title: A Bíróság (második tanács) 2006. szeptember 7-i ítélete.#Cristiano Marrosu és Gianluca Sardino kontra Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale di Genova - Olaszország.#1999/70/EK irányelv - A határozott idejű munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza - Határozatlan idejű munkaviszony létrehozása az egymást követő, határozott idejű szerződésekre vonatkozó szabályok megsértése esetén - Lehetőség az eltérésre a közigazgatási szervvel kötött munkaszerződések esetén.#C-53/04. sz. ügy.

text:
      C‑53/04. sz. ügy
      Cristiano Marrosu és Gianluca Sardino
      kontra
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
      (a Tribunale di Genova [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „1999/70/EK irányelv – A határozott idejű munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza – Határozatlan idejű munkaviszony létrehozása az egymást követő, határozott idejű szerződésekre vonatkozó szabályok megsértése
         esetén – Lehetőség az eltérésre a közigazgatási szervvel kötött munkaszerződések esetén”

      Az ítélet összefoglalása
      Szociálpolitika – Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás – 1999/70
            irányelv
      (1999/70 tanácsi rendelet, melléklet, 1. b) pont és 5. pont)
      Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló 1999/70 irányelv
         mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodást úgy kell értelmezni, hogy azzal
         fő szabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek
         vagy munkaviszonyoknak a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja e munkaviszonyok
         vagy munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását annak ellenére, hogy az a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött
         munkaszerződések és munkaviszonyok esetén kötelező, feltéve hogy e szabályozás tartalmaz egyéb, az egymást követő, határozott
         idejű szerződéseknek a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására irányuló és
         azt adott esetben szankcionáló tényleges intézkedést is.

      (vö. 57. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2006. szeptember 7.(*)

      „1999/70/EK irányelv – A határozott idejű munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza – Határozatlan idejű munkaviszony létrehozása az egymást követő, határozott idejű szerződésekre vonatkozó szabályok megsértése
         esetén – Lehetőség az eltérésre a közigazgatási szervvel kötött munkaszerződések esetén”

      A C‑53/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale di Genova (Olaszország)
         a Bírósághoz 2004. február 10‑én érkezett, 2004. január 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Cristiano Marrosu,

      Gianluca Sardino
      és
      az Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Schintgen (előadó), R. Silva de Lapuerta, G. Arestis és J. Klučka bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. július 14‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        C. Marrosu és G. Sardino képviseletében G. Bellieni és A. Lanata avvocati,
      –        az Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate képviseletében C. Ciminelli avvocato,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítői: D. Del Gaizo és P. Gentili avvocati
         dello Stato,

      –        a görög kormány képviseletében I. Bakopoulos, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében N. Yerrell és A. Aresu, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. szeptember 20‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött
         keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
         3. kötet, 368. o.) mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás
         (a továbbiakban: keretmegállapodás) 1. szakasza b) pontjának és 5. szakaszának értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet C. Marrosu és G. Sardino, illetve munkáltatójuk, az Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche
         Universitarie Convenzionate (a genovai San Martino kórház létesítményei és a vele szerződött egyetemi klinikák, a továbbiakban:
         kórházi létesítmény) között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya a felpereseknek az alperessel fennálló
         munkaszerződése megújításának megtagadása.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A keretmegállapodás 1. szakasza értelmében annak „célja:

      a)      a megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazásával javítani a határozott ideig tartó munkavégzés minőségét;
      b)      az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása
         kereteinek [helyes fordítás: megakadályozásához szükséges keret] megállapítása”.

      4        A keretmegállapodás 2. szakaszának 1. pontja kimondja, hogy az:

      „olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult
         gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek”.

      5        A keretmegállapodás 5. szakasza értelmében:

      „1.       Az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása
         érdekében a tagállamok a szociális partnerekkel a nemzeti jognak, kollektív szerződéseknek vagy gyakorlatnak megfelelően folytatott
         konzultációt követően és/vagy a szociális partnerek, a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések hiányában,
         meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeinek figyelembevételével, a következő intézkedések közül vezetnek
         be egyet vagy többet:

      a)      az ilyen szerződések vagy munkaviszonyok megújítását alátámasztó objektív okok;
      b)      az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartama;
      c)      az ilyen szerződések vagy jogviszonyok megújításának száma.
      2.      A szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően a tagállamok és/vagy a szociális partnerek, ha szükséges, meghatározzák,
         hogy a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett tekintik:

      a)      „egymást követőnek”;
      b)      a szerződéseket vagy jogviszonyokat határozatlan időre szólónak.”
      6        Az 1999/70 irányelv 2. cikkének első albekezdése értelmében a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és
         közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy annak 2001. július 10‑e előtt megfeleljenek.

       A nemzeti szabályozás
      7        Olaszországnak az Európai Közösségekben való tagsága alapján fennálló kötelezettségek teljesítésére tekintettel elfogadott
         rendelkezésekről szóló, 2000. december 29‑i 422. törvénnyel (2000. évi közösségi törvény, a 16. sz. GURI rendes melléklete,
         2001. január 20., a továbbiakban: 422/2000 törvény) a nemzeti jogalkotó felhatalmazta az olasz kormányt, hogy fogadja el az
         említett törvény A és B mellékletében foglalt közösségi irányelvek átültetéséhez szükséges törvényerejű rendeleteket. A B mellékletben
         az 1999/70 irányelv külön is megemlítésre kerül.

      8        A 422/2000 törvény 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja különösen azt mondja ki, hogy „a végrehajtandó szabályozás által érintett
         egyes szektorokban hatályos szabályokkal való esetleges ellentmondások elkerülése céljából a szabályokat adott esetben módosítani
         kell vagy ki kell egészíteni […]”, illetve ugyanezen rendelkezés f) pontja értelmében „a törvényerejű rendeletek minden esetben
         biztosítják, hogy a végrehajtandó irányelvek által érintett tárgyban az elfogadott szabályok teljes mértékben összhangban
         vannak a szóban forgó irányelv előírásaival […]”.

      9        2001. szeptember 6‑án az olasz kormány a 422/2000 törvény 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján elfogadta az ESZSZ,
         az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK
         tanácsi irányelv végrehajtására vonatkozó 368. törvényerejű rendeletet (235. sz. GURI, 2001. október 9., 4. o.; a továbbiakban:
         368/2001 törvényerejű rendelet).

      10      A 368/2001 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „munkaszerződést műszaki okokból, illetve a termeléssel, munkaszervezéssel
         vagy a munkavállalók helyettesítésével összefüggő okokból határozott időre is lehet kötni.”

      11      A 368/2001 törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a munkaszerződés egy alkalommal meghosszabbítható, amennyiben
         annak eredeti időtartama nem haladta meg a három évet, valamint „feltéve, hogy az objektív okokból történik, és a szerződés
         ugyanarra a munkára vonatkozik, mint amelyre határozott időtartamot írt elő”. Az említett szerződés teljes időtartama azonban
         ebben az esetben sem haladhatja meg a három évet.

      12      A 368/2001 törvényerejű rendelet „A határidő letelte és szankciók. Egymást követő szerződések” című 5. cikke kimondja:

      „(1)      Ha a munkaviszony az eredetileg meghatározott vagy a 4. cikk alapján ezt követően meghosszabbított időponton túl is folytatódik,
         a munkáltató köteles a munkavállalónak folyósított díjazást a tizedik napig napi 20%‑kal, ezt követően pedig naponta 40%‑kal
         megemelni.

      (2)      Ha a munkaviszony a hat hónapnál rövidebb időtartamú szerződések esetén a huszadik napon túl, egyéb esetekben pedig a harmincadik
         napon túl is folytatódik, a szerződés az említett határidő leteltétől határozatlan időre kötöttnek tekintendő.

      (3)      Amennyiben a munkavállalót az 1. cikk alkalmazásával a hat hónapos vagy annál rövidebb időtartamú szerződés leteltétől számított
         tíz napon belül, illetve a hat hónapot meghaladó időtartamú szerződések esetén a szerződés leteltétől számított húsz napon
         belül ismételten határozott időre alkalmazzák, a második szerződés határozatlan időre kötöttnek tekintendő.

