title: A Bíróság (nagytanács) 2009. július 16-i ítélete. # The Queen, kérelme alapján Mark Horvath kontra Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Egyesült Királyság. # Közös agrárpolitika - Közvetlen támogatási rendszerek - 1782/2003/EK rendelet - 5. cikk és IV. melléklet - A jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelmények - A közforgalmú szolgalmi utak karbantartása - Tagállam általi végrehajtás - A hatáskör átruházása a tagállam regionális hatóságaira - A közösségi joggal ellentétes hátrányos megkülönböztetés. # C-428/07. sz. ügy

text:
      C‑428/07. sz. ügy
      Mark Horvath kérelme alapján
      The Queen
      kontra
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      (a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott
         előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

      „Közös agrárpolitika – Közvetlen támogatási rendszerek – 1782/2003/EK rendelet – 5. cikk és IV. melléklet – A jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelmények – A közforgalmú szolgalmi utak karbantartása – Tagállam általi végrehajtás – A hatáskör átruházása a tagállam regionális hatóságaira – A közösségi joggal ellentétes hátrányos megkülönböztetés”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Mezőgazdaság – Közös agrárpolitika – Közvetlen támogatási rendszerek – Közös szabályok
      (1782/2003 tanácsi rendelet, 5. cikk és IV. melléklet)
      2.        Mezőgazdaság – Közös agrárpolitika – Közvetlen támogatási rendszerek – Közös szabályok
      (1782/2003 tanácsi rendelet, 5. cikk és IV. melléklet)
      1.        Valamely tagállam a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási rendszerek közös szabályainak megállapításáról
         és a mezőgazdasági termelők részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról szóló 1782/2003 rendelet 5. cikkében
         és IV. mellékletében meghatározott jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó előírásokba jogosult belefoglalni a látható
         közforgalmú szolgalmi utak karbantartására vonatkozó követelményeket, amennyiben az említett követelmények hozzájárulnak ezen
         utaknak a tájkép jellegzetességeiként való megóvásához vagy adott esetben az élőhelyek károsítása elkerülésének célkitűzéséhez.

      Ugyanis a látható közforgalmú szolgalmi utak karbantartására vonatkozó kötelezettség, annak ellenére, hogy annak célkitűzése
         egyáltalán nem mezőgazdasági, hanem környezetvédelmi jellegű, a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelménynek
         minősülhet, amennyiben az az 1782/2003 rendeletnek a tájkép jellegzetességeinek megóvásáról szóló IV. mellékletében szereplő
         normák keretébe illeszkedik.

      (vö. 32., 46. pont)
      2.        Amennyiben a tagállam belső alkotmányos berendezkedése szerint a regionális hatóságoknak jogalkotó hatáskörük van, önmagában
         az, hogy az említett hatóságok az 1782/2003 rendelet 5. cikkének és IV. mellékletének értelmében vett jó mezőgazdasági és
         ökológiai állapot vonatkozásában eltérő előírásokat fogadnak el, nem minősül a közösségi joggal ellentétes hátrányos megkülönböztetésnek.

      Ugyanis az egyes tagállamok területükön választásuk szerint oszthatják meg a hatásköröket, és szabadon hajthatják végre a
         nem közvetlenül alkalmazandó közösségi jogi aktusokat a regionális vagy helyi hatóságok által hozott intézkedések útján, feltéve
         hogy ez a hatáskörmegosztás lehetővé teszi a szóban forgó közösségi jogi aktusok helyes végrehajtását.

      (vö. 50., 58. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2009. július 16.(*)

      „Közös agrárpolitika – Közvetlen támogatási rendszerek – 1782/2003/EK rendelet – 5. cikk és IV. melléklet – A jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelmények – A közforgalmú szolgalmi utak karbantartása – Tagállam általi végrehajtás – A hatáskör átruházása a tagállam regionális hatóságaira – A közösségi joggal ellentétes hátrányos megkülönböztetés”
      A C‑428/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court of Justice (England & Wales),
         Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2007. szeptember 14‑én érkezett, 2006. július
         21‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      The Queen,

      Mark Horvath kérelme alapján,

      és
      a Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C.W.A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts és T. von Danwitz tanácselnökök, J.N. Cunha Rodrigues,
         R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus (előadó), A. Arabadjiev és C. Toader bírák,

      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. november 26‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        Mark Horvath képviseletében M. Sheridan barrister és R. Barker solicitor, valamint A. Stanič solicitor advocate,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében C. Gibbs és I. Rao, meghatalmazotti minőségben, segítőik: Lord Davidson of Glen
         Clova QC és D. Wyatt QC,

      –        a német kormány képviseletében M. Lumma, meghatalmazotti minőségben,
      –        Írország képviseletében N. Travers BL,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében K. Banks és F. Erlbacher, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. február 3‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási rendszerek közös szabályainak
         megállapításáról és a mezőgazdasági termelők részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról, továbbá a 2019/93/EGK,
         1452/2001/EK, 1453/2001/EK, 1454/2001/EK, 1868/94/EK, 1251/1999/EK, 1254/1999/EK, 1673/2000/EK, 2358/71/EGK és a 2529/2001/EK
         rendelet módosításáról szóló, 2003. szeptember 29‑i 1782/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 270., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         3. fejezet, 40. kötet, 269. o.) 5. cikkének és IV. mellékletének értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet az M. Horvath és a Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (Környezetvédelmi, Élelmezési
         és Mezőgazdasági Minisztérium, a továbbiakban: Secretary of State) között az Anglia területére vonatkozóan elfogadott, az
         1782/2003 rendelet 5. cikkében és IV. mellékletében szereplő jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelményeket
         meghatározó szabályozás tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az 1782/2003 rendeletet az EK 36. és EK 37. cikk és az EK 299. cikk (2) bekezdése alapján fogadták el.

      4        Ezen rendelet (1) preambulumbekezdése szerint a közös agrárpolitika keretébe tartozó különböző jövedelemtámogatási rendszerek
         alapján odaítélt közvetlen kifizetések tekintetében közös feltételeket kell megállapítani.

      5        Az 1782/2003 rendelet az 1. cikke szerint többek között megállapítja a közös agrárpolitika keretébe tartozó jövedelemtámogatási
         rendszerek alapján az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlegéből finanszírozott közvetlen
         kifizetések közös szabályait, valamint a mezőgazdasági termelők részére nyújtott jövedelemtámogatást, azaz az egységes támogatási
         rendszert (a továbbiakban: ETR).

      6        Az 1782/2003 rendelet 2. cikke d) pontjának meghatározása szerint közvetlen kifizetés az említett rendelet I. mellékletében
         felsorolt valamely jövedelemtámogatási rendszer alapján közvetlenül a mezőgazdasági termelő részére nyújtott támogatás. Az
         ETR az említett mellékletben szerepel.

      7        Az 1782/2003 rendelet II. címe tartalmazza a 3–9. cikkből álló „Kölcsönös megfeleltetés” című 1. fejezetet. Az említett rendelet
         3. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy a „közvetlen kifizetésben részesülő mezőgazdasági termelő köteles betartani
         a III. mellékletben említett, jogszabályban foglalt gazdálkodási követelményeket az említett mellékletben megállapított időbeli
         ütemezés szerint, továbbá a mezőgazdasági földterületek [jó mezőgazdasági és ökológiai állapotára] vonatkozóan az 5. cikkben
         megállapított előírásokat”.

      8        Az 1782/2003 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerint az említett rendelet III. mellékletében említett, jogszabályban foglalt
         gazdálkodási követelményeket a közösségi jogszabályok különböző területeken, például a környezet területén állapítják meg.

      9        Az 1782/2003 rendelet „Jó mezőgazdasági és ökológiai állapot” című 5. cikke az (1) bekezdésében előírja:

      „A tagállamok biztosítják valamennyi mezőgazdasági földterület, különösen a termelésből kivont termőterületek jó mezőgazdasági
         és ökológiai állapotának fenntartását. A tagállamok a IV. mellékletben kialakított keret alapján nemzeti vagy regionális szinten
         meghatározzák a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelményeket, figyelembe véve az érintett területek
         olyan egyedi sajátosságait, mint a talaj- és az éghajlati viszonyok, a meglévő gazdálkodási rendszerek, a földhasználat, a
         vetésforgó, a gazdálkodási gyakorlat és a mezőgazdasági üzemszerkezet. Mindez nem sérti az 1257/1999/EK tanácsi rendelettel
         összefüggésben a helyes gazdálkodási gyakorlatra vonatkozóan alkalmazott előírásokat, valamint a helyes gazdálkodási gyakorlat
         referenciaszintje fölött alkalmazott agrár‑környezetvédelmi intézkedéseket.”

      10      Az 1782/2003 rendelet 6. cikke szerint amennyiben a mezőgazdasági termelő a neki közvetlenül felróható cselekmény vagy mulasztás
         következtében nem tartja be az említett rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében megfogalmazott jó mezőgazdasági és ökológiai
         állapotra vonatkozó előírásokat vagy egyéb követelményeket, az előírások megsértésének naptári évében számára nyújtandó közvetlen
         kifizetések teljes összegét csökkenteni vagy törölni kell.

      11      Az 1782/2003 rendelet „Az 5. cikkben említett jó mezőgazdasági és ökológiai állapot fenntartása” című IV. melléklete a következőképpen
         szól:

               Tárgy

               Előírások

               Talajerózió:
               A talaj megóvása megfelelő intézkedések révén

               − minimális talajborítás
               − termőhely‑specifikus minimális földgazdálkodás
               − talajmegtartó teraszos művelés

               A talaj szervesanyag‑tartalma:
               A talaj szervesanyag‑tartalmának fenntartása megfelelő gyakorlat révén

               − adott esetben a vetésforgóra vonatkozó előírások
               − tarlóművelés

               Talajszerkezet:
               A talajszerkezet fenntartása megfelelő intézkedések révén

               − megfelelő gépek használata

               A környezet megőrzésének minimális szintje:
               A környezetmegőrzés minimális szintjének biztosítása és az élőhelyek károsításának elkerülése

               − minimális állománysűrűség és/vagy a megfelelő állattartási rendszer
               − az állandó legelők védelme
               − a tájkép jellegzetességeinek megóvása
               − a nem kívánt növények elszaporodásának megakadályozása a mezőgazdasági földterületen

          A nemzeti szabályozás
      12      Az 1998‑as év során az Egyesült Királyság parlamentje olyan jogszabályt fogadott el, amely bizonyos területeken hatáskör‑átruházást
         („devolution”) írt elő Skóciában, Walesben és Észak‑Írországban. Az érintett területeken az Egyesült Királyság Kormányának
         főszabály szerint csak Anglia vonatkozásában maradt fenn a hatásköre. Az említett jogszabály, valamint a Devolution Memorandum
         of Understanding szerint – amely politikai szándéknyilatkozat formájában az előbbi jogszabályt egészíti ki – a regionális
         hatóságok feladata, hogy a hatáskörükbe tartozó területeken végrehajtsák a közösségi jogból eredő kötelezettségeket, és ezen
         hatóságok eljárása vagy jogalkotás nem lehet összeegyeztethetetlen a közösségi joggal. Az említett hatáskör‑átruházásra vonatkozó
         jogszabály szerint az Egyesült Királyság minisztereinek fennmarad az a hatásköre, hogy ezen kötelezettségek betartásának biztosítása
         érdekében szükség esetén beavatkozzanak.

