title: A Bíróság (első tanács) 2007. november 15-i ítélete.#elleni büntetőeljárás Fredrik Granberg.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hovrätten för Övre Norrland - Svédország.#Jövedéki adók - Ásványi olajok - Szokásostól eltérő szállítási mód.#C-330/05. sz. ügy.

text:
      C‑330/05. sz. ügy
      Fredrik Granberg
      elleni büntetőeljárás
      (a Hovrätten för Övre Norrland [Svédország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Jövedéki adók – Ásványi olajok – Szokásostól eltérő szállítási mód”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Jövedéki adók – 92/12 irányelv – Jövedékiadó‑köteles termékek – Azon tagállam
            meghatározása, ahol az adó fizetendő
      (92/12 tanácsi irányelv, 9. cikk, (3) bekezdés)
      2.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Jövedéki adók – 92/12 irányelv – Jövedékiadó‑köteles termékek – Azon tagállam
            meghatározása, ahol az adó fizetendő
      (92/12 tanácsi irányelv, 9. cikk, (3) bekezdés)
      3.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Jövedéki adók – 92/12 irányelv – Jövedékiadó‑köteles termékek – Azon tagállam
            meghatározása, ahol az adó fizetendő
      (92/12 tanácsi irányelv, 7. cikk, (4) bekezdés és 9. cikk, (3) bekezdés)
      1.        A jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről
         szóló 92/12 irányelv 9. cikkének (3) bekezdése nem teszi lehetővé azt, hogy a magánszemély által valamely tagállamban saját
         használatra beszerzett és általa a fogyasztás szerinti, másik tagállamba szállított fűtőolaj után a szállítás módjától függetlenül
         általában a fogyasztás szerinti tagállamban kelljen megfizetni a jövedéki adót.

      A tagállamok ugyanis csak akkor élhetnek az e rendelkezésben biztosított lehetőséggel, ha a magánszemély által igénybe vett
         szállítási mód az említett rendelkezésben meghatározott és a jelen ítélet 29. pontjában ismertetett „szokásostól eltérő szállítási
         módnak” minősül.

      (vö. 31–32. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről
         szóló 92/12 irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében említett „szokásostól eltérő szállítási módnak” minősül, ha egy kisteherautóban
         három, ömlesztett áru tárolására szolgáló nagyméretű, ún. IBC‑tartályban 3000 liter fűtőolajat szállítanak.

      (vö. 41. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        Nem ellentétes a jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról
         és ellenőrzéséről szóló 92/12 irányelv 7. cikkének (4) bekezdésével a rendeltetési hely szerinti azon tagállam rendelkezése,
         amelyben az irányelv 9. cikkének (3) bekezdésének felhatalmazása alapján a jövedéki adó felszámítható, miszerint minden magánszemély,
         aki saját használatára maga szerzett be fűtőolajat olyan másik tagállamban, ahol e terméket szabad forgalomba bocsátották,
         és azt a 9. cikk (3) bekezdésében említett „szokásostól eltérő szállítási módon” maga szállította be a rendeltetési hely szerinti
         tagállamba, köteles a jövedéki adó megfizetése érdekében biztosítékot nyújtani, valamint kísérőokmányt és a jövedéki adó megfizetésére
         szóló biztosíték nyújtására vonatkozó igazolást magánál tartani.

      Amint ugyanis az irányelv tizenharmadik preambulumbekezdéséből és 18. cikkéből következik, a kísérőokmánynak az a célja, hogy
         azonosítsa az egyes szállítmányokat, és azonosíthatóvá tegye a szállítmányok adójogi helyzetét; nem zárható ezért ki, hogy
         a rendeltetési hely szerinti tagállam a magánszemély általi, a szokásostól eltérő módon történő fűtőolaj‑szállítás esetében
         arra kötelezze ezt a magánszemélyt, hogy az ilyen okmányokat tartsa magánál.

      (vö. 54–56. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2007. november 15.(*)

      „Jövedéki adók – Ásványi olajok – Szokásostól eltérő szállítási mód”
      A C–330/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hovrätten för Övre Norrland
         (Svédország) a Bírósághoz 2005. szeptember 6‑án érkezett, 2005. augusztus 22–i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Fredrik Granberg
      ellen folytatott büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Tizzano (előadó), R. Schintgen, M. Ilešič és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető‑helyettes,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. november 23‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        F. Granberg képviseletében L. Lindström advokat,
      –        a svéd kormány képviseletében K. Norman és A. Kruse, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében S. Spyropoulos, N. Dafniou, Z. Chatzipavlou és S. Trekli, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Albenzio avvocato dello Stato,
      –        a lengyel kormány képviseletében J. Pietras, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Unió Tanácsa képviseletében E. Karlsson és M.‑M. Josephides, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében W. Mölls és L. Ström van Lier, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. február 27‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1992. december 14‑i 92/108/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 390., 124. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 235. o.; a továbbiakban: irányelv) módosított, a jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó
         általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi
         irányelv (HL L 76., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 179. o.) 7. cikke (4) bekezdésének és 9. cikke
         (3) bekezdésének értelmezésére, valamint a második rendelkezés érvényességére irányul.

      2        A kérelmet az F. Granberggel szemben fűtőolaj, azaz az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése szerinti ásványolaj jogellenes svédországi
         behozatala miatt indított büntetőeljárás keretében terjesztették elő.

      I –  Jogi háttér
       A közösségi jog
      3        Az irányelv ötödik‑hetedik, tizenkettedik és tizenharmadik preambulumbekezdése a következőket állapítja meg:

      „mivel rendelkezésre bocsátás vagy birtokban tartás szempontjából való bármely termékszállítás, amely egy, a fogyasztásra
         bocsátó országtól eltérő tagállamban önálló gazdasági tevékenységet végző kereskedő vagy egy közjogi intézmény részére történik,
         a jövedéki adó felszámíthatóságára ebben a másik tagállamban ad alapot;

      mivel abban az esetben, ha a jövedéki terméket magánszemélyek saját használatukra szerzik be és maguk szállítják el, az adót
         a beszerzés szerinti országban kell felszámítani;

      mivel a tagállamoknak számos feltételt figyelembe kell venniük annak megállapítására, hogy a jövedéki termék birtokban tartása
         nem magán, hanem kereskedelmi célból történik‑e;

      […]
      mivel a tagállamok által meghatározott mértékű adók beszedésének biztosítása érdekében rendelkezni kell az ilyen áruk adófelfüggesztés
         mellett történő mozgására vonatkozó eljárás létrehozásáról;

      mivel e tekintetben elsősorban az egyes szállítmányok könnyű azonosíthatóságáról kell gondoskodni; mivel rendelkezni kell
         a szállítmány adóhelyzetének azonnali azonosíthatóságáról; mivel ennek érdekében szükséges ezen igényeknek megfelelni képes
         olyan kísérőokmány biztosítása, amely lehet akár adminisztratív, akár kereskedelmi okmány; mivel az alkalmazott kereskedelmi
         okmánynak tartalmaznia kell az adminisztratív okmányon megjelenő lényeges elemeket”.

      4        A 3. cikk (1) bekezdése alapján az irányelv közösségi szinten az ásványolajokra, az alkoholra és alkoholtartalmú italokra,
         valamint dohánygyártmányokra vonatkozik.

      5        Az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „A jövedéki adó a szabadforgalomba bocsátáskor vethető ki […]
      Jövedéki termékek szabadforgalomba bocsátása a következőket jelenti:
      a)      az adófelfüggesztési eljárásból való kilépés, ideértve a szabálytalan kilépést is;
      b)      termékek adófelfüggesztési eljáráson kívül történő előállítása, ideértve a szabálytalan előállítást is;
      c)      azon termékek bármilyen importálása, ideértve a szabálytalan importálást is, amelyek nem kerültek adófelfüggesztés alá.”
      6        Az irányelv 7. cikke a következőkről rendelkezik:

      „(1)      Egy tagállamban már szabadforgalomba bocsátott jövedéki termék esetén, amelyet egy másik tagállamban kereskedelmi célból tartanak,
         a jövedéki adót azon tagállamban vetik ki, amelyikben ezt a termékeket tartják.

      […]
      (4)      Az (1) bekezdésben említett termék a 18. cikk (1) bekezdésében említett okmány főbb adatait feltüntető kísérőokmány mellett
         mozog a különböző tagállamok területei között. Ezen okmány formáját és tartalmát az ezen irányelv 24. cikkében meghatározott
         eljárásnak megfelelően kell megállapítani.

      [...]”
      7        Az irányelv 8. cikke értelmében:

      „A magánszemélyek által saját használatra beszerzett és általuk elszállított termék esetében a belső piacot szabályozó alapelv
         alapján, a jövedéki adót a beszerzés helye szerinti tagállamban kell felszámítani.”

      8        Az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése szerint:

      „A tagállamok rendelkezhetnek akként is, hogy egy másik tagállamban szabadforgalomba bocsátott ásványolajtermék megszerzése
         esetén a jövedéki adót a fogyasztás szerinti tagállamban lehet felszámítani, ha az ilyen termék szállítása magánszemélyek
         által vagy az ő megbízásukból végzett szállítások esetében a szokásostól eltérő módon történik. Szokásostól eltérő szállításnak
         minősül üzemanyag esetében a járművek üzemanyagtartályán vagy megfelelő tartaléküzemanyag‑szállító kannán kívüli, illetve
         a folyékony fűtőanyagok esetében a hivatásos kereskedők számára végzett tartálykocsis szállítástól eltérő más szállítási mód.”

      9        Az irányelv 18. cikke szerint:

      „(1)      A számítógépes eljárások lehetséges alkalmazásától függetlenül a tagállamok közötti adófelfüggesztéssel szállított minden
         jövedéki terméket, ideértve a tengeri vagy légi úton közvetlenül az egyik közösségi tengeri vagy légi kikötőből a másikba
         szállítottat is, egy, a feladó által kiállított okmány kísér. Ez vagy egy adminisztratív okmány, vagy pedig egy kereskedelmi
         okmány. A 24. cikkben megállapított rendelkezések határozzák meg az okmány formáját és tartalmát, valamint azt az eljárást,
         amelyet akkor kell követni, amikor az okmány használata nyilvánvalóan nem megfelelő.