      (4)      Két egymást követő, határozott idejű – vagyis megszakítás nélküli – munkaviszony esetén a munkaszerződés az első szerződés
         megkötésének napjától határozatlan időre kötöttnek tekintendő.”

      13      A 368/2001 törvényerejű rendelet 10. cikke tartalmaz egy listát azokról az esetekről, amelyekben a határozott idejű szerződésekre
         vonatkozó új szabályozás alkalmazása kizárt. Ezen esetek egyike sem vonatkozik a közigazgatási szektorra.

      14      A 368/2001 törvényerejű rendelet a kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint 2001. szeptember 21‑én lépett hatályba.
         E törvényerejű rendelet 11. cikkének (1) bekezdése értelmében „jelen törvényerejű rendelet hatálybalépésétől kezdődően […]
         minden olyan jogszabályi rendelkezés hatályát veszti, amely azzal összeegyeztethetetlen, és amelyet jelen törvényerejű rendelet
         kifejezetten nem említ”. Az említett cikk (3) bekezdése hozzáteszi, hogy „a korábbi szabályozás alapján kötött egyedi szerződések
         megszűnésükig továbbra is hatályosak”.

      15      Egyebekben a közigazgatásban való munkaszervezésre vonatkozó általános szabályokról szóló 2001. március 30‑i 165. törvényerejű
         rendelet (a 106. GURI rendes melléklete, 2001. május 9., a továbbiakban: 165/2001 törvényerejű rendelet) 36. cikke kimondja,
         hogy:

      „(1)      Az előző bekezdésekben felsorolt személyzet felvételére vonatkozó szabályozás betartásával a közigazgatási szervek a felvételnek
         és alkalmazásnak a polgári törvénykönyvben és a vállalkozáson belüli munkaviszonyokkal kapcsolatos törvényekben előírt rugalmas
         szerződéses formáját alkalmazzák. A nemzeti kollektív szerződések szabályozzák a határozott idejű szerződéseket, a képzési
         és munkaszerződéseket, valamint a képzéssel és az ideiglenes munkával kapcsolatos egyéb jogviszonyokat […]

      (2)      A munkavállaló felvételével vagy alkalmazásával kapcsolatos feltétlenül érvényesítendő rendelkezéseknek a közigazgatási szerv
         általi megsértése – az azzal járó felelősség és szankciók sérelme nélkül – nem vezethet az adott közigazgatási szervvel való
         határozatlan idejű szerződések létrejöttéhez. Az érintett munkavállalónak joga van az általa a feltétlen érvényesítendő rendelkezések
         megsértésével elvégzett munkából eredő kár megtérítésére. A közigazgatási szervek kötelesek az e jogcímen kifizetett összegeket
         a felelős vezetőkkel megtéríttetni, amennyiben a jogsértés szándékos volt, vagy az súlyos kötelezettségszegés eredménye.”

      16      A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban hangsúlyozza, hogy a Corte costituzionale (Alkotmánybíróság) 2003. március
         13‑i 89. ítéletében megállapította, hogy a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke (2) bekezdésének első mondata összhangban
         van az olasz Alkotmány 3. és 97. cikkében az egyenlőségre és a gondos ügyintézésre vonatkozóan előírt alkotmányos elvekkel.
         A Corte costituzionale álláspontja szerint azon alapelv értelmében, hogy a közigazgatási szerveknél való munkavállalás az
         említett Alkotmány 97. cikkének harmadik albekezdése alapján versenyvizsga útján történik, az egymást követő, határozott idejű
         szerződések megkötésével kapcsolatos jogsértés megállapítása esetén jogszerű a magánszektor és a közigazgatási szervek munkavállalói
         közötti eltérő bánásmód.

      Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      17      Az alapügy felpereseit a kórházi létesítmény konyhai kisegítő alkalmazottként foglalkoztatta több egymást követő, határozott
         idejű szerződéssel, amelyek közül a legutolsót 2002 januárjában kötötték hat hónapra.

      18      A felvételre a kórházi létesítmény által 1988‑ban megszervezett „konyhai kisegítő alkalmazottak” ideiglenes szerződéssel történő
         foglalkoztatására kiírt nyilvános közszolgálati versenyvizsga alapján összeállított alkalmassági lista alapján került sor,
         amely versenyvizsgát az alapügy felperesei sikeresen teljesítettek.

      19      Az utolsó határozott idejű szerződéseket, melyek 2002 júliusában szűntek meg, a kórházi létesítmény nem újította meg, és az
         érdekeltek hivatalos elbocsátásáról intézkedett, amikor azok szerződésük lejártakor megjelentek munkahelyükön.

      20      Az alapügy felperesei a Tribunale de Genova előtt megtámadták az elbocsátásról szóló határozatot, egyrészt azt kérve a bíróságtól,
         hogy a 368/2001 törvényerejű rendelet alapján az annak hatálybalépésekor fennálló első munkaviszony kezdetétől számítva állapítsa
         meg a kórházi létesítménnyel fennálló határozatlan idejű munkaviszony meglétét, másrészt pedig kötelezze a kórházi létesítményt
         a nekik járó díjazás megfizetésére és az elszenvedett károk megtérítésére.

      21      A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy valamennyi, általa tárgyalt esetben nyolc nap telt el a
         kórházi létesítménnyel kötött utolsó előtti szerződés megszűnése és a kórházi létesítménnyel kötött utolsó szerződés között.
         A 368/2001 törvényerejű rendelet 5. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy ha a munkavállalót „a hat hónapos vagy annál rövidebb
         időtartamú szerződés leteltétől számított tíz napon belül” ismételten határozott időre alkalmazzák, a második szerződés automatikusan
         határozatlan időre kötöttnek tekintendő.

      22      A kórházi létesítmény arra hivatkozik, hogy a 368/2001 törvényerejű rendelet 5. cikke a jelen esetben nem alkalmazható, mivel
         a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke tiltja a közigazgatási szerveknek a határozatlan idejű szerződések megkötését.

      23      A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a keretmegállapodás nem említ egyetlen olyan tevékenységi ágazatot sem,
         amely ki lenne zárva hatálya alól, kivéve a 2. szakasza 2. pontjában foglalt egyes szakképzési viszonyokat és szakmai képzési
         rendszereket, amelyek azonban nem vonatkoztathatóak az e bíróság által tárgyalt ügyre. Egyébként a 422/2000 törvény – amely
         feljogosította a kormányt az 1999/70 irányelv végrehajtására – a közigazgatási szervekre való alkalmazása tekintetében semmilyen
         korlátozást nem írt elő. A 368/2001 törvényerejű rendelet valójában semmi hasonló korlátozást nem tartalmaz. A 368/2001 törvényerejű
         rendelet, amely a 165/2001 törvényerejű rendeletnél későbbi, kifejezetten hatályon kívül helyez „minden olyan jogszabályi
         rendelkezés[t] […], amely összeegyeztethetetlen, és amelyet jelen törvényerejű rendelet kifejezetten nem említ”.

      24      A kérdést előterjesztő bíróságot a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke (2) bekezdése első mondatának a közösségi joggal
         való összeegyeztethetősége érdekli, mivel az egymást követő, határozott idejű munkaszerződésekre vonatkozó feltétlenül érvényesítendő
         rendelkezések megsértésének következményeivel kapcsolatban ez a mondat egyértelműen különbséget tesz a közigazgatási szervekkel
         és a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött szerződések között. Az említett bíróság ezzel kapcsolatban megállapítja,
         hogy a kártérítés megállapításával megvalósuló védelem – amely a belső jogrendszerben általános jellegű – elsősorban a munkavállalót
         ért kárra vonatkozó bizonyítási teherre figyelemmel nem tekinthető egyenértékűnek a korábbi munkakörben történő továbbfoglalkoztatással.
         Ez utóbbi védelmi forma jobban elősegítené az egymást követő, határozott idejű szerződések megkötésével a munkáltató által
         elkövethető visszaélések megelőzését.

