title: A Bíróság (első tanács) 2015. február 26-i ítélete.#Ministre de l'Économie et des Finances kontra Gérard de Ruyter.#A Conseil d'État (Franciaország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Szociális biztonság – 1408/71/EGK rendelet – 4. cikk – Tárgyi hatály – Tőkejövedelmekre vonatkozó levonások – Általános szociális hozzájárulás – A társadalombiztosítási tartozások kiegyenlítésére szolgáló hozzájárulás – Szociális levonás – A szociális levonáshoz kapcsolódó kiegészítő járulék – A kötelező szociális biztonsági rendszerek finanszírozásához való hozzájárulás – A bizonyos szociális biztonsági ágakkal fennálló közvetlen és elegendően releváns kapcsolat.#C-623/13. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑623/13. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Conseil d'État (Franciaország) a Bírósághoz 2013. november 28‑án érkezett, 2013. július 17‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Ministre de l’Économie et des Finances
            és
            Gérard de Ruyter
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (első tanács),
            tagjai: A. Tizzano tanácselnök, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits és F. Biltgen (előadó) bírák,
            főtanácsnok: E. Sharpston,
            hivatalvezető: A. Calot Escobar,
            tekintettel az írásbeli szakaszra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – G. de Ruyter képviseletében J. Molinié ügyvéd,
            – a francia kormány képviseletében D. Colas és R. Coesme, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében D. Martin és W. Roels, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2014. október 21‑i tárgyaláson történő meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1998. június 29‑i 1606/98/EK tanácsi rendelettel (HL L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 308. o.) módosított, az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 4. cikkének értelmezésére vonatkozik.
            2. Ezt a kérelmet a ministre de l’Économie et des Finances és G. de Ruyter között az 1997 és 2004 közötti években fizetett több szociális hozzájárulás és a holland forrásból származó, ellenérték fejében fizetett életjáradék tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. Az 1408/71 rendelet „A rendelet alkalmazási köre” című 4. cikke ekként rendelkezik:
            „(1) E rendelet alkalmazandó a következő szociális biztonsági ágakat érintő valamennyi jogszabályra:
            a) betegségbiztosítási [helyesen: egészségbiztosítási] és anyasági ellátások;
            b) rokkantsági ellátások, beleértve a rokkantak keresőképességének fenntartását vagy javítását célzó ellátásokat is;
            c) öregségi ellátások;
            d) túlélő hozzátartozó számára nyújtott ellátások;
            e) munkahelyi balesetekkel és foglalkozási megbetegedéssel kapcsolatos ellátások;
            f) haláleseti juttatások;
            g) munkanélküli ellátások;
            h) családi ellátások.
            (2) E rendelet alkalmazandó valamennyi, akár járulékfizetésen alapuló, akár nem járulékfizetésen alapuló általános és különleges szociális biztonsági rendszerre, valamint a munkáltatóknak vagy hajótulajdonosoknak az (1) bekezdésben említett ellátások nyújtásával kapcsolatos felelősségét érintő biztosítási rendszerekre.”
            4. Az 1408/71 rendelet 13. cikkének értelmében:
            „(1) A 14c. és 14f. cikkre is figyelemmel, a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.
            (2) A 14–17. cikk rendelkezéseire is figyelemmel:
            a) egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye egy másik tagállam területén található;
            b) egy tagállam területén önálló vállalkozóként tevékenykedő személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik még abban az esetben is, ha másik tagállamban rendelkezik lakóhellyel;
            [...]”.
            A francia jog
            5. A code de la sécurité sociale (szociális biztonsági törvénykönyv) L. 136‑6. cikkének az alapügy tényállása megvalósulásának idején alkalmazandó változata értelmében a code général des impôts (általános adókódex) 4 B. cikke szerint Franciaországban adóügyi illetőséggel rendelkező természetes személyek a tőkejövedelmek után kötelesek a jövedelemadó alapját képező nettó összegre, többek között az ingatlanból származó jövedelmekre, az ellenérték fejében fizetett életjáradékra és a befektetésből származó jövedelemre kivetett járulékot fizetni.
            6. A code général des impôts – e kódexnek a „Caisse nationale des allocations familiales (Országos Családtámogatási Pénztár), a Fonds de solidarité vieillesse (Öregségi Szolidaritási Alap) és a kötelező egészségbiztosítási rendszerek részére levont általános szociális hozzájárulásra” (contribution sociale généralisée, a továbbiakban: CSG) vonatkozó rendelkezései között szereplő – 1600–0 C. cikkének az alapeljárás tényállása megvalósulásának idején alkalmazandó változata értelmében a 4 B. cikk szerint Franciaországban adóügyi illetőséggel rendelkező természetes személyek – amint azt a code de la sécurité sociale L. 136‑6 cikke kimondja – kötelesek a tőkejövedelem után a jövedelemadó alapját képező nettó összegre, többek között az ingatlanból származó jövedelmekre, az ellenérték fejében fizetett életjáradékra és a befektetésből származó jövedelemre kivetett járulékot fizetni.
            7. A code général des impôts 1600‑0 G. és 1600‑0 H. cikkének az alapügy tényállása megvalósulásának idején alkalmazandó változata alapján e személyeknek „a társadalombiztosítási tartozások kiegyenlítésére szolgáló hozzájárulást” (contribution pour le remboursement de la dette sociale, a továbbiakban: CRDS) is kell fizetniük, amelyet ugyanezen jövedelmek alapján vetnek ki.
            8. A code général des impôts 1600‑0 F bis cikkének az alapügy tényállása megvalósulásának idején alkalmazandó változata szerint e személyek ugyanezen jövedelmek alapján mindemellett egy 2%‑os „szociális levonást”, valamint 2004. július 1‑jétől a code de l’action sociale et des familles (szociális és családjogi kódex) L. 14‑10‑4. cikke alapján 0,3%‑os kiegészítő járulékot is kötelesek fizetni.
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
            9. G. de Ruyter holland állampolgár, aki franciaországi lakos és a Vermeer Verenigde Bedrijven BV holland társaság alkalmazottja.
            10. 1997‑től 2004‑ig G. de Ruyter Franciaországban munkabérből, tőkebefektetésekből, ipari és kereskedelmi tevékenységből származó nyereségből, valamint két holland biztosítótársaság által ellenérték fejében fizetett életjáradékokból álló jövedelmet vallott be.
