt – forrásadómérték alkalmazását abból a célból, hogy – az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelvben előírt, tagállamok közötti forrásadó‑mentesség révén – egy másik tagállam és e harmadik állam között létrejött adóegyezményben előírt alacsonyabb adómérték vonatkozzon rájuk.

               63

               E tekintetben hangsúlyozni kell egyrészt, hogy az adócsalás és az adókikerülés elleni küzdelemre irányuló cél, valamint az adóztatási joghatóság tagállamok közötti kiegyensúlyozott megosztásának fenntartására irányuló cél összefügg egymással (2015. december 17‑iTimac Agro Deutschland ítélet, C‑388/14, EU:C:2015:829, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), másrészt pedig e célok, mivel közérdeken alapuló nyomós okoknak minősülnek, igazolhatják a Szerződés által biztosított mozgásszabadságok korlátozását (2017. március 8‑i, Euro Park Service ítélet, C‑14/16, EU:C:2017:177, 65. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               64

               Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy az adócsalás és az adókikerülés elleni küzdelemre irányuló cél tartalmilag azonos, akár az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikke (2) bekezdése alkalmazása során, akár az elsődleges jog korlátozásának igazolásaként hivatkoznak rá. Ezért a jelen ítélet 30–36. pontjában kifejtett megfontolások e szabadság vonatkozásában is érvényesülnek.

               65

               Következésképpen az adócsalás és az adókikerülés elleni küzdelemre irányuló cél, amelyet a Francia Köztársaság az alapeljárásban felhozott, nem igazolhatja a letelepedés szabadságának korlátozását.

               66

               A fenti megállapítások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy egyrészt az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 1. cikkének (2) bekezdését, másrészt pedig az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti adójogszabály, mint amely az alapügyben szerepel, és amely az ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében meghatározott adóelőnyt – azaz azon felosztott nyereség forrásadó‑mentességét, amelyet valamely belföldi illetőségű leányvállalat juttat egy külföldi illetőségű anyavállalat részére, ha ez az anyavállalat közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll – ahhoz a feltételhez köti, hogy ez az anyavállalat bizonyítsa, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy e mentességből hasznot húzzon.

         A költségekről

               67

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

                     Egyrészt a 2003. december 22‑i 2003/123/EK tanácsi irányelvvel módosított, a különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i 90/435/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének (2) bekezdését, másrészt pedig az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti adójogszabály, mint amely az alapügyben szerepel, és amely az ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében meghatározott adóelőnyt – azaz azon felosztott nyereség forrásadó‑mentességét, amelyet valamely belföldi illetőségű leányvállalat juttat egy külföldi illetőségű anyavállalat részére, ha ez az anyavállalat közvetve vagy közvetlenül harmadik államokban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll – ahhoz a feltételhez köti, hogy ez az anyavállalat bizonyítsa, hogy a tulajdonosi láncnak nem az a célja vagy az egyik fő célja, hogy e mentességből hasznot húzzon.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: francia.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2003. február 11-i ítélete. # Wolfgang Leonhardt kontra Európai Parlament. # Tisztviselők - Előléptetés - Átmeneti intézkedések. # T-30/02. sz. ügy