      25      E körülmények alapján a Tribunale di Genova felfüggesztette eljárását, és az alábbi előzetes döntéshozatali kérdéseket terjesztette
         a Bíróság elé:

      „Az 1999/70/EK tanácsi irányelv (1. cikke, valamint [a keretmegállapodás] 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza) úgy értelmezendő‑e,
         hogy azzal ellentétes az (említett irányelv átültetését megelőzően elfogadott) olyan belső szabályozás, amely különbséget
         tesz a közigazgatási szervvel és a magánszektorhoz tartozó munkáltatóval kötött munkaszerződések között, kizárva az előbbieket
         a határozott idejű egymást követő szerződésekre vonatkozó feltétlenül érvényesítendő szabályok megsértése esetén a határozatlan
         idejű munkaviszonnyá történő átalakulás elismerésével biztosított védelemből?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságáról
       A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      26      A kórházi létesítmény álláspontja szerint az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel az irányelvek közvetlen
         horizontális hatályának hiányára tekintettel az 1999/70 irányelv az alapügyre nem közvetlenül alkalmazandó, hiszen a kórházi
         létesítmény nem függ sem az olasz államtól, sem annak valamely minisztériumától. Olyan önálló létesítményről van szó, amely
         saját vezetőkkel rendelkezik, akik igazgatási feladataik ellátása során kötelesek a belső jogot úgy alkalmazni, hogy azt nem
         vitathatják, és attól nem térhetnek el.

      27      Az olasz kormány szintén arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan. Álláspontja szerint
         az tisztán elméleti, mivel a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikkétől eltérő szabályozást tartalmazó 368/2001 törvényerejű
         rendelet 5. cikkének az alapügyre való alkalmazhatóságát a kérdést előterjesztő bíróság – amely a belső jog értelmezésére
         kizárólagos hatáskörrel bír – egyáltalán nem vonja kétségbe.

      28      Az olasz kormány másrészt úgy véli, hogy a kérelem az alapügy megoldására nézve semmilyen relevanciával nem bír, mivel az
         első szerződéseket az 1999/70 irányelv átültetésére előírt határidő letelte, vagyis 2001. július 10‑e előtt kötötték.

       A Bíróság álláspontja
      29      Elsőként a kórházi létesítmény által előadott elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy az
         előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következően a nemzeti bíróság álláspontja szerint nem vitatott, hogy az említett
         létesítmény a közigazgatási szervekhez kapcsolódó közigazgatási intézménynek minősül. Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik,
         hogy egy irányelvre nemcsak a állami hatóságokkal szemben lehet hivatkozni, hanem olyan szervezetekkel vagy testületekkel
         szemben is, amelyek állami ellenőrzés alatt állnak, illetve amelyek a magánszemélyek közötti viszonyokra alkalmazandó szabályokban
         foglaltakhoz képest többlet‑hatáskörrel rendelkeznek, így az olyan területi szerveződésekkel vagy szervezetekkel szemben is,
         amelyek jogi formájuktól függetlenül valamely hatósági aktus alapján e hatóság ellenőrzése alatt közérdekű szolgáltatást nyújtanak
         (a 103/88. sz., Fratelli Costanzo ügyben 1989. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1839. o.] 31. pontja, a C‑188/89. sz.,
         Foster és társai ügyben 1990. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑3313. o.] 19. pontja, valamint a C‑157/02. sz., Rieser
         Internationale Transporte ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1477. o.] 24. pontja).

      30      Mindezek alapján az elfogadhatatlansági kifogás jelen esetben nem fogadható el.

      31      Másodsorban az olasz kormány által előadott elfogadhatatlansági kifogások közül az elsőt illetően meg kell állapítani, hogy
         az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EK 234. cikk alapján indított eljárás keretében nem a Bíróság feladata,
         hogy a nemzeti jogot értelmezze, vagy a nemzeti jog rendelkezéseinek a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről döntsön
         (lásd különösen a 75/63. sz. Unger‑ügyben 1964. március 19‑én hozott ítéletet [EBHT 1964., 347. o.] és a C‑40/04. sz. Yonemoto‑ügyben
         2005. szeptember 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7755. o.] 27. pontját).

      32      Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti,
         az EK‑Szerződés említett cikke szerinti együttműködés értelmében egyedül az alapeljárást folytató és a meghozandó bírósági
         döntésért felelős nemzeti bíróság jogosult mérlegelni – az ügy sajátosságaira figyelemmel – egyrészt az előzetes döntéshozatal
         szükségességét annak érdekében, hogy döntését meghozhassa, másrészt azt, hogy a Bíróság számára feltett kérdések relevánsak‑e.
         Így tehát amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a közösségi jog értelmezésével kapcsolatosak, a Bíróság
         elvileg köteles eljárni (lásd különösen a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.]
         59. pontját és a C‑316/04. sz., Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie ügyben 2005. november 10‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑9759. o.] 29. pontját).

      33      A Bíróság csak kivételesen – saját hatáskörének vizsgálata céljából – jogosult megvizsgálni azokat a körülményeket, amelyek
         között a nemzeti bíróság hozzá fordult (lásd ebben az értelemben a 244/80. sz., Foglia‑ügyben 1981. december 16‑án hozott
         ítélet [EBHT 1981., 3045. o.] 21. pontját). Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéséről való határozathozatal megtagadásának
         csak akkor van helye, ha nyilvánvaló, hogy a kérdéses közösségi jogszabály értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem
         függ össze az alapeljárás tényeivel vagy céljával, vagy ha a probléma elméleti jellegű, illetőleg ha a Bíróság nem rendelkezik
         azon ténybeli, illetve jogi adatokkal, amelyek a feltett kérdések hasznos megválaszolásához szükségesek (lásd különösen a
         fent hivatkozott Bosman‑ügyben hozott ítélet 61. pontját és a Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie ügyben hozott ítélet
         30. pontját).

      34      A jelen esetben tehát nem állítható alappal, hogy az 1999/70 irányelv értelmezése az alapügy tényeire vagy tárgyára nézve
         semmilyen relevanciával nem bír, illetve hogy a probléma tisztán elméleti jellegű, mivel a kérdést előterjesztő bíróság által
         kért, szóban forgó értelmezés célja éppen az, hogy e bíróság számára lehetővé tegye egy valamely belső jogszabályi rendelkezésnek
         az említett irányelvvel való összeegyeztethetőségére vonatkozó kérdés megválaszolását.

      35      Az említett elfogadhatatlansági kifogást tehát szintén el kell utasítani.

      36      Harmadrészt az olasz kormány által előadott második elfogadhatatlansági kifogást illetően elegendő megállapítani, hogy az
         1999/70 irányelvből – amelynek átültetésére előírt határidő 2001. július 10‑én lejárt – az következik, hogy annak célja az
         egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása,
         így rendelkezései elsősorban a határozott idejű szerződések megújítására és az e megújításra vonatkozó feltételekre vonatkoznak.
         Az alapügyben szereplő szerződések megújítására 2002. január 10‑én és 11‑én került sor, amely időpontok tehát későbbiek annál,
         mint ameddig az irányelvet a nemzeti jogba át kellett volna ültetni. E körülmények alapján nem állítható alappal, hogy az
         irányelv értelmezése a kérdést előterjesztő bíróság által tárgyalt jogvita megoldásának szempontjából semmilyen relevanciával
         nem bír.

      37      A fenti megállapításokból következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.

       Az ügy érdeméről
      38      Kérdésével az azt előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a keretmegállapodást úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal
         ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek vagy munkaviszonyoknak
         a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja, hogy e munkaviszonyokat vagy munkaszerződéseket
         határozatlan idejűvé alakítsák még akkor is, ha az ilyen átalakítás a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött munkaszerződések
         és munkaviszonyok esetén kötelező.

      39      E kérdés érdemi megválaszolásához elsőként meg kell állapítani, hogy – az olasz kormánynak a tárgyaláson kifejtett álláspontjával
         ellentétben – az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás a közigazgatási és egyéb állami szervekkel kötött határozott idejű
         munkaszerződésekre és munkaviszonyokra egyaránt alkalmazandó (a C‑212/04. sz., Adeneler és társai ügyben 2006. július 4‑én
         hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6091. o.] 54. pontja).

      40      Valójában e két jogi aktus rendelkezései semmilyen olyan utalást nem tartalmaznak, amelyből az következne, hogy azok hatálya
         a munkavállalóknak csak a magánszektorba tartozó munkáltatókkal kötött határozott idejű szerződéseire terjed ki (a fent hivatkozott
         Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 55. pontja).

      41      Éppen ellenkezőleg – egyrészt –, amint az a keretmegállapodás 2. szakaszának 1. pontjából is következik, a keretmegállapodás
         hatályát tágan határozták meg, az általában az „olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény,
         kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek”.
         Vagyis a „határozott időre alkalmazott munkavállalók”‑nak a keretmegállapodás értelmében vett fogalmába – melyet 3. szakaszának
         1. pontja határoz meg – munkáltatójuk magán‑ vagy közjogi minőségétől függetlenül valamennyi munkavállaló beletartozik (a
         fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 56. pontja).

      42      Másrészt ugyanezen keretmegállapodás 2. szakaszának 2. pontja – anélkül, hogy előírná az állami munkáltatóval kötött határozott
         idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok kizárását – lehetővé teszi a tagállamok és/vagy a szociális partnerek számára,
         hogy kivegyék a keretmegállapodás hatálya alól a „szakképzési viszonyok[at] és szakmai képzési rendszerek”‑et, valamint azokat
         a munkaszerződéseket és munkaviszonyokat, amelyek „meghatározott állami vagy államilag támogatott képzési, szakmai, beilleszkedési
         és átképzési programokon belül kerültek megkötésre” (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 57. pontja).

      43      Emlékeztetni kell arra is, hogy a keretmegállapodás célja 1. szakasza b) pontjának értelmében az egymást követő, határozott
         ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozásához szükséges keret megállapítása.

      44      E célból a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja azt a kötelezettséget írja elő a tagállamoknak, hogy vezessenek be jogrendszerükbe
         legalább egyet az 1. pontjának a)–c) alpontjában előírt intézkedések közül, amennyiben az adott tagállamban az egymást követő,
         határozott idejű munkaszerződések alkalmazásával való visszaélések megakadályozására még nem léteznek ezzel egyenértékű hatékony
         jogi rendelkezések (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 65. pontja).

      45      Meg kell ugyanakkor állapítani, hogy az említett rendelkezés – mint megfogalmazásából következik – kimondja, hogy a tagállamoknak
         lehetőségük van arra, hogy figyelembe vegyék meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeit, feltéve hogy
         ezt objektív okok alátámasztják.

      46      A keretmegállapodás 5. szakaszának 2. pontja azonban – annak feltételeit illetően, hogy az egymást követő, határozott időre
         létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat mikor kell határozatlan idejűnek tekinteni – ugyanezt a jogot nem ismeri
         el kifejezetten a tagállamoknak.

      47      Ugyanakkor, mivel az említett rendelkezés nem ír elő olyan általános kötelezettséget, amelynek értelmében a tagállamoknak
         elő kellene írniuk a határozott idejű szerződések határozatlanná való átalakítását, és azokat a konkrét feltételeket sem írja
         elő, amelyek alapján a tagállamok ehhez folyamodhatnának (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 91. pontja),
         e tárgyban mégis hagy némi mérlegelési jogkört a tagállamoknak.

      48      Mindebből következően a keretmegállapodás 5. szakaszával önmagában nem ellentétes, ha egy tagállam az egymást követő, határozott
         idejű munkaszerződésekkel vagy munkaviszonyokkal való visszaélésre vonatkozóan eltérő szabályozást ír elő attól függően, hogy
         ezeket a szerződéseket vagy munkaviszonyokat a magánszektorhoz vagy a közszektorhoz tartozó munkáltatóval kötötték meg.

      49      Ugyanakkor – mint az a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 105. pontjából is következik – ahhoz, hogy
         az alapügyben szereplőhöz hasonló tagállami szabályozást, amely kizárólag a közszektorban tiltja az egymást követő, határozott
         idejű munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását, a keretmegállapodással összeegyeztethetőnek lehessen tekinteni, az
         érintett tagállam belső jogrendjének az adott szektorra vonatkozóan tartalmaznia kell az egymást követő, határozott idejű
         szerződések visszaélésszerű alkalmazásának elkerülésére, illetve adott esetben szankcionálására vonatkozó egyéb hatékony intézkedést.

      50      Ez utóbbi feltétellel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja értelmében megfelelő
         nemzeti intézkedések hiányában a tagállamok kötelesek az említett bekezdésben felsorolt és az egymást követő, határozott időre
         létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása irányuló intézkedések közül
         egyet vagy többet ténylegesen és kötelezően bevezetni.

      51      Egyébként amikor – mint jelen esetben is – a közösségi jog nem ír elő konkrét szankciókat arra az esetre, ha visszaélést észlelnek,
         a nemzeti hatóságok feladata elfogadni az ilyen helyzetnek megfelelő intézkedéseket, amelyeknek nemcsak arányosnak, hanem
         egyúttal kellően hatékonynak és elrettentőnek is kell lenniük ahhoz, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alkalmazásával hozott
         normák teljes érvényesülését (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 94. pontja).

      52      Annak ellenére, hogy e normák végrehajtásának részletes szabályai a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján azok belső
         jogrendjébe tartoznak, nem lehetnek kedvezőtlenebbek a hasonló belső jellegű esetekre vonatkozókhoz képest (az egyenértékűség
         elve), és nem tehetik gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását
         (a tényleges érvényesülés elve) (lásd különösen a C‑312/93. sz. Peterbroeck‑ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995.,
         I‑4599. o.] 12. pontját és a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 95. pontját).

      53      Mindebből következik, ha mégis egymást követő határozott idejű munkaszerződések jogellenes alkalmazására került sor, alkalmazhatónak
         kell lennie valamely, a munkavállalók számára tényleges és egyenértékű védelmet biztosító intézkedésnek, amely megfelelően
         szankcionálja ezt a visszaélést, és megszünteti a közösségi jog megsértéséből származó következményeket. Valójában magának
         az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében a tagállamok „megteszik az [említett] irányelvben előírt eredmények
         folyamatos biztosításához szükséges lépéseket” (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 102. pontja).

      54      Nem a Bíróság feladata a belső jog értelmezése, mivel az kizárólag a kérdést előterjesztő bíróságra tartozik, amely jelen
         esetben köteles arról határozni, hogy az előző három pontban említett követelményeket a vonatkozó nemzeti szabályozás teljesíti‑e.
         Azonban a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során szükség esetén pontosításokat adhat, amelyek célja,
         hogy iránymutatást adjanak a nemzeti bíróságnak az értelmezés során (lásd a C‑255/02. sz., Halifax és társai ügyben 2006.
         február 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 76. és 77. pontját).

      55      Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely a határozott
         idejű szerződések időtartamára és megújítására, illetve az egymást követő, határozott idejű munkaviszonyok közigazgatási szerv
         általi visszaélésszerű alkalmazása miatt a munkavállaló által elszenvedett kár megtérítésére vonatkozóan kötelező szabályokat
         állapít meg, a jelen ítélet 51–53. pontjában felsorolt követelményeknek megfelelőnek tűnik.

      56      Ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság feladata eldönteni, hogy a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke (2) bekezdésének
         első mondata alkalmazásának és hatékony végrehajtásának feltételei milyen mértékben tekinthetőek megfelelő intézkedésnek az
         egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok közigazgatási szerv általi visszaélésszerű alkalmazásának
         megakadályozásához, illetve adott esetben szankcionálásához.

      57      A fenti megállapításokra tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a keretmegállapodást úgy kell értelmezni,
         hogy azzal fő szabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek
         vagy munkaviszonyoknak a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja e munkaviszonyok
         vagy munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását annak ellenére, hogy az a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött
         munkaszerződések és munkaviszonyok esetén kötelező, feltéve hogy e szabályozás tartalmaz egyéb, az egymást követő, határozott
         idejű szerződéseknek a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására irányuló és
         azt adott esetben szankcionáló tényleges intézkedést is.

