title: A Bíróság (harmadik tanács) 2011. október 13-i ítélete.#Aurora Sousa Rodríguez és társai kontra Air France SA.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra - Spanyolország.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem - Légi közlekedés - 261/2004/EK rendelet - A 2. cikk l) pontja - Légi járat törlése esetén az utasoknak nyújtott kártalanítás - A »járat törlésének« fogalma - 12. cikk - A »további kártalanítás« fogalma - A nemzeti jog alapján történő kártalanítás.#C-83/10. sz. ügy.

text:
      C‑83/10. sz. ügy
      Aurora Sousa Rodríguez és társai
      kontra
      Air France SA
      (a Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Légi közlekedés – 261/2004/EK rendelet – A 2. cikk l) pontja – Légi járat törlése esetén az utasoknak nyújtott kártalanítás – A »járat törlésének« fogalma – 12. cikk – A »további kártalanítás« fogalma – A nemzeti jog alapján történő kártalanítás”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közlekedés – Légi közlekedés – 261/2004 rendelet – A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy jelentős késése
            esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályai – Megsemmisítés – Fogalom
      (261/2004 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 2. cikk, l) pont, és 5. cikk, (3) bekezdés)
      2.        Közlekedés – Légi közlekedés – 261/2004 rendelet – A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy jelentős késése
            esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályai – További kártalanítás – Terjedelem – A nem vagyoni
            kárra kiterjedő kártalanítás – Bennfoglaltság
      (261/2004 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 8., 9. és 12. cikk; 1999. évi Montreali Egyezmény)
      1.        A „járat törlésének” a visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése [helyesen: jelentős késése] esetén
         az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról, és a 295/91 rendelet hatályon kívül helyezéséről
         szóló 261/2004 rendelet 2. cikkének l) pontjában meghatározott fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az nem kizárólag az érintett
         légi jármű bármely felszállása elmaradásának esetére irányul, hanem kiterjed arra az esetre is, amikor e légi jármű felszállt,
         azonban ezt követően bármilyen ok miatt vissza kellett térnie az indulási repülőtérre, és amikor az említett légi jármű utasait
         más légi járatokra irányították át.

      E tekintetben nincsen jelentősége annak az oknak, amely miatt a repülőgépnek vissza kellett térnie az indulási repülőtérre.
         Ez az ok ugyanis egyedül annak meghatározása céljából releváns, hogy adott esetben a járat említett törlését olyan rendkívüli
         körülmények okozták‑e, amelyeket minden ésszerű intézkedés ellenére sem lehetett volna elkerülni a 261/2004 rendelet 5. cikkének
         (3) bekezdése értelmében, amely esetben semmilyen kártalanítás nem jár.

      (vö. 34–35. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése [helyesen: jelentős késése] esetén az utasoknak nyújtandó
         kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról és a 295/91 rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 261/2004
         rendelet 12. cikkében említett „további kártalanítás” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy lehetővé teszi a nemzeti bíróság
         számára, hogy a nemzetközi légi szállítás egyes szabályainak egységesítéséről szóló egyezményben vagy a nemzeti jogban szereplő
         feltételek alapján téríttesse meg a légi fuvarozási szerződés nemteljesítéséből eredő kárt, beleértve a nem vagyoni kárt is.
         Ezzel szemben a „további kártalanítás” e fogalma nem szolgálhat jogi alapként a nemzeti bíróság számára arra, hogy a légifuvarozót
         azon utasok költségeinek megtérítésére kötelezze, akiknek a járata késett, vagy akiknek a járatát törölték, és amely költségek
         ez utóbbiak számára azért merültek fel, mert a fenti légifuvarozó nem teljesítette az e rendelet 8. és 9. cikkében szereplő
         segítségnyújtási és ellátási kötelezettségét.

      (vö. 46. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2011. október 13.(*)

      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Légi közlekedés – 261/2004/EK rendelet – A 2. cikk l) pontja – Légi járat törlése esetén az utasoknak nyújtott kártalanítás – A »járat törlésének« fogalma – 12. cikk – A »további kártalanítás« fogalma – A nemzeti jog alapján történő kártalanítás”
      A C‑83/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Juzgado de lo Mercantil nº1
         de Pontevedra (Spanyolország) a Bírósághoz 2010. február 11‑én érkezett, 2010. február 1‑jei határozatával terjesztett elő
         az előtte

      Aurora Sousa Rodríguez,
      Yago López Sousa,
      Rodrigo Manuel Puga Lueiro,
      Luis Ángel Rodríguez González,
      María del Mar Pato Barreiro,
      Manuel López Alonso,
      Yaiza Pato Rodríguez
      és
      az Air France SA
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, J. Malenovský (előadó), R. Silva de Lapuerta, Juhász E. és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        A. Sousa Rodríguez, Y. López Sousa, R. M. Puga Lueiro, L. Á. Rodríguez González, M. Pato Barreiro, M. López Alonso és Y. Pato
         Rodríguez képviseletében J. Portela Leiros, Procurador de los Tribunales, segítője: J. González Pérez abogado,

      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és M. Perrot, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Russo avvocato dello Stato,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében S. Hathaway, meghatalmazotti minőségben, segítője: D. Beard barrister,
      –        az Európai Bizottság képviseletében L. Lozano Palacios és K. Simonsson, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. június 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése [helyesen:
         jelentős késése] esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról, és a 295/91/EGK
         rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. február 11‑i 261/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 46.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 8. kötet, 10. o.) 2. cikke l) pontjának és 12. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet hét utas és az Air France SA (a továbbiakban: Air France) közötti, azon kár megtérítése tárgyában indult jogvitában
         terjesztették elő, amelyet ezen utasok e légitársaság légi járművét a Párizs (Franciaország) és Vigo (Spanyolország) közötti
         légi járat során érintő műszaki problémák által okozott jelentős késések és kényelmetlenségek miatt állításuk szerint elszenvedtek.

       Jogi háttér
       A nemzetközi jog
      3        Az Európai Közösség részt vett az 1999. május 10. és 28. között Montrealban megtartott, a légi közlekedésről szóló Nemzetközi
         Diplomáciai Konferencián, amelynek eredményeképpen 1999. május 28‑án elfogadták a nemzetközi légi szállítás egyes szabályainak
         egységesítéséről szóló egyezményt (a továbbiakban: Montreali Egyezmény), és az említett egyezményt 1999. december 9‑én aláírta.

      4        Az Európai Unió Tanácsa 2001. április 5‑én elfogadta a nemzetközi légi szállítás egyes szabályainak egységesítéséről szóló
         egyezménynek (Montreali Egyezmény) az Európai Közösség részéről történő megkötéséről szóló 2001/539/EK határozatot (HL L 194.,
         38. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 5. kötet, 491. o.). Ezen egyezmény az Európai Uniót illetően 2004. június 28‑án
         lépett hatályba.

      5        A Montreali Egyezmény „Késedelem” című 19. cikke, amely „A fuvarozó felelőssége és a kártérítés [helyesen: kártalanítás] mértéke”
         című III. fejezetben szerepel, a következőképpen rendelkezik:

      „A fuvarozó felelős az utasok, a poggyászok vagy a teherszállítmány légi szállításában bekövetkezett késésből eredő károkért.
         A fuvarozó azonban nem felelős az olyan késésből eredő károkért, amelyekről bebizonyítja, hogy ő, alkalmazottai és képviselői
         minden tőlük ésszerűen elvárható intézkedést megtettek a kár elkerülése érdekében, illetve hogy számára vagy számukra lehetetlen
         volt ezeket az intézkedéseket megtenni [helyesen: A fuvarozó viseli a felelősséget azért a kárért, amelyet az utasok, a poggyász
         vagy az áru légi fuvarozása során előállt késedelem okozott. Mindazonáltal a fuvarozót nem terheli felelősség a késedelem
         miatt bekövetkezett kárért, ha bizonyítja, hogy ő maga, az alkalmazottai és megbízottai minden ésszerűen szükségessé váló
         lépést megtettek a kármegelőzés érdekében, vagy azt bizonyítja, hogy lehetetlen volt, hogy ő maga, az alkalmazottai vagy megbízottai
         ilyen lépéseket tegyenek].”

      6        Ezen egyezmény ugyanezen III. fejezetében található, „Késedelemmel, poggyásszal és teherszállítmánnyal [helyesen: áruval]
         kapcsolatos felelősség korlátozása” című 22. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „Amennyiben a személyszállítás során bekövetkező kárt a 19. cikkben meghatározott késedelem okozta, a fuvarozó felelőssége
         utasonként 4150 különleges lehívási jogra korlátozódik.”

      7        A Montreali Egyezmény „A követelések alapja” című 29. cikke ekképp rendelkezik:

      „Utasok, poggyász és teherszállítmány szállítása esetén – bármilyen jogalapú – kártérítési per kizárólag ennek az egyezménynek
         a feltételeire és a felelősség korlátozására figyelemmel kezdeményezhető, függetlenül attól, hogy arra ezen egyezmény vagy
         egy szerződés alapján, szerződésen kívül károkozás alapján, vagy egyéb módon kerül sor [helyesen: Utasok, poggyász és áru
         fuvarozása esetében bármely kártérítés iránti keresetet, akár a jelen Egyezmény, akár szerződés vagy szerződésen kívüli károkozás
         vagy bármi más alapozza meg, csak a jelen Egyezmény feltételei és az ebben meghatározott felelősségi határösszegek függvényében
         lehet indítani] […].”

