title: A Bíróság (harmadik tanács) 2009. március 5-i ítélete.#Kattner Stahlbau GmbH kontra Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Sächsisches Landessozialgericht - Németország.#Verseny - EK 81.,EK 82. és EK 86. cikk - A munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben biztosító intézménynél kötelezően létesítendő tagsági jogviszony - A "vállalkozás" fogalma - Erőfölénnyel való visszaélés - Szolgáltatásnyújtás szabadsága - EK 49. és EK 50. cikk - Korlátozás - Igazolás - A társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlya súlyos sérelmének veszélye.#C-350/07. sz. ügy.

text:
      C‑350/07. sz. ügy
      Kattner Stahlbau GmbH
      kontra
      Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
      (a Sächsisches Landessozialgericht [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Verseny – EK 81., EK 82. és EK 86. cikk – A munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben biztosító intézménynél kötelezően létesítendő
         tagsági jogviszony – A »vállalkozás« fogalma – Erőfölénnyel való visszaélés – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – EK 49. és EK 50. cikk – Korlátozás – Igazolás – A társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlya súlyos sérelmének veszélye”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Verseny – Közösségi szabályok – Vállalkozás – Fogalom – A munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival
            szemben kötelező biztosítást nyújtó intézmény
      (EK 81. cikk és EK 82. cikk)
      2.        Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – A munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni
            kötelező biztosítás rendszerét bevezető nemzeti szabályozás – Közérdekre alapított igazolás – A társadalombiztosítás adott
            ágának pénzügyi egyensúlya
      (EK 49. cikk és EK 50. cikk)
      1.        Az olyan szakmai biztosítási pénztár, amellyel az adott földrajzi területen működő, adott tevékenységi körbe tartozó vállalkozások
         kötelesek tagsági viszonyt létesíteni a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosítás címén,
         nem minősül az EK 81. és EK 82. cikk értelmében vállalkozásnak, hanem kizárólag szociális funkciót tölt be, amennyiben a szolidaritás
         elvét érvényesítő és állami felügyelet alatt álló rendszerben tevékenykedik. Azon körülmény, miszerint a szakmai biztosítási
         pénztárak közvetlenül biztosítási szolgáltatásokat nyújtanak, önmagában nem befolyásolja e feladat tisztán szociális jellegét,
         amennyiben nem érinti sem az említett rendszer szolidáris jellegét, sem az állam által e rendszer felett gyakorolt felügyeletet.

      A biztosítási rendszer szolidáris jellege akkor teljesül, ha azt a járulékokból finanszírozzák, amelyek mértéke nem áll szisztematikusan
         arányban a biztosított kockázattal, és a nyújtott ellátások értéke nem áll szükségszerűen arányban a biztosított jövedelmével.
         Nem kérdőjelezi meg a rendszer finanszírozásának szolidáris jellegét sem a járulékok maximálásának hiánya, sem azon tény,
         miszerint e rendszert nem egyetlen szervezet működteti, hanem több szervezet ágazati és/vagy földrajzi alapon történő megosztásban,
         és végül azon tény sem, miszerint e szervezetek dönthetnek egy egységes legkisebb járulék megállapítása mellett.

      Az állam által gyakorolt felügyelettel kapcsolatos feltételt illetően azon tény, hogy egy önigazgató rendszer keretében mozgásteret
         biztosítanak a szakmai biztosítási pénztárak számára a járulékok és ellátások összegét meghatározó tényezők megállapítása
         tekintetében, önmagában nem változtatja meg az említett pénztárak tevékenységének természetét, amennyiben e mozgásteret jogszabály
         írja elő és szabályozza szigorúan, továbbá amennyiben e pénztárak e tekintetben az állam felügyelete alá tartoznak.

      (vö. 44., 50–55., 61–62., 64–68. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni kötelező biztosítás rendszerét bevezető nemzeti
         szabályozás, amely szociális célt követ, a szolidaritás elvét érvényesíti, és állami felügyelet alá tartozik, azon más tagállami
         illetőségű biztosítótársaságok szolgáltatásnyújtása szabadságának korlátozását képezheti, amely társaságok e kockázatokkal
         szembeni biztosítást kívánnak kínálni az érintett tagállamban, illetve a rendszer alá tartozó vállalkozásokét, amelyek ilyen
         biztosítótársaságokhoz kívánnak fordulni, mivel e rendszer közvetlenül vagy közvetetten megakadályozza, vagy kevésbé vonzóvá
         teszi, sőt kizárja e szabadság gyakorlását. Ilyen szabályozást ugyanakkor igazolhat közérdeken alapuló kényszerítő ok, amelynek
         célja a társadalombiztosítás egyik ága pénzügyi egyensúlyának biztosítása, mivel a kötelező tagság, amennyiben biztosítja
         az érintett rendszer alá tartozó valamennyi vállalkozás kockázati közösségekbe való csoportosítását, lehetővé teszi a szolidaritás
         elvének érvényesítését. E körülmények között az EK 49. és EK 50. cikkel nem ellentétes az ilyen szabályozás, amennyiben e
         rendszer nem lépi túl a társadalombiztosítás adott ága pénzügyi egyensúlyának biztosítása, mint cél, eléréséhez szükséges
         mértéket, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

      E tekintetben azon tény, miszerint e rendszer minimumvédelmet nyújt, így a rendszer alá tartozó vállalkozások – az előírt
         kötelező tagság ellenére – szabadon dönthetnek e védelem kiegészítéséről kiegészítő biztosítások kötésével, feltéve, hogy
         ilyenek rendelkezésre állnak a piacon, az arányosság mellett szóló tényező.

      (vö. 77., 82–89. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2009. március 5.(*)

      „Verseny – EK 81., EK 82. és EK 86. cikk – A munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben biztosító intézménynél kötelezően létesítendő
         tagsági jogviszony – A »vállalkozás« fogalma – Erőfölénnyel való visszaélés – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – EK 49. és EK 50. cikk – Korlátozás – Igazolás – A társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlya súlyos sérelmének veszélye”

      A C‑350/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Sächsisches Landessozialgericht
         (Németország) a Bírósághoz 2007. július 30‑án érkezett, 2007. július 25‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Kattner Stahlbau GmbH
      és
      a Maschinenbau- und Metall‑Berufsgenossenschaft
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, A. Ó Caoimh (előadó), J. Klučka, U. Lõhmus és P. Lindh bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Kattner Stahlbau GmbH képviseletében R. Mauer Rechtsanwalt,
      –        a Maschinenbau- und Metall‑Berufsgenossenschaft képviseletében H. Plagemann Rechtsanwalt,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében V. Kreuschitz és O. Weber, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. november 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 49. és az EK 50. cikk, valamint az EK 81., EK 82. és EK 86. cikk értelmezésére
         irányul.

      2        Ezt a kérelmet a Kattner Stahlbau GmbH (a továbbiakban: Kattner) és a Maschinenbau- und Metall‑Berufsgenossenschaft (a gép-
         és fémipari ágazat szakmai biztosítási pénztára, a továbbiakban: MMB) közötti jogvita keretében terjesztették elő a Kattnernek
         ez utóbbiban való, a jogszabályban a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben előírt biztosítás
         címén kötelezően létesítendő tagsági jogviszonya tárgyában.

       Nemzeti jogi háttér
      3        Németországban a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni, jogszabályban előírt biztosítási
         rendszert a Sozialgesetzbuch VII (a szociális biztonságról szóló törvénykönyv hetedik könyve, az 1996. augusztus 7‑i törvény
         szerinti szöveg, BGBl 1998 I, 1254. o., a továbbiakban: SGB VII.) szabályozza, amely 1997. január 1‑jén lépett hatályba. Az
         SGB VII. 1. §‑a úgy rendelkezik, hogy e biztosítás célja:

      „1.      A munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések, valamint a munkával összefüggő valamennyi egészségügyi kockázat minden
         megfelelő eszközzel való megelőzése, és

      2.      a munkahelyi balesetek vagy foglalkozási megbetegedések bekövetkeztét követően a biztosítottak egészségének és munkaképességének
         minden megfelelő eszközzel való helyreállítása, valamint a biztosítottak vagy az ő jogukon jogosultak pénzbeli ellátás formájában
         való kártalanítása.”