      13      A közös agrárpolitika általában véve és különösen az 1782/2003 rendelet végrehajtása az említett átruházással érintett területek
         részét képezi, és az egyes regionális hatóságok felelősségi körébe tartozik.

      14      Az 1782/2003 rendelet 5. cikke követelményeinek teljesítése érdekében a Secretary of State – kizárólag Anglia esetében – és
         az egyes regionális hatóságok külön szabályokat fogadtak el, amelyekben részben eltérő minimumkövetelményeket határoztak meg
         a jó mezőgazdasági és ökológiai állapot tekintetében.

      15      Angliában az idevágó szabályok a közös agrárpolitika egységes támogatási rendszereiről (kölcsönös megfeleltetés) szóló 2004‑es
         rendeletben (The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes [Cross Compliance] [England] Regulations 2004
         [SI 2004/3196., a továbbiakban: angliai végrehajtási rendelet]) szereplő szabályok. A jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra
         vonatkozó előírásokat az angliai végrehajtási rendelet melléklete („Schedule”) határozza meg, amelynek „Közforgalmú szolgalmi
         utak” című 26‑29. szakasza (a továbbiakban: alapügyben szóban forgó rendelkezések) előírják:

      „26      A mezőgazdasági termelő
      a)      jogszerű engedély vagy kifogás hiányában nem rongálhatja meg olyan látható gyalogút, lovasút vagy egyéb közforgalmú út felszínét,
         amely a külön kialakított úttesttől eltérő úttestet tartalmaz, ezzel megnehezítve a közforgalmú szolgalmi út használatát,
         és

      b)      jogszerű engedély vagy kifogás hiányában semmiképpen nem akadályozhatja szándékosan a látható közforgalmú úton zajló szabad
         közlekedést.

      27.      A mezőgazdasági termelő köteles fenntartani minden olyan kerítésátjárót, kaput vagy hasonló berendezést, amelyre nem vonatkozik
         az utakról szóló 1980. évi törvény (Highways Act 1980) 146. szakaszának (5) bekezdése, és amely biztonságos átjárást biztosít
         látható gyalogúton vagy lovas‑úton, továbbá köteles elvárható mértékben elvégezni azokat a javítási munkálatokat, amelyek
         a gyalogutat vagy lovas‑utat használó személyek jogai ésszerűtlen sérelme megelőzéséhez szükségesek.

      28.      (1) Amennyiben a mezőgazdasági termelő a szántóföld szélén található út kivételével az utakról szóló 1980. évi törvény 134. szakasza
         alapján megrongálta látható gyalogút vagy lovas‑út felszínét, köteles a törvény 134. szakaszának (7) bekezdésében szereplő,
         vagy a 134. szakasz (8) bekezdése alapján meghosszabbított időtartam alatt,

      a)      legalább a közforgalmú szolgalmi út használatához szükséges mértékben, a minimális szélességben helyreállítani az út vagy
         lovas‑út felszínét, és

      b)      így jelezni az út vagy lovas‑út vonalát a talajon, legalább minimális szélességben, oly módon, hogy az látható legyen a közforgalmú
         szolgalmi út használói számára.

      (2)      E szakaszban a »minimális szélesség« kifejezés jelentése valamely út vonatkozásában az utakról szóló 1980. évi törvény 12A. mellékletében
         meghatározottakkal azonos.

      29.      A jelen melléklet 26., 27. és 28. szakaszaiban:
      a »lovasút«, »úttest«, »szántóföld szélén található út«, »gyalogút« és »külön kialakított úttest« kifejezések jelentése az
         utakról szóló 1980. évi törvény 329. szakaszának (1) bekezdésében meghatározottakkal azonos; az „út” kifejezés jelentése az
         utakról szóló 1980. évi törvény 328. szakaszában meghatározottakkal azonos, és a »látható« kifejezés jelentése: átlagos látású,
         azon gyalog vagy lovon áthaladó személy számára útként látható.”

      16      A Skócia, Wales és Észak‑Írország regionális hatóságai által elfogadott jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó
         előírásokat meghatározó szabályok nem tartalmaznak az alapügyben szóban forgó rendelkezésekben megfogalmazottakkal egyenértékű
         követelményeket.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      17      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy M. Horvath, aki mezőgazdasági termelő Angliában, az ETR szerinti
         támogatási jogosultságokkal rendelkezik. A földjén az alapügyben szóban forgó rendelkezésekben meghatározott közforgalmú szolgalmi
         utak találhatók.

      18      Ez a mezőgazdasági termelő a kérdést előterjesztő bíróság előtt az említett rendelkezések jogszerűségi vizsgálatára („judicial
         review”) vonatkozó kérelmet terjesztett elő. Előadta többek között, hogy egyrészt a Secretary of State‑nek nem volt joga a
         közforgalmú szolgalmi utakra vonatkozó rendelkezéseket felvenni a jó mezőgazdasági és ökológiai állapot minimumkövetelményei
         közé, amely követelmények megsértése az 1782/2003 rendelet 6. cikkének értelmében az ETR alapján a kifizetések csökkentését
         eredményezheti. Másrészt az alapügy felperese úgy véli, hogy az a tény, hogy ezen rendelkezéseket felvették az angliai végrehajtási
         rendeletbe, míg a Skóciára, Walesre, és Észak‑Írországra vonatkozóan előírt szabályok nem tartalmaznak hasonló követelményeket,
         hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amely érvénytelenné teszi az alapügyben szóban forgó rendelkezéseket.

      19      A High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) felfüggesztette az eljárást, és az
         előtte lévő jogvita e két pontjára vonatkozóan előzetes döntéshozatal céljából két kérdést terjesztett a Bíróság elé. A Secretary
         of State a második kérdés vonatkozásában megfellebbezte e határozatot a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
         előtt, amely elutasította e fellebbezést. Ezt követően a High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court) a következő kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „Amennyiben egy tagállam decentralizált kormányzati rendszert alakított ki, amelyben a központi állami hatóságoknál maradtak
         azok a hatáskörök, amelyek alapján biztosíthatják a közösségi jogból eredő tagállami kötelezettségek végrehajtását a tagállam
         teljes területén, akkor [az 1782/2003 rendelet] vonatkozásában:

      1)      Jogosult‑e a tagállam az [1782/2003 rendelet] 5. cikkében és IV. mellékletében meghatározott [jó mezőgazdasági és ökológiai
         állapotra] vonatkozó [előírásokba] belefoglalni a látható közforgalmú szolgalmi utak karbantartására vonatkozó követelményeket?

      2)      Amennyiben a tagállam belső alkotmányos berendezkedése szerint regionális hatóságoknak van jogalkotó hatáskörük az e tagállamot
         alkotó részek tekintetében, megengedhetetlen hátrányos megkülönböztetést jelent‑e, ha ezen különböző részekben eltérnek az
         [1782/2003 rendelet] 5. cikkének és IV. melléklete szerinti [jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra] vonatkozó előírások?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      20      Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy jogosult‑e a tagállam az 1782/2003 rendelet
         5. cikkében és IV. mellékletében meghatározott jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó előírásokba belefoglalni
         a látható közforgalmú szolgalmi utak karbantartására vonatkozó követelményeket.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      21      Az alapügy felperese azt javasolja, hogy a Bíróság erre a kérdésre nemleges választ adjon. Az alapügy felperese úgy véli,
         hogy az 1782/2003 rendelet (1) preambulumbekezdésében a közös agrárpolitika keretébe tartozó különböző jövedelemtámogatási
         rendszerek közvetlen kifizetéseinek közös feltételeire való hivatkozás azt jelenti, hogy ezen a területen számos alapvető
         szabálynak kell léteznie a tárgybeli alapvető előírások – többek között a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó
         előírások – egységbe foglalásának céljából, amelyek főszabály szerint valamennyi gazdálkodó esetében azonosak az Európai Közösségek
         teljes területén. A jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó előírásoknak az éves közvetlen támogatásokból való részesüléshez
         szükséges minimumkövetelményeit, amely követelményeket ezen rendelet 5. cikke határozza meg, szigorúan a szükséges mértékre
         korlátozták, és a tagállamok nem írhatnak elő jogszerűen kiegészítő feltételeket a területük egy vagy több részére vonatkozóan.
         Márpedig az alapügyben szóban forgó rendelkezéseket nem lehet minimumkövetelményeknek tekinteni, mivel azok a mezőgazdasági
         gazdálkodók számára jelentős további terhet jelentenek.

      22      M. Horvath szerint még ha feltételezzük is, hogy az alapügyben szóban forgó rendelkezések úgy tekinthetők, hogy azok ökológiai
         feltételeket írnak elő, azok nem minősülnek a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó követelményeknek. Mivel az
         1782/2003 rendeletnek az EK‑Szerződés mezőgazdaságról szóló cikkei képezik a jogalapját, a jó mezőgazdasági és ökológiai állapot
         ökológiai összetevőjét nem olyan autonóm rendelkezésként kell értelmezni, amely pusztán ökológiai normákat ír elő, hanem ezzel
         ellenkezőleg, azt úgy kell értelmezni, hogy az mindössze a mezőgazdaság területén releváns normákat ír elő. Ezen rendelet
         4. cikkének (1) bekezdése szerint kizárólag a közösségi intézményeknek van hatásköre az ETR jogokhoz kapcsolódó ökológiai
         követelményekre vonatkozó szabályok meghatározására, amely követelmények az említett rendelet III. mellékletében szerepelnek.
         Az alapügy felperese ezenkívül előterjeszti, hogy az alapügyben szóban forgó rendelkezések a helyes gazdálkodási gyakorlat
         referenciaszintje fölött alkalmazott agrár‑környezetvédelmi intézkedéseknek minősülnek, amelyek ezen rendelet 5. cikke (1) bekezdése
         második mondatának utolsó része szerint nem tartoznak a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelményekhez.

      23      Végül az alapügy felperesének az a véleménye, hogy az olyan közforgalmú szolgalmi utak, amelyeket az alapügyben szóban forgó
         rendelkezések határoznak meg, nem minősíthetők az 1782/2003 rendelet IV. mellékletének értelmében a tájkép jellegzetességeinek,
         mivel ezen utak nem rendelkeznek megfelelő állaggal és állandósággal azon okból, hogy azokat a mezőgazdasági gazdálkodók minden
         egyes vetési ciklus során jogszerűen megszüntethetik, jóllehet azokat feltétlenül helyre kell állítani. Ezenfelül ezen utaknak
         ilyen szolgalmakkal való terhelése nem járul hozzá az említett melléklet értelmében vett élőhelyek károsításának elkerüléséhez.

      24      Az Egyesült Királyság Kormánya és az Európai Közösségek Bizottsága azt állítják, hogy az említett utak a tájkép jellegzetességeinek
         minősülhetnek, és ennélfogva azok karbantartása az 1782/2003 rendelet 5. cikkében meghatározott jó mezőgazdasági és ökológiai
         állapotra vonatkozó minimumkövetelmények egyikét képezheti.

       A Bíróság válasza
      25      Előzetesen hangsúlyozni kell, hogy magából az 1782/2003 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének szövegéből következik, hogy a tagállamokra
         hárul az a feladat, hogy biztosítsák a mezőgazdasági földterületek jó mezőgazdasági és ökológiai állapotának fenntartását.
         Ennek érdekében a tagállamok az említett rendelet „IV. melléklet[é]ben kialakított keret alapján” nemzeti vagy regionális
         szinten meghatározzák a minimumkövetelményeket, amelyek figyelembe veszik az érintett területek egyedi sajátosságait.