       A költségekről
      58      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június
            28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án
            kötött keretmegállapodást úgy kell értelmezni, hogy azzal fő szabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
            amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek vagy munkaviszonyoknak a közszektorhoz tartozó munkáltató általi
            visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja e munkaviszonyok vagy munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását annak ellenére,
            hogy az a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött munkaszerződések és munkaviszonyok esetén kötelező, feltéve hogy e
            szabályozás tartalmaz egyéb, az egymást követő, határozott idejű szerződéseknek a közszektorhoz tartozó munkáltató általi
            visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására irányuló és azt adott esetben szankcionáló tényleges intézkedést is.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


title: A Bíróság (második tanács) 2007. október 4-i ítélete. # Naipes Heraclio Fournier SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Fellebbezés - 40/94/EK rendelet - Közösségi védjegy - »Kardot«, »buzogányos lovast« és »kard királyt« ábrázoló kártyalapból álló ábrás védjegyek - A védjegy törlése. # C-311/05 P. sz. ügy

text:
      A Bíróság (második tanács) 2007. október 4‑i ítélete – Naipes Heraclio Fournier kontra OHIM
      (C‑311/05. P. sz. ügy)
      „Fellebbezés – 40/94/EK rendelet – Közösségi védjegy – »Kardot«, »buzogányos lovast« és »kard királyt« ábrázoló kártyalapból álló ábrás védjegyek – A védjegy törlése”
      Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – A közösségi bírósághoz benyújtott kereset – Az Elsőfokú Bíróság hatásköre (40/94 tanácsi rendelet, 63. cikk) (vö. 39., 42–43. pont)
      Tárgy

               Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága (harmadik tanács) T‑160/02–T‑162/02. sz., Naipes Heraclio Fournier, S.A. kontra OHIM
                  (beavatkozó fél: France Cartes, SAS) egyesített ügyekben 2005. május 11‑én hozott azon ítélete ellen benyújtott fellebbezés,
                  amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
                  második fellebbezési tanácsának három, 2002. február 28‑án hozott azon határozata ellen benyújtott keresetet, amelyekben a
                  fellebbezési tanács helybenhagyta a Société France Cartes SAS által a felperes védjegyjogosult három ábrás védjegye ellen
                  benyújtott törlési kérelmet.

            Rendelkező rész
      1)         A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

                  2)

                  	A Bíróság a Naipes Heraclio Fournier SA‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság november 9.-i ítélete: 1983. # NV Nederlandsche Banden Industrie Michelin kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Erőfölénnnyel való visszaélés. # 322/81. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2008. december 2-i ítélete. # Georgios Karatzoglou kontra Európai Újjáépítési Ügynökség (AER). # Közszolgálat. # T-471/04. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2008. december 2.
      T‑471/04. sz. ügy
      Georgios Karatzoglou
      kontra
      Európai Újjáépítési Ügynökség (EAR)
      „Közszolgálat – Ideiglenes alkalmazott – Hatályon kívül helyezést követő visszautalás az Elsőfokú Bíróság elé – A szerződés megszüntetése – Indokolási kötelezettség – Hatáskörrel való visszaélés – A gondos ügyintézés elve”
      Tárgy: Az Európai Újjáépítési Ügynökség (EAR) által a felperes alkalmazási szerződésének megszüntetéséről hozott 2004. február 26‑i
         határozat megsemmisítése iránti kereset.

      Határozat: Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja. Georgios Karatzoglou és az Európai Újjáépítési Ügynökség (EAR) maguk viselik a
         Bíróság és az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban felmerült saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Ideiglenes alkalmazottak – Eltérő szabályozások – Ideiglenes alkalmazott határozatlan időre szóló szerződésének
            megszüntetése – Indokolási kötelezettség – Hiány
      (Személyzeti szabályzat, 25. cikk, második bekezdés; az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 11. cikk és
            47. cikk, 2. pont, a) alpont)
      2.      Tisztviselők – Kereset – Jogalapok – Hatáskörrel való visszaélés – Fogalom
      3.      Tisztviselők – Ideiglenes alkalmazottak – Ideiglenes alkalmazott határozatlan időre szóló szerződésének megszüntetése – Más
            országba való áthelyezésre vonatkozó javaslat – Megtagadás
      1.      Az ideiglenes alkalmazott határozatlan időre szóló szerződésének az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
         47. cikke 2. pontjának a) alpontjában kifejezetten szabályozott egyoldalú megszüntetése széles mérlegelési jogkört enged a
         hatáskörrel rendelkező hatóságnak, amelyet az alkalmazott az alkalmazásának időpontjában saját maga is elismer. Az egyoldalú
         megszüntetés alapja a munkaszerződés, így azt nem szükséges indokolni. Az ideiglenes alkalmazott, akinek az alkalmazása az
         alkalmazandó jog tiszteletben tartása mellett, egyoldalúan és indokolás nélkül megszüntethető szerződésen alapul, e viszonylatban
         lényegesen különbözik a tisztviselőtől. Az ideiglenes alkalmazott nem részesül a tisztviselőknek biztosított munkahelyi stabilitásban,
         tekintve, hogy feladatai, természetükből adódóan, korlátozott időtartamra vonatkoznak. Ennélfogva az ideiglenes alkalmazott
         helyzete eltér a tisztviselőétől, nem lehetséges tehát a személyzeti szabályzatnak a sérelmet okozó határozatok indokolására
         vonatkozó – az említett alkalmazási feltételek 11. cikkében általános jelleggel megfogalmazott – kötelezettséget magában foglaló
         25. cikke második bekezdésének analógia útján történő alkalmazása.

      (lásd a 35. és 36. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 25/68. sz., Schertzer kontra Parlament ügyben 1977. október 18‑án hozott ítéletének (EBHT 1977., 1729. o.)
         39. és 40. pontja; a Bíróság C‑18/91. P. sz., V. kontra Parlament ügyben 1992. június 19‑én hozott ítéletének (EBHT 1992.,
         I‑3997. o.) 39. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑45/90. sz., Speybrouck kontra Parlament ügyben 1992. január 28‑án hozott ítéletének
         (EBHT 1992., II‑33. o.) 93. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑51/91. sz., Hoyer kontra Bizottság ügyben 1994. március 17 én hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑103. o. és II‑341. o.) 27. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑256/01. sz., Pyres kontra Bizottság
         ügyben 2005. február 15‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑23. o. és II‑99. o.) 43. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság
         T‑10/02. sz., Girardot kontra Bizottság ügyben 2006. június 6‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2006., I‑A‑2‑129. o. és II‑A‑2‑609. o.)
         72. pontja.

      2.      A hatáskörrel való visszaélés fogalma arra a helyzetre utal, amikor valamely igazgatási hatóság a hatásköreit olyan cél érdekében
         gyakorolja, amely eltér attól a céltól, amelyre tekintettel e hatáskörökkel felruházták. A határozat révén csak akkor valósul
         meg hatáskörrel való visszaélés, ha az objektív, releváns és egyező bizonyítékok alapján feltehető, hogy a határozatot a kifejezett
         céloktól eltérő célok elérése érdekében hozták. Ezzel kapcsolatban nem elegendő bizonyos tényekre hivatkozni ezen állítások
         alátámasztása érdekében, hanem olyan kellően pontos, objektív és egyező bizonyítékokat kell szolgáltatni, amelyek igazolhatják
         az állítások valóságát, vagy legalábbis valószínűsítik azt; ennek hiányában az egyik fél állításainak tárgyi valószerűsége
         nem vonható kétségbe.

      (lásd a 49. és 50. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑111/99. sz., Samper kontra Parlament ügyben 2000. július 5‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000.,
         I‑A‑135. o. és II‑611. o.) 64. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑152/00. sz., E kontra Bizottság ügyben 2001. szeptember 19‑én
         hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2001., I‑A‑179. o. és II‑813. o.) 69. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑155/03., T‑157/03.
         és T‑331/03. sz., Cwik kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. december 13‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑411. o.
         és II‑1865. o.) 179. és 180. pontja.

      3.      Az alkalmazott helyzetére vonatkozó döntés alkalmával az adminisztráció a gondos ügyintézés elve alapján köteles minden olyan
         tényezőt figyelembe venni, amely meghatározó lehet a döntése szempontjából, így tehát nemcsak a szolgálati érdekre, hanem
         az érintett alkalmazott érdekére is tekintettel kell lennie. Az adminisztráció, amennyiben az ideiglenes alkalmazottnak a
         szerződése megszüntetése helyett javasolta másik országba való áthelyezését, az ezen áthelyezést elutasító alkalmazott szerződésének
         megszüntetésekor tekintettel van nemcsak a szolgálati érdekre, hanem az említett alkalmazott érdekére is.

      (lásd az 56–58. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑11/03. sz., Afari kontra BCE ügyben 2004. március 16‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004.,
         I‑A‑65. o. és II‑267. o.) 42. pontja, valamint a Közszolgálati Törvényszék F‑28/06. sz., Sequeira Wandschneider kontra Bizottság
         ügyben 2007. december 13‑án hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 150. pontja.


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2009. április 23-i ítélete. # PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. kontra Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Nógrád Megyei Bíróság - Magyarország. # Hatodik HÉA-irányelv - Új tagállam csatlakozása - Támogatott termékbeszerzés utáni adó - Levonási jog - A hatodik irányelv hatálybalépése idején a nemzeti szabályozásban szereplő kizárások - A tagállamok jogosultsága kizárások fenntartására. # C-74/08. sz. ügy

text:
      C‑74/08. sz. ügy
      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft.
      kontra
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály
      (a Nógrád Megyei Bíróság [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA-irányelv – Új tagállam csatlakozása – Támogatott termékbeszerzés utáni adó – Levonási jog – A hatodik irányelv hatálybalépése idején a nemzeti szabályozásban szereplő kizárások − A tagállamok jogosultsága kizárások
         fenntartására”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Az előzetesen felszámított
            adó levonása – A levonási jog kizárása – A tagállamok lehetősége a hatodik irányelv hatálybalépése idején fennálló kizárások
            fenntartására
      (77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk, (2) és (6) bekezdés)
      2.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Az előzetesen felszámított
            adó levonása
      (77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk, (2 bekezdés)
      1.        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 17. cikkének (2) és
         (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely államháztartási támogatásban
         részesülő termékbeszerzés esetén a kapcsolódó hozzáadottérték‑adó levonását csak az említett beszerzés nem támogatott hányada
         erejéig teszi lehetővé.

      Az ilyen szabályozás ugyanis a támogatásban részesülő termékek vagy szolgáltatások beszerzése tekintetében a levonási jognak
         a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése által meg nem engedett korlátozását vezeti be. A levonási jog elvét kétségtelenül
         árnyalja az említett irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdésében szereplő, eltérést engedő rendelkezés. A hatodik
         irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdését azonban az említett rendelkezés első albekezdésével összefüggésben
         kell értelmezni, amely hatáskört biztosít a Tanács számára, hogy a Bizottság javaslatára megállapítsa, milyen kiadások esetén
         nem keletkezhet az adó levonásának joga, miközben pontosítja, hogy e jog semmilyen körülmények között nem vonatkozhat az üzleti
         tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó olyan kiadásokra, mint a luxuskiadások, a szórakozási célú kiadások és a reprezentációs
         költségek. Következésképpen, és tekintettel arra, hogy eltérést engedő intézkedésként szigorúan kell értelmezni, a hatodik
         irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdését nem lehet úgy tekinteni, hogy az lehetővé teszi a tagállam számára
         a hozzáadottértékadó-levonási jog olyan korlátozásának fenntartását, amely általános jelleggel alkalmazandó a termékbeszerzésekkel
         kapcsolatos bármely kiadásra, függetlenül annak jellegétől vagy tárgyától. A fenti értelmezés adódik az említett rendelkezés
         történeti előzményének figyelembevételéből is, amelyből kitűnik a közösségi jogalkotó arra irányuló állandó szándéka, hogy
         csak bizonyos termékeknek és szolgáltatásoknak a levonási rendszerből való kizárását, és ne a rendszerből való általános kizárásokat
         tegye lehetővé.

      (vö. 20–21., 27–30. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése
         olyan jogokat biztosít az adóalanyok számára, amelyekre a tagállami bíróság előtt az említett rendelkezéssel összeegyeztethetetlen
         nemzeti szabályozással szemben hivatkozhatnak. Ezenkívül, amennyiben a levonási rendszerből kizáró rendelkezést nem a hatodik
         irányelv rendelkezéseivel összhangban alkották meg, a nemzeti adóhatóságok nem hivatkozhatnak az adóalannyal szemben a hozzáadottértékadó‑levonáshoz
         való jog elvétől eltérő rendelkezésre. Az ilyen intézkedés hatálya alá tartozó adóalanynak tehát jogosultnak kell lennie adókötelezettségének
         a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése szerinti újraszámítására, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles
         tevékenységéhez használta fel.

      (vö. 33–36. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2009. április 23.(*)

      „Hatodik HÉA-irányelv – Új tagállam csatlakozása – Támogatott termékbeszerzés utáni adó – Levonási jog – A hatodik irányelv hatálybalépése idején a nemzeti szabályozásban szereplő kizárások − A tagállamok jogosultsága kizárások
         fenntartására”

      A C‑74/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Nógrád Megyei Bíróság (Magyarország)
         a Bírósághoz 2008. január 30‑án érkezett, 2007. július 16‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft.
      és
      az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, R. Silva de Lapuerta (előadó) és J. Malenovský bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. március 4‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a magyar kormány képviseletében Somssich R., Fazekas J., Borvölgyi K. és Fehér M., meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Triantafyllou és Ritzné Talabér K., meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
         egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 17. cikke (2) és (6) bekezdésének értelmezésére
         vonatkozik.

      2        E kérelmet a PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. (a továbbiakban: PARAT) és az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési
         Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály (a továbbiakban: APEH) között a támogatott termékbeszerzéssel
         kapcsolatban felszámított hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: HÉA) levonására vonatkozó nemzeti adójogszabályok hatálya meghatározásának
         tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A tagállamok forgalmi adókra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1967. április 11‑i 67/227/EGK első tanácsi
         irányelv (HL 1967. 71., 1301. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 2. cikkének szövege a következő:

      „A közös [HÉA]‑rendszer alapelve magában foglalja egy általános fogyasztási adónak az árukra és szolgáltatásokra történő alkalmazását,
         amely adó az áruk és a szolgáltatások árával pontosan arányban van, függetlenül azon ügyletek számától, amelyek a termelési
         és a forgalmazási folyamat során az adó felszámítási szakaszát megelőzően játszódnak le.

      A [HÉA]‑t minden ügylet esetében az áruk vagy szolgáltatások ára alapján, az adott árukra vagy szolgáltatásokra érvényes adómérték
         szerint kell kiszámítani, és a különböző költségelemek által közvetlenül viselt [HÉA]‑összeg levonását követően kell felszámítani.

      […]”
      4        Az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 274. o.)
         módosított hatodik irányelv 17. cikkének (2), (6) és (7) bekezdése értelmében:

      „(2)      Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték‑adó, amelyet részére egy másik adóalany
         szállított [helyesen: értékesített] vagy fog szállítani [helyesen: értékesíteni], illetve teljesített vagy teljesíteni fog;

      […]
      (6)      A Tanács a Bizottság javaslatára az ezen irányelv hatálybalépésétől számított négyéves időtartamon belül egyhangúlag megállapítja,
         hogy milyen kiadás esetén nem keletkezhet a [HÉA] levonásának joga. Az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó kiadás
         esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költségek, az adólevonást semmilyen körülmények
         között nem lehet alkalmazni.

      A fent említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan kizárást, amely az ezen irányelv hatálybalépése
         idején fennálló nemzeti jogszabályban szerepel.

      (7)      A 29. cikkben előírt konzultáció fenntartásával, konjunkturális okokból az egyes tagállamok teljesen vagy részben kizárhatják
         az adólevonás köréből a beruházási javak, tárgyi eszközök vagy más eszközök egy részét vagy egészét. A tagállamok az azonos
         versenyfeltételek biztosítása érdekében az adólevonásból való kizárás helyett azon termékeket, amelyeket az adóalany maga
         állított elő, vagy amelyeket belföldön vásárolt meg, illetve külföldről hozott be, úgy is megadóztathatják, hogy ez az adó
         nem lépi túl azon [HÉA]‑mértéket, amelyet e termékek beszerzése esetén kellene megfizetni.”

       A nemzeti szabályozás
      5        Az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény (a továbbiakban: Áfa tv.) 2004. május l‑jén – Magyarország Európai
         Unióhoz történő csatlakozása időpontjában – hatályos változatának VIII. fejezete, „Az adó levonása” cím alatt, az előzetesen
         felszámított adó megosztásáról szóló 38. §‑a (1) bekezdésének a) pontjában az ügy alapjául szolgáló tényállás megvalósulása
         időpontjában a következő rendelkezést tartalmazta:

      „Az előzetesen felszámított adó megosztása
      Az adóalany köteles a levonható és a le nem vonható előzetesen felszámított adó összegét nyilvántartásában egymástól elkülönítetten
         kimutatni [...]. A[z] [...] adóalapot nem képező államháztartási támogatásban részesülő adóalany – feltéve, hogy az éves költségvetési
         törvény eltérően nem rendelkezik –

      a)      az egyes termékbeszerzéseihez kapott támogatás esetén kizárólag ezen beszerzéseire a nem támogatott hányad erejéig érvényesítheti
         levonási jogát.

      […]”
      6        A fenti rendelkezést 2006. január 1‑jével hatályon kívül helyezték. Ezen intézkedés azonban nem volt visszaható hatályú. Ily
         módon államháztartási támogatás esetén minden 2005. december 31‑ig végzett termékbeszerzésre az arányos számítási módot kellett
         alkalmazni.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      7        A PARAT a Gazdasági és Közlekedési Minisztérium nevében eljáró Magyar Fejlesztési Bank Rt‑vel 2005. május 11‑én megkötött
         támogatási szerződés értelmében a kabriótető gyártókapacitások bővítése érdekében 2005 folyamán beruházást hajtott végre.
         A támogatási szerződés értelmében a PARAT a beruházás elszámolható összköltségének finanszírozásához 47%‑os mértékű vissza
         nem térítendő támogatást kapott

      8        A PARAT e beruházás címén négy, gépek beszerzéséről kiállított, összesen 43 882 853 HUF összegű számlát könyvelt le, a 2005.
         szeptemberi HÉA‑bevallásában pedig levonta az e számlákon feltüntetett HÉA teljes összegét, azaz 10 971 718 HUF‑ot.

      9        Ezt követően az APEH Nógrád Megyei Igazgatóságának Kiutalás Előtti Ellenőrzési Osztálya ellenőrizte a fent említett bevallást.
         Az adóhatóság megállapította, hogy a PARAT köteles a beruházás keretében beszerzett gépek tekintetében levont HÉA összegét
         csökkenteni, tekintettel az általa kapott vissza nem térítendő támogatásra.

      10      Az APEH ekkor a levonható HÉA összegét a finanszírozási hányad (47%) alapján határozta meg, és megállapította, hogy a PARAT
         a beszerzett tárgyi eszközök után levonásba helyezett 10 971 718 HUF HÉA‑összeggel szemben 5 748 000 HUF levonására jogosult.
         Az APEH az arányosítás elvégzése után fennmaradó 5 223 718 HUF le nem vonható HÉA‑összeget a PARAT terhére adóhiányként állapította
         meg. Ezen túlmenően a PARAT‑ot adóbírság és késedelmi pótlék megfizetésére is kötelezte.

      11      A PARAT a fenti határozattal szembeni fellebbezésében kérte az adóhiány és az adóbírság, valamint a késedelmi pótlék törlését.
         Többek között arra hivatkozott, hogy az ügy tényállása megvalósulásának időpontjában hatályos nemzeti szabályozás a HÉA‑levonási
         jognak a hatodik irányelv rendelkezéseivel ellentétes korlátozását képezi. Az APEH a PARAT fellebbezését elutasította.

      12      A PARAT ekkor keresetet nyújtott be az adóhiány és az azt növelő adóbírság, valamint a késedelmi pótlék megfizetésére kötelező
         határozat hatályon kívül helyezése iránt. Különösen arra hivatkozott, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése megengedte
         számára a beszerzett termékekre vonatkozó számlákon feltüntetett HÉA teljes összegének levonását.

      13      Ilyen körülmények között a Nógrád Megyei Bíróság felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A Magyar Köztársaságnak az Európai [Unióhoz] történt 2004. május l‑jei csatlakozásakor megfelelt‑e a[z Áfa tv.] 38. §[‑a]
         (1) [bekezdésének] a) pontjába[n] foglalt rendelkezés a Tanács hatodik irányelv[ének] 17. cikkében foglaltaknak[?]

      2)      Amennyiben nem felelt meg, úgy a felperesnek van‑e lehetősége közvetlenül a hatodik irányelv 17. cikke alkalmazására az adólevonási
         jog gyakorlásakor az Áfa tv. 38. §[‑a] (1) bekezdés[ének] a) pontjában foglalt rendelkezéssel szemben[?]”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      14      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének rendelkezéseit
         úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha valamely tagállam a termék vételárának államháztartási támogatásból származó
         hányada vonatkozásában kizárja a HÉA‑levonás jogát.

      15      A fenti kérdés megválaszolása érdekében elsősorban arra kell emlékeztetni, hogy a HÉA levonására vonatkozó jog a HÉA mechanizmusának
         szerves részeként a közös HÉA‑rendszer egyik alapelvét képezi, és főszabály szerint nem korlátozható (lásd a C‑110/98‑C‑147/98. sz.,
         Gabalfrisa és társai egyesített ügyekben 2000. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1577. o.] 43. pontját, a C‑409/99. sz.,
         Metropol és Stadler ügyben 2002. január 8‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑81. o.] 42. pontját, valamint a C‑465/03. sz. Kretztechnik‑ügyben
         2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4357. o.] 33. pontját).

      16      A Bíróság a fent hivatkozott ítéletek említett pontjaiban azt is kimondta, hogy a közös HÉA‑rendszert szabályozó elvek szerint
         ezen adó valamennyi termelési és forgalmazási tevékenységre alkalmazandó a korábbi beszerzési ügyleteket közvetlenül terhelő
         adó levonása mellett. A levonási jog a megelőző ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében
         közvetlenül érvényesül. Ennek eredményeképpen a HÉA levonására vonatkozó jog bármilyen korlátozása befolyásolja az adóteher
         szintjét, és azt minden tagállamban hasonlóan kell alkalmazni.

      17      Ezenkívül meg kell említeni, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése kifejezetten és egyértelműen megfogalmazza
         azt az elvet, hogy az adóalany a részére teljesített termékértékesítések és szolgáltatásnyújtások után felszámított HÉA összegét
         levonhatja, amennyiben ezeket a termékeket vagy szolgáltatásokat adóköteles ügyletei céljára használja fel (lásd a fent hivatkozott
         Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 43. pontját, a C‑371/07. sz., Danfoss és AstraZeneca ügyben 2008. december 11‑én
         hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 27. pontját, valamint a C‑414/07. sz. Magoora‑ügyben 2008. december 22‑én
         hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 29. pontját).

      18      E feltételek mellett kivételek kizárólag a hatodik irányelvben kifejezetten rögzített esetekben lehetségesek (lásd a C‑177/99.
         és C‑181/99. sz., Ampafrance és Sanofi egyesített ügyekben 2000. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7013. o.] 34. pontját,
         a fent hivatkozott Danfoss és AstraZeneca ügyben hozott ítélet 26. pontját, valamint a fent hivatkozott Magoora‑ügyben hozott
         ítélet 28. pontját).

      19      Az alapügyben érintett, „Az adó levonása” címet viselő nemzeti szabályozás kapcsán meg kell jegyezni, hogy az a HÉA‑levonás
         olyan általános korlátozását tartalmazza, amely az államháztartási támogatásban részesülő termékeket érintő valamennyi beszerzésre
         alkalmazandó.

      20      A fentihez hasonló szabályozás a támogatásban részesülő termékek vagy szolgáltatások beszerzése tekintetében a levonási jognak
         a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése által meg nem engedett korlátozását vezeti be (lásd ebben az értelemben a C‑204/03. sz.,
         Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2005. október 6‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑8389. o.] 26. és 27. pontját és a C‑243/03. sz.,
         Bizottság kontra Franciaország ügyben 2005. október 6‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑8411. o.] 32. pontját).

      21      A HÉA‑levonási jog elvét mindazonáltal árnyalja a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdésében szereplő,
         eltérést engedő rendelkezés. E rendelkezés értelmében a tagállamok fenntarthatják a HÉA‑levonási jog kizárására vonatkozó,
         az említett irányelv hatálybalépésekor hatályos szabályozásukat, amíg a Tanács megállapítja az e jog keletkezéséhez nem vezető
         kiadásokat (lásd a fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 44. pontját és a fent hivatkozott Danfoss és
         AstraZeneca ügyben hozott ítélet 28. pontját).

      22      A hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdése „standstill”‑klauzulát tartalmaz, amely lehetővé teszi a
         hatodik irányelvnek az adott tagállamban történő hatálybalépésekor hatályos jogszabályokban szereplő, a HÉA‑levonási jogra
         vonatkozó nemzeti kizárások fenntartását. A fenti rendelkezés célja annak lehetővé tétele a tagállamok számára, hogy – amíg
         a Tanács nem hozza létre a HÉA‑levonási jog kizárására vonatkozó közösségi rendszert – hatályban tarthassák az adólevonási
         jog kizárására vonatkozó összes olyan nemzeti jogszabályukat, amelyeket a nemzeti hatóságok a hatodik irányelv hatálybalépésekor
         már ténylegesen alkalmaztak (lásd a fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 48. pontját, a fent hivatkozott
         Danfoss és AstraZeneca ügyben hozott ítélet 30. és 31. pontját, valamint a fent hivatkozott Magoora‑ügyben hozott ítélet 35. pontját).

      23      Mindazonáltal, mivel a HÉA‑levonási jog elvétől való eltérést szabályozó – a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében
         létrehozott és az említett adó semlegességének biztosítására irányuló – rendszerről van szó, azt szigorúan kell értelmezni
         (lásd a fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 59. pontját, valamint a fent hivatkozott Magoora‑ügyben
         hozott ítélet 28. pontját).

      24      Az alapügyben felmerülthöz hasonló helyzetet és az említett eltérést engedő rendszert illetően először is meg kell állapítani,
         hogy a hatodik irányelv Magyarország vonatkozásában e tagállam Európai Unióhoz való csatlakozásának napján, azaz 2004. május
         1‑jén lépett hatályba. Így e tagállam vonatkozásában ez az időpont irányadó a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdése alkalmazásának
         szempontjából (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Magoora‑ügyben hozott ítélet 27. pontját).

      25      Az alapügyben felmerülthöz hasonló nemzeti szabályozásnak az említett, eltérést engedő közösségi rendszer szempontjából történő
         megítélése érdekében meg kell állapítani, hogy – ahogyan a jelen ítélet 19. pontjából is kitűnik – az az előzetesen felszámított,
         az államháztartási támogatásban részesülő valamennyi termékbeszerzés kapcsán megfizetett HÉA teljes összegének levonására
         vonatkozó jogot korlátozó, általános jellegű intézkedést valósít meg.

      26      Márpedig az említett szabályozásban a levonási jog olyan korlátozása szerepel, amely meghaladja a hatodik irányelv 17. cikkének
         (6) bekezdésében megengedett mértéket.

      27      A hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdését ugyanis ugyanazon rendelkezés első albekezdésével összefüggésben
         kell értelmezni, amely hatáskört biztosít a Tanács számára, hogy a Bizottság javaslatára megállapítja, milyen kiadások esetén
         nem keletkezhet a HÉA levonásának joga, miközben pontosítja, hogy e jog semmilyen körülmények között nem vonatkozhat az üzleti
         tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó olyan kiadásokra, mint a luxuskiadások, a szórakozási célú kiadások és a reprezentációs
         költségek.

      28      Következésképpen és tekintettel arra, hogy eltérést engedő intézkedésként szigorúan kell értelmezni, a hatodik irányelv 17. cikke
         (6) bekezdésének második albekezdését nem lehet úgy tekinteni, hogy az lehetővé teszi a tagállam számára a HÉA‑levonási jog
         olyan korlátozásának fenntartását, amely általános jelleggel alkalmazandó a termékbeszerzésekkel kapcsolatos bármely kiadásra,
         függetlenül annak jellegétől vagy tárgyától.

      29      Szükségszerűen a fenti értelmezés adódik az említett rendelkezés történeti előzményének figyelembevételével is, amelyből kitűnik
         a közösségi jogalkotó arra irányuló állandó szándéka, hogy csak bizonyos termékeknek és szolgáltatásoknak a levonási rendszerből
         való kizárását, és ne a rendszerből való általános kizárásokat tegye lehetővé (lásd ebben az értelemben a C‑305/97. sz., Royscot
         és társai ügyben 1999. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6671. o.] 22. pontját, valamint a C‑434/03. sz., Charles
         és Charles‑Tijmens ügyben 2005. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7037. o.] 32. és 35. pontját).

      30      Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) és (6) bekezdését úgy kell értelmezni,
         hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely államháztartási támogatásban részesülő termékbeszerzés esetén
         a kapcsolódó HÉA levonását csak az említett beszerzés nem támogatott hányada erejéig teszi lehetővé.

       A második kérdésről
      31      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy az adóalany hivatkozhat‑e közvetlenül
         a hatodik irányelv 17. cikkére olyan nemzeti szabályozással szemben, amely a HÉA‑levonási jog gyakorlását az említett 17. cikk
         (2) és (6) bekezdésével összeegyeztethetetlen módon korlátozza.

      32      A fenti kérdés megválaszolása érdekében emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a C‑62/93. sz. BP Soupergaz ügyben 1995. július
         6‑án hozott ítélet (EBHT 1995., I‑1883. o.) 35. pontjában kimondta, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése pontosan
         meghatározza az említett jog keletkezését és tartalmát, és a végrehajtására vonatkozóan a tagállamoknak nem hagy semmilyen
         mérlegelési mozgásteret.

      33      A Bíróság ezért az említett ítélet 35. és 36. pontjában úgy ítélte, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése olyan
         jogokat biztosít a magánszemélyek számára, amelyekre a nemzeti bíróság előtt az említett rendelkezéssel összeegyeztethetetlen
         nemzeti szabályozással szemben hivatkozhatnak.

      34      A Bíróság szintén hangsúlyozta, hogy amennyiben a levonási rendszerből kizáró rendelkezést nem a hatodik irányelv rendelkezéseivel
         összhangban alkották meg, a nemzeti adóhatóságok nem hivatkozhatnak az adóalannyal szemben a HÉA‑levonáshoz való jog elvétől
         eltérő rendelkezésre (lásd a C‑228/05. sz. Stradasfalti‑ügyben 2006. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8391. o.]
         66. pontját).

      35      Az ilyen intézkedés hatálya alá tartozó adóalanynak tehát jogosultnak kell lennie HÉA‑kötelezettségének a hatodik irányelv
         17. cikkének (2) bekezdése szerinti újraszámítására, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez
         használta fel (lásd a fent hivatkozott Stradasfalti‑ügyben hozott ítélet 68. pontját).

      36      Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése olyan jogokat
         biztosít az adóalanyok számára, amelyekre a tagállami bíróság előtt az említett rendelkezéssel összeegyeztethetetlen nemzeti
         szabályozással szemben hivatkozhatnak.

       A költségekről
      37      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap
            megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 17. cikkének (2) és (6) bekezdését úgy kell értelmezni,
            hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely államháztartási támogatásban részesülő termékbeszerzés esetén
            a kapcsolódó hozzáadottérték‑adó levonását csak az említett beszerzés nem támogatott hányada erejéig teszi lehetővé.
      2)      A 77/388 hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése olyan jogokat biztosít az adóalanyok számára, amelyekre a tagállami bíróság
            előtt az említett rendelkezéssel összeegyeztethetetlen nemzeti szabályozással szemben hivatkozhatnak.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: magyar.