Az Elsőfokú Bíróság (kibővített első tanács) szeptember 18.-i ítélete: 1995. # Ladbroke Racing Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Erőfölénnnyel való visszaélés. # T-548/93. sz. ügy


title: A Bíróság (nagytanács) 2009. december 15-i ítélete.#Európai Bizottság kontra Finn Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - Katonai felszerelések vámmentes behozatala.#C-284/05. sz. ügy.

text:
      C‑284/05. sz. ügy
      Az Európai Bizottság
      kontra
      Finn Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Katonai felszerelések vámmentes behozatala”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi jog – Hatály – A közbiztonság érdekében elfogadott intézkedéseket kizáró általános fenntartás hiánya
      (EK 30., EK 39., EK 46., EK 58., EK 64., EK 296. és EK 297. cikk)
      2.        Az Európai Közösségek saját forrásai – A tagállamok általi megállapítás és rendelkezésre bocsátás – Katonai felszerelések
            tagállam általi vámmentes behozatala
      (EK 26. cikk; a 1355/96 rendelettel módosított 1552/89 tanácsi rendelet, 2. és 9–11. cikk, 2913/92 tanácsi rendelet, 20. cikk,
            és 1150/2000 tanácsi rendelet, 2. és 9–11. cikk)
      1.        Jóllehet a tagállamok feladata a saját belső és külső biztonságuk biztosítását szolgáló intézkedések meghozatala, ebből nem
         következik, hogy az ilyen intézkedések teljes mértékben kívül esnek a közösségi jog hatályán. A Szerződés a közbiztonságot
         esetlegesen érintő esetekben alkalmazható kifejezett eltéréseket csak az EK 30., az EK 39., az EK 46., az EK 58., az EK 64.,
         az EK 296. és az EK 297. cikkben ír elő, amelyek kivételes és jól körülhatárolt esetekre vonatkoznak. Ebből nem vonható le
         az a következtetés, hogy létezne olyan, a Szerződésben benne rejlő általános fenntartás, amely minden közbiztonság érdekében
         elfogadott intézkedést kizár a közösségi jog hatálya alól. Az ilyen, a Szerződés rendelkezéseinek meghatározott feltételein
         kívüli fenntartás létezésének elismerése a közösségi jog kötelező jellegét és egységes alkalmazását veszélyeztetné.

      Ezenkívül az EK 296. és EK 297. cikkben előírt eltéréseket, ahogyan az alapvető szabadságoktól való eltéréseket is, megszorítóan
         kell értelmezni. Ami különösen az EK 296. cikket illeti, jóllehet e cikk azokra az intézkedésekre vonatkozik, amelyeket a
         tagállamok szükségesnek ítélhetnek alapvető biztonsági érdekeik védelméhez, illetve olyan információkra, amelyek nyilvánosságra
         hozatalát ezen érdekekkel ellentétesnek tekintik, azt nem lehet olyan módon értelmezni, hogy a tagállamokra olyan hatáskört
         ruház, amely alapján azok pusztán ezen érdekekre hivatkozva eltérhetnek a Szerződés rendelkezéseitől. Következésképpen az
         EK 296. cikkben biztosított lehetőségre hivatkozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy alapvető biztonsági érdekeinek
         védelme miatt az e cikkben előírt eltérés alkalmazása szükséges.

      (vö. 45–47., 49. pont)
      2.        Nem teljesítette az EK 26. cikkből, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 20. cikkéből, és következésképpen
         a Közös Vámtarifából eredő kötelezettségeit az a tagállam, amely 1998 és 2002 között mentesítette a katonai felszerelések
         behozatalát a vám alól.

      Ugyanígy nem teljesíti az 1355/96 rendelettel módosított, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376 határozat
         végrehajtásáról szóló 1552/89 rendelet 2. és 9–11. cikkéből, valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728
         határozat végrehajtásáról szóló, 1150/2000 rendelet ugyanezen cikkeiből eredő kötelezettségeit az a tagállam, amely egyfelől
         az ezen behozatalhoz kapcsolódó saját forrásokat nem számítja ki, nem állapítja meg, és nem bocsátja az Európai Közösségek
         Bizottságának rendelkezésére, másfelől nem fizeti meg azon késedelmi kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá, mert a fent
         említett saját forrásokat nem bocsátotta a Bizottság rendelkezésére.

      Nem fogadható el ugyanis, hogy valamely tagállam a katonai eszközök abból fakadó drágulására hivatkozzon, hogy a harmadik
         országból származó ilyen termékek behozatalára vámot vetnek ki, annak érdekében, hogy ezáltal – azon tagállamok rovására,
         amelyek a maguk részéről beszedik és megfizetik az ilyen behozatalok utáni vámot – mentesülhessen a közösségi költségvetés
         tekintetében fennálló pénzügyi szolidaritást előíró kötelezettségei alól.

      (vö. 50., 60. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2009. december 15.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Katonai felszerelések vámmentes behozatala”
      A C‑284/05. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2005. július 15‑én
      az Európai Bizottság (képviselik: G. Wilms és P. Aalto, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Finn Köztársaság (képviselik: T. Pynnä, E. Bygglin, J. Heliskoski és A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím:
         Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatják:
      a Dán Királyság (képviseli: J. Molde, meghatalmazotti minőségben),

      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: M. Lumma és U. Forsthoff, meghatalmazotti minőségben),

      a Görög Köztársaság (képviselik: E.‑M. Mamouna és K. Boskovits, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      az Olasz Köztársaság (képviseli: I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. De Bellis avvocato dello Stato, kézbesítési cím: Luxembourg),

      a Portugál Köztársaság (képviseli: L. Inez Fernandes, meghatalmazotti minőségben),

      a Svéd Királyság (képviseli: A. Falk, meghatalmazotti minőségben)

      beavatkozók,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits és C. Toader tanácselnökök, C. W. A. Timmermans,
         A. Borg Barthet (előadó), M. Ilešič, J. Malenovský és U. Lõhmus bírák,

      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. november 25‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. február 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelével annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Finn Köztársaság – mivel
         1998 és 2002 között mentesítette a katonai felszerelések behozatalát a vám alól – nem teljesítette az EK 26. cikkből, a Közösségi
         Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Közösségi Vámkódex) 20. cikkéből, és következésképpen a Közös Vámtarifából
         eredő kötelezettségeit, továbbá – mivel az ehhez kapcsolódó saját forrásokat nem számította ki, nem állapította meg és nem
         bocsátotta a Bizottság rendelkezésére, valamint nem fizette meg azon késedelmi kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá,
         mert a fent említett saját forrásokat nem bocsátotta a Bizottság rendelkezésére – az 1996. július 8‑i 1355/96/Euratom, EK
         tanácsi rendelettel (HL L 175., 3. o.) módosított, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat
         végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o.; a továbbiakban: 1552/89 rendelet)
         2. és 9–11. cikkéből, valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról
         szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet,
         169. o.) ugyanezen cikkeiből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      2        A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat (HL L 185., 24. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 176. o.), valamint az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló,
         1994. október 31‑i 94/728/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 293., 9. o.) 2. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „A Közösségek költségvetésében saját forrásnak számít a következőkből származó bevétel:
      […]
      b)      a közös vámtarifa szerinti vámok és egyéb vámok, amelyeket a harmadik országok tekintetében a közösségek intézményei már megállapítottak
         vagy meg fognak állapítani, illetve az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés hatálya alá tartozó termékekre
         kiszabott vámok;

      […]”
      3        A Közösségi Vámkódex 20. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Vámtartozás keletkezésekor a jog szerint fizetendő vám az Európai Közösségek Vámtarifáján alapul.
      […]
      (3)      Az Európai Közösségek Vámtarifája magában foglalja:
      a)      a Kombinált Nómenklatúrát;
      […]
      c)      a Kombinált Nómenklatúra által felölelt, az árura általában alkalmazható vámtételeket és egyéb teherelemeket, azaz:
      –        a vámokat,
      […]
      d)      az azokban a megállapodásokban szereplő preferenciális tarifális intézkedéseket, amelyeket a Közösség kötött bizonyos országokkal
         vagy országcsoportokkal, és amelyek preferenciális elbánás nyújtásáról rendelkeznek;

      e)      egyes országokra, országcsoportokra vagy területekre vonatkozóan a Közösség által egyoldalúan elfogadott preferenciális tarifális
         intézkedéseket;

      f)      egyes árukra felszámítható behozatali vámok alóli mentességről vagy kedvezményről rendelkező autonóm vámfelfüggesztő intézkedéseket;
      g)      egyéb közösségi jogszabályok által megállapított egyéb tarifális intézkedéseket.
      […]”
      4        A Közösségi Vámkódex 217. cikkének (1) bekezdése a következőképpen fogalmaz:

      „A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
         behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban: »vámösszeg«), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
         más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).

      […]”
      5        A Közösségek saját forrásainak a Bizottság rendelkezésére bocsátása keretében az Európai Unió Tanácsa elfogadta az 1552/89
         rendeletet, amelyet a jelen ügyben a szóban forgó időszakban 2000. május 30‑ig alkalmazni kellett. E rendeletet 2000. május
         31‑i hatállyal felváltotta az 1150/2000 rendelet, amely egységes szerkezetbe foglalta az 1552/89 rendeletet, anélkül hogy
         annak tartalmát módosította volna.

      6        Az 1552/89 rendelet 2. cikke előírja:

      „(1)      E rendelet alkalmazása érdekében, a Közösség [helyesen: a Közösségeknek] a 88/376/EK, Euratom határozat 2. cikke (1) bekezdésének
         a) és b) pontjában említett saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, amint a vámjogszabályok által előírt
         feltételeknek eleget tesz [helyesen: amint a vámjogszabályok által előírt feltételek teljesülnek] a jogosultság számlákon
         történő lekönyvelését és az adós értesítését illetően.

