title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2013. május 30.#Dirk Frederik Asbeek Brusse és Katarina de Man Garabito kontra Jahani BV.#A Gerechtshof te Amsterdam (Hollandia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – Lakást üzleti tevékenységként bérbeadó személy mint bérbeadó és magánszemély mint bérlő között létrejött bérleti szerződés – Valamely feltétel tisztességtelen jellegének a nemzeti bíróság által hivatalból történő vizsgálata – Kötbérkikötés – A feltétel megsemmisítése.#C‑488/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2013. május 30. (
            *1
         )
      „93/13/EGK irányelv — A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek — Lakást üzleti tevékenységként bérbeadó személy mint bérbeadó és magánszemély mint bérlő között létrejött bérleti szerződés — Valamely feltétel tisztességtelen jellegének a nemzeti bíróság által hivatalból történő vizsgálata — Kötbérkikötés — A feltétel megsemmisítése”
      A C-488/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Gerechtshof te Amsterdam (Hollandia) a Bírósághoz 2011. szeptember 23-án érkezett, 2011. szeptember 13-i határozatával az előtte

         Dirk Frederik Asbeek Brusse,

         Katarina de Man Garabito

      és
      a Jahani BV

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, M. Ilešič, E. Levits, M. Safjan és M. Berger (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a magyar kormány képviseletében Fehér M. és Szíjjártó K., meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. van Beek és M. Owsiany-Hornung, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5-i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás: 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.; a továbbiakban: irányelv) és különösen annak 6. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a D. F. Asbeek Brusse és K. de Man Garabito, valamint a Jahani BV (a továbbiakban: Jahani) között az előbbiek által lakásbérleti szerződés alapján fizetett bérletidíj-tartozás, szerződéses kamat és kötbér tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               Az irányelv kilencedik és tizedik preambulumbekezdésének szövege a következő:
               „[...] az áruk megvásárlóit és szolgáltatások igénybe vevőit meg kell védeni attól, hogy az eladó vagy a szolgáltató visszaéljen hatalmával, és különösen az egyoldalú szabványszerződésekkel, valamint az alapvető fogyasztói jogoknak a szerződésekből való tisztességtelen kizárásával szemben kell megvédeni őket;
               [...]a fogyasztók hatékonyabb védelme a tisztességtelen feltételekre vonatkozó egységes jogszabályok elfogadásával érhető el; [...] e jogszabályokat az eladók és szolgáltatók, valamint a fogyasztók közötti valamennyi szerződésre alkalmazni kell; [...] ennélfogva a munkavállalási szerződéseket, az öröklési jog, a családi jog, valamint a gazdasági társaságok létrehozásával és létesítő okiratával kapcsolatos szerződéseket ki kell zárni ennek az irányelvnek a hatályából”.

               4

               Az irányelv 1. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   Ennek az irányelvnek az a célja, hogy közelítse a tagállamoknak az eladó vagy szolgáltató és fogyasztó között kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit.
               (2)   Azok a feltételek, amelyek kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket [...] tükröz[ne]k [...], nem tartoznak az ebben az irányelvben előírt rendelkezések hatálya alá.”

               5

               Az irányelv 2. cikke az alábbiak szerint határozza meg a „fogyasztó” és az „eladó vagy szolgáltató” fogalmát:
               „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
               [...]

                        b)

                        »fogyasztó«: minden olyan természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén;

                        c)

                        »eladó vagy szolgáltató«: minden olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében cselekszik, függetlenül attól, hogy az köz- vagy magánjellegű.”

               6

               Az irányelv 3. cikke az alábbiak szerint határozza meg a tisztességtelen feltételt:
               „(1)   Egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltétel abban az esetben tekintendő tisztességtelen feltételnek, ha a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára.
               [...]
               (3)   A melléklet tartalmazza azoknak a feltételeknek a jelzésszerű és nem teljes felsorolását, amelyek tisztességtelennek tekinthetők.”

               7

               A valamely feltétel tisztességtelen jellegének megállapításához fűződő joghatások vonatkozásában az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
               „A tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti a feleket.”