      (2)      A termékek azonosítása és az ellenőrzések lefolytatása érdekében az (1) bekezdésben említett okmányon a csomagokat megszámozzák
         és a termékeket megjelölik. Szükség esetén a csomagokat vagy az egyes konténereket a feladó lepecsételi, amennyiben a konténerek
         szállítási eszközét az indulási hely szerinti tagállam lepecsételésre megfelelőnek találja.

      (3)      Azon esetekben, amikor a címzett nem egy adóraktár engedélyese vagy nem egy bejegyzett kereskedő – a 17. cikk ellenére – a
         fenti (1) bekezdésben említett dokumentumhoz egy olyan okmányt kell csatolni, amely igazolja, hogy a jövedéki adót a rendeltetési
         hely szerinti tagállamban megfizették, vagy azt hogy az adó beszedésére alkalmazott egyéb eljárás megfelel a rendeltetési
         hely szerinti tagállam illetékes hatóságai által meghatározott feltételeknek.

      Az okmánynak tartalmaznia kell
      –        a rendeltetési hely szerinti tagállam adóhatóságai érintett hivatalának címét,
      –        az adó megfizetésének vagy a fizetésre adott biztosíték említett hivatal általi elfogadásának dátumát és hivatkozását.
      […]”.
       A nemzeti jog
      10      A többek között az alkohol‑, dohány‑ és ásványolajtermékek szállításának jövedékiadó‑ellenőrzéséről szóló törvény [lag (1998:506)
         om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter, a továbbiakban: LPK] a következőképpen
         rendelkezik:

      „Adóalanynak minősül:
      […]
      (3)      az energiaadóról szóló törvény [lag (1994:1776) om skatt på energi, a továbbiakban: LSE] 4. fejezete 1. cikke (1) bekezdésének
         1–5. illetve 7. pontja, vagy 2. cikke alapján adófizetésre kötelezett személy.

      11      Az LSE 4. fejezetének 1. cikke az alábbiakról rendelkezik:

      „Energiaadó megfizetésére köteles […]:
      [...]
      5.      az a személy, aki Svédországon kívüli más EK‑országból tüzelőanyagot importál vagy fogad;
      [...]”
      12      Az LSE 4. fejezetének 1a. cikke szerint:

      „Nem kell megfizetni az 1. cikk 5. pontja szerinti adót
      […]
      3.      a Svédországba gépjármű, vízi vagy légi jármű üzemanyagtartályában, illetve legfeljebb 10 liter űrtartalmú tartályban, magáncélból
         behozott üzemanyag után.”

      13      Az LPK 1. fejezetének 6. cikke értelmében:

      „Jövedéki terméket kizárólag akkor lehet szállítani, ha termékkísérő okmányra, (az adó megfizetésére adott) biztosítékra,
         a biztosíték igazolására és a bejelentési kötelezettségre vonatkozó, a 2. cikkben felsorolt jogszabályokban vagy az 5a. cikkben
         szereplő rendelkezésekben foglalt követelményeknek eleget tettek.”

      14      Az LPK 5. fejezetének 1. cikke alapján jogellenes szállítást követ el, és két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő
         az a személy, aki az LPK 1. fejezete 6. cikkének megsértésével szándékosan jövedéki terméket hoz be Svédországba a közösségi
         jövedéki szabályozással érintett övezethez tartozó valamely tagállamból, és ezáltal súlyosan megnehezíti az áruszállítás hatósági
         ellenőrzését. Enyhébb esetben az elkövetőre pénzbírságot kell kiszabni.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      2003. december 7‑én F. Granberg Finnországból érkező kisteherautóját megállították az övertorneå‑i svéd határátkelőhelyen.
         A vámhatóság megállapította, hogy a járműben 3 000 liter gázolaj van, amelyet Finnországban fűtőanyagként forgalmaztak. A
         gázolajat zárt rakodótérben három, ömlesztett áru tárolására szolgáló nagyméretű tartályban (a továbbiakban: IBC‑tartály)
         szállították. Az IBC‑tartályokat különösen hidraulikus olaj szállításával foglalkozó hivatásos kereskedők használják. Az említett
         gázolajat F. Granberg elmondása szerint lakása fűtésére, vagyis magáncélra kívánta felhasználni. Az LSE 4. fejezetének az
         LPK 1. fejezetének 4. cikkével együttesen értelmezett 1. cikke alapján az adott terméket jövedékiadó‑kötelesnek minősítették.

      16      F. Granberggel szemben az ügyészség az adóellenőrzés súlyos megnehezítése miatt vádat emelt, mivel az említett gázolaj szállítását
         megelőzően nem tett bejelentést az illetékes adóhatóságnak, nem nyújtott biztosítékot az adó megfizetése érdekében, és nem
         tartotta magánál sem a biztosíték nyújtására vonatkozó igazolást, sem az egyszerűsített kísérőokmányt. 2004. május 4‑i határozatával
         a Haparanda tingsrätt (haparandai helyi bíróság) jövedéki termék jogellenes szállítása miatt pénzbírságot szabott ki vele
         szemben.

      17      F. Granberg az ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Hovrätten för Övre Norrlandhoz (felső‑norrlandi másodfokú bíróság).
         Elismerte a vele szemben felhozott tényállás helytállóságát, ám azt vitatja, hogy az bűncselekménynek minősülne. Azt állítja
         ugyanis, hogy a svéd jogalkotó azáltal, hogy a fűtőolaj mindenfajta behozatalát jövedékiadó‑kötelesnek minősíti, és nem tesz
         kivételt az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése értelmében a „szokásostól eltérő szállításon” kívüli más behozatal esetében,
         nem – vagy legalábbis nem megfelelően – ültette át az irányelv rendelkezéseit.

      18      E körülmények között a Hovrätten för Övre Norrland felfüggesztette az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Az [irányelv] 9. cikkének (3) bekezdése alapján a tagállamok kivonhatják‑e általában a fűtőolajat az irányelv 8. cikkének hatálya alól akként, hogy a tagállam [jogszabályai] szerint az a magánszemély,
         aki saját használatára maga szerzett be fűtőolajat olyan másik tagállamban, ahol e terméket szabad forgalomba bocsátották,
         és azt maga szállította be a rendeltetési hely szerinti tagállamba, köteles ez utóbbi tagállamban megfizetni a jövedéki adót
         függetlenül a fűtőolaj szállítási módjától?

      2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén [az irányelv] 9. cikkének (3) bekezdése összeegyeztethető‑e az áruk szabad mozgásának
         az EK‑Szerződésben rögzített elvével, valamint az arányosság elvével, tekintettel arra, hogy az irányelv e rendelkezésének láthatólag
         az a célja, hogy eltántorítsa a magánszemélyeket az ásványolajok szállításától, ugyanakkor kivételt állapít meg azon főszabály
         alól, miszerint a magánszemélyek által saját használatra beszerzett és általuk elszállított termékek utáni jövedéki adót a
         beszerzés helye szerinti tagállamban kell felszámítatni? Az ilyen cél összeegyeztethető‑e [az Európai Unió] Tanács[a] által
         az irányelvben hivatkozott jogi alappal, vagy jogellenes a 9. cikk (3) bekezdése?

      3)      Az első kérdésre adott nemleges válasz esetén [az irányelv] 9. cikkének (3) bekezdésében említett szokásostól eltérő szállítási
         módnak minősül‑e egy kisteherautóban 3 000 liter fűtőolajnak három, veszélyes áruk, így folyadékok kereskedelmi szállítására
         is engedélyezhető ún. „IBC‑tartályban” történő szállítása?

      4)      Összeegyeztethető‑e [az irányelv] 7. cikkének (4) bekezdésével valamely tagállam olyan rendelkezése, amely szerint az a magánszemély,
         aki saját használatára maga szerzett be fűtőolajat olyan másik tagállamban, ahol e terméket szabad forgalomba bocsátották,
         és azt az irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében említett szokásostól eltérő szállítási módon maga szállította be a rendeltetési
         hely szerinti tagállamba, köteles a jövedéki adó megfizetése érdekében biztosítékot nyújtani, valamint a szállítás során magánál
         tartani az egyszerűsített kísérőokmányt és a jövedéki adó megfizetésére szóló biztosíték nyújtására vonatkozó igazolást?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      19      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése lehetővé teszi‑e
         azt, hogy a magánszemély által saját használatra beszerzett, és általa a fogyasztás szerinti tagállamba szállított fűtőolaj
         után a szállítás módjától függetlenül általában a fogyasztás szerinti tagállamban kelljen megfizetni a jövedéki adót.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      20      A lengyel kormány, a Tanács és az Európai Közösségek Bizottsága azt javasolja, hogy a Bíróság nemmel válaszoljon a feltett
         kérdésre.

      21      Előadják, hogy az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése csak azzal a feltétellel teszi lehetővé a tagállamok számára, hogy kivonják
         a magánszemély által saját szükségleteire a tagállam területére szállított fűtőolajat az irányelv 8. cikkének hatálya alól,
         amennyiben a 9. cikk (3) bekezdésében említett „szokásostól eltérő szállítás[i]” móddal éltek.

      22      A lengyel kormány és a Tanács szerint ez utóbbi rendelkezést, amely eltérést enged az irányelv 8. cikkében megfogalmazott
         általános szabály alól, megszorítóan kell értelmezni. E tekintetben a Tanács kifejti, hogy ha a közösségi jogalkotó szándéka
         arra irányult volna, hogy lehetővé tegye a tagállamok számára azt, hogy a 8. cikk hatálya alól minden, magánszemély általi
         fűtőolaj‑szállítást kivonjanak, akkor kifejezetten így rendelkezett volna.

      23      A svéd, a görög és az olasz kormány ellentétes véleményen van, szerintük a tagállamok kivonhatják a magánszemélyek által szállított
         folyékony fűtőanyagot az irányelv 8. cikkének hatálya alól, és következésképpen e termékek után a jövedéki adót a választott
         szállítási módtól függetlenül a fogyasztás szerinti tagállamban lehet felszámítani.

      24      A svéd kormány elsősorban arra hivatkozik, hogy az irányelv 9. cikke (3) bekezdésének szövegéből is az következik, hogy a
         fűtőolaj tekintetében a magánszemélyeknek nincsen lehetőségük arra, hogy ezt az árufajtát „szokásos” módon szállítsák, és
         ezáltal mentesüljenek a jövedéki adónak a fogyasztás szerinti tagállamban történő megfizetése alól. Ez a rendelkezés ugyanis
         annak lehetővé tételére irányul, hogy a tagállamok általános jelleggel megakadályozhassák a fűtőolaj magánszemélyek általi
         szállítását.