      (1a)      Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt könyvelésbe vétel időpontja.
      […]”
      7        E rendelet 9. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A 10. cikkben szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat a Bizottság nevében az államkincstárnál
         vagy az általuk [helyesen: általa] kijelölt testületnél megnyitott számlán írja jóvá.

      E számla vezetése térítésmentes.”
      8        A fent említett rendelet 10. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a 10%‑os beszedési költségek levonása után e határozat
         2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját források elszámolását legkésőbb azon hónapot követő második hónap
         19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot a 2. cikknek megfelelően megállapították.

      […]”
      9        Az 1552/89 rendelet 11. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A 9. cikk (1) bekezdésben említett számlára történő elszámolás késedelme esetén az érintett tagállamnak kamatot kell fizetnie,
         amelynek mértéke a tagállam pénzpiacán az esedékességi időpontban a rövid távú közfinanszírozási műveletekre alkalmazandó
         olyan kamatláb, amelyet két századponttal megemelnek. E százalékot 0,25 századponttal emelik a késedelem minden egyes hónapjára
         nézve. A megemelt százalékot a késedelem teljes időtartamára alkalmazzák.”

      10      Az 1150/2000 rendelet 22. cikke értelmében:

      „Az 1552/89/EGK, Euratom rendelet hatályát veszti.
      Az említett rendeletre történő hivatkozásokat az e rendeletre történő hivatkozásokként kell értelmezni, és a melléklet A. részében
         megállapított megfelelési táblázatnak megfelelően kell olvasni.”

      11      Így azon körülményt leszámítva, hogy az 1552/89 rendelet különösen a 88/376 határozatra, az 1150/2000 rendelet pedig különösen
         a 94/728 határozatra utal, e két rendelet 2. és 9–11. cikke lényegében azonos.

      12      Az 1150/2000 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében előírt 10%‑os mértéket az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről
         szóló, 2000. szeptember 29‑i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 253., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet,
         3. kötet, 200. o.) 25%‑ra emelte.

      13      A fent említett határozat indokolásának (1) pontja a következőképpen fogalmaz:

      „Az Európai Tanács az 1999. március 24‑i és 25‑i berlini ülésén többek között arra a következtetésre jutott, hogy a Közösségek
         saját forrásainak rendszere legyen igazságos, átlátható, költséghatékony, egyszerű, és alapuljon olyan követelményeken, amelyek
         az egyes tagállamok hozzájárulási képességét legjobban figyelembe veszik.”

      14      Az egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre alkalmazandó behozatali vámok felfüggesztéséről szóló, 2003. január 21‑i 150/2003/EK
         tanácsi rendelet (HL L 25., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 13. kötet, 15. o.) amelyet az EK 26. cikk alapján
         fogadtak el, (5) preambulumbekezdésében a következőképpen fogalmaz:

      „A tagországok hadititkainak védelme érdekében egyedi közigazgatási eljárások megállapítása szükséges a vámok felfüggesztéséhez
         fűződő előny megadásához. A feltételek teljesítésének megfelelő biztosítékát nyújtaná azon tagállam illetékes hatóságának
         a Vámkódex szerint vámnyilatkozatként is felhasználható nyilatkozata, amelynek hadereje a fegyvereket vagy katonai felszereléseket
         kapja. A nyilatkozatot tanúsítvány formájában kell megadni. Szükséges meghatározni az ilyen tanúsítványok formáját, valamint
         lehetővé kell tenni a nyilatkozatokra vonatkozóan adatfeldolgozási technikák alkalmazását.”

      15      E rendelet 1. cikke előírja:

      „Ez a rendelet szabályozza a tagállamok katonai védelmét ellátó hatóságok vagy azok nevében más által, harmadik országból
         behozott egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre vonatkozó önálló behozatali vámfelfüggesztés feltételeit.”

      16      A fent említett rendelet 3. cikkének (2) bekezdése a következőképpen fogalmaz:

      „Az (1) bekezdés ellenére hadititokra való tekintettel a tanúsítványt és a behozott árukat a tagállam által erre a célra kijelölt
         más hatóságokhoz is be lehet nyújtani. Ilyen esetekben a tanúsítványt kiállító illetékes hatóságnak az ilyen behozatalokról
         minden év január 31‑ig, és július 31‑ig összesítést kell küldenie a tagállama vámhatóságainak. A jelentésnek a benyújtás hónapját
         közvetlenül megelőző 6 hónapra kell vonatkoznia. Tartalmaznia kell a tanúsítványok számát, kiállításuk időpontját, a behozatal
         időpontját és a tanúsítványokkal behozott termékek összértékét, valamint bruttó tömegét.”

      17      A 8. cikkének megfelelően a 150/2003 rendeletet 2003. január 1‑jétől kell alkalmazni.

       A pert megelőző eljárás
      18      A Bizottság a Finn Köztársasággal szemben első alkalommal 2001‑ben indított eljárást a katonai célokat szolgáló eszközök vámmentes
         behozatalára vonatkozóan. Ez az eljárás 2003‑ban zárult le, amely évben a fent említett tagállammal szemben megindult a jelen
         jogvitához vezető eljárás.

      19      A 2003. október 15‑i levelével a Bizottság felszólította a Finn Köztársaságot, hogy az 1998 és 2002 közötti költségvetési
         években a katonai eszközök vámmentes behozatala következtében a Közösség részére meg nem fizetett saját források összegének
         meghatározása céljából végezze el a szükséges számításokat, e forrásokat bocsássa a Bizottság rendelkezésére, valamint fizesse
         meg az 1150/2000 rendelet 11. cikke alapján járó késedelmi kamatot.

      20      A 2002. december 11‑én kelt válaszában a Finn Köztársaság úgy ítélte meg, hogy a sajátos helyzeténél fogva az EK 296. cikk
         (1) bekezdésének b) pontja alapján megalapozottan tér el a Közös Vámtarifától, mivel a behozatal kizárólag katonai célokat
         szolgáló felszerelésekre vonatkozik, és célja az alapvető biztonsági érdekeinek védelme.

      21      A Bizottság, miután megkapta a Finn Köztársaság válaszát, 2004. július 7‑én indokolással ellátott véleményt bocsátott ki,
         amelyben felhívta e tagállamot, hogy a kézhezvételtől számított két hónapon belül tegye meg a véleményben foglaltak teljesítéséhez
         szükséges intézkedéseket. A fent említett tagállam 2004. szeptember 2‑án válaszolt az indokolással ellátott véleményre, amelyben
         megismételte és pontosította a korábban ismertetett megfontolásokat.

      22      Figyelemmel a Finn Köztársaság által ily módon nyújtott információkra, a Bizottság, mivel úgy vélte, hogy e tagállam nem tett
         eleget az indokolással ellátott véleményben foglaltaknak, benyújtotta a jelen keresetet.

      23      A Bíróság elnöke 2007. szeptember 13‑i végzésével engedélyezte a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Görög
         Köztársaság, az Olasz Köztársaság, a Portugál Köztársaság és a Svéd Királyság beavatkozását a Finn Köztársaság kérelmeinek
         támogatása végett.

       A keresetről
       A felek érvei
      24      A Bizottság hangsúlyozza, hogy a Finn Köztársaság tévesen hivatkozik az EK 296. cikkre az érintett behozatalokhoz kapcsolódó
         vámfizetés megtagadásának alátámasztására, mivel annak beszedése nem fenyegeti e tagállam alapvető biztonsági érdekeit.

      25      A Bizottság tévesnek ítéli a Finn Köztársaság által annak alátámasztásra előadott érvelést, hogy a katonai felszerelések behozatalára,
         illetve ennélfogva az e tagállam biztonságára vonatkozó információkat nem lehetett a Bizottság részére átadni, és hogy következésképpen
         a szóban forgó vámot nem kellett a részére megfizetni.

      26      A Bizottság úgy véli, hogy az eltérést vagy kivételt megállapító intézkedéseket, mint amilyen az EK 296. cikk is, megszorítóan
         kell értelmezni. Ily módon az e cikket alkalmazni kívánó érintett tagállamnak kellene bizonyítania, hogy az e cikkben előírt
         minden feltételt teljesít, amikor a Közösségi Vámkódex 20. cikkétől el kíván térni, amelyben az EK 26. cikk alapján megállapított
         vámok beszedésének általános elve szerepel.

      27      A Bizottság továbbá úgy véli, hogy önmagában az a körülmény, hogy bizonyos termékek szerepelnek az 1958. április 15‑i 255/58
         tanácsi határozatban megállapított azon listán, amely meghatározza azon termékek körét, amelyekre az EK 296. cikk (1) bekezdésének
         b) pontja alkalmazható, önmagában nem elégséges e rendelkezés alkalmazásához, amely feltételezi, hogy a benne foglalt összes
         feltétel teljesül.

      28      A Bizottság álláspontja szerint a Finn Köztársaság feladata következésképpen annak konkrét és részletes bizonyítása, hogy
         a jelen ügyben szóban forgó behozatali vám beszedése fenyegeti e tagállam alapvető biztonsági érdekeit.

      29      E tekintetben a Bizottság úgy véli, hogy nem kapott olyan részletes választ, amely, amennyire lehetséges, pontos számadatok
         alapján bizonyítaná, hogy amennyiben a Finn Köztársaság beszedné a szóban forgó behozatalokra vonatkozó, közösségi vámjogszabályok
         által előírt vámot, nem tudná kellő mértékben megvédeni alapvető biztonsági érdekeit. Sem a nemzetközi megállapodásokban szereplő
         titoktartási záradékokra történő hivatkozás, sem pedig e tagállam azon érvelése, miszerint a hadititkok akadályát képezik
         a közösségi vámjogszabályok alkalmazásának, nem minősül ilyen bizonyítéknak.