               8

               Az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok a fogyasztók és a szakmai versenytársak érdekében gondoskodnak arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását.”

               9

               Az irányelv melléklete tartalmazza az említett irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében hivatkozott feltételek felsorolását. E feltételek között szerepelnek az alábbiak:
               „1.   Azok a feltételek, amelyek tárgya vagy hatása az, hogy:
               [...]

                        e)

                        a kötelezettségét nem teljesítő fogyasztótól aránytalanul magas összeg megfizetését követelik meg kártérítés címén;

                  [...]”

         A nemzeti jog

               10

               Az irányelvet Hollandiában a szerződések általános feltételeiről szóló rendelkezések hajtották végre, amelyek a polgári törvénykönyv (Burgerlijk Wetboek, a továbbiakban: BW) 6:231–6:247. cikkében találhatók.

               11

               A BW 6:233. cikke első bekezdésének a) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
               „Az általános szerződési feltételek valamely kikötése megtámadható:

                        a)

                        ha a szerződés a típusának és az egyéb tartalmának, a szerződéses feltételek létrejötte módjának, a felek kölcsönösen elismerhető érdekének és az eset egyéb körülményeinek figyelembevételével aránytalanul hátrányos a másik szerződő félre”.

               12

               A BW 3:40. cikke szerint semmis az a kikötés, amely sérti a közerkölcsöt, a közrendet vagy valamely kötelező jogszabályi rendelkezést. Ha azonban olyan rendelkezés megsértéséről van szó, amely kizárólag a többoldalú ügyletben részt vevő szerződő felek egyikének védelmét szolgálja, a kikötés csupán megtámadható, kivéve, ha a szóban forgó rendelkezés céljából más következik.

               13

               A kötbérkikötések vonatkozásában a BW 6:94. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a bíróság az adós kérésére csökkentheti a megállapodás szerinti kötbért, ha ez méltányossági okokból nyilvánvalóan szükséges.

               14

               Egyébiránt a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy fellebbezési eljárásban az eljáró bíróság csak a felek által másodfokon előterjesztett első beadványukban szereplő kifogásokról dönthet. A fellebbviteli bíróságnak azonban hivatalból figyelembe kell vennie a vonatkozó közrendi rendelkezéseket akkor is, ha azokra a felek nem hivatkoztak.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               15

               A lakások bérbeadásával üzleti tevékenysége körében foglalkozó Jahani társaság 2007-ben bérbe adott egy Alkmaarban (Hollandia) található lakást a magánszemélyként eljáró D. F. Asbeek Brusse és K. de Man Garabito részére.

               16

               Az e célból kötött bérleti szerződés az ingatlanágazatban üzleti tevékenységet folytatók egyesülete, a Raad voor Onroerende Zaken (ingatlantanács) által kiadott általános szerződési feltételeken alapult.

               17

               Ezen általános szerződési feltételek többek között a következő kötbérkikötést tartalmazták:

                        „20.1.

                        A bérlő a meghatározott időtartam elteltével késedelembe esik.

                        20.2.

                        A pénzösszegek határidőben és teljes egészében való megfizetésének bármely késedelme esetén a bérlő az esedékesség napjától a főkövetelés teljes kiegyenlítésének napjáig havonta a főkövetelés 1%-ának megfelelő kamatot köteles fizetni.

                  […]

                        20.6.

                        Amennyiben a bérlő nem teljesíti vagy megszegi a szerződésből fakadó kötelezettségét, ideértve a szerződés részét képező általános bérleti szerződési feltételeket, akkor az e kötelezettségek teljesítésére irányuló kötelezettségének, valamint a bérbeadó egyéb kártérítési vagy más igényének sérelme nélkül, azonnali esedékesség mellett naptári naponként 25 euró összegű kötbért köteles fizetni a bérbeadó részére. […]”

               18

               A bérleti szerződés megkötésekor kezdetben kikötött 875 eurós havi bérleti díj a szerződés értelmében alkalmazandó indexálás következtében 2008. július 1-jétől kezdődő hatállyal 894,25 euróra emelkedett. D. F. Asbeek Brusse és K. de Man Garabito nem fizette meg a bérleti díj ezen emelkedésének megfelelő összeget. 2009 februárja tekintetében 190 euró bérleti díjat fizettek, majd pedig felhagytak a bérleti díj fizetésével.

               19

               2009 júliusában a Jahani keresetet nyújtott be a bérlők ellen, és többek között a bérleti szerződés felbontását, továbbá azt kérte, hogy kötelezzék az alpereseket arra, hogy fizessenek meg számára összesen 13897,09 eurót, amely a következőkből tevődik össze:

                        —

                        5365,50 euró bérletidíj-tartozás,

                        —

                        156,67 euró lejárt szerződéses késedelmi kamat,

                        —

                        96,25 euró bérleti díj a bérleti díj emelése következtében,

                        —

                        4525 euró kötbér a meg nem fizetett bérleti díj miatt,

                        —

                        3800 euró kötbér a meg nem fizetett bérletidíj-emelés miatt,

                        —

                        658,67 euró peren kívül felmerült költség.

               20

               2009. október 21-i ítéletében a Rechtbank Alkmaar helyt adott a Jahani kérelmeinek.

               21

               D. F. Asbeek Brusse és K. de Man Garabito az általuk benyújtott fellebbezés tárgyában eljáró, kérdést előterjesztő bíróságtól azt kérik, hogy a kötbérként megítélt összegeket csökkentsék, tekintettel az egyrészt az említett összegek, másrészt a bérbeadó által elszenvedett kár közötti aránytalanságra.

               22

               E körülmények alapján döntött úgy a Gerechtshof te Amsterdam, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        A 93/13 irányelv szerinti eladónak vagy szolgáltatónak tekinthető-e az a lakást üzleti tevékenységként bérbeadó személy, aki magánszemélynek ad bérbe lakást? Ezen irányelv hatálya alá esik-e az üzleti tevékenység keretében bérbeadó személy és a nem üzleti tevékenység keretében bérlő személy közötti bérleti szerződés?

                        2)

                        Az a körülmény, miszerint a 93/13 irányelv 6. cikke a nemzeti jogrendben közrendi jellegű nemzeti előírásokkal egyenértékű normának tekintendő, azt jelenti-e, hogy a magánszemélyek közötti jogvitában kötelező közrendi jellegűnek tekintendők a tisztességtelen kikötésekre vonatkozó nemzeti átültető rendelkezések, ezért a nemzeti bíróság mind az első fokú, mind a fellebbezési eljárásban jogosult és köteles a nemzeti átültető rendelkezések alapján hivatalból (és ezzel a kifogásokon túlmenően) vizsgálni a kikötést és annak semmisségét megállapítani, amennyiben arra az eredményre jut, hogy a kikötés tisztességtelen?

                        3)

                        Összeegyeztethető a[z uniós] jog hatékony érvényesülésével, hogy amennyiben valamely magánszemély a bíróság kötbércsökkentésre vonatkozó hatáskörére hivatkozik, és nem a kikötés megtámadhatóságára, akkor a nemzeti bíróság nem tekinti alkalmazhatatlannak a 93/13 irányelv értelmében tisztességtelen feltételnek minősülő kötbérkikötést, hanem a nemzeti jogszabályok alapján csupán csökkenti a kötbér mértékét?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               23

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy az irányelv hatálya alá tartozik-e a lakás célú helyiséget üzleti tevékenységként bérbeadó személy és a magánszemélyként eljáró bérlő között létrejött bérleti szerződés.

               24

               Az irányelv 1. cikkének (1) bekezdése meghatározza az irányelv célját.

               25

               E rendelkezés különböző nyelvi változatai között azonban bizonyos eltérések tapasztalhatók. Így az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének holland nyelvi változata kimondja, hogy ezen irányelv célja az „eladó” („verkoper”) és a fogyasztó által kötött szerződésekben szereplő tisztességtelen feltételekre vonatkozó nemzeti rendelkezések közelítése. Az említett rendelkezés többi nyelvi változata a maga részéről szélesebb értelmű kifejezést használ a fogyasztó szerződéses partnerének megnevezésére. Az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének francia nyelvi változata az üzleti tevékenységet folytató személy („professionnel”) és a fogyasztó között létrejött szerződéseket említ. E szélesebb körű megközelítés lelhető fel a spanyol („profesional”), a dán („erhvervsdrivende”), a német („Gewerbetreibender”), a görög („επαγγελματίας”), az olasz („professionista”) és a portugál („profissional”) nyelvi változatban. Az angol nyelvi változat a „seller or supplier” [eladó vagy szolgáltató] kifejezést használja.

               26

               Az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően valamely uniós jogi aktus egységes alkalmazásának, és ennélfogva egységes értelmezésének szükségessége kizárja, hogy azt elszigetelten valamelyik nyelvi változatában vizsgálják, viszont megköveteli, hogy mind alkotójának tényleges szándéka, mind az általa követett cél alapján értelmezzék, figyelembe véve többek között az összes hivatalos nyelvi változatot (lásd különösen a C-569/08. sz. Internetportal und Marketing ügyben 2010. június 3-án hozott ítélet [EBHT 2010., I-4871. o.] 35. pontját, valamint a C-52/10. sz. Eleftheri tileorasi és Giannikos ügyben 2011. június 9-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-4973. o.] 23. pontját).

               27

               E vonatkozásban meg kell említeni, hogy a holland nyelvi változatban használt „verkoper” fogalmát az irányelv 2. cikkének c) pontja a többi nyelvi változattal megegyezően úgy határozza meg, mint „minden olyan természetes vagy jogi személy, aki vagy amely [...] saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körében cselekszik, függetlenül attól, hogy az köz- vagy magánjellegű”.

               28

               Úgy tűnik tehát, hogy a fogyasztóval szerződést kötő fél megjelölésére használt kifejezésen túl a jogalkotó szándéka nem irányult arra, hogy az irányelv hatályát kizárólag az eladók és a fogyasztók között létrejött szerződésekre korlátozza.”

               29

               Ezenkívül meg kell említeni, hogy az irányelv szövegében szereplő egyik rendelkezés sem pontosítja, hogy ezen irányelv milyen típusú szerződésekre alkalmazandó. Jóllehet ezen irányelv több preambulumbekezdése a kilencedik preambulumbekezdéshez hasonlóan hangsúlyozza annak szükségességét, hogy az áruk vagy szolgáltatások megszerzői az eladók vagy szolgáltatók hatalommal való visszaéléseivel szembeni védelmet élvezzenek, az irányelv tizedik preambulumbekezdése szélesebb értelmű, mivel kimondja, hogy a tisztességtelen feltételekre vonatkozó egységes szabályoknak alkalmazandóknak kell lenniük az irányelv 2. cikkének b) és c) pontjában meghatározott, az eladók és szolgáltatók, valamint a fogyasztók közötti „valamennyi szerződésre”.

               30

               Az irányelv tehát a szerződő felek azon jellemzője szerint határozza meg azokat a szerződéseket, amelyekre alkalmazandó, hogy e szerződő felek üzleti tevékenységük keretében, vagy azon kívül járnak-e el.

               31

               E szempont megfelel azon elvnek, amelyen az irányelv által létrehozott védelmi rendszer alapszik, miszerint a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig tájékozottsági szintje tekintetében, amely helyzet az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát (lásd többek között a C-618/10. sz. Banco Español de Crédito ügyben 2012. június 14-én hozott ítélet 39. pontját és a C-472/11. sz. Banif Plus Bank ügyben 2013. február 21-én hozott ítélet 19. pontját).

               32

               E védelem különös jelentőségű az egyrészről valamely magáncélból eljáró magánszemély, másrészről pedig valamely ingatlanügyekben jártas, üzleti tevékenysége keretében eljáró személy között létrejött lakásbérleti szerződés esetében. A felek között fennálló egyenlőtlenség következményeit ugyanis súlyosabbá teszi, hogy gazdasági szempontból az ilyen szerződés a fogyasztó egyik alapvető, nevezetesen a lakóhely megszerzéséhez kapcsolódó szükségletét érinti, és olyan összegekre vonatkozik, amelyek gyakran a bérlő költségvetésének egyik legjelentősebb tételét teszik ki, míg jogi szempontból olyan szerződésről van szó, amely általában összetett, gyakran a magánszemélyek számára kevésbé ismert nemzeti szabályozásba illeszkedik.

               33

               Meg kell azonban említeni, hogy az irányelv 1. cikke (2) bekezdésének megfelelően azok a szerződési feltételek, amelyek a nemzeti jogba tartozó kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket tükröznek, nem tartoznak az említett irányelvben előírt rendelkezések hatálya alá (lásd a C-92/11. sz. RWE Vertrieb ügyben 2013. március 21-én hozott ítélet 25. pontját). A nemzeti bíróság feladata annak ellenőrzése, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita tárgyát képező feltételek esetében ez a helyzet áll-e fenn.

               34

               A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy a nemzeti jogba tartozó kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket tükröző feltételek esetének kivételével – aminek az ellenőrzése a nemzeti bíróság feladata – az említett irányelv alkalmazandó az üzleti tevékenysége keretében bérbeadó személy és a nem üzleti tevékenysége keretében bérlő személy között létrejött lakásbérleti szerződésre.

         A második kérdésről

               35

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a Bíróságnak az irányelv 6. cikkével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára tekintettel az említett irányelvet úgy kell-e értelmezni, hogy a nemzeti jogba való átültetését biztosító szabályokat eljárásjogi szempontból úgy kell kezelni, mint a belső jogrendben a közrendi jellegű normákat, és ezért a nemzeti bíróság köteles hivatalból vizsgálni valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét, és adott esetben megsemmisíteni az adott feltételt.

               36

               E kérdés két részre oszlik, amelyek közül az első a nemzeti bíróság azon kötelezettségére vonatkozik, hogy hivatalból észlelje valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, a második pedig azon következtetésekkel kapcsolatos, amelyeket a nemzeti bíróságnak az ilyen tisztességtelen jelleg megállapításából le kell vonnia.

         A szerződési feltétel tisztességtelen jellege hivatalból történő észlelésének kötelezettségéről

               37

               A Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy a második kérdés első része ahhoz kapcsolódik, hogy a nemzeti jogban létezik olyan szabály, amely arra kötelezi a fellebbezés tárgyában eljáró bíróságot, hogy főszabály szerint a felek által előterjesztett kifogásokhoz tartsa magát, és határozatát ezek alapján hozza meg, de amely ugyanakkor lehetővé teszi a számára, hogy hivatalból alkalmazza a közrendi szabályokat.

               38

               Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése, amely szerint a tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, olyan kógens rendelkezés, amely arra irányul, hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt a szerződő felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse (lásd többek között a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 40. pontját és a fent hivatkozott Banif Plus Bank ügyben hozott ítélet 20. pontját).

               39

               Az irányelv által elérni kívánt védelem biztosítása érdekében a Bíróság már több esetben hangsúlyozta, hogy a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet csak a szerződő feleken kívüli, pozitív beavatkozás egyenlítheti ki (lásd többek között a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 41. pontját és a fent hivatkozott Banif Plus Bank ügyben hozott ítélet 21. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               40

               E megfontolás miatt mondta ki a Bíróság, hogy a nemzeti bíróság – amint rendelkezik a szükséges jogi és ténybeli elemekkel –, hivatalból köteles vizsgálni az irányelv hatálya alá tartozó szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, ezzel ellensúlyozván a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet (lásd többek között a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 42. pontját és a fent hivatkozott Banif Plus Bank ügyben hozott ítélet 22. pontját).

               41

               Következésképpen az uniós jog által az érintett területen a nemzeti bíróságokra ruházott feladat nem korlátozódik annak puszta lehetőségére, hogy valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét megítéljék, hanem magában foglalja e kérdés hivatalból történő megítélésének kötelezettségét is, amennyiben a rendelkezésükre állnak az e tekintetben szükséges jogi és ténybeli elemek (lásd többek között a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 43. pontját és a fent hivatkozott Banif Plus Bank ügyben hozott ítélet 23. pontját).

               42

               E kötelezettségeknek a fellebbezés tárgyában eljáró nemzeti bíróság általi teljesítését illetően emlékeztetni kell arra, hogy uniós jogi szabályozás hiányában a jogalanyok uniós jogból származó jogainak a védelmét biztosító másodfokú eljárási szabályok a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján azok belső jogrendjébe tartoznak. E szabályok azonban nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló belső jellegű esetekre vonatkozó szabályok (egyenértékűség elve), és nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 46. pontját és a fent hivatkozott Banif Plus Bank ügyben hozott ítélet 26. pontját).

               43

               Az egyenértékűség elvét illetően, amelyre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés hallgatólagosan utal, hangsúlyozni kell, hogy ahogyan az a jelen ítélet 38. pontjában is szerepel, az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése kógens rendelkezésnek minősül. Ezenkívül meg kell említeni, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében ezen irányelv a maga egészében olyan intézkedésnek minősül, amely elengedhetetlen az Európai Unióra bízott feladatok megvalósításához, és különösen az Unió egész területén az életszínvonal és életminőség javításának biztosításához (lásd a C-243/08. sz. Pannon GSM ügyben 2009. június 4-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-4713. o.] 26. pontját és a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 67. pontját).

               44

               A Bíróság egyébiránt kimondta, hogy tekintettel azon közérdek jellegére és jelentőségére, amelyen az irányelv által a fogyasztóknak biztosított védelem alapul, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 6. cikkét azon nemzeti jogszabályokkal egyenértékűnek kell minősíteni, amelyek a nemzeti jogrendben a közrendi szabályok rangjával bírnak (lásd a C-40/08. sz. Asturcom Telecomunicaciones ügyben 2009. október 6-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-9579. o.] 52. pontját és a C-76/10. sz. Pohotovost’-ügyben 2010. november 16-án hozott végzés [EBHT 2010., I-11557. o.] 50. pontját). Meg kell állapítani, hogy e minősítés kiterjed az irányelv valamennyi olyan rendelkezésére, amelyek elengedhetetlenek az említett 6. cikk céljának megvalósításához.

               45

               A fentiekből következik, hogy a nemzeti bíróságnak, amennyiben a belső eljárási szabályok alapján hatáskörrel rendelkezik valamely jogi aktus érvényességének a nemzeti közrendi szabályokra tekintettel történő, hivatalbóli vizsgálatára, ami az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szolgáltatott adatok szerint a holland jogrendszerben a másodfokon eljáró bíróság esetében megvalósul, e hatáskört az irányelv hatálya alá tartozó szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegének az irányelvben szereplő szempontokra tekintettel, hivatalból történő értékelése érdekében is gyakorolnia kell.

               46

               Emlékeztetni kell arra, hogy abban az esetben is ilyen kötelezettség hárul a nemzeti bíróságra, ha a belső igazságszolgáltatási rendszer keretében pusztán annak lehetőségével rendelkezik, hogy hivatalból értékelje az ilyen kikötés és a nemzeti közrendi szabályok közötti ellentmondást (lásd a fent hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 54. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

         A szerződéses feltétel tisztességtelen jellegének megállapításából a nemzeti bíróság által levonandó következtetésekről

               47

               A Bíróság rendelkezésére álló iratokból következik, hogy a második kérdés második része a nemzeti jogba tartozó olyan szabály fennállásához kapcsolódik, amely szerint a nemzeti bíróság főszabály szerint nem semmisíthet meg valamely tisztességtelen feltételt, ha a fogyasztó nem hivatkozott annak semmisségére. A bíróság ugyanakkor hivatalból megsemmisítheti a közrenddel vagy valamely kógens jogi rendelkezéssel ellentétes feltételt, ha az ilyen rendelkezés hatálya igazolja e jogkövetkezményt.

               48

               Emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első fordulata előírja, hogy a tagállamok úgy rendelkezzenek, hogy a tisztességtelen feltételek „a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint” ne jelentsenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve.

               49

               A Bíróság e rendelkezést úgy értelmezte, hogy a nemzeti bíróságnak minden, a nemzeti jog értelmében a szóban forgó feltétel tisztességtelen jellegének megállapításából eredő következtetést le kell vonnia annak biztosítása céljából, hogy a szóban forgó feltétel ne jelentsen kötelezettséget a fogyasztóra nézve (a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 63. pontja és a fent hivatkozott Banif Plus Bank ügyben hozott ítélet 27. pontja). E tekintetben a Bíróság rámutatott arra, hogy amennyiben a nemzeti bíróság megállapítása szerint valamely szerződési feltétel tisztességtelen, e bíróság annak alkalmazását mellőzni köteles, kivéve ha a fogyasztó ezt ellenzi (lásd a fent hivatkozott Pannon GSM ügyben hozott ítélet 35. pontját).

               50

               Ezen ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az irányelv által előírt védelem teljes hatékonysága megköveteli, hogy a feltétel tisztességtelen jellegét hivatalból megállapító nemzeti bíróság minden következtetést levonhasson ezen megállapításból, anélkül hogy meg kellene várnia, hogy a jogairól tájékoztatott fogyasztó az említett feltétel megsemmisítését kérő nyilatkozatot tegyen (a fent hivatkozott Banif Plus Bank ügyben hozott ítélet 28 és 36. pontja).

               51

               A jelen ítélet 43 és 44. pontjában kifejtettekkel azonos indokok miatt a fentiekből az következik, hogy amennyiben a nemzeti bíróság a belső eljárási szabályok alapján hatáskörrel rendelkezik a közrenddel vagy olyan kógens jogi rendelkezéssel ellentétes feltétel megsemmisítésére, amelynek a hatálya igazolja e jogkövetkezményt – ami az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információk szerint a fellebbezési eljárásban eljáró bíróságra vonatkozó holland igazságszolgáltatási rendszerben megvalósul –, azt a szerződési feltételt is hivatalból meg kell semmisítenie, amelynek a tisztességtelen jellegét az irányelvben kimondott szempontokra tekintettel megállapította.

               52

               Ezen összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a kontradiktórius eljárás elve főszabály szerint kötelezi a szerződési feltétel tisztességtelen jellegét hivatalból észlelő nemzeti bíróságot arra, hogy a peres feleket tájékoztassa erről, és lehetőséget biztosítson számukra, hogy a nemzeti eljárásjogi szabályokban erre vonatkozóan előírt eljárások szerint kontradiktórius eljárásban vitassák meg azokat (a fent hivatkozott Banif Plus Bank ügyben hozott ítélet 31 és 36. pontja).

               53

               A fenti megállapításokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy:

                        —

                        amennyiben az a nemzeti bíróság, amely előtt valamely eladó vagy szolgáltató által valamely fogyasztó ellen valamely szerződés teljesítésével kapcsolatban kezdeményezett eljárás van folyamatban, a belső eljárási szabályok alapján hatáskörrel rendelkezik arra, hogy hivatalból vizsgálja a kereset alapjául szolgáló feltétel és a nemzeti közrendi szabályok közötti ellentmondást, e bíróságnak, amennyiben megállapítja, hogy említett feltétel az irányelv hatálya alá tartozik, szintén hivatalból kell megítélnie az említett feltételnek az irányelvben szereplő szempontokra tekintettel esetlegesen fennálló tisztességtelen jellegét;

                        —

                        amennyiben a nemzeti bíróság a belső eljárási szabályok alapján hatáskörrel rendelkezik a közrenddel vagy olyan kógens jogi rendelkezéssel ellentétes feltétel megsemmisítésére, amelynek a hatálya igazolja e jogkövetkezményt, azt követően, hogy lehetőséget biztosított a felek számára a kontradiktórius vitára,e bíróságnak főszabály szerint hivatalból meg kell semmisítenie azt a szerződési feltételt, amelynek a tisztességtelen jellegét a fent hivatkozott irányelvben szereplő szempontokra tekintettel megállapította.

         A harmadik kérdésről

               54

               E kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy az irányelv 6. cikke értelmezhető-e úgy, hogy az lehetővé teszi a nemzeti bíróság számára, hogy a kötbérkikötés tisztességtelen jellegének megállapítását követően, az említett kikötés alkalmazásának mellőzése helyett csupán csökkentse az abban előírt kötbér összegét, ahogyan azt a nemzeti jog lehetővé teszi, és ahogyan azt a fogyasztó is kérte.

               55

               Elöljáróban meg kell említeni, hogy az irányelv melléklete 1. pontjának e) alpontja az említett irányelv 3. cikkének (3) bekezdése alapján tisztességtelennek nyilvánítható feltételek között említi azokat, amelyek tárgya vagy hatása az, hogy a kötelezettségét nem teljesítő fogyasztótól aránytalanul magas összeg megfizetését követelik meg kártérítés címén. A Bíróság e tekintetben megállapította, hogy noha a szóban forgó melléklet tartalma nem olyan jellegű, hogy automatikusan és önmagában állapítja meg valamely vitatott feltétel tisztességtelen jellegét, olyan alapvető elemnek minősül, amelyre a hatáskörrel rendelkező bíróság e feltétel tisztességtelenségére vonatkozó értékelését alapíthatja. (a C-472/10. sz. Invitel-ügyben 2012. április 26-án hozott ítélet 26. pontja).

               56

               Azon kérdést illetően, hogy a nemzeti bíróság valamely kötbérkikötés tisztességtelen jellegének megállapítása során megteheti-e, hogy csupán csökkenti az említett kikötésben szereplő kötbér összegét, ahogyan arra a jelen esetben a BW 6:94. cikkének (1) bekezdése lehetőséget ad, meg kell említeni, hogy az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második fordulata kifejezetten kimondja, hogy az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között létrejött szerződés „változatlan feltételekkel” továbbra is köti a feleket, ha az „a tisztességtelen feltételek kihagyásával” is fennmaradhat.

               57

               A Bíróság azt a következtetést vonta le az említett 6. cikk (1) bekezdésének e megszövegezéséből, hogy a nemzeti bíróságok kötelesek eltekinteni a tisztességtelen feltétel alkalmazásától annak érdekében, hogy az ne váltson ki kötelező joghatásokat a fogyasztó vonatkozásában, de nem jogosultak arra, hogy a feltétel tartalmát módosítsák. A szerződésnek főszabály szerint úgy kell fennmaradnia, hogy csak a tisztességtelen feltételek elhagyása jelentsen módosulást, ha a belső jogszabályok értelmében a szerződés jogilag ilyen módon fennmaradhat (a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 65. pontja).

               58

               A Bíróság egyébiránt megállapította, hogy ezt az értelmezést megerősíti továbbá az irányelv célkitűzése és általános szerkezete. E vonatkozásban emlékeztetett arra, hogy az eladókkal vagy szolgáltatókkal szemben kiszolgáltatott helyzetben lévő fogyasztók számára biztosított védelemhez fűződő közérdek jellegére és fontosságára tekintettel az irányelv – amint az 7. cikkének (1) bekezdéséből következik – arra kötelezi a tagállamokat, hogy rendelkezzenek megfelelő és hatékony eszközökről annak érdekében, „hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását”. Márpedig ha a nemzeti bíróság jogosult lenne arra, hogy az ilyen szerződésekben foglalt tisztességtelen feltételek tartalmát módosítsa, e lehetőség sérthetné az irányelv 7. cikke által elérni kívánt hosszú távú célt, mivel gyengítené az eladókra vagy szolgáltatókra azáltal gyakorolt visszatartó erőt, hogy az ilyen tisztességtelen feltételeket a fogyasztók vonatkozásában egészen egyszerűen nem alkalmazzák (a fent hivatkozott Banco Español de Crédito ügyben hozott ítélet 66–69. pontja).

               59

               A fentiekből következik, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése nem értelmezhető úgy, hogy az lehetővé teszi a nemzeti bíróság számára, hogy amennyiben észleli a valamely eladó vagy szolgáltató és valamely fogyasztó által kötött szerződésben szereplő kötbérkikötés tisztességtