title: A Bíróság július 14.-i ítélete: 1994. # Paola Faccini Dori kontra Recreb Srl. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Giudice conciliatore di Firenze - Olaszország. # A fogyasztók védelme az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén -Magánszemélyek közötti jogvitákban való felhívhatóság. # C-91/92. sz. ügy

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1994. július 14.?(1)„A
 fogyasztók védelme az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén –
 Magánszemélyek közötti jogvitákban való felhívhatóság”A C‑91/92. sz. ügyben,a
 Bírósághoz a Giudice conciliatore di Firenze (Olaszország) által az
EGK‑Szerződés 177. cikke alapján benyújtott, az e bíróság előttPaola Faccini Doriésa Recreb Srlközött
 folyamatban lévő eljárásban az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések
 esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1985. december 20‑i
85/577/EGK tanácsi irányelv (HL L 372., 31. o.)
értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 O. Due elnök, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de
 Almeida, M. Diez de Velasco és D. A. O. Edward
tanácselnökök, C. N. Kakouris, R. Joilet (előadó),
F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias,
F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn és
J. L. Murray bírák,főtanácsnok: C. O. Lenz,hivatalvezető: H. von Holstein, hivatalvezető-helyettes,figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:–        P. Faccini
 Dori képviseletében Vinicio Premuroso, a milánói ügyvédi kamara tagja,
valamint Annalisa Premuroso és Paolo Soldani Benzi, a firenzei ügyvédi
kamara tagjai,–        a
 Recreb Srl képviseletében Michele Trovato, a római ügyvédi kamara
tagja, és Anna Rita Alessandro, a firenzei ügyvédi kamara tagja,–        a
 német kormány képviseletében Ernst Röder, Ministerialrat a Szövetségi
Gazdasági Minisztériumnál és Claus-Dieter Quassowski, Regierungsdirektor
 ugyanannál a minisztériumnál, meghatalmazotti minőségben,–        a
 görög kormány képviseletében Vasileios Kontolaimos, az Állami Jogi
Tanács helyettes jogi tanácsadója, és Panagiotis Athanasoulis, az Állami
 Jogi Tanács jogi megbízottja, meghatalmazotti minőségben,–        az
 olasz kormány képviseletében professzor Luigi Ferrari Bravo, a
Külügyminisztérium diplomáciai jogvitákkal foglalkozó osztályának
vezetője, meghatalmazotti minőségben, segítője: Marcello Conti, avvocato
 dello Stato, –        az
 Európai Közösségek Bizottságának képviseletében Lucio Gussetti, a jogi
szolgálat tagja, meghatalmazotti minőségben,figyelembe véve a Bíróság által írásban feltett kérdésre a következők által adott válaszokat:–        a német kormány képviseletében Ernst Röder és Claus-Dieter Quassowski,–        a
 francia kormány képviseletében Jean-Pierre Puissochet, a
Külügyminisztérium jogi főosztályának vezetője, és Catherine de Salins,
ugyanannak a minisztériumnak a tanácsosa, meghatalmazotti minőségben,tekintettel a tárgyalásra készített jelentésére,a
 dán kormány (képviseli: Jorgen Molde, a Külügyminisztérium jogi
tanácsadója, meghatalmazotti minőségben), a német kormány (képviselik:
Ernst Röder és Claus-Dieter Quassowski, meghatalmazotti minőségben), a
görög kormány (képviselik: Vasileios Kontolaimos és Panagiotis
Athanasoulis, meghatalmazotti minőségben), a francia kormány (képviseli:
 Catherine de Salins, meghatalmazotti minőségben), az olasz kormány
(képviseli: professzor Luigi Ferrari Bravo, meghatalmazotti minőségben,
segítője: Ivo Braguglia avvocato dello Stato), a holland kormány
(képviseli: Ton Heukels, a Külügyminisztérium jogi
tanácsadó-helyettese), az Egyesült Királyság Kormánya (képviseli: J. E.