      30      A Bizottság azt állítja, hogy soha nem várta el a titoktartási záradékok megsértését. Csupán azt kérte, hogy a szóban forgó
         vámot szedjék be és bocsássák a rendelkezésére. Úgy véli, hogy a közösségi szabályozásnak megfelelően a vám megállapítása
         iránti eljárás alkalmas az adatok bizalmas kezelésének biztosítására. Ezenkívül a Finn Köztársaság feladata gondoskodni a
         bizalmas kezelésre vonatkozó kötelezettség tiszteletben tartásáról, mivel ez utóbbi tagállam nem hivatkozhat biztonsági érdekeinek
         veszélyeztetésére arra való hivatkozással, hogy a saját vámhatóságai nem tartanák tiszteletben a Közösségi Vámkódex e tárgyra
         vonatkozó szabályait.

      31      A Bizottság továbbá megjegyzi, hogy egyetlen, a közösségi vámjogszabályoknak megfelelő tagállam sem kifogásolta annak módját,
         ahogyan a közösségi intézmények a katonai felszerelések behozatala utáni vám beszedésére, illetve a Közösséget megillető források
         megfizetésére vonatkozó információkat kezelték.

      32      A Bizottság hangsúlyozza, hogy a közösségi költségvetéshez való hozzájárulásuk tekintetében a tagállamok közötti egyenlőtlenséghez
         vezet, hogy a Finn Köztársaság nem szedi be szóban forgó vámot.

      33      A Finn Köztársaság úgy véli, hogy az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontja szerint a tagállamok széles mérlegelési jogkörrel
         rendelkeznek azon intézkedések vonatkozásában, amelyeket alapvető biztonsági érdekeik védelme céljából hoznak meg, és amelyek
         azon termékekhez kapcsolódnak, amelyekre a fent említett (1) bekezdés b) pontjának rendelkezései alkalmazandók. Ily módon
         e rendelkezés lehetőséget nyújt számukra, hogy kizárólag katonai célokat szolgáló felszerelések behozatala esetén alapvető
         biztonsági érdekeik védelme céljából eltérjenek az EK 26. cikktől és a Közösségi Vámkódextől, figyelemmel az érintett tagállam
         sajátos helyzetére.

      34      A Finn Köztársaság úgy véli, hogy az EK 296. cikk általános hatállyal rendelkezik, és nem korlátozódik a Szerződés egyes rendelkezéseire.
         Ennélfogva lehetővé teszi az EK 26. cikktől való eltérést, amely rendelkezés jogalapként szolgál a közösségi jogalkotó számára
         a vámjogszabályok megalkotásához.

      35      A Finn Köztársaság úgy látja, hogy az ő feladata az alapvető biztonsági érdekeinek védelméhez szükséges intézkedések meghatározása,
         és úgy véli, ahhoz, hogy a Bíróság ellenőrizhesse, hogy a szóban forgó tagállam nem élt‑e vissza a jogaival, e tagállam feladata
         az általa hivatkozott alapvető biztonsági érdekek meghatározása, illetve annak bizonyítása, hogy a szóban forgó intézkedéseket
         azzal a meggyőződéssel hozta meg, hogy azok szükségesek ezen érdekek biztosításához.

      36      A Finn Köztársaság arra hivatkozik, hogy a szóban forgó védelmi eszközök behozatala tekintetében nem tarthatta volna tiszteletben
         a közösségi vámeljárást, anélkül hogy ne kockáztatta volna, hogy a biztonsága szempontjából lényeges információk harmadik
         személyek tudomására jussanak. Hozzáteszi, hogy az Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően a csúcstechnológiás védelmi
         eszközökkel való ellátásbiztonságának megóvása érdekében nagyon szigorúan tiszteletben kellett tartania az eladó államokkal
         kötött bizalmas kezelésre vonatkozó megállapodásokat.

      37      Ami közelebbről a vámok fizetését illeti, a Finn Köztársaság úgy véli, hogy annak eldöntése, hogy a katonai felszerelések
         behozatala során szükséges‑e az EK 296. cikkre való hivatkozás, lényegében attól függ, hogy a szóban forgó tagállam rendelkezik‑e
         bármilyen jelentőségű hadiiparral, hogy milyen jellegű a behozatal tárgyát képező védelmi eszköz, valamint hogy e tagállam
         mennyire van ráutalva a behozatalra. Ugyanis az érintett tagállamra hárul, hogy gondoskodjon az alapvető biztonsági érdekeiről,
         valamint hogy meghatározza a Szerződés azon rendelkezéseit, amelyektől az EK 296. cikk alapján el kell térnie.

      38      A Finn Köztársaság hangsúlyozza, hogy a vámmentességben részesített katonai eszközök listája lényegében nem ölel fel nagyobb
         kört, mint amelyet az EK 296. cikk (2) bekezdése előír. Hozzáteszi, hogy a 150/2003 rendelet alapján 2003. január 1‑jétől
         szintén kizárt az ilyen eszközök behozatala utáni vám beszedése. Ezen időponttól kezdődően a Finn Köztársaságnak a behozott
         védelmi eszközök vonatkozásában fennálló érdekei védelmét e rendelet rendelkezései biztosítják. Azonban az ezen időpontot
         megelőzően behozott termékek tekintetében is ugyanúgy fennállt az e védelemre vonatkozó igény. A Finn Köztársaság hangsúlyozza,
         hogy a behozott védelmi eszközök tekintetében fennálló érdekei semmit sem változtak 2002 decembere és 2003 januárja között.

      39      A Finn Köztársaság álláspontja szerint az a tény, miszerint valamely tagállam az EK 296. cikk alapján mentesíti a behozatali
         vám alól a katonai eszközöket, nem szükségszerűen sérti a gondos pénzgazdálkodás elvét, amely a költségvetési terhek tagállamok
         közötti méltányos megosztását írja elő.

      40      A Finn Köztársaság továbbá azon a véleményen van, hogy az EK 307. cikk nem alkalmazható a jelen ügyben, mivel magatartása
         megfelelt a közösségi jognak, különösen pedig az EK 296. cikknek. E tagállam a Bizottságnak adott válaszában és másodlagosan
         azonban azt állítja, hogy nem hagyhatta figyelmen kívül vagy tárgyalhatta újra az Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően
         kötött, azonban részben a csatlakozást követően teljesített szerződésekben szereplő titoktartási záradékokat, mivel ezzel
         veszélyeztette volna maguknak a szerződéseknek a teljesítését, és ennélfogva a saját biztonságát.

      41      Másodlagosan a Finn Köztársaság az esetleges késedelmi kamat megfizetését illetően azt kéri, hogy azt csak a jelen ítélet
         kihirdetésétől számítva kelljen megfizetni, tekintettel az eljárás különösen hosszú időtartamára, illetve arra, hogy a Bizottság
         elutasította a feltételes kifizetésre vonatkozó tárgyalások kezdeményezését.

       A Bíróság álláspontja
      42      A Közösségi Vámkódex előírja a harmadik országokból behozott olyan katonai célú eszközök behozatala utáni vám beszedését,
         mint amelyek a jelen ügy tárgyát képezik. A vitatott behozatalok időszakában, azaz 1998. január 1‑je és 2002. december 31.
         között a közösségi vámjogszabályok egyetlen rendelkezése sem biztosított az ilyen típusú termékek behozatalára külön vámmentességet.
         Ebből következően ezen időszakban szintén nem állt fenn kifejezett mentesítés az esedékes vámnak, illetve az adott esetben
         azzal járó késedelmi kamatnak az illetékes hatóságok részére való megfizetése alól.

      43      Egyébként a 150/2003 rendelet elfogadásából, amely 2003. január 1‑jével előírja az egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre
         alkalmazandó behozatali vám felfüggesztését, azt a következtetést lehet levonni, hogy a közösségi jogalkotó abból a feltételezésből
         indult ki, hogy ezen időpont előtt létezett a fent említett vám megfizetésére irányuló kötelezettség.

      44      A Finn Köztársaság egyetlen pillanatig sem tagadta a figyelembe vett időszakban megvalósult vitatott behozatalok fennállását.
         E tagállam a Közösségnek a szóban forgó saját forrásokra való jogosultsága vitatására szorítkozik, azzal érvelve, hogy az
         EK 296. cikk értelmében a harmadik államokból behozott hadászati eszközök vámkötelezettsége súlyosan sértené az alapvető biztonsági
         érdekeit.

      45      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint jóllehet a tagállamok feladata a saját belső és külső biztonságuk biztosítását
         szolgáló intézkedések meghozatala, ebből nem következik, hogy az ilyen intézkedések teljes mértékben kívül esnek a közösségi
         jog hatályán (lásd a C‑273/97. sz. Sirdar‑ügyben 1999. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7403. o.] 15. pontját és
         a C‑285/98. sz. Kreil‑ügyben 2000. január 11‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑69. o.] 15. pontját). Ugyanis, amint azt a Bíróság
         korábban megállapította, a Szerződés a közbiztonságot esetlegesen érintő esetekben alkalmazható kifejezett eltéréseket csak
         az EK 30., az EK 39., az EK 46., az EK 58., az EK 64., az EK 296. és az EK 297. cikkben ír elő, amelyek kivételes és jól körülhatárolt
         esetekre vonatkoznak. Ebből nem vonható le az a következtetés, hogy létezne olyan, a Szerződésben benne rejlő általános fenntartás,
         amely minden közbiztonság érdekében elfogadott intézkedést kizár a közösségi jog hatálya alól. Az ilyen, a Szerződés rendelkezéseinek
         meghatározott feltételein kívüli fenntartás létezésének elismerése a közösségi jog kötelező jellegét és egységes alkalmazását
         veszélyeztetné (lásd a C‑186/01. sz. Dory‑ügyben 2003. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2479. o.] 31. pontját és
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      46      Ezenkívül az EK 296. cikkben és EK 297. cikkben előírt eltéréseket, ahogyan az az alapvető szabadságoktól való eltérésekre
         vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatból következik (lásd különösen a C‑503/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben
         2006. január 31‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1097. o.] 45. pontját, a C‑490/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
         2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6095. o.] 86. pontját és a C‑141/07. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
         2008. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6935. o.] 50. pontját), megszorítóan kell értelmezni.

      47      Ami különösen az EK 296. cikket illeti, meg kell állapítani, hogy jóllehet e cikk azokra az intézkedésekre vonatkozik, amelyeket
         a tagállamok szükségesnek ítélhetnek alapvető biztonsági érdekeik védelméhez, illetve olyan információkra, amelyek nyilvánosságra
         hozatalát ezen érdekekkel ellentétesnek tekintik, azt nem lehet olyan módon értelmezni, hogy a tagállamokra olyan hatáskört
         ruház, amely alapján azok pusztán ezen érdekekre hivatkozva eltérhetnek a Szerződés rendelkezéseitől.

      48      Egyébként a hozzáadottérték‑adó kapcsán a Bíróság a C‑414/97. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1999. szeptember
         16‑án hozott ítéletében (EBHT 1999., I‑5585. o.) megállapította a szóban forgó kötelezettségszegést, mivel a Spanyol Királyság
         nem bizonyította, hogy a fegyverek, lőszerek és kizárólag katonai célokat szolgáló eszközök behozatalának és beszerzésének
         a fent említett adó alóli mentességét, amely mentességet a spanyol jog írja elő, az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontja
         alapján e tagállam alapvető biztonsági érdekei védelmének szükségessége igazolja.

      49      Következésképpen az EK 296. cikkben biztosított lehetőségre hivatkozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy alapvető biztonsági
         érdekeinek védelme miatt az e cikkben előírt eltérés alkalmazása szükséges.

      50      E megfontolások alapján nem fogadható el, hogy valamely tagállam a katonai eszközök abból fakadó drágulására hivatkozzon,
         hogy a harmadik országból származó ilyen termékek behozatalára vámot vetnek ki, annak érdekében, hogy ezáltal – azon tagállamok
         rovására, amelyek a maguk részéről beszedik és megfizetik az ilyen behozatalok utáni vámot – mentesülhessen a közösségi költségvetés
         tekintetében fennálló pénzügyi szolidaritást előíró kötelezettségei alól.

      51      Azon érv tekintetében, amely szerint a közösségi vámeljárások nem biztosítják a Finn Köztársaság biztonságát, tekintettel
         az exportáló államokkal kötött megállapodásokban foglalt bizalmas kezelésre irányuló követelményekre, hangsúlyozni kell – amint
         azt a Bizottság helyesen megjegyzi –, hogy a közösségi vámeljárás végrehajtása közösségi és nemzeti vámügynökök közreműködését
         teszi szükségessé, akiket különleges adatok kezelésekor adott esetben a bizalmas kezelésre vonatkozó kötelezettség terhel,
         ami alkalmas a tagállamok alapvető biztonsági érdekeinek védelmére.

      52      Egyébként azok a nyilatkozatok, amelyeket a tagállamoknak ki kell tölteni, illetve a Bizottság részére meghatározott időközönként
         el kell juttatni, nem olyan mértékben részletesek, hogy ennek eredményeképpen a fent említett tagállamoknak akár a biztonsági,
         akár a bizalmas kezelés iránti érdekei sérülnének.

      53      E körülmények között, valamint a tagállamoknak az EK 10. cikk alapján fennálló azon kötelezettségével összhangban, miszerint
         elősegítik a Bizottságnak a Szerződés tiszteletben tartása biztosítására irányuló feladatát, a tagállamok kötelesek ezen intézmény
         rendelkezésére bocsátani minden olyan dokumentumot, amely szükséges a Közösség saját forrásai átutalása szabályszerűségének
         vizsgálatához. Azonban az ilyen kötelezettség nem zárja ki – miként azt a főtanácsnok indítványának 168. pontjában megállapítja –,
         hogy a tagállamok eseti alapon és rendkívüli helyzetekben az EK 296. cikk alapján az információközlést a dokumentum egyes
         elemeire korlátozzák, vagy teljes egészében megtagadják azt.

      54      E megfontolások alapján a Finn Köztársaság nem bizonyította, hogy az EK 296. cikk alkalmazási feltételei fennállnak.

      55      A Finn Köztársaság arra irányuló kérelmét illetően, hogy a Bíróság a jelen ítélet időbeli hatályát a késedelmi kamat megfizetésének
         kötelezettsége tekintetében az ítélet kihirdetését követő időszakra korlátozza, meg kell jegyezni, hogy e kérelem indokául
         az eljárás különösen hosszú időtartama, illetve a feltételes kifizetésre vonatkozó tárgyalások kezdeményezésének a Bizottság
         részéről való elutasítása szolgált.

      56      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság csak kivételesen, a közösségi jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság
         általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok
         vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzék (lásd különösen a C‑104/98. sz., Buchner és társai
         ügyben 2000. május 23‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑3625. o.] 39. pontját).

      57      Ugyanis a Bíróság ezt a megoldást csak világosan meghatározott körülmények között alkalmazta, ha az érvényes és hatályos szabályozás
         alapján jóhiszeműen létrejött jogviszonyok magas száma miatt súlyos gazdasági következmények felmerülésének kockázata állt
         fenn, valamint úgy tűnt, hogy a magánszemélyeket és a nemzeti hatóságokat a közösségi rendelkezések hatályát illető objektív
         és jelentős bizonytalanság indította a közösségi szabályozásnak meg nem felelő magatartásra, amely bizonytalansághoz esetleg
         más tagállamok vagy a Bizottság magatartása is hozzájárult (a C‑359/97. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2000.
         szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6355. o.] 91. pontja).

      58      E tekintetben még ha feltételezzük is, hogy az EK 226. cikk alapján hozott ítéletek ugyanolyan következménnyel járhatnak,
         mint az EK 234. cikk alapján hozott ítéletek, és ezért a jogbiztonsággal kapcsolatos megfontolások kivételesen szükségessé
         tehetik ezen ítéletek időbeli hatályának korlátozását (lásd a C‑178/05. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2007. június
         7‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑4185. o.] 67. pontját, a C‑475/07. sz., Bizottság kontra Lengyelország ügyben 2009. február
         12‑én hozott ítélet 61. pontját, valamint a C‑559/07. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2009. március 26‑án hozott
         ítélet 78. pontját) elegendő megállapítani, hogy a Finn Köztársaság sem az írásbeli észrevételeiben, sem pedig a tárgyaláson
         nem tett kísérletet annak bizonyítására, hogy fennáll a kockázata súlyos gazdasági következmények felmerülésének.

      59      Következésképpen a Finn Köztársaságnak a jelen ítélet időbeli hatálya korlátozására irányuló kérelmét el kell utasítani.

      60      A fentiekből következően a Finn Köztársaság – mivel 1998 és 2002 között mentesítette a katonai felszerelések behozatalát a
         vám alól ‑ nem teljesítette az EK 26. cikkből, a Közösségi Vámkódex 20. cikkéből, és következésképpen a Közös Vámtarifából
         eredő kötelezettségeit, továbbá ‑ mivel az ehhez kapcsolódó saját forrásokat nem számította ki, nem állapította meg, és nem
         bocsátotta a Bizottság rendelkezésére, valamint nem fizette azon késedelmi kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá, mert
         a fent említett saját forrásokat nem bocsátotta a Bizottság rendelkezésére – az 1552/89 rendelet 2. és 9–11. cikkéből, valamint
         az 1150/2000 rendelet ugyanezen cikkeiből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      61      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Finn Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      62      E cikk 4. §‑ának első bekezdésével összhangban az eljárásba beavatkozó Dán Királyság, Németországi Szövetségi Köztársaság,
         Görög Köztársaság, Olasz Köztársaság, Portugál Köztársaság és Svéd Királyság maguk viselik saját költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Finn Köztársaság – mivel 1998 és 2002 között mentesítette a katonai felszerelések behozatalát a vám alól – nem teljesítette
            az EK 26. cikkből, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 20. cikkéből,
            és következésképpen a Közös Vámtarifából eredő kötelezettségeit, továbbá – mivel az ehhez kapcsolódó saját forrásokat nem
            számította ki, nem állapította meg, és nem bocsátotta az Európai Közösségek Bizottságának rendelkezésére, valamint nem fizette
            meg azon késedelmi kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá, mert a fent említett saját forrásokat nem bocsátotta az Európai
            Közösségek Bizottságának rendelkezésére – az 1996. július 8‑i 1355/96/Euratom, EK tanácsi rendelettel módosított, a Közösségek
            saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom
            tanácsi rendelet 2. és 9–11. cikkéből, valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat
            végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet ugyanezen cikkeiből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Finn Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, a Görög Köztársaság, az Olasz Köztársaság, a Portugál Köztársaság
            és a Svéd Királyság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: finn.


A Bíróság február 4.-i ítélete: 1988. # Horst Ludwig Martin Hoffmann kontra Adelheid Krieg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # Brüsszeli Egyezmény - 26., 27., 31. és 36. cikkek # 145/86. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2007. február 15-i ítélete.#BVBA Management, Training en Consultancy kontra Benelux-Merkenbureau.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hof van Beroep te Brussel - Belgium.#Védjegyek - A 89/104/EGK irányelv - Áruk és szolgáltatások összességére vonatkozó védjegybejelentés - A megjelölésnek az illetékes hatóság általi vizsgálata - Az összes releváns tény és körülmény figyelembevétele - Fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság hatásköre.#C-239/05. sz. ügy.

text:
      C‑239/05. sz. ügy
      BVBA Management, Training en Consultancy
      kontra
      Benelux‑Merkenbureau
      (a hof van Beroep te Brussel [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Védjegyek – 89/104/EGK irányelv – Áruk és szolgáltatások összességére vonatkozó védjegybejelentés – A megjelölésnek az illetékes hatóság általi vizsgálata – Az összes releváns tény és körülmény figyelembevétele – A fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság hatásköre”
      E. Sharpston főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2006. július 6.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2007. február 15.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Jogszabályok közelítése – Védjegyek – 89/104 irányelv – Új védjegy lajstromozása – A megjelölésnek az illetékes hatóság általi
            vizsgálata
      (89/104 tanácsi irányelv, 3. cikk)
      2.     Jogszabályok közelítése – Védjegyek – 89/104 irányelv – Új védjegy lajstromozása – A megjelölésnek az illetékes hatóság általi
            vizsgálata
      (89/104 tanácsi irányelv, 3. cikk)
      3.     Jogszabályok közelítése – Védjegyek – 89/104 irányelv – Új védjegy lajstromozása – A megjelölésnek az illetékes hatóság általi
            vizsgálata
      (89/104 tanácsi irányelv, 3. cikk)
      1.     A védjegyekről szóló 89/104 első irányelvet úgy kell értelmezni, hogy ha a védjegy lajstromozását különböző áruk vagy szolgáltatások
         vonatkozásában kérik, akkor az illetékes hatóságnak minden egyes áru vagy szolgáltatás tekintetében, amelyek vonatkozásában
         a lajstromozást kérték, meg kell vizsgálnia, hogy azokra az irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő kizáró okok vonatkoznak‑e.
         Ebből az következik, hogy az illetékes hatóság, amikor valamely védjegy áruk vagy szolgáltatások összessége vonatkozásában
         kért lajstromozását tagadja meg, köteles megindokolni végkövetkeztetését valamennyi, a védjegybejelentésben szereplő áru vagy
         szolgáltatás vonatkozásában függetlenül a védjegy‑bejelentési kérelem szövegétől, továbbá az illetékes hatóságnak a védjegybejelentést
         elutasító határozatát főszabály szerint valamennyi említett áru vagy szolgáltatás vonatkozásában meg kell indokolnia. Mindazonáltal
         ha ugyanaz a kizáró ok vonatkozik valamely áru‑ vagy szolgáltatáscsoportra, az illetékes hatóságnak elegendő valamennyi érintett
         árura és szolgáltatásra vonatkozóan általános indokolást adnia.

      (vö. 34–35., 37–38. pont és a rendelkező rész)
      2.     Tekintettel arra a szabadságra, amelyet a tagállamok részére biztosít a védjegyekről szóló 89/104 első irányelv arra vonatkozóan,
         hogy miként határozzák meg többek között a védjegyek lajstromozásával kapcsolatos eljárásjogi rendelkezéseket, az említett
         irányelvet úgy kell értelmezni, hogy nem ellentétes vele az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az illetékes hatóság
         határozatával szemben benyújtott fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság nem dönthet minden egyes áru vagy szolgáltatás
         tekintetében külön‑külön a védjegy megkülönböztető képességéről, amennyiben sem ez a határozat, sem pedig a védjegybejelentés
         nem vonatkozik egyes áru‑ és szolgáltatáscsoportokra vagy külön‑külön figyelembe vett árukra vagy szolgáltatásokra.

      Ugyanis a bíróságok hatáskörének ilyen korlátozása nem tekinthető úgy, mint amely lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi
         az irányelv által biztosított jogok érvényesítését, mivel az érdekelt fél a számára teljesen vagy részben kedvezőtlen döntést
         követően a védjegy lajstromozása iránti új kérelmet terjeszthet elő. A kérdést előterjesztő bíróság azonban köteles megvizsgálni,
         hogy tiszteletben tartják‑e az egyenértékűség és a hatékony érvényesülés elvét.

      (vö. 44–46., 48. pont és a rendelkező rész)
      3.     A védjegyekről szóló 89/104 első irányelvet úgy kell értelmezni, hogy nem ellentétes vele az a nemzeti szabályozás, amely
         szerint az illetékes hatóság határozatával szemben benyújtott fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság nem veheti figyelembe
         a határozat elfogadását követően beállt tényeket és körülményeket. Ugyanis egy ilyen helyzetben a nemzeti bíróságnak az a
         feladata, hogy felülvizsgálja az illetékes hatóság adott határozatának jogszerűségét, amelyet csak azon tények és körülmények
         alapján hozhattak meg, amelyekről a hatóságnak a határozathozatal idején tudomása volt.

      (vö. 59., 61. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2007. február 15.(*)

      „Védjegyek – 89/104/EGK irányelv – Áruk és szolgáltatások összességére vonatkozó védjegybejelentés – A megjelölésnek az illetékes hatóság általi vizsgálata – Az összes releváns tény és körülmény figyelembevétele – A fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság hatásköre”
      A C‑239/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hof van beroep te Brussel (Belgium)
         a Bírósághoz 2005. június 3‑án érkezett 2005. május 30‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a BVBA Management, Training en Consultancy
      és
      a Benelux‑Merkenbureau
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Schintgen, P. Kūris (előadó), G. Arestis és L. Bay Larsen bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Benelux‑Merkenbureau képviseletében L. de Gryse és B. Dauwe advocaten,
      –       a német kormány képviseletében M. Lumma, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében N. Rasmussen és H. van Vliet, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. július 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december
         21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.; a továbbiakban:
         irányelv) értelmezésére vonatkozik.

      2       A kérelmet a BVBA Management, Training en Consultancy (a továbbiakban: MT & C) és a Benelux‑Merkenbureau (Benelux védjegyhivatal,
         a továbbiakban: BBM) között folyamatban lévő jogvitában nyújtották be, mivel a BBM elutasította az MT & C által kérelmezett
         „The Kitchen Company” szómegjelölés különböző áruk és szolgáltatások vonatkozásában védjegyként történő lajstromozását.

       Jogi háttér
       A közösségi jogi szabályozás
      3       Az irányelv első preambulumbekezdése szerint az irányelv célja a tagállami védjegyjogszabályok közelítése azoknak a meglévő
         eltéréseknek a megszüntetése érdekében, amelyek gátolhatják az áruk és a szolgáltatások szabad mozgását, valamint torzíthatják
         a közös piacon belüli versenyt.

      4       Az irányelv harmadik preambulumbekezdéséből következően azonban az irányelv nem irányul a védjegyekre vonatkozó tagállami
         jogszabályok teljes körű közelítésére, és azokra a nemzeti jogszabályi rendelkezésekre korlátozódik, amelyek a belső piac
         működését a legközvetlenebbül érintik.

      5       Az irányelv ötödik preambulumbekezdése hangsúlyozza, hogy a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg a lajstromozás
         útján megszerzett védjegyek lajstromozásával kapcsolatos eljárásjogi rendelkezéseket, és meghatározhatják például az eljárás
         formáját.

      6       Az irányelv hetedik preambulumbekezdése szerint a tagállami védjegyjogszabályok közelítésével elérni kívánt célkitűzések megvalósítása
         megkívánja, hogy a lajstromozott védjegy megszerzésének és a védjegyoltalom fenntartásának feltételei valamennyi tagállamban
         általában azonosak legyenek, valamint feltételezi a védjegy lajstromozását kizáró, illetve annak törlésére alapot adó – például
         a megkülönböztető képesség hiányával kapcsolatos – okok felsorolását.

      7       Az irányelv „Kizáró, illetve törlési okok” címet viselő 3. cikke szerint:
      „(1)      A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, illetve a védjegy törlésének van helye, ha a megjelölés
      […]
      b)      nem alkalmas a megkülönböztetésre;
      c)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége,
         rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak

      […].
      (3)      Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, illetve a védjegy nem törölhető,
         ha a megjelölés használata révén a bejelentés bejelentési napját megelőzően megszerezte a megkülönböztető képességet. Ezen
         túlmenően bármelyik tagállam előírhatja, hogy ezt a szabályt akkor is alkalmazni kell, ha a megjelölés a megkülönböztető képességet
         a bejelentés bejelentési napját vagy a lajstromozás napját követően szerezte meg.

      [...]”
      8       Az irányelvnek „Az áruk vagy a szolgáltatások egy része tekintetében fennálló kizáró, törlési vagy megszűnési okok” címet
         viselő 13. cikke szerint:

      „Ha a védjegybejelentés elutasításának, a védjegy törlésének vagy a védjegyoltalom megszűnése megállapításának oka csak az
         árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások egy része tekintetében áll fenn, a védjegybejelentés elutasításának, a
         védjegy törlésének vagy a védjegyoltalom megszűnése megállapításának csak a szóban forgó áruk, illetve szolgáltatások tekintetében
         van helye.”

       A nemzeti szabályozás
      9       A védjegyekről szóló egységes Benelux törvényt 1996. január 1‑jei hatállyal módosította az említett törvény módosításáról
         szóló, 1992. december 2‑i jegyzőkönyv (Moniteur belge, 1996. március 12., 5317. o., a továbbiakban: LBM) abból a célból, hogy az irányelvet átültesse a három Benelux-tagállam jogrendjébe.

      10     Az LBM 1. cikke értelmében:
      „Egyedi védjegynek minősülnek az elnevezések, rajzok, lenyomatok, bélyegzők, betűk, számok, áru- vagy csomagolásformák, valamint
         a vállalkozások áruinak megkülönböztetésére szolgáló valamennyi más megjelölés.

      […]”
      11     Az LBM 6 bis cikke szerint:
      „(1)      A Benelux Védjegyhivatal megtagadja a lajstromozást, ha úgy ítéli meg, hogy:
      a)      a lajstromoztatni kívánt megjelölés nem minősül védjegynek az 1. cikk értelmében, különösen mivel nem rendelkezik megkülönböztető
         képességgel a Párizsi Egyezmény 6 quinquies cikke B részének (2) bekezdése szerint;

      […].
      (2)      A védjegyoltalom megtagadásának a védjegyet alkotó megjelölés egészére kell vonatkoznia. Korlátozható a védjegybejelentésben
         szereplő árura vagy árukra is.

      (3)      A Benelux Védjegyhivatal haladéktalanul, írásban értesíti a kérelmezőt arról, hogy részben vagy egészében meg kívánja tagadni
         a védjegyoltalmat, tájékoztatja ennek indokairól, és lehetőséget ad arra, hogy a kérelmező a végrehajtási rendeletben megállapított
         határidőn belül válaszoljon.

      (4)      Ha a Benelux Védjegyhivatal lajstromozással szembeni kifogásainak a megadott határidőn belül nem tesznek eleget, a Benelux
         Védjegyhivatal a védjegyoltalmat részben vagy egészben megtagadja. A Benelux Védjegyhivatal haladéktalanul, írásban értesíti
         a kérelmezőt, tájékoztatja a határozat indokairól és a határozattal szembeni jogorvoslatnak a 6 ter cikkben foglalt lehetőségéről.

      [...]”
      12     Az LBM 6 ter cikke értelmében:

      „A kérelmező a 6 bis cikk [(4) bekezdése] szerinti értesítéstől számított két hónapon belül a lajstromozás elrendelésére irányuló fellebbezést
         nyújthat be a Hof van Beroep te Brussel, a Gerechtshof ’s‑Gravenhage vagy a Cour d’appel de Luxembourg előtt. […]”

      13     Végül a védjegyek vagy szolgáltatások lajstromozására irányuló eljárásban a BBM a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások
         nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás (a továbbiakban: Nizzai
         Megállapodás) szerinti osztályozást követi, amely megállapodásnak mindhárom Benelux-tagállam részese.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14     2000. április 7‑én az MT & C, az alapügy felperese, védjegybejelentést tett a BBM‑nél a „The Kitchen Company” szómegjelölésnek
         a Nizzai Megállapodás szerinti 11., 20. és 21. osztályba tartozó áruk és a 37. és 42. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában
         történő lajstromozása iránt.

      15      Az említett osztályok mindegyikénél feltüntették azokat az árukat és szolgáltatásokat, amelyek vonatkozásában védjegybejelentést
         tették. A 21. osztály esetében a kérelem konyhai felszerelésre, valamint asztali és konyhai üveg-, porcelán-, nem nemesfémből
         készült, szintetikus anyagú és fajanszedényekre vonatkozik.

      16     A BBM 2001. április 24‑én ideiglenes, 2002. február 25‑én pedig végleges hatállyal értesítette a felperest a „The Kitchen
         Company” szóvédjegy lajstromozásának megtagadásáról, amelyet azzal indokolt, hogy a szóvédjegy nem rendelkezik az LBM 6 bis cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti megkülönböztető képességgel.

      17     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a BBM nem tett külön-külön megállapítást azokra az egyes árukra és szolgáltatásokra
         vonatkozóan, amelyek vonatkozásában a védjegybejelentést tették, hanem úgy határozott, hogy a bejelentett megjelölés a védjegybejelentés
         egészét illetően egyáltalán nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.

      18     Az MT & C fellebbezéssel fordult a Hof van beroep te Brusselhez (brüsszeli fellebbviteli bíróság), amelyben azt kérte, hogy
         a bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot, és utasítsa a BBM‑et a védjegy lajstromozására, elsődlegesen
         valamennyi kérelmezett osztály vonatkozásában, másodlagosan azokra az osztályokra vonatkozóan, amelyekkel kapcsolatban a kérdést
         előterjesztő bíróság úgy ítélte meg, hogy a védjegy rendelkezik megkülönböztető képességgel.

      19     A Hof van beroep te Brussel helybenhagyta a BBM határozatát, amely szerint a „The Kitchen Company” szómegjelölés a 21. osztályba
         tartozó egyes áruk kivételével a védjegybejelentésben szereplő egyik áru vagy szolgáltatás tekintetében sem rendelkezik megkülönböztető
         képességgel.

      20     E tekintetben a Hof van beroep te Brussel kifejti, hogy az ehhez az osztályhoz tartozó áruk közül azok fajtája és rendeltetése
         folytán egyedül a konyhai felszerelések esetében leíró jellegű a védjegy. Más áruk esetében a kérdést előterjesztő bíróság
         úgy véli, hogy a „The Kitchen Company” szóösszetétel nem juttatja – önkéntelen nyelvi társítással – az áruk rendeltetését
         az átlagos fogyasztó eszébe. Következésképpen és a BBM álláspontjával ellentétben ez a bíróság úgy ítéli meg, hogy mivel a
         védjegy nem leíró jellegű, és mivel a BBM nem hivatkozott más kizáró okra, illetve nem hoztak fel ilyet előtte, a védjegy
         megkülönböztető képességgel rendelkezik ezen áruk vonatkozásában.

      21     A BBM azonban – a Cour de justice Benelux A 2002/2. sz., BBM kontra Vlaamse Toeristenbond ügyben 2003. december 15‑én hozott
         ítéletére hivatkozva – a kérdést előterjesztő bíróság előtt azt állítja, hogy e bíróság nem vizsgálhatja az MT & C másodlagos
         kérelmét, mivel ez utóbbi sem az eredeti kérelmében, sem a BBM előtt tett kifogásában nem korlátozta egyes árukra a lajstromozást,
         és a kérdést előterjesztő bíróság nem járhat el olyan kérelmek ügyében, amelyek túllépnek a BBM határozatának keretein, vagy
         amelyeket nem terjesztettek a BBM elé.

      22     A Hof van beroep te Brussel többek között úgy véli, hogy a Bíróság C‑363/99. sz., Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február
         12‑én hozott ítélete (EBHT 2004., I‑1619. o.) alapján az illetékes hatóságnak a bejelentésben szereplő valamennyi áru és szolgáltatás
         vonatkozásában vizsgálnia kell a védjegybejelentést, és e hatóság a figyelembe vett áruk és szolgáltatások szerint különböző
         megállapításokra juthat. A kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy ebből logikusan az vezethető le, hogy ilyen esetben
         az említett hatóságnak jeleznie kell ezeket a megállapításokat az ideiglenes és – adott esetben – a végleges hatályú elutasító
         határozatban.

      23     A kérdést előterjesztő bíróság szerint az sem kizárt, hogy a releváns tények és körülmények megváltoznak az illetékes hatóság
         határozathozatala és az ezen határozattal szemben benyújtott fellebbezésről történő határozathozatal között.

      24     A Hof van beroep te Brussel úgy ítéli meg, hogy az LBM 6 bis és 6 ter cikkében meghatározott jogszabályi keretek között az illetékes hatóság azon állandó gyakorlata, hogy – mint a jelen ügyben
         is – úgy határoz, hogy a bejelentett megjelölés a védjegybejelentés egésze tekintetében nélkülözi a megkülönböztető képességet,
         és nem tesz külön-külön megállapítást az egyes áruk és szolgáltatások vonatkozásában, megakadályozhatja a határozattal szembeni
         fellebbezést elbíráló bíróságot abban, hogy valamennyi releváns tényt és körülményt figyelembe vegyen. Ha ugyanis a védjegybejelentésben
         szereplő egyik áru vonatkozásában nincsen kizáró ok, a másik vonatkozásában viszont van, akkor ez releváns tény lehet a kérelem
         elbírálásánál. Ha viszont az illetékes hatóság nem tesz megállapítást külön-külön minden egyes áru vagy szolgáltatás tekintetében,
         akkor ez a bíróság nem gyakorolhat teljes körű felülvizsgálatot, mivel a nemzeti szabályozás szerint csak az illetékes hatóság
         megkeresésének és határozatának keretein belül határozhat.

      25     Ilyen körülmények között a Hof van beroep te Brussel felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette a
         Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      Miután a feltétlen kizáró ok fennállására vonatkozóan valamennyi releváns tényt és körülményt megvizsgált, a védjegyhivatalnak
         a [védjegybejelentésről] szóló ideiglenes és végleges határozatában a védjegybejelentéssel érintett valamennyi áru és szolgáltatás
         tekintetében külön közölnie kell‑e a végkövetkeztetését?

      2)      A két […] határozathozatal között eltelt idő folytán különbözhetnek‑e azok a releváns tények és körülmények, amelyeket a bíróságoknak
         a védjegyhivatal határozata ellen benyújtott keresetnél figyelembe kell venniük, vagy a bíróságoknak csak a védjegyhivatal
         határozathozatala időpontjában fennálló tényeket és körülményeket kell figyelembe venniük?

      3)      Kizárja‑e a Bíróság […] [Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott, fent hivatkozott] ítéletében adott értelmezés azt, hogy
         a[z] [említett] bíróság hatásköréről szóló nemzeti jogszabályokat úgy lehessen értelmezni, hogy azok alapján a bíróságok nem
         vehetik figyelembe a megváltozott tényeket és körülményeket, vagy nem dönthetnek minden egyes áru vagy szolgáltatás tekintetében
         [külön] a védjegy megkülönböztető képességéről?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      26     Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az irányelvet, hogy
         az illetékes hatóságnak a védjegybejelentés elutasításakor a határozatában a védjegybejelentéssel érintett valamennyi áru
         és szolgáltatás tekintetében külön-külön közölnie kell a végkövetkeztetését, a kérelem szövegétől függetlenül.

       A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      27     A BBM véleménye szerint abból tényből, hogy a kizáró okok fennállását a védjegybejelenéssel érintett áruk vagy szolgáltatások
         vonatkozásában kell megítélni, nem következik, hogy minden esetben a kérelemben említett valamennyi áru vagy szolgáltatás
         tekintetében külön-külön közölni kell a lajstromozás megadásának vagy megtagadásának indokát.

      28     A német kormány ugyanakkor előadja, hogy az illetékes hatóságnak a határozatában fő szabályként a védjegybejelentéssel érintett
         valamennyi áru és szolgáltatás tekintetében külön-külön közölnie kell a végkövetkeztetését. A hatóság azonban nem köteles
         közölni a végkövetkeztetését minden egyes említett áru és szolgáltatás vonatkozásában, amennyiben ezek közül egyesek az oltalomra
         alkalmasság szempontjából azonosnak tekinthetők.

      29     Az Európai Közösségek Bizottsága szerint az illetékes hatóságnak a védjegybejelentéssel érintett valamennyi áru és szolgáltatás
         vonatkozásában indokolnia kell a védjegybejelentést elutasító határozatot. Elegendő ugyanakkor az általános indokolás, ha
         úgy ítéli meg, hogy az valamennyi érintett árura és szolgáltatásra vonatkozik.

       A Bíróság álláspontja
      30     Emlékeztetni kell arra, hogy a védjegybejelentés során az irányelv 3. cikkében szereplő kizáró okok vizsgálatának alaposnak
         és teljesnek kell lennie annak elkerülése érdekében, hogy a védjegyeket szabályszerűtlenül lajstromozzák (a Koninklijke KPN
         Nederland ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 123. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      31     A Bíróság továbbá kimondta, hogy mivel a védjegy lajstromozását mindig a védjegybejelentésben szereplő árukra és szolgáltatásokra
         tekintettel kérik, azt a kérdést, hogy a védjegyre vonatkozik‑e az irányelv 3. cikkében megállapított kizáró ok, konkrétan
         ezen áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában kell megítélni (a Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet
         33. pontja).

      32     A Bíróság azt is kimondta, hogy ha a védjegy lajstromozását különböző áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában kérik, akkor
         az illetékes hatóságnak minden egyes áru vagy szolgáltatás tekintetében meg kell vizsgálnia, hogy a védjegyre az irányelv
         3. cikkének (1) bekezdésben szereplő kizáró okok egyike sem vonatkozik, és e hatóság a figyelembe vett áruk és szolgáltatások
         függvényében eltérő következtetéseket vonhat le (a Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 73. pontja).

      33     Másfelől az irányelv 13. cikke megállapítja, hogy ha a védjegybejelentés elutasításának oka csak az árujegyzékben szereplő
         áruk, illetve szolgáltatások egy része tekintetében áll fenn, a védjegybejelentés elutasításának csak a szóban forgó áruk,
         illetve szolgáltatások tekintetében van helye.

      34     Ebből egyrészt az következik, hogy az irányelv 3. cikkében szereplő kizáró okok vizsgálatának a védjegybejelentésben szereplő
         valamennyi árura és szolgáltatásra vonatkoznia kell, másrészt hogy az illetékes hatóságnak a védjegybejelentést elutasító
         határozatát fő szabályként valamennyi említett áru vagy szolgáltatás vonatkozásában meg kell indokolnia.

      35     Ez a megállapítás arra az esetre is vonatkozik, amikor az illetékes hatóság elé terjesztett, áruk vagy szolgáltatások összességére
         vonatkozó kérelem nem vonatkozik másodlagosan az érintett védjegynek az egyes áru- és szolgáltatáscsoportok vonatkozásában
         vagy külön-külön figyelembe vett áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában történő lajstromozására.

      36     Az illetékes hatóság arra vonatkozó kötelezettsége, hogy a védjegybejelentés elutasítását a védjegybejelentésben szereplő
         valamennyi áru vagy szolgáltatás tekintetében megindokolja, abból a lényeges követelményből is ered, hogy a nemzeti hatóságnak
         a közösségi jog által biztosított jogban való részesítést elutasító valamennyi határozata bírói felülvizsgálat tárgya lehessen,
         amely felülvizsgálatnak biztosítania kell az adott jog hatékony védelmét, és ebből adódóan az indokolás jogszerűségére kell
         irányulnia (lásd ebben az értelemben a 222/86. sz., Heylens és társai ügyben 1987. október 15‑én hozott ítélet [EBHT 1987.,
         4097. o.] 14. és 15. pontját).

      37     Ha azonban valamely áru- vagy szolgáltatáscsoportra ugyanaz a kizáró ok vonatkozik, az illetékes hatóságnak elegendő valamennyi
         érintett árura és szolgáltatásra vonatkozóan általános indokolást adnia.

      38     A fenti megállapítások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelvet úgy kell értelmezni,
         hogy az illetékes hatóságnak a védjegybejelentés elutasításakor határozatában a védjegybejelentéssel érintett valamennyi áru
         és szolgáltatás tekintetében külön-külön közölnie kell a végkövetkeztetését, a kérelem szövegétől függetlenül. Ha azonban
         valamely áru- vagy szolgáltatáscsoportra ugyanaz a kizáró ok vonatkozik, az illetékes hatóság megteheti, hogy csak általános,
         valamennyi érintett árura és szolgáltatásra vonatkozó indokolást ad.

       A harmadik kérdés második részéről
      39     A harmadik kérdésnek a továbbiakban vizsgálandó második részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ
         kapni, hogy az irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy ellentétes vele az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az illetékes
         hatóság határozatával szemben benyújtott fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság nem dönthet minden egyes áru vagy szolgáltatás
         tekintetében külön-külön a védjegy megkülönböztető képességéről.

       A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      40     A BBM előadja, hogy amennyiben a kérdés a bíróság arra vonatkozó hatáskörére irányul, hogy „minden egyes áru vagy szolgáltatás
         tekintetében [külön]” dönthet‑e a védjegy megkülönböztető képességéről, úgy ez a kérdés egybemosódik az elsővel, és ugyanazt
         a választ kell adni rá. Másfelől amennyiben a kérdés azt sugallja, hogy ellentmondás állhat fenn a Koninklijke KPN Nederland
         ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet és „[a nemzeti hatóság határozatával szemben benyújtott fellebbezés esetében] a bíróság
         hatásköréről szóló nemzeti jogszabályok” értelmezése között, a harmadik kérdés második része nem rendelkezik ténybeli alappal.
         Az említett ítéletből ugyanis az következik, hogy a nemzeti bíróságok hatáskörére vonatkozó korlátokat a belső jog szabályai
         határozzák meg.

      41     A német kormány ezzel szemben előadja, hogy a nemzeti szabályok nem korlátozhatják a védjegy megkülönböztető képességének
         az egyes áru vagy szolgáltatás tekintetében külön-külön elvégzett vizsgálatára vonatkozó bírói felülvizsgálatot. A Koninklijke KPN
         Nederland ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletben adott értelmezés szerint az irányelv erre vonatkozóan kötelező útmutatást
         ad az illetékes hatóságoknak a határozataikat illetően. A német kormány szerint azok a bíróságok, amelyek a belső jogrend
         alapján csak a határozatok jogszerűségét vizsgálhatják, az áruk és a szolgáltatások vonatkozásában – vagyis külön-külön minden
         egyes osztályról – is dönthetnek, és döntetniük is kell. A német kormány azonban hozzáfűzi, hogy az illetékes hatóságnak nem
         kell minden egyes árura vagy szolgáltatásra külön-külön megállapítást tennie, ha összefoglalóan lehet dönteni azokról az árukról
         és szolgáltatásokról, amelyek az oltalomra alkalmasság szempontjából azonosnak tekinthetők.

      42     A Bizottság szerint az irányelv nem akadályozza azt, hogy az illetékes hatóság határozatával szemben benyújtott fellebbezés
         ügyében eljáró bíróság hatáskörére vonatkozó nemzeti szabályokat úgy értelmezzék, hogy ha a védjegybejelentő nem nyújtott
         be másodlagos kérelmet azon áruk és szolgáltatások vonatkozásában, amelyekkel szemben ez a hatóság nem állapított meg kizáró
         okot, akkor ezen szabályok értelmében a bíróság nem rendelheti el, hogy az említett hatóság az áruk vagy szolgáltatások egy
         része vonatkozásában lajstromozza a védjegyet. A Bizottság szerint az LBM eleget tesz az irányelv rendelkezéseinek, a 3. és
         különösen a 13. cikknek, amely nagyfokú szabadságot biztosít a tagállamoknak a védjegyekkel kapcsolatos nemzeti eljárásjogi
         rendelkezések meghatározásában.

       A Bíróság álláspontja
      43     Bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv, ahogyan ez a harmadik preambulumbekezdéséből is következik, nem
         irányul a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok teljes körű közelítésére, hanem azokra a nemzeti jogszabályi rendelkezésekre
         korlátozódik, amelyek a belső piac működését a legközvetlenebbül érintik.

      44     Ezenkívül az ötödik preambulumbekezdés értelmében a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg többek között a védjegyek
         lajstromozásával kapcsolatos eljárásjogi rendelkezéseket, különösen az eljárás formáját illetően.

      45     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ha a közösségi jog hatálya alá tartozó területen nem született közösségi szabályozás
         egy adott kérdésben, akkor a jogalanyok számára a közösségi jogból származó jogok védelmét biztosító keresetekre vonatkozó
         eljárási szabályok kialakítása az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata, e szabályok azonban egyrészt nem lehetnek
         kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló tagállami jogi keresetekre vonatkoznak (az egyenértékűség elve), másrészt nem
         tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok érvényesítését (a hatékony
         érvényesülés elve) (lásd e tekintetben a C‑472/99. sz., Clean Car Autoservice ügyben 2001. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 2001.,
         I‑9687. o.] 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      46     Ami az olyan nemzeti szabályozást illeti, mint amelyről az alapügyben szó van, amely szerint az illetékes hatóság határozatával
         szemben benyújtott fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság nem dönthet a védjegybejelentésben szereplő minden egyes áru
         vagy szolgáltatás tekintetében külön-külön a védjegy megkülönböztető képességéről, ha sem a védjegybejelentés, sem az említett
         hatóság határozata nem vonatkozik egyes áru- és szolgáltatáscsoportokra, illetve külön-külön figyelembe vett árukra vagy szolgáltatásokra,
         a bíróságok hatáskörének ilyen korlátozása nem tekinthető ellentétesnek a hatékony érvényesülés elvével, többek között azért,
         mert az érdekelt fél a számára teljesen vagy részben kedvezőtlen döntést követően új, a védjegy lajstromozása iránti kérelmet
         terjeszthet elő. A kérdést előterjesztő bíróságnak azonban meg kell vizsgálnia, hogy betartják‑e az egyenértékűség és a hatékony
         érvényesülés említett elvét.

      47     Szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a védjegybejelentésről szóló határozattal szemben benyújtott fellebbezés
         ügyében eljáró bíróságnak a hatáskörgyakorlásnak az alkalmazandó nemzeti szabályozás által meghatározott keretein belül valamennyi
         releváns tényt és körülményt is figyelembe kell vennie (lásd ebben az értelemben a Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott,
         fent hivatkozott ítélet 36. pontját).

      48     A fenti megállapításokra tekintettel a harmadik kérdés második részére azt a választ kell adni, hogy az irányelvet úgy kell
         értelmezni, hogy nem ellentétes vele az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az illetékes hatóság határozatával szemben
         benyújtott fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság nem dönthet minden egyes áru vagy szolgáltatás tekintetében külön-külön
         a védjegy megkülönböztető képességéről, amennyiben ez a határozat és a védjegybejelentés nem egyes áru- és szolgáltatáscsoportokra,
         illetve külön-külön figyelembe vett árukra vagy szolgáltatásokra vonatkozik.

       A második kérdésről és a harmadik kérdés első részéről
      49     Második kérdésével és harmadik kérdése első részével, amelyeket együtt kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében
         azt kérdezi, hogy az irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy ellentétes vele az a nemzeti szabályozás, amely szerint az illetékes
         hatóság határozatával szemben benyújtott fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság nem veheti figyelembe a határozat elfogadását
         követően beállt tényeket és körülményeket.

       Az elfogadhatóságról
      50     Észrevételeiben a BBM elsődlegesen elfogadhatatlansági kifogást terjeszt elő ezekre a kérdésekre vonatkozóan.
      51     Ezek a kérdések szerinte azon az elgondoláson alapulnak, hogy a BBM határozathozatala és az e határozattal szemben benyújtott
         fellebbezés ügyében eljáró bíróság ítélethozatala között eltelt idő miatt a figyelembe veendő „releváns tények és körülmények”
         megváltoznak. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból azonban egyáltalán nem tűnik ki, hogy ez a változás valóban bekövetkezett.
         Ezért ezek a kérdések tisztán elméleti jellegűek vagy hipotetikusak, és így elfogadhatatlanok.

      52     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bíróság és a nemzeti bíróságok között
         az EK 234. cikkel létrehozott együttműködés keretében kizárólag a jogvitát tárgyaló és a meghozandó döntésért felelős tagállami
         bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőit tekintve az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes
         döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések valóban relevánsak‑e. A Bíróság mindamellett nem határozhat a valamely
         tagállami bíróság által előterjesztett előzetes döntéshozatali kérdésről, ha a közösségi jog tagállami bíróság által kért
         értelmezése nyilvánvalóan nem függ össze a valósággal vagy az alapügyben szereplő jogvita tárgyával, illetve ha a probléma
         csak hipotetikus jellegű (lásd ebben az értelemben a C‑350/03. sz. Schulte-ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑9215. o.] 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      53     A jelen kérdéseknél nem ez a helyzet. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis előadja, hogy mivel el kell bírálnia az illetékes
         hatóság határozatával szembeni fellebbezést, az alapügy körülményei mellett lehetséges, hogy a nemzeti szabályozás miatt nem
         tud minden releváns tényt és körülményt figyelembe venni. Azt sugallja, hogy a védjegybejelentés vizsgálatánál ilyen releváns
         tény lehet az, hogy a kérelemben szereplő egyes áruk vonatkozásában nem áll fenn kizáró ok, míg más áruk vonatkozásában igen.

      54     Ilyen feltételek mellett úgy tűnik, hogy a második kérdés és a harmadik kérdés első része nem elméleti jellegű vagy hipotetikus,
         és ezért elfogadhatóak.

       A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      55     A BBM előadja, hogy az irányelv 3. cikke nem ad választ a második kérdésre.
      56     A német kormány a Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletre és az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének
         második mondatára támaszkodva előadja, hogy tagállami hatáskörbe tartozik az arra irányuló a kérdés, hogy korlátozható‑e a
         csak az illetékes hatóság védjegybejelentésre vonatkozó határozatát követően bekövetkező és ismertté váló tények és körülmények
         figyelembevétele.

      57     A Bizottság egyetért ezzel az állásponttal, és hozzáfűzi, hogy azoknak a nemzeti jogszabályoknak, amelyek szerint a bíró a
         határozatot követően beállt tények és körülmények alapján nem nyilváníthatja jogellenesnek ezt a határozatot, meg kell felelniük
         az egyenértékűség és a hatékony érvényesülés elvének.

       A Bíróság álláspontja
      58     A Bíróság korábban már kimondta egyrészt azt, hogy az illetékes hatóságnak a védjegybejelentésről szóló végleges határozat
         meghozatala előtt valamennyi releváns tényt és körülményt figyelembe kell vennie, másrészt hogy az ilyen határozattal szemben
         benyújtott fellebbezés ügyében eljáró bíróságnak a hatáskörgyakorlásnak az alkalmazandó nemzeti szabályozás által meghatározott
         keretein belül ugyanígy figyelembe kell vennie minden releváns tényt és körülményt (lásd ebben az értelemben a Koninklijke KPN
         Nederland ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 36. pontját).

      59     Ahogyan azt a Bizottság helyesen előadja: az ilyen jogvitákban a nemzeti bíróságnak az a feladata, hogy felülvizsgálja az
         illetékes hatóság adott határozatának jogszerűségét. Az illetékes hatóság viszont csak azon tények és körülmények alapján
         hozhatta meg ezt a határozatot, amelyekről a határozathozatal idején tudomása volt.

      60     Ezért azt kell megállapítani, hogy a nemzeti jogrend lehetővé teheti az illetékes hatóság határozatával szemben benyújtott
         fellebbezés ügyében eljáró bíróság számára azt, hogy a határozat jogszerűségének megítélésekor figyelmen kívül hagyja a határozathozatalt
         követően beállt tényeket és körülményeket.

      61     A fenti megállapításokra tekintettel a második kérdésre és a harmadik kérdés első részére azt a választ kell adni, hogy az
         irányelvet úgy kell értelmezni, hogy nem ellentétes vele az a nemzeti szabályozás, amely alapján az illetékes hatóság határozatával
         szemben benyújtott fellebbezés ügyében eljáró nemzeti bíróság nem veheti figyelembe a határozat elfogadását követően beállt
         tényeket és körülményeket.

       A költségekről
      62     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelvet
            a következőképpen kell értelmezni:
      –       az illetékes hatóságnak a védjegybejelentés elutasításakor határozatában a védjegybejelentéssel érintett valamennyi áru és
            szolgáltatás tekintetében külön-külön közölnie kell a végkövetkeztetését, a kérelem szövegétől függetlenül; ha azonban valamely
            áru- vagy szolgáltatáscsoportra ugyanaz a kizáró ok vonatkozik, az illetékes hatóság megteheti, hogy csak általános, valamennyi
            érintett árura és szolgáltatásra vonatkozó indokolást ad;
      –       nem ellentétes vele az a nemzeti szabályozás, amely szerint az illetékes hatóság határozatával szemben benyújtott fellebbezés
            ügyében eljáró nemzeti bíróság nem dönthet minden egyes áru vagy szolgáltatás tekintetében külön-külön a védjegy megkülönböztető
            képességéről, amennyiben ez a határozat és a védjegybejelentés nem egyes áru- és szolgáltatáscsoportokra, illetve külön-külön
            figyelembe vett árukra vagy szolgáltatásokra vonatkozik;
      –       nem ellentétes vele az a nemzeti szabályozás, amely alapján az illetékes hatóság határozatával szemben benyújtott fellebbezés
            ügyében eljáró nemzeti bíróság nem veheti figyelembe a határozat elfogadását követően beállt tényeket és körülményeket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.