      25      A görög és az olasz kormány a maga részéről megjegyzi, hogy sajátos jellegükre tekintettel a közösségi jogalkotó kizárta a
         folyékony fűtőanyagokat az irányelv 8. cikkének hatálya alól. Más jövedéki termékekkel ellentétben, mint amilyen a dohány
         és az alkoholtartalmú italok, a folyékony fűtőanyagokat ugyanis általában nem szokták magánszemélyek személyes használat céljából
         szállítani. Ezért feltételezhető, hogy ezt az árufajtát kizárólag kereskedelmi célból szokták szállítani.

       A Bíróság válasza
      26      Amint a Bíróság már leszögezte, az irányelv célja, hogy megállapítsa a jövedéki termékek birtokban tartásának, forgalmának
         és ellenőrzésének egyes szabályait, különösen annak biztosítása érdekében, hogy a jövedéki adó minden tagállamban azonos módon
         legyen felszámítható (a C‑296/95. sz., EMU Tabac és társai ügyben 1998. április 2‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1605. o.]
         22. pontja; a C‑325/99. sz. van de Water‑ügyben 2001. április 5‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2729. o.] 39. pontja; a C‑395/00. sz.
         Cipriani‑ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11877. o.] 41. pontja és a C‑5/05. sz. Joustra‑ügyben 2006.
         november 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11075. o.] 27. pontja).

      27      E tekintetben az irányelv 8. cikke azt az alapelvet mondja ki, miszerint a magánszemélyek által saját használatra beszerzett
         és saját maguk által szállított termékek jövedéki adóját abban a tagállamban kell megfizetni, amelyben azt beszerezték (lásd
         ebben az értelemben a fent hivatkozott Joustra‑ügyben hozott ítélet 31. és 33. pontját).

      28      A valamely tagállamban már szabad forgalomba bocsátott ásványolajak beszerzését illetően azonban az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése
         eltérést enged az irányelv 8. cikkében megállapított főszabály alól, és így azt írja elő, hogy a jövedéki adót abban a tagállamban
         is fel lehet számítani, amelybe az ásványolajat fogyasztás céljából szállították.

      29      A tagállamok azonban csak bizonyos feltételek teljesülése esetén hivatkozhatnak erre a lehetőségre. Így a 9. cikk (3) bekezdése
         alapján jövedékiadó‑köteles termékeket magánszemélyek által vagy az ő megbízásukból „a szokásostól eltérő módon” kell szállítani;
         e rendelkezés értelmében ilyennek minősül az „üzemanyag esetében a járművek üzemanyagtartályán vagy megfelelő tartaléküzemanyag‑szállító
         kannán kívüli, illetve a folyékony fűtőanyagok esetében a hivatásos kereskedők számára végzett tartálykocsis szállítástól
         eltérő más szállítási mód”.

      30      Azt is meg kell jegyezni, hogy a szóban forgó rendelkezést, mint az általános szabály alóli kivételt megszorítóan kell értelmezni
         (lásd ebben az értelemben különösen a C‑83/99. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2001. január 18‑án hozott ítélet
         [EBHT 2001., I‑445. o.] 19. pontját, a C‑5/01. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002.,
         I‑11991. o.] 56. pontját és a C‑43/04. sz. Stadt Sundern ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4491. o.] 27. pontját).

      31      Következésképpen – a svéd kormány állításával ellentétben – az irányelv 9. cikkének (3) bekezdését nem lehet úgy értelmezni,
         hogy az alapján a magánszemélyek által saját célra behozott fűtőolaj után a jövedéki adót a szállítási módtól függetlenül
         a fogyasztás szerinti államban is meg lehet fizettetni. A tagállamok ugyanis nem élhetnek az e rendelkezésben biztosított
         lehetőséggel, ha a magánszemély által igénybe vett szállítási mód nem minősül az említett rendelkezésben meghatározott és
         a jelen ítélet 29. pontjában ismertetett „szokásostól eltérő szállítási módnak”.

      32      Ennélfogva az előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése nem teszi lehetővé,
         hogy a magánszemély által valamely tagállamban saját használatra beszerzett, és általa a fogyasztás szerinti másik tagállamba
         szállított fűtőolaj után a szállítás módjától függetlenül általában a fogyasztás szerinti tagállamban kelljen megfizetni a
         jövedéki adót.

       A második kérdésről
      33      Az első kérdésre adott válaszra tekintettel nem kell megválaszolni az előterjesztett második kérdést.

       A harmadik kérdésről
      34      A kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdésével arra kér választ, hogy az irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében említett
         „szokásostól eltérő szállítási módnak” minősül‑e, ha egy kisteherautóban három IBC‑tartályban 3 000 liter fűtőolajat szállítanak.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      35      A Bizottság előadja, hogy az irányelv 9. cikke (3) bekezdésének különböző nyelvi változatai nem egyeznek teljesen e tekintetben.
         Ezért azt állítja, hogy ezt a rendelkezést tartalmára, elfogadásának hátterére és a kivételek szigorú értelmezésének elvére
         tekintettel kell értelmezni. Következésképpen egyedül a fűtőolaj magánszemély megbízásából, hivatásos szállító által tartálykocsival
         történő szállítása nem minősül szokásostól eltérő szállítási módnak. Ha viszont magánszemély ilyen terméket IBC‑tartályban
         szállít, akkor az nyilvánvalóan e fogalom körébe tartozik.

      36      Az olasz és a lengyel kormány a Bizottságéval azonos következtetésre jutva kiemeli, hogy a 9. cikk (3) bekezdése világos és
         egyértelmű, és értelmezésével kapcsolatban nem merül fel kétség.

       A Bíróság válasza
      37      Amint arra a jelen ítélet 29. pontjában emlékeztettünk, az irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében foglalt fogalommeghatározás
         szerint szokásostól eltérő szállítási módnak „üzemanyag esetében a járművek üzemanyagtartályán vagy megfelelő tartaléküzemanyag‑szállító
         kannán kívüli, illetve a folyékony fűtőanyagok esetében a hivatásos kereskedők számára végzett tartálykocsis szállítástól
         eltérő más szállítási mód” minősül.

      38      Magából a rendelkezés szövegéből az következik, hogy a folyékony fűtőanyagok minden olyan szállítása, amely nem tartálykocsiban
         történik, szokásostól eltérő szállítási módnak minősül.

      39      Ezt az értelmezést támasztják alá egyébként az említett rendelkezés különböző nyelvi változatai is. Ez vonatkozik az angol
         változatban használt „tankers”, az olasz változatban használt „autocisterne” és a lengyel változatban szereplő „cystern” kifejezésre.

      40      Ezért azt kell megállapítani, hogy a magánszemély által nem tartálykocsiban, hanem egyszerű kisteherautóban végzett fűtőolaj‑szállítás,
         mint amilyenről az alapügyben is szó van, „szokásostól eltérő szállítási módnak” minősül az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése
         értelmében. Az a körülmény, hogy ebben az ügyben a fűtőolajat három IBC‑tartályban tárolták, nem csorbítja ennek a megállapításnak
         az érvényét.

      41      Következésképpen az előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében
         említett „szokásostól eltérő szállítási módnak” minősül, ha egy kisteherautóban, három IBC‑tartályban 3 000 liter fűtőolajat
         szállítanak.

       A negyedik kérdésről
      42      Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kér választ, hogy az irányelv 7. cikkének (4) bekezdése
         lehetővé teszi‑e azt, hogy a tagállamok úgy rendelkezzenek, hogy ha egy magánszemély saját használatra a szokásostól eltérő
         szállítási módon szállít fűtőolajat, akkor köteles a jövedéki adó megfizetése érdekében biztosítékot nyújtani, valamint a
         szállítás során magánál tartani a biztosíték nyújtására vonatkozó igazolást és az egyszerűsített kísérőokmányt.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      43      A Bizottság előadja, hogy az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése, amely a 7. cikk (4) bekezdésével érintett termékeket határozza
         meg, kizárólag olyan termékekre vonatkozik, amelyeket „kereskedelmi célból tartanak”. Ezért úgy véli, hogy ez utóbbi rendelkezés
         nem vonatkozik a magánszemélyek által saját használatra beszerzett termékekre, következésképpen nem alkalmazandó az alapügyben.
         E tekintetben kiemeli, hogy az irányelv harmadik, ötödik, hatodik és tizenegyedik preambulumbekezdéséből következően az irányelv
         egyértelműen különbséget tesz egyrészről azon termékek között, amelyeket kereskedelmi célból tartanak birtokban, és amelyeket
         kísérőokmánnyal kell szállítani, másrészről azon termékek között, amelyeket magáncélból tartanak birtokban, és amelyek másik
         tagállamba történő szállítása nem igényel semmilyen okmányt.

      44      A Bizottság hozzáfűzi ehhez, hogy az irányelv egyik rendelkezése sem írja elő azt, hogy a 9. cikk (3) bekezdésében említett
         termékek szállításához valamilyen dokumentum lenne szükséges, vagy biztosítékot kellene nyújtani.

      45      A svéd és a lengyel kormány szerint viszont az irányelv 9. cikkéből következően minden, a szokásostól eltérő módú szállítás
         kereskedelmi célból történik. A svéd kormány hozzáteszi, hogy ez a rendelkezés azon az elven nyugszik, miszerint a magánszemélyek
         nem szállíthatnak ásványolajat. Ezért e termékek szállítása minden esetben – akkor is, ha magánszemély saját használatra szállítja –
         kereskedelmi jellegűnek minősül, és így az irányelv 7. cikkének (4) bekezdésében foglalt kötelezettségek vonatkoznak rá.

       A Bíróság válasza
      46      Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az irányelv 7. cikkének a jövedéki termékek kísérőokmánnyal történő szállítására vonatkozó
         (4) bekezdése az irányelv 18. cikkének (1) bekezdésére utal, amely szerint a tagállamok között adófelfüggesztés mellett szállított
         jövedéki termékeket a feladó által kiállított okmánynak kell kísérnie.

      47      Az irányelv 18. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az említett dokumentumhoz olyan okmányt kell csatolni, amely
         igazolja, hogy a jövedéki adót a rendeltetési hely szerinti tagállamban megfizették, vagy azt, hogy az adó beszedésére alkalmazott
         egyéb eljárás megfelel a rendeltetési hely szerinti tagállam illetékes hatóságai által meghatározott feltételeknek. Ugyanezen
         rendelkezés szerint ez utóbbi okmánynak tartalmaznia kell az adó megfizetésének vagy a fizetésre adott biztosítéknak a rendeltetési
         hely szerinti tagállam adóhatóságai általi elfogadásának dátumát és hivatkozását.

      48      Miután ezt tisztáztuk, azt kell megállapítani, hogy az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése, amely olyan termékeket említ, amelyek
         szállításához a 7. cikk (4) bekezdésében foglalt kísérőokmány szükséges, kizárólag „kereskedelmi célból tart[ott]” termékekre
         vonatkozik.

      49      Amint azt a Bíróság már kimondta, az irányelv különbséget tesz egyrészről e termékek, másrészről azon termékek között, amelyeket
         magáncélból tartanak birtokban, és amelyek szállítása nem igényel semmilyen okmányt (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
         EMU Tabac és társai ügyben hozott ítélet 23. pontját és a fent hivatkozott Joustra‑ügyben hozott ítélet 28. pontját).

      50      Mivel ugyanis az irányelv 8. cikke szerint a magáncélból tartott termékek utáni jövedéki adót a beszerzés helye szerinti tagállamban
         kell felszámítani, e rendelkezés alapján a másik tagállamba történő szállításuk nem igényel semmilyen okmányt (lásd ebben
         az értelemben a fent hivatkozott EMU Tabac és társai ügyben hozott ítélet 24. pontját).

      51      Meg kell állapítani, hogy a magánszemély által saját használatra beszerzett, és a szokásostól eltérő módon szállított fűtőolaj
         magáncélból tartott terméknek minősül. A fentiekre tekintettel ezért az irányelv 7. cikkének (4) bekezdése ilyen körülmények
         között nem írja elő azt, hogy ezt a terméket kísérőokmánnyal kell szállítani.

      52      Ebből a megállapításból azonban nem lehet azt a következtetést levonni, hogy a tagállamok nem írhatják elő azt, hogy a magáncélból
         tartott fűtőolajat ilyen okmánnyal kelljen szállítani.

      53      Ennek előírása az ásványolaj szokásostól eltérő módon szállítása esetében – e termékek adójogi helyzetének ellenőrizhetősége
         érdekében – akkor lehet szükséges, amikor a fogyasztás szerinti tagállam az irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében biztosított
         lehetőséggel élve jövedéki adót vet ki.

      54      Amint ugyanis az irányelv tizenharmadik preambulumbekezdéséből és 18. cikkéből következik, a kísérőokmánynak az a célja, hogy
         azonosítsa az egyes szállítmányokat, és azonosíthatóvá tegye a szállítmányok adójogi helyzetét.

      55      Nem zárható ezért ki, hogy valamely rendeltetési hely szerinti tagállam a magánszemély általi, a szokásostól eltérő módon
         történő fűtőolaj‑szállítás esetében arra kötelezheti ezt a magánszemélyt, hogy a kísérőokmányt és a jövedéki adó megfizetésére
         szóló biztosíték nyújtására vonatkozó igazolást tartsa magánál.

      56      A fenti megállapításokra tekintettel az előterjesztett negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy nem ellentétes az irányelv
         7. cikkének (4) bekezdésével a rendeltetési hely szerinti azon tagállam rendelkezése, amelyben az irányelv 9. cikke (3) bekezdésének
         felhatalmazása alapján a jövedéki adó felszámítható, miszerint minden magánszemély, aki saját használatára maga szerzett be
         fűtőolajat olyan másik tagállamban, ahol e terméket szabad forgalomba bocsátották, és azt a 9. cikk (3) bekezdésében említett
         „szokásostól eltérő szállítási módon” maga szállította be a rendeltetési hely szerinti tagállamba, köteles a jövedéki adó
         megfizetése érdekében biztosítékot nyújtani, valamint kísérőokmányt és a jövedéki adó megfizetésére szóló biztosíték nyújtására
         vonatkozó igazolást magánál tartani.

       A költségekről
      57      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az 1992. december 14‑i 92/108/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről
            és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelv 9. cikkének
            (3) bekezdése nem teszi lehetővé azt, hogy a magánszemély által valamely tagállamban saját használatra beszerzett, és általa
            a fogyasztás szerinti másik tagállamba szállított fűtőolaj után a szállítás módjától függetlenül általában a fogyasztás szerinti
            tagállamban kelljen megfizetni a jövedéki adót.
      2)      A 92/108/EGK irányelvvel módosított 92/12/EGK irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében említett „szokásostól eltérő szállítási
            módnak” minősül, ha egy kisteherautóban három, ömlesztett áru tárolására szolgáló nagyméretű, ún. IBC‑tartályban 3 000 liter
            fűtőolajat szállítanak.
      3)      Nem ellentétes a 92/108/EGK irányelvvel módosított 92/12/EGK irányelv 7. cikkének (4) bekezdésével a rendeltetési hely szerinti
            azon tagállam rendelkezése, amelyben az irányelv 9. cikke (3) bekezdésének felhatalmazása alapján a jövedéki adó felszámítható,
            miszerint minden magánszemély, aki saját használatára maga szerzett be fűtőolajat olyan másik tagállamban, ahol e terméket
            szabad forgalomba bocsátották, és azt a 9. cikk (3) bekezdésében említett „szokásostól eltérő szállítási módon” maga szállította
            be a rendeltetési hely szerinti tagállamba, köteles a jövedéki adó megfizetése érdekében biztosítékot nyújtani, valamint kísérőokmányt
            és a jövedéki adó megfizetésére szóló biztosíték nyújtására vonatkozó igazolást magánál tartani.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: svéd.


A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2011. május 25-i ítélete. # Luis María Bombín Bombín kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat - Tisztviselők. # F-22/10. sz. ügy


A Törvényszék (egyesbíró) 2016. február 19-i ítélete.#Infinite Cycle Works Ltd kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az INFINITY közösségi szóvédjegy bejelentése – INFINI korábbi közösségi szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-30/15. sz. ügy.


Az Elsőfokú Bíróság (egyesbíró) március 17.-i ítélete: 2004. # Giorgio Lebedef kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Előléptetés - Indokolás - Megsemmisítés iránti kereset. # T-4/03. sz. ügy


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2009. december 10-i ítélete. # Európai Bizottság kontra Egyesült Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2006/40/EK irányelv - A gépjárművek légkondicionálása - A teljes átültetés hiánya. # C-187/09. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2009. december 10‑i ítélete – Bizottság kontra Egyesült Királyság
      (C‑187/09. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2006/40/EK irányelv – A gépjárművek légkondicionálása – A teljes átültetés hiánya”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 8. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A gépjárművek légkondicionáló rendszereiből eredő kibocsátásokról és a 70/156/EGK tanácsi
                  irányelv módosításáról szóló, 2006. május 17‑i 2006/40/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL L 161., 12. o.) való
                  megfeleléshez szükséges rendelkezések előírt határidőn belüli elfogadásának elmaradása.

            Rendelkező rész
      1)         Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága – mivel nem fogadta el mindazon törvényi, rendeleti és közigazgatási
         rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen a gépjárművek légkondicionáló rendszereiből eredő kibocsátásokról
         és a 70/156/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2006. május 17‑i 2006/40/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek –
         nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

      2)         A Bíróság Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságát kötelezi a költségek viselésére.


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2016. március 17-i ítélete.#Shiraz Baig Mirza kontra Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal.#Előzetes döntéshozatal – Sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás – 604/2013/EU rendelet – A nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok – A 3. cikk (3) bekezdése – A tagállamok joga a kérelmező biztonságos harmadik országba küldésére – 18. cikk – A kérelmező visszavétele esetén a tagállamnak a kérelem megvizsgálására vonatkozó kötelezettségei – 2013/32/EU irányelv – A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárások – A nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálása.#C-695/15. PPU. sz. ügy.

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
2016. március 17.(*)
„Előzetes döntéshozatal – Sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás – 604/2013/EU rendelet – A nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok – A 3. cikk (3) bekezdése – A tagállamok joga a kérelmező biztonságos harmadik országba küldésére – 18. cikk – A kérelmező visszavétele esetén a tagállamnak a kérelem megvizsgálására vonatkozó kötelezettségei – 2013/32/EU irányelv – A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárások – A nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálása”
A C‑695/15. PPU. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Magyarország) a Bírósághoz 2015. december 23‑án érkezett, 2015. december 18‑i határozatával terjesztett elő az előtte

Shiraz Baig Mirza

és
a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal

között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
tagjai: T. von Danwitz tanácselnök, C. Lycourgos, Juhász E., C. Vajda (előadó) és K. Jürimäe bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. február 22‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        S. B. Mirza képviseletében Miskolczi R., Pohárnok B., Fazekas T. és Győző G. ügyvédek,
–        a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal képviseletében Szép Á., meghatalmazotti minőségben,
–        a magyar kormány képviseletében Fehér M. Z. és Koós G., meghatalmazotti minőségben,
–        a német kormány képviseletében J. Möller és T. Henze, meghatalmazotti minőségben,
–        a holland kormány képviseletében M. de Ree, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében M. Condou‑Durande és Tokár A., meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2016. március 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő

Ítéletet

1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 604/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 180., 31. o., a továbbiakban: „Dublin III”‑rendelet) 3. cikke (3) bekezdésének és 18. cikke (2) bekezdésének értelmezésére irányul.

2        E kérelmet az S. B. Mirza és a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal (a továbbiakban: BÁH) között, a BÁH azon határozata tárgyában indult jogvitában terjesztették elő, amely egyrészt mint elfogadhatatlant elutasította az S. B. Mirza által benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmet, másrészt pedig kiutasította őt Magyarországról.
 Jogi háttér

 Az uniós jog

 A „Dublin III”‑rendelet

3        A „Dublin III”‑rendelet (12) preambulumbekezdése kimondja:
„Emellett a nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet [(HL L 180., 60. o.)] is alkalmazni kell, az e rendeletben szabályozott eljárási biztosítékokra vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, figyelembe véve az említett irányelv alkalmazására vonatkozó korlátozásokat is.”

4        E rendelet 1. cikke a következőképpen határozza meg annak célját:
„E rendelet megállapítja egy harmadik országbeli állampolgár, vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam (a továbbiakban: a felelős tagállam) meghatározására vonatkozó feltételeket és eljárási szabályokat.”

5        Ugyanezen rendeletnek „A nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálására vonatkozó eljáráshoz való jog [helyesen: A nemzetközi védelem iránti kérelemre vonatkozó vizsgálati eljáráshoz való jog]” című 3. cikke a következőképpen szól:
„(1)      A tagállamok megvizsgálják azon harmadik országbeli állampolgárnak, vagy azon hontalan személynek a nemzetközi védelem iránti kérelmét, aki egy tagállam területén nyújtja be azt, ideértve annak határát és a tranzitzónákat. A kérelmet az a tagállam köteles megvizsgálni, amely a III. fejezetben előírt feltételek szerint felelős.
(2)      Amennyiben az e rendeletben felsorolt feltételek alapján egyetlen tagállam sem jelölhető ki felelősként, a nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálásáért [helyesen: megvizsgálásáért] azon tagállam felelős, amelynél először nyújtották be azt.
Amennyiben egy kérelmezőt lehetetlen az elsődlegesen felelősnek kijelölt tagállamnak átadni, mivel megalapozott okokból feltételezhető, hogy az adott tagállamban a menekültügyi eljárásnak és a kérelmezőkre vonatkozó befogadási feltételeknek szisztematikus [helyesen: rendszerszintű] hiányosságai vannak, aminek eredményeként az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód kockázata áll fenn, a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállam tovább vizsgálja a III. fejezetben meghatározott feltételeket annak megállapítása érdekében, hogy egy másik tagállam kijelölhető‑e felelős tagállamnak.
Amennyiben az átadás e bekezdés értelmében nem lehetséges egyetlen, a III. fejezetben meghatározott feltételek alapján kijelölt tagállamnak sem, illetve annak az első tagállamnak sem, amelyben a kérelem benyújtásra került, a felelős tagállam meghatározására vonatkozó eljárást lefolytató tagállam lesz a felelős tagállam.
(3)      Minden tagállam fenntartja a jogot, hogy a [2013/32] irányelvben megállapított szabályokra és biztosítékokra figyelemmel biztonságos harmadik országba küldje a kérelmezőt.”

6        A „Dublin III”‑rendeletnek „A feltételek rangsora” című 7. cikke (2) bekezdésében előírja:
„Az e fejezetben megállapított feltételek szerinti felelős tagállam meghatározása során azt a helyzetet kell alapul venni, ami a kérelmező nemzetközi védelem iránti kérelmének valamely tagállamhoz történő első benyújtásakor fennállt.”

7        E rendeletnek „A felelős tagállam kötelezettségei” című 18. cikke a következőképpen szól:
„(1)      Az e rendelet szerint felelős tagállam köteles:
[...]
c)      a 23., 24., 25. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett visszavenni egy harmadik ország olyan állampolgárát, vagy egy olyan hontalan személyt, aki a vizsgálat során visszavonta kérelmét, és egy másik tagállamban nyújtott be kérelmet, vagy aki tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik egy másik tagállam területén;
[...]
(2)      [...]
Az (1) bekezdés c) pontjának hatálya alá tartozó esetekben, amennyiben a felelős tagállam megszüntette a kérelem vizsgálatát azt követően, hogy a kérelmező az érdemi elsőfokú határozat meghozatalát megelőzően visszavonta e kérelmet, e tagállam gondoskodik arról, hogy a kérelmező jogosult legyen kérelme vizsgálatának befejezését kérni, vagy egy új, nemzetközi védelem iránti kérelmet benyújtani, amely nem kezelhető a [2013/32] irányelv értelmében vett ismételt kérelemként. Ilyen esetekben a tagállamok biztosítják a kérelem vizsgálatának befejezését.
[...]”

8        Az említett rendeletnek az „Értesítés az átadásra vonatkozó határozatról” című 26. cikke (1) bekezdésében előírja:
„Amennyiben a megkeresett tagállam beleegyezik a kérelmező vagy a 18. cikk (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett más személy átvételébe vagy visszavételébe, a megkereső tagállam értesíti az érintett személyt arról a határozatáról, hogy átadja a felelős tagállamnak és – adott esetben – nem vizsgálja meg a nemzetközi védelem iránti kérelmét. Ha az érintett személyt jogi tanácsadó vagy más tanácsadó képviseli, a tagállamok dönthetnek úgy, hogy az érintett személy helyett e jogi tanácsadót vagy tanácsadót értesítik a határozatról, és azt adott esetben közlik az érintett személlyel.”

9        Ugyanezen rendelet „Jogorvoslatok” című 27. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„A kérelmezőnek vagy a 18. cikk (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett más személynek joga van az átadásra vonatkozó határozatok elleni hatékony jogorvoslathoz, amelyet bírósághoz vagy törvényszékhez tény‑ vagy jogkérdésben benyújtott fellebbezés vagy felülvizsgálati kérelem formájában gyakorolhat [helyesen: A kérelmezőnek vagy a 18. cikk (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett más személynek joga van az átadásra vonatkozó határozatok elleni, bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz, amelyet fellebbezés, vagy tény‑ vagy jogkérdésben benyújtott felülvizsgálati kérelem formájában gyakorolhat.].”
 A 2013/32 irányelv

10      A 2013/32 irányelvnek az „Eljárás a kérelem hallgatólagos visszavonása vagy a kérelemtől való elállás [helyesen: a kérelemtől való hallgatólagos elállás] esetén” című 28. cikke (1) és (2) bekezdésében előírja:
„(1)      Amennyiben ésszerűen feltételezhető, hogy egy kérelmező személy hallgatólagosan visszavonta kérelmét, vagy attól elállt [helyesen: vagy attól hallgatólagosan elállt], a tagállamok biztosítják, hogy az eljáró hatóság határozatot hoz az eljárás megszüntetéséről, vagy – amennyiben az eljáró hatóság a kérelemnek [a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 337., 9. o.)] 4. cikke alapján történő megfelelő érdemi vizsgálata alapján megalapozatlannak ítéli a kérelmet – a kérelem elutasításáról.
A tagállam feltételezheti, hogy a kérelmező hallgatólagosan visszavonta nemzetközi védelem iránti kérelmét, vagy attól elállt [helyesen: vagy attól hallgatólagosan elállt], különösen, ha meggyőződött arról, hogy:
[...]
b)      ismeretlen helyre távozott, vagy engedély nélkül eltávozott a lakóhelyéről, illetve őrizetének helyéről, és ésszerű időn belül nem lépett kapcsolatba az illetékes hatósággal, vagy ésszerű időn belül nem teljesítette jelentkezési, vagy egyéb együttműködési kötelezettségét, kivéve, ha a kérelmező bizonyítja, hogy a mulasztás rajta kívül álló okok miatt történt.
E rendelkezés végrehajtása érdekében a tagállamok határidőket vagy iránymutatásokat határozhatnak meg.
(2)      A tagállamok biztosítják, hogy jogosult ügyének újbóli megnyitását [helyesen: megvizsgálását] kérelmezni az a kérelmező, aki az e cikk (1) bekezdésében említett, az eljárás megszüntetéséről szóló határozat meghozatalát követően újra jelentkezik a hatáskörrel rendelkező hatóságnál, vagy olyan új kérelmet jogosult benyújtani, amelyre nem alkalmazzák a 40. és 41. cikkben említett eljárást.
[…]
A tagállamok lehetőséget biztosíthatnak az eljáró hatóság számára, hogy az újból megindított eljárás során a kérelem vizsgálatát abban a szakaszában folytassa, ahol az megszakadt.”

11      A 2013/32 irányelvnek az „Elfogadhatatlan kérelmek” című 33. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Azokon az eseteken túlmenően, amikor nem kerül sor egy kérelemnek a [»Dublin III«‑]rendelettel összhangban történő megvizsgálására, a tagállamok akkor sem kötelesek megvizsgálni, hogy a kérelmező a [2011/95] irányelv értelmében nemzetközi védelemre jogosultnak minősülhet‑e, ha egy kérelem e cikk értelmében elfogadhatatlannak minősül.
(2)      A tagállamok e cikk értelmében csak akkor minősíthetik elfogadhatatlannak a nemzetközi védelem iránti kérelmet, ha:
[...]
c)      a kérelmező esetében olyan ország minősül a 38. cikk értelmében biztonságos harmadik országnak, amely nem tagállam;
[...]”

12      Ezen irányelvnek „A biztonságos harmadik ország elve” című 38. cikkének (2) és (5) bekezdése kimondja:
„(2)      A biztonságos harmadik ország elve a nemzeti jog rendelkezéseinek függvényében alkalmazható, amelyek magukban foglalják:
a)      a kérelmező és az érintett harmadik ország közötti kapcsolat fennállását előíró azon szabályokat [helyesen: azon kapcsolat fennállását előíró szabályokat], amelynek alapján ésszerűnek tűnik, hogy a kérelmező ebbe az országba menjen;
b)      azokat a módszertani szabályokat, melyek segítségével az illetékes hatóságok meggyőződnek arról, hogy a biztonságos harmadik ország elve alkalmazható‑e egy adott országra vagy egy adott menedékkérőre vonatkozóan. Az ilyen módszer magában foglalja az ország biztonságos voltának egy adott kérelmező vonatkozásában való eseti alapon történő megállapítását és/vagy az általában biztonságosnak minősített országok nemzeti szinten történő meghatározását;
c)      azokat a szabályokat, melyek a nemzetközi joggal összhangban megengedik annak egyedi elbírálását [helyesen: vizsgálatát], hogy az érintett harmadik ország biztonságos‑e egy adott menedékkérő számára, és amelyeknek a kérelmező számára lehetővé kell tenniük legalább azt, hogy kifogásolja a biztonságos harmadik ország elvének alkalmazását azon az alapon, hogy a harmadik ország sajátos körülményeit tekintve [helyesen: a harmadik ország a kérelmező sajátos körülményeit tekintve] nem biztonságos. A kérelmező számára ugyancsak lehetővé teszik, hogy megtámadja a harmadik ország és közte lévő, az a) pont szerinti kapcsolat fennállását.
[…]
(5)      A tagállamok rendszeresen tájékoztatják a Bizottságot azokról az országokról [helyesen: azokról a harmadik országokról], amelyek vonatkozásában ez az elv e cikk rendelkezései értelmében alkalmazásra kerül.”

13      Az említett irányelv irányelvnek „Az európai biztonságos harmadik ország fogalma” című 39. cikkének az (1)–(3) és (7) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok úgy is rendelkezhetnek, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelmet és a kérelmező biztonságát különleges körülményeire való tekintettel nem, vagy csak részben [helyesen: vagy nem teljeskörűen] vizsgálják meg a II. fejezetben meghatározott módon, ha az illetékes hatóság a tények alapján azt állapította meg, hogy a kérelmező egy, a (2) bekezdés értelmében biztonságos harmadik ország területéről kíván belépni, vagy lépett be illegálisan [helyesen: jogellenesen] az ország területére.
(2)      Az (1) bekezdés alkalmazásában egy harmadik ország csak akkor tekinthető biztonságos harmadik országnak, ha:
a)      a genfi egyezmény rendelkezéseit megerősítette és tiszteletben tartja mindenfajta földrajzi korlátozás nélkül;
b)      jogszabályi előírásokon alapuló menekültügyi eljárással bír; továbbá
c)      megerősítette az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezményt és tiszteletben tartja annak rendelkezéseit, beleértve a hatékony jogorvoslattal kapcsolatos szabályokat is.
(3)      A kérelmezőnek lehetőséget kell biztosítani arra, hogy megtámadja az európai biztonságos harmadik ország fogalmának alkalmazását azon az alapon, hogy az érintett harmadik ország az ő különleges körülményeire tekintettel nem biztonságos.
[…]
(7)      A tagállamok rendszeresen tájékoztatják a Bizottságot azokról az országokról, amelyek vonatkozásában ezt az elvet e cikk értelmében alkalmazzák.”

14      A 2013/32 irányelvnek „A hatékony jogorvoslathoz való jog” című 46. cikke (1)–(3) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok biztosítják a kérelmezők részére a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jogot az alábbiakkal szemben:
a)      a nemzetközi védelem iránti kérelem ügyében hozott határozat tárgyában, beleértve, ha a határozat:
      […]
ii.      a 33. cikk (2) bekezdése alapján a kérelem elfogadhatatlanságát állapítja meg;
[...]
iv.      azt állapítja meg, hogy nem folytatják le a 39. cikk szerinti vizsgálatot.
[...]
(3)      Az (1) bekezdésnek való megfelelés érdekében a tagállamok biztosítják, hogy a hatékony jogorvoslat mind a tények, mind a jogi szempontok teljes körű és ex nunc megvizsgálását tartalmazza – ideértve adott esetben a nemzetközi védelem iránti igényeknek [a 2011/95] irányelv szerinti vizsgálatát is –, legalább az elsőfokú bíróság előtti fellebbezési [helyesen: jogorvoslati] eljárásokban.”
 A magyar jog

 A menedékjogról szóló törvény

15      A menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény (Magyar Közlöny 2007/83 szám, a továbbiakban: a menedékjogról szóló törvény) 2. §‑a a következőképpen szól:
„E törvény alkalmazásában:
[...]
i)      biztonságos harmadik ország: az az ország, amelyre vonatkozóan a menekültügyi hatóság meggyőződött arról, hogy a kérelmező az alábbi elvekkel összhangban lévő bánásmódban részesül:
ia)      az életét és a szabadságát nem fenyegeti veszély faji, vallási okból, nemzeti hovatartozása, valamely társadalmi csoporthoz való tartozása vagy politikai meggyőződés miatt, illetve nincs kitéve súlyos sérelem veszélyének;
ib)      a genfi egyezménnyel összhangban tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét;
ic)      elismerik és alkalmazzák a nemzetközi jog azon szabályát, amely szerint a kérelmező olyan ország területére nem utasítható ki, ahol az Alaptörvény XIV. cikk (2) bekezdésében meghatározott magatartásnak lenne kitéve; és
id)      a menekültkénti elismerés kérelmezésének lehetősége biztosított, és a menekültkénti elismerés esetén biztosított a genfi egyezménnyel összhangban álló védelem;
[...]”

16      A menedékjogról szóló törvény 45. §‑ának (5) bekezdése szerint:
„Az (1) és a (2) bekezdés szerinti tilalom fenn nem állása esetén a menekültügyi hatóság az elismerés iránti kérelmet elutasító döntésében rendelkezik a külföldi humanitárius célból kiadott tartózkodási engedélyének visszavonásáról, és – ha a külföldi más jogcímen nem jogosult Magyarország területén tartózkodni – a külföldi a harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény szerinti kiutasításáról és kitoloncolásáról, valamint megállapítja a beutazási és tartózkodási tilalom időtartamát.”

17      A menedékjogról szóló törvény 51. §‑ának (1), (2) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Ha a dublini rendeletek alkalmazásának feltételei nem állnak fenn, a menekültügyi hatóság dönt a kérelem elfogadhatósága kérdésében, valamint a kérelem tárgyában gyorsított eljárásban való döntés feltételeinek fennállásáról.
(2)      Elfogadhatatlan a kérelem, ha
[...]
e)      a kérelmező vonatkozásában van olyan harmadik ország, amely rá nézve biztonságos harmadik országnak minősül.
[…]
(4)      A (2) bekezdés e) pontja alapján a kérelem elfogadhatatlanságának megállapítására csak abban az esetben kerülhet sor, ha a kérelmező
a)      a biztonságos harmadik országban tartózkodott, és lehetősége lett volna ebben az országban a 2. § i) pontjában foglaltaknak megfelelő hatékony védelem igénylésére;
b)      annak területén átutazott, és lehetősége lett volna ebben az országban a 2. § i) pontjában foglaltaknak megfelelő hatékony védelem igénylésére;
c)      ott rokoni kapcsolatokkal rendelkezik és az ország területére beléphet; vagy
d)      a biztonságos harmadik ország az elismerését kérő kiadatását kéri.”

18      A menedékjogról szóló törvény 53. §‑a a következőképpen szól:
„(1)      A menekültügyi hatóság a kérelmet végzéssel elutasítja, ha az 51. § (2) bekezdésében foglalt valamely feltétel fennállását állapítja meg.
(2)      A kérelmet elfogadhatatlanság miatt, vagy gyorsított eljárásban hozott elutasító döntéssel szemben bírósági felülvizsgálatnak van helye. A felülvizsgálati kérelem előterjesztésének – az 51. § (2) bekezdés e) pontja és az 51. § (7) bekezdés h) pontja alapján hozott döntések kivételével – nincs halasztó hatálya a döntés végrehajtására.
[...]
(5)      A bíróság a menekültügyi hatóság döntését nem változtathatja meg, a jogszabálysértő közigazgatási határozatot – az ügy érdemére ki nem ható eljárási szabály megsértésének kivételével – hatályon kívül helyezi, és szükség esetén a menekültügyi hatóságot új eljárásra kötelezi. A bíróság eljárást befejező döntésével szemben jogorvoslatnak nincs helye.”
 A 2015. július 21‑i kormányrendelet

19      A nemzeti szinten biztonságosnak nyilvánított származási országok és biztonságos harmadik országok meghatározásáról szóló, 191/2015. (VII.21.) kormányrendelet (a továbbiakban: 2015. július 21‑i kormányrendelet) 2. §‑a értelmében:
„A [menedékjogról szóló törvény] 2. § i) pontja szerinti biztonságos harmadik országnak minősülnek az Európai Unió tagállamai és tagjelölt államai – Törökország kivételével –, az Európai Gazdasági Térség tagállamai, valamint az Amerikai Egyesült Államok halálbüntetést nem alkalmazó tagállamai, továbbá:
1.      Svájc,
2.      Bosznia‑Hercegovina,
3.      Koszovó,
4.      Kanada,
5.      Ausztrália,
6.      Új‑Zéland.”

20      A 2015. július 21‑i kormányrendelet 3. §‑ának (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha az elismerését kérő Magyarország területére érkezését megelőzően a biztonságos harmadik országok európai uniós listája vagy a 2. § szerinti valamelyik biztonságos harmadik ország területén tartózkodott vagy átutazott, az elismerését kérő a [menedékjogról szóló törvény] szerinti menekültügyi eljárásban bizonyíthatja, hogy az ő egyéni esetében ebben az országban nem volt lehetősége hatékony védelemre [az e törvény] 2. § i) pontjában foglaltak értelmében.”
 Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

21      A pakisztáni állampolgárságú S. B. Mirza 2015 augusztusában jogellenesen lépett be Szerbia irányából Magyarország területére. 2015. augusztus 7‑én előterjesztette nemzetközi védelem iránti első kérelmét Magyarországon. A kérelme alapján indult eljárás alatt S. B. Mirza elhagyta a kijelölt tartózkodási helyét. A BÁH 2015. október 9‑én hozott határozatával megszüntette e kérelem vizsgálatát, mivel a 2013/32 irányelv 28. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján úgy tekintette, hogy azt hallgatólagosan visszavonták.

22      Ezt követően S. B. Mirzát a Cseh Köztársaságban feltartóztatták, miközben Ausztriába szándékozott beutazni. A cseh hatóságok kérték Magyarországtól az érintett visszavételét, amely kérésnek Magyarország a „Dublin III”‑rendelet 18. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint eleget tett.

23      A kérdést előterjesztő bíróság szerint a rendelkezésére álló eljárási iratokból nem derül ki, hogy a visszavételi eljárás során a cseh hatóságokat tájékoztatták‑e azon magyar szabályozásról, vagy a magyar hatóságok azon gyakorlatáról, mely szerint S. B. Mirza nemzetközi védelem iránti kérelmét előzetesen elfogadhatósági vizsgálatnak kell alávetni, amelynek eredményeképpen az érintett kérelmének érdemi vizsgálata nélkül Szerbiába küldhető, mivel a Szerb Köztársaság – mint az Unióhoz való csatlakozásra jelöltként elismert állam – szerepel a magyar szabályozásban biztonságosnak minősített országok listáján.

24      Miután Magyarország visszavette S. B. Mirzát, ez utóbbi 2015. november 2‑án nemzetközi védelem iránti második kérelmet terjesztett elő Magyarországon.

25      E kérelem nyomán nemzetközi védelem megadására irányuló második eljárás indult, amelynek során az érintettet őrizetbe vették.

26      S. B. Mirzát e második eljárásban 2015. november 2‑án hallgatták meg. E meghallgatás során a BÁH felhívta az érintett figyelmét arra, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelme elfogadhatatlanként elutasítható, amennyiben nem bizonyítja, hogy a Szerb Köztársaság nem minősül az ő egyéni helyzetére tekintettel biztonságos harmadik országnak. A kérelmező annyit válaszolt, hogy ezen országban nem volt biztonságban.

27      2015. november 19‑i határozatában a BÁH mint elfogadhatatlant azzal az indokkal utasította el S. B. Mirza kérelmét, hogy a vonatkozásában van biztonságos harmadik ország, nevezetesen Szerbia, amelyet a 2015. július 21‑i kormányrendelet 2. §‑a biztonságos harmadik országnak minősített. A BÁH határozata értelmében az érintett ugyan bizonyíthatta volna, hogy az ő egyéni esetében Szerbia nem minősül biztonságos harmadik országnak, ezt azonban nem tette meg. A BÁH e határozatában elrendelte az érintett kiutasítását és kitoloncolását.

28      S. B. Mirza keresetet nyújtott be e határozattal szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, hivatkozva arra, hogy nem szeretné, ha visszaküldenék Szerbiába, mivel ott nem lenne biztonságban.

29      E körülmények között a Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
„1)      Hogyan kell értelmezni [a »Dublin III«‑]rendelet 3. cikkének (3) bekezdését;
a)      A tagállamok a kérelmező biztonságos harmadik országba küldésére vonatkozó jogot kizárólag a felelős tagállam megállapítását megelőzően gyakorolhatják, vagy a felelős tagállam megállapítását követően is?
b)      Változik‑e az értelmezés akkor, ha a tagállam nem a kérelem első, hozzá történő benyújtásakor állapítja meg saját felelősségét a Dublin III‑rendelet 7. cikkének (2) bekezdése, valamint III. fejezete szerint, hanem átadás, vagy visszavétel iránti megkeresésre fogadja a kérelmezőt egy másik tagállamból a Dublin III‑rendelet V–VI. fejezetek szerint?
2)      Amennyiben az Európai Bíróság 1) kérdésre adott értelmezése szerint a kérelmező biztonságos harmadik országba küldésére vonatkozó tagállami jogot a dublini eljárás szerinti átvételt követően is lehet gyakorolni:
Értelmezhető‑e a Dublin III‑rendelet 3. cikkének (3) bekezdése akként, hogy a tagállamok e jogot akkor is gyakorolhatják, ha a dublini eljárás során az átadó tagállamot nem tájékoztatták e jog gyakorlására vonatkozó pontos nemzeti szabályozásáról, illetőleg az alkalmazott nemzeti gyakorlatról?
3)      A Dublin III‑rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmezhető‑e úgy, hogy a 18. cikk [(1) bekezdésének] c) pontja alapján visszavett kérelmező esetén az eljárást abban a szakaszban kell folytatni, amelyben az, a megelőző eljárásban félbeszakadt?”
 A sürgősségi eljárásról

30      A kérdést előterjesztő bíróság azt kérte, hogy a Bíróság a jelen előzetes döntéshozatalra utalást az eljárási szabályzatának 107. cikke szerinti sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárásban bírálja el.

31      E bíróság különösen azzal indokolta kérelmét, hogy az alapügyben szereplő nemzetközi védelem iránti kérelemre vonatkozó eljárás keretében S. B. Mirza 2016. január 1‑jéig menekültügyi őrizet hatálya alatt áll, amelyet az e területen hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság meghosszabbíthat.

32      Emellett a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság kérdésére 2016. január 6‑án adott válaszában tájékoztatta ez utóbbit arról, hogy meghosszabbította S. B. Mirza menekültügyi őrizetét a nemzetközi védelem iránti kérelméről való jogerős döntés meghozataláig, vagy – amennyiben 2016. március 1‑jéig nem hoznak ilyen határozatot – ez utóbbi időpontig. Ezen túlmenően a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróság részére adott tájékoztatásból kiderül, hogy 2016. március 1‑jét követően a menekültügyi őrizet hatvan nappal újra meghosszabbítható, az őrizet teljes időtartama azonban nem haladhatja meg a hat hónapot.

33      Először is rá kell mutatni, hogy a jelen előzetes döntéshozatali eljárás a „Dublin III”‑rendelet értelmezésére irányul, amely az EUM‑Szerződés harmadik részének a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre vonatkozó V. címében szereplő területek alá tartozik. Így tehát sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás tárgya lehet.

34      Másodsorban, a sürgősség kritériumát illetően, a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében figyelembe kell venni azon körülményt, hogy az alapügyben érintett személy jelenleg meg van fosztva a szabadságától, és a fogva tartás meghosszabbítása az alapeljárás kimenetelétől függ (lásd ebben az értelemben: Lanigan‑ítélet, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, 24. pont). Emellett az érintett személy helyzetét azon kérelem vizsgálatának időpontjában fennálló helyzet alapján kell értékelni, amely az előzetes döntéshozatalra utalás sürgősségi eljárásban történő elbírálására irányul (lásd ebben az értelemben: N.‑ítélet, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 40. pont).

35      A jelen esetben egyrészt nem vitatott, hogy ebben az időpontban S. B. Mirza meg volt fosztva a szabadságától. Másrészt rá kell mutatni, hogy az érintett őrizetben tartása az alapeljárás kimenetelétől függ, amelynek tárgya S. B. Mirza nemzetközi védelem iránti kérelme elutasításának jogszerűsége. A kérdést előterjesztő bíróság által adott magyarázatokból ugyanis kiderül, hogy e kérelem vizsgálatára irányuló eljárás keretében rendelték el S. B. Mirzával szemben a menekültügyi őrizetet.

36      E körülmények között a Bíróság negyedik tanácsa – az előadó bíró javaslatára és a főtanácsnok meghallgatását követően – 2016. január 11‑én úgy határozott, hogy helyt ad a kérdést előterjesztő bíróság a jelen előzetes döntéshozatalra utalás sürgősségi eljárásban történő elbírálására irányuló kérelmének.
 Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

 Az első kérdésről

37      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy a „Dublin III”‑rendelet 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező biztonságos harmadik országba való küldésére vonatkozó jogot azt követően is gyakorolhatja valamely tagállam, hogy ez utóbbi tagállam – e rendelet alapján, visszavételi eljárás keretében – elismerte az azon kérelmező által benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért fennálló felelősségét, aki a nemzetközi védelem iránti első kérelmére vonatkozó érdemi határozat meghozatala előtt elhagyta e tagállamot.

38      Először is rá kell mutatni, hogy a „Dublin III”‑rendeletnek az 1. cikke értelmében az a célja, hogy megállapítsa valamely harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételeket és eljárási szabályokat.

39      A „Dublin III”‑rendelet nem tartalmaz olyan szabályt, amely – akár a felelős tagállam meghatározása előtt, akár azt követően – megakadályozná valamely kérelmező biztonságos harmadik országba való küldését, e rendelet a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapítására szorítkozik.

40      Amint azt a német kormány a tárgyaláson kiemelte, az említett rendelet 3. cikkének (3) bekezdése, amely semmilyen időbeli korlátozást nem tartalmaz, előírja, hogy minden tagállam „fenntartja” a jogot, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező személyt biztonságos harmadik országba küldje. E rendelkezés értelmében e jog „minden tagállamot” megillet, és azt „a [2013/32] irányelvben megállapított szabályokra és biztosítékokra figyelemmel” kell gyakorolni.

41      Egyébiránt a „Dublin III”‑rendelet (12) preambulumbekezdéséből az következik, hogy e rendelet mellett a 2013/32 irányelvet is alkalmazni kell, mégpedig az e rendeletben szabályozott eljárási biztosítékokra vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, figyelembe véve az említett irányelv alkalmazására vonatkozó korlátozásokat is.

42      Ezért a közös európai menekültügyi rendszer keretében, amelynek a „Dublin III”‑rendelet és a 2013/32 irányelv szerves része, a biztonságos harmadik ország elvét bármely tagállam – így a „Dublin III”‑rendelet III. fejezetében szereplő kritériumok alapján a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelősként meghatározott tagállam vagy e rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján bármely más tagállam is – alkalmazhatja.

43      Másodsorban, konkrétan a 2013/32 irányelv 33. cikkét illetően, amelyre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróságban kérdés merült fel a tagállam azon lehetőségével kapcsolatban, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező személyt azt követően küldje biztonságos harmadik országba, hogy a „Dublin III”‑rendelet alapján megállapították e tagállam felelősségét ezen kérelem megvizsgálásáért, meg kell állapítani, hogy e cikk – amely a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam kötelezettségének enyhítésére szolgál azon esetek meghatározása révén, amelyekben az ilyen kérelem elfogadhatatlannak tekintendő – semmiképpen nem korlátozza az e rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében foglalt, a kérelmező biztonságos harmadik országba küldésére vonatkozó jog hatályát.

44      A 2013/32 irányelv 33. cikkének (1) bekezdésében szereplő, az „[a]zokon az eseteken túlmenően, amikor nem kerül sor egy kérelemnek a [»Dublin III«‑]rendelettel összhangban történő megvizsgálására” megfogalmazás alkalmazása nem vezethet ettől eltérő következtetésre.

45      E megfogalmazás ugyanis az említett rendeletben foglalt eseteket – mint például a nemzetközi védelmet kérelmező személy felelős tagállam részére történő, ugyanezen rendelet 26. cikkének (1) bekezdése szerinti átadásának esetét – kiegészítő esetekre irányul, amelyekben a nemzetközi védelem iránti kérelmeket nem vizsgálják meg. Így az említett irányelv hivatkozott megfogalmazása nem korlátozza a „Dublin III”‑rendelet 3. cikke (3) bekezdésének terjedelmét.

46      Következésképpen az, hogy valamely tagállam a „Dublin III”‑rendelet alapján elismerte felelősségét a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért, nem akadályozza meg azt, hogy e tagállam a későbbiekben biztonságos harmadik országba küldje a kérelmezőt.

47      E következtetést nem kérdőjelezheti meg az említett rendelet 18. cikke (2) bekezdésének második albekezdéséből eredő azon kötelezettség, mely szerint „a tagállamok biztosítják a kérelem vizsgálatának befejezését”.

48      E tekintetben rá kell mutatni, hogy az említett rendelkezés a felelős tagállam bizonyos kötelezettségeinek, többek között azon kötelezettségének pontosítására korlátozódik, miszerint e tagállam gondoskodik arról, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálata befejeződjék, és nem a kérelmező biztonságos harmadik országba való küldésének jogára vonatkozik.

49      A „Dublin III”‑rendelet 18. cikke nem korlátozza tehát e rendelet 3. cikke (3) bekezdésének hatályát, különösen azon tagállam tekintetében nem, amely a visszavételi eljárás keretében elismeri az azon kérelmező által benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért fennálló felelősségét, aki azelőtt elhagyta e tagállamot, hogy első fokon érdemi határozatot hoztak volna.

50      A „Dublin III”‑rendelet 18. cikke (2) bekezdésének ettől eltérő értelmezése kivételt vezetne be e rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alól, megfosztva azokat a tagállamokat, amelyek az említett rendelet 18. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján visszaveszik a kérelmezőt, attól a jogtól, hogy e kérelmezőt biztonságos harmadik országba küldjék. Márpedig az említett 3. cikk (3) bekezdése semmilyen utalást nem tesz ilyen kivételre, és az nem igazolható a „Dublin III”‑rendelet egyetlen célkitűzésével sem.

51      Ha ugyanis valamely tagállam az alapügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között nem gyakorolhatná a „Dublin III”‑rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében foglalt jogot, az azzal a következménnyel járna, hogy az olyan kérelmező – aki a kérelem benyújtása szerinti tagállamtól eltérő tagállamba távozott a kérelmére vonatkozó jogerős határozat meghozatala előtt – a felelős tagállam általi visszavétele esetén kedvezőbb helyzetbe kerülne, mint az, aki a felelős tagállamban megvárta kérelme megvizsgálásának befejezését.

52      Ezen értelmezés arra ösztönözhetné a valamely tagállamban nemzetközi védelem iránti kérelmet benyújtó, harmadik országbeli állampolgárokat és hontalanokat, hogy más tagállamokba távozzanak, és ez olyan másodlagos mozgásokat váltana ki, amelyek elkerülésére a „Dublin III”‑rendelet a felelős tagállam meghatározására vonatkozó egységes eljárási szabályok és feltételek megállapítása révén irányul.

53      A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a „Dublin III”‑rendelet 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező biztonságos harmadik országba való küldésére vonatkozó jogot azt követően is gyakorolhatja valamely tagállam, hogy ez utóbbi tagállam – e rendelet alapján, visszavételi eljárás keretében – elismerte az azon kérelmező által benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért fennálló felelősségét, aki a nemzetközi védelem iránti első kérelmére vonatkozó érdemi határozat meghozatala előtt elhagyta e tagállamot.
 A második kérdésről

54      A kérdést előterjesztő bíróság második kérdése lényegében arra irányul, hogy a „Dublin III”‑rendelet 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes a nemzetközi védelmet kérelmező biztonságos harmadik országba való küldése, amennyiben az említett kérelmezőt a felelős tagállamnak átadó tagállamot a visszavételi eljárás során nem tájékoztatták a felelős tagállamnak a kérelmezők biztonságos harmadik országba küldésére vonatkozó szabályozásáról és az illetékes hatóságai e területen irányadó gyakorlatáról.

55      A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a magyar szabályozás vélelmet állít fel az azon kérelmezők által benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmek elfogadhatatlanságát illetően, akik Magyarország területére Szerbiából – az e szabályozás által biztonságos harmadik országnak tekintett országból – érkeztek, és akik e harmadik országban nem nyújtottak be nemzetközi védelem iránti kérelmet.

56      Ezzel összefüggésben mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a visszavételi eljárás keretében a „Dublin III”‑rendelet nem írja elő a felelős tagállam számára azon kötelezettséget, hogy tájékoztassa az átadó tagállamot a kérelmezők biztonságos harmadik országba küldésére vonatkozó nemzeti szabályozásának tartalmáról vagy az e területen irányadó közigazgatási gyakorlatáról.

57      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a biztonságos harmadik ország elvére vonatkozó nemzeti szabályozás és gyakorlat nem befolyásolja a felelős tagállam meghatározását és az érintett kérelmező e tagállamnak való átadását.

58      Továbbá rá kell mutatni, hogy habár a 2013/32 irányelv 38. cikkének (5) bekezdése alapján megköveteli, hogy a tagállamok rendszeresen tájékoztassák a Bizottságot azokról a harmadik országokról, amelyek vonatkozásában a biztonságos harmadik ország elve alkalmazásra kerül, azt azonban nem követeli meg a felelős tagállamtól, hogy a kérelmező visszavételekor tájékoztassa az átadó tagállamot a biztonságos harmadik országokra vonatkozó szabályozásáról vagy az illetékes hatóságai e területen irányadó gyakorlatáról.

59      Végül meg kell állapítani, hogy amennyiben a felelős tagállam nem tájékoztatja az átadó tagállamot a biztonságos harmadik országokra vonatkozó szabályozásáról és az e területen irányadó közigazgatási gyakorlatáról, az nem sérti a kérelmezőnek az átadásra vonatkozó határozattal és a nemzetközi védelem iránti kérelemre vonatkozó határozattal szembeni hatékony jogorvoslathoz való jogát.

60      Ami az átadásra vonatkozó határozatot illeti, a „Dublin III”‑rendelet 27. cikkéből következik, hogy a kérelmezőnek joga van az átadásra vonatkozó határozatok elleni, bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz, amelyet fellebbezés, vagy tény‑ vagy jogkérdésben benyújtott felülvizsgálati kérelem formájában gyakorolhat.

61      Márpedig, mivel a valamely kérelmező visszavételére vonatkozó eljárásban a felelős tagállam nem köteles tájékoztatni az átadó tagállamot az azon kérelmező nemzetközi védelem iránti kérelemének elfogadhatatlanságára vonatkozó vélelmet előíró hatályos szabályozásáról, aki az e szabályozásban biztonságos harmadik országként meghatározott országból érkezett a területére, e tájékoztatás hiánya nem sértheti a kérelmező jogait.

62      Továbbá, ami a nemzetközi védelem iránti kérelemre vonatkozó határozatot illeti, a 2013/32 irányelv 46. cikke értelmében a kérelmező hatékony jogorvoslathoz való joggal rendelkezik a felelős tagállamban annak valamely bírósága előtt, amely lehetővé teszi számára, hogy az egyedi helyzetétől függően ezen irányelv 38. vagy 39. cikke alapján vitassa a biztonságos harmadik országokra vonatkozó nemzeti jogszabályokra alapított határozatot.

63      A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a „Dublin III”‑rendelet 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a nemzetközi védelmet kérelmező biztonságos harmadik országba való küldése, amennyiben az említett kérelmezőt a felelős tagállamnak átadó tagállamot a visszavételi eljárás során nem tájékoztatták a felelős tagállamnak a kérelmezők biztonságos harmadik országba küldésére vonatkozó szabályozásáról és az illetékes hatóságai e területen irányadó gyakorlatáról.
 A harmadik kérdésről

64      A kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdése lényegében arra irányul, hogy a „Dublin III”‑rendelet 18. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező visszavétele esetén a kérelme megvizsgálására irányuló eljárást abban a szakaszban kell folytatni, amelyben azt a felelős tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai félbeszakították.

65      E tekintetben egyrészt meg kell jegyezni, hogy az említett rendelet 18. cikke (2) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy a felelős tagállam biztosítja a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatának „befejezését”. Nem kötelezi viszont e tagállamot arra, hogy a védelem iránti kérelem vizsgálatát az eljárás meghatározott szakaszában folytassa.

66      A „Dublin III”‑rendelet 18. cikke (2) bekezdésének második albekezdése ugyanis – amennyiben előírja, hogy a kérelmező jogosult a nemzetközi védelem iránti kérelme tárgyában jogerős határozat meghozatalát kérni akár a félbeszakadt eljárásban, akár egy olyan új eljárásban, amely nem tekinthető ismételt kérelemként – arra irányul, hogy a kérelmező számára biztosítsa kérelmének olyan megvizsgálását, amely megfelel a 2013/32 irányelvben az első kérelmek elsőfokú vizsgálatára vonatkozóan előírt követelményeknek. Ugyanezen rendelkezésnek azonban nem célja azon mód meghatározása, ahogyan az eljárást ilyen helyzetben folytatni kell, sem az, hogy megfossza a felelős tagállamot annak lehetőségétől, hogy a kérelmet elfogadhatatlannak nyilvánítsa.

67      Másrészt a 2013/32 irányelv 28. cikke (2) bekezdésének utolsó albekezdése kifejezetten előírja, hogy a tagállamok lehetőséget biztosíthatnak a nemzetközi védelem iránti kérelmeket első fokon megvizsgáló hatóság számára, hogy a kérelem vizsgálatát abban a szakaszban folytassa, ahol az megszakadt, ugyanakkor nem kötelezi őket erre.

68      A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a „Dublin III”‑rendelet 18. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező visszavétele esetén e rendelkezés nem követeli meg, hogy a kérelme megvizsgálására irányuló eljárást abban a szakaszban folytassák, amelyben az félbeszakadt.
 A költségekről

69      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)      Az egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 604/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező biztonságos harmadik országba való küldésére vonatkozó jogot azt követően is gyakorolhatja valamely tagállam, hogy ez utóbbi tagállam – e rendelet alapján, visszavételi eljárás keretében – elismerte az azon kérelmező által benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért fennálló felelősségét, aki a nemzetközi védelem iránti első kérelmére vonatkozó érdemi határozat meghozatala előtt elhagyta e tagállamot.

2)      A 604/2013 rendelet 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a nemzetközi védelmet kérelmező biztonságos harmadik országba való küldése, amennyiben az említett kérelmezőt a felelős tagállamnak átadó tagállamot a visszavételi eljárás során nem tájékoztatták a felelős tagállamnak a kérelmezők biztonságos harmadik országba küldésére vonatkozó szabályozásáról és az illetékes hatóságai e területen irányadó gyakorlatáról.

3)      A 604/2013 rendelet 18. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező visszavétele esetén e rendelkezés nem követeli meg, hogy a kérelme megvizsgálására irányuló eljárást abban a szakaszban folytassák, amelyben az félbeszakadt.

Aláírások

* Az eljárás nyelve: magyar.