title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2013. február 26.#Åklagaren kontra Hans Åkerberg Fransson.#A Haparanda tingsrätt [Svédország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Az Európai Unió Alapjogi Chartája – Alkalmazási kör – 51. cikk – Az uniós jog alkalmazása – Az Unió valamely saját forrását veszélyeztető magatartások szankcionálása – 50. cikk – A ne bis in idem elve – Nemzeti szabályozás, amely ugyanazon vétkes magatartás szankcionálására két külön, egyrészt közigazgatási, másrészt büntetőeljárást foglal magában – Összeegyeztethetőség.#C‑617/10. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C-617/10. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Haparanda tingsrätt (Svédország) a Bírósághoz 2010. december 27-én érkezett, 2010. december 23-i határozatával terjesztett elő az előtte
            az Åklagaren
            és
            Hans Åkerberg Fransson
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (nagytanács),
            tagjai: V. Skouris elnök, K. Lenaerts elnökhelyettes, A. Tizzano, M. Ilešič, G. Arestis, J. Malenovský tanácselnökök, A. Borg Barthet, J.-C. Bonichot, C. Toader, J.-J. Kasel és M. Safjan (előadó) bírák,
            főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
            hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. január 24-i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – H. Åkerberg Fransson képviseletében J. Sterner advokat és U. Bernitz professzor,
            – a svéd kormány képviseletében A. Falk és S. Johannesson, meghatalmazotti minőségben,
            – a cseh kormány képviseletében M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
            – a dán kormány képviseletében C. Vang, meghatalmazotti minőségben,
            – a német kormány képviseletében T. Henze, meghatalmazotti minőségben,
            – Írország képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítője M. McDowell SC,
            – a görög kormány képviseletében K. Paraskevopoulou és Z. Chatzipavlou, meghatalmazotti minőségben,
            – a francia kormány képviseletében N. Rouam, meghatalmazotti minőségben,
            – a holland kormány képviseletében C. Wissels és J. Langer, meghatalmazotti minőségben,
            – az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében R. Lyal és J. Enegren, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2012. június 12-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a ne bis in idem  elvének uniós jog szempontjából történő értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet az H. Åkerberg Fransson és az Åklagaren (ügyészség) között folyamatban lévő azon eljárás keretében terjesztették elő, amelyet az ügyészség súlyos adócsalás miatt indított.
            Jogi háttér
            Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
            3. Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 1984. november 22-én, Strasbourgban aláírt 7. kiegészítő jegyzőkönyvének (a továbbiakban: az EJEE 7. kiegészítő jegyzőkönyve) „Kétszeres eljárás alá vonás vagy büntetés tilalma” címet viselő 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „(1) Ha valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak az igazságszolgáltatási szervei ugyane bűncselekmény miatt nem folytathatnak büntető eljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki.
            (2) Az előző bekezdés rendelkezései nem képezik akadályát annak, hogy az adott állam büntető törvényeinek és büntető eljárási törvényeinek megfelelően az eljárást újból megindítsák, ha új, vagy újólag feltárt tények, vagy az eljárás alapvető hibái természetüknél fogva kihatással vannak a meghozott ítéletre.
            (3) A jelen cikk rendelkezéseitől [az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4-én kelt európai egyezmény (a továbiakban: EJEE)] 15. cikkére hivatkozással nem lehet eltérni.”
            Az uniós jog
            Az Európai Unió alapjogi chartája
            4. Az Európai Unió alapjogi chartájának (a továbbiakban: Charta) „A kétszeres eljárás alá vonás és a kétszeres büntetés tilalma” címet viselő 50. cikke így rendelkezik:
            „Senki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető olyan bűncselekményért, amely miatt az Unióban a törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték.”
            5. A Charta 51. cikke az alábbiak szerint határozza meg a Charta alkalmazási körét:
            „(1) E Charta rendelkezéseinek címzettjei – a szubszidiaritás elvének megfelelő figyelembevétele mellett – az Unió intézményei, szervei és hivatalai, valamint a tagállamok annyiban, amennyiben az Unió jogát hajtják végre. Ennek megfelelően saját hatáskörükben és a Szerződésekben az Unióra ruházott hatáskörök korlátain belül tiszteletben tartják az ebben a Chartában foglalt jogokat és betartják az abban foglalt elveket, valamint előmozdítják azok alkalmazását.
            (2) Ez a Charta az uniós jog alkalmazási körét nem terjeszti ki az Unió hatáskörein túl, továbbá nem hoz létre új hatásköröket vagy feladatokat az Unió számára, és nem módosítja a Szerződésekben meghatározott hatásköröket és feladatokat.”
            A 77/388/EGK hatodik irányelv
            6. A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló hatodik, 1977. május 17-i 77/388/EGK tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 22. cikkének ugyanezen irányelv 28h. cikkével megállapított változata így rendelkezik:
            „[…]
            (4) a) Minden adóalany bevallást nyújt be a tagállamok által megállapított határnapig. […]
            […]
            (8) A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek az adó megfelelő behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében […].
            […]”
            A svéd jog
            7. Az adóbűncselekményekről szóló 1971:69.sz. törvény (skattebrottslagen [1971:69], a továbbiakban: skattebrottslagen) 2. §-ának szövege a következő:
            „Aki szándékosan – más módon, mint szóban – téves adatot közöl a hatósággal, vagy nem tesz eleget bevallási, bizonylatbenyújtási vagy egyéb okirat-bemutatási kötelezettségének, és ezáltal az adóbevétel csökkenésének, vagy annak veszélyét kelti, hogy ő vagy más jogosulatlanul részesül adójóváírásban vagy adóvisszatérítésben, adócsalás miatt két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.”
            8. A skattebrottslagen 4. §-a szerint:
            „Ha a 2. § szerinti bűncselekményt súlyosnak kell tekinteni, akkor a büntetés minősített adócsalás miatt hat hónaptól hat évig terjed.
            A bűncselekmény súlyosságának megállapításakor tekintettel kell lenni többek között az érintett összegre, a hamis vagy hamisított okiratok felhasználásával történt elkövetésre, és arra, ha a cselekmény rendszeres vagy nagymértékű vagy egyébként különösen súlyos bűnelkövetés részét képezte.”
            9. Az adómegállapításról szóló 1990:324. sz. törvény (taxeringslagen [1990:324], a továbbiakban: taxeringslagen) 5. fejezetének 1. §-a így rendelkezik:
            „Ha az adóalany az eljárás során az adómegállapítás céljából – más módon, mint szóban – téves adatokat közölt, adóbírságot (adópótlékot) kell kiszabni rá. Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha az adóalany az adózással kapcsolatos bírósági eljárásban közöl ilyen adatot, és az adatot annak érdemi vizsgálatát követően nem fogadják el.
            Az adatot akkor kell tévesnek tekinteni, ha nyilvánvaló, hogy az adóalany által közölt adat valótlan, vagy ha az adóalany az adómegállapításhoz szükséges olyan adatot hallgatott el, amelyet köteles lett volna közölni. Ugyanakkor az adatot nem lehet tévesnek tekinteni, ha az más közölt adatokkal együttesen elegendő alapul szolgál a helyes döntéshez. Az adatot akkor sem lehet tévesnek tekinteni, ha az annyira ésszerűtlen, hogy az nyilvánvalóan nem képezheti a döntés alapját.”
            10. A taxeringslagen 5. fejezetének 4. §-a így rendelkezik:
            „Ha téves adatot közöltek, akkor az adóbírság az 1. fejezet 1. §-a (1) bekezdésének 1–5. pontjában meghatározott azon adó negyven százaléka, amelyet a téves adat elfogadása esetén nem vetettek volna ki az adóalanyra, illetve házastársára. A hozzáadottérték-adó vonatkozásában az adóbírság annak az adónak a húsz százaléka, amelyet tévesen írtak volna jóvá az adóalanynak.
            Az adóbírság tíz százalék, illetve a hozzáadottérték-adó vonatkozásában öt százalék, ha a téves adatot kijavították, vagy a rendszerint a Skatteverket [(adóhatóság)] rendelkezésére álló és a Skatteverket által a pénzügyi év novemberének vége előtt elérhető megerősítő iratok segítségével kijavíthatták volna.”
            11. A taxeringslagen 5. fejezetének 14. §-a szerint:
            „Az adóalanyt teljesen vagy részben mentesíteni kell az adóbírság megfizetése alól, ha olyan hibák vagy mulasztások válnak nyilvánvalóvá, amelyek menthetők, vagy egyébként ésszerűtlen lenne a bírság teljes összegét kiszabni. Ha az adóalany részben mentesül a bírság megfizetése alól, a bírságot a felére vagy a negyedére kell mérsékelni.
            […]
            Annak értékelésekor, hogy egyébként ésszerűtlen lenne-e a bírság teljes összegének kiszabása, különös tekintettel kell lenne arra, hogy:
            […]
            3) a hibák vagy mulasztások az adóalanynak a skattebrottslagen szerinti bűncselekményekért való felelősségre vonását is eredményezték-e, vagy sor került-e a bűncselekményből származó jövedelemnek a büntető törvénykönyv [(brottsbalken)] 36. fejezetének 1b. §-a szerinti elkobzására.”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            12. H. Åkerberg Franssont arra kötelezték, hogy többek között súlyos adócsalás miatt történő felelősségre vonás céljából 2009. június 9-én jelenjék meg a Haparanda tingsrätt (a haparandai kerületi bíróság) előtt. Azzal vádolták, hogy a 2004-es és 2005-ös adóévre benyújtott adóbevallásaiban téves adatokat közölt, ami annak kockázatával járt, hogy az Államkincstár személyi jövedelemadó és hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: héa) bevételektől esik el, a 2004-es adóévet illetően 319 143 SEK összegtől, ebből 60 000 SEK-től héa címén, a 2005-ös adóévet illetően pedig 307 633 SEK összegtől, ebből 87 550 SEK-től szintén héa címén. H. Åkerberg Fransson ellen azért is eljárás indult, mert a 2004. októberi és a 2005. októberi bevallási időszakok vonatkozásában elmulasztotta bevallani a munkáltatói járulékokat, ami annak kockázatával járt, hogy a társadalombiztosítási szervezetek az előbbi időszakban 35 690 SEK, az utóbbi időszakban pedig 35 862 SEK összegű bevételtől esnek el. A vádirat szerint a bűncselekményeket súlyosnak kell tekinteni, egyrészt az érintett összegek nagysága, másrészt pedig azon tény miatt, hogy e bűncselekmények rendszeres nagyarányú bűnelkövetés részét képezik.
            13. 2007. május 24-i határozatával a skatteverket a 2004-es adóévre nézve az üzleti tevékenységből származó jövedelem vonatkozásában 35 542 SEK, a héa vonatkozásában 4872 SEK, a munkáltatói járulékok vonatkozásában pedig 7138 SEK adóbírságot szabott ki H. Åkerberg Franssonnal szemben. Ugyanezen határozatban a skatteverket a 2005-ös adóévre nézve, az üzleti tevékenységből származó jövedelem vonatkozásában 54 240 SEK, a héa vonatkozásában 3255 SEK, a munkáltatói járulékok vonatkozásában pedig 7172 SEK adóbírságot is kiszabott vele szemben. E bírságokat kamattal együtt kellett megfizetnie. E bírságokkal szemben nem éltek jogorvoslattal a közigazgatási bíróság előtt, az erre biztosított határidő pedig a 2004-es adóév vonatkozásában 2010. december 31-én, a 2005-ös adóév vonatkozásában pedig 2011. december 31-én lejárt. Az adóbírságot kiszabó határozat indokát ugyanazok a téves adatközlési tényállások képezték, mint amelyeket az ügyészség az alap-büntetőeljárás tárgyává tett.
            14. Az eljáró bíróság előtt felmerül a kérdés, hogy a vádlottal szemben emelt vádat el kell-e utasítani azon az alapon, hogy ugyanezen tényállás alapján egy másik eljárásban már szankciót alkalmaztak vele szemben, ami ellentétben áll az EJEE 7. kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikkével és a Charta 50. cikkével.
            15. E feltételek mellett a Haparanda tingsrätt úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
            „1) A svéd jog szerint a nemzeti bíróságnak egyértelmű támogatást kell találnia az [EJEE-ben] vagy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatában ahhoz, hogy mellőzhesse azon nemzeti rendelkezések alkalmazását, amelyek sérthetik az EJEE 7. kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikke szerinti ne bis in idem elvét, és ezáltal [a Charta] 50. cikkét. Összeegyeztethető-e az uniós joggal, és különösen annak általános elveivel, ideértve az uniós jog elsőbbségének és közvetlen hatályának elvét, a nemzeti rendelkezések alkalmazásának mellőzésére vonatkozó efféle nemzeti jogi feltétel?
            2) Az EJEE 7. kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikke és a Charta 50. cikke szerinti ne bis in idem elvének hatálya alá tartozik-e az adóbűncselekmények miatti vádemelés megengedhetősége, ha korábban ugyanazon téves adatközlés miatt közigazgatási eljárás keretében meghatározott pénzbüntetést (adóbírságot) szabtak ki a vádlottra?
            3) Befolyásolja-e a második kérdésre adandó választ az a tény, hogy ezeket a szankciókat oly módon kell összehangolni, hogy a rendes bíróságok a büntetőeljárásokban csökkenthetik a büntetést, ha a vádlottra ugyanazon téves adatközlés miatt adóbírságot is kiszabtak?
            4) A […] ne bis in idem elvének hatálya alatt bizonyos körülmények között megengedhető, hogy egy már vizsgált és szankcionált cselekmény vonatkozásában új eljárásban további szankciókat szabjanak ki. A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén teljesülnek-e a különböző szankciók külön eljárásokban történő kiszabásának a ne bis in idem  elve szerinti feltételei, ha a későbbi eljárásban az ügy körülményeinek új és a korábbi eljárástól független vizsgálatára kerül sor?
            5) Az adóbírságok kiszabásának és az adóbűncselekményekért való felelősség külön eljárásban történő vizsgálatának svéd rendszere mögött számos közérdekű indok húzódik meg […]. A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén összeegyeztethető-e a ne bis in idem elvével a svéd rendszerhez hasonló rendszer, ha anélkül, hogy szükséges lenne tartózkodni akár az adóbírságok kiszabásától, akár az adóbűncselekményekért való felelősségről történő döntéstől, létre lehetne hozni egy olyan rendszert, amely nem tartozna a ne bis in idem elvének hatálya alá, oly módon, hogy – az adóbűncselekményért való felelősség felmerülése esetén – a skatteverket és adott esetben a közigazgatási bíróságok adóbírságok kiszabására vonatkozó döntési joga átszállna az adóbűncselekmények vádját vizsgáló rendes bíróságokra?”
            A Bíróság hatásköréről
            16. A svéd, a cseh és a dán kormány, továbbá Írország és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság vitatja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságát. Szerintük a Bíróság csak akkor rendelkezne hatáskörrel e kérdések megválaszolására, ha a H. Åkerberg Franssonnal szemben kiszabott adóbírságok, valamint a vele szemben emelt, az alapeljárás tárgyát képező büntetőjogi vádak az uniós jog végrehajtásából erednének. Márpedig sem az adóbírságok kiszabásának alapját képező, sem pedig a büntetőeljárás alapjául szolgáló nemzeti jogszabályt illetően nem ez a helyzet. A Charta 51. cikkének (1) bekezdése alapján tehát a fent említett bírságok és eljárások nem tartoznak a Charta 50. cikkében biztosított ne bis in idem  elv hatálya alá.
            17. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok eljárását illetően a Charta alkalmazási körét a Charta 51. cikkének (1) bekezdése határozza meg, amelynek értelmében a Charta rendelkezéseinek a tagállamok csak annyiban címzettjei, amennyiben az Unió jogát hajtják végre.
            18. A Charta e cikke így megerősíti a Bíróság azzal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát, hogy a tagállamok eljárásainak milyen mértékben kell megfelelniük az uniós jogrendben biztosított alapvető jogokból eredő követelményeknek.
            19. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából ugyanis lényegében az következik, hogy az uniós jogrendben biztosított alapvető jogokat az uniós jog által szabályozott valamennyi tényállásra alkalmazni kell, az ilyen tényállásokon kívül azonban nem. A Bíróság ennyiben emlékeztetett már arra, hogy a Chartára tekintettel nem mérlegelheti az olyan nemzeti szabályozást, amely nem tartozik az uniós jog keretei közé. Ezzel szemben, amint az ilyen szabályozás az uniós jog alkalmazási körébe kerül, az előzetes döntéshozatal keretében eljáró Bíróságnak meg kell adnia minden ahhoz szükséges értelmezési szempontot, hogy a nemzeti bíróság mérlegelhesse e szabályozás azon alapvető jogokkal való összeegyeztethetőségét, amelyeknek a tiszteletben tartását biztosítja (lásd ebben az értelemben többek között a C-260/89. sz. ERT-ügyben 1991. június 18-án hozott ítélet [EBHT 1991., I-2925. o.] 42. pontját; a C-299/95. sz. Kremzow-ügyben 1997. május 29-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-2629. o.] 15. pontját; a C-309/96. sz. Annibaldi-ügyben 1997. december 18-án hozott ítélet [EBHT 1997., I-7493. o.] 13. pontját; a C-94/00. sz. Roquette Frères ügyben 2002. október 22-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-9011. o.] 25. pontját; a C-349/07. sz. Sopropé-ügyben 2008. december 18-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-10369. o.] 34. pontját; a C-256/11. sz., Dereci és társai ügyben 2011. november 15-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-11315. o.] 72. pontját, valamint a C-27/11. sz. Vinkov-ügyben 2012. június 7-én hozott ítélet 58. pontját).
            20. Az uniós alapvető jogok alkalmazási körének e meghatározását megerősítik a Charta 51. cikkéhez fűzött magyarázatok, amelyeket az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésének és a Charta 52. cikke (7) bekezdésének megfelelően figyelembe kell venni az említett cikk értelmezése során (lásd ebben az értelemben a C-279/09. sz. DEB-ügyben 2010. december 22-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-13849. o.] 32. pontját). Az említett magyarázatok szerint „az Unióban meghatározott alapvető jogok tiszteletben tartásának kötelezettsége csak akkor köti a tagállamokat, ha az uniós jog hatálya alatt járnak el”.
            21. Következésképpen, mivel ha valamely nemzeti szabályozás az uniós jog alkalmazási körébe tartozik, a Charta által biztosított alapvető jogokat tiszteletben kell tartani, nem állhat fenn olyan tényállás, amelyre anélkül vonatkozna az uniós jog, hogy az említett alapvető jogokat alkalmazni kellene. Az uniós jog alkalmazhatósága magában foglalja a Charta által biztosított alapvető jogok alkalmazhatóságát.
            22. Ezzel szemben, ha valamely jogi tényállás nem tartozik az uniós jog alkalmazási körébe, a Bíróság annak elbírálására nem rendelkezik hatáskörrel, a Charta esetleg hivatkozott rendelkezései pedig önmagukban nem alapozhatják meg e hatáskört (lásd ebben az értelemben a C-466/11. sz., Currà és társai ügyben 2012. július 12-én hozott végzés 26. pontját).
            23. E megfontolások megfelelnek az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének hátterében álló megfontolásoknak, amely cikk szerint a Charta rendelkezései semmilyen módon nem terjesztik ki az Uniónak a Szerződésekben meghatározott hatásköreit. Hasonlóképp, a Charta 51. cikkének (2) bekezdése szerint a Charta az uniós jog alkalmazási körét nem terjeszti ki az Unió hatáskörein túl, továbbá nem hoz létre új hatásköröket vagy feladatokat az Unió számára, és nem módosítja a Szerződésekben meghatározott hatásköröket és feladatokat (lásd a fent hivatkozott Dereci és társai ügyben hozott ítélet 71. pontját).
            24. A jelen esetben mindjárt az elején meg kell állapítani, hogy azok az adóbírságok és büntetőeljárások, amelyek Åkerberg Fransson ellen irányultak vagy irányulnak, részben a héával összefüggő bevallási kötelezettségeinek megszegéséhez kapcsolódnak.
            25. Márpedig a héát illetően egyrészt a közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 2. cikkéből, 250. cikkének (1) bekezdéséből és 273. cikkéből – amely átveszi többek között a hatodik irányelv 2. cikkében, valamint az ugyanezen irányelv 28h. cikkével megállapított 22. cikkének (4) és (8) bekezdésében foglalt rendelkezéseket –, másrészt pedig az EUSZ 4. cikk (3) bekezdéséből következik, hogy minden egyes tagállam köteles elfogadni valamennyi jogalkotási és közigazgatási rendelkezést annak érdekében, hogy a területén biztosítsa az esedékes héa teljes összegének beszedését, továbbá hogy küzdjön az adócsalás ellen (lásd a C-132/06. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2008. július 17-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-5457. o.] 37. és 46. pontját).
            26. Ezenkívül az EUMSZ 325. cikk kötelezi a tagállamokat, hogy elrettentő hatású és hatékony intézkedésekkel küzdjenek az Unió pénzügyi érdekeit sértő jogellenes tevékenységek ellen, különösen pedig előírja velük szemben, hogy az Unió pénzügyi érdekeit sértő csalás leküzdése érdekében ugyanazokat az intézkedéseket tegyék meg, mint amelyeket a saját pénzügyi érdekeiket sértő csalás leküzdésére tesznek (lásd ebben az értelemben a C-367/09. sz., SGS Belgium és társai ügyben 2010. október 28-án hozott ítélet [EBHT 2010., I-10761. o.] 40–42. pontját). Márpedig, mivel az Unió saját forrásai az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 2007. június 7-i 2007/436/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 163., 17. o.) 2. cikkének (1) bekezdése értelmében magukban foglalják többek között a harmonizált héa uniós szabályok alapján megállapított alapjának alkalmazásából származó bevételeket, közvetlen kapcsolat áll fenn egyrészt a héabevételeknek az alkalmazandó uniós jog jog tiszteletben tartásával történő beszedése, másrészt pedig a vonatkozó héa-sajátforrás uniós költségvetés rendelkezésére bocsátása között, mivel az előbbi beszedése során történt mulasztás potenciálisan az utóbbi csökkenéséhez vezet (lásd ebben az értelemben a C-539/09. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2011. november 15-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-11235. o.] 72. pontját).
            27. Ebből következik, hogy az olyanokhoz hasonló adóbírságok és adócsalás miatt indított büntetőeljárások, mint amelyek a héával kapcsolatban szolgáltatott információk pontatlansága miatt az alapeljárásban érintett vádlott ellen irányultak vagy irányulnak, a 2006/112 irányelv 2. cikke, 250. cikkének (1) bekezdése és 273. cikke (korábban a hatodik irányelv 2. és 22. cikke), valamint az EUMSZ 325. cikk, vagyis az uniós jog végrehajtásának minősülnek a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében.
            28. Az, hogy az említett adóbírságok és büntetőeljárások alapjául szolgáló nemzeti szabályozásokat nem a 2006/112 irányelv átültetése érdekében fogadták el, nem vonhatja kétségbe a fenti következtetést, mivel az alkalmazásuk az említett irányelv rendelkezései megsértésének szankcionálására irányul, vagyis a Szerződésben a tagállamokkal szemben előírt azon kötelezettség teljesítésére hivatott, hogy hatékonyan szankcionálják az Unió pénzügyi érdekeit veszélyeztető magatartásokat.
            29. Mindezek alapján, ha valamely tagállami bíróságnak olyan nemzeti rendelkezés vagy intézkedés alapvető jogokkal való összeegyeztethetőségét kell vizsgálnia, amely olyan helyzetben, amelyben a tagállamok eljárását nem teljes egészében az uniós jog határozza meg, a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében az uniós jogot hajtja végre, a nemzeti hatóságok és bíróságok jogosultak az alapvető jogok védelmével kapcsolatos nemzeti követelményeket alkalmazni, feltéve hogy e követelmények alkalmazása nem veszélyezteti a Charta által biztosított védelem szintjét, ahogyan azt a Bíróság értelmezte, valamint az uniós jog elsőbbségét, egységességét és tényleges érvényesülését (ez utóbbi vonatkozásában lásd a C-399/11. sz. Melloni-ügyben 2013. február 26-án hozott ítélet 60. pontját).
            30. E vonatkozásban, ha a nemzeti bíróságoknak a Charta rendelkezéseit kell értelmezniük, lehetőségük van – adott esetben pedig kötelesek is – arra, hogy az EUMSZ 267. cikk alapján előzetes döntéshozatal céljából a Bírósághoz forduljanak.
            31. Az eddigi megfontolásokból következik, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy megválaszolja az előterjesztett kérdéseket, és megadjon minden ahhoz szükséges értelmezési szempontot, hogy a kérdést előterjesztő bíróság mérlegelhesse a nemzeti szabályozásnak a Charta 51. cikke szerinti ne bis in idem  elvével való összeegyeztethetőségét.
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            A második, harmadik és negyedik kérdésről
            32. E kérdésekkel, amelyeket együtt kell megválaszolni, a Haparanda tingsrätt lényegében azt kérdezi, hogy a Charta 50. cikkében szabályozott ne bis in idem  elvét akként kell-e értelmezni, hogy az kizárja, hogy valamely vádlott ellen adócsalás miatt büntetőeljárást indítsanak, ha ugyanazon téves adatközlési tényállás miatt vele szemben már adóbírságot szabtak ki.
            33. Ami a Charta 50. cikkében szabályozott ne bis in idem  elvének az adócsalás miatt indított, az alapeljárás szerintihez hasonló büntetőeljárásokra történő alkalmazását illeti, az feltételezi, hogy a vádlottal szemben jogerős határozattal már megtett intézkedések büntető jellegűek.
            34. E tekintetben mindjárt az elején meg kell állapítani, hogy a Charta 50. cikke nem zárja ki, hogy valamely tagállam a héával összefüggő bevallási kötelezettségek teljesítésének elmulasztásában megnyilvánuló ugyanazon tényállásra adójogi és büntetőjogi szankciók kombinációját alkalmazza. A héából származó bevételek teljes körű beszedésének biztosítása, ezáltal pedig az Unió pénzügyi érdekeinek védelme céljából a tagállamok szabadon választhatják meg az alkalmazandó szankciókat (lásd ebben az értelemben a 68/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1989. szeptember 21-én hozott ítélet [EBHT 1989., 2965. o.] 24. pontját; a C-213/99. sz., De Andrade-ügyben 2000. december 7-én hozott ítélet [EBHT 2000., I-11083. o.] 19. pontját, valamint a C-91/02. sz., Hannl-Hofstetter ügyben 2003. október 16-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-12077. o.] 17. pontját). Ez utóbbiak tehát ölthetik közigazgatási szankciók vagy büntetőjogi szankciók formáját, illetve lehetnek a kettő kombinációi. A Charta 50. cikke csak akkor zárja ki, hogy ugyanazon tényállás alapján ugyanazon személlyel szemben büntetőeljárást indítsanak, ha az adóbírság az említett rendelkezés értelmében büntető jellegű, és jogerőssé vált.
            35. Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy az adóbírság büntető jellegének mérlegelése szempontjából három kritériumnak van jelentősége. Az első a jogsértés belső jog szerinti jogi minősítése, a második a jogsértés jellege, a harmadik pedig az érintett személlyel szemben kiszabható szankció természete és súlya (a C-489/10. sz. Bonda-ügyben 2012. június 5-én hozott ítélet 37. pontja).
            36. A kérdést előterjesztő bíróság feladata e szempontok alapján annak mérlegelése, hogy az adójogi és büntetőjogi szankciók nemzeti jogszabályokban előírt halmozásának vizsgálatát a jelen ítélet 29. pontja értelmében a nemzeti követelményekhez viszonyítva kell-e lefolytatni, ami adott esetben azt eredményezheti, hogy e bíróság e halmozást az említett követelményekkel ellentétesnek minősíti, feltéve hogy a fennmaradó szankciók hatékonyak, arányosak és elrettentőek (lásd ebben az értelemben többek között a fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet 24. pontját; a C-326/88. sz. Hansen-ügyben 1990. július 10-én hozott ítélet [EBHT 1990., I-2911. o.] 17. pontját; a C-167/01. sz. Inspire Art ügyben 2003. szeptember 30-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-10155. o.] 62. pontját; a C-230/01. sz. Penycoed-ügyben 2004. január 15-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-937. o.] 36. pontját, valamint a C-387/02., C-391/02. és C-403/02. sz., Berlusconi és társai egyesített ügyekben 2005. május 3-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-3565. o.] 65. pontját).
            37. Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy a második, harmadik és negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Charta 50. cikkében szabályozott ne bis in idem  elve nem zárja ki, hogy valamely tagállam a héával összefüggő bevallási kötelezettségek teljesítésének elmulasztásában megnyilvánuló ugyanazon tényállásra egymást követően adójogi szankciót és büntetőjogi szankciót alkalmazzon, amennyiben az első szankció nem büntető jellegű, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.
            Az ötödik kérdésről
            38. Ötödik kérdésével a Haparanda tingsrätt lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a Charta 50. cikkében szabályozott ne bis in idem  elvével összeegyeztethető-e az olyan nemzeti szabályozás, amely adócsalás esetében lehetővé teszi az ugyanazon bíróság által kiszabott adójogi és büntetőjogi szankciók halmozását.
            39. E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikkben szabályozott eljárás keretében kizárólag az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja-e az előzetes döntéshozatalt, és a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak-e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (lásd többek között a C-78/08–C-80/08. sz., Paint Graphos és társai egyesített ügyekben 2011. szeptember 8-án hozott ítélet [EBHT 2011., I-7611. o.] 30. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            40. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájával kapcsolatos vélelem csak kivételesen dönthető meg, amennyiben nyilvánvaló, hogy az uniós jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdésekre hasznos választ adjon (lásd ebben az értelemben többek között a fent hivatkozott Paint Graphos és társai ügyben hozott ítélet 31. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            41. A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott nemzeti jogszabály nem az, amelyet az alapeljárásban alkalmazni kell, jelenleg pedig a svéd jogrendszerben e jogszabály nem is létezik.
            42. Az ötödik kérdést tehát elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mivel az EUMSZ 267. cikk keretében a Bíróságra ruházott feladat a tagállamok igazságszolgáltatásához való hozzájárulás, nem pedig általános vagy hipotetikus kérdésekről való jogi véleménynyilvánítás (lásd többek között a fent hivatkozott Paint Graphos és társai ügyben hozott ítélet 32. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            Az első kérdésről
            43. Első kérdésével a Haparanda tingsrätt lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy összeegyeztethető-e az uniós joggal az olyan nemzeti bírósági gyakorlat, amely a nemzeti bíróságot terhelő, az EJEE és a Charta által biztosított valamely alapvető joggal ellentétes valamennyi rendelkezés alkalmazásának mellőzésére irányuló kötelezettséget attól a feltételtől teszi függővé, hogy az említett ellentét az érintett jogszabályi szövegekből vagy a rájuk vonatkozó ítélkezési gyakorlatból világosan kitűnjék.
            44. Először is azzal kapcsolatban, hogy a nemzeti bíróságnak a nemzeti jog és az EJEE közötti ellentét esetén milyen következtetéseket kell levonnia, emlékeztetni kell arra, hogy jóllehet – mint azt az EUSZ 6. cikk (3) bekezdése megerősíti – az EJEE által biztosított alapvető jogok az uniós jogrend részét képezik mint annak általános elvei, továbbá jóllehet a Charta 52. cikkének (3) bekezdése azt a kötelezettséget írja elő, hogy a Chartában foglalt, az EJEE által biztosított jogoknak megfelelő jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek, ez az egyezmény nem minősül az uniós jogrendbe szervesen beépülő jogforrásnak, mivel az Unió nem csatlakozott hozzá. Következésképpen az uniós jog nem szabályozza az EJEE és a tagállamok jogrendje közötti kapcsolatot, és nem határozza meg a nemzeti bíróság által abban az esetben levonandó következtetéseket sem, ha az ezen egyezmény által biztosított jogok és a nemzeti jog valamely szabálya ütközik (lásd ebben az értelemben a C-571/10. sz. Kamberaj-ügyben 2012. április 24-én hozott ítélet 62. pontját).
            45. A fentiek után azzal kapcsolatban, hogy a nemzeti bíróságnak a belső jogi rendelkezések és a Chartában biztosított jogok közötti ellentét esetén milyen következtetéseket kell levonnia, állandó ítélkezési gyakorlat, hogy az uniós jogi rendelkezéseket hatáskörének keretei között alkalmazni hivatott nemzeti bíróság köteles biztosítani e normák teljes érvényesülését, szükség esetén – saját hatáskörénél fogva – eltekintve a nemzeti jogszabályok e normákkal ellentétes rendelkezéseinek alkalmazásától, akár utólagosan is, anélkül hogy kérelmeznie vagy várnia kellene azok jogalkotói vagy bármilyen egyéb alkotmányos úton történő megsemmisítésére (a 106/77. sz. Simmenthal-ügyben 1978. március 9-én hozott ítélet [EBHT 1978., 629. o.] 21. és 24. pontja, a C-314/08. sz. Filipiak-ügyben 2009. november 19-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-11049. o.] 81. pontja, valamint a C-1 88/10. és C-189/10. sz., Melki és Abdeli egyesített ügyekben 2010. június 22-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-5667. o.] 43. pontja).
            46. Az uniós jog természetében rejlő követelményekkel ugyanis összeegyeztethetetlen lenne valamely nemzeti jogrendszer minden olyan rendelkezése, illetve minden olyan jogalkotási, közigazgatási vagy bírósági gyakorlat, amely csökkentené az uniós jog hatékonyságát azáltal, hogy megfosztja az e jog alkalmazására hatáskörrel rendelkező bíróságot azon jogtól, hogy már az alkalmazás időpontjában minden szükséges lépést megtehessen annak érdekében, hogy az uniós normák teljes hatékonyságának esetleges akadályát képező nemzeti jogszabályi rendelkezéseket félretegye (a fent hivatkozott Melki és Abdeli ügyben hozott ítélet 44. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            47. Továbbá az EUMSZ 267. cikk értelmében az olyan uniós jogi rendelkezéssel kapcsolatos jogvitában eljáró nemzeti bíróság, amelynek a tartalma vagy terjedelme nem világos számára, jogosult, adott esetben pedig köteles a szóban forgó uniós jogi rendelkezést illetően értelmezési kérdésekkel a Bírósághoz fordulni (lásd ebben az értelemben a 283/81. sz., Cilfit és társai ügyben 1982. október 6-án hozott ítéletet [EBHT 1982., 3415. o.]).
            48. A fentiekből következik, hogy az olyan bírósági gyakorlat, amely a nemzeti bíróságot terhelő, a Charta által biztosított valamely alapvető joggal ellentétes valamennyi rendelkezés alkalmazásának mellőzésére irányuló kötelezettséget attól a feltételtől teszi függővé, hogy az említett ellentét a Charta szövegéből vagy a rá vonatkozó ítélkezési gyakorlatból világosan kitűnjék, az uniós jogba ütközik, amennyiben e gyakorlat megfosztja a nemzeti bíróságot azon jogtól, hogy az említett rendelkezés e Chartával való összeegyeztethetőségét – adott esetben a Bírósággal együttműködve – teljes körűen mérlegelje.
            49. Az eddigi megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy:
            – az uniós jog nem szabályozza az EJEE és a tagállamok jogrendje közötti kapcsolatot, és nem határozza meg a nemzeti bíróság által abban az esetben levonandó következtetéseket sem, ha az ezen egyezmény által biztosított jogok és a nemzeti jog valamely szabálya ütközik;
            – az olyan bírósági gyakorlat, amely a nemzeti bíróságot terhelő, a Charta által biztosított valamely alapvető joggal ellentétes valamennyi rendelkezés alkalmazásának mellőzésére irányuló kötelezettséget attól a feltételtől teszi függővé, hogy az említett ellentét a Charta szövegéből vagy a rá vonatkozó ítélkezési gyakorlatból világosan kitűnjék, az uniós jogba ütközik, amennyiben e gyakorlat megfosztja a nemzeti bíróságot azon jogtól, hogy az említett rendelkezés e Chartával való összeegyeztethetőségét – adott esetben a Bírósággal együttműködve – teljes körűen mérlegelje.
            A költségekről
            50. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
            1) Az Európai Unió alapjogi chartájának 50. cikkében szabályozott ne bis in idem  elve nem zárja ki, hogy valamely tagállam a hozzáadottérték-adóval összefüggő bevallási kötelezettségek teljesítésének elmulasztásában megnyilvánuló ugyanazon tényállásra egymást követően adójogi szankciót és büntetőjogi szankciót alkalmazzon, amennyiben az első szankció nem büntető jellegű, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.
            2) Az uniós jog nem szabályozza az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4-én kelt európai egyezmény és a tagállamok jogrendje közötti kapcsolatot, és nem határozza meg a nemzeti bíróság által abban az esetben levonandó következtetéseket sem, ha az ezen egyezmény által biztosított jogok és a nemzeti jog valamely szabálya ütközik.
            Az olyan bírósági gyakorlat, amely a nemzeti bíróságot terhelő, az Európai Unió alapjogi chartája által biztosított valamely alapvető joggal ellentétes valamennyi rendelkezés alkalmazásának mellőzésére irányuló kötelezettséget attól a feltételtől teszi függővé, hogy az említett ellentét a charta szövegéből vagy a rá vonatkozó ítélkezési gyakorlatból világosan kitűnjék, az uniós jogba ütközik, amennyiben e gyakorlat megfosztja a nemzeti bíróságot azon jogtól, hogy az említett rendelkezés e chartával való összeegyeztethetőségét – adott esetben az Európai Unió Bíróságával együttműködve – teljes körűen mérlegelje.


A Bíróság 2003. április 8-i ítélete. # Linde AG (C-53/01. sz. ügy), Winward Industries Inc. (C-54/01. sz. ügy) és Rado Uhren AG (C-55/01. sz. ügy). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesgerichtshof - Németország. # Jogszabályok közelítése - 89/104/EGK irányelv. # C-53/01-C-55/01. sz. egyesített ügyek


A Bíróság 1985. szeptember 17-i ítélete. # Ford - Werke AG és Ford of Europe Inc. kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # 25/84. és 26/84. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. február 9-i ítélete.#Plumex kontra Young Sports NV.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hof van Cassatie - Belgium.#Igazságügyi együttműködés - 1348/2000/EK rendelet - 4-11. és 14. cikk - Bírósági iratok kézbesítése - Intézményközi továbbítással történő kézbesítés - Postai kézbesítés - A továbbítási és a kézbesítési módok viszonya - Elsőbbség - Fellebbezési határidő.#C-473/04. sz. ügy.

text:
      C‑473/04. sz. ügy
      Plumex
      kontra
      Young Sports NV
      (a Hof van Cassatie [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Igazságügyi együttműködés – 1348/2000/EK rendelet – 4–11. és 14. cikk – Bírósági iratok kézbesítése – Intézményközi továbbítással történő kézbesítés – Postai kézbesítés – A továbbítási és a kézbesítési módok viszonya – Elsőbbség – Fellebbezési határidő”
      Az ítélet összefoglalása
      Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítése és közlése – 1348/2000
            rendelet
      (1348/2000 tanácsi rendelet, 4–11. és 14. cikk)
      A tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló 1348/2000 tanácsi
         rendeletet akként kell értelmezni, hogy a 4–11. cikkében és a 14. cikkében előírt kézbesítési módok között semmiféle alá-fölé
         rendeltséget nem állapít meg, így a bírósági irat kézbesítése e módok egyikének vagy másikának, illetve akár mindkettőnek
         az egyidejű alkalmazásával történhet. Egyrészt ugyanis sem a rendelet preambulumbekezdései, sem rendelkezései nem említik,
         hogy valamely – a rendelet részletszabályaival összhangban alkalmazott – továbbítási vagy kézbesítési mód alacsonyabb rendű
         lenne az intézményközi továbbításnál. Másrészt mivel a rendelet szelleméből és célkitűzéséből adódóan a rendelet célja az,
         hogy a címzettek jogos érdekeinek figyelembevételével biztosítsa a bírósági iratok kézbesítésének hatékony teljesítését, és
         mivel elvben a rendeletben szereplő valamennyi kézbesítési mód alkalmas ezen érdekek biztosítására, ezek közül bármelyik,
         illetve egyidejűleg akár kettő vagy több – az adott ügy körülményei folytán a legcélszerűbb és legmegfelelőbb – kézbesítési
         mód alkalmazása is elképzelhető.

      Következésképpen az intézményközi továbbítással történő és a postai kézbesítés egyidejű alkalmazása esetén a címzett tekintetében
         a kézbesítés megtörténtéhez kötött eljárási határidő kezdete az első szabályszerű kézbesítés időpontja alapján határozandó
         meg. A valamely módon teljesített kézbesítés szabályszerű megtörténtéhez fűződő joghatásokat ugyanis a később más módon teljesített
         kézbesítés sikerétől függetlenül kell figyelembe venni, különben a lényegüktől fosztanánk meg a rendelet kézbesítési módokat
         szabályozó rendelkezéseit. Emellett a rendelet célja az, hogy a kézbesítés során meggyorsítsa a bírósági iratok továbbítását,
         és így a bírósági eljárások lefolytatását. Ha az eljárási határidő számításakor az irat kérdéses kézbesítései közül a korábbit
         kell figyelembe venni, akkor az irat címzettjének, akire ez a határidő vonatkozik, hamarabb kell az eljárási cselekményt elvégeznie,
         ami lehetővé teszi, hogy a hatáskörrel rendelkező bíróság hamarabb hozzon határozatot.

      (vö. 20–21., 28–32. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2006. február 9. (*)

      „Igazságügyi együttműködés – 1348/2000/EK rendelet – 4–11. és 14. cikk – Bírósági iratok kézbesítése – Intézményközi továbbítással történő kézbesítés – Postai kézbesítés – A továbbítási és a kézbesítési módok viszonya – Elsőbbség – Fellebbezési határidő”
      A C‑473/04. sz. ügyben,
      az EK 68. és az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hof van Cassatie
         (Belgium) a Bírósághoz 2004. november 9‑én érkezett, 2004. október 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Plumex
      és
      a Young Sports NV
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. Malenovský (előadó), A. La Pergola, S. von Bahr és A. Borg Barthet bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
      –        a finn kormány képviseletében T. Pynnä, meghatalmazotti minőségben,
      –        a svéd kormány képviseletében A. Falk, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében E. O’Neill, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében A.‑M. Rouchaud‑Joët és R. Troosters, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. november 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli
         iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május 29‑i 1348/2000/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 37. o; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet,
         1. kötet, 227. o.; a továbbiakban: rendelet) 4–11., valamint 14. cikkének értelmezésére irányul.

      2        E kérelmet a Hof van beroep te Gent (genti fellebbviteli bíróság) – a Plumex társaság és a Young Sports NV közötti jogvitában
         hozott elsőfokú ítélet elleni fellebbezést elkésettség miatt elutasító – határozata ellen a Plumex által bejelentett jogorvoslat
         folytán folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A rendelet második preambulumbekezdése értelmében a belső piac megfelelő működése szükségessé teszi a bírósági és bíróságon
         kívüli iratok továbbításának korszerűsítését és meggyorsítását a polgári vagy kereskedelmi ügyekben a tagállamok között történő
         kézbesítés során.

      4        A rendelet célja az, hogy a bírósági és bíróságon kívüli iratok közvetlen továbbítása elvének megteremtésével meggyorsítsa
         és hatékonyabbá tegye a bírósági eljárásokat.

      5        A rendeletet – 1. cikkének (1) bekezdése alapján – polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, amennyiben kézbesítés
         céljából bírósági és bíróságon kívüli iratokat kell továbbítani az egyik tagállamból a másikba.

      6        A rendelet II. fejezete tartalmazza a bírósági iratok különféle továbbítási és kézbesítési módjairól szóló rendelkezéseket.
         E fejezet két szakaszból áll.

      7        E fejezet 1. szakasza, amely a 4–11. cikket tartalmazza, az első átadási és kézbesítési módról szól (a továbbiakban: intézményközi
         továbbítás), amelynek keretében a kézbesítendő bírósági iratot először közvetlenül és a lehető legrövidebb időn belül továbbítani
         kell a tagállamok által kijelölt, ún. „áttevő intézmény” és „átvevő intézmény” között. Az átvevő intézmény ezután kézbesíti
         vagy kézbesítteti az iratot, éspedig vagy az átvevő tagállam jogának megfelelően, vagy az áttevő intézmény által kért különös
         módon, amennyiben ez a mód összeegyeztethető az átvevő tagállam jogával.

      8        A rendelet 7. cikke alapján az irat kézbesítéséhez szükséges valamennyi cselekménynek a lehető legrövidebb időn belül kell
         megtörténnie.

      9        A rendelet II. fejezetének 2. szakasza a „[b]írósági iratok egyéb továbbítási és kézbesítési módjait” szabályozza, mégpedig
         a konzuli vagy diplomáciai úton történő továbbítást (12. cikk), a diplomáciai vagy konzuli képviselet által történő kézbesítést
         (13. cikk), a postai kézbesítést (14. cikk) és a közvetlen kézbesítést (15. cikk).

      10      A postai kézbesítésről a rendelet 14. cikke ekként rendelkezik:

      „(1)      Minden tagállamnak lehetősége van a bírósági iratokat a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező személyeknek közvetlenül
         postai úton kézbesíteni.

      (2)      Minden tagállam a 23. cikk (1) bekezdésének megfelelően meghatározhatja azokat a feltételeket, amelyek alapján elfogadja a
         bírósági iratok postai úton történő kézbesítését.”

      11      Mint az a tagállamoknak a rendelet 23. cikke alapján közzétett közleményeiből (HL 2001. C 151., 4. o.) és azok első naprakésszé
         tételét szolgáló módosításból (HL 2001. C 202., 10. o.) kitűnik, a Portugál Köztársaság elfogadta a postai kézbesítést, amennyiben
         az tértivevényes ajánlott levél útján történik, és fordítást is tartalmaz.

       A nemzeti szabályozás
      12      A Gerechtelijk Wetboek (a bíróságokról szóló belga törvény) 1051. cikkéből kitűnik, hogy a fellebbezés bejelentésének határideje
         az elsőfokú ítélet kézbesítésétől számítva egy hónap.

      13      Ugyanezen rendelkezés alapján, e törvény 55. cikkével egybevetve, amennyiben a felek egyike Belgiumban sem lakóhellyel, sem
         tartózkodási hellyel, sem kézbesítési címmel nem rendelkezik, a fellebbezési határidő 30 nappal meghosszabbodik, ha e fél
         a Belgiummal határos országokon és az Egyesült Királyságon kívüli európai országban tartózkodik.

      14      Ugyanezen törvény 40. cikkének első bekezdése előírja, hogy a Belgiumban sem lakóhellyel, sem tartózkodási hellyel, sem kézbesítési
         címmel nem rendelkező személy részére a bírósági végrehajtó postai úton, ajánlott levélben küldi meg az irat másolatát, külföldi
         lakóhelyére vagy tartózkodási helyére címezve, és hogy a kézbesítést az irat feladóvevény ellenében e cikkben előírt módon
         történt postai feladásával megtörténtnek kell tekinteni.

       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      A portugál jog szerinti és portugáliai székhelyű Plumex társaság portugáliai címére kézbesítették a belga elsőfokú bíróságnak
         az e társaság és a Young Sports NV között folyamatban lévő eljárásban hozott határozatát. A kézbesítés intézményközi továbbítással
         is, és postai úton is megtörtént.

      16      A Plumex 2001. december 17‑én a Hof van beroep előtt fellebbezéssel élt ezen elsőfokú ítélet ellen. A Hof van beroep e fellebbezést
         elkésettség miatt elutasította, úgy vélve, hogy a bíróságokról szóló belga törvény 1051. cikkében írt fellebbezési határidő
         2001. december 11‑én letelt, mivel e határidő kezdőnapja az első szabályszerű kézbesítés, azaz jelen esetben a postai kézbesítés
         napja.

      17      Ezen elutasító határozat ellen a Plumex jogorvoslattal élt a Hof van Cassatie (semmítőszék) előtt, előadva, hogy a rendeletet
         akként kell értelmezni, hogy a kézbesítés fő módja az intézményközi továbbítás, amely megelőzi a postai kézbesítést. Így a
         fellebbezési határidőt e fő kézbesítésnek a postai kézbesítésnél későbbi időpontjától kezdve kell számítani, mivel a postai
         kézbesítés csupán másodlagos jellegű.

      18      Ebben a helyzetben a Hof van Cassatie felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket
         terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Az 1348/20001 rendelet 4–11. cikkében meghatározott kézbesítés a kézbesítés elsődleges módja‑e, és az 1348/2000 rendelet 14. cikkében
         meghatározott közvetlen postai kézbesítés másodlagos kézbesítési mód‑e, úgy értve, hogy az első mód elsőbbséget élvez a másodikhoz
         képest, ha a jogszabályok előírásainak megfelelően mindkettőt igénybe vették?

      2)      A kézbesítés címzettje számára a fellebbezési határidő a 4–11. cikknek megfelelő kézbesítés időpontjától, és nem a 14. cikknek
         megfelelő kézbesítés időpontjától kezdődik‑e, ha a kézbesítés egyfelől az 1348/2000 rendelet 4–11. cikkében meghatározott
         módon is, másfelől az 1348/2000 rendelet 14. cikke szerinti közvetlen postai kézbesítési módon is megtörténik?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      19      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, létezik‑e olyan alá-fölé rendeltség az intézményközi
         továbbítással történő és a postai kézbesítés között, hogy az első elsőbbséget élvez a másodikkal szemben, ha mindkettő szabályszerűen
         történt.

      20      Először is meg kell állapítani, hogy a rendelet szövegében semmi nem utal a kézbesítési módok közötti esetleges hierarchiára.
         Sem a rendelet preambulumbekezdései, sem rendelkezései nem említik, hogy valamely – a rendelet részletszabályaival összhangban
         alkalmazott – továbbítási vagy kézbesítési mód alacsonyabb rendű lenne az intézményközi továbbításnál.

      21      A rendelet szelleméből és célkitűzéséből adódóan a rendelet célja az, hogy a címzettek jogos érdekeinek figyelembevételével
         biztosítsa a bírósági iratok kézbesítésének hatékony teljesítését. Márpedig ha elvben a rendeletben szereplő valamennyi kézbesítési
         mód alkalmas ezen érdekek biztosítására, akkor e célkitűzésre figyelemmel ezek közül bármelyik, illetve egyidejűleg akár kettő
         vagy több – az adott ügy körülményei folytán a legcélszerűbb és legmegfelelőbb – kézbesítési mód alkalmazása is elképzelhető.

      22      Az eddigiekre tekintettel az első kérdésre adandó válasz az, hogy a rendelet semmiféle alá-fölé rendeltséget nem állapít meg
         az intézményközi továbbítással történő és a postai kézbesítés között, így a bírósági irat kézbesítése e módok egyikének vagy
         másikának, illetve akár mindkettőnek az egyidejű alkalmazásával történhet.

       A második kérdésről
      23      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az intézményközi továbbítással történő
         és a postai kézbesítés egyidejű alkalmazása esetén melyik kézbesítés időpontja alapján határozható meg a címzett tekintetében
         a kézbesítés megtörténtéhez kötött eljárási határidő kezdete.

      24      A Bírósághoz előterjesztett észrevételeikben az osztrák kormány és az Európai Közösségek Bizottsága kétségüket fejezik ki,
         rendelkezik‑e hatáskörrel a Bíróság e kérdés megválaszolására, mivel e kérdés egyedül a nemzeti jog értelmezésére vonatkozik.
         Ha ugyanis valamely tagállam a bírósági határozatok többféle módon történő kézbesítését fogadja el, akkor a belga jog szerint
         a fellebbezési határidő elvben az első szabályszerű kézbesítéssel veszi kezdetét. Ezt az időpontot az átvevő tagállam joga,
         mégpedig belső joga alapján kell meghatározni.

      25      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében kizárólag a jogvitában eljáró és a meghozandó
         bírói döntésért felelősséget vállaló nemzeti bíróságokra tartozik, hogy az egyes ügyek sajátos körülményeire figyelemmel mérlegeljék
         az előzetes döntésnek az ítélethozatalhoz való szükségességét, valamint a Bíróság elé terjesztett kérdések relevanciáját.
         Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések a közösségi jog értelmezését vetik fel, a Bíróság főszabályként köteles határozatot
         hozni (lásd többek között a C‑379/98. sz., PreussenElektra ügyben 2001. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2099. o.]
         38. pontját és a C‑18/01. sz., Korhonen és társai ügyben 2003. május 22‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5321. o.] 19. pontját).

      26      Márpedig a második kérdés a rendeletben írt különféle kézbesítési módok viszonyára, és így a közösségi jog értelmezésére vonatkozik.

      27      A Bíróságnak ezért határoznia kell e kérdésről.

      28      Érdemben az első kérdésre adott válaszból kitűnik, hogy az intézményközi továbbítással történő és a postai kézbesítés között
         nincs alá-fölé rendeltség.

      29      Ezt követően megállapítandó, hogy a valamely módon teljesített kézbesítés szabályszerű megtörténtéhez fűződő joghatásokat
         a később más módon teljesített kézbesítés sikerétől függetlenül kell figyelembe venni, különben a lényegüktől fosztanánk meg
         a rendelet kézbesítési módokat szabályozó rendelkezéseit.

      30      Végül megállapítandó, hogy a rendelet második preambulumbekezdésének értelmében a rendelet célja az, hogy a kézbesítés során
         meggyorsítsa a bírósági iratok továbbítását, és így a bírósági eljárások lefolytatását. Ha az eljárási határidő számításakor
         az irat kérdéses kézbesítései közül a korábbit kell figyelembe venni, akkor az irat címzettjének, akire ez a határidő vonatkozik,
         hamarabb kell az eljárási cselekményt elvégeznie, ami lehetővé teszi, hogy a hatáskörrel rendelkező bíróság hamarabb hozzon
         határozatot.

      31      E megfontolások összességéből az következik, hogy a rendeletnek megfelelő különböző kézbesítési módok egyidejű alkalmazása
         esetén az elsőként megtörtént kézbesítést kell figyelembe venni. A rendelet egyetlen szabálya sem zárja ki e megközelítésnek
         az intézményközi továbbítással történő és a postai kézbesítés viszonyában való alkalmazását. Így e két kézbesítési mód egyidejű
         alkalmazása esetén a kézbesítés megtörténtéhez kötődő eljárási határidő kezdő időpontjának meghatározásakor a postai kézbesítés
         időpontját kell figyelembe venni, ha az történt először.

      32      E következtetés semmiképpen nem sérti a bírósági irat címzettjének érdekeit, mivel az első szabályszerű kézbesítés teszi lehetővé
         számára, hogy ténylegesen tudomást szerezzen az iratról, és elegendő idővel rendelkezzék az eljárási cselekmény elvégzéséhez.
         Márpedig az, hogy később ugyanezt a bírósági iratot más módon is kézbesítik neki, semmit nem változtat azon, hogy e követelmények
         már a korábbi kézbesítéssel is teljesültek.

      33      Így a második kérdésre adandó válasz az, hogy az intézményközi továbbítással történő és a postai kézbesítés egyidejű alkalmazása
         esetén a címzett tekintetében a kézbesítés megtörténtéhez kötött eljárási határidő kezdete az első szabályszerű kézbesítés
         időpontja alapján határozandó meg.

       A költségekről
      34      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május
            29‑i 1348/2000/EK tanácsi rendeletet akként kell értelmezni, hogy a 4–11. cikkében és a 14. cikkében előírt kézbesítési módok
            között semmiféle alá-fölé rendeltséget nem állapít meg, így a bírósági irat kézbesítése e módok egyikének vagy másikának,
            illetve akár mindkettőnek az egyidejű alkalmazásával történhet.
      2)      A tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május
            29‑i 1348/2000/EK tanácsi rendeletet akként kell értelmezni, hogy a 4–11. cikkében és a 14. cikkében előírt kézbesítési módok
            egyidejű alkalmazása esetén a címzett tekintetében a kézbesítés megtörténtéhez kötött eljárási határidő kezdete az első szabályszerű
            kézbesítés időpontja alapján határozandó meg.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) március 20.-i ítélete: 2002. # DaimlerChrysler AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - TRUCKCARD szó - Feltétlen kizáró okok - A 40/90/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja. # T-358/00. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített ötödik tanács) április 30.-i ítélete: 1998. # Cityflyer Express Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Megsemmisítés iránti kereset - Állami támogatás - Indokolás. # T-16/96. sz. ügy


A Bíróság 1977. március 31-i ítélete. # Carlo Fossi kontra Bundesknappschaft. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundessozialgericht - Németország. # 79-76. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2016. július 28.#Milena Tomášová kontra Slovenská republika - Ministerstvo spravodlivosti SR és Pohotovosť s.r.o.#Az Okresný súd Prešov (Szlovákia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – 93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – Tisztességtelen szerződési feltételt tartalmazó hitelszerződés – E feltétel alkalmazásával hozott választottbírósági ítélet végrehajtása – Az uniós jog valamely nemzeti bíróságnak felróható megsértésével magánszemélyeknek okozott kárért való tagállami felelősség – A felelősség megállapításának feltételei – Az uniós jog kellően súlyos megsértésének fennállása.#C-168/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2016. július 28. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Fogyasztóvédelem — 93/13/EGK irányelv — A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek — Tisztességtelen szerződési feltételt tartalmazó hitelszerződés — E feltétel alkalmazásával hozott választottbírósági ítélet végrehajtása — Az uniós jog valamely nemzeti bíróságnak felróható megsértésével magánszemélyeknek okozott kárért való tagállami felelősség — A felelősség megállapításának feltételei — Az uniós jog kellően súlyos megsértésének fennállása”
      A C‑168/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Okresný súd Prešov (eperjesi körzeti bíróság, Szlovákia) a Bírósághoz 2015. április 14‑én érkezett, 2015. március 12‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Milena Tomášová

      és
      a Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR,
      a Pohotovosť s. r. o.
      között,
      a Združenie na ochranu občana spotrebiteľa HOOS

      részvételével folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta (előadó) tanácselnök, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin és E. Regan bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a szlovák kormány képviseletében B. Ricziová, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek, J. Vláčil és S. Šindelková, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében Tokár A., D. Roussanov és M. Konstantinidis, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. április 14‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállami felelősség megállapításának feltételeire irányul, a magánszemélyeknek az uniós jog nemzeti bíróságnak felróható megsértésével okozott károk vonatkozásában.

               2

               E kérelmet M. Tomášová és a Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR (Szlovák Köztársaság – a Szlovák Köztársaság igazságügyi minisztériuma, a továbbiakban: Szlovák Köztársaság), valamint a Pohotovosť s. r. o. között egy olyan választottbírósági ítélet végrehajtása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amellyel M. Tomášovát arra kötelezték, hogy egy fogyasztói hitelszerződéshez kapcsolódó pénzösszegeket fizessen meg.

         Jogi háttér

               3

               A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltétel abban az esetben tekintendő tisztességtelen feltételnek, ha a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára.
               (2)   Egy szerződési feltétel minden olyan esetben egyedileg meg nem tárgyalt feltételnek tekintendő, ha azt már előzetesen megfogalmazták, és ezért a fogyasztó nem tudta annak tartalmát befolyásolni, különösen az előzetesen kidolgozott szabványszerződések esetében.
               Az a tény, hogy egy feltétel bizonyos elemeit vagy egy kiragadott feltételt egyedileg megtárgyaltak, nem zárja ki ennek a cikknek az alkalmazhatóságát a szerződés többi részére, ha a szerződés átfogó megítélése arra enged következtetni, hogy a szerződés mégiscsak egy előre kidolgozott szabványszerződés.
               Olyan esetekben, amikor egy eladó vagy szolgáltató arra hivatkozik, hogy egy szabványfeltételt egyedileg megtárgyaltak, ennek bizonyítása az eladót vagy szolgáltatót terheli.
               (3)   A melléklet tartalmazza azoknak a feltételeknek a jelzésszerű és nem teljes felsorolását, amelyek tisztességtelennek tekinthetők.”

               4

               Ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „A tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti a feleket.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               5

               M. Tomášová nyugdíjas, akinek egyetlen jövedelme a 347 euró összegű nyugdíja. 2007 folyamán fogyasztói hitelszerződést kötött a Pohotovosť‑tal, amelytől 232 euró összegű hitelt vett fel.

               6

               E szerződés formanyomtatvány alakját öltötte, és szerepelt benne egy olyan választottbírósági kikötés, amely egy olyan választottbíróságnak ad kizárólagos hatáskört a szerződéssel kapcsolatos jogviták rendezésére, amelynek székhelye több mint 400 kilométerre volt M. Tomášová lakóhelyétől. Egyebekben az említett szerződés szerint a késedelmi kamatok mértéke évi 91,25% volt. Ezenkívül, ugyanazon szerződésben nem szerepelt az alkalmazandó éves teljeshiteldíj‑mutató.

               7

               Mivel M. Tomášová késedelembe esett a hitel törlesztésével, és mivel nem tudta megfizetni az esedékes késedelmi kamatokat, M. Tomášová egy másik, 232,36 euró összegű hitelt vett fel a Pohotovosť‑tól.

               8

               2008. április 9‑i és május 15‑i határozataival a Stálý rozhodcovský súd (állandó választottbíróság, Szlovákia) arra kötelezte M. Tomášovát, hogy a szóban forgó hitel visszafizetésének elmulasztása, késedelmi kamatok, illetve eljárási költségek címén fizessen meg több összeget a Pohotovosť részére.

               9

               Miután e határozatok jogerőre emelkedtek és végrehajthatóvá váltak, a Pohotovosť 2008. október 13‑án és 27‑én végrehajtás iránti kérelmeket terjesztett elő az Okresný súd Prešov (eperjesi körzeti bíróság, Szlovákia) előtt, amely ezeknek a 2008. december 15‑i és 16‑i határozatokkal helyt adott.

               10

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a szóban forgó végrehajtási eljárások a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtásának időpontjában is folyamatban voltak.

               11

               2010. július 9‑én M. Tomášová 2000 euró összegben azon kár megtérítése iránti kérelmet nyújtott be a Szlovák Köztársasággal szemben, amely álláspontja szerint abból eredt, hogy az Okresný súd Prešov (eperjesi körzeti bíróság) megsértette az uniós jogot, mivel az említett eljárások során e bíróság olyan határozatok végrehajtása iránti kérelmeknek adott helyt, amelyeket tisztességtelen választottbírósági kikötés alapján hoztak meg, és amelyek tárgya tisztességtelen feltétel alapján megállapított követelés megtérítése volt.

               12

               2010. október 22‑i ítéletével az Okresný súd Prešov (eperjesi körzeti bíróság) mint megalapozatlant elutasította M. Tomášová kérelmét, azzal az indokkal, hogy M. Tomášová nem merítette ki a rendelkezésére álló valamennyi jogorvoslati lehetőséget, emellett pedig a szóban forgó végrehajtási eljárások még nem zárultak véglegesen le, és ebből következően még nem következett be a hivatkozott kár, így ezt a kérelmet idő előtt nyújtották be.

               13

               Ezen ítélet ellen M. Tomášová fellebbezést nyújtott be.

               14

               A Krajský súd v Prešov (eperjesi regionális bíróság) 2012. január 31‑i határozatával hatályon kívül helyezte az említett ítéletet, és visszautalta az ügyet az Okresný súd Prešov (eperjesi körzeti bíróság) elé.

               15

               E körülmények között az Okresný súd Prešov (eperjesi körzeti bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Az uniós jog súlyos megsértését képezi‑e, ha az Európai Unió Bíróságának ítélkezési gyakorlatával ellentétben egy választottbírósági ítélet alapján folytatott végrehajtási eljárás keretében tisztességtelen feltételből eredő teljesítést követelnek?

                        2)

                        Felmerülhet‑e valamely tagállamnak [az uniós] jog megsértése miatti felelőssége azt megelőzően, hogy az eljárásban részt vevő fél kimerítené a valamely határozatnak a tagállam jogrendjével összhangban történő végrehajtására irányuló eljárás keretében rendelkezésére álló valamennyi jogorvoslati lehetőséget; az ügy tényállására figyelemmel a szóban forgó esetben felmerülhet‑e a tagállam említett felelőssége még azt megelőzően, hogy a határozat végrehajtására irányuló eljárás lezárulna, és a felperes kimerítene valamennyi lehetőséget arra vonatkozóan, hogy a jogalap nélküli gazdagodás visszatérítését követelje?

                        3)

                        Igenlő válasz esetén valamely szervnek a felperes által leírt eljárása [az uniós] jog nyilvánvaló és kellően súlyos megsértését valósítja‑e meg, figyelembe véve a jelen ügy körülményeit, különösen a felperes teljes tétlenségét és a tagállam joga által biztosított jogorvoslati lehetőségek kimerítésének elmulasztását?

                        4)

                        Amennyiben a jelen ügyben [az uniós] jog kellően súlyos megsértése valósul meg, a felperes által követelt összeg megfelel‑e annak a kárnak, amelyért a tagállam felel; az így értelmezett kár megfeleltethető‑e a jogalap nélküli gazdagodásnak minősülő, behajtott követelésnek?

                        5)

                        A jogalap nélküli gazdagodás visszatérítése iránti kereset mint jogorvoslati eszköz elsőbbséget élvez‑e a kártérítés iránti keresethez képest?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első és a második kérdésről

               16

               Első, második és harmadik kérdésével, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az uniós jognak egy választottbírósági ítélet végrehajtására vonatkozó eljárás során hozott, egy tisztességtelennek tekintendő feltétel alapján követelések megtérítésére kötelezés iránti kérelemnek helyt adó bírósági határozat általi megsértése az uniós jog valamely szabálya olyan „kellően súlyos” jogsértésének minősül‑e, amely megalapozza az érintett tagállam szerződésen kívüli felelősségét, és ha igen, milyen feltételek mellett.

               17

               Ebben az összefüggésben, az említett bíróság annak a kérdését veti fel, hogy e tekintetben van‑e jelentősége annak, hogy a végrehajtási eljárás még nem zárult le, hogy az eljárással érintett személy teljesen tétlen volt, valamint hogy nem merített ki minden, az érintett jogrendszerben rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőséget és jogi eszközt, mint amilyen a jogalap nélküli gazdagodás visszatérítése iránti kérelem.

               18

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az elv, mely szerint az állam felelős az uniós jog neki betudható megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkért, szerves része az Unió alapját képező Szerződések rendszerének (1991. november 19‑iFrancovich és társai ítélet, C‑6/90 és C‑9/90, EU:C:1991:428, 35. pont; 1996. március 5‑iBrasserie du pêcheur és Factortame ítélet, C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79, 31. pont; 2013. március 14‑iLeth‑ítélet, C‑420/11, EU:C:2013:166, 40. pont).

               19

               Ez az elv érvényes az uniós jog tagállam általi bármilyen megsértésére, függetlenül attól, hogy mely hatóság a jogsértés előidézője (lásd ebben az értelemben: 1996. március 5‑iBrasserie du pêcheur és Factortame ítélet, C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79, 32. pont; 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 31. pont; 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet, C‑173/03, EU:C:2006:391, 30. pont; 2010. november 25‑iFuß‑ítélet, C‑429/09, EU:C:2010:717, 46. pont).

               20

               Az említett elv bizonyos feltételek mellett akkor is alkalmazandó, amikor a szóban forgó jogsértés a végső fokon eljáró nemzeti bíróság által hozott határozatból adódik. Ugyanis, az igazságszolgáltatásnak a magánszemélyeket az uniós jogszabályok alapján megillető jogok védelmében betöltött alapvető szerepére és arra a körülményre tekintettel, hogy a végső fokon ítélkező bíróság fogalmából következik, hogy ez az utolsó igazságszolgáltatási fórum, amely előtt a magánszemélyek e jogszabályok által biztosított jogaikat érvényesíthetik, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy ezen utóbbi jogszabályok hatékonysága kérdőjeleződne meg, és ezen jogok védelme gyengülne meg, ha ki lenne zárva, hogy a magánszemélyek bizonyos körülmények között kártérítést kapjanak az uniós jognak a végső fokon eljáró nemzeti bíróság által hozott határozattal történő megsértésével nekik okozott károkért (lásd ebben az értelemben: 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 32–36. és 59. pont; 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet, C‑173/03, EU:C:2006:391, 31. pont; 2015. szeptember 9‑iFerreira da Silva e Brito és társai ítélet, C‑160/14, EU:C:2015:565, 47. pont).

               21

               A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapeljárásban szóban forgó, 2008. december 15‑i és 16‑i határozatok tekintetében ez a helyzet fennáll‑e.

               22

               Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog államnak betudható megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkért való állami felelősség megállapításának feltételeit illetően a Bíróság több alkalommal is megállapította, hogy a sérelmet szenvedett magánszemélyek három feltétel együttes fennállásakor rendelkeznek kártérítéshez való joggal, nevezetesen, ha a megsértett uniós jogszabály a magánszemélyek számára jogokat keletkeztet, e szabály megsértése kellően súlyos, és fennáll a közvetlen okozati összefüggés e jogsértés és a magánszemélyek által elszenvedett kár között (lásd különösen: 1996. március 5‑iBrasserie du pêcheur és Factortame ítélet, C‑46/93 és C‑48/93, EU: C:1996:79, 51. pont; 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU: C:2003:513, 51. pont; 2013. március 14‑iLeth‑ítélet, C‑420/11, EU: C:2013:166, 41. pont).

               23

               A végső fokon ítélkező bíróságnak az uniós jog valamely jogszabályát sértő határozata által okozott károkért fennálló tagállami felelősségre ugyanezen feltételek érvényesek (lásd: 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU: C:2003:513, 52. pont).

               24

               Különösen a jelen ítélet 22. pontjában foglalt feltételek közül a második vonatkozásában, ezt a felelősséget csak abban a kivételes esetben lehet megállapítani, ha a végső fokon eljáró nemzeti bíróság az alkalmazandó jogot nyilvánvaló módon sértette meg (lásd 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 53. pont; 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet, C‑173/03, EU:C:2006:391, 32. és 42. pont).

               25

               Annak megállapítása érdekében, hogy fennáll‑e az uniós jog kellően súlyos megsértése, a nemzeti bíróság elé terjesztett ügyre jellemző összes körülményt figyelembe kell venni. Így, a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, az e tekintetben figyelembe vehető elemek között szerepel többek között a megsértett szabály egyértelműségének és pontosságának foka, a megsértett szabály által a nemzeti hatóságok részére biztosított mérlegelési jogkör terjedelme, a kötelezettségszegés vagy a károkozás szándékos vagy gondatlan jellege, az esetleges jogi tévedés menthetősége vagy ennek hiánya, valamint az a körülmény, hogy egy uniós intézmény magatartása hozzájárulhatott‑e az uniós joggal ellentétes nemzeti intézkedések vagy gyakorlat fenntartásához vagy elfogadásához, illetve az a körülmény, hogy a kérdéses bíróság nem tett eleget az előzetes döntéshozatalra utalás – EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében foglalt –kötelezettségének (lásd ebben az értelemben: 1996. március 5‑iBrasserie du pêcheur és Factortame ítélet, C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79, 56. pont; 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 54. és 55. pont; 2006. december 12‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet, C‑446/04, EU:C:2006:774, 213. pont).

               26

               Mindenesetre az uniós jog megsértése kellően súlyos akkor, ha az a Bíróság e tárgyban kialakított ítélkezési gyakorlatának nyilvánvaló figyelmen kívül hagyásával történik (lásd: 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 56. pont; 2006. december 12‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet, C‑446/04, EU:C:2006:774, 214. pont; 2010. november 25‑iFuß‑ítélet, C‑429/09, EU:C:2010:717, 52. pont).

               27

               Az alapeljárást illetően annak feltételezése mellett, hogy a 2008. december 15‑i és 16‑i határozataiban az Okresný súd Prešov (eperjesi körzeti bíróság) végső fokon eljárva döntött, tehát az is kellett, hogy e határozatok által e bíróság súlyosan megsértse az uniós jogot a 93/13 irányelv rendelkezéseinek vagy a Bíróság erre vonatkozó ítélkezési gyakorlatának nyilvánvaló figyelmen kívül hagyásával.

               28

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a 93/13 irányelv által létrehozott fogyasztóvédelmi rendszer a nemzeti bíróság azon lehetőségének elismerését jelenti, hogy hivatalból vizsgálja a feltételek tisztességtelen voltát (lásd ebben az értelemben: 2000. június 27‑iOcéano Grupo Editorial és Salvat Editores ítélet, C‑240/98–C‑244/98, EU:C:2000:346, 26., 28. és 29. pont; 2002. november 21‑iCofidis‑ítélet, C‑473/00, EU:C:2002:705, 32. és 33. pont; 2006. október 26‑iMostaza Claro ítélet, C‑168/05, EU:C:2006:675, 27. és 28. pont).

               29

               Kétségtelen, hogy a 2006. október 26‑iMostaza Claro ítéletének (C‑168/05, EU:C:2006:675) 38. pontjában a Bíróság elismerte, hogy főszabály szerint azon közérdek jellege és jelentősége – amelyen a 93/13 irányelv által a fogyasztóknak biztosított védelem alapul – akár indokolhatja is, hogy a nemzeti bíróság hivatalból legyen köteles vizsgálni valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, ezzel ellensúlyozván a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet. Azonban ebben az ítéletben a Bíróság semmilyen következtetést sem vont le ebből az érvelésből, mivel azzal a kérdéssel kellett foglalkoznia, hogy egy fogyasztó hivatkozhat‑e először a valamely választottbírósági ítélet hatályon kívül helyezése iránti keresetet elbíráló nemzeti bíróság előtt egy választottbírósági kikötés semmisségére.

               30

               Csak a 2009. június 4‑iPannon GSM ítéletében (C‑243/08, EU:C:2009:350, 32. pont) mondta ki egyértelműen a Bíróság, hogy az uniós jog által a nemzeti bíróságokra ruházott feladat nem korlátozódik annak puszta lehetőségére, hogy az említett irányelv hatálya alá tartozó valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét értékeljék, hanem magában foglalja e kérdés hivatalból történő vizsgálatának kötelezettségét is, amennyiben a nemzeti bíróságok rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek.

               31

               Így ezen ítélet óta a Bíróság ismétlődően emlékeztetett a nemzeti bíróságra háruló ezen kötelezettségre (lásd különösen: 2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet, C‑618/10, EU:C:2012:349, 42. és 43. pont; 2013. február 21‑iBanif Plus Bank ítélet, C‑472/11, EU:C:2013:88, 22. pont; 2015. október 1‑jeiERSTE Bank Hungary ítélet, C‑32/14, EU:C:2015:637, 41. pont).

               32

               A Bíróság többek között kimondta, hogy amint valamely jogerős választottbírósági ítélet végrehajtása iránti keresetet elbíráló nemzeti bíróság rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek, hivatalból meg kell vizsgálnia a 93/13 irányelv rendelkezéseire tekintettel az ezen ítéletben meghatározott követelés alapjául szolgáló szerződési feltételek tisztességtelen jellegét, ha a belső eljárási szabályok alapján – hasonló végrehajtási eljárás keretében – hivatalból kell értékelnie az ilyen feltételek és a nemzeti közrendi szabályok közötti ellentmondást (lásd ebben az értelemben: 2009. október 6‑i, Asturcom Telecomunicaciones ítélet, C‑40/08, EU:C:2009:615, 53. pont, 2010. november 16‑iPohotovosť‑végzés, C‑76/10, EU:C:2010:685, 51., 53. és 54. pont; 2014. február 27‑iPohotovosť‑ítélet, C‑470/12, EU:C:2014:101, 42. pont).

               33

               Következésképpen, nem állapítható meg, hogy egy olyan nemzeti bíróság, amely a 2009. június 4‑iPannon GSM ítéletet (C‑243/08, EU:C:2009:350) megelőzően mellőzte a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegének hivatalból való értékelését, miközben rendelkezésére álltak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek, nyilvánvaló módon figyelmen kívül hagyta a Bíróság a tárgyban kialakított ítélkezési gyakorlatát, és következésképpen kellően súlyosan megsértette az uniós jogot.

               34

               A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az alapügy tárgyát képező 2008. december 15‑i és 16‑i határozatok ezen ítéletnél korábbiak.

               35

               Következésképpen nem tűnik szükségesnek annak a vizsgálata, hogy azon körülmény, hogy az alapeljárásban szóban forgó végrehajtási eljárás még nem zárult le, hogy az eljárással érintett személy teljesen tétlen volt, valamint hogy nem merített ki minden, az érintett jogrendszerben rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőséget és jogi eszközt, mint amilyen a jogalap nélküli gazdagodás visszatérítése iránti kérelem, hatással bír‑e az érintett tagállamnak az uniós jog olyan bírósági határozatok által – mint amilyenek az alapügyben szóban forgó 2008. október 15‑i és 16‑i határozatok – történő megsértésével magányszemélyeknek okozott károkért fennálló felelősségének megállapítására.

               36

               E körülmények között az első, második és harmadik kérdésre a következő választ kell adni:

                        —

                        Valamely tagállamnak a nemzeti bíróság uniós jogot sértő határozata által a magánszemélyeknek okozott károkért fennálló felelőssége csak akkor állapítható meg, ha ezt a határozatot ezen tagállam végső fokon eljáró bírósága hozta meg, amit az alapjárást illetően a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia. Ebben az esetben, e végső fokon eljáró nemzeti bíróság határozata csak akkor minősülhet az uniós jog olyan kellően súlyos megsértésének, amely az említett felelősséget megalapozza, ha e határozat által az említett bíróság az alkalmazandó jogot nyilvánvaló módon sértette meg, vagy ha ez a jogsértés a Bíróság e területre vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlata ellenére történik.

                        —

                        Nem tekinthető úgy, hogy egy olyan nemzeti bíróság, amely a 2009. június 4‑iPannon GSM ítéletet (C‑243/08, EU:C:2009:350) megelőzően egy a 93/13 irányelv értelmében tisztességtelennek tekintendő szerződéses feltétel alapján követelések megtérítésére kötelezés iránti kérelemnek helyt adó választottbírósági ítélet végrehajtására irányuló eljárásban mellőzte e szerződési feltétel tisztességtelen jellegének hivatalból való értékelését, miközben rendelkezésére álltak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek, nyilvánvaló módon figyelmen kívül hagyta a Bíróság a tárgyban kialakított ítélkezési gyakorlatát, következésképpen kellően súlyosan megsértette az uniós jogot.

         A negyedik és ötödik kérdésről

               37

               Negyedik és ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az uniós jognak az alapeljárásban felmerülő esetleges megsértésével okozott kár összege megfelel‑e az M. Tomášová által igényelt kártérítés összegének, hogy ez megfeleltethető‑e a választottbírósági ítélet kedvezményezettje jogalap nélküli gazdagodásának minősülő, ténylegesen behajtott követelés összegének, illetve hogy az e kár megtérítésére való kötelezés iránti kereset a jogosulatlanul beszedett összeg visszatérítésére irányuló keresethez képest másodlagos‑e.

               38

               E tekintetben, emlékeztetni kell arra, hogy ha az állam felelőssége megállapításának feltételei teljesülnek, aminek megállapítása a nemzeti bíróságok feladata, az adott államnak a felelősségre vonatkozó nemzeti jog keretei között kell az okozott kár következményeit orvosolnia azzal, hogy a károk megtérítésére vonatkozó, a nemzeti jogszabályok által meghatározott feltételek nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak (egyenértékűség elve), valamint nem lehetnek olyanok, hogy a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a kártérítés elérését (a tényleges érvényesülés elve) (lásd: 1991. november 19‑iFrancovich és társai ítélet, C‑6/90 és C‑9/90, EU:C:1991:428, 42. pont; 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 58. pont; 2009. március 24‑iDanske Slagterier ítélet, C‑445/06, EU:C:2009:178, 31. pont; 2010. november 25‑iFuß‑ítélet, C‑429/09, EU:C:2010:717, 62. pont; 2015. szeptember 9‑iFerreira da Silva e Brito és társai, C‑160/14, EU:C:2015:565, 50. pont).

               39

               Ebből következik, hogy az uniós jog megsértése által okozott kár értékelésére vonatkozó szabályokat az egyes tagállamok nemzeti joga határozza meg, azzal, hogy az e szabályokat megállapító tagállami szabályozásoknak tiszteletben kell tartaniuk az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét.

               40

               Ugyanez vonatkozik az ilyen kár megtérítésére irányuló kérelem és az érintett tagállam jogrendszere által adott esetben előírt más jogorvoslati lehetőségek – mint amilyen a jogalap nélküli gazdagodás visszatérítése iránti kereset – közötti kapcsolatra.

               41

               E körülmények között a negyedik és az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az uniós jog megsértése által okozott kár megtérítésére vonatkozó szabályokat, mint az ilyen kár értékelésére vagy az e kártérítés iránti kérelem és más, adott esetben rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségek közötti kapcsolatra vonatkozó szabályokat az egyes tagállamok nemzeti joga határozza meg, az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartása mellett.

         A költségekről

               42

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           Valamely tagállamnak a nemzeti bíróság uniós jogot sértő határozata által a magánszemélyeknek okozott károkért fennálló felelőssége csak akkor állapítható meg, ha ezt a határozatot ezen tagállam végső fokon eljáró bírósága hozta meg, amit az alapjárást illetően a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia. Ebben az esetben, e végső fokon eljáró nemzeti bíróság határozata csak akkor minősülhet az uniós jog olyan kellően súlyos megsértésének, amely az említett felelősséget megalapozza, ha e határozat által az említett bíróság az alkalmazandó jogot nyilvánvaló módon sértette meg, vagy ha ez a jogsértés a Bíróság e területre vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlata ellenére történik.

                           Nem tekinthető úgy, hogy egy olyan nemzeti bíróság, amely a 2009. június 4‑iPannon GSM ítéletet (C‑243/08, EU:C:2009:350) megelőzően egy, a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv értelmében tisztességtelennek tekintendő szerződési feltétel alapján követelések megtérítésére kötelezés iránti kérelemnek helyt adó választottbírósági ítélet végrehajtására irányuló eljárásban mellőzte e szerződési feltétel tisztességtelen jellegének hivatalból való értékelését, miközben rendelkezésére álltak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek, nyilvánvaló módon figyelmen kívül hagyta a Bíróság a tárgyban kialakított ítélkezési gyakorlatát, következésképpen kellően súlyosan megsértette az uniós jogot.

                           2)

                           Az uniós jog megsértése által okozott kár megtérítésére vonatkozó szabályokat, mint az ilyen kár értékelésére vagy az e kártérítés iránti kérelem és más, adott esetben rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségek közötti kapcsolatra vonatkozó szabályokat az egyes tagállamok nemzeti joga határozza meg, az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartása mellett.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: szlovák.