      26      Ezen követelmények meghatározása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani az említett mellékletet, ez a melléklet
         azonban általános fogalmak és kifejezések alkalmazása útján bizonyos mérlegelési mozgásteret enged számukra az említett követelmények
         konkrét meghatározását illetően.

      27      Ezenkívül a „jó mezőgazdasági és ökológiai állapot” kifejezésben használt szavakból is kitűnik, hogy a tagállamok ökológiai
         célokból is elfogadhatják a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelményeket.

      28      Ezt a megállapítást nem cáfolja az a körülmény, hogy az 1782/2003 rendelet jogalapja többek között az EK 36. és EK 37. cikk,
         amelyek a Szerződés harmadik részében szereplő, „Mezőgazdaság” elnevezésű II. címhez tartoznak, és nem a Szerződés ugyanezen
         részében szereplő „Környezet” elnevezésű XIX. cím cikkei közé.

      29      Ugyanis amennyiben a Közösség lényeges céljának minősülő környezetvédelmi követelményeket az EK 6. cikk értelmében „be kell
         illeszteni […] a közösségi politikák és tevékenységek meghatározásába és végrehajtásába”, az ilyen védelmet olyan célnak kell
         tekinteni, amely a közös politika részét képezi a mezőgazdaság területén is. A közösségi jogalkotó tehát az EK 36. és EK 37. cikk
         alapján határozhat a környezetvédelem előmozdításáról (lásd analógia útján a C‑440/05. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben
         2007. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑9097. o.] 60. pontját). Az említett EK 36. és EK 37. cikk alapján meghozott
         közösségi jogi aktus keretében elfogadott, ezen védelemre irányuló intézkedések tehát nem korlátozódnak a mezőgazdasági megfontolásokat
         követő intézkedésekre.

      30      Másrészt az a tény, hogy az 1782/2003 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerint a jogszabályban foglalt gazdálkodási követelményeket
         a közösségi jogszabályok a környezetvédelem területén határozták meg, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a tagállamok által
         ezen rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerint meghatározott jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelmények
         ne tartozhatnának a környezetvédelem területéhez.

      31      Ezenkívül az 1782/2003 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének második mondatából kitűnik, hogy a jó mezőgazdasági és ökológiai
         állapotra vonatkozó minimumkövetelmények tagállamok általi meghatározása semmilyen hatással nincs arra, hogy ezek az intézkedések
         agrár‑környezetvédelmi intézkedéseknek minősülnek‑e, vagy sem.

      32      A fentiekből következik, hogy az alapügyben szóban forgó rendelkezésekben szereplőhöz hasonló, a látható közforgalmú szolgalmi
         utak karbantartására vonatkozó kötelezettség, annak ellenére, hogy annak célkitűzése egyáltalán nem mezőgazdasági, hanem környezetvédelmi
         jellegű, a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelménynek minősülhet, amennyiben az az 1782/2003
         rendelet IV. mellékletében meghatározott keretbe illeszkedik.

      33      Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy az ilyen utak, az Egyesült Királyság Kormánya, valamint a Bizottság álláspontjának
         megfelelően, a tájkép jellegzetességeinek minősülhetnek‑e, amelyek fenntartása az 1782/2003 rendelet IV. mellékletében megfogalmazott
         előírások között szerepel.

      34      Mivel a „tájkép jellegzetességeinek” fogalmát nem határozza meg az 1782/2003 rendelet, azt a főtanácsnok indítványának 62. pontjához
         hasonlóan a köznyelvi szóhasználat és azon szövegkörnyezet figyelembevételével kell értelmezni, amelyben ezt a fogalmat rendszerint
         alkalmazzák.

      35      Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a közösségi jogi rendelkezések egységes értelmezésének szükségessége
         kizárja azt, hogy a rendelkezés valamely nyelvi változatának szövegét kétség esetén elszigetelten vizsgálják, ellenkezőleg,
         azt követeli meg, hogy a más hivatalos nyelveken elfogadott változatok fényében értelmezzék és alkalmazzák azt (a C‑321/96. sz.
         Mecklenburg‑ügyben 1998. június 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3809. o.] 29. pontja és a C‑311/06. sz. Consiglio Nazionale
         degli Ingegneri ügyben 2009. január 29‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 53. pontja). Az 1782/2003 rendelet
         francia változatában szereplő „particularités topographiques” kifejezést így például az említett rendelet angol változatában
         használt „landscape features” (a tájkép jellegzetességei) kifejezéssel kell összehasonlítani.

      36      Ezen körülmények között semmi nem akadályozza meg, hogy az alapügyben szóban forgó rendelkezésekben szereplőhöz hasonló közforgalmú
         szolgalmi utakat a tájkép jellegzetességeiként jelöljék meg, mivel az említett rendelkezések kizárólag a látható utakra vonatkoznak.

      37      Ez annál is inkább így van, mert a tájkép jellegzetességei fogalmának megszorító értelmezése – amely többek kizárja az emberi
         kéz által létrehozott elemeket – ellentétes volna a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelmények
         meghatározása során a tagállamok rendelkezésére álló mérlegelési mozgástérrel.

      38      A tájkép jellegzetességeinek ideiglenes elpusztulása – amely az alapügyben szóban forgó utak esetében bizonyos körülmények
         között lehetségesnek tűnik – önmagában nem veszélyeztetheti azok tartós jellegét. Ugyanis az olyan természeti elemekre, mint
         a növényzet vagy a vízfelületek, hatással lehetnek az évszakok, azok azonban továbbra is a táj részének tekintendők. Ez a
         megállapítás annál is inkább vonatkozik az említett utakra, mivel az angliai végrehajtási rendelet melléklete 28. szakaszának
         1. pontjából kitűnik, hogy ha a mezőgazdasági gazdálkodó engedélyezett módon megrongálta a látható gyalogút vagy lovasút felszínét,
         köteles azokat helyreállítani a vonatkozó nemzeti jogszabályban előírt időtartamon belül.

      39      Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy az ilyen utak karbantartására vonatkozó kötelezettség milyen mértékben minősülhet az 1782/2003
         rendelet IV. mellékletében szereplő, a tájkép jellegzetességeinek megóvására vonatkozó előírás végrehajtási intézkedésének.

      40      Ebben a tekintetben meg kell jegyezni, hogy az említett előírás kétféle ökológiai szempontot fejezhet ki.

      41      Először, a tájkép jellegzetességei a környezet fizikai összetevőinek minősülnek. Ezen szempontot illetően az e jellegzetességek
         megóvására vonatkozó követelményeknek hozzá kell járulniuk a jellegzetességek fizikai összetevőként való megóvásához.

      42      A karbantartási kötelezettségek hozzájárulhatnak az ilyen ezen utaknak a környezet fizikai összetevőiként való megóvásához.

      43      Másodszor az 1782/2003 rendelet IV. mellékletében szereplő, a tájkép jellegzetességeinek megóvására vonatkozó előírásokat
         az említett mellékletben „A környezet megőrzésének minimális szintje: A környezetmegőrzés minimális szintjének biztosítása
         és az élőhelyek károsításának elkerülése” témájához kapcsolták. Ebből következik, hogy az ezen előírásokból eredő kötelezettségnek
         anélkül is lehet az élőhelyek károsításának elkerüléséből álló környezetvédelmi célkitűzése, hogy szükség volna arra – amint
         azt az Egyesült Királyság Kormánya az észrevételeiben hangsúlyozza –, hogy a tájkép jellegzetességeinek megóvására és a karbantartás
         minimális szintjére vonatkozó nemzeti intézkedéseknek is ilyen célkitűzése legyen.

      44      Márpedig, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság, valamint az indítványának 80. pontjában a főtanácsnok hangsúlyozta, az
         alapügyben szóban forgó rendelkezésekben meghatározotthoz hasonló utak hozzájárulhatnak az élőhelyek megóvásához.

      45      Ebben az esetben az említett utak megóvására vonatkozó követelményeknek hozzá kell járulniuk az élőhelyek károsításának elkerüléséhez.
         Úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó rendelkezésekben megfogalmazott célkitűzésből eredő kötelezettségek, amelyek a
         közforgalomhoz való jog gyakorlásának biztosításából állnak, alkalmasak az ehhez való hozzájárulásra.

      46      A fentiekre tekintettel úgy kell válaszolni az előterjesztett első kérdésre, hogy valamely tagállam az 1782/2003 rendelet
         5. cikkében és IV. mellékletében meghatározott jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó előírásokba jogosult belefoglalni
         a látható közforgalmú szolgalmi utak karbantartására vonatkozó követelményeket, amennyiben az említett követelmények hozzájárulnak
         ezen utaknak a tájkép jellegzetességeiként való megóvásához, vagy adott esetben az élőhelyek károsítása elkerülésének célkitűzéséhez.

       A második kérdésről
      47      A második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy amennyiben a tagállam belső alkotmányos
         berendezkedése szerint a regionális hatóságoknak jogalkotó hatáskörük van, önmagában az, hogy az említett hatóságok az 1782/2003
         rendelet 5. cikkének és IV. mellékletének értelmében vett jó mezőgazdasági és ökológiai állapot vonatkozásában eltérő előírásokat
         fogadnak el, a közösségi joggal ellentétes hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e.

      48      Előzetesen rá kell mutatni, hogy a közösségi jogalkotó azáltal, hogy a tagállamokra bízta a jó mezőgazdasági és ökológiai
         állapotra vonatkozó minimumkövetelmények meghatározását, e hatóságok számára lehetőséget adott a területükön fennálló regionális
         különbségek figyelembevételére.

      49      Emlékeztetni kell arra, hogy ha a Szerződés vagy a rendeletek rendelkezései a közösségi jog alkalmazása érdekében a tagállamok
         számára hatásköröket biztosítanak, vagy kötelezettségeket írnak elő, kizárólag az egyes államok alkotmányos rendszerének körébe
         tartozik az a kérdés, hogy e hatáskörök gyakorlását vagy e kötelezettségek teljesítését az államok hogyan bízhatják a meghatározott
         saját szerveikre (az 51/71–54/71. sz., International Fruit Company és társai egyesített ügyekben 1971. december 15‑én hozott
         ítélet [EBHT 1971., 1107. o.] 4. pontja).

      50      Így az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyes tagállamok területükön választásuk szerint oszthatják meg a hatásköröket,
         és szabadon hajthatják végre a nem közvetlenül alkalmazandó közösségi jogi aktusokat a regionális vagy helyi hatóságok által
         hozott intézkedések útján, feltéve hogy ez a hatáskörmegosztás lehetővé teszi a szóban forgó közösségi jogi aktusok helyes
         végrehajtását (lásd a C‑156/91. sz. Hansa Fleisch Ernst Mundt ügyben 1992. november 10‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑5567. o.]
         23. pontját).

      51      A Bíróságnak ezenkívül alkalma volt megállapítani, hogy amennyiben valamely rendelet szövege a tagállamokat végrehajtási intézkedések
         meghozatalára hatalmazza fel, az ezen hatáskör gyakorlásának részletes szabályait az érintett tagállam közjoga határozza meg
         (lásd a 230/78. sz., Eridania‑Zuccherifici nazionali és Società italiana per l’industria degli zuccheri ügyben 1979. szeptember
         27‑én hozott ítélet [EBHT 1979., 2749. o.] 34. pontját, valamint a C‑313/99. sz., Mulligan és társai ügyben 2002. június 20‑án
         hozott ítélet [EBHT 2002., I‑5719. o.] 48. pontját).

      52      A tagállamok azon lehetőségét, hogy – amennyiben az alkotmányos rendszerük vagy a közjoguk arra felhatalmazást ad – a regionális
         vagy helyi hatóságaik számára lehetővé tegyék a közösségi jogi aktusok végrehajtását, egyebekben kifejezetten elismeri 1782/2003
         rendelet 5. cikkének (1) bekezdése. Az említett rendelkezés ugyanis előírja, hogy „a tagállamok a IV. mellékletben kialakított
         keret alapján nemzeti vagy regionális szinten meghatározzák a jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelményeket”.

      53      Tekintettel arra a szabadságra, amellyel a tagállamok rendelkeznek a hatásköreik regionális hatóságokra való ruházása terén
         az 1782/2003 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének értelmében vett jó mezőgazdasági és ökológiai állapotra vonatkozó minimumkövetelmények
         meghatározása céljából, az ezen hatóságok által elfogadott szabályok az érintett régiókban eltérőek lehetnek, különösen mivel
         – amint az a jelen ítélet a 26. pontjában szerepel – a tagállamoknak mérlegelési mozgásterük van ezen követelmények meghatározása
         tekintetében.

      54      Meg kell azonban vizsgálni, hogy ezen körülmények között az ugyanazon tagállam regionális hatóságai által a jó mezőgazdasági
         és ökológiai állapotra vonatkozó előírásokat meghatározó szabályok közötti különbség önmagában a közösségi joggal ellentétes
         hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e.

      55      Ebben a vonatkozásban kitűnik az állandó ítélkezési gyakorlatból, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma nem vonatkozik
         az esetleges eltérő bánásmódra, amely az egyes tagállamok jogszabályai között fennálló különbségekből adódhat, ha ezek a jogszabályok
         a hatályuk alá tartozó valamennyi személyt egyformán érintik (lásd ebben az értelemben a 185/78–204/78. sz., Van Dam és társai
         egyesített ügyekben 1979. július 3‑án hozott ítélet [EBHT 1979., 2345. o.] 10. pontját, a C‑177/94. sz. Perfili‑ügyben 1996.
         február 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1996., I‑161. o.] 17. pontját, valamint a C‑403/03. sz. Schempp‑ügyben 2005. július 12‑én
         hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6421. o.] 34. pontját).

      56      Az előző pontban megfogalmazott utolsó feltételt illetően rá kell mutatni, hogy az alapügy felperese által hivatkozott, a
         201/85. és 202/85. sz., Klensch és társai egyesített ügyekben 1986. november 25‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 3477. o.) alapjául
         szolgáló ügyben pontosan egy adott tagállam termelői közötti eltérő bánásmódról volt szó az e termelőket érintő közösségi
         kötelezettség végrehajtása érdekében ugyanezen tagállam által hozott intézkedés miatt. A Bíróság ebben az összefüggésben állapította
         meg az említett ítélet 11. pontjában, hogy amennyiben a szóban forgó közösségi szabályozás végrehajtásának többféle módja
         közül lehet választani, a tagállamok nem választhatják azt a módot, amelynek alkalmazása a területükön az érintett termelők
         között közvetlenül vagy közvetetten az EGK‑Szerződés 40. cikke (3) bekezdésének (jelenleg EK 34. cikk (2) bekezdése) értelmében
         vett hátrányos megkülönböztetést eredményezhet.

      57      Amennyiben az alapügyhöz hasonlóan valamely tagállam regionális hatóságai rendelkeznek hatáskörrel az 1782/2003 rendelet 5. cikkének
         és IV. mellékletének értelmében vett jó mezőgazdasági és ökológiai állapot minimumkövetelményeinek meghatározására, az e különböző
         hatóságok által előírt intézkedések közötti esetleges eltérések önmagukban nem minősülhetnek hátrányos megkülönböztetésnek.
         Ezeknek az intézkedéseknek, amint az a jelen ítélet 50. pontjából kitűnik, összeegyeztethetőknek kell lenniük az említett
         rendeletből eredő, a kérdéses tagállamot terhelő kötelezettségekkel.

      58      Az előzőekre tekintettel úgy kell válaszolni a második kérdésre, hogy amennyiben a tagállam belső alkotmányos berendezkedése
         szerint a regionális hatóságoknak jogalkotó hatáskörük van, önmagában az, hogy az említett hatóságok az 1782/2003 rendelet
         5. cikkének és IV. mellékletének értelmében vett jó mezőgazdasági és ökológiai állapot vonatkozásában eltérő előírásokat fogadnak
         el, nem minősül a közösségi joggal ellentétes hátrányos megkülönböztetésnek.

       A költségekről
      59      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      Valamely tagállam a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási rendszerek közös szabályainak megállapításáról
            és a mezőgazdasági termelők részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról, továbbá a 2019/93/EGK, 1452/2001/EK,
            1453/2001/EK, 1454/2001/EK, 1868/94/EK, 1251/1999/EK, 1254/1999/EK, 1673/2000/EK, 2358/71/EGK és a 2529/2001/EK rendelet módosításáról
            szóló, 2003. szeptember 29‑i 1782/2003/EK tanácsi rendelet 5. cikkében és IV. mellékletében meghatározott jó mezőgazdasági
            és ökológiai állapotra vonatkozó előírásokba jogosult belefoglalni a látható közforgalmú szolgalmi utak karbantartására vonatkozó
            követelményeket, amennyiben az említett követelmények hozzájárulnak ezen utaknak a tájkép jellegzetességeiként való megóvásához
            vagy adott esetben az élőhelyek károsítása elkerülésének célkitűzéséhez.
      2)      Amennyiben a tagállam belső alkotmányos berendezkedése szerint a regionális hatóságoknak jogalkotó hatáskörük van, önmagában
            az, hogy az említett hatóságok az 1782/2003 rendelet 5. cikkének és IV. mellékletének értelmében vett jó mezőgazdasági és
            ökológiai állapot vonatkozásában eltérő előírásokat fogadnak el, nem minősül a közösségi joggal ellentétes hátrányos megkülönböztetésnek.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság 1971. május 13-i ítélete. # NV International Fruit Company és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 41-70-44-70. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (hatodik tanács) november 24.-i ítélete: 1993. # Etablissements Armand Mondiet SA kontra Armement Islais SARL. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon - Franciaország. # Halászat. # C-405/92. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) március 13.-i ítélete: 2003. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Spanyol Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - 98/81/EK irányelv - Az átültetés elmaradása. # C-333/01. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2012. november 14-i ítélete. # Vincent Bouillez kontra Az Európai Unió Tanácsa. # Közszolgálat - Tisztviselők - Előléptetés. # F-75/11. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) július 9.-i ítélete: 2003. # Archer Daniels Midland Company és Archer Daniels Midland Ingredients Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # T-224/00. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2005. október 27-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Nemzeti jogszabályok, amelyek az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta előtt elveszítették joghatásukat - Kereset elfogadhatatlansága. # C-525/03. sz. ügy

text:
      C‑525/03. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Olasz Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Nemzeti jogszabályok, amelyek az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta előtt elveszítették joghatásukat
         – A kereset elfogadhatatlansága”

      F. G. Jacobs főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. június 2.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2005. október 27.
      Az ítélet összefoglalása
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – Az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta előtt megszüntetett
            kötelezettségszegés – Elfogadhatatlanság
      (EK 226. cikk, második bekezdés)
      Az EK 226. cikk második bekezdésének értelmében a Bizottság csak akkor nyújthat be a Bírósághoz kötelezettségszegés megállapítása
         iránti keresetet, ha a szóban forgó tagállam nem teljesítette az indokolással ellátott véleményben foglaltakat a véleményben
         e célból megállapított határidőn belül.

      Egyébiránt a kötelezettségszegés fennállását a tagállamnak az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő leteltének
         időpontjában fennálló helyzete alapján kell megítélni.

      Elfogadhatatlan tehát a megsemmisítés iránti kereset, ha az említett kereset kizárólagos tárgyát képező nemzeti jogi aktusnak
         az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta és a felszólító levél elküldése előtt már nem voltak joghatásai.

      (vö.  13–14., 16–17. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. október 27.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Nemzeti jogszabályok, amelyek az indokolással ellátott véleményben rögzített határidő lejárta előtt elveszítették joghatásukat
         – A kereset elfogadhatatlansága”

      A C‑525/03. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt 2003. december 16‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: X. Lewis, C. Loggi és K. Wiedner, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      az Olasz Köztársaság (képviseli: I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Fiengo avvocato dello Stato, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J. Makarczyk (előadó), C. Gulmann, R. Schintgen és J. Klučka bírák,
      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. április 6‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. június 2‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság – mivel elfogadta
         a Miniszterek Tanácsa elnökének az ország területén az erdőtüzek ellen a levegőből folytatott küzdelemre vonatkozó sürgős
         intézkedésekről szóló, 2002. július 24‑i 3231. sz. utasítása 1. cikkének (2) bekezdését és 2. cikkének (1)–(3) bekezdését
         (GURI 177. sz., 2002. július 30., 42. o., a továbbiakban: megtámadott utasítás), amely cikkek az árubeszerzésekre és a szolgáltatásnyújtásokra
         irányuló közösségi irányelvektől, különösen a 2001. szeptember 13‑i 2001/78/EK bizottsági irányelvvel (HL L 285., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet, 94. o.) módosított, az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési
         eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14‑i 93/36/EGK tanácsi irányelv (HL L 199., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         6. fejezet, 2. kötet, 110. o., a továbbiakban: 93/36 irányelv) III. és IV. címében és a 2001/78 irányelvvel módosított, a
         szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18‑i
         92/50/EGK tanácsi irányelv (HL L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 332. o., a továbbiakban: 92/50
         irányelv) III. és IV. címében a közbeszerzési eljárások közzétételére és az ezekben történő részvételre vonatkozóan előírt
         közösségi szabályoktól eltérve az erdőtüzek elleni küzdelem céljából történő légijármű-beszerzés és az erdőtüzek oltására
         irányuló szolgáltatások beszerzése tekintetében lehetővé teszik a közvetlen szerződéskötést, és amely rendelkezések lehetővé
         teszik az említett eljárást technológiai és informatikai berendezések, valamint rádió adó-vevő készülékek beszerzésének tekintetében
         olyan esetekben is, amikor a hivatkozott közösségi jogszabályokban szereplő egyik feltétel sem áll fenn, és mindenképpen anélkül,
         hogy a lehetséges ajánlattevők közötti verseny biztosítását célzó közzététel valamely formáját előírnák – nem teljesítette
         a fent hivatkozott irányelvekből, valamint az EK 43. és 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

       A tényállás
      2       A megtámadott utasítást a Miniszterek Tanácsa elnökének az ország területén az erdőtüzek ellen a levegőből folytatott küzdelem
         tekintetében 2002. október 31‑ig rendkívüli állapotot kihirdető 2002. június 28‑i rendelete (GURI 161. sz., 2002. július 11., 4. o.) végrehajtásának keretében fogadták el.

      3       Az utasítás feljogosította a Corpo forestale dello Statót (állami erdőigazgatás), hogy „[a hivatkozott utasítás] 4. cikkében
         szereplő rendelkezéstől”, tehát különösen a 92/50 és a 93/36 irányelvet átültető nemzeti jogszabályoktól „eltérően közvetlen
         szerződéskötés útján” egyrészt az erdőtüzek ellen folytatott küzdelem céljából légijárműveket, másrészt pedig az erdőtüzek
         ellen küzdő légijárművekkel kommunikációt biztosító rádió adó-vevő készülékeket szerezhessen be. Az utasítás felhatalmazza
         továbbá a Dipartimento della protezione civilét (polgári védelmi hivatalt) a közvetlen szerződéskötésre a technológiai és
         informatikai felszerelések erősítésére szolgáló berendezések, valamint az erdőtüzek oltására irányuló légi szolgáltatásnyújtás
         beszerzésének tekintetében is.

      4       A megtámadott utasítás alapján a Ministero delle Politiche agricole e forestali (mezőgazdasági és erdőpolitikai minisztérium)
         2002. október 28‑án elfogadta az 1619/2002. sz. rendeletet, amely jóváhagyta és hatályba léptette az Agusta SpA társasággal
         a hivatkozott utasítás értelmében közvetlen szerződéskötés útján kötött, két helikopter, az ezekhez szükséges felszerelések,
         technikai segítségnyújtás, alkatrészek és e helikopterek működéséhez szükséges egyéb eszközök beszerzésére vonatkozó szerződést.

       A pert megelőző eljárás
      5       Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a megtámadott utasítás rendelkezései, amelyek lehetővé teszik árubeszerzések és szolgáltatásnyújtások
         tárgyalásos eljárással történő odaítélését a 92/50 és a 93/36 irányelvekben nem előírt esetekben is, ellentétesek ezen irányelvekkel,
         valamint az EK 43. és 49. cikkel, 2002. november 19‑i levelében felszólította az Olasz Köztársaságot, hogy egy hónapon belül
         tegye meg a kifogásolt kötelezettségszegésre vonatkozó észrevételeit.

      6       Mivel az olasz kormány által a hivatkozott levélre válaszként megtett észrevételeket nem ítélte kielégítőnek, a Bizottság
         2003. április 3‑án indokolással ellátott véleményt adott az Olasz Köztársaságnak, amelyben felszólította, hogy a vélemény
         kézhezvételétől számított egy hónapon belül tegye meg az ebben foglaltaknak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket, és
         helyezze hatályon kívül vagy módosítsa a megtámadott utasítás egyes rendelkezéseit, helyezzen továbbá hatályon kívül minden
         olyan jogi aktust és intézkedést, amelyet a közbeszerzési szerződések e rendelkezés alapján történő odaítélése céljából fogadtak
         el, valamint – ha a szerződéseket már odaítélték – függessze fel végrehajtásukat.

      7       Mivel az Olasz Köztársaságnak az indokolással ellátott véleményre adott válaszai nem voltak meggyőzőek a Bizottság számára,
         ez utóbbi benyújtotta a jelen keresetet.

       A kereset elfogadhatóságáról
      8       Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság hivatalból vizsgálhatja, hogy a tagállami kötelezettségszegés megállapítása
         iránti kereset benyújtásához az EK 226. cikk által előírt feltételek fennállnak‑e (lásd különösen a C‑362/90. sz., Bizottság
         kontra Olaszország ügyben 1992. március 31‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑2353. o.] 8. pontját és a C‑439/99. sz., Bizottság
         kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑305. o.] 8. pontját).

      9       E tekintetben nincs jelentősége, hogy az Olasz Köztársaság a tárgyalás során hozzá intézett kérdésre adott válaszként a keresetet
         elfogadhatónak ítélte, ellenkérelmében viszont arra hivatkozott, hogy az említett kereset tárgytalanná vált, mert a megtámadott
         utasítás már azelőtt elvesztette joghatását, hogy a Bizottság vitatta volna jogszerűségét, vagy megsemmisítését kérte volna.

      10     Annak a körülménynek sincs jelentősége, hogy az Olasz Köztársaság nem ismerte el a kifogásolt kötelezettségszegést, amire
         a Bizottság is hivatkozott a tárgyalás során keresetének elfogadhatósága alátámasztására, mivel a tagállami kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárás a Szerződésből vagy a másodlagos jogból eredő kötelezettségek tagállamok általi megszegésének
         objektív megállapításán alapszik (lásd különösen a C‑71/97. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1998. október 1‑jén
         hozott ítélet [EBHT 1998., I‑5991. o.] 14. pontját és a C‑83/99. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2001. január 18‑án
         hozott ítélet [EBHT 2001., I‑445. o.] 23. pontját).

      11     Elsősorban azt kell megállapítani, amint az a keresetlevél kérelmeiből is kiderül, hogy a jelen kötelezettségszegés megállapítása
         iránti kereset a megtámadott utasítás 1. cikkének (2) bekezdésére és 2. cikkének (1)–(3) bekezdésére vonatkozik, és nem érinti
         a hivatkozott utasítás alapján elfogadott jogi aktusokat, amelyeket viszont kifejezetten érintett az indokolással ellátott
         vélemény.

      12     Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy az EK 226. cikk második bekezdése alapján fennálló hatásköre gyakorlásával a Bizottságnak
         az a feladata, hogy a közösségi jog, valamint az intézmények által a Szerződés értelmében elfogadott rendelkezések tagállamok
         általi alkalmazása felett hivatalból és a közösségi közérdek szolgálatában őrködjék, és az azokból eredő kötelezettségek esetleges
         megszegéseit – megszüntetésük végett – megállapítsa (ebben az értelemben lásd a C‑431/92. sz., Bizottság kontra Németország
         ügyben 1995. augusztus 11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2189. o.] 21. pontját és a C‑20/01. és C‑28/01. sz., Bizottság kontra
         Németország ügyben 2003. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I–3609. o.] 29. pontját).

      13     E tekintetben az EK 226. cikk második bekezdésének megszövegezéséből az következik, hogy a Bizottság csak akkor nyújthat be
         a Bírósághoz kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet, ha a szóban forgó tagállam nem teljesítette az indokolással
         ellátott véleményben foglaltakat a véleményben e célból megállapított határidőn belül (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Olaszország ügyben 1992. március 31‑én hozott ítélet 9. pontját).

      14     Egyébiránt az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kötelezettségszegés fennállását a tagállamnak az indokolással ellátott
         véleményben rögzített határidő leteltének időpontjában fennálló helyzete alapján kell megítélni (lásd különösen a fent hivatkozott
         Bizottság kontra Olaszország ügyben 1992. március 31‑én hozott ítélet 10. pontját; a C‑173/01. sz., Bizottság kontra Görögország
         ügyben hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6129. o.] 7. pontját és a C‑114/20. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2003. április
         10‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑3783.o.] 9. pontját).

      15     Meg kell tehát állapítani, hogy a megtámadott utasítás az ország területén a Miniszterek Tanácsa elnökének 2002. június 28‑i
         rendeletével 2002. október 31‑ig kihirdetett rendkívüli állapot megszűnésekor már semmilyen joghatást nem gyakorolt, ezen
         utasítás időbeli hatálya a hivatkozott rendeletben meghatározott időre korlátozódott.

      16     A megtámadott utasításnak, mivel 2002. november 1‑je után már nem volt hatályban, az indokolással ellátott véleményben rögzített
         határidő lejárta és a felszólító levél elküldése előtt már nem voltak joghatásai. Mivel csak erre a utasításra vonatkozott,
         az Olasz Köztársaságnak a jelen keresetben felrótt kötelezettségszegés, feltéve hogy megvalósult, semmiképpen nem állhatott
         már fenn a hivatkozott határidő lejártakor.

      17     A fentiekből következően a Bizottság keresetét, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.
       A költségekről
      18     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Megállapítható, hogy az Olasz Köztársaság nem kérte a Bizottság kötelezését a költségek viselésére. Következésképpen
         a felek maguk viselik saját költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet, mint elfogadhatatlant, elutasítja.
      2)      Az Európai Közösségek Bizottsága és az Olasz Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2015. június 18.#Martin Meat kft kontra Géza Simonfay és Ulrich Salburg.#A Pesti Központi Kerületi Bíróság (Magyarország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem ‒ Szolgáltatásnyújtás szabadsága – 96/71/EK irányelv – 1. cikk, (3) bekezdés, a) és c) pont – Munkavállalók kiküldetése – Munkaerő rendelkezésre bocsátása – A 2003. évi csatlakozási okmány – A X. melléklet 1. fejezetének (2) és (13) bekezdése – Átmeneti intézkedések – Magyar állampolgárok olyan államok munkaerőpiacához való hozzáférése, amelyek a Magyar Köztársaság csatlakozásának időpontjában már az Európai Unió tagállamai voltak – Foglalkoztatási engedély megkövetelése munkaerő rendelkezésre bocsátása esetén – Nem érzékeny ágazatok.#C-586/13. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2015. június 18. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Szolgáltatásnyújtás szabadsága — 96/71/EK irányelv — 1. cikk, (3) bekezdés, a) és c) pont — Munkavállalók kiküldetése — Munkaerő rendelkezésre bocsátása — A 2003. évi csatlakozási okmány — A X. melléklet 1. fejezetének (2) és (13) bekezdése — Átmeneti intézkedések — Magyar állampolgárok olyan államok munkaerőpiacához való hozzáférése, amelyek a Magyar Köztársaság csatlakozásának időpontjában már az Európai Unió tagállamai voltak — Foglalkoztatási engedély megkövetelése munkaerő rendelkezésre bocsátása esetén — Nem érzékeny ágazatok”
      A C‑586/13. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Pesti Központi Kerületi Bíróság (Magyarország) a Bírósághoz 2013. november 20‑án érkezett, 2013. október 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Martin Meat Kft.
      és

         Simonfay Géza,

         Ulrich Salburg között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, K. Jürimäe (előadó), J. Malenovský, M. Safjan és A. Prechal bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. október 9‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Martin Meat Kft. képviseletében Zuberecz R. ügyvéd,

               —

               Simonfay Géza és Ulrich Salburg képviseletében Nagy V. ügyvéd,

               —

               a magyar kormány képviseletében Fehér M. Z. és Pálfy A. M., meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az osztrák kormány képviseletében G. Hesse, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna és D. Lutostańska, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében J. Enegren és Sipos A., meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. január 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL 2003. L 236., 33. o., a továbbiakban: 2003. évi csatlakozási okmány) X. melléklete 1. fejezete (2) és (13) bekezdésének, valamint a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i 96/71/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.; helyesbítés: HL 2015. L 111., 34. o.) 1. cikke (3) bekezése c) pontjának a Vicoplus és társai ítélettel (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64) összefüggésben történő értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Martin Meat Kft. (a továbbiakban: Martin Meat), valamint Simonfay G. és U. Salburg jogi tanácsadók közötti jogvitában terjesztették elő a Martin Meat azon bírságból keletkező kárának megtérítése tárgyában, amelyet azért köteles megfizetni, mert úgy küldött ki Ausztriába magyar munkavállalókat, hogy számukra nem szerzett be foglalkoztatási engedélyt.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 2003. évi csatlakozási okmány

               3

               A 2003. évi csatlakozási okmány 24. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Az ezen okmány V., VI., VII., VIII., IX., X., XI., XII., XIII. és XIV. mellékletében felsorolt intézkedéseket az új tagállamok vonatkozásában az említett mellékletekben meghatározott feltételekkel kell alkalmazni.”

               4

               A 2003. évi csatlakozási okmány X. melléklete „A csatlakozási okmány 24. cikkében hivatkozott lista: Magyarország” címet viseli. E melléklet „Személyek szabad mozgása” című 1. fejezetének (1), (2), (5) és (13) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   A munkavállalók szabad mozgásával és a [munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i 96/71/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.)] 1. cikkében meghatározott, a munkavállalók ideiglenes mozgásával járó szolgáltatások nyújtásának szabadságával összefüggésben az [EUMSZ 45. cikket és az EUMSZ 56. cikk első bekezdését] egyrészről Magyarország, másrészről Belgium, a Cseh Köztársaság, Dánia, Németország, Észtország, Görögország, Spanyolország, Franciaország, Írország, Olaszország, Lettország, Litvánia, Luxemburg, Hollandia, Ausztria, Lengyelország, Portugália, Szlovénia, Szlovákia, Finnország, Svédország és az Egyesült Királyság között csak a (2)–(14) bekezdésben foglalt átmeneti rendelkezésekre is figyelemmel kell teljes mértékben alkalmazni.
               (2)   A [munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 1‑jei 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.)] 1–6. cikkétől eltérve, a csatlakozás időpontját követő kétéves időszak végéig a jelenlegi tagállamok a nemzeti jogszabályaikban vagy a kétoldalú megállapodásokban foglalt rendelkezéseket alkalmazzák a magyar állampolgárok területükön való munkavállalási jogosultságára. E rendelkezések alkalmazását a jelenlegi tagállamok a csatlakozás időpontját követő ötéves időszak végéig fenntarthatják.
               [...]
               (5)   Az a tagállam, amely a (2) bekezdésben említett ötéves időszak végéig fenntartja a nemzeti jogszabályaiban vagy a kétoldalú megállapodásokban foglalt rendelkezések alkalmazását, amennyiben munkaerőpiacának súlyos zavara alakul ki, vagy ennek kialakulása fenyeget, a Bizottság értesítését követően, a csatlakozás időpontját követő hétéves időszak végéig alkalmazhatja ezeket a rendelkezéseket. Ilyen értesítés hiányában az [1612/68/EGK rendelet] 1–6. cikkét kell alkalmazni.
               [...]
               (13)   Németország, illetve Ausztria a munkaerőpiacukon egy adott régióban a [96/71] irányelv 56. cikke szerinti transznacionális szolgáltatásnyújtásokból eredően egyes érzékeny szolgáltatási ágazatokban fellépő vagy fenyegető súlyos zavarok esetében, ameddig a magyar munkavállalók szabad mozgására a fenti átmeneti rendelkezések értelmében a nemzeti jogszabályaiban vagy kétoldalú megállapodásokban foglalt rendelkezéseket alkalmazza, a Bizottság értesítését követően eltérhet az [EUMSZ 56. cikk első bekezdésében] foglaltaktól, annak érdekében, hogy a Magyarországon letelepedett társaságok által nyújtott szolgáltatások körében korlátozza azon munkavállalók ideiglenes mozgását, akik munkavégzésre való jogosultságára Németországban, illetve Ausztriában a nemzeti jogszabályokat kell alkalmazni.
               Ez az eltérés az alább felsorolt szolgáltatási ágazatokra vonatkozhat:
               [...]

                        —

                        Ausztriában:

                  [kertészeti szolgáltatások, kőmegmunkálás, fémszerkezet és szerkezetelemek gyártása, építőipar, ideértve a kapcsolódó tevékenységeket is, biztonsági tevékenységek, ipari takarítás, tisztítás, házi betegápolás és szociális ellátás elhelyezés nélkül]
               [...]”

               5

               A 2003. évi csatlakozási okmány XII. melléklete „A csatlakozási okmány 24. cikkében hivatkozott lista: Lengyelország” címet viseli. E lista a Lengyel Köztársaság tekintetében olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek lényegében megegyeznek a Magyar Köztársaságra vonatkozó rendelkezésekkel.

         A 96/71 irányelv

               6

               A 96/71 irányelv 1. cikkének szövege a következő:
               „(1)   Ezt az irányelvet arra, a tagállamban letelepedett vállalkozásra kell alkalmazni, amely a szolgáltatások transznacionális nyújtása keretében munkavállalókat küld egy másik tagállam területére a (3) bekezdéssel összhangban.
               [...]
               (3)   Ezt az irányelvet akkor kell alkalmazni, ha az (1) bekezdésben említett vállalkozás az alábbi transznacionális intézkedések valamelyikét megteszi:

                        a)

                        munkavállalókat küld ki egy tagállam területére saját nevében és saját irányítása alatt, a kiküldő vállalkozás és a szolgáltatásnak az adott tagállamban működő címzettje között létrejött szerződés alapján, feltéve hogy a kiküldő vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással; vagy
                        [...]

                        c)

                        munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozásként vagy munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozásként munkavállalót küld ki egy tagállam területén letelepedett vagy ott működő vállalkozáshoz, feltéve hogy a munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozás vagy a munkaerőt rendelkezésre bocsátó vállalkozás és a munkavállaló a kiküldetés idején munkaviszonyban áll egymással.
                        [...]”

         Az osztrák jog

               7

               A munkaerő rendelkezésre bocsátásáról szóló osztrák törvény (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988, a továbbiakban: AÜG) 3. §‑ának (1) bekezdése szerint a munkaerő rendelkezésre bocsátása a munkavállalók harmadik személy részére munkavégzés céljából történő rendelkezésre bocsátása.

               8

               Az AÜG 4. §‑ának szövege a következő:
               „(1)   A munkavállalók rendelkezésre bocsátásának megállapításához annak tényleges tartalma és nem a látszólagos tényállás az irányadó.
               (2)   Munkavállalók rendelkezésre bocsátása áll fenn különösen akkor, ha a munkavállalók vállalkozási szerződés teljesítésének keretében a megrendelő telephelyén végeznek munkát, azonban:

                        1.

                        nem hoznak létre a megrendelőétől eltérő olyan terméket vagy szolgáltatást, amely a vállalkozó munkájának tulajdonítható, illetve nem működnek közre ilyen létrejöttében;
                        vagy

                        2.

                        a munkát elsősorban nem a vállalkozó eszközeivel és szerszámaival végzik;
                        vagy

                        3.

                        munkaszervezés szempontjából betagozódnak a megrendelő üzemébe és a megrendelő munkavégzési és szakmai felügyelete alatt állnak;
                        vagy

                        4.

                        a vállalkozó nem felelős a vállalkozás eredményéért”.

               9

               A külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról szóló törvény (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975; a továbbiakban: AuslBG) 18. §‑a (1)–(11) bekezdésének az alapügy tényállásakor alkalmazandó szövege határozza meg azon eseteket, amelyekben a külföldinek foglalkoztatási vagy kiküldetési engedélyt kell beszereznie.

               10

               Az AuslBG 18. §‑ának (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
               „Az Európai Gazdasági Térség valamely másik tagállamában működési székhellyel rendelkező vállalkozástól átmeneti munkavégzés céljából Ausztriába küldött külföldi munkavállalók számára nincs szükség foglalkoztatási vagy kiküldetési engedélyre, ha

                        1.

                        a működési székhely szerinti államban tevékenységük végzését az ausztriai kiküldetés időtartamát meghaladó időszakra engedélyezték, és a kiküldő vállalkozásnál jogszerűen foglalkoztatják őket, továbbá

                        2.

                        betartják a munkaszerződésekre vonatkozó szabályozás kiigazításáról szóló törvény (Arbeitsvertragsrechts‑Anpassungsgesetz, BGBl. 459/1993) 7b. §‑a (1) bekezdésének 1–3. pontja és (2) bekezdése szerinti osztrák bérezésre és foglalkoztatásra, valamint a szociális biztonságra vonatkozó rendelkezéseket.”

               11

               Az AuslBG 32a. §‑a átmeneti rendelkezés az Európai Unióhoz 2004. május 1‑jén csatlakozott tagállamok tekintetében. E § a következőket írja elő:
               „A 18. § (1)–(11) bekezdése alkalmazandó az (1) bekezdés szerinti olyan [uniós] polgár vagy olyan harmadik országbeli állampolgár foglalkoztatása esetén, akit a Cseh Köztársaságban, az Észt Köztársaságban, a Lett Köztársaságban, a Litván Köztársaságban, a Magyar Köztársaságban, a Lengyel Köztársaságban, a Szlovén Köztársaságban és a Szlovák Köztársaságban működési székhellyel rendelkező munkáltató Ausztriába küld ki, hogy ott ideiglenes jelleggel olyan szolgáltatási ágazatban nyújtson szolgáltatásokat, amelyek tekintetében az [EUMSZ 56. cikkben] rögzített szolgáltatásnyújtás szabadsága a csatlakozási szerződés személyek szabad mozgásáról szóló fejezetének (13) bekezdése értelmében korlátozható (a csatlakozási okmány 24. cikke szerinti V., VI., VII., VIII–X., XI., XII–XIV. mellékletben szereplő felsorolások).”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               12

               A húsfeldolgozásra és a feldolgozott hús értékesítésére szakosodott Alpenrind GmbH (a továbbiakban: Alpenrind), osztrák jog szerinti társaság 2007 során szerződést kötött a magyarországi székhelyű Martin Meat társasággal. E szerződés értelmében a Martin Meatnek hetente 25 marhafelet kellett feldolgoznia és értékesítésre kész húscsomagokba csomagolnia.

               13

               A húsfeldolgozási és ‑csomagolási műveletekre az Alpenrind salzburgi (Ausztria) vágóhídjának helyiségeiben került sor. E helyiségeket és az e műveletek céljából használt gépeket a Martin Meat bérelte, és bérleti átalánydíjat fizetett az Alpenrindnek. Ez utóbbi fizette a helyiségekkel kapcsolatos működési költségeket. Az említett műveletek keretében használt olyan eszközök, mint a kések, fűrészek, és a védőruházat a Martin Meat sajátjai voltak.

               14

               E műveleteket a Martin Meat magyar munkavállalói hajtották végre. Az Alpenrind csoportvezetője adott útmutatást a Martin Meat csoportvezetőjének azt illetően, hogy milyen húst kell feldolgozni és hogyan. Ezt követően a Martin Meat csoportvezetője szervezte meg e munkavállalók munkáját, akiknek utasításokat adott. Az Alpenrind az elvégzett munka minőségét ellenőrizte.

               15

               A Martin Meat által nyújtott szolgáltatások után járó díjazás a feldolgozott hús mennyiségének függvénye volt. E díjazás csökkent a feldolgozott hús elégtelen minősége esetén.

               16

               A Martin Meat által az osztrák hatóságoknak benyújtott, a kiküldetés jóváhagyása iránti kérelmek nyomán e hatóságok tudatták vele, hogy az Alpenrinddel fennálló szerződéses jogviszonyát nem munkaerő szolgáltatásnyújtáshoz kapcsolódó kiküldetésének minősítik – amely esetében az AuslBG 18. §‑ának (12) bekezdése értelmében csak a kiküldetés jóváhagyása szükséges –, hanem az AÜG 4. §‑a értelmében vett munkaerő rendelkezésre bocsátásának, amihez foglalkoztatási engedélyt követelnek meg a 2003. évi csatlakozási okmány munkaerőpiachoz való hozzáférésre vonatkozó olyan átmeneti rendelkezései alapján, mint az AuslBG 32a. §‑ának (6) bekezdésébe átültetett rendelkezések.

               17

               Ennek következtében az Alpenrindre 700000 eurót meghaladó összegű bírságot róttak ki. Az Alpenrind és a Martin Meat közötti szerződés értelmében e bírságot ez utóbbinak kellett megfizetnie.

               18

               A Martin Meat úgy döntött, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtt keresetet indít jogi tanácsadói, Simonfay G. és U. Salburg felelősségének megállapítása iránt. Ez utóbbiak az említett szerződés megkötése előtt arról tájékoztatták a Martin Meatet, hogy e szerződés teljesítéséhez – amely magyar munkavállalók ausztriai vágóhídon történő foglalkoztatását írta elő – nincs szükség foglalkoztatási engedélyek beszerzésére. Ennek megfelelően úgy vélekedtek, hogy az alapügyben szereplő tevékenység nem tartozik a 2003. évi csatlakozási okmány által érzékenynek minősített szolgáltatási ágazatok közé, és az érintett szerződéses jogviszony nem munkaerő rendelkezésre bocsátására irányul.

               19

               E körülmények között a Pesti Központi Kerületi Bíróság úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Az Európai Unió joga, különösen [a Vicoplus és társai ítéletben (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64)] megfogalmazott munkaerő‑átengedési definíció szerint munkaerő‑átengedésről van‑e szó, ha a megbízott kötelezettséget vállal, hogy saját munkavállalóival a megbízó vágóhídján, a tőle bérelt hely[i]ségekben marhafeleket dolgoz fel, és azokat piackész állapotú húscsomagokba csomagolja, és a megbízottat a feldolgozott hús kilogrammja után illeti meg díj, valamint a húsfeldolgozás minőségi hiányosságai esetén a húsfeldolgozás kikötött díjából eszközölt levonásokat a megbízottnak tűrnie kell[,] figyelembe véve azt is, hogy a megbízott a fogadó államban kizárólag ugyanannak a megrendelőnek teljesít szolgáltatást, és a megbízó végzi el a húsfeldolgozási munkák minőség‑ellenőrzését is?

                        2)

                        A [Vicoplus és társai ítélet (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64)] alapelve, miszerint [a 2003. évi csatlakozási okmány] szerinti, a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó átmeneti rendelkezések idejére a munkaerő‑átengedést korlátozni lehet, alkalmazandó‑e olyan munkavállalók kiküldetésére is, akiket a munkaerő‑átengedés keretén belül egy [az Unióhoz] 2004. május [1‑jén] csatlakozott tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás Ausztriába küld ki, ha erre a kiküldetésre a [2003. évi csatlakozási okmány] szerint nem védett ágazatban kerül sor?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         A második kérdésről

               20

               A kérdést előterjesztő bíróság második kérdésével, amelyet elsőként kell megvizsgálni, lényegében arra kérdez rá, hogy a 2003. évi csatlakozási okmány X. melléklete 1. fejezetének (2) és (13) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság jogosult ezen melléklet 1. fejezete (2) bekezdésének megfelelően korlátozni területén a munkaerő rendelkezésre bocsátását, még akkor is, ha e rendelkezésre bocsátás nem valamely, az említett melléklet 1. fejezetének (13) bekezdése értelmében vett érzékeny ágazatot érint.

               21

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2003. évi csatlakozási okmány X. melléklete 1. fejezetének (2) bekezdése eltérést enged a munkavállalók szabad mozgásától, mivel a magyar állampolgárokra átmeneti jelleggel nem rendeli alkalmazni az 1612/68 rendelet 1–6. cikkét. E rendelkezés előírja, hogy 2004. május 1‑jét követő kétéves időszak során a tagállamok alkalmazhatják a nemzeti rendelkezéseket vagy a kétoldalú megállapodásokban foglalt rendelkezéseket a magyar állampolgárok területükön való munkavállalási jogosultságára. Az említett rendelkezés előírja azt is, hogy ezen intézkedések alkalmazását a tagállamok a Magyar Köztársaság Unióhoz történő csatlakozásának időpontját követő ötéves időszak végéig fenntarthatják.

               22

               Ugyanezen okmány X. melléklete 1. fejezetének (13) bekezdése szintén eltérést enged, ezúttal a szolgáltatásnyújtás szabadságától, mégpedig akkor, ha az a munkavállalók átmeneti mozgásával jár. E rendelkezés csak a Németországi Szövetségi Köztársaságra és az Osztrák Köztársaságra alkalmazandó, és az e tagállamok által a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdése szerinti összes szolgáltatásra vonatkozó átmeneti rendszer kialakítása érdekében kezdeményezett tárgyalások eredménye (lásd analógia útján: Vicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 40. pont). E rendelkezés felsorolja azon érzékeny ágazatokat, amelyek tekintetében e két tagállamnak jogában áll korlátozni a munkavállalók átmeneti mozgásával járó szolgáltatásnyújtás szabadságát. A 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezésének c) pontja értelmében vett munkaerő rendelkezésre bocsátása ilyen szolgáltatásnak minősül.

               23

               A Bíróság a Vicoplus és társai ítéletben (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 32. pont) megállapította, hogy a Holland Királyság által a lengyel munkavállalókkal szemben meghozott intézkedéseket illetően az olyan tagállami szabályozást, amely a külföldi munkaerő rendelkezésre bocsátását foglalkoztatási engedély kiadásához köti, olyan rendelkezésnek kell tekinteni, amely a 2003. évi csatlakozási okmány XII. melléklete 2. fejezetének (2) bekezdése értelmében a lengyel állampolgárok ugyanezen tagállam munkaerőpiacára való bejutását szabályozza, ami a Lengyel Köztársaságot illetően lényegében ezen okmány jelen ügyben alkalmazandó X. melléklete 1. fejezetének (2) bekezdésével megegyező rendelkezés.

               24

               E megállapításból következett, hogy a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében vett munkaerő rendelkezésre bocsátása korlátozásának jogosultsága nemcsak az e tekintetben a tárgyalásokon külön eltérést elérő Németországi Szövetségi Köztársaság és az Osztrák Köztársaság részére volt fenntartva, hanem az összes többi tagállamra is kiterjedt, amely a Lengyel Köztársaság csatlakozásának idején már az Unió tagállama volt (lásd ebben az értelemben: Vicoplus és társai ítélet C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 40. pont).

               25

               Tekintve, hogy a 2003. évi csatlakozási okmány XII. melléklete 2. fejezetének (2) és (13) bekezdése lényegében azonos ezen okmány X. melléklete 1. fejezetének (2) és (13) bekezdésével, a Vicoplus és társai ítéletben (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64) szereplő, a Lengyel Köztársasággal kapcsolatos fejtegetések analógia útján a Magyar Köztársaságra is alkalmazandók.

               26

               Ebből az következik, hogy azon államok, melyek a Magyar Köztársaság csatlakozásának időpontjában már az Unió tagállamai voltak, a 2003. évi csatlakozási okmány X. melléklete 1. fejezetének (2) bekezdése alapján jogosan korlátozhatják a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében vett munkaerő rendelkezésre bocsátását.

               27

               Az a körülmény mindenesetre, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság és az Osztrák Köztársaság a tárgyalásokon bizonyos érzékeny ágazatok tekintetében külön eltérést ért el, amelyeknél e két állam jogosan korlátozhatja a munkavállalók mozgásával járó szolgáltatásnyújtás szabadságát, és ami bekerült ezen okmány X. melléklete 1. fejezetének (13) bekezdésébe, nem fosztja meg őket attól a jogtól, hogy ugyanezen okmány X. melléklete 1. fejezetének (2) bekezdése alapján korlátozzák a munkaerő rendelkezésre bocsátását, amely – ugyanezen okmány X. melléklete 1. fejezetének (13) bekezdésével ellentétben – nem korlátozódik bizonyos érzékeny ágazatokra.

               28

               Az ilyen következtetés megfelel az említett X. melléklet 1. fejezete (2) bekezdése céljának, amely rendelkezés arra irányul, hogy az új tagállamoknak az Unióhoz történő csatlakozását követően ezen új államok állampolgárságával rendelkező nagyszámú munkavállaló azonnali érkezése folytán a régi tagállamok munkaerőpiacán kialakuló zavarokat elkerüljék (lásd analógia útján: Vicoplus és társai ítélet, C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 34. pont).

               29

               Ezenkívül – amint azt a főtanácsnok is kiemelte indítványa 34. pontjában – nem állapítható meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság és az Osztrák Köztársaság által – akik az elsők között támogatták a munkaerőpiacokat az új tagállamok munkavállalóinak e tagállamoknak az Unióhoz való csatlakozását követően várható tömeges áramlásától védő átmeneti intézkedéseket – a tárgyaláson elért külön eltérés kevésbé jelentős mozgásteret engedne nekik, mint azon tagállamok számára, akik nem tárgyaltak a magyar munkavállalók területükre történő beáramlásának szabályozására irányuló ilyen eltérésről.

               30

               A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003. évi csatlakozási okmány X. melléklete 1. fejezetének (2) és (13) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság jogosult e melléklet 1. fejezete (2) bekezdésének megfelelően korlátozni területén a munkaerő rendelkezésre bocsátását, még akkor is, ha e rendelkezésre bocsátás nem valamely, az említett melléklet 1. fejezetének (13) bekezdése értelmében vett érzékeny ágazatot érint.

         Az első kérdésről

               31

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy amikor a Bíróság elé előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztenek, a Bíróság feladata megvilágítani a nemzeti bíróság számára az uniós jogszabályok hatályát, hogy lehetővé tegye az utóbbi számára e szabályoknak az elé terjesztett tényekre történő helyes alkalmazását, és nem az, hogy a Bíróság maga alkalmazza azokat, annál is inkább, mivel nem áll feltétlenül a Bíróság rendelkezésére az ehhez szükséges valamennyi adat (Omni Metal Service ítélet, C‑259/05, EU:C:2007:363, 15. pont).

               32

               E körülmények között az első kérdés úgy értendő, hogy azáltal a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az olyan szerződéses jogviszony fennállása esetén, mint amilyen az alapügyben szerepel, melyek azok a releváns tényezők, amelyeket figyelembe kell venni annak meghatározásához, hogy e szerződéses jogviszonyt a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében vett munkaerő rendelkezésre bocsátásának kell‑e minősíteni.

               33

               E tekintetben a Vicoplus és társai ítéletből (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 51. pont) kitűnik, hogy három feltétel teljesülése esetén kerül sor a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezésének c) pontja értelmében vett munkaerő rendelkezésre bocsátására. Először is a munkaerő rendelkezésre bocsátása olyan, díjazás ellenében végzett szolgáltatásnyújtás, amelynek keretében a munkavállaló továbbra is a szolgáltatást nyújtó vállalkozással áll munkaviszonyban anélkül, hogy a kölcsönvevő vállalkozással munkaszerződést kötne. Másodszor e rendelkezésre bocsátás jellemzője az a körülmény, hogy a munkavállaló fogadó tagállamba történő kihelyezése képezi a szolgáltatást nyújtó vállalkozás által végzett szolgáltatásnyújtás tulajdonképpeni tárgyát. Harmadszor az ilyen rendelkezésre bocsátás keretében a munkavállaló a feladatait a kölcsönvevő vállalkozás ellenőrzése és irányítása alatt végzi.

               34

               Először is, a második feltételt illetően – amely a szolgáltatást nyújtó vállalkozás által végzett szolgáltatásnyújtás tulajdonképpeni tárgyának elemzését teszi szükségessé – minden arra utaló tényt figyelembe kell venni, hogy a munkavállalónak a fogadó tagállamba való kihelyezése képezi‑e az említett szolgáltatás tárgyát, vagy sem.

               35

               E tekintetben fontos emlékeztetni arra, hogy a szolgáltatásnyújtónak a szerződésben előírt szolgáltatást főszabály szerint olyan módon kell nyújtania, hogy az e szerződésnek nem megfelelő szolgáltatás nyújtásának következményeit e szolgáltatásnyújtónak kell viselnie. Ebből az következik, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a munkavállaló fogadó tagállamba való kiküldése képezi‑e a szolgáltatás tulajdonképpeni tárgyát, többek között minden arra utaló tényt figyelembe kell venni, hogy a szolgáltatásnyújtó nem viseli a szerződésben megállapított szolgáltatás nem megfelelő teljesítésének a következményeit.

               36

               Ennek megfelelően, ha e szerződés szerinti kötelezettségekből az következik, hogy a szolgáltatásnyújtó köteles megfelelően teljesíteni az említett szerződésben megállapított szolgáltatást, főszabály szerint kevésbé valószínű, hogy munkaerő rendelkezésre bocsátásáról van szó, mint amikor nem viseli az említett szolgáltatás nem megfelelő teljesítésének a következményeit.

               37

               A jelen esetben a nemzeti bíróság feladata a szerződő feleket terhelő kötelezettségek terjedelmének vizsgálata azon fél meghatározásának érdekében, akinek viselnie kell e szolgáltatás nem megfelelő teljesítésének a következményeit, mivel azon körülmény, hogy a szolgáltatásnyújtó díjazása nemcsak a feldolgozott hús mennyiségétől, hanem e hús minőségétől is függ, arra utal, hogy e szolgáltatásnyújtónak az említett szolgáltatást megfelelően kell teljesítenie.

               38

               Ezenkívül az a körülmény, hogy a szolgáltatásnyújtó szabadon határozhatja meg, hogy hány munkavállalónak a fogadó tagállamba való kiküldését tartja hasznosnak – mint ahogy ez látszólag így van az alapügyben –, amint azt az alperesek is említették a tárgyalás során, jellegénél fogva arra utal, hogy az érintett szolgáltatás tárgya nem a munkavállalók fogadó tagállamba való kihelyezése, hanem e kihelyezés csak járulékosan kapcsolódik a szóban forgó szerződésben megállapított szolgáltatás teljesítéséhez, és így a munkavállalóknak a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének a) pontja értelmében vett kiküldetésről van szó.

               39

               Ezzel szemben az alapügyben sem az a körülmény, hogy a szolgáltatás nyújtójának a fogadó tagállamban csak egy megrendelője van, sem az a tény, hogy a szolgáltatásnyújtó bérli azon helyiségeket, amelyekben a szolgáltatás nyújtására sor kerül, valamint a gépeket, nem ad hasznos iránymutatást azon kérdés megválaszolásához, hogy a munkavállalók ezen tagállamba való kihelyezése képezi‑e az érintett szolgáltatásnyújtás valódi tárgyát.

               40

               Másodszor a Bíróság által a Vicoplus és társai ítéletben (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 51. pont) kimondott harmadik feltételt illetően – amint arra a főtanácsnok indítványának 55. pontjában rámutatott – le kell szögezni, hogy különbséget kell tenni a maguknak a munkavállalóknak az ellenőrzése és irányítása, valamint a szolgáltatás nyújtására irányuló szerződés megfelelő teljesítésének a megrendelő általi ellenőrzése között. Ugyanis a szolgáltatásnyújtás körében szokásos, hogy a megrendelő ellenőrzi a szolgáltatás szerződésszerű teljesítését. Ezenfelül a szolgáltatásnyújtás körében a megrendelő bizonyos általános jellegű utasításokat adhat a szolgáltatásnyújtó munkavállalóinak anélkül, hogy ezáltal a Vicoplus és társai ítéletben (C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 51. pont) kimondott harmadik feltétel szerinti irányítási és ellenőrzési jogot gyakorolna e munkavállalók felett, feltéve hogy a szolgáltatás nyújtója megadja számukra azon pontos és egyedi utasításokat, amelyeket szükségesnek tart az érintett szolgáltatásnyújtás teljesítéséhez.

               41

               Tekintettel a fenti megfontolások összességére, az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy olyan szerződéses jogviszony esetében, mint az alapügyben szereplő jogviszony, annak meghatározása érdekében, hogy e szerződéses jogviszonyt a 96/71 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében vett munkaerő rendelkezésre bocsátásának kell‑e minősíteni, minden olyan tényt figyelembe kell venni, amely arra utal, hogy a munkavállaló fogadó tagállamba való kihelyezése képezi, illetve nem képezi azon szolgáltatásnyújtás tulajdonképpeni tárgyát, amelyre az említett szerződéses jogviszony vonatkozik. Főszabály szerint arra, hogy nem e kihelyezés a szóban forgó szolgáltatásnyújtás tulajdonképpeni tárgya, többek között azon körülmények utalnak, hogy a szolgáltatásnyújtó viseli a szerződésben megállapított szolgáltatás nem megfelelő teljesítésének következményeit, és hogy e szolgáltatásnyújtó szabadon határozhatja meg, hány munkavállalónak a fogadó tagállamba való kiküldését tartja hasznosnak. Ezzel szemben az a körülmény, hogy az a vállalkozás, amely e szolgáltatás kedvezményezettje, az említett szolgáltatásnak az említett szerződésnek való megfelelőségét ellenőrzi, vagy hogy az említett szolgáltatásnyújtó munkavállalóinak általános jellegű utasításokat adhat, önmagában nem enged munkaerő rendelkezésre bocsátásának fennállására következtetni.

         A költségekről

               42

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány X. melléklete 1. fejezetének (2) és (13) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az Osztrák Köztársaság jogosult e melléklet 1. fejezete (2) bekezdésének megfelelően korlátozni területén a munkaerő rendelkezésre bocsátását, még akkor is, ha e rendelkezésre bocsátás nem valamely, az említett melléklet 1. fejezetének (13) bekezdése értelmében vett érzékeny ágazatot érint.

                           2)

                           Olyan szerződéses jogviszony esetében, mint az alapügyben szereplő, annak meghatározása érdekében, hogy e szerződéses jogviszonyt a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló 1996. december 16‑i 96/71/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében vett munkaerő rendelkezésre bocsátásának kell‑e minősíteni, minden olyan tényt figyelembe kell venni, amely arra utal, hogy a munkavállaló fogadó tagállamba való kihelyezése képezi, illetve nem képezi azon szolgáltatásnyújtás tulajdonképpeni tárgyát, amelyre az említett szerződéses jogviszony vonatkozik. Főszabály szerint arra, hogy nem e kihelyezés a szóban forgó szolgáltatásnyújtás tulajdonképpeni tárgya, többek között azon körülmények utalnak, hogy a szolgáltatásnyújtó viseli a szerződésben megállapított szolgáltatás nem megfelelő teljesítésének következményeit, és hogy e szolgáltatásnyújtó szabadon határozhatja meg, hány munkavállalónak a fogadó tagállamba való kiküldését tartja hasznosnak. Ezzel szemben az a körülmény, hogy az a vállalkozás, amely e szolgáltatás kedvezményezettje, az említett szolgáltatásnak az említett szerződésnek való megfelelőségét ellenőrzi, vagy hogy az említett szolgáltatásnyújtó munkavállalóinak általános jellegű utasításokat adhat, önmagában nem enged munkaerő rendelkezésre bocsátásának fennállására következtetni.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: magyar.


A Bíróság (első tanács) április 20.-i ítélete: 1988. # Guy Bekaert elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour d'appel de Rennes - Franciaország. # Letelepedés szabadsága. # 204/87. sz. ügy


A Törvényszék (harmadik tanács) 2013. október 16-i ítélete. # Olasz Köztársaság kontra Európai Bizottság. # T-248/10. sz. ügy


title: A Törvényszék (harmadik tanács) 2011. szeptember 9-i ítélete. # Görög Köztársaság kontra Európai Bizottság. # EMOGA - Garanciarészleg - A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások - Marhahús - Extenzifikációs kifizetés - Szántóföldi növények - Gyümölcsök és zöldségek - Egyes citrusfélék feldolgozásának támogatása - A 100%-os pénzügyi átalánykiigazítás alkalmazási feltételei - Arányosság. # T-344/05. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (harmadik tanács) 2011. szeptember 9‑i ítélete – Görögország kontra Bizottság
      (T‑344/05. sz. ügy)
      „EMOGA – Garanciarészleg – A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások – Marhahús – Extenzifikációs kifizetés – Szántóföldi növények – Gyümölcsök és zöldségek – Egyes citrusfélék feldolgozásának támogatása – A 100%‑os pénzügyi átalánykiigazítás alkalmazási feltételei – Arányosság”
      1.                     Mezőgazdaság – EMOGA – Támogatások nyújtása – A tagállamok hatékony közigazgatási és helyszíni ellenőrzési rendszer létrehozásával
            kapcsolatos kötelezettsége – Terjedelem – Nem megbízható ellenőrzések – Az Alap általi elszámolás megtagadása (1258/1999 tanácsi
            rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés) (vö. 74–75., 269–270. pont)
      2.                     Mezőgazdaság – EMOGA – Végső elszámolás – A közösségi szabályozás alkalmazása során történt szabálytalanságokból eredő kiadások
            elszámolásának megtagadása – Az érintett tagállam általi vitatás – Bizonyítási teher – A Bizottság és a tagállam közötti megosztás
            (1258/1999 tanácsi rendelet) (vö. 76–77., 313. pont)
      3.                     Intézmények jogi aktusai – A hivatali magatartásra vonatkozó általános hatályú szabályok – Külső joghatások kiváltására irányuló
            aktus – Terjedelem (vö. 192. pont)
      4.                     Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Az EMOGA által finanszírozott kiadások végső elszámolására
            vonatkozó határozat (EUMSZ 296. cikk) (vö. 251–252. pont)
      5.                     Uniós jog – Elvek – Arányosság – Terjedelem – Az uniós jogalkotó mérlegelési hatásköre a közös agrárpolitika területén – Bírósági
            felülvizsgálat – Korlátok (EUMSZ 40. cikk és EUMSZ 43. cikk; 1169/97 bizottsági rendelet, 20. cikk, (5) bekezdés, első albekezdés)
            (vö. 289–295. pont)
      Tárgy

               Az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege terhére a tagállamok által kifizetett egyes
                  kiadásoknak a közösségi finanszírozásból való kizárásáról szóló, 2005. július 15‑i 2005/555/EK bizottsági határozat (HL L 188.,
                  36. o.) azon részének megsemmisítésére irányuló kérelem, amely kizár egyes, a Görög Köztársaság által a marhahúságazatban,
                  a szántóföldi növények ágazatában, valamint a gyümölcs‑ és zöldségágazatban teljesített kiadásokat.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék megsemmisíti az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege terhére a tagállamok
                     által kifizetett egyes kiadásoknak a közösségi finanszírozásból való kizárásáról szóló, 2005. július 15‑i 2005/555/EK bizottsági
                     határozatot abban a részében, amelyben ez a közösségi finanszírozásból kizár egyes, a Görög Köztársaság által a 2000. és 2001.
                     év tekintetében végrehajtott extenzifikációs kifizetés jogcímén teljesített kiadásokat.

                  2)

                  	A Törvényszék a keresetet az ezt meghaladó részében elutasítja.

                  3)

                  	A Görög Köztársaság maga viseli saját költségeinek kétharmadát és az Európai Bizottság részéről felmerült költségek kétharmadát.

                  4)

                  	A Bizottság maga viseli saját költségeinek egyharmadát és a Görög Köztársaság részéről felmerült költségek egyharmadát.