      4        Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a Bíróság elé terjesztett észrevételekből kitűnik, hogy e rendszer
         többek között a következő elemeken alapul:

       A kötelező tagság
      5        Az említett rendszer keretében a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések elleni biztosítás címén valamennyi vállalkozás
         számára kötelező azon Berufsgenossenschaft-beli (szakmai biztosítási pénztárbeli) tagság, amelyhez ágazata és földrajzi helye
         szerint tartozik. A különböző szakmai biztosítási pénztárak a haszonszerzési célt nem követő közjogi intézmény státuszával
         rendelkeznek. A német kormány és az Európai Közösségek Bizottsága szerint jelenleg 25 szakmai biztosítási pénztár létezik.
         Minden egyes szakmai biztosítási pénztár több részre tagozódik az érintett tevékenységi ágazatok szerint.

       A járulékok
      6        Az SGB VII. 152. §‑ának „A felelősség megosztása” című (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A járulékokat rendszerint a járulékfizetési kötelezettség keletkezése naptári évének végét követően kell meghatározni, a
         felelősség megosztása alapján. E megosztásnak ki kell terjednie a megelőző évben érvényesített igényekre, és megfelelő tartalék
         képzéséhez szükséges járulékokat kell meghatároznia. Ezenkívül csak a működési tőke finanszírozásához szükséges pénzeszközök
         biztosítása érdekében írható elő járulékfizetés.”

      7        Az SGB VII. „A számítás alapja” című 153. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Az alábbi eltérő rendelkezések kivételével a járulékokat a finanszírozási igények (a megosztandó összeg), a biztosított személyek
         bére és fizetése, valamint a kockázati kategóriák alapján kell kiszámítani.

      (2)      A biztosított személyek bérét és fizetését legmagasabb éves jövedelmük mértékéig lehet a járulék alapjának tekinteni.
      (3)      A tizennyolcadik életévüket betöltött biztosított személyek legalacsonyabb éves bérére vagy fizetésére hivatkozással végrehajtási
         rendelet útján minimális számítási alap írható elő. Amennyiben a biztosított személyek nem álltak alkalmazásban a naptári
         év egésze folyamán, illetve nem teljes munkaidőben álltak alkalmazásban, ezen összeg megfelelő százaléka képezi az alapot.

      (4)      A járulékszámításkor a vállalaton belüli baleseti kockázat egészben vagy részben figyelmen kívül hagyható annyiban, amennyiben
         a nyugdíjakra, a halálesethez kapcsolódó ellátásokra és a kártalanításra fizetett kiadások:

      1.      a biztosított kockázatok által e vállalkozásokban okozott olyan káron vagy sérülésen alapulnak, amely a járulékok megosztásának
         évét megelőző negyedik év vége előtt megszűnt, vagy amelyek orvoslása ezen időpont előtt megtörtént, vagy

      2.      a biztosított kockázatok által okozott olyan káron vagy sérülésen alapulnak, amely először a járulékok megosztásának évét
         megelőző negyedik év vége előtt következett be vagy vált felismerhetővé.

      Azon kiadások teljes összege, amelyeket a jelen bekezdés első mondata értelmében a baleseti kockázat mértékére tekintet nélkül
         kell a vállalkozásoknak juttatni, nem haladhatja meg a nyugdíjakra, a halálesethez kapcsolódó ellátásokra és a kártalanításra
         fizetett összes kiadás 30%‑át. A végrehajtási szabályokat az alapszabály rögzíti.”

      8        Az SGB VII. „Kockázatskála” címet viselő 157. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A balesetbiztosítási fedezet nyújtására köteles intézmény önállóan eljárva állapítja meg a kockázatskálát. A kockázatskálának
         úgy kell meghatároznia a kockázati kategóriákat, hogy a járulékfizetést a fokozatosság alapján lehessen előírni. […]

      (2)      A kockázatskálát tarifapozíciókra kell osztani úgy, hogy a kockázati közösségeket a viselt kockázatok szerint kell meghatározni,
         figyelemmel az általánosan elfogadott biztosítási elveken nyugvó kockázatmegosztásra. […]

      (3)      A kockázati kategóriákat a nyújtott ellátások, valamint a bérek és fizetések közötti kapcsolat alapján kell meghatározni.
      […]”
      9        A Kattner szerint az SGB VII. 161. §‑a lehetővé teszi a szakmai biztosítási pénztárak számára, hogy alapszabályukban egységes
         járulékminimumot határozzanak meg.

      10      Az SGB VII. „Kiigazítási kötelezettség” címet viselő 176. §‑ának (1) bekezdése így rendelkezik:

      „Amennyiben
      1.      valamely szakmai biztosítási pénztár nyugdíjfizetési kötelezettségének összege meghaladja a szakmai biztosítási pénztárak
         átlagos nyugdíjfizetési kötelezettségének 4,5‑szeresét,

      2.      olyan szakmai biztosítási pénztár nyugdíjfizetési kötelezettségének összege, amely a 153. § (4) bekezdése értelmében a nyugdíjakra,
         halálesethez kapcsolódó ellátásokra és kártalanításra fizetett kiadásainak legalább 20%‑át, és nem több mint 30%‑át a baleseti
         kockázat mértékére tekintet nélkül osztja szét a vállalkozások között, meghaladja a szakmai biztosítási pénztárak átlagos
         nyugdíjfizetési kötelezettségének a háromszorosát, vagy

      3.      valamely szakmai biztosítási pénztár kártalanítási kötelezettségének összege meghaladja a szakmai biztosítási pénztárak átlagos
         kártalanítási kötelezettségének ötszörösét,

      úgy a szakmai biztosítási pénztárak kötelesek a többletköltségeket maguk között megosztani. Ha az (1) bekezdés 2. pontja értelmében
         megosztandó összeg meghaladja azt az összeget, amelyet a szakmai biztosítási pénztár a baleseti kockázat mértékére tekintet
         nélkül oszt szét a vállalkozások között, azt ez utóbbi összegre kell korlátozni.”

       Az ellátások
      11      A munkavállalók jogosultak közvetlenül a szakmai biztosítási pénztártól az ellátásokra, anélkül hogy szükség lenne a munkáltató
         felelősségének megállapítására (az SGB VII. 104–109. §‑a).

      12      Az ellátások felsorolását és nyújtásuk feltételeit az SGB VII. 26–103. §‑a tartalmazza. Az ezen ellátásokra való jogosultság
         keletkezése független attól, hogy a munkáltató tudja‑e fizetni a járulékait. Az ellátások kiszámításakor az SGB VII. 85. §‑a
         értelmében csak a minimum és a maximum közötti munkabéreket kell figyelembe venni.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      A Kattner német jog szerinti korlátolt felelősségű társaság, amelyet 2003. november 13‑án alapítottak, és amely a 2004. január
         1‑jén megkezdett tevékenységeit a gépészet, valamint a lépcső- és erkélyépítés terén folytatja.

      14      2004. január 27‑én az MMB arról értesítette a Kattnert, hogy ez utóbbi vállalkozás tekintetében a munkahelyi balesetek és
         foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás szempontjából az SGB VII. rendelkezései értelmében az MMB rendelkezik
         hatáskörrel, és ennélfogva e vállalkozást tagként felvették az említett szakmai biztosítási pénztárba, és e vállalkozásra
         vonatkozóan egyebek mellett kockázati kategóriákat határoztak meg.

      15      2004. november 1‑jei levelében a Kattner – azzal a szándékkal, hogy magánbiztosítóval köt szerződést a fennálló kockázatok
         ellen – kötelező tagságának 2004. év végével történő felmondásáról értesítette az MMB‑t.