Collins, meghatalmazotti minőségben, segítője: Derrick Wyatt barrister)
és a Bizottság (képviseli: Lucio Gussetti, meghatalmazotti minőségben)
szóbeli észrevételeinek az 1993. március 16-i tárgyaláson történt
meghallgatását követően,a főtanácsnok indítványának az 1994. február 9‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,meghozta a következőÍtéletet1        1992. január 24‑i
 végzésével, amely 1992. március 18‑án érkezett a Bírósághoz, a
 Giudice conciliatore di Firenze (Olaszország) az EGK‑Szerződés
177. cikke alapján előzetes döntéshozatal céljából az
üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről
szóló, 1985. december 20-i 85/577/EGK tanácsi irányelv (HL L 372.,
31.o., a továbbiakban: az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekről
szóló irányelv) értelmezésére, valamint annak egy kereskedő és egy
fogyasztó közötti perben való felhívhatóságára vonatkozó kérdést
terjesztett a Bíróság elé.2        Ez
 a kérdés a Paola Faccini Dori (lakóhelye: Monza [Olaszország]) és a
Recreb Srl (a továbbiakban: Recreb) között folyamatban lévő eljárásban
merült fel.3        Az
 előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy 1989. január
19-én P. Faccini Dori – anélkül, hogy ez ügyben korábban érdeklődött
volna – és az Interdiffusion Srl szerződést kötöttek egy angol nyelvű
levelező tanfolyam tárgyában a milánói főpályaudvaron, vagyis az
Interdiffusion Srl üzlethelyiségén kívül.4        Néhány
 nappal később, egy 1989. január 23-i ajánlott levél útján, P. Faccini
Dori arról tájékoztatta ezt a társaságot, hogy megrendelését
visszamondja. A társaság 1989. június 3-án azt válaszolta neki, hogy
követelését átruházta a Recrebre. 1989. június 24-én P. Faccini Dori a
Recrebnek írásban megerősítette, hogy visszavonta megrendelését és arra
hivatkozott, hogy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekről szóló
irányelvben biztosított elállási joggal kíván élni.5        Ennek
 az irányelvnek a célja – amint az preambulumbekezdéseiből kitűnik – a
fogyasztók védelemének javítása, valamint a fogyasztóvédelemre vonatkozó
 nemzeti jogszabályok között fennálló eltérések felszámolása, mely
eltérések kihatással lehetnek a közös piac működésére. Az irányelv
negyedik preambulumbekezdése kifejti, hogy a kereskedő üzlethelyiségén
kívül megkötött szerződések esetében rendszerint a kereskedő a
szerződéskötést kezdeményező fél, és a fogyasztó erre nincs felkészülve,
 illetve ezt nem várja. A fogyasztó gyakran nem képes összehasonlítani
az ajánlatban szereplő minőséget és árat más ajánlatokkal. Ugyanezen
preambulumbekezdés szerint a meglepetés hatása nemcsak a házaló
kereskedelem körében kötött szerződéseknél, hanem a kereskedő
üzlethelyiségén kívül kötött egyéb szerződéseknél is érvényesül. Az
irányelvnek azért az a célja – amint ez az ötödik preambulumbekezdésből
kiderül –, hogy a fogyasztó számára biztosítsa a legalább hét napos
időszakon belüli elállás jogát, hogy az képes legyen felmérni a
szerződésből származó kötelezettségeit.6        1989.
 június 30-án a Recreb kérte a Giudice conciliatore di Firenzét, hogy
kötelezze P. Faccini Dorit a megállapodás szerinti – kamatokkal és
költségekkel növelt – összeg kifizetésére.7        Az
 1989. november 20-i fizetési meghagyással e bíróság P. Faccini Dorit
ezen összeg megfizetésére kötelezte. P. Faccini Dori a bíróság előtt
ellentmondással élt e fizetési meghagyás ellen. Újfent hangsúlyozta,
hogy az irányelvben előírt feltételeknek megfelelően elállt a
szerződéstől.8        Kétségtelen
 azonban, hogy az események időpontjában Olaszország egyetlen
intézkedést sem tett az irányelv átültetésére, noha az irányelv
átültetésére előírt határidő 1987. december 23-án lejárt. Olaszország
ténylegesen csak az 1992. március 3-án hatályba lépett, 1992. január
15-i 50. decreto legislativo útján (GURI, a 1992. február 3-án megjelent
 27. szám rendes melléklete, 24. o.) ültette át az irányelvet nemzeti
jogrendszerébe.9        A
 kérdést feltevő bíróság bizonytalan volt abban a tekintetben, hogy
alkalmazhatja-e az irányelv rendelkezéseit annak ellenére, hogy
Olaszország a tényállás idején az irányelvet nem ültette át.10      Ennek
 megfelelően a következő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet
terjesztette a Bíróság elé:„Az 1985.
december 20-i 85/577/EGK irányelvet kellően pontosnak és részletesnek
kell-e tekinteni, és ha igen, az kifejthetett-e hatást a magánszemélyek
és az olasz állam, illetve a magánszemélyek egymás közötti viszonyaiban
azon időszakban, amely a tagállamok számára az irányelvnek való
megfelelésre előírt 24 hónapos határidő lejárta és az olasz állam
irányelvnek való megfelelése időpontja között telt el?”11      Helyénvaló
 felidézni, hogy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekről szóló
irányelv előírja a tagállamok számára, hogy elfogadjanak bizonyos
rendelkezéseket, amelyeknek a célja a kereskedők és a fogyasztók közötti
 jogviszonyok szabályozása. Tekintettel a kereskedők és a fogyasztók
közötti jogviták természetére, a nemzeti bíróság által feltett kérdés
két problémát vet fel, amelyeket külön kell megvizsgálni. Az első az
irányelv elállási jogot biztosító rendelkezéseinek feltétlen és kellően
pontos jellegére vonatkozik. A második arra vonatkozik, hogy az irányelv
 átültetését szolgáló intézkedések hiányában, magánszemélyek közötti
jogvitákban hivatkozni lehet-e a tagállamok számára a magánszemélyek
közötti viszonyok pontos szabályozását célzó bizonyos rendelkezések
elfogadását előíró irányelvre. Az irányelv elállási jogra vonatkozó rendelkezéseinek feltétlen és kellően pontos jellegéről12      Az
 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint az irányelv hatálya azokra a
 szerződésekre terjed ki, amelyek alapján a kereskedő árut szállít vagy
szolgáltatást nyújt egy fogyasztó számára, és e szerződés megkötése a
kereskedő üzleti körútja alkalmával az üzlethelyiségén kívül történik,
illetve a kereskedő általi felkeresés alkalmával a fogyasztó otthonában
vagy munkahelyén, ha a felkeresés nem a fogyasztó kifejezett kívánságára
 történik.13      A
 2. cikk szerint „fogyasztó” az a természetes személy, aki gazdasági
vagy szakmai tevékenységi körén kívül köt az irányelv hatálya alá
tartozó üzletet, és „kereskedő” az a természetes vagy jogi személy, aki
vagy amely a szóban forgó üzletkötés során kereskedelmi vagy szakmai
minőségében jár el.14      Ezek
 a rendelkezések kellően pontosak ahhoz, hogy lehetővé tegyék a nemzeti
bíróság számára annak eldöntését, hogy kit terhelnek a kötelezettségek,
és annak kik a kedvezményezettjei. Ebben a tekintetben egyetlen konkrét
végrehajtási intézkedésre sincs szükség. A nemzeti bíróság annak
megállapítására szorítkozhat, hogy a szerződést az irányelvben
meghatározott körülmények között kötötték-e, továbbá hogy a szerződés az
 irányelv értelmében vett kereskedő és fogyasztó között jött-e létre.15      Az
 ilyen körülmények között szerződést kötő fogyasztó védelemében az
irányelv 4. cikke előírja, hogy a kereskedőnek az elállási jogról
írásban kell a fogyasztót tájékoztatnia, azon személy neve és címe
megjelölésével együtt, akivel szemben ez a jog gyakorolható. Hozzáteszi,
 hogy az 1. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozó ügyletek esetében a
 tájékoztatást a szerződés megkötésének időpontjában kell a fogyasztó
rendelkezésére bocsátani. Végül meghatározza, hogy a tagállamoknak
biztosítaniuk kell, hogy saját nemzeti jogszabályaik megfelelő
fogyasztóvédelmi intézkedéseket tartalmazzanak, ha az említett
tájékoztatást nem adják meg.16      Továbbá,
 az irányelv 5. cikk (1) bekezdése többek között előírja, hogy a
fogyasztó számára biztosítani kell a jogot, hogy egy értesítés
elküldésével visszavonja kötelezettségvállalásának következményeit azon
időponttól számított hét napnál nem rövidebb időszakon belül, amikor a
kereskedő a nemzeti jogszabályokban előírt módon és feltételek szerint
tájékoztatta őt jogairól. A (2) bekezdés előírja, hogy az értesítés
elküldése a fogyasztót a felmondott szerződés hatálya alatt vállalt
minden kötelezettség alól mentesíti.17      A
 4. és az 5. cikk tagadhatatlanul enged bizonyos mérlegelési mozgásteret
 a tagállamok számára a fogyasztók védelmére vonatkozóan abban az
esetben, ha a kereskedő nem adja meg a tájékoztatást, illetve a határidő
 és az elállás feltételeinek megállapítása kérdésében. Ez a körülmény
azonban egyáltalán nem érinti az irányelvnek az alapeljárás tárgyát
képező rendelkezései pontos és feltétlen természetét. Ez a mérlegelési
mozgástér ugyanis nem zárja ki a minimális jogok meghatározásának
lehetőségét. E tekintetben az 5. cikk megfogalmazásából az következik,
hogy az elállást az attól az időponttól számított hét napnál nem
rövidebb időszakon belül kell közölni, hogy a kereskedőtől a fogyasztó
az előírt tájékoztatást megkapta. Következésképpen meg lehet határozni
azon minimális védelmet, amelyet minden esetben biztosítani kell.18      Ami
 az elsőként felvetett kérdést illeti, a nemzeti bíróságnak adandó
válasz tehát az, hogy az irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, valamint 2.
 és 5. cikke feltétlen és kellően pontos a kedvezményezettek
meghatározása tekintetében, valamint az elállás közlésére rendelkezésre
álló legrövidebb időszak vonatkozásában. Az
 irányelv elállási jogra vonatkozó rendelkezéseire történő hivatkozás
lehetőségéről a fogyasztó és a kereskedő közötti jogvitában19      A
 nemzeti bíróság által felvetett második probléma arra vonatkozik, hogy
az irányelvet az előírt határidőn belül átültető intézkedések hiányában a
 fogyasztók alapíthatnak-e magára az irányelvre elállási jogot azon
kereskedőkkel szemben, akikkel szerződést kötöttek, és hogy e jogot
érvényesíthetik-e a nemzeti bíróság előtt.20      Amint
 azt a Bíróság a 152/84. sz. Marshall-ügyben 1986. február 26-án hozott
ítéletét (EBHT 1986., 723. o., 48. pont) követő állandó ítélkezési
gyakorlatában kimondta, irányelv önmagában nem keletkeztethet
kötelezettségeket magánszemély terhére, és így arra magánszeméllyel
szemben önmagában nem lehet hivatkozni.21      A
 nemzeti bíróság felvetette, hogy amennyiben a feltétlen és kellően
pontos, de át nem ültetett irányelvek hatálya az állami intézmények és a
 magánszemélyek közötti viszonyokra korlátozódna, úgy ez azt jelentené,
hogy egy normatív aktus csak bizonyos jogalanyok közötti viszonyokban
lenne normatív jellegű, márpedig az olasz jogban – mint ahogyan
valamennyi, a jogállamiság alapján álló modern állam jogában is – az
állam bármely más személlyel azonos jogalanynak minősül. Ha az
irányelvre csak az állammal szemben lehetne hivatkozni, ez egyenértékű
lenne az átvételt célzó jogalkotói intézkedések elmulasztásáért
kiszabott büntetéssel, mintha csupán pusztán magánjogi kapcsolatról
lenne szó.22      Ebben
 a tekintetben elegendő megállapítani, hogy – amint az a fent
hivatkozott Marshall-ügyben 1986. február 26-án hozott ítéletből (48. és
 49. pont) kitűnik – az irányelvekre az állami szervekkel szemben való
hivatkozás lehetőségére vonatkozó ítélkezési gyakorlat az irányelvnek a
189. cikk alapján biztosított kötelező jellegen alapul, amely kötelező
jelleg csupán „minden címzett tagállamra” nézve áll fenn. Ez az
ítélkezési gyakorlat azt kívánja megakadályozni, hogy „egy állam
előnyhöz juthasson a közösségi jog figyelmen kívül hagyásából”.23      Elfogadhatatlan
 lenne ugyanis, ha az az állam, amely számára a közösségi jogalkotó
előírja a közötte – illetve az állami intézmények – és a magánszemélyek
közötti kapcsolatokat szabályozó, valamint a magánszemélyekre bizonyos
jogokat ruházó rendelkezések meghozatalát, kötelezettségeinek nem
teljesítésére hivatkozhatna annak érdekében, hogy a magánszemélyeket
megfossza e jogok kedvezményétől. Így a Bíróság elismerte a
közbeszerzési szerződések megkötésére (lásd a 103/88. sz. Fratelli
Costanzo-ügyben 1989. június 22-én hozott ítéletet [EBHT 1989., 1839.
o.]) és a forgalmi adók közelítésére vonatkozó irányelvek (lásd a 8/81.
sz. Becker-ügyben 1982. január 19-én hozott ítéletet [EBHT 1982., 53.
o.]) bizonyos rendelkezéseire történő hivatkozás lehetőségét az állammal
 (vagy állami szervekkel) szemben.24      Ezen
 ítélkezési gyakorlatnak a magánszemélyek közötti viszonyok területére
való kiterjesztése a Közösség arra vonatkozó hatáskörének elismerését
jelentené, hogy magánszemélyeket terhelő kötelezettségeket határozzon
meg közvetlen hatállyal, holott e hatáskörrel csupán azokon a
területeken rendelkezik, amelyeken rendeleteket fogadhat el.25      Ebből
 az következik, hogy az irányelvet az előírt határidőn belül átültető
intézkedések hiányában a fogyasztók nem alapíthatnak magára az
irányelvre elállási jogot azon kereskedőkkel szemben, akikkel szerződést
 kötöttek, és e jogot nem érvényesíthetik a nemzeti bíróság előtt.26      Ezen
 kívül emlékeztetni kell arra, hogy a 14/83. sz., Von Colson és Kamann
ügyben 1984. április 10-én hozott ítéletet (EBHT 1984., 1891. o., 26.
pont) követő állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállamoknak egy
irányelvből fakadó azon kötelezettsége, hogy az abban meghatározott
eredményeket elérjék, valamint a Szerződés 5. cikke szerinti azon
kötelezettsége, hogy megtegyenek minden megfelelő általános vagy különös
 intézkedést a kötelezettség teljesítésének biztosítása érdekében, a
tagállamok valamennyi hatóságára, így a hatáskörük keretein belül a
bíróságokra is vonatkozik. Amint az a Bíróság C-106/89. sz.
Marleasing-ügyben 1990. november 13-án hozott ítéletéből (EBHT 1990.,
I-4135. o., 8. pont) és C-334/92. sz. Wagner Miret-ügyben 1993. december
 16-án (EBHT 1993., I-6911. o., 20. pont) hozott ítéletéből következik, a
 nemzeti jog alkalmazásakor – akár az irányelvet megelőzően, akár azt
követően elfogadott rendelkezésről van szó – a nemzeti jog értelmezését
végző nemzeti bíróságnak ezt, amennyire csak lehetséges, az irányelv
szövegének és céljának fényében kell megtennie annak érdekében, hogy
elérje az irányelv által előírt eredményt, és így megfeleljen a
Szerződés 189. cikke harmadik bekezdésének.27      Arra
 az esetre, ha az irányelv által előírt eredmény nem érhető el
értelmezés útján, emlékeztetni kell arra, hogy a C-6/90. és C-9/90. sz.,
 Francovich és társai ügyben 1991. november 19-én hozott ítélet (EBHT
1991., I-5357. o. 39. pont) alapján a közösségi jog arra kötelezi a
tagállamokat, hogy megtérítsék a magánszemélyeknek az irányelv
átültetésének elmaradásával okozott károkat, feltéve, hogy három
feltétel teljesül. Először is szükséges, hogy az irányelv célja a
magánszemélyek jogokkal történő felruházása legyen. Emellett szükséges,
hogy e jogok tartalmát az irányelv rendelkezései alapján meg lehessen
határozni. Végül okozati összefüggésnek kell fennállnia a kötelezettség
állam általi megsértése és az elszenvedett kár között.28      Az
 üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekről szóló irányelv célja
tagadhatatlanul az, hogy a magánszemélyeket jogokkal ruházza fel, és
hasonlóképpen bizonyos, hogy e jogok minimális tartalma meghatározható
kizárólag az irányelv rendelkezései alapján is (lásd a fenti 17.
pontot).29      Amennyiben
 kár keletkezik, és ez a kár az államra háruló kötelezettség általa
történt megsértésének a következménye, a nemzeti bíróság feladata, hogy a
 nemzeti jog felelősségi szabályainak keretei között biztosítsa a
sérelmet szenvedett fogyasztók kártérítéshez való jogát.30      A
 nemzeti bíróság által felvetett második kérdéskör tekintetében a fenti
megfontolások alapján azt a választ kell adni, hogy az irányelvet az
előírt határidőn belül átültető intézkedések hiányában a fogyasztók nem
alapíthatnak magára az irányelvre jogot a kereskedőkkel szemben az
üzlethelyiségen kívül velük kötött szerződésektől való elállásra, és e
jogot nem érvényesíthetik a nemzeti bíróság előtt. Ugyanakkor a nemzeti
bíróság, amikor a nemzeti jognak akár az irányelvet megelőzően, akár azt
 követően elfogadott rendelkezéseit alkalmazza, azokat köteles,
amennyire csak lehetséges, az irányelv szövegének és céljának fényében
értelmezni. A költségekről31      A
 Bíróságnál észrevételt előterjesztő dán, német görög, francia, olasz és
 holland kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormányának, továbbá az
 Európai Közösségek Bizottságának részéről felmerült költségek nem
téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek
számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapján,A BÍRÓSÁGa
 Giudice conciliatore di Firenze 1992. január 24‑i végzésével
hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen határozott:1)      Az
 üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről
 szóló 1985. december 20‑i 85/577/EGK tanácsi irányelv
1. cikkének (1) bekezdése, valamint
2. és 5. cikke feltétlen és kellően pontos a
kedvezményezettek meghatározása tekintetében, valamint az elállás
közlésére rendelkezésre álló legrövidebb időszak vonatkozásában.2)      A
 85/577 irányelvet az előírt határidőn belül átültető intézkedések
hiányában a fogyasztók nem alapíthatnak magára az irányelvre jogot a
kereskedőkkel szemben az üzlethelyiségen kívül velük kötött
szerződésektől való elállásra, és e jogot nem érvényesíthetik a nemzeti
bíróság előtt. Ugyanakkor a nemzeti bíróság, amikor a nemzeti jognak
akár az irányelvet megelőzően, akár azt követően elfogadott
rendelkezéseit alkalmazza, azokat köteles, amennyire csak lehetséges, az
 irányelv szövegének és céljának fényében értelmezni.DueManciniMoitinho de AlmeidaDiez de VelascoEdwardKakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleegKapteyn       Murray Kihirdetve Luxembourgban, az 1994. július 14‑i nyilvános ülésen.R. Grass       O. Duehivatalvezető       elnök1? Az eljárás nyelve: olasz.


A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2014. január 16-i ítélete. # Optilingua Holding SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-538/12. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1980. december 4-i ítélete. # Maurice Geeraerd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 782/79. sz. ügy