       Az uniós jog
       A 2027/97/EK rendelet
      8        A 2002. május 13‑i 889/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L 140., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet,
         6. kötet, 246. o.) módosított, a légifuvarozók utasok és poggyászuk légi szállítása tekintetében fennálló felelősségéről szóló,
         1997. október 9‑i 2027/97/EK tanácsi rendelet (HL L 285., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 3. kötet, 489. o.,
         a továbbiakban: 2027/97 rendelet) 1. cikke ekképp rendelkezik:

      „Ez a rendelet a Montreali Egyezmény[…] lényeges [helyesen: releváns] rendelkezéseit hajtja végre […].”
      9        A 2027/97 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „Az utasok és poggyászuk tekintetében a közösségi légifuvarozó felelősségét a Montreali Egyezménynek az ilyen felelősségre
         vonatkozó összes rendelkezése szabályozza.”

       A 261/2004 rendelet
      10      A 261/2004 rendelet (10) és (17) preambulumbekezdése kimondja:

      „(10) Azoknak az utasoknak, akiknek beszállását akaratuk ellenére visszautasították, lehetővé kellene [helyesen: kell] tenni, hogy
         jegyük árának visszatérítése mellett elálljanak a repülőúttól, vagy azt kielégítő körülmények között tovább folytassák, és
         az ilyen utasok ellátásáról a későbbi légi járatra való várakozásuk alatt megfelelő módon gondoskodni kell.

      [...]
      (17)      Azoknak az utasoknak, akiknek a légi járata meghatározott időt késik, megfelelő ellátást kellene [helyesen: kell] biztosítani,
         és lehetővé kellene [helyesen: kell] tenni, hogy jegyük árának visszatérítése mellett elálljanak a repülőúttól vagy tovább
         folytassák azt kielégítő körülmények között.”

      11      E rendelet „Tárgy” című 1. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „E rendelet az itt meghatározott feltételek szerint megállapítja az utasokat megillető minimális jogokat, amikor:
      a)      akaratuk ellenére beszállásukat visszautasítják;
      b)      légi járatukat törlik;
      c)      légi járatuk késik.”
      12      A fenti rendelet a „Fogalommeghatározások” cím alatt a 2. cikk l) pontjában előírja:

      „E rendelet alkalmazásában:
      [...]
      l)      »járat törlése«: egy korábban [helyesen: eredetileg] tervezett légi járat nem közlekedése, amelyre legalább egy helyet lefoglaltak.”
      13      Ugyanezen rendelet „Járat törlése” című 5. cikkének (1)–(3) bekezdése kimondja:

      „(1)      Egy járat törlése esetén az érintett utasoknak
      a)      az üzemeltető légifuvarozó a 8. cikk szerint segítséget ajánl fel; és
      b)      az üzemeltető légifuvarozó a 9. cikk (1) bekezdésének a) pontja és a 9. cikk (2) bekezdésének megfelelően segítséget ajánl
         fel, valamint átfoglalás esetén, ha az új légi járat indulási időpontja ésszerű számítás szerint legalább a törölt járat tervezett
         indulását követő nap, akkor a 9. cikk (1) bekezdésének b) pontjában és a 9. cikk (1) bekezdésének c) pontjában előírt segítséget
         nyújtja [helyesen: segítséget ajánl fel]; és

      c)      joguk van az üzemeltető légifuvarozó általi kártalanításhoz a 7. cikkel összhangban, kivéve, ha:
      i.      a menetrend szerinti indulási időpont előtt legalább két héttel tájékoztatták őket a járat törléséről, vagy
      ii.      az indulás menetrend szerinti időpontja előtt legkorábban két héttel és legkésőbb hét nappal tájékoztatták őket a járat törléséről
         és átfoglalást ajánlottak számukra, lehetővé téve, hogy legfeljebb a menetrend szerinti indulás időpontja előtt két órával
         korábban induljanak és végső célállomásukat a menetrend szerinti érkezési időponthoz képest legfeljebb négy órás késéssel
         érjék el; vagy

      iii.      az indulás menetrend szerinti időpontja előtti hét napon belül tájékoztatták őket a járat törléséről, és átfoglalást ajánlottak
         számukra, lehetővé téve, hogy legfeljebb egy órával a menetrend szerinti indulás időpontja előtt induljanak, és végső célállomásukat
         a menetrend szerinti érkezési időponthoz képest legfeljebb két órás késéssel érjék el.

      (2)      A járat törlésére vonatkozó tájékoztatás esetén az utasok részére magyarázatot [helyesen: tájékoztatást] kell adni a lehetséges
         alternatív közlekedési módokról.

      (3)      Az üzemeltető légifuvarozó nem köteles kártérítést fizetni a 7. cikk szerint, ha bizonyítani tudja, hogy a járat törlését
         olyan rendkívüli körülmények okozták, amelyeket minden ésszerű intézkedés ellenére sem lehetett volna elkerülni.”

      14      A 261/2004 rendelet „Késés” című 6. cikkének (1) bekezdése ekképp rendelkezik:

      „Amennyiben egy üzemeltető légifuvarozó indokoltan [helyesen: ésszerűen] arra számít, hogy egy járat indulása a menetrend
         szerinti induláshoz képest késni fog:

      a)      legalább két órát 1500 kilométeres vagy annál rövidebb repülőutak esetén; vagy
      b)      legalább három órát az összes Közösségen belüli, 1500 kilométernél hosszabb repülőút és az összes egyéb, 1500 és 3500 kilométer
         közötti repülőút esetén; vagy

      c)      legalább négy órát az a) és b) pontba nem sorolható összes egyéb repülőút esetén,
      akkor az utasoknak az üzemeltető légifuvarozó
      i.      felajánlja a 9. cikk (1) bekezdésének a) pontjában és a 9. cikk (2) bekezdésében előírt segítséget; és
      ii.      amennyiben az indulás időpontja ésszerű számítás szerint a korábbi bejelentett indulását követő nap [helyesen: az eredetileg
         bejelentett indulás időpontját követő nap], a 9. cikk (1) bekezdésének b) és a 9. cikk (1) bekezdésének c) pontjában előírt
         segítséget; és

      iii.      legalább ötórás késés esetén a 8. cikk (1) bekezdésének a) pontjában előírt segítséget.”
      15      E rendelet „Kártalanításhoz való jog” című 7. cikkének (1) bekezdése ekképp rendelkezik:

      „(1)      E cikkre való hivatkozáskor az utasok az alábbi összegű kártérítést [helyesen: kártalanítást] kapják:
      a)      250 EUR‑t minden 1500 kilométeres vagy rövidebb repülőútra [helyesen: légi járatra];
      […]”
      16      A fenti rendelet „Visszatérítéshez vagy átfoglaláshoz való jog [helyesen: Segítségnyújtás: visszatérítéshez vagy átfoglaláshoz
         való jog]” című 8. cikke előírja:

      „(1)      E cikkre való hivatkozáskor az utasoknak az alábbiak közötti választást ajánlják fel:
      a)      –       a jegy árának a vételi ár szerinti visszatérítése hét napon belül, a 7. cikk (3) bekezdésében meghatározott módon az utazás
         meg nem tett szakaszára vagy szakaszaira, továbbá a már megtett szakaszra vagy szakaszokra, amennyiben a repülőút [helyesen:
         légi járat] az utas eredeti utazási tervével kapcsolatban már nem szolgál semmilyen célt, vagy adott esetben a következővel
         együtt

      –        a legkorábbi légi járat vissza az első indulási pontra;
      b)      átfoglalás, összehasonlítható szállítási feltételek mellett, a végső célállomásukhoz a legkorábbi alkalommal [helyesen: átfoglalás
         a célállomásukra hasonló feltételek mellett és a legkorábbi időpontban]; vagy

      c)      átfoglalás, összehasonlítható szállítási feltételek mellett, a végső célállomásukhoz egy későbbi időpontban, amikor az utasnak
         megfelel [helyesen: átfoglalás a célállomásukra hasonló feltételek mellett egy későbbi, az utasnak megfelelő időpontra], az
         ülőhelyek rendelkezésre állásától függően.

      [...]
      (3)      Amennyiben egy várost vagy régiót több repülőtér szolgál ki, és az üzemeltető légifuvarozó az utasnak a helyfoglaláshoz képest
         egy alternatív repülőtérre induló légi járatot ajánl, akkor az üzemeltető légifuvarozót terheli az utas átszállításának a
         költsége az alternatív repülőtérről arra a repülőtérre, amelyre a jegyet váltották, vagy az utassal történt megállapodás alapján
         egy másik közeli célállomásra.”

      17      A 261/2004 rendelet „Ellátáshoz való jog” című 9. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:

      „(1)      E cikkre való hivatkozáskor az utasoknak díjmentesen a következőket kell felajánlani:
      a)      várakozási idővel ésszerű arányban étkezést és frissítőket;
      b)      szállodai elhelyezést az alábbi esetekben:
      –        ha egy vagy több éjszakás ott tartózkodás szükséges vagy
      –        ha az utazónak a szándékaihoz képest tovább kell ott tartózkodnia;
      c)      szállítást a repülőtér és a szálláshely (hotel vagy egyéb) között.
      (2)      Ezenkívül az utasoknak díjmentesen két telefonhívást, telex vagy faxüzenet, vagy e‑mail küldését kell felajánlani.”
      18      E rendelet „További kártalanítás” című 12. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „E rendelet alkalmazása nem érinti az utasok további kártalanításhoz való jogát. A rendelet szerint adott kártalanítás levonható
         az ilyen kártalanításból.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      19      Az alapügy felperesei légi szállítási szerződést kötöttek az Air France‑szal abból a célból, hogy e társaság az 5578. számú
         légi járatával szállítsa el őket Párizsból (Franciaország) Vigóba (Spanyolország). E légi járatot a Paris‑Charles de Gaulle
         repülőtéri indulással 2008. szeptember 25‑i időpontra, 19 óra 40 percre tűzték ki.