      16      2004. november 15‑én az MMB arról tájékoztatta a Kattnert, hogy – mivel utóbbi tekintetében a jogszabály szerint az MMB a
         munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázatai tekintetében hatáskörrel rendelkező biztosító – a biztosítás
         megszüntetése, illetve felmondása jogilag nem lehetséges, és ennélfogva a Kattner kérelmét el kell utasítani. Az MMB – közigazgatási
         határozat elleni keresetre válaszul – 2005. április 20‑án megerősítette e határozatot.

      17      2005. november 21‑én a Sozialgericht Leipzig (lipcsei társadalombiztosítási bíróság) elutasította a Kattner által benyújtott
         keresetet.

      18      A Kattner fellebbezést nyújtott be a Sächsisches Landessozialgerichthez (szászországi tartományi társadalombiztosítási bíróság),
         arra hivatkozva először is, hogy az MMB‑ben való kötelező tagság korlátozza az EK 49. és az EK 50. cikkben meghatározott szolgáltatásnyújtás
         szabadságát. E tekintetben előterjesztette egy dán biztosítótársaság ajánlatát, amely a munkahelyi balesetek, a foglalkozási
         megbetegedések és az utazás közben elszenvedett balesetek tekintetében az MMB‑vel azonos feltételek mellett nyújt biztosítást.
         Az e társaság által fizetett ellátások megfelelnek többek között a német jogrendszer által meghatározott, az alapügyben érintett
         ellátásoknak. A Kattner úgy érvel továbbá, hogy az MMB kizárólagos jogállása sérti az EK 82. és az EK 86. cikket. Szerinte
         a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések esetében semmilyen közérdeken alapuló kényszerítő indok nem igazolja
         a német biztosítótársaságok monopolhelyzetét mindenkori szolgáltatási területükön.

      19      Előzetes döntéshozatalra utaló határozatában a Sächsisches Landessozialgericht kifejti, hogy az alapügyben szóban forgó rendszer
         és a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosításra vonatkozó olasz jogrendszer – amelyre
         a Bíróság C‑218/00. sz. Cisal‑ügyben 2002. január 22‑én hozott ítélete (EBHT 2002., I‑691. o.) vonatkozik – lényegesen különbözik
         egymástól, és ekképpen a Bíróság által a fenti ítéletben kifejtett iránymutatás nem teszi lehetővé a jelen ügyben felmerülő
         valamennyi kérdés megválaszolását.

      20      A kérdést előterjesztő bíróság szerint először is kétséges, hogy az MMB a jogszabály által a munkahelyi balesetek és foglalkozási
         megbetegedések kockázataival szembeni kötelező biztosítás rendszerének igazgatásával megbízott szervezet lenne. E tekintetben
         az olasz és a német rendszer közötti egyik lényeges különbség azon tényből fakad, hogy míg a fent hivatkozott Cisal‑ügyben
         hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben érintett Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL)
         (a munkahelyi balesetek esetén védelmet nyújtó nemzeti biztosítási intézet) monopólium, addig a német rendszer oligopóliumként
         épül fel. Ráadásul az MMB nem a kötelező biztosítási rendszer igazgatásával van megbízva, hanem ő maga nyújtja e biztosítást.
         Az MMB igazgatási tevékenysége lényegében a gazdasági szereplők – különösen a biztosítótársaságok – tevékenységének felel
         meg.

      21      Egyébként a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a német rendszerben a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel
         szembeni kötelező biztosítás nem elengedhetetlen a pénzügyi egyensúlyhoz vagy a szolidaritás elvének érvényesítéséhez. Amennyiben
         a járulék összege az egyes szakmai biztosítási pénztárak által önállóan megállapított szabályozásból következik, és e pénztárak
         tevékenységi köre módosítható, a kockázattól független ágazati vagy földrajzi monopóliumok létrehozása olyan önkényesen kialakított
         kockázati kategóriákat szülne, amelyek alapján ugyanazon kockázathoz különböző díjak kapcsolódnának. Ráadásul semmilyen rendelkezés
         nem határozza meg magas kockázat esetén a járulékok felső korlátját. Ezenfelül az SGB VII. 153. §‑ának (3) bekezdése értelmében
         a jutalékok kiszámításához figyelembe vehető legalacsonyabb munkabér összege nincs kötelező jelleggel meghatározva, azt a
         biztosítók alapszabályai rögzíthetik. Ugyanezen § (2) bekezdésében hivatkozott legmagasabb munkabér összegét, amelyet mind
         az ellátások, mind a járulékok kiszámításánál figyelembe vesznek, szintén az alapszabályok határozhatják meg az SGB VII. 81.
         és azt követő §‑ai, illetve 153. §‑ának (2) bekezdése alapján. Végül az ellátások, legalábbis azok többsége, a biztosítottak
         jövedelmének összegétől függnek. Következésképpen az alapügyben érintett német rendszer nem ismer szociálpolitikai célokon
         alapuló újraelosztási mechanizmust.

      22      E körülmények között a Sächsisches Landessozialgericht az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Az [MMB] az EK 81. és [EK] 82. cikk értelmében vállalkozásnak minősül‑e?
      2)      A [Kattnernek] az [MMB‑vel] kötelezően létesítendő tagsági jogviszonya a közösségi jogi előírásokba ütközik‑e?”
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az elfogadhatóságról
      23      Az MMB és a Bizottság úgy érvelnek az első kérdést illetően, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyrészt a nemzeti jog értelmezését
         kéri, másrészt nem fejti ki azon körülményeket, amelyek között egy szakmai biztosítási pénztár az EK 81. és EK 82. cikk értelmében
         vállalkozásnak minősülhetne. A Bizottság hozzáfűzi, hogy a második kérdést illetően a kérdést előterjesztő bíróság nem jelölte
         meg kellő pontossággal, hogy a közösségi jog mely szabályainak értelmezése szükséges. Egyébként az MMB úgy érvel, hogy a feltett
         két kérdés nem eredményezhet hasznos választ a kérdést előterjesztő bíróság számára, mivel ez utóbbi nem vethet véget a Kattner
         kötelező tagságának, amennyiben a tagságra vonatkozó, 2004. január 27‑i eredeti határozatot nem támadták meg.

      24      Először is az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megfogalmazását illetően emlékeztetni kell arra, hogy az EK 234. cikk
         alapján indított eljárásokban a Bíróság nem jogosult a közösségi jog szabályait egy konkrét esetre alkalmazni, és következésképpen
         arra sem, hogy a nemzeti jog rendelkezéseit egy ilyen szabály alapján minősítse. Azonban a Bíróság a közösségi jog értelmezéséhez
         szükséges valamennyi információt megadhatja a nemzeti bíróság részére, amelyek ez utóbbi számára hasznosak lehetnek a közösségi
         jogszabályok rendelkezései hatásainak értékelése során (lásd ebben az értelemben a Bíróság 37/86. sz. Coenen‑ügyben 1987.
         szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 3589. o.] 8. pontját, valamint a C‑145/06. és C‑146/06. sz., Fendt Italiana
         egyesített ügyekben 2007. július 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑5869. o.] 30. pontját). Ennek érdekében adott esetben
         a Bíróságnak át kell fogalmaznia a feltett kérdéseket (lásd különösen a Bíróság C‑45/06. sz. Campina‑ügyben 2007. március
         8‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑2089. o.] 30.  pontját,és a C‑420/06. sz. Jager‑ügyben 2008. március 11‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2008., I‑1315. o.] 46.  pontját).

      25      A jelen esetben nyilvánvalóan igaz, hogy az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kéri, hogy a Bíróság az alapügyre
         alkalmazza az EK 81. és EK 82. cikket, maga döntve el, hogy az MMB vállalkozásnak minősül‑e e rendelkezések értelmében, és
         e tekintetben nem fejti ki az e minősítés céljából releváns körülményeket, semmi sem akadályozza e kérdés átfogalmazását annak
         érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság e rendelkezéseknek az előtte folyamatban lévő ügy eldöntése tekintetében hasznos
         értelmezését kapja.

      26      Egyébként emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint amennyiben egy előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdés a közösségi jogra való utalásra szorítkozik, e jog hivatkozott rendelkezéseinek említése nélkül, a Bíróság feladata
         a kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott valamennyi tényezőből és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat
         indokolásából kiszűrni a jogvita tárgyára tekintettel értelmezésre szoruló közösségi jogi elemeket (lásd ebben az értelemben
         különösen a Bíróság 204/87. sz. Bekaert‑ügyben 1988. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1988., 2029. o.] 6. és 7. pontját).

      27      A jelen esetben azonban, jóllehet a második kérdés megfogalmazása nem azonosítja a közösségi jog értelmezésre szoruló rendelkezéseit,
         az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból egyértelműen kitűnik, hogy e kérdés arra keres választ, hogy – amint azt a
         Kattner az alapeljárásban állítja – az MMB‑hez hasonló szakmai biztosítási pénztárak kötelező tagsága minősülhet‑e a szolgáltatásnyújtás
         szabadsága EK 49. és EK 50. cikkben tiltott korlátozásának vagy az – adott esetben az EK 86. cikkel együtt olvasott – EK 82.cikkben
         tiltott visszaélésnek, és ekképpen az említett kérdés átfogalmazható ilyen értelemben.

      28      Másodsorban a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések hasznos mivoltát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a
         Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EK 234. cikk szerinti együttműködés keretében egyedül az alapeljárást folytató és
         a meghozandó bírósági döntésért felelős nemzeti bíróság jogosult mérlegelni – az ügy sajátosságaira figyelemmel – egyrészt
         az előzetes döntéshozatal szükségességét annak érdekében, hogy döntését meghozhassa, másrészt azt, hogy a Bíróság számára
         feltett kérdések relevánsak‑e. Így tehát amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a közösségi jog értelmezésével
         kapcsolatosak, a Bíróság főszabály szerint köteles eljárni (lásd különösen a Bíróság C‑238/05. sz., Asnef‑Equifax és Administración
         del Estado ügyben 2006. november 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑11125. o.] 15. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      29      Mindazonáltal kivételesen – saját hatáskörének vizsgálata céljából – a Bíróság jogosult megvizsgálni azokat a körülményeket,
         amelyek között a nemzeti bíróság hozzá fordult. Az az együttműködési szellem, amelynek az előzetes döntéshozatalra utalás
         működését jellemeznie kell, megköveteli azt, hogy a nemzeti bíróság tekintettel legyen a Bíróságra bízott feladatra, amely
         nem más, mint a tagállamok igazságszolgáltatásához való hozzájárulás, és nem pedig az általános vagy hipotetikus kérdésekkel
         kapcsolatos tanácsadó vélemények megfogalmazása. Ugyanakkor a nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy a közösségi jog értelmezése, amelyet
         a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus
         jellegű, és a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett
         kérdéseket hasznosan megválaszolja (a fent hivatkozott Asnef‑Equifax és Administración del Estado ügyben hozott ítélet 16.
         és 17. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      30      A jelen esetben azonban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy a Kattnernek az MMB‑vel a
         munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosítás címén kötelezően létesítendő tagsági jogviszonya
         jogszerűségére vonatkozik. Ennek keretében a kérdést előterjesztő bíróság különösen azt a kérdést teszi fel, hogy e kötelező
         tagság összeegyeztethető‑e egyfelől az EK 49. és az EK 50. cikkel, másfelől az EK 82. és az EK 86. cikkel.

      31      E körülmények között nem tekinthető nyilvánvalónak az, hogy a kérdéses közösségi jogi rendelkezés értelmezése egyáltalán nem
         függ össze a tényekkel, illetve a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó eljárás tárgyával, amely egyértelműen nem hipotetikus.

      32      Ennélfogva az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatónak kell tekinteni.

       Az ügy érdeméről
       Az első kérdésről
      33      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az EK 81. és az EK 82. cikket úgy kell‑e
         értelmezni, hogy e rendelkezések szerint vállalkozásnak minősül az olyan szervezet, mint az MMB, amelynél az adott földrajzi
         területen működő, adott tevékenységi körbe tartozó vállalkozások kötelesek tagsági viszonyt létesíteni a munkahelyi balesetekkel
         és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosítás címén.

      34      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a versenyjogban a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra
         kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (lásd különösen a C‑41/90. sz., Höfner és Elser ügyben
         1991. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑1979. o.] 21. pontját, valamint a C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007.
         december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑10893. o.] 38. pontját).

      35      A jelen esetben először is meg kell állapítani, hogy a szakmai biztosítási pénztárak, mint az MMB, közjogi intézményként részt
         vesznek a német szociális biztonsági rendszer igazgatásában, és e tekintetben minden haszonszerzési céltól mentes szociális
         feladatot látnak el (lásd ebben az értelemben a C‑264/01., C‑306/01., C‑354/01. és C‑355/01. sz., AOK Bundesverband és társai
         egyesített ügyekben 2004. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2493. o.] 51. pontját).

      36      Amint azt a Bíróság a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosításra vonatkozó olasz jogrendszert
         illetően kimondta, e kockázatfedezet hosszú idő óta a tagállamok által a lakosságuk egészének vagy egy részének biztosított
         szociális védelem részét képezi (a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 32. pontja).

      37      Az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban, a közösségi jog nem sérti a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük
         kialakítására vonatkozó hatáskörét (lásd különösen a C‑158/96. sz. Kohll‑ügyben 1998. április 28‑án hozott ítélet [EBHT 1998.,
         I‑1931. o.] 17. pontját, C‑157/99. sz., Smits és Peerbooms ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5473. o.]
         44. pontját, valamint a C‑372/04. sz. Watts‑ügyben 2006. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑4325. o.] 92. pontját).

      38      Egyébként a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosításra vonatkozóan az alapügyben érintetthez
         hasonló jogrendszer szociális célt követ, amennyiben kötelező szociális védelmet ír el valamennyi munkavállaló részére (lásd
         analógia útján a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 34. pontját).

      39      Az SGB VII. 1. §‑a szerint e rendszer célja egyrészt a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések, valamint az egészséget
         fenyegető, munkával kapcsolatos veszélyek minden megfelelő eszközzel való megelőzése, másrészt a biztosítottak egészségének
         és munkaképességének minden megfelelő eszközzel való helyreállítása, valamint a biztosítottak vagy az ő jogukon jogosultak
         pénzbeli ellátás formájában való kártérítése.

      40      A Bíróság elé terjesztett észrevételekből egyébként kitűnik, hogy az említett rendszer arra irányul, hogy valamennyi védett
         személy számára biztosítást nyújtson a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések esetére, függetlenül az áldozat,
         illetve a munkáltató által elkövetett esetleges hibáktól, tehát anélkül, hogy szükséges lenne a kockázattal járó tevékenységből
         hasznot húzó személy polgári jogi felelősségét vizsgálni (lásd analógia útján a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet
         35. pontját).

      41      Ráadásul az ilyen rendszer szociális célkitűzését azon körülmény is kiemeli, miszerint – amint az a Bírósághoz benyújtott
         iratokból kitűnik – az ellátásokat akkor is fizetik, ha a fizetendő járulékok nem lettek kiegyenlítve, ami nyilvánvalóan hozzájárul
         valamennyi munkavállalónak a munkahelyi balesetek gazdasági következményeivel szemben való védelméhez (lásd analógia útján
         a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      42      Ugyanakkor, amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, valamely biztosítási rendszer szociális célkitűzése önmagában
         nem elegendő annak kizáráshoz, hogy az érintett tevékenység gazdasági tevékenységnek minősüljön (lásd ebben az értelemben
         a C‑67/96. sz. Albany International ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5751. o.] 86. pontját, a C‑180/98–C‑184/98. sz.,
         Pavlov és társai egyesített ügyekben 2000. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6451. o.] 118. pontját, valamint
         a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 37. pontját).

      43      Meg kell továbbá vizsgálni többek között, hogy e rendszer egyfelől tekinthető‑e a szolidaritás elve érvényesítésének, és másfelől,
         hogy mennyiben van alávetve az állam ellenőrzésének, amely két tényező kizárhatja egy adott tevékenység gazdasági jellegét
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 38–44. pontját).

      –       A szolidaritás elvének érvényesítéséről
      44      Először is a szolidaritás elvének érvényesítését illetően az alapügyben szóban forgó rendszer átfogó értékeléséből kitűnik,
         hogy azt a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet (39. pont) alapjául szolgáló ügyben érintett rendszerhez hasonlóan
         a járulékokból finanszírozzák, amelyek mértéke nem áll szisztematikusan arányban a biztosított kockázattal.

      45      A járulékok összege ugyanis nem csupán a biztosított kockázattól függ, hanem – amint az az SGB VII. 153. §‑ának (1)–(3) bekezdéséből
         kitűnik – a biztosítottak jövedelmétől is, egy bizonyos maximumösszeg, illetve adott esetben egy bizonyos minimumösszeg keretei
         között (lásd analógia útján a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 39. pontját).

      46      Egyébként az SGB VII. 152. §‑ának (1) bekezdése és 153. §‑ának (1) bekezdése értelmében a járulékok összege függ továbbá az
         érintett szakmai biztosítási pénztárnak az előző naptári évben nyújtott ellátásokból eredő pénzügyi szükségleteitől is. E
         pénzügyi szükségletek figyelembevétele lehetővé teszi a szakmai biztosítási pénztárak tagjainak tevékenységéhez kapcsolódó
         kockázatok valamennyi tag közötti – és nem csupán a tevékenységi körük szerinti ágazaton belüli – megosztását, szakmai biztosítási
         pénztár szintű kockázati közösséget hozva így létre.

      47      Egyébként a járulékok kiszámításánál figyelembe vett kockázatok – az egyes vállalkozások tevékenységének bizonyos lehetséges
         változásaitól eltekintve – azon tevékenységi körre vonatkoznak, amelyhez az egyes szakmai biztosítási pénztárakon belül azok
         tagjai tartoznak, az SGB VII. 157. §‑ával összhangban megállapított kockázati kategóriákon keresztül, és e tagok így kockázati
         közösséget alkotnak az e tevékenységi körrel járó kockázatok tekintetében.

      48      Ráadásul az SGB VII. 176. §‑a értelmében a szakmai biztosítási pénztárak kötelesek egymás között megosztani minden többletköltséget,
         amennyiben az egyik pénztár költségei jelentős mértékben meghaladják valamennyi pénztár költségeinek átlagát. Következésképpen
         a szolidaritás elve így a nemzeti terület szintjén az összes tevékenységi kör között is érvényesül, mivel a különböző szakmai
         biztosítási pénztárak pedig olyan kockázati közösséget alkotnak, amely lehetővé teszi közöttük a költségek és kockázatok egyenlő
         viselését (lásd analógia útján a C‑159/91. és C‑160/91. sz., Poucet és Pistre egyesített ügyekben 1993. február 17‑én hozott
         ítélet [EBHT 1993., I‑637. o.] 12. pontját, valamint a fent hivatkozott AOK Bundesverband egyesített ügyekben hozott ítélet
         53. pontját).

      49      A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor kifejti, hogy a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben
         érintett olasz rendszertől eltérően az alapügyben érintett német rendszer egyfelől nem határoz meg felső határt a járulékok
         összegét illetően, és másfelől nem egyetlen monopolhelyzetű szervezet működteti, hanem szervezetek sora, amelyek a kérdést
         előterjesztő bíróság szerint oligopóliumot alkotnak.

      50      E két tényező ugyanakkor nem kérdőjelezi meg az alapügyben szóban forgó rendszerhez hasonló rendszer finanszírozásának szolidáris
         jellegét, amely a jelen ítélet 44‑48. pontjában e rendszer átfogó értékelése keretében kifejtett megállapításokból következik.

      51      Az első tényezőt illetően meg kell jegyezni, hogy míg a felső határ megállapítása valóban hozzájárul a szolidaritás elvének
         érvényesítéséhez, különösen amikor a finanszírozás költségeit az ugyanazon kategóriába tartozó vállalkozások együtt viselik
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 39. pontját), e felső határ hiánya önmagában nem vonhatja
         maga után a fent említett jellemzőkkel bíró rendszer szolidáris jellegének megvonását.

      52      Mindenesetre, mivel az SGB VII. 153. §‑ának (2) bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik, hogy „a biztosított személyek bérét
         és fizetését legmagasabb éves jövedelmük mértékéig lehet a járulék alapjának tekinteni”, a kérdést előterjesztő bíróság – amelynek
         a határozata egyébként kifejezetten hivatkozik e rendelkezésre – feladata annak vizsgálata, hogy – amint arra a német kormány
         hivatkozik, és amint az a Kattner észrevételeiből is kitűnik – e rendelkezés megerősíti‑e az alapügyben szóban forgó rendszer
         szolidáris jellegét azzal, hogy nagy biztosított kockázat esetén közvetett módon korlátozza a járulékok összegét.

      53      A kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott második tényezőt illetően emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt a jelen
         ítélet 37. pontja kifejtette – a közösségi jog nem sérti a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó
         hatáskörét. Amennyiben e hatáskör gyakorlása során valamely tagállam a szociális biztonsági rendszer igazgatásának több szervezet
         közötti, ágazati és/vagy földrajzi alapon történő megosztása mellett dönt, ténylegesen érvényesíti a szolidaritás elvét, még
         ha korlátozza is ezen elv alkalmazásának keretét. Ez annál is inkább igaz, amennyiben – mint az alapügyben szóban forgó rendszer
         esetében – a szakmai biztosítási pénztárak egymás között nemzeti szinten egyenlően viselik a költségeket és a kockázatokat.

      54      Végül, a Kattner állításaival ellentétben, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló rendszer finanszírozásának szolidáris jellegét
         nem érinti azon tény, hogy a szakmai biztosítási pénztárak az SGB VII. 161. §‑a  értelmében megállapíthatnak egy egységes
         legkisebb járulékot. Éppen ellenkezőleg, az ilyen járulék megállapításának ténye, még ha – amint arra a Kattner hivatkozik –
         csökkenti is a megosztandó pénzügyi szükségleteket, maga is hozzájárulhat az említett rendszer szolidáris jellegéhez. Azon
         biztosítottakat illetően, akiknek a jövedelme a minimális járulék összegének megfelelőnél alacsonyabb, e minimális járulék
         léte azt jelenti, hogy az előírt járulék nemcsak, hogy egységes az érintett szakmai biztosítási pénztár valamennyi biztosítottja
         tekintetében, hanem ráadásul független a biztosított kockázattól, és ennélfogva az említett biztosítottak tevékenységi körétől.

      55      Másodszor meg kell jegyezni – amint azt a Bíróság a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítéletében (40. pont) kimondta –,
         hogy az MMB‑hez hasonló szakmai biztosítási pénztárak által nyújtott ellátások értéke nem áll szükségszerűen arányban a biztosított
         jövedelmével.

      56      Ugyanis, jóllehet a jövedelem összegét figyelembe veszik a járulék kiszámításakor, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból,
         valamint a Bíróság elé terjesztett észrevételekből kitűnik, hogy a természetbeni ellátások, mint a megelőzési és rehabilitációs
         ellátások teljesen függetlenek a jövedelemtől. Ezen ellátások jelentősek, mivel a kérdést előterjesztő bíróság szerint az
         MMB 2002‑ben felmerült összes kiadásának hozzávetőleg 12%‑át teszik ki, sőt, ez utóbbi és a német kormány szerint a teljes
         összeg 25%‑a és 30%‑a közötti összeget tesznek ki.

      57      Egyébként azon pénzbeli ellátásokat illetően, amelyek célja a munkahelyi baleset vagy foglalkozási megbetegedés következtében
         elszenvedett jövedelemkiesés részleges megtérítése, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a Bíróság elé
         terjesztett észrevételekből kitűnik, hogy csak a minimum és a maximum – azaz a „legkisebb éves munkabér” és a „legmagasabb
         éves munkabér” – közötti munkabéreket veszik figyelembe az SGB VII. 85. §‑a értelmében, amit azonban a kérdést előterjesztő
         bíróságnak kell megerősítenie. Mind a német kormány, mind a Bizottság előadta, hogy az ápolási segély összege teljesen független
         a fizetett járulékoktól, amit szintén a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia.

      58      E körülmények között úgy tűnik, hogy – mint a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben szóban
         forgó rendszer keretében is – magasabb járulékok fizetése lehet, hogy csak maximált ellátásokra nyújt lehetőséget, és fordítva,
         viszonylag alacsony járulékok fizetése lehet, hogy magasabb jövedelem alapján kiszámított ellátásokra nyújt lehetőséget, amint
         azt maga a Kattner is előadta észrevételeiben.

      59      A fizetett járulékok és a nyújtott ellátások közötti közvetlen kapcsolat hiánya szolidaritást jelent a nagyobb jövedelemmel
         rendelkező munkavállalók és azok között, akik az alacsony jövedelműk miatt meg lennének fosztva a megfelelő szociális védelemtől,
         ha ilyen kapcsolat fennállna (lásd a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 42. pontját).

      –       Az állam által gyakorolt felügyeletről
      60      Másodsorban, ami az állam által gyakorolt felügyeletet illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy
         bár a német jog az MMB‑hez hasonló szakmai biztosítási pénztárakra bízta a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel
         szembeni, jogszabályban előírt biztosítás nyújtását, az említett pénztárak alapszabályaikban dönthetnek úgy egyrészt, hogy
         a legkisebb éves jövedelmet veszik a járulékok kiszámításának legkisebb alapjául, az SGB VII. 153. §‑ának (3) bekezdésével
         összhangban, és másrészt – amint azt a Kattner az észrevételeiben erőteljesen hangsúlyozza – dönthetnek úgy, hogy megemelik
         a legmagasabb éves jövedelem összegét, amelyet – az említett 153. § (2) bekezdése szerint – mind a járulékok, – az SGB VII.
         85. §‑a szerint – mind az ellátások kiszámításánál figyelembe vesznek. Egyébként kitűnik a Kattner észrevételeiből – amelyeket
         e ponton alátámasztanak a német kormány észrevételei –, hogy az SGB VII. 157. §‑ának (1) bekezdése értelmében a szakmai biztosítási
         pénztárak önállóan állapítják meg a járulékok kiszámítása során figyelembe veendő kockázatszámítási táblázatot és a kockázati
         kategóriákat.

      61      Ugyanakkor azon tény, hogy egy önigazgató rendszer keretében ilyen mozgásteret biztosítanak az MMB‑hez hasonló szakmai biztosítási
         pénztárak számára a járulékok és ellátások összegét meghatározó tényezők megállapítása tekintetében, önmagában nem változtatja
         meg az említett pénztárak tevékenységének természetét (lásd ebben az értelemben a fent említett AOK Bundesverband és társai
         egyesített ügyekben hozott ítélet 56. pontját).

      62      A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik – amint azt a főtanácsnok is megállapította indítványának 54. pontjában – e mozgásteret
         jogszabály írja elő és szabályozza szigorúan, az SGB VII. meghatározza egyrészt, hogy mely elemeket kell figyelembe venni
         az alapügyben szóban forgó, jogszabály által szabályozott rendszer alapján fizetendő járulékok kiszámításánál, másrészt pedig
         meghatározza az e rendszer alapján nyújtandó ellátások kimerítő felsorolását, valamint ezen ellátások nyújtásának feltételeit.

      63      E tekintetben a Kattner, a német kormány és a Bizottság által előterjesztett észrevételekből kitűnik, hogy az alkalmazandó
         jogszabályok meghatározzák – a kérdést előterjesztő bíróságnak ezt meg kell még vizsgálnia – a járulékok és az ellátások számításához
         figyelembe veendő jövedelem legalacsonyabb és legmagasabb összegét, a szakmai biztosítási pénztárak alapszabályai adott esetben
         csupán a legmagasabb összeget emelhetik.

      64      Úgy tűnik továbbá – amit ugyan a kérdést előterjesztő bíróságnak még ellenőriznie kell –, hogy az alapszabályuk kidolgozását
         és különösen az alapügyben szóban forgó, jogszabály által szabályozott rendszer szerinti járulékok és ellátások összegének
         megállapítását illetően a szakmai biztosítási pénztárak a szövetségi állam felügyelete alatt állnak, amely az SGB VII. rendelkezései
         alapján e tekintetben felügyeleti hatóságként jár el.

      65      A fentiekből ennélfogva az következik, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogszabály által szabályozott biztosítási
         rendszer keretében úgy tűnik – fenntartva, hogy ez a kérdést előterjesztő bíróság által vizsgálandó – egyrészt, hogy a járulékok
         összege és az ellátások értéke, a rendszer két fő alkotóeleme, érvényesítik a szolidaritás elvét, amelynek értelmében a nyújtott
         ellátások nem szigorúan arányosak a fizetett járulékokkal, valamint másrészt, hogy alá vannak vetve az állam felügyeletének
         (lásd analógia útján a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 44. pontját).

      66      E körülmények között, és fenntartva, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia a szolidaritás elvével és
         az állami felügyelettel kapcsolatos e két tényezőt, meg kell állapítani, hogy a társadalombiztosítás hagyományos ágának, a
         jelen esetben a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosításnak az igazgatásában való részvétellel
         az MMB‑hez hasonló szervezet kizárólag szociális jellegű funkciót tölt be, ekképpen tevékenysége nem gazdasági jellegű a versenyjog
         értelmében, ennélfogva e szervezet nem minősül vállalkozásnak az EK 81. és EK 82. cikk értelmében (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Cisal‑ügyben hozott ítélet 45. pontját).

      67      E következtetést nem kérdőjelezi meg a kérdést előterjesztő bíróság által felhozott azon körülmény, miszerint a fent hivatkozott
         Cisal‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben érintett olasz rendszer keretében fennálló helyzettől eltérően, az MMB‑hez
         hasonló szakmai biztosítási pénztárak nem az érintett jogszabály szerinti biztosítási rendszer igazgatását végzik, hanem közvetlenül
         biztosítási szolgáltatásokat nyújtanak. Amint azt a főtanácsnok indítványának 61. pontjában lényegében megállapította, mivel
         a közösségi jog nem sérti a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét, ezen körülmény
         önmagában nem befolyásolja az ilyen pénztárak által végzett feladat tisztán szociális jellegét, amennyiben – amint az a fenti
         elemzésből kitűnik – nem érinti sem az említett rendszer szolidáris jellegét, sem az állam által e rendszer felett gyakorolt
         felügyeletet.

      68      Ennélfogva az előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 81. és az EK 82. cikket úgy kell értelmezni,
         hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló szakmai biztosítási pénztár, amellyel az adott földrajzi területen működő, adott
         tevékenységi körbe tartozó vállalkozások kötelesek tagsági viszonyt létesíteni a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel
         szembeni biztosítás címén, nem minősül e rendelkezések értelmében vállalkozásnak, hanem kizárólag szociális funkciót tölt
         be, amennyiben e szervezet a szolidaritás elvét érvényesítő és állami felügyelet alatt álló rendszerben tevékenykedik, amit
         a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

       A második kérdésről
      69      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy úgy kell‑e értelmezni az EK 49. és EK 50. cikket,
         illetve az EK 82. és az EK 86. cikket, hogy azokkal ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabály, amelynek
         értelmében az adott földrajzi területen működő, adott tevékenységi körbe tartozó vállalkozások kötelesek tagsági viszonyt
         létesíteni olyan intézménnyel, mint az MMB.

      70      E tekintetben meg kell először is jegyezni, hogy az első kérdésre adott válaszra tekintettel nem szükséges a második kérdésre
         válaszolni, amennyiben az az EK 82. és az EK 86. cikk értelmezésére irányul, mivel e rendelkezések alkalmazhatósága a vállalkozás
         fennállásának függvénye.

      71      Az EK 49. és EK 50. cikk értelmezését illetően emlékeztetni kell arra, hogy mivel a közösségi jog – amint az már a jelen ítélet
         37. pontjában megállapítást nyert – nem érinti a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszer kialakítására vonatkozó hatáskörét,
         közösségi szintű harmonizáció hiányában az érintett tagállam jogszabályainak feladata, hogy meghatározzák a szociális biztonsági
         rendszerhez való tartozás jogi feltételeit, illetve az abban való kötelező részvételt (lásd különösen a fent hivatkozott Kohll‑ügyben
         hozott ítélet 18. pontját, a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 45. pontját, valamint a fent hivatkozott
         Watts‑ügyben hozott ítélet 92. pontját).

      72      A Bizottság, valamint lényegében a német kormány úgy véli, hogy ezen ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az alapügyben
         szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabályok által meghatározotthoz hasonló szociális biztonsági rendszer kötelező tagságának
         előírása a tagállamok kizárólagos hatáskörébe tartozik, így a jogszabályok nem tartoznak az EK 49. és EK 50. cikk hatálya
         alá. Nem nyert megállapítást a szolgáltatásnyújtás szabadságának a kötelező tagságon kívüli semmilyen korlátozása, ennélfogva
         kizárólag a szociális biztonsági rendszer finanszírozásának módja vitatott, és nem az ellátásoknak a biztosított kockázat
         bekövetkeztét követő nyújtása.

      73      Ezen álláspontnak nem lehet helyt adni.

      74      Jóllehet a jelen ítélet 71. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint közösségi szintű harmonizáció hiányában az
         egyes tagállamok jogszabályainak feladata, hogy meghatározzák a szociális biztonsági rendszerhez való tartozás jogi feltételeit,
         és ennélfogva e rendszer finanszírozási módját, a tagállamok azonban e hatáskör gyakorlása során kötelesek tiszteletben tartani
         a közösségi jogot (lásd különösen a fent hivatkozott Kohll‑ügyben hozott ítélet 19. pontját, valamint a fent hivatkozott Smits
         és Peerbooms ügyben hozott ítélet 46. pontját). Következésképpen a tagállamok e hatásköre nem korlátlan (a Bíróság C‑103/06. sz.
         Derouin‑ügyben 2008. április 3‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 25. pontja).

      75      Következésképpen az EK‑Szerződés – különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó – rendelkezéseinek alkalmazását
         nem zárja ki azon tény, miszerint az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabály a társadalombiztosítás egyik ágának,
         jelen esetben a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosításnak csupán a finanszírozására
         vonatkozik, amennyiben a szóban forgó rendszer alá tartozó vállalkozások számára a jogszabály által e biztosítás nyújtásával
         megbízott szakmai biztosítási pénztárakban való kötelező tagságot ír elő (lásd a Bíróság C‑18/95. sz. Terhoeve‑ügyben 1999.
         január 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑345. o.] 35. pontját).

      76      Ennélfogva az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabály által előírt kötelező tagsági rendszernek összeegyeztethetőnek
         kell lennie az EK 49. és EK 50. cikk rendelkezéseivel.

      77      Meg kell tehát vizsgálni, amint arra a Kattner a kérdést előterjesztő bíróság előtt, valamint a Bíróság elé terjesztett észrevételeiben
         hivatkozott, az EK 49. cikk értelmében a szolgáltatásnyújtás korlátozásának minősül‑e, ha valamely tagállam az alapügyben
         szóban forgóhoz hasonló, jogszabály által meghatározott biztosítási rendszert hoz létre, amely a munkahelyi balesetekkel és
         foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosítás címén a vállalkozásoknak az MMB‑hez hasonló szakmai biztosítási pénztárakban
         való kötelező tagságát írja elő. Meg kell ekképpen vizsgálni egyrészt, hogy korlátozza‑e a más tagállami illetőségű biztosítótársaságok
         azon lehetőségét, hogy az érintett kockázatokkal, vagy azok némelyikével szembeni biztosítással kapcsolatos szolgáltatásaikat
         e tagállam piacán kínálják, és másrészt, hogy eltántorítja‑e az e tagállami illetőségű vállalkozásokat attól, hogy e szolgáltatások
         címzettjeiként ilyen társaságokkal kössenek biztosítást.

      78      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a szolgáltatásnyújtás szabadsága nemcsak a más
         tagállamban letelepedett szolgáltatóval szemben az annak honossága alapján alkalmazott bármiféle hátrányos megkülönböztetés
         eltörlését követeli meg, hanem valamennyi korlátozás megszüntetését, akkor is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a
         nemzeti és az egyéb tagállamokból származó szolgáltatókra, amennyiben azok akadályozzák vagy kevésbé vonzóvá teszik a valamely
         olyan másik tagállamban letelepedett szolgáltató által nyújtott szolgáltatásokat, ahol az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat
         (lásd ebben az értelemben a C‑205/99. sz., Analir és társai ügyben 2001. február 20‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1271. o.]
         21. pontját, a C‑94/04. és C‑202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekben 2006. december 5‑én hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑11421. o.] 56. pontját, valamint a C‑208/05. sz. ITC‑ügyben 2007. január 11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑181. o.] 55. pontját).

      79      Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 49. cikkel ellentétes minden olyan nemzeti szabályozás alkalmazása,
         amely a tagállamok közötti szolgáltatásnyújtást a tisztán egy tagállamon belüli szolgáltatásnyújtásnál nehezebbé teszi (a
         fent hivatkozott Kohll‑ügyben hozott ítélet 33. pontja, valamint a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet
         61. pontja).

      80      A jelen esetben kétségesnek tűnhet, amint azt a főtanácsnok is kifejtette lényegében indítványának 72. pontjában, hogy az
         alapügyben szóban forgó jogszabályban előírt biztosítási rendszer által lefedett kockázatok, vagy legalábbis azok némelyike,
         biztosítható lenne magán-biztosítótársaságoknál, mivel ez utóbbiak főszabály szerint nem a jelen ítélet 44–59. pontjában kifejtett
         szolidaritási elemeket is tartalmazó rendszer alapján működnek.

      81      Egyébként az alapügyben szóban forgó jogszabályban előírt biztosítási rendszer – amint az a jelen ítélet 57. és 58. pontjából
         is kitűnik – csupán maximált ellátásokról, tehát legkisebb védelemről rendelkezik, az e rendszer alá tartozó vállalkozások
         – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, és a Kattner is elismeri – szabadon dönthetnek arról, hogy kiegészítő
         biztosítást kívánnak‑e kötni akár németországi, akár más tagállami illetőségű magán-biztosítótársaságokkal (lásd analógia
         útján a Bíróság C‑355/00. sz. Freskot‑ügyben 2003. május 22‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5263. o.] 62. pontját).

      82      Ugyanakkor, amennyiben az alapügyben szóban forgó jogszabályban előírt biztosítási rendszer – amint azt az alapügy tényállása
         alátámasztja – célja a nem a szolidaritás elve alapján működő biztosítótársaságoknál biztosítható kockázatokkal szembeni védelem
         is, e rendszer azon más tagállami illetőségű biztosítótársaságok szolgáltatásnyújtása szabadságának korlátozását képezheti,
         amely társaságok e kockázatokkal szembeni biztosítást kívánnak kínálni az érintett tagállamban, mivel e rendszer közvetlenül
         vagy közvetetten megakadályozza, vagy kevésbé vonzóvá teszi, sőt kizárja e szabadság gyakorlását (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Freskot‑ügyben hozott ítélet 63. pontját).

      83      Egyébként az ilyen rendszer eltántoríthatja, sőt megakadályozhatja a rendszer alá tartozó vállalkozásokat attól, hogy a tagság
         tagállamán kívüli más tagállami illetőségű biztosítótársaságokhoz forduljanak, és a rendszer e vállalkozások számára a szolgáltatásnyújtás
         szabadságának korlátozását is jelenti (lásd analógia útján a Bíróság 286/82. és 26/83. sz., Luisi és Carbone egyesített ügyekben
         1984. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 377. o.] 16. pontját, a fent hivatkozott Kohll‑ügyben hozott ítélet 35. pontját,
         valamint a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 69. pontját).

      84      Ilyen korlátozást ugyanakkor igazolhatnak közérdeken alapuló kényszerítő okok, amennyiben az elérni kívánt cél megvalósítására
         alkalmas, és nem lépi túl az ahhoz szükséges mértéket (lásd különösen a Bíróság C‑398/95. sz. SETTG‑ügyben 1997. június 5‑én
         hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑3091. o.] 21. pontját, a fent hivatkozott Cipolla és társai ügyben hozott ítélet 61. pontját,
         valamint a C‑250/06. sz., United Pan‑Europe Communications Belgium és társai ügyben 2007. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑11135. o.] 39. pontját).

      85      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a társadalombiztosítási rendszer pénzügyi
         egyensúlyában okozott súlyos kár önmagában olyan közérdeken alapuló kényszerítő indokot jelenthet, amely igazolhatja a szolgáltatásnyújtás
         szabadságának korlátozását (lásd különösen a fent hivatkozott Kohll‑ügyben hozott ítélet 41. pontját, a fent hivatkozott Smits
         és Peerbooms ügyben hozott ítélet 72. pontját, valamint a C‑444/05. sz. Stamatelaki‑ügyben 2007. április 19‑én hozott ítélet
         [EBHT 2007., I‑3185. o.] 30. pontját).

      86      Amint a Bíróság elé terjesztett észrevételekből kitűnik, az alapügyben szóban forgó nemzeti jogszabályokban meghatározotthoz
         hasonló biztosítási rendszer kötelező tagságának célja a társadalombiztosítás egyik hagyományos ága – a jelen esetben a munkahelyi
         balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosítás – pénzügyi egyensúlyának biztosítása.

      87      Az ilyen kötelezettség, mivel biztosítja az érintett rendszer alá tartozó valamennyi vállalkozás kockázati közösségekbe való
         csoportosítását, lehetővé teszi, hogy e rendszer – amely, amint az a jelen ítélet 38. pontjából kitűnik, szociális célt követ –
         a szolidaritás elvét érvényesítse, amelyet egyebek mellett a biztosított kockázatokkal nem szigorúan arányos összegű járulékok
         útján történő finanszírozás és a járulékokkal nem szigorúan arányos értékű ellátások nyújtása jellemez.

      88      E körülmények között az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozást, amennyiben az kötelező tagsági jogviszonyt
         ír elő, igazolhatja közérdeken alapuló kényszerítő indok, azaz a társadalombiztosítás egyik ága pénzügyi egyensúlyának biztosításával
         kapcsolatos cél, mivel e kötelezettség alkalmas e cél megvalósítására.

      89      Azon kérdést illetően, miszerint e szabályozás nem lépi‑e túl az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket, a
         Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, amint az már a jelen ítélet 81. pontjában megállapítást nyert, hogy az alapügyben
         szóban forgó jogszabályok minimumvédelmet nyújtanak, így a rendszer alá tartozó vállalkozások – az előírt kötelező tagság
         ellenére – szabadon dönthetnek e védelem kiegészítéséről kiegészítő biztosítások kötésével, feltéve, hogy ilyenek rendelkezésre
         állnak a piacon. E körülmény az alapügyben szóban forgóhoz hasonló, jogszabály által előírt biztosítási rendszer arányossága
         mellett szóló tényező (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Freskot‑ügyben hozott ítélet 70. pontját).

      90      Egyébként ez utóbbi rendszer által biztosítotthoz hasonló védelem kiterjedését illetően nem zárható ki – amint az MMB előadja
         az észrevételeiben –, hogy amennyiben a kötelező tagságot kizárólag bizonyos olyan ellátásokra korlátoznák, mint amelyek a
         megelőzés céljából adódnak, – amint észrevételeiben a Kattner feltételezi – például a fiatal és jó egészségi állapotú személyzetet
         alkalmazó, nem veszélyes tevékenységet folytató vállalkozások előnyösebb biztosítási feltételekre törekednének a magánbiztosítóknál.
         Azonban a „jó” kockázat fokozatos távozásával az MMB‑hez hasonló szakmai biztosítási pénztárakra maradna a növekvő „rossz”
         kockázat vállalása, amely maga után vonná az ellátások költségének növekedését, különös tekintettel az olyan, idős személyzetet
         alkalmazó, veszélyes tevékenységet folytató vállalkozásokra, amelyek számára az említett pénztárak nem tudnának elfogadható
         költségek mellett ellátásokat kínálni. Ez még inkább igaz olyan helyzetben, amikor – mint az alapeljárásban is – az érintett,
         jogszabály által előírt, a szolidaritás elvét érvényesítő biztosítási rendszert a járulékok és a kockázatok közötti szigorúan
         arányos kapcsolat hiánya jellemzi (lásd analógia útján a fent hivatkozott Albany‑ügyben hozott ítélet 108. és 109. pontját).

      91      A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapügyben szóban forgó, jogszabályban előírt biztosítási
         rendszer szükséges‑e a szociális biztonság pénzügyi egyensúlyának a rendszer által elérni kívánt céljához, és ehhez figyelembe
         kell vennie az előtte folyamatban lévő jogvita valamennyi elemét, valamint a jelen ítélet 89. és 90. pontjában nyújtott iránymutatást.

      92      Ennélfogva az előterjesztett második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 49. és EK 50. cikket úgy kell értelmezni,
         hogy azokkal nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabály, amely úgy rendelkezik, hogy az adott
         földrajzi területen működő, adott tevékenységi körbe tartozó vállalkozások kötelesek olyan szervezettel tagsági viszonyt létesíteni,
         mint az alapügyben szóban forgó szakmai biztosítási pénztár, amennyiben e rendszer nem lépi túl a társadalombiztosítás adott
         ága pénzügyi egyensúlyának biztosítása mint cél eléréséhez szükséges mértéket, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell
         megvizsgálnia.

       A költségekről
      93      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK 81. és EK 82. cikket úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló szakmai biztosítási pénztár, amellyel
            az adott földrajzi területen működő, adott tevékenységi körbe tartozó vállalkozások kötelesek tagsági viszonyt létesíteni
            a munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedésekkel szembeni biztosítás címén, nem minősül e rendelkezések értelmében
            vállalkozásnak, hanem kizárólag szociális funkciót tölt be, amennyiben e szervezet a szolidaritás elvét érvényesítő és állami
            felügyelet alatt álló rendszerben tevékenykedik, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
      2)      Az EK 49. és EK 50. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti
            jogszabály, amely úgy rendelkezik, hogy az adott földrajzi területen működő, adott tevékenységi körbe tartozó vállalkozások
            kötelesek olyan szervezettel tagsági viszonyt létesíteni, mint az alapügyben szóban forgó szakmai biztosítási pénztár, amennyiben
            e rendszer nem lépi túl a társadalombiztosítás adott ága pénzügyi egyensúlyának biztosítása mint cél eléréséhez szükséges
            mértéket, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.