            11. A francia adóhatóság úgy vélte, hogy a G. de Ruyter által kapott, ellenérték fejében fizetett életjáradék tőkejövedelemnek minősül, és az érintettnek ezen életjáradékokra tekintettel a CSG‑hozzájárulást, a CRDS‑hozzájárulást, a 2%‑os szociális levonást, valamint az e levonást kiegészítő 0,3%‑os levonást is teljesítenie kell.
            12. G. de Ruyter panasszal élt e hatóság előtt ezen közterhek megalapozottságát illetően, és úgy vélte, hogy azon kötelezettség, amely szerint ugyanazon jövedelmek alapján két különböző szociális biztonsági rendszerbe kell járulékot fizetnie, ellentétes azzal az 1408/71 rendelet 13. cikke szerinti elvvel, amely szerint csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandók, tekintve, hogy e jövedelmek után már Hollandiában ugyanilyen jellegű levonásokat kellett teljesítenie. E panaszok, majd az azok nyomán a tribunal administratif de Marseille‑hez (marseille‑i első fokú közigazgatási bíróság) és a tribunal administratif de Nîmes‑hez (nîmes‑i első fokú közigazgatási bíróság) benyújtott keresetek elutasítását követően G. de Ruyter e bíróságok ítéleteivel szemben a cour administrative d’appel de Marseille‑hez (marseille‑i közigazgatási fellebbviteli bíróság) nyújtott be fellebbezést.
            13. A cour administrative d’appel de Marseille 2009. október 15‑i és 2010. július 1‑jei ítéleteiben mentesítette G. de Ruytert a számára 1997 és 2000, valamint 2001 és 2004 között juttatott életjáradékok alapján kivetett járulékok megfizetésének kötelezettsége alól, mivel úgy ítélte meg, hogy a vitatott közterhek életjáradékra való kivetése sérti a munkavállalók szabad mozgásának az EK 39. cikk által bevezetett elvét.
            14. A ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État (a költségvetésért, az államháztartásért, a közszolgálatért és az állam reformjáért felelős miniszter; a továbbiakban: miniszter) ezen ítéletekkel szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Conseil d’État (államtanács) elé.
            15. A Conseil d’État 2013. július 17‑én hozott ítéletében a cour administrative d’appel de Marseille 2009. október 15‑i ítéletét részben, e bíróság 2010. július 1‑jei ítéletét pedig teljes egészében hatályon kívül helyezte. A Conseil d’État úgy vélte, hogy egyedül az a körülmény, hogy az érintett életjáradékokra már Hollandiában is kivetettek ugyan olyan jellegű közterheket, mint Franciaországban, nem elegendő a munkavállalók szabad mozgása megsértésének megvalósulásához, mivel az EK‑szerződés akkor hatályos állapotában nem írta elő a joghatóság tagállamok közötti megosztásának általános feltételeit az Európai Unión belüli kettős adóztatást illetően.
            16. Tekintve, hogy a Conseil d’État úgy határozott, hogy érdemben eldönti az előtte folyamatban lévő két ügyet, és mivel G. de Ruyter azt állította, hogy az alapügyben szóban forgó levonások ellentétesek az 1408/71 rendelet 13. cikkével, úgy vélte, hogy annak értékelése érdekében, hogy milyen terjedelme van az egy tagállam jogszabályai alkalmazása ezen cikkben rögzített elvének, meg kell határozni, hogy e levonások közvetlen és releváns kapcsolatban vannak‑e az 1408/71 rendelet 4. cikkében felsorolt bizonyos szociális biztonsági ágakkal, és így annak hatálya alá tartoznak‑e.
            17. E tekintetben a Conseil d’État megállapította egyrészt, hogy az említett levonások a francia kötelező szociális biztonsági rendszerek finanszírozását szolgálják.
            18. Másrészt, és a Bizottság kontra Franciaország ítélet (C‑34/98, EU:C:2000:84) és a Bizottság kontra Franciaország ítélet (C‑169/98, EU:C:2000:85) alapjául szolgáló helyzetektől eltérően a Conseil d’État kiemelte, hogy az alapügyben szóban forgó levonások a munkajövedelmeket és a keresetpótló jövedelmeket nem terhelik, és így részben felváltják a szociális biztonsági járulékokat, azonban azokat kizárólag az érintett adóalany tőkejövedelme alapján állapítják meg, függetlenül attól, hogy az adóalany folytat‑e kereső tevékenységet.
            19. A Conseil d’État azt is hangsúlyozta, hogy az említett levonásokhoz egyáltalán nem kötődik valamely szociális biztonsági rendszer által nyújtott ellátásra vagy előnyre való jogosultság megnyílása, és így a nemzeti alkotmányi és törvényi rendelkezések értelmében adónak és nem szociális biztonsági járuléknak kell őket tekinteni.
            20. Ilyen körülmények között a Conseil d’État úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
            „A tőkejövedelmekre vonatkozó olyan közterhek, mint a tőkejövedelmeket terhelő CSG, az ugyanezen jövedelmekre kivetett CRDS, a 2%‑os szociális levonás és az ahhoz kapcsolódó kiegészítő járulék önmagában amiatt, hogy a francia szociális biztonsági rendszerek finanszírozását szolgálják, közvetlen és releváns kapcsolatban vannak‑e a[z 1408/71 rendelet] 4. cikkében felsorolt bizonyos szociális biztonsági ágakkal, és így e rendelet hatálya alá tartoznak‑e?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
            21. A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével lényegében arra keres választ, hogy a tőkejövedelmekre vonatkozó olyan levonások, mint az alapügyben szóban forgó levonások, amelyek a kötelező szociális biztonsági rendszerek finanszírozását szolgálják, közvetlen és releváns kapcsolatban vannak‑e az 1408/71 rendelet 4. cikkében felsorolt bizonyos szociális biztonsági ágakkal, és így e rendelet hatálya alá tartoznak‑e, még akkor is, ha e levonásokat kizárólag az érintett adóalanyok tőkejövedelmei alapján állapítják meg, függetlenül attól, hogy ezen adóalanyok folytatnak‑e kereső tevékenységet.
            22. E kérdés megválaszolása céljából emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet 4. cikke olyan kifejezésekkel határozza meg az említett rendelet rendelkezéseinek hatályát, amelyekből az tűnik ki, hogy a szociális biztonsági rendszerek teljes egésze az uniós szabályok hatálya alá tartozik (Jansen‑ítélet, 104/76, EU:C:1977:72, 7. pont; Rheinhold & Mahla ítélet, C‑327/92, EU:C:1995:144, 15. pont).
            23. A Bíróság kimondta, hogy az 1408/71 rendelet alkalmazása céljából meghatározó tényező a közvetlen és elegendően releváns kapcsolat, amelynek a sz óban forgó rendelkezés és az 1408/71 rendelet 4. cikkében felsorolt szociális biztonsági ágakat szabályozó jogszabályok között kell fennállnia (Rheinhold & Mahla ítélet, EU:C:1995:144, 23. pont; Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:84, 35. pont; Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:85, 33. pont).
            24. Az a körülmény, hogy valamely levonás a nemzeti jogszabályok értelmében adónak minősül, az 1408/71 rendelet tekintetében nem zárja ki, hogy ugyanezen levonást e rendelet hatálya alá tartozónak lehessen tekinteni (Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:84, 34. pont; Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:85, 32. pont).
            25. E megállapítást nem gyengíti sem az, hogy az érintett levonás célja részben az, hogy rendezze a szociális biztonsági rendszer múltban nyújtott ellátások finanszírozásából eredő tartozásait (Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:84, 39. pont), sem az, hogy az említett levonás – amint arra a főtanácsnok indítványának 31. pontjában rámutatott – nem a korábban létezett szociális biztonsági járulékok felváltására irányul.
            26. Hasonlóképpen az ellátások ellentételezésének fennállása vagy hiánya sem releváns az 1408/71 rendelet alkalmazása tekintetében, mivel az a meghatározó szempont, hogy valamely hozzájárulást kifejezetten valamely tagállam szociális biztonsági rendszerének finanszírozására különítették‑e el (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:84, 39. és 40. pont; Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:85, 37. és 38. pont).
            27. Így azon ügyekben, amelyek tárgyát a francia adóhatóság által a Franciaországban lakóhellyel rendelkező – adóügyileg francia köztársaságbeli illetőséggel rendelkező, de más tagállamban dolgozó – munkavállalók és önálló vállalkozók munkajövedelmeiből és keresetpótló jövedelmeiből eszközölt pénzügyi levonások képezték, a Bíróság megállapította, hogy e levonásokat kifejezetten és közvetlenül Franciaország szociális biztonsági rendszerének finanszírozására különítették el, és ebből azt vezette le, hogy azok az 1408/71 rendelet 4. cikkében felsorolt szociális biztonsági ágakat szabályozó törvényekkel közvetlen és elegendően releváns kapcsolatban állnak (Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:84, 36. és 37. pont; Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:85, 34. és 35. pont).
            28. Ugyanezen következtetést kell levonni az alapügyben szóban forgó levonásokat illetően is, amelyek nem terhelik a munkavállalók munkajövedelmeit és keresetpótló jövedelmeit, hanem amelyeket a tőkejövedelemre vetnek ki, mivel nem vitás, hogy e levonások eredményét Franciaországban kifejezetten és közvetlenül bizonyos szociális biztonsági ágak finanszírozására vagy ez utóbbiak hiányának rendezésére különítik el.
            29. Az említett levonások tehát közvetlen és elegendően releváns kapcsolatban állnak az 1408/71 rendelet 4. cikkében felsorolt szociális biztonsági ágakat szabályozó törvényekkel, függetlenül attól, hogy nincs kapcsolat az adóalanyok tőkejövedelme, valamint aközött, hogy ez utóbbiak folytatnak‑e kereső tevékenységet.
            30. E tekintetben, amint azt a főtanácsnok is kiemelte indítványának 41. pontjában, az 1408/71 rendelet rendelkezéseinek alkalmazása nem függ kereső tevékenység gyakorlásától.
            31. Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik ugyanis, hogy az 1408/71 rendelet alkalmazása céljából irreleváns a munkaviszony megléte, mivel az e tekintetben meghatározó tényező az, hogy a személy az említett rendelet 1. cikkének a) pontjában említett általános vagy különös szociális biztonsági rendszer keretében egy vagy több kockázattal szemben – akár kötelezően, akár szabadon választható módon – biztosított legyen (lásd ebben az értelemben: Martínez Sala ítélet, C‑85/96, EU:C:1998:217, 36. pont; Borger‑ítélet, C‑516/09, EU:C:2011:136, 26. és 28. pont).
            32. Ezenkívül az 1408/71 rendelet 1. cikkének j) pontja szerinti „jogszabályok” kifejezést annak széles körű tartalma jellemzi, amely magában foglal minden, a tagállamok által elfogadott törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezést, és olyannak kell tekinteni, mint amely az adott területen alkalmazandó összes nemzeti rendelkezésre vonatkozik (Bozzone‑ítélet, 87/76, EU:C:1977:60, 10. pont).
            33. Ezen értelmezést erősíti egyebekben az 1408/71 rendelet által követett célkitűzés, valamint az azt alátámasztó elvek is.
            34. Az 1408/71 rendelet ugyanis II. címében a munkavállalók Unión belüli szabad mozgásának biztosítása érdekében, a velük szemben a különböző nemzeti jogszabályok szempontjából alkalmazandó egyenlő bánásmód elvétől vezérelve, koordinációs rendszert hozott létre, amely különösen a különböző körülmények között a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorló munkavállalókra vagy önálló vállalkozókra alkalmazandó jogszabály vagy jogszabályok meghatározására irányul (lásd ebben az értelemben: Derouin‑ítélet, C‑103/06, EU:C:2008:185, 20. pont; Tomaszewska‑ítélet, C‑440/09, EU:C:2011:114, 25. és 28. pont).
            35. E kollíziós szabályrendszer zárt jellege azzal a hatással jár, hogy minden tagállam jogalkotójától elvonja azt a lehetőséget, hogy e tárgyban a nemzeti jogszabályok hatályát és alkalmazási feltételeit, az azok hatálya alá eső személyi kört, és azon területet tetszése szerint határozza meg, amelyen belül a nemzeti rendelkezések kifejtik hatásukat (Luijten‑ítélet, 60/85, EU:C:1986:307, 14. pont; Somova‑ítélet, C‑103/13, EU:C:2014:2334, 54. pont).
            36. E tekintetben az 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az e rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandók, amely ezáltal – a 14c. és 14f. cikk szerinti esetekre is figyelemmel – kizárja több nemzeti szabályozás bármilyen halmozódását egy és ugyanazon időszak tekintetében (lásd ebben az értelemben: Perenboom‑ítélet, 102/76, EU:C:1977:71, 11. pont).
            37. A szociális biztonsággal kapcsolatban az egy tagállam jogszabályai alkalmazása elvének célja azon bonyodalmak elkerülése, amelyek a több nemzeti szabályozás egyidejű alkalmazásából származhatnak, továbbá az Unión belül mozgó személyek esetén az alkalmazandó jogszabályok részleges vagy teljes halmozódásából eredő egyenlőtlen bánásmód megszüntetése (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:84, 46. pont; Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:85, 43. pont; Allard‑ítélet, C‑249/04, EU:C:2005:329, 28. pont).
            38. A fentiekből következik, hogy az 1408/71 rendelet rendelkezéseinek alkalmazása nem korlátozódhat azon jövedelmekre, melyekben e személyek munkaviszonyukra tekintettel részesülnek, mivel különben az e rendelet 13. cikkének alkalmazásában az e személyek által kapott jövedelmek eredetétől függő eltéréseket eredményezne.
            39. Ugyanis valamely tagállam lakosai közül a más tagállam szociális biztonsági rendszerében biztosítottak arra való kötelezése, hogy azon kívül – akárcsak részben is – a lakóhelyük szerinti tagállam szociális biztonsági rendszerét is finanszírozzák, egyenlőtlen bánásmódot valósít meg az 1408/71 rendelet 13. cikke tekintetében, mivel az utóbbi tagállam összes többi lakosának csak ezen tagállam szociális biztonsági rendszerébe kell járulékot fizetnie (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:84, 45–48. pont; Bizottság kontra Franciaország ítélet, EU:C:2000:85, 42–45. pont).
            40. A jelen ügyben, tekintve, hogy G. de Ruyter migráns munkavállalóként a foglalkoztatás szerinti tagállam – azaz Hollandia – szociális biztonsági rendszerének hatálya alá tartozik, továbbá az 1408/71 rendelet 14c. és 14f. cikkében előírt egyetlen, a szociális biztonság területén több nemzeti jogszabály halmozódását engedő kivétel sem vonatkozik rá, a lakóhely szerinti tagállam sem a munkaviszonyból, sem a tőkéjéből származó jövedelem szempontjából nem alkalmazhat rá olyan levonásokat előíró jogszabályi rendelkezéseket, amelyek közvetlen és elegendően releváns kapcsolatban állnak az 1408/71 rendelet 4. cikkében felsorolt szociális biztonsági ágakat szabályozó jogszabályokkal.
            41. Ezenkívül – amint azt a főtanácsnok is kiemelte indítványának 57. pontjában – az 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében rögzített, egy tagállam jogszabályai alkalmazásának elve miatt e megállapításokat nem vonhatja kétségbe az, hogy G. de Ruyter tőkejövedelmeire a foglalkoztatás szerinti tagállamban szociális biztonsági járulék formájában még nem vetettek ki közterhet.
            42. A fenti megfontolások összességére tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1408/71 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy a tőkejövedelmekre vonatkozó olyan levonások, mint az alapügyben szóban forgó levonások, ha azok a kötelező szociális biztonsági rendszerek finanszírozását szolgálják, közvetlen és releváns kapcsolatban vannak az 1408/71 rendelet 4. cikkében felsorolt bizonyos szociális biztonsági ágakkal és így e rendelet hatálya alá tartoznak, még akkor is, ha e levonásokat kizárólag az adóalanyok tőkejövedelme alapján állapítják meg, függetlenül attól, hogy ez utóbbiak folytatnak‑e bármilyen kereső tevékenységet.
            A költségekről
            43. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
            Az 1998. június 29‑i 1606/98/EK tanácsi rendelettel módosított, az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletet úgy kell értelmezni, hogy a tőkejövedelmekre vonatkozó olyan levonások, mint az alapügyben szóban forgó levonások, ha azok a kötelező szociális biztonsági rendszerek finanszírozását szolgálják, közvetlen és releváns kapcsolatban vannak az 1408/71 rendelet 4. cikkében felsorolt bizonyos szociális biztonsági ágakkal, és így az említett rendelet hatálya alá tartoznak, még akkor is, ha e levonásokat kizárólag az adóalanyok tőkejövedelme alapján állapítják meg, függetlenül attól, hogy ez utóbbiak folytatnak‑e bármilyen kereső tevékenységet.


title: A Bíróság (hetedik tanács) 2015. február 26-i ítélete.#Ingeniørforeningen i Danmark kontra Tekniq.#Az Østre Landsret (Dánia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Szociálpolitika – 2000/78/EK irányelv – A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód – 2. cikk, (1) bekezdés és (2) bekezdés, a) pont – 6. cikk, (1) bekezdés – Életkoron alapuló eltérő bánásmód – Nemzeti szabályozás, amely az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjra jogosult munkavállalóknak a munkaviszonyuk megszűnésekor nem írja elő végkielégítés folyósítását.#C-515/13. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑515/13. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Østre Landsret (Dánia) a Bírósághoz 2013. szeptember 25‑én érkezett, 2013. szeptember 17‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Poul Landin nevében eljáró Ingeniørforeningen i Danmark
            és
            az ENCO A/S – VVS nevében eljáró Tekniq
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
            tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, A. Arabadjiev (előadó) és J. L. da Cruz Vilaça bírák,
            főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
            hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. október 2‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a P. Landin nevében eljáró Ingeniørforeningen i Danmark képviseletében K. Schioldann advokat,
            – az ENCO A/S – VVS nevében eljáró Tekniq képviseletében C. Ketelsen és T. Lind‑Larsen advokaterne,
            – a dán kormány képviseletében M. Wolff, C. Thorning és U. Melgaard, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében M. Clausen és D. Martin, meghatalmazotti minőségben,
            tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (HL L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.) 2. cikke (2) bekezdése a) pontjának, valamint 6. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
            2. Ezt a kérelmet a P. Landin nevében eljáró Ingeniørforeningen i Danmark és az ENCO A/S – VVS nevében eljáró Tekniq között folyamatban lévő azon jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya P. Landin végkielégítés iránti kérelmének a Tekniq általi elutasítása.
            Jogi háttér
            A 2000/78 irányelv
            3. A 2000/78 irányelv 1. cikkének értelmében az irányelvnek „a célja a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel”.
            4. Ezen irányelv 2. cikke kimondja:
            „(1) Ezen irányelv alkalmazásában az »egyenlő bánásmód elve« azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
            (2) Az (1) bekezdés alkalmazásában:
            a) közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján;
            [...]”
            5. Ugyanezen irányelv 6. cikkének a szövege a következő:
            „(1) A 2. cikk (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az életkoron alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha – a nemzeti jog keretein belül – egy törvényes cél által objektíven és ésszerűen igazolt, beleértve a foglalkoztatáspolitikát, a munkaerő‑piaci és a szakképzési célkitűzéseket, és ha a cél elérésének eszközei megfelelők és szükségesek [helyesen: ha – a nemzeti jog keretein belül – jogszerű céllal, például jogszerű foglalkoztatáspolitikai, munkaerő‑piaci, vagy szakképzési céllal objektív és ésszerű módon igazolhatók, valamint e cél elérésének eszközei megfelelőek és szükségesek].
            Az ilyen eltérő bánásmód magában foglalhatja többek között:
            a) a foglalkoztatáshoz és a szakképzéshez történő hozzájutás [helyesen: a munkavállalás és a szakképzésben való részvétel] külön feltételekhez kötését, külön foglalkoztatási és munkafeltételeket, beleértve az elbocsátási és javadalmazási feltételeket, a fiatalok, az idősebb munkavállalók és a tartásra kötelezett személyek szakmai beilleszkedésének elősegítése vagy védelmük biztosítása céljából;
            b) a foglalkoztatáshoz vagy bizonyos foglalkoztatáshoz kapcsolódó előnyökhöz való hozzájutás minimumkorhatárhoz, szakmai tapasztalathoz vagy szolgálatban eltöltött időhöz kötését [helyesen: a munkavállalásnak vagy az ahhoz kapcsolódó egyes előnyöknek az életkorra, a szakmai tapasztalatra vagy a szolgálati időre vonatkozó minimumkövetelményekhez kötése];
            [...]
            (2) A 2. cikk (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben a rendszerbe történő belépés korhatárhoz kötése, továbbá a nyugdíjra vagy rokkantsági ellátásra való jogosultság – beleértve az ilyen rendszerek alapján a foglalkoztatottak vagy a foglalkoztatottak csoportjai, illetve kategóriái részvételének különböző életkorhoz kötését – és az ilyen rendszerekkel kapcsolatos biztosításmatematikai számításokban az életkor használata nem jelent az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetést, feltéve hogy ez nem eredményez a nemi hovatartozáson alapuló hátrányos megkülönböztetést.”
            A dán jog
            6. Az alkalmazottakról szóló törvény (lov om retsforholdet mellem arbejdsgivere og funktionærer [funktionærloven], a továbbiakban: az alkalmazottakról szóló törvény) 2a. cikke a következő rendelkezéseket tartalmazza a végkielégítésre vonatkozóan:
            „(1) Amennyiben az ugyanazon vállalkozás által legalább 12, 15 vagy 18 évig folyamatosan alkalmazott munkavállaló munkaviszonya munkáltatói felmondással szűnik meg, úgy a munkáltató a munkaviszony megszűnésekor köteles e munkavállaló részére egy‑, kettő‑, illetve háromhavi munkabérnek megfelelő összeget megfizetni.
            (2) Az (1) bekezdésben foglalt rendelkezés nem alkalmazható, ha a munkavállaló a munkaviszony megszűnésének időpontjában az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjban fog részesülni.
            (3) Nem jár végkielégítés, ha a munkavállaló a munkaviszony megszűnésekor a munkáltatótól öregségi nyugdíjban fog részesülni, és a munkavállaló a szóban forgó nyugdíjrendszerbe ötvenedik életévének betöltése előtt belépett.
            (4) A (3) bekezdés rendelkezései nem alkalmazandók, ha 1996. július 1‑jétől kollektív szerződés szabályozza a munkáltató által fizetett öregségi nyugdíj miatt a végkielégítés csökkentésének vagy eltörlésének a kérdését.
            (5) Az (1) bekezdés rendelkezései mutatis mutandis alkalmazandók a jogellenes felmondás esetére.”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
            7. P. Landin 1944. november 24‑én született, és 1999. január 11‑én az alkalmazottakról szóló törvény rendelkezései alapján mérnökként alkalmazásba állt.
            8. A 65. születésnapján – 2009. november 24‑én – kezdődő hatállyal P. Landin azt kérte, hogy az általános nyugdíjrendszerben az öregségi nyugdíját csak később fizessék ki neki azért, hogy nagyobb összegben részesüljön.
            9. 2011. november 30‑án az alapügy alperese az akkor 67 éves P. Landinnal közölte az arra vonatkozó határozatát, hogy a szolgálati idejére tekintettel az alkalmazottakról szóló törvény rendelkezéseinek megfelelően hat hónapos felmondási idővel 2012 májusának végével felmond P. Landinnak.
            10. Tekintettel arra, hogy a 65. életévét betöltött P. Landin az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjra volt jogosult, az alapügy alperese nem fizetett neki az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (1) bekezdésében előírt, a munkáltató általi felmondás esetén járó végkielégítést abból az indokból, hogy e törvény 2a. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően az a munkavállaló, aki az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjra jogosult, akkor is elveszíti az említett 2a. cikk (1) bekezdésében előírt végkielégítésre való jogosultságát, ha továbbra is szakmai tevékenységet végez, illetve ha e nyugdíjnak a később történő folyósítását kérte.
            11. P. Landin a teljes felmondási idő alatt dolgozott, és annak lejártát követően sprinkler mérnökként helyezkedett el egy másik munkáltatónál a szokásos piaci feltételek mellett és az alkalmazottakról szóló törvény alapján.
            12. P. Landin ezt követően eljárást indított az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (1) bekezdésében előírt, a munkáltató általi felmondás esetén járó végkielégítésben való részesülés érdekében, és arra hivatkozott, hogy e kifizetés megtagadása az uniós joggal ellentétes.
            13. E körülmények között az Østre Landsret úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
            „Úgy kell‑e értelmezni az életkoron alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek [a 2000/78] irányelv 2. és 6. cikkébe foglalt tilalmát, hogy azzal ellentétes, ha egy tagállam olyan jogi szabályozást tart fenn, amely alapján a munkáltató az ugyanazon vállalkozásnál legalább 12, 15 vagy 18 évig folyamatosan alkalmazott munkavállalónak való felmondás esetén a munkavállaló munkaviszonyának megszűnésekor egy‑, kettő‑, illetve háromhavi munkabérnek megfelelő összeget köteles fizetni, ez az összeg azonban nem jár abban az esetben, ha a munkavállaló a munkaviszony megszűnésekor az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjra jogosult?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
            14. A feltett kérdésnek a megválaszolásához először is azt kell megvizsgálni, hogy az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikke (2) bekezdésének alkalmazásából következik‑e a 2000/78 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében vett eltérő bánásmód.
            15. A jelen esetben az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikke (2) bekezdésének az a hatása, hogy bizonyos munkavállalókat megfoszt a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítéshez való jogtól, azon egyedüli indoknál fogva, hogy ők munkaviszonyuk megszűnésekor az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjban részesülhetnek. Márpedig az ügyiratokból kitűnik, hogy az ilyen nyugdíjra való jogosultság minimális életkori feltételhez kötött, amely az 1954 előtt született munkavállalók esetében a 65. életévben került meghatározásra. E rendelkezés tehát olyan kritériumon alapul, amely elválaszthatatlanul kapcsolódik az alkalmazottak életkorához (lásd analógia útján: Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, C‑499/08, EU:C:2010:600, 23. pont).
            16. Ebből következik, hogy az alapeljárás tárgyát képező nemzeti szabályozás közvetlenül életkoron alapuló eltérő bánásmódot valósít meg a 2000/78 irányelv 1. cikkének és 2. cikke (2) bekezdése a) pontjának együttesen értelmezett rendelkezései értelmében.
            17. Másodszor azt kell megvizsgálni, hogy ezen eltérő bánásmód igazolható‑e.
            18. A 2000/78 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdése ugyanis pontosítja, hogy a tagállamok előírhatják, hogy az életkoron alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha az – a nemzeti jog keretein belül – jogszerű célokkal, például jogszerű foglalkoztatáspolitikai, munkaerő‑piaci vagy szakképzési célokkal objektív és ésszerű módon igazolható, valamint e célok elérésének eszközei megfelelők és szükségesek (Schmitzer‑ítélet, C‑530/13, EU:C:2014:2359, 37. pont).
            19. A Bíróság több alkalommal is kimondta, hogy a tagállamok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek nemcsak például a szociál‑ és foglalkoztatáspolitika területét érintően meghatározott cél megválasztása, hanem az e cél megvalósítására alkalmas intézkedések meghatározása terén is (Specht és társai ítélet, C‑501/12–C‑506/12, C‑540/12 és C‑541/12, EU:C:2014:2005, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Schmitzer‑ítélet, EU:C:2014:2359, 38. pont).
            20. Az alapeljárás tárgyát képező rendelkezés által kitűzött cél jogszerű jellegének a megítéléséhez rá kell mutatni egyrészt arra, hogy a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítés célja – miként arra a kérdést előterjesztő bíróság az alkalmazottakról szóló törvény tervezetének indokolása kapcsán utalt – az, hogy megkönnyítse azon idősebb munkavállalók számára az újbóli munkába állás felé vezető átmenetet, akik ugyanannál a munkáltatónál már jelentős szolgálati idővel rendelkeznek. Másrészt, ha a jogalkotó azokra a munkavállalókra akarta korlátozni e végkielégítés lehetőségét, akik a munkaviszonyuk megszűnésekor nem jogosultak az általános nyugdíjrendszerben az öregségi nyugdíjra, e jogszabály előkészítő munkálatai – amelyekre a kérdést előterjesztő bíróság utalt – azt bizonyítják, hogy e korlátozás azon a megállapításon alapul, hogy az ilyen öregségi nyugdíjra jogosult személyek általában úgy döntenek, hogy elhagyják a munkaerőpiacot (lásd ebben az értelemben: Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 27. pont).
            21. Ahogy az a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból kitűnik, az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikke (2) bekezdésében foglalt korlátozás célja annak biztosítása, hogy a munkáltatók ne fizessenek a jelentős szolgálati idővel rendelkező elbocsátott munkavállalók részére kétszeres kompenzációt, amely nem szolgálna semmilyen foglalkoztatáspolitikai célt.
            22. A vállalkozásnál jelentős szolgálati idővel rendelkező munkavállalók védelmének és újbóli szakmai beilleszkedésük segítésének a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítéssel megvalósítani kívánt célja a 2000/78 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett foglalkoztatáspolitikai és munkaerő‑piaci jogszerű célok kategóriájába tartozik (Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 29. pont).
            23. Ez utóbbi rendelkezés szerint e célok – az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve alóli kivéte lként – igazolhatják az eltérő bánásmódot, amely többek között kapcsolódik a „[...] külön foglalkoztatási és munkafeltételek[hez], beleértve az elbocsátási és javadalmazási feltételeket [...] az idősebb munkavállalók [...] szakmai beilleszkedésének elősegítése vagy védelmük biztosítása céljából”.
            24. Következésképpen az olyan célokat, mint amilyeneket az alapeljárás tárgyát képező nemzeti rendelkezés követ, főszabály szerint úgy kell tekinteni, mint amelyek a 2000/78 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése első albekezdésében előírt módon, „objektíven és ésszerűen”, „a nemzeti jog keretein belül” igazolják az életkoron alapuló eltérő bánásmódot (Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 31. pont).
            25. Még meg kell vizsgálni az említett rendelkezés megfogalmazása szerint azt, hogy az e célok elérése érdekében alkalmazott eszközök „megfelelők és szükségesek”‑e. A jelen esetben azt kell megvizsgálni, hogy az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi‑e a jogalkotó által kitűzött foglalkoztatáspolitikai célok elérését úgy, hogy közben nem veszélyezteti túlzott mértékben azon munkavállalók jogos érdekeit, akik e rendelkezésnél fogva nem részesülnek e végkielégítésben amiatt, hogy az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjra jogosultak (lásd ebben az értelemben: Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 32. pont).
            26. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a szociál‑ és foglalkoztatáspolitika területén kitűzött célok elérésére alkalmas intézkedések megválasztásában. Mindazonáltal e mérlegelési mozgástér nem járhat azzal a hatással, hogy megfossza lényegétől az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazását (Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            27. Márpedig a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítést kizárólag azokra a munkavállalókra korlátozni, akik elbocsátásuk időpontjában nem jogosultak az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjra, nem tűnik ésszerűtlennek a jogalkotó által kitűzött célra tekintettel, amely cél abban áll, hogy fokozott védelmet nyújtson azoknak a munkavállalóknak, akiknek az újbóli munkába állás felé vezető átmenet a vállalkozásnál szerzett szolgálati idejük miatt különösen nehéznek mutatkozik. Az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (2) bekezdése az abban rejlő visszaélések lehetőségeinek a korlátozását is lehetővé teszi, hogy az olyan munkavállalók, akik valójában nyugdíjba vonulnak, olyan végkielégítésben részesüljenek, amely az újbóli munkábaállás támogatására szolgálna (lásd ebben az értelemben: Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 34. pont).
            28. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy az olyan rendelkezés, mint az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (2) bekezdése, nem tűnik nyilvánvalóan alkalmatlannak az uniós jogalkotó által kitűzött jogszerű foglalkoztatáspolitikai cél elérésére.
            29. Még azt kell megvizsgálni, hogy ezen intézkedés nem lépi‑e túl az ilyen cél eléréséhez szükséges mértéket.
            30. A Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból kitűnik, hogy a jogalkotó egyensúlyba hozta egymással azoknak a munkavállalóknak a védelmét, akik a vállalkozásnál szerzett szolgálati idejük miatt általában az idősebb korosztályhoz tartoznak, valamint azon fiatalabb munkavállalókét, akik nem jogosultak a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítésre. A 2000/78 irányelvet átültető, 2004. december 22‑i 1417. sz. törvénynek a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott előkészítő munkálatai e tekintetben azt bizonyítják, hogy a jogalkotó figyelembe vette azt a tényt, hogy a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítés – a munkavállalóknak a szolgálati idejük alapján meghatározott kategóriája tekintetében megerősített védelmét szolgáló eszközként – egyfajta eltérő bánásmódnak minősül a fiatalabb munkavállalók hátrányára. A dán kormány e tekintetben megjegyezte, hogy az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (2) bekezdésében szereplő, a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítés alkalmazási körének a korlátozása lehetővé teszi, hogy a szükséges mértéken túl ne terjesszenek ki egy olyan szociális védőintézkedést, amely alkalmazásának nincs helye a fiatalabb munkavállalók tekintetében.
            31. Ezen túlmenően az alapeljárás tárgyát képező intézkedés az arányosság elvének és a visszaélések elleni küzdelem szükségességének megfelelően annak biztosítására szolgál, hogy a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítést csak azoknak a személyeknek fizessenek, akiknek azt szánták, vagyis azoknak, akik továbbra is aktívak szeretnének maradni, de korukra való tekintettel általában több nehézséggel szembesülnek, amikor új állást kell keresniük. Ez az intézkedés annak az elkerülését is lehetővé teszi, hogy a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítést olyan személyeknek kelljen fizetni, akik egyébként az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjban fognak részesülni.
            32. E tényezőkből kitűnik, hogy az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (2) bekezdése, mivel kizárja a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítésből azokat a munkavállalókat, akik az elbocsátásukat követően az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjat kapnak, nem lépi túl az azon célok eléréséhez szükséges mértéket, amelyeket összebékíteni igyekszik egymással (lásd ebben az értelemben: Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 40. pont).
            33. Meg kell azonban vizsgálni azt, hogy e megállapítást megkérdőjelezheti‑e az a körülmény, hogy e rendelkezés azonos módon kezeli azokat a személyeket, akik az általános nyugdíjrendszerben ténylegesen öregségi nyugdíjban fognak részesülni azokkal, akik az ilyen nyugdíjra csupán jogosultak (lásd analógia útján: Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 41. pont).
            34. Az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (2) bekezdése azzal a hatással jár, hogy kizárja a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítésből mindazokat a munkavállalókat, akik elbocsátásuk időpontjában az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjra jogosultak. Meg kell tehát vizsgálni, hogy az ilyen kizárás nem lépi‑e túl a kitűzött célok eléréséhez szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben: Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 43. pont).
            35. A kérdést előterjesztő bíróság és a dán kormány által szolgáltatott magyarázatokból kitűnik, hogy e kizárás azon az elgondoláson alapul, hogy a munkavállalók általában elhagyják a munkaerőpiacot, amikor az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjra jogosulttá válnak. Emiatt az életkorhoz kötődő megítélés miatt az a munkavállaló, aki ugyan megfelel az általános nyugdíjrendszerben az öregségi nyugdíjra való jogosultság feltételeinek, de arról átmenetileg le kíván mondani annak érdekében, hogy szakmai karrierjét tovább folytathassa, nem részesülhet munkáltatói felmondás esetén járó – egyébként az ő védelmét szolgáló – végkielégítésben. Így az annak elkerülésére szolgáló jogszerű cél miatt, hogy e végkielégítés járjon azoknak a személyeknek, akik nem keresnek új állást, hanem az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíj formájában jutnak a megélhetéshez szükséges jövedelemhez, a szóban forgó intézkedés azt eredményezi, hogy megfosztja az említett végkielégítéstől azokat az elbocsátott munkavállalókat, akik a munkaerőpiacon szeretnének maradni, kizárólag abból az indokból, hogy ők – főként az életkorukra való tekintettel – az ilyen nyugdíjat megkaphatnák (lásd: Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, EU:C:2010:600, 44. pont).
            36. A Bíróság az Ingeniørforeningen i Danmark ítélet (EU:C:2010:600) 45. pontjában – amelyben az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (3) bekezdéséről volt szó, amely előírja a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítésből való kizárást abban az esetben, ha a munkavállalónak a munkaviszonya megszűnésekor lehetősége van a munkáltatója által fizetett öregségi nyugdíjra való jogosultsághoz – úgy ítélte meg, hogy e rendelkezés megnehezíti az ilyen munkavállaló számára a munkához való jogának a későbbi gyakorlását, mivel amiatt, hogy egy álláskereséssel járó átmeneti helyzetben van, nem részesül e végkielégítésben. Ezen ítélet 46. pontjában a Bíróság megállapította az érintett munkavállalók számára azon kockázat fennállását, hogy csökkentett összegű öregségi nyugdíjat kell elfogadniuk, amely hosszú távon jelentős jövedelemveszteséget eredményez számukra.
            37. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy az alapeljárás különbözik az Ingeniørforeningen i Danmark ítélet (EU:C:2010:600) alapjául szolgáló ügybeli alapeljárástól.
            38. Mivel az említett ügyben szóban forgó öregségi nyugdíjat a 60. életév betöltésétől számítva folyósíthatják, az ezen életkort a munkaviszonya megszűnésének napján betöltő valamennyi munkavállaló csak csökkentett összegű nyugdíjban részesülhetett azon összeghez képest, amelyet akkor kapott volna, ha megvárhatta volna a nyugdíjba vonulás időpontját a nyugdíjjogosultságára való hivatkozás érdekében. Ennélfogva ugyanis az előrehozott nyugdíj alapján folyósított összeg csökkenése kockázatának tette ki magát.
            39. Nem ez az eset áll fenn az alapügyben, amely a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítésből való kizárásra vonatkozik arra az esetre, amikor a munkavállalónak a munkaviszonya megszűnésekor lehetősége van arra, hogy az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjban részesüljön. Ahogy az a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból kitűnik, ezen öregségi nyugdíj fedezi a nemzeti szinten meghatározott nyugdíjkorhatárt elérő személy szükségleteit. Az 1999 és 2023 közötti időszakban az általános nyugdíjkorhatár 65 év, e határ 2027‑re fokozatosan emelkedik 67 évre.
            40. Meg kell ugyanis állapítani, hogy az előrehozott nyugdíj alapján fizetett összeg csökkenésének a kockázata főszabály szerint nem érinti az olyan munkavállalókat – mint P. Landin, aki az elbocsátásának időpontjában 67 éves volt –, akik az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjban részesülhetnek.
            41. Továbbá mivel a munkáltatói felmondás esetén járó végkielégítés olyan egyszeri végkielégítés, amely egy‑, kettő‑, illetve háromhavi munkabér összegének felel meg, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló rendelkezés nem tűnik úgy, hogy hosszú távon jelentős jövedelemveszteséget eredményezhet.
            42. E tekintetben az alapeljárás különbözik a Dansk Jurist‑ og Økonomforbund ítélet (C‑546/11, EU:C:2013:603) alapjául szolgáló ügybeli alapeljárástól is, amely a 65. életévüket betöltött és öregségi nyugdíjra jogosult tisztviselőknek az abból történő kizárására vonatkozott, hogy három éven át jogosultak maradjanak az illetményükre.
            43. E következtetéseket nem kérdőjelezi meg az a körülmény, hogy a P. Landinhoz hasonló munkavállaló – munkáját a nyugdíjkorhatárt meghaladva is folytatva – növelheti öregségi nyugdíjának az összegét. Meg kell ugyanis állapítani, hogy – ahogy arra a dán kormány a tárgyaláson feltett kérdésre adott válaszban rámutatott – lehetséges az általános nyugdíjrendszerben az öregségi nyugdíjban való részesülés a szakmai tevékenység végzése mellett. E nyugdíj folyósítása fel is függeszthető az ilyen tevékenység végzése, és ekképpen végső soron az említett nyugdíj összegének a növelése érdekében.
            44. Ilyen körülmények között, valamint a jelen ítélet 40. és 41. pontjában megállapított tényezőkre tekintettel – amelyek pontosságát a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie – nem tűnik úgy, hogy az alkalmazottakról szóló törvény 2a. cikkének (2) bekezdésében előírthoz hasonló intézkedés túlzott mértékben veszélyezteti az általános nyugdíjkorhatárt elért munkavállalók törvényes érdekeit.
            45. A fentiekre tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikke (1) bekezdését és (2) bekezdésének a) pontját, valamint 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy a munkáltató az ugyanazon vállalkozásnál legalább 12, 15 vagy 18 évig folyamatosan alkalmazott munkavállalónak való felmondás esetén a munkavállaló munkaviszonyának megszűnésekor egy‑, kettő‑, illetve háromhavi munkabérnek megfelelő összeget köteles fizetni, ez az összeg azonban nem jár abban az esetben, ha az említett munkavállalónak a munkaviszonya megszűnésekor lehetősége volt arra, hogy az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjban részesüljön, amennyiben egyrészt e szabályozás jogszerű foglalkoztatáspolitikai és munkaerő‑piaci céllal objektív és ésszerű módon igazolt, másrészt pedig az e cél eléréséhez megfelelő és szükséges eszköznek minősül. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ez az eset áll‑e fenn.
            A költségekről
            46. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
            A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv 2. cikke (1) bekezdését és (2) bekezdésének a) pontját, valamint 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy a munkáltató az ugyanazon vállalkozásnál legalább 12, 15 vagy 18 évig folyamatosan alkalmazott munkavállalónak való felmondás esetén a munkavállaló munkaviszonyának megszűnésekor egy‑, kettő‑, illetve háromhavi munkabérnek megfelelő összeget köteles fizetni, ez az összeg azonban nem jár abban az esetben, ha az említett munkavállalónak a munkaviszonya megszűnésekor lehetősége volt arra, hogy az általános nyugdíjrendszerben öregségi nyugdíjban részesüljön, amennyiben egyrészt e szabályozás jogszerű foglalkoztatáspolitikai és munkaerő‑piaci céllal objektív és ésszerű módon igazolt, másrészt pedig az e cél eléréséhez megfelelő és szükséges eszköznek minősül. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ez az eset áll‑e fenn.


A Bíróság (ötödik tanács) június 18.-i ítélete: 1998. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # C-35/96. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) 1998. június 18-i ítélete. # Corsica Ferries France SA kontra Gruppo Antichi Ormeggiatori del porto di Genova Coop. arl, Gruppo Ormeggiatori del Golfo di La Spezia Coop. arl és Ministero dei Trasporti e della Navigazione. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale di Genova - Olaszország. # Szolgáltatásnyújtás szabadsága - Tengeri fuvarozás. # C-266/96. sz. ügy