      20      Néhány perccel a repülőgép felszállásának menetrendszerinti időpontját követően a pilóta a repülőgép műszaki problémája miatt
         úgy döntött, hogy visszafordítja a repülőgépet az indulási helyre, a Paris‑Charles de Gaulle repülőtérre. Miután a repülőgép
         visszatért az indulási repülőtérre, az alapügy irataiban nem szerepel egyetlen utalás sem arra, hogy a repülőgép később újra
         felszállt és késéssel megérkezett volna a célállomására.

      21      Az érintett légi járat három utasának a másnap, 2008. szeptember 26‑án 7 óra 5 perckor a Paris‑Orly repülőtérről Portóba (Portugália)
         induló járatot ajánlották fel, innen taxival jutottak el Vigóba. Egy másik utasnak a Párizsból Bilbaón keresztül Vigóba tartó
         légi járat ugyanaznapi igénybevételét ajánlották fel. A többi utast az Air France a Párizs–Vigo járatán helyezte el, amely
         szintén 2008. szeptember 26‑án szállt fel, ugyanabban az időpontban, mint a meghibásodott repülőgép (19 óra 40 perckor). Egyikük
         kivételével az előző napi légi járat egyetlen utasát sem szállásolták el az Air France költségére, és nem kaptak semmilyen
         segítséget e légitársaságtól.

      22      Az 5578. számú légi járat hét utasa, nevezetesen az alapügy felperesei kártérítési keresetet indítottak az Air France ellen
         a Juzgado de lo Mercantil n 1 de Pontevedra (pontevedrai kereskedelmi bíróság) előtt a légi szállítási szerződés megszegése
         miatt.

      23      Az alapügy felperesei a 261/2004 rendelet 7. cikkében szereplő kártalanítást követelnek, mindannyian az e rendelkezésben szereplő
         250 eurós átalányösszeg erejéig. Az egyik felperes ezenfelül a portói repülőtérről Vigóba történő utazásuk folytán felmerült
         taxiköltség megtérítését is követeli. Egy másik felperes a párizsi repülőtéri étkezésük költségének, valamint kutyájának az
         eredetileg tervezettnél egy nappal tovább tartó megőrzésével kapcsolatban felmerült költségek megtérítését követeli. Végül
         valamennyi felperes azt kéri, hogy az Air France‑ot az általuk állításuk szerint elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése
         címén további összeg megfizetésére kötelezzék.

      24      E körülmények között a Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni a »járat törlésének« [a 261/2004] rendelet 2. cikkének l) pontjában meghatározott fogalmát, hogy az
         kizárólag a menetrendszerinti légi járat indulásának elmaradására irányul, vagy minden olyan körülményt érteni kell alatta,
         amelynek folytán a helyfoglalással érintett járat ugyan felszáll, de nem érkezik meg a célállomásra, ideértve az indulási
         repülőtérre történő, műszaki problémák által indokolt kényszerű visszatérést?

      2)      Úgy kell‑e értelmezni a »további kártalanításnak« az említett rendelet 12. cikkében szereplő fogalmát, hogy annak értelmében
         a járat törlése esetén a nemzeti bíróság a légi szállítási szerződés megszegéséért nem vagyoni kárra is kiterjedő kártalanítást
         is megítélhet a nemzeti szabályozás és ítélkezési gyakorlat szerződésszegésekkel kapcsolatosan kialakított feltételrendszere
         alapján, vagy épp ellenkezőleg, az említett kártalanítás kizárólag az utasok megfelelően igazolt – és a [261/2004 rendelet]
         9. és 10. cikkében megköveteltekkel ellentétesen a légifuvarozó által kielégítően meg nem térített – költségeinek feleltethető
         meg, abban az esetben is, ha e rendelkezésekre nem történt hivatkozás, vagy végső soron a további kártalanítás fogalmának
         e két értelmezése összhangban áll egymással?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      25      Az utasoknak a 261/2004 rendelet 5. és 7. cikke együttes rendelkezései alapján történő kártalanítása érdekében a kérdést előterjesztő
         bíróság – amelynek arról kell határoznia, hogy a szóban forgó légi járat „töröltnek” minősíthető‑e e rendelet 2. cikkének
         l) pontja értelmében –lényegében azt a kérdést teszi fel, hogy a „járat törlésének” fogalma kizárólag az érintett légi jármű
         bármely felszállása elmaradásának esetére irányul‑e, vagy kiterjed arra az esetre is, amikor ez a légi jármű felszállt, azonban
         műszaki meghibásodás miatt vissza kellett térnie az indulási repülőtérre.

      26      Legelőször is emlékeztetni kell arra, hogy az említett rendelet 2. cikkének l) pontja a „járat törlését” valamely eredetileg
         tervezett légi járat nem közlekedéseként határozza meg, amelyre legalább egy helyet lefoglaltak. Mielőtt a „járat törlése”
         fogalmának jelentése meghatározható lenne, előzetesen pontosítani kell a „légi járat” e cikk szerinti fogalmát.

      27      E tekintetben a Bíróság korábban már megállapította, hogy a légi járat lényegében egy légi közlekedési művelet, amely így
         bizonyos értelemben ezen – valamely légifuvarozó által meghatározott útvonalon végrehajtott – fuvarozás „egysége” (a C‑173/07. sz.
         Emirates Airlines ügyben 2008. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5237. o.] 40. pontja). Rámutatott továbbá arra, hogy
         az útvonal a légi járat lényegi elemét alkotja, hiszen ez utóbbit a légi fuvarozó által előre meghatározott repülési tervnek
         megfelelően hajtják végre (a C‑402/07. és C‑432/07. sz., Sturgeon és társai egyesített ügyekben 2009. november 19‑én hozott
         ítélet [EBHT 2009., I‑10923. o.] 30. pontja).

      28      Az „útvonal” kifejezés meghatározott időrend alapján állapítja meg a légi jármű által az indulási repülőtérről az érkezési
         repülőtérre megteendő utakat, ebből következik, hogy ahhoz, hogy valamely légi járat teljesítettnek legyen tekinthető, nem
         elegendő, hogy a repülőgép a tervezett menetrend szerint elinduljon, hanem az is szükséges, hogy az említett menetrendnek
         megfelelően megérkezzen a célállomására. Márpedig annak a körülménynek, hogy a felszállás megtörtént, azonban a légi járműnek
         ezt követően vissza kellett térnie a felszállás helye szerinti repülőtérre anélkül, hogy a menetrendben szereplő célállomást
         elérte volna, az a hatása, hogy a légi járatot nem lehet az eredetileg tervezett formában teljesítettnek tekinteni.

      29      Ezen túlmenően a 261/2004 rendelet 2. cikkének l) pontjában szereplő meghatározásból semmiképp nem következik, hogy az eredetileg
         tervezett légi járat nemteljesítésén kívül e „járat törlése” e cikk értelmében megkövetelné a törlésére vonatkozó kifejezett
         döntés meghozatalát.

      30      E tekintetben a Bíróság rámutatott arra, hogy főszabály szerint megállapítható a járat törlése, ha a késéssel érintett és
         eredetileg tervezett járatot más járattá alakítják, vagyis ha a járat eredeti repülési tervével felhagynak, és ez utóbbi járat
         utasai csatlakoznak egy azon járattól függetlenül tervezett járat utasaihoz, amelyre az ilyen módon átirányított utasoknak
         foglalásuk volt (a fent hivatkozott Sturgeon és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 36. pontja).

      31      Ilyen helyzetben egyáltalán nem szükséges, hogy az összes utast, akinek az eredetileg tervezett járatra foglalása volt, egy
         másik légi járatra irányítsák át. E tekintetben kizárólag az egyes, ily módon szállított utasok egyedi helyzete bír jelentőséggel,
         nevezetesen az, hogy az érintett utas tekintetében felhagytak a légi járat eredeti repülési tervével.

      32      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 261/2004 rendelet 1. cikke (1) bekezdése b) pontjának, valamint (10) és (17) preambulumbekezdésének
         különböző nyelvi változatai egyaránt a „légi járatuk” törlésére hivatkoznak.

      33      Így nem vitatott, hogy az alapügy valamennyi felperesét a tervezett indulási nap másnapjára szóló más légi járatokra irányították
         át, lehetővé téve számukra, hogy – közülük néhányan átszállással – elérjék úti céljukat, Vigót. Az eredetileg tervezett „légi
         járatukat” következésképpen „töröltnek” kell minősíteni.

      34      Végül meg kell jegyezni, hogy a 261/2004 rendelet 2. cikkének l) pontjában említett meghatározás szerinti „járat törlésének”
         való minősítés szempontjából nincsen jelentősége annak az oknak, ami miatt a repülőgépnek vissza kellett térnie az indulási
         repülőtérre, és ami miatt ezért az nem érte el az úti célját. Ez az ok ugyanis egyedül a járatuk törlése miatt az utasokat
         ért kár megtérítése keretében annak meghatározása céljából releváns, hogy adott esetben a járat említett törlését „olyan rendkívüli
         körülmények okozták[‑e], amelyeket minden ésszerű intézkedés ellenére sem lehetett volna elkerülni” a 261/2004 rendelet 5. cikkének
         (3) bekezdése értelmében, amely esetben semmilyen kártalanítás nem jár.

      35      Az előző megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a „járat törlésének” a 261/2004 rendelet
         2. cikkének l) pontjában meghatározott fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben nem
         kizárólag az érintett légi jármű bármely felszállása elmaradásának esetére irányul, hanem kiterjed arra az esetre is, amikor
         e légi jármű felszállt, azonban ezt követően bármilyen ok miatt vissza kellett térnie az indulási repülőtérre, és amikor az
         említett légi jármű utasait más légi járatokra irányították át.

       A második kérdésről
      36      A kérdést előterjesztő bíróság második kérdése lényegében arra irányul, hogy a 261/2004 rendelet 12. cikkében szereplő „további
         kártalanítás” címén a nemzeti bíróság kötelezheti‑e a légifuvarozót a légi fuvarozási szerződés megszegéséből eredő minden
         kár megtérítésére, beleértve a nem vagyoni kárt is, mégpedig a nemzeti szabályok alapján. Különösen arra irányul a kérdése,
         hogy ez a további kártalanítás kiterjedhet‑e azokra a költségekre, amelyek az utasok számára azért merültek fel, mert a légifuvarozó
         nem teljesítette a 261/2004 rendelet 8. és 9. cikke alapján őt terhelő segítségnyújtási és ellátási kötelezettséget.

      37      Legelőször is emlékeztetni kell arra, hogy a 261/2004 rendelet 1. cikke kiemeli a légi utasok számára az e rendelet által
         azon esetre bevezetett jogok minimális jellegét, amikor akaratuk ellenére beszállásukat visszautasítják, légi járatukat törlik,
         vagy légi járatuk késik. E rendelet „További kártalanítás” című 12. cikke előírja továbbá, hogy e rendelet alkalmazása nem
         érinti az utasok további kártalanításhoz való jogát. E helyütt pontosításra kerül az is, hogy az ugyanezen rendelet szerint
         adott kártalanítás levonható e kártalanításból.

      38      E rendelkezésekből következik, hogy a légi utasoknak a 261/2004 rendelet 12. cikke alapján nyújtott kártalanítás célja a fenti
         rendeletben szereplő intézkedések alkalmazásának oly módon történő kiegészítése, hogy az utasoknak az összes olyan kárt megtérítsék,
         amely amiatt érte őket, hogy a légifuvarozó nem teljesítette a szerződéses kötelezettségeit. E rendelkezés ezáltal lehetővé
         teszi a nemzeti bíróság számára, hogy a 261/2004 rendelettől eltérő jogi alap alapján, nevezetesen többek között a Montreali
         Egyezményben vagy a nemzeti jogban szereplő feltételek szerint kötelezze a légifuvarozót a légi fuvarozási szerződés megszegése
         miatt az utasokat ért kár megtérítésére.

      39      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság korábban megállapította, hogy a 261/2004 rendelet alapján hozott egységesített
         és azonnali intézkedések önmagukban nem gátolják azt, hogy az érintett utasok abban az esetben, ha a szerződéses kötelezettségeinek
         a légifuvarozó általi ugyanezen nemteljesítése más kártérítési igényt keletkeztető kárt is okozott, a Montreali Egyezményben
         meghatározott feltételek szerint keresetet indítsanak kárigényük érvényesítése érdekében (lásd ebben az értelemben a C‑344/04. sz.,
         IATA és ELFAA ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑403. o.] 47. pontját).

      40      Konkrétabban a Montreali Egyezmény 19., 22. és 29. cikkének rendelkezései, amelyek a 2027/97 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése
         alapján a valamely tagállam területén letelepedett légifuvarozó felelősségére alkalmazandók, meghatározzák, hogy valamely
         járat késését vagy törlését követően az érintett utasok milyen feltételekkel nyújthatnak be egyéni kártérítés iránti keresetet
         a légi fuvarozási szerződés megszegéséből eredő kárért felelős fuvarozóval szemben.

      41      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a C‑63/09. sz. Walz‑ügyben 2010. május 6‑án hozott ítélete (az EBHT‑ban még nem
         tették közzé) 29. pontjában a Bíróság úgy határozott, hogy a Montreali Egyezmény III. fejezetében szereplő „kár” [préjudice]
         és a „kár” [dommage] fogalmát úgy kell érteni, hogy magában foglalja a vagyoni, valamint a nem vagyoni jellegű kárt is. Ebből
         következik, hogy a 261/2004 rendelet 12. cikke alapján megtéríthető kár nem kizárólag vagyoni, hanem nem vagyoni jellegű kár
         is lehet.

      42      Ezzel szemben a 261/2004 rendelet 12. cikke alapján további kártalanítás címén a nemzeti bíróság nem ítélheti a légifuvarozót
         azon utasok költségeinek megtérítésére, akiknek a járata késett, vagy akiknek a járatát törölték, és amely költségek ez utóbbiak
         számára amiatt merültek fel, hogy e légifuvarozó nem teljesítette az e rendelet 8. és 9. cikke alapján őt terhelő segítségnyújtási
         (a jegy árának visszatérítése vagy a végső célállomásra történő átfoglalás, az érkezési repülőtér és az eredetileg tervezett
         repülőtér közötti közlekedési költségek átvállalása) és ellátási (étkezési, szállás‑ és távközlési költségek) kötelezettséget.

      43      Ugyanis a légi utasok azon követelései, amelyek az említett rendeletben számukra biztosított, az e rendelet 8. és 9. cikkében
         kimondott jogokhoz hasonló jogokon alapulnak, nem tekinthetők a „további” kártalanítás hatálya alá tartozónak a jelen ítélet
         38. pontjában meghatározott értelemben.

      44      Ha azonban a fuvarozó nem teljesíti a 261/2004 rendelet 8. és 9. cikke alapján őt terhelő kötelezettségeket, a légi utasok
         megalapozottan hivatkozhatnak a kártalanításhoz való jogra az említett cikkekben kimondott tényezők alapján.

      45      Végül, mivel a nemzeti bíróság felvetette azt a kérdést is, hogy a légi utasoknak a 261/2004 rendelet 8. és 9. cikkében szereplő
         jogai függnek‑e attól, hogy az említett rendelkezésekre e légi utasok hivatkozzanak, ki kell emelni, hogy – amint a főtanácsnok
         indítványának 61. pontjában megjegyezte – amikor nem teljesítik a 261/2004 rendelet 8. és 9. cikke szerinti kötelezettségeket,
         a rendeletben akkor sem zárja ki semmi a kártalanítás megítélését, ha a légi utasok nem hivatkoztak e rendelkezésekre.

      46      Az előző megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 261/2004 rendelet 12. cikkében említett
         „további kártalanítás” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy lehetővé teszi a nemzeti bíróság számára, hogy a Montreali Egyezményben
         vagy a nemzeti jogban szereplő feltételek alapján téríttesse meg a légi fuvarozási szerződés nemteljesítéséből eredő kárt,
         beleértve a nem vagyoni kárt is. Ezzel szemben a „további kártalanítás” e fogalma nem szolgálhat jogi alapként a nemzeti bíróság
         számára arra, hogy a légifuvarozót azon utasok költségeinek megtérítésére kötelezze, akiknek a járata késett, vagy akiknek
         a járatát törölték, és amely költségek ez utóbbiak számára ezért merültek fel, mert a fenti légifuvarozó nem teljesítette
         az e rendelet 8. és 9. cikkében szereplő segítségnyújtási és ellátási kötelezettségét.

       A költségekről
      47      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A „járat törlésének” a visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy jelentős késése esetén az utasoknak nyújtandó
            kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról, és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló,
            2004. február 11‑i 261/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 2. cikkének l) pontjában meghatározott fogalmát úgy
            kell értelmezni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben nem kizárólag az érintett légi jármű bármely felszállása
            elmaradásának esetére irányul, hanem kiterjed arra az esetre is, amikor e légi jármű felszállt, azonban ezt követően bármilyen
            ok miatt vissza kellett térnie az indulási repülőtérre, és amikor az említett légi jármű utasait más légi járatokra irányították
            át.
      2)      A 261/2004 rendelet 12. cikkében említett „további kártalanítás” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy lehetővé teszi a nemzeti
            bíróság számára, hogy a nemzetközi légi szállítás egyes szabályainak egységesítéséről szóló egyezményben vagy a nemzeti jogban
            szereplő feltételek alapján téríttesse meg a légi fuvarozási szerződés nemteljesítéséből eredő kárt, beleértve a nem vagyoni
            kárt is. Ezzel szemben a „további kártalanítás” e fogalma nem szolgálhat jogi alapként a nemzeti bíróság számára arra, hogy
            a légifuvarozót azon utasok költségeinek megtérítésére kötelezze, akiknek a járata késett, vagy akiknek a járatát törölték,
            és amely költségek ez utóbbiak számára azért merültek fel, mert a fenti légifuvarozó nem teljesítette az e rendelet 8. és
            9. cikkében szereplő segítségnyújtási és ellátási kötelezettségét.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


A Bíróság (első tanács) április 6.-i ítélete: 2000. # The Polo/Lauren Company LP kontra PT. Dwidua Langgeng Pratama International Freight Forwarders. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberster Gerichtshof - Ausztria. # Közös kereskedelempolitika. # C-383/98. sz. ügy


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2016. február 17-i ítélete.#Sanoma Media Finland Oy - Nelonen Media kontra Viestintävirasto.#A Korkein hallinto-oikeus (Finnország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – 2010/13/EU irányelv – A 19. cikk (1) bekezdése – A televíziós reklám és a műsorszámok elhatárolása – Megosztott képernyő – A 23. cikk (1) és (2) bekezdése – A televíziós reklámbejátszások időtartamának óránkénti 20%‑os korlátozása – Támogatói közlemények – A támogatóra történő egyéb utalások – »Fekete másodpercek«.#C-314/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2016. február 17. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — 2010/13/EU irányelv — A 19. cikk (1) bekezdése — A televíziós reklám és a műsorszámok elhatárolása — Megosztott képernyő — A 23. cikk (1) és (2) bekezdése — A televíziós reklámbejátszások időtartamának óránkénti 20%‑os korlátozása — Támogatói közlemények — A támogatóra történő egyéb utalások — »Fekete másodpercek«”
      A C‑314/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország) a Bírósághoz 2014. július 1‑jén érkezett, 2014. június 27‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Sanoma Media Finland Oy – Nelonen Media

      és
      a Viestintävirasto

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen, a harmadik tanács elnöke, a negyedik tanács elnökeként eljárva, J. Malenovský (előadó), M. Safjan, A. Prechal és K. Jürimäe bírák,
      főtanácsnok: M. Szpunar,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a finn kormány képviseletében J. Heliskoski, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a görög kormány képviseletében N. Dafniou és L. Kotroni, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében I. Koskinen és A. Marcoulli, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. október 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok audiovizuális médiaszolgáltatások nyújtására vonatkozó egyes törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 2010. március 10‑i 2010/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 95., 1. o.; helyesbítés: HL 2010. L 263., 15. o.; a továbbiakban: audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv) 19. cikke (1) bekezdésének és 23. cikke (1) és (2) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Sanoma Media Finland Oy ‑ Nelonen Media (a továbbiakban: Sanoma) és a Viestintävirasto (távközlési hatóság, a továbbiakban: szabályozó hatóság) közötti jogvita keretében nyújtották be, amelynek tárgya azon határozat jogszerűsége, amellyel a szabályozó hatóság megállapította, hogy a Sanoma megsértette a televíziós reklámra vonatkozó finn szabályozást, és e jogsértések abbahagyására kötelezte.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv kodifikálta és hatályon kívül helyezte a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i tanácsi irányelvet (HL L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o.).

               4

               Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv (79), (81), (83), (85) és (87) preambulumbekezdésének szövege a következő:

                        „(79)

                        [...] Ugyanakkor az egyértelmű közpolitikai célok elérése érdekében minden audiovizuális kereskedelmi közleménynek a kereskedelmi jelleg megjelölésére vonatkozó szabályok mellett tiszteletben kell tartania a minőségre vonatkozó alapvető szabályokat is.

                  [...]

                        (81)

                        A kereskedelem és a technológiai fejlődés több választási lehetőséget kínál, és nagyobb felelősséget vár el a felhasználótól az audiovizuális médiaszolgáltatások igénybevételében. Annak érdekében, hogy a szabályozás arányos maradjon az elérendő közérdekű célokkal, a televíziós műsorszolgáltatás tekintetében bizonyos fokú rugalmasságot kell lehetővé tenni. Az elkülönítés elvét a televíziós reklámra és a televíziós vásárlásra kell korlátozni, és bizonyos feltételek megléte esetén engedélyezni kell a termékmegjelenítést, kivéve, ha valamely tagállam másként határoz. A burkolt termékmegjelenítést azonban tiltani kell. Az elkülönítés elvének nem szabad megakadályoznia új reklámtechnikák alkalmazását.

                  [...]

                        (83)

                        Annak biztosítására, hogy a fogyasztók mint televíziónézők érdekei teljesen és megfelelően védettek legyenek, alapvető, hogy a televíziós hirdetésre bizonyos számú minimális szabály és norma vonatkozzék, és hogy a tagállamok fenntartsák a jogot részletesebb és szigorúbb szabályok bevezetésére, és bizonyos körülmények között eltérő feltételeket szabhassanak meg a joghatóságuk alá tartozó televíziós műsorszolgáltatók számára.

                  [...]

                        (85)

                        Tekintettel arra, hogy az új technológiák – például a digitális videofelvevő készülékek és a megnövekedett csatornaválaszték – alkalmazásából adódóan megnövekedett azon lehetőségek száma, amelyek révén a nézők elkerülhetik a reklámokat, nem indokoltak a reklámbejátszások elhelyezésére vonatkozó, a nézők védelmét célzó részletes szabályok. Miközben nem kell növelni a reklámra fordítható műsoridő hosszát, ezen irányelvnek rugalmasságot kell biztosítania a műsorszolgáltató számára azzal a megkötéssel, hogy a reklám nem bonthatja meg indokolatlanul a műsorszámok egységét.

                  [...]

                        (87)

                        Óránkénti 20%‑os korlátozást kell megállapítani televíziós reklámbejátszások és a televíziós vásárlási bejátszások tekintetében, ezt a korlátozást a főműsoridőre is alkalmazni kell. A televíziós reklámbejátszás fogalma alatt az 1. cikk (1) bekezdésének i. alpontjában meghatározott, tizenkét percet meg nem haladó időtartamú televíziós reklámot kell érteni.”

               5

               Az ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében meghatározott fogalmak sorában szerepelnek többek között az alábbi fogalmak:

                        „a)

                        »audiovizuális médiaszolgáltatás«:

                                 i)

                                 az Európai Unió működéséről szóló szerződés 56. és 57. cikkében meghatározott olyan szolgáltatás, amelyért egy médiaszolgáltató szerkesztői felelősséggel rendelkezik, és amelynek elsődleges célja műsorszámoknak tájékoztatás, szórakoztatás vagy oktatás céljából a közönséghez történő eljuttatása […] elektronikus hírközlő hálózaton keresztül. Az ilyen audiovizuális médiaszolgáltatás vagy az ezen cikk e) pontjában meghatározott televíziós műsorszolgáltatás, vagy az ezen cikk g) pontjában meghatározott lekérhető audiovizuális médiaszolgáltatás;

                                 ii)

                                 audiovizuális kereskedelmi közlemény;

                        b)

                        »műsorszám«: hangos vagy néma mozgóképek sorozata, amely egy médiaszolgáltató által kialakított műsorrendben vagy műsorkínálatban önálló egységet alkot, és amelynek formája és tartalma a televíziós műsorszolgáltatáséhoz hasonlítható. A műsorszámok magukban foglalják például az egész estés filmeket, sporteseményeket, vígjátékokat, dokumentumfilmeket, gyermekműsorokat és az eredeti drámákat;

                  [...]

                        h)

                        »audiovizuális kereskedelmi közlemény«: olyan hangos vagy néma képek, amelyek célja gazdasági tevékenységet folytató természetes vagy jogi személy árujának, szolgáltatásának vagy arculatának közvetlen vagy közvetett népszerűsítése. Az ilyen képek fizetés vagy hasonló ellenszolgáltatás ellenében, vagy önreklámozás céljából kísérnek egy műsorszámot, vagy szerepelnek abban. Az audiovizuális kereskedelmi közlemény formái közé tartozik többek között a televíziós reklám, a támogatás, a televíziós vásárlás és a termékmegjelenítés;

                        i)

                        »televíziós reklám«: bármilyen formájú közlemény, amelyet köz‑ vagy magánvállalkozás vagy természetes személy fizetés vagy hasonló ellenszolgáltatás ellenében vagy önreklámozás céljából egy szakma, üzlet, foglalkozás vagy hivatás tekintetében közvetít annak érdekében, hogy fizetés ellenében előmozdítsa áruk vagy szolgáltatások értékesítését, beleértve az ingatlanokat, a jogokat és a kötelezettségeket is;

                  [...]

                        k)

                        »támogatás«: olyan hozzájárulás, amelyet audiovizuális médiaszolgáltatás nyújtásával vagy audiovizuális alkotások készítésével nem foglalkozó köz‑ vagy magánvállalkozások vagy természetes személyek nyújtanak audiovizuális médiaszolgáltatások vagy műsorszámok finanszírozására azzal a céllal, hogy népszerűsítsék nevüket, védjegyüket, arculatukat, tevékenységüket vagy termékeiket.

                  […]”

               6

               Az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
               „A tagállamoknak továbbra is jogukban áll előírni, hogy a joghatóságuk alá tartozó médiaszolgáltatók az ezen irányelv által összehangolt területeken részletesebb vagy szigorúbb szabályoknak feleljenek meg, feltéve, hogy e szabályok megfelelnek az uniós jognak.”

               7

               Az említett irányelv 10. cikkének (1) bekezdése értelmében:
               „A támogatott audiovizuális médiaszolgáltatásoknak vagy műsorszámoknak a következő követelményeknek kell megfelelniük:
               [...]

                        c)

                        a nézőket egyértelműen tájékoztatni kell a támogatási megállapodás létéről. A támogatott műsorszámot a támogató neve, logója és/vagy egyéb, a támogatóra utaló jelzés, például egy vagy több termékére vagy szolgáltatására való utalás vagy ezek megkülönböztető jele feltüntetésével, műsorszámtól függően alkalmas módon a műsorszám elején, folyamán és/vagy végén egyértelműen meg kell jelölni.”

               8

               Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikkének (1) bekezdése szerint:
               „A televíziós reklámnak és a televíziós vásárlásnak azonnal felismerhetőnek és a szerkesztői tartalomtól megkülönböztethetőnek kell lennie. Az új reklámtechnikák használatának sérelme nélkül a televíziós reklámnak és a televíziós vásárlásnak a műsorszám többi részétől képi és/vagy hangeszközökkel és/vagy szünetekkel [helyesen: térbeli eszközökkel] kellően elhatárolva kell megjelennie.”

               9

               Ezen irányelv 23. cikke előírja:
               „(1)   A televíziós reklámbejátszások és a televíziós vásárlási bejátszások aránya egész órától egész óráig tartó időtartamon belül nem haladhatja meg a 20%‑ot.
               (2)   Az (1) bekezdés nem alkalmazandó a műsorszolgáltató által saját műsorszámairól vagy a közvetlenül ezekből a műsorszámokból származó termékekről szóló hirdetésekre, a támogatói közleményekre vonatkozó hirdetésekre és a termékmegjelenítésre.”

               10

               Az említett irányelv 26. cikke előírja:
               „A 4. cikk sérelme nélkül a tagállamok az uniós jog kellő figyelembevételével a 20. cikk (2) bekezdésében és a 23. cikkben meghatározott feltételektől eltérő más feltételeket határozhatnak meg a kizárólagosan nemzeti területre szánt televíziós műsorszolgáltatások tekintetében, amelyek a nyilvánosság által sem közvetlenül, sem közvetve nem foghatók egy vagy több másik tagállamban.”

         A finn jog

               11

               A 89/552 irányelvet a finn jogba a műsorszolgáltatásról szóló 744/1998. sz. törvény (televisio‑ ja radiotoiminnasta annettu laki 744/1998, a továbbiakban: 744/1998. sz. törvény) ültette át.

               12

               A 744/1998. sz. törvény 2. cikkének (16) bekezdése értelmében „kereskedelmi közlemény” többek között a reklám és a támogatás. Magát a támogatást és a reklámot e cikk (13) és (14) bekezdése határozza meg. Különösen ezen utóbbi bekezdésből következik, hogy reklám alatt olyan információt, nyilatkozatot, vagy fizetés vagy hasonló ellenszolgáltatás ellenében műsorszolgáltatásban sugárzott közleményt kell érteni, amely nem támogatás, és amelynek célja a hirdető árui értékesítésének vagy a gazdasági tevékenységet folytató hirdető ismertségének előmozdítása.

               13

               Ezen, a 89/552 irányelvet átültető törvény 22. cikkének (1) bekezdése értelmében, amely bekezdés az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikke (1) bekezdésének felel meg, a televíziós reklámnak és a televíziós vásárlásnak megkülönböztethetőnek kell lennie az audiovizuális műsorszámoktól képi vagy hangeszközök vagy képernyőmegosztás által.

               14

               A 89/552 irányelvet átültető említett törvény 26. cikkének (2) bekezdése értelmében, amely az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 10. cikke (1) bekezdése c) pontjának felel meg, a támogatott audiovizuális és rádiós műsorszám elején vagy végén egyértelműen fel kell tüntetni a támogató nevét vagy logóját.

               15

               A 89/552 irányelvet átültető e törvény 29. cikkének (1) bekezdése értelmében, amely az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének felel meg, a televíziós reklámbejátszások és a televíziós vásárlási bejátszások aránya egész órától egész óráig tartó időtartamon belül nem haladhatja meg a 12 percet. Ugyanezen cikk (2) bekezdéséből az következik, hogy e rendelkezést nem kell alkalmazni egyebek között a támogatói közleményekre vonatkozó hirdetésekre.

               16

               A 744/1998 sz. törvény 35. cikke (1) bekezdésének és 36. cikke (1) bekezdésének egymással összefüggő rendelkezéseiből következik, hogy amennyiben a szabályozó hatóság megállapítja, hogy valamely műsorszolgáltató megsérti az e törvény által előírt rendelkezéseket, felszólíthatja őt a jogsértés abbahagyására.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               17

               A finnországi székhelyű Sanoma audiovizuális médiaszolgáltatásokat nyújt. E szolgáltatások televíziós programok továbbítását is magukban foglalják, amelynek keretében a Sanoma többek között egyrészt reklámot, másrészt támogatás tárgyát képező műsorszámokat is sugároz.

               18

               A Sanoma a két televíziós műsorszám közé illesztett reklámblokkok elkülönítése céljából az úgynevezett „képernyőmegosztás” vagy „megosztott képernyő” módszerét alkalmazza, amely során a közreműködők listájának megjelenésekor úgy osztják fel két részre a képet, hogy az egyik ablakban a közreműködők listája jelenik meg, a másikban pedig a következő műsorokat bemutató műsortábla. Ezenkívül a Sanoma az e blokkok keretében sugárzott minden egyes reklámbejátszás után és előtt 0,4–1 másodperc időtartamú fekete képkockából álló blokkokat, úgynevezett „fekete másodperceket” iktat be.

               19

               Egyébként, amennyiben a Sanoma által sugárzott valamely műsorszám támogatás tárgyát képezi, előfordul, hogy az e műsort támogató természetes vagy jogi személyre utaló jeleket a Sanoma feltünteti nem csak magában a támogatott műsorszámban, de egyrészt e műsorszám előzeteseiben, másrészt más műsorszámokban is.

               20

               2012. március 9‑i határozatában a szabályozó hatóság megállapította, hogy a Sanoma ezen, különféle gyakorlatai sértik a 744/1998 törvény bizonyos rendelkezéseit, és felhívta őt e jogsértések abbahagyására.

               21

               Ennek keretében a hatóság megállapította először is, hogy a Sanoma nem tesz eleget a reklám és a műsorszámok elkülönítésére vonatkozó, e törvény 22. cikkének (1) bekezdésében előírt követelménynek. E vonatkozásban a szabályozó hatóság úgy ítélte meg, hogy annak a módszernek az alkalmazása, hogy a következő műsorszámokat bemutató műsortáblákat a folyamatban lévő műsorszám közreműködőinek listájával párhuzamosan, megosztott képernyőn futtatják, nem biztosítja az említett műsorszám, valamint az e műsorszám és a következő műsorszám közé iktatott reklámblokk elégséges elkülönítését.

               22

               Másodsorban a szabályozó hatóság megállapította, hogy a Sanoma egész órától egész óráig tartó időtartamon belül 12 perc 7 másodperc reklámot sugárzott, következésképpen túllépte a 744/1998 törvény 29. cikkének (1) bekezdése által előírt 12 perces maximális időtartamot. E megállapítása során a szabályozó hatóság mérlegelte egyrészt azt, hogy valamely műsorszám támogatójára utaló jelnek magán e műsorszámon kívül történő megjelenítését reklámidőnek kell minősíteni. Úgy vélte másrészt, hogy a Sanoma által a reklámblokkok és az azokat megelőző műsorszámok közé illesztett „fekete másodperceket” e műsorszám részének kell tekinteni, de az e reklámblokkot alkotó egyes reklámbejátszásokat egymástól elválasztó, valamint az e blokk és a következő műsorszám közé iktatott „fekete másodperceket” a reklámidőbe kell számítani.

               23

               Harmadszor, végül a szabályozó hatóság felszólította a Sanomát, hogy módosítsa az általa sugárzott műsorszámoknak az e műsorszámok közé illesztett reklámoktól való elkülönítésére alkalmazott módszerét. Ezenfelül a szabályozó hatóság kötelezte a Sanomát, hogy a televíziós reklám sugárzásának idejébe számítsa be egyrészt a támogatás tárgyát képezőtől eltérő műsorszámban feltüntetett támogatói jeleket, másrészt a valamely reklámblokkon belül sugárzott egyes reklámbejátszások közé, illetve az e blokk és az azt követő műsorszám közé illesztett „fekete másodperceket”.

               24

               A Sanoma keresetet indított e határozat megsemmisítése iránt a Helsingin hallinto‑oikeus (helsinki közigazgatási bíróság) előtt, amely azt 2013. április 9‑i határozatával elutasította. E bíróság úgy ítélte meg mindenekelőtt, hogy a képernyő két különböző (a befejeződő és az azt követő) televíziós műsorszám közötti megosztása módszerének alkalmazása nem felel meg a reklám és a műsorszámok elkülönítése 744/1998 törvény 22. cikkének (1) bekezdésében előírt követelményének. E bíróság úgy vélte továbbá, hogy a támogatóra utaló jeleknek az általa támogatott műsorszámon kívüli megjelenítése az e törvény 29. cikkének (1) bekezdésében előírt maximális reklámidő megkerüléséhez vezetne, ha azt nem számítanák be az audiovizuális médiaszolgáltatás nyújtója által sugárzott reklám idejébe. Az említett bíróság végül úgy ítélte meg, hogy nem ellentétes a 744/1998 törvénnyel, ha a reklámblokkot követő „fekete másodperceket” beleszámítják a reklámidőbe.

               25

               A Sanoma fellebbezést nyújtott be e határozattal szemben a Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság) előtt, amely bíróság kételyeket táplál a tekintetben, hogy az alapügyéhez hasonló helyzetben milyen értelmezést kell adni az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikke (1) bekezdésének és 23. cikke (1) és (2) bekezdésének annak érdekében, hogy e bíróság maga határozhassa meg a 774/1998 törvény rendelkezéseinek tulajdonítandó jelentést és tartalmat, amely rendelkezéseket, a szabályozó hatóság és a Helsingin hallinto‑oikeus (helsinki közigazgatási bíróság) szerint, a Sanoma megsértette.

               26

               Ilyen körülmények között a Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatalra a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Úgy kell‑e értelmezni az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikkének (1) bekezdését az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, hogy azzal ellentétes a nemzeti jogszabályok olyan értelmezése, amely szerint a képernyő megosztása nem tekinthető reklámelválasztásnak, amellyel a televíziós reklámtól elválasztják az audiovizuális műsort, ha a képernyő egyik részén a műsor közreműködőinek felsorolása látszik, egy másik részén pedig műsortábla segítségével valamely műsorszolgáltató csatornája következő műsorszámainak bemutatása, és sem a megosztott képernyőn, sem azt követően nem sugároznak a reklámblokk kezdetét kifejezetten jelző hang‑ vagy képi eszközt?

                        2)

                        Azon tényre figyelemmel, hogy a 2010/13 irányelv minimumszabály jelleggel rendelkezik, úgy kell‑e értelmezni ezen irányelv 23. cikkének (2) bekezdését az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, hogy azzal nem egyeztethető össze az, hogy a támogatott műsoroktól eltérő műsorokkal összefüggésben sugárzott támogatói jeleket az irányelv 23. cikkének (1) bekezdése értelmében vett »reklámbejátszásoknak« minősítsék, amelyeket be kell számítani a leghosszabb megengedett reklámidőbe?

                        3)

                        Azon tényre figyelemmel, hogy a 2010/13 irányelv minimumszabály jelleggel rendelkezik, úgy kell‑e értelmezni az ezen irányelv 23. cikkének (1) bekezdése szerinti »reklámbejátszások« fogalmát a leghosszabb megengedett reklámidőt jellemző »[…] aránya egész órától egész óráig tartó időtartamon belül nem haladhatja meg a 20%‑ot« fordulattal összefüggésben az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, hogy azzal nem egyeztethető össze az, hogy a reklámidőbe beszámítsák az egyes reklámbejátszások közötti és a reklámblokk végén megjelenő »fekete másodperceket«?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               27

               Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik egyrészt, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás előírja, hogy nem kell megkövetelni, hogy a befejeződő műsorszámot az azt követő reklámblokktól való elválasztás céljából a megosztott képernyőn kívül hang‑ vagy képi jelzést is alkalmazzanak, másrészt, hogy a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy nem ismerhetők el erre vonatkozóan az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikkének (1) bekezdésében előírtakon túl további követelmények.

               28

               Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikkének (1) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes egy, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi, hogy a megosztott képernyőt, amelynek egyik ablakában a televíziós műsorszám közreműködőinek listája van feltüntetve, másik ablakában pedig műsortábla segítségével valamely műsorszolgáltató csatornája következő műsorszámainak bemutatása, a befejeződő műsorszámnak az azt követő televíziós reklámblokktól való elválasztása céljából ne szükségképpen kísérje vagy kövesse hang‑ vagy képi jelzés.

               29

               Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikke (1) bekezdésének első mondata azt írja elő, hogy a televíziós reklámnak és a televíziós vásárlásnak azonnal felismerhetőnek és a szerkesztői tartalomtól megkülönböztethetőnek kell lennie. A 19. cikk ezen (1) bekezdésének második mondata értelmében az új reklámtechnikák használatának sérelme nélkül a televíziós reklámnak és a televíziós vásárlásnak a műsorszám többi részétől képi és/vagy hangeszközökkel és/vagy térbeli eszközökkel kellően elhatárolva kell megjelennie.

               30

               E rendelkezés első mondata következésképpen két alapvető követelményt tartalmaz, nevezetesen egyrészt azt, hogy a televíziós reklámnak és a televíziós vásárlásnak azonnal felismerhetőnek kell lennie, másrészt hogy azoknak megkülönböztethetőknek kell lenniük a szerkesztői tartalomtól, azaz a televíziós műsorszámoktól.

               31

               E követelményeket az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv (83) preambulumbekezdésében kimondott célt figyelembe véve kell értelmezni.

               32

               E preambulumbekezdésben többek között az áll, hogy annak biztosítására, hogy a fogyasztók mint televíziónézők érdekei teljesen és megfelelően védettek legyenek, alapvető, hogy a televíziós hirdetésre bizonyos számú minimális szabály és norma vonatkozzék.

               33

               Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 4. cikkének (1) bekezdése pedig kifejezetten a tagállamokra ruházza azt a jogot, hogy az irányelv által előírtaknál részletesebb vagy szigorúbb szabályokat határozzanak meg, feltéve, hogy e szabályok megfelelnek az uniós jognak.

               34

               Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikke (1) bekezdésének első mondatát ezen irányelv (83) preambulumbekezdésének fényében akként kell értelmezni, mint amely a jogalkotó azon szándékát fejezi ki, hogy a televíziónézők mint fogyasztók érdekeit teljes és megfelelő módon védje (lásd ebben az értelemben: Österreichischer Rundfunk ítélet, C‑195/06, EU:C:2007:613, 26. és 27. pont; Bizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑281/09, EU:C:2011:767, 46. pont).

               35

               Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikke (1) bekezdésének második mondata pedig pontosítja az első mondatában foglalt szabály tartalmát azzal, hogy felsorolja azokat a különböző eszközöket, amelyek alkalmazását a tagállamok előírhatják az említett szabály betartásának biztosítása céljából.

               36

               Amint az kitűnik különösen az „és/vagy” kifejezés két alkalommal történő alkalmazásából, e második mondat meghagyja a tagállamoknak azt a lehetőséget, hogy ezen eszközök közül egyeseket kiválasszanak, másoktól pedig eltekintsenek.

               37

               Következésképpen, jóllehet a televíziós reklámot és a televíziós vásárlást egyértelműen el kell különíteni az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikke (1) bekezdésének második mondatában felsorolt különböző eszközök alkalmazása által, ezen eszközöket mindazonáltal nem lehet úgy tekinteni, hogy azokat e rendelkezés értelmében együttesen kellene alkalmazni. Ugyanis, ha közülük már egy, képi, hang‑ vagy térbeli eszköz is biztosítani képes az ezen irányelv 19. cikkének (1) bekezdéséből eredő követelmény maradéktalan teljesítését, a tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem írják elő az említett eszközök együttes használatát.

               38

               A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező módszer jellemzője a befejeződő műsorszám azt követő reklámblokktól való elkülönítése megosztott képernyő által, lényegében térbeli elosztás révén biztosítva ezt az elkülönítést.

               39

               Amennyiben ezen eszköz alkalmazása önmagában is kielégíti az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikke (1) bekezdésének első mondatában foglalt szabályt, nem szükséges, hogy ezzel az eszközzel egyidőben vagy azt követően az elkülönítés egyéb, hang‑ vagy képi eszközeit is alkalmazzák. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy megvizsgálja, ez az eset áll‑e fenn.

               40

               Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 19. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes egy, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi, hogy a megosztott képernyőt, amelynek egyik ablakában a televíziós műsorszám közreműködőinek listája van feltüntetve, másik ablakában pedig műsortábla segítségével a műsorszolgáltató csatornája következő műsorszámainak bemutatása, a befejeződő műsorszámnak az azt követő televíziós reklámblokktól való elválasztása céljából ne szükségképpen kísérje vagy kövesse hang‑ vagy képi jelzés, feltéve, hogy az elválasztás ezen eszköze önmagában is kielégíti az e 19. cikk (1) bekezdésének első mondatában foglalt követelményeket, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

         A második kérdésről

               41

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (2) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, hogy a támogatott műsorszámtól eltérő műsorszámok keretében sugárzott támogatói jeleket beszámítsák az ezen irányelv 23. cikkének (1) bekezdése által meghatározott leghosszabb megengedett reklámidőbe.

               42

               Az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdését akként rendelkezik, hogy a televíziós reklámbejátszások és a televíziós vásárlási bejátszások aránya egész órától egész óráig tartó időtartamon belül nem haladhatja meg a 20%‑ot.

               43

               Ugyanakkor e cikk (2) bekezdése pontosítja, hogy (1) bekezdése nem alkalmazandó a támogatói közleményekre vonatkozó hirdetésekre.

               44

               Mivel az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikke (2) bekezdésének szövege nem pontosítja a „támogatói közlemények” kifejezés jelentését és tartalmát, e kifejezést szövegkörnyezetére, valamint az ezen irányelv által követett célra tekintettel kell értelmezni.

               45

               E tekintetben meg kell állapítani mindenekelőtt, hogy az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 1. cikke (1) bekezdésének h) és k) pontja értelmében a támogatás olyan audiovizuális kereskedelmi közlemény, amelyet audiovizuális médiaszolgáltatás nyújtásával vagy audiovizuális alkotások készítésével nem foglalkozó köz‑ vagy magánvállalkozások vagy természetes személyek nyújtanak audiovizuális médiaszolgáltatások vagy műsorszámok finanszírozására azzal a céllal, hogy népszerűsítsék nevüket, védjegyüket, arculatukat, tevékenységüket vagy termékeiket.

               46

               Továbbá az említett irányelv 10. cikkének (1) bekezdése, amely azokat a feltételeket rögzíti, amelyeknek valamennyi támogatásnak meg kell felelnie, többek között azt írja elő c) pontjában, hogy a nézőket egyértelműen tájékoztatni kell a támogatási megállapodás létéről, és a támogatott műsorszámot a támogató jelzése, a támogató termékére vagy szolgáltatására való utalás vagy egyéb megkülönböztető jelek feltüntetésével egyértelműen meg kell jelölni.

               47

               Ezen, egymással összefüggésben értelmezett rendelkezésekből arra lehet következtetni, hogy amennyiben a támogató szerepe kizárólag valamely szolgáltatás vagy műsor finanszírozásához történő hozzájárulásból áll, a támogató jelzésének, a támogatóra történő utalásnak vagy egyéb megkülönböztető jeleknek szigorúan az e támogató által finanszírozott vagy társfinanszírozott szolgáltatáshoz vagy műsorszámhoz kell kötődnie.

               48

               Ezért támogatott műsorszámok esetében, amint azt az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 10. cikke (1) bekezdése c) pontjának záró fordulata kifejezetten kimondja, a támogatóra utaló e jelzésnek, utalásnak vagy megkülönböztető jelnek a műsorszám elején, folyamán és/vagy végén, következésképpen nem e műsorszámon kívül kell megjelennie.

               49

               E kötelezettséget különösen a nézők mint fogyasztók érdekében kell teljesíteni. E kötelezettség egyrészt arra irányul, hogy e nézők egyértelműen megérthessék, hogy valamely műsorszám támogatási megállapodás tárgyát képezi, ellentétben e nem támogatott műsorszámokkal, és beazonosíthassák a támogatót. Másrészt e kötelezettség megakadályozza az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdésében meghatározott maximális televíziós reklámidő megkerülését.

               50

               Vagyis, amikor a támogatásra vonatkozó utalások vagy jelek nem felelnek meg annak a feltételnek, amely szerint azokat a támogatott műsorszám elején, folyamán vagy végén kell megjeleníteni, ezen utalások vagy jelek nem tartozhatnak az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikke (2) bekezdésének hatálya alá, mivel e rendelkezés kizárólag a támogatott műsorszám keretében megjelenített támogatói közleményekre vonatkozik.

               51

               Következésképpen a jelen ítélet előző pontjában vázolt helyzetben az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdése alkalmazandónak bizonyul az említett jelek vagy utalások tekintetében.

               52

               A fenti megfontolásokból következően a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy a támogatott műsorszámtól eltérő műsorszámok keretében sugárzott támogatói jeleket, mint amelyek az alapügy tárgyát képezik, be kell számítani az ezen irányelv 23. cikkének (1) bekezdése által egész órától egész óráig terjedő időszakra meghatározott leghosszabb reklámidőbe.

         A harmadik kérdésről

               53

               Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy azon tényre figyelemmel, hogy az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv minimumszabály jelleggel rendelkezik, úgy kell‑e értelmezni ezen irányelv 23. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal nem egyeztethető össze, hogy az egész órától egész óráig tartó időtartamon belül legfeljebb 20%‑ot kitevő, e cikk által meghatározott reklámidőbe beszámítsák a televíziós reklámblokkok egyes bejátszásai közé vagy az e reklámblokk és az azt követő televíziós műsorszám közé illesztett „fekete másodperceket”.

               54

               Emlékeztetni kell arra, hogy az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdése szerint „[a] televíziós reklámbejátszások és a televíziós vásárlási bejátszások aránya egész órától egész óráig tartó időtartamon belül nem haladhatja meg a 20%‑ot”.

               55

               E rendelkezés szövegéből egyértelműen következik, hogy az adott egész órától egész óráig tartó időszakon belül a televíziós reklámbejátszások és televíziós vásárlás maximális, azaz leghosszabb időtartamának meghatározására szorítkozik, tekintve hogy a tagállamoknak, amint arra a jelen ítélet 33. pontja hivatkozott, lehetőségük van arra, hogy szigorúbb szabályt fogadjanak el, következésképpen e reklámbejátszások tekintetében a felső határ alatti maximális időtartamot határozzanak meg.

               56

               Mindazonáltal kitűnik az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből, amint azt a jelen ítélet 15. pontja is megállapította, hogy az alapügy tárgyát olyan nemzeti szabályozás képezi, amely azt írja elő, hogy a televíziós reklámok és televíziós vásárlás időtartama nem haladhat meg egy olyan felső értéket, amely pontosan az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdésében rögzített felső értéknek felel meg, amely szabályozás tehát nem élt a jelen ítélet 33. pontjában említett lehetőséggel.

               57

               E tekintetben az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikke (1) bekezdésének szövege önmagában nem teszi lehetővé annak meghatározását, hogy e rendelkezést akként kell‑e értelmezni, hogy egy, az alapügyéhez hasonló helyzetben előírja vagy nem írja elő az alapügy tárgyát képezőkhöz hasonló „fekete másodperceknek” az általa meghatározott 20%‑os határértékbe történő beszámítását.

               58

               Ennélfogva e „fekete másodpercek” státuszát kell meghatározni az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdése által követett cél fényében.

               59

               Amennyiben az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdése a televíziós reklám és televíziós vásárlás egész órától egész óráig tartó időszakon belüli maximális idejének meghatározására irányul, e rendelkezésből implicite, de szükségképpen kitűnik az uniós jogalkotónak az irányelv alapvető céljának megfelelő biztosítására irányuló szándéka, amely cél a a televíziónéző mint fogyasztó védelme a túlzott televíziós reklámközvetítésekkel szemben (lásd ebben az értelemben: Sky Italia ítélet, C‑234/12, EU:C:2013:496, 17. pont).

               60

               Következésképpen e rendelkezést akként kell értelmezni, mint amely nem teszi lehetővé a tagállamok számára, hogy a reklámbejátszások javára csökkentsék azt a minimális adásidőt, amelyet műsorok vagy más szerkesztői tartalom sugárzására kellene fordítaniuk az adott egész órától egész óráig tartó időszak 80%‑án belül, amely határértéket az említett cikk implicite elismer.

               61

               Márpedig olyan esetben, ha valamely tagállam, csakúgy, mint a jelen ügyben, az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdésében előírtnál nem szigorúbb maximális televíziós reklámidőt határozott meg, az uniós jogalkotó szándéka sérülne, ha az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló „fekete másodperceket”, amelyek elválasztják egymástól egyrészt a televíziós reklámblokkot alkotó egyes bejátszásokat, másrészt e blokk utolsó bejátszását és az azt követő műsorszámot, nem tekintenék az e rendelkezés értelmében vett televíziós reklámidőnek. Ez ugyanis az említett rendelkezés által implicite biztosított határon belül a „fekete másodperceknek” megfelelő időtartammal csökkentené a műsorszámokra és más szerkesztői tartalmakra szánt időt.

               62

               Következésképpen a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv 23. cikkének (1) bekezdését abban az esetben, ha valamely tagállam nem élt azzal a lehetőséggel, hogy az e cikkben foglaltnál szigorúbb szabályt írjon elő, akként kell értelmezni, hogy azzal nemcsak hogy nem ellentétes az, hogy a televíziós reklámblokkok egyes bejátszásai közé vagy az e reklámblokk és az azt követő televíziós műsorszám közé illesztett „fekete másodperceket” az egész órától egész óráig tartó időtartamon belül legfeljebb 20%‑ot kitevő, e cikk által meghatározott reklámidőbe beszámítsák, de e bekezdés elő is írja ezt a beszámítást.

         A költségekről

               63

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A tagállamok audiovizuális médiaszolgáltatások nyújtására vonatkozó egyes törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 2010. március 10‑i 2010/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv) 19. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes egy, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi, hogy a megosztott képernyőt, amelynek egyik ablakában a televíziós műsorszám közreműködőinek listája van feltüntetve, másik ablakában pedig műsortábla segítségével a műsorszolgáltató csatornája következő műsorszámainak bemutatása, a befejeződő műsorszámnak az azt követő televíziós reklámblokktól való elválasztása céljából ne szükségképpen kísérje vagy kövesse hang‑ vagy képi jelzés, feltéve, hogy az elválasztás ezen eszköze önmagában is kielégíti az e 19. cikk (1) bekezdésének első mondatában foglalt követelményeket, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

                           2)

                           A 2010/13 irányelv 23. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmezni, hogy a támogatott műsorszámtól eltérő műsorszámok keretében sugárzott támogatói jeleket, mint amelyek az alapügy tárgyát képezik, be kell számítani az ezen irányelv 23. cikkének (1) bekezdése által egész órától egész óráig terjedő időszakra meghatározott leghosszabb megengedett reklámidőbe.

                           3)

                           A 2010/13 irányelv 23. cikkének (1) bekezdését, abban az esetben, ha valamely tagállam nem élt azzal a lehetőséggel, hogy az e cikkben foglaltnál szigorúbb szabályt írjon elő, akként kell értelmezni, hogy azzal nemcsak hogy nem ellentétes az, hogy a televíziós reklámblokkok egyes bejátszásai közé vagy az e reklámblokk és az azt követő televíziós műsorszám közé illesztett „fekete másodperceket” beszámítsák az egész órától egész óráig tartó időtartamon belül legfeljebb 20%‑ot kitevő, e cikk által meghatározott reklámidőbe, de e bekezdés elő is írja ezt a beszámítást.

                     Aláírások

            (
            *1
         )   Az eljárás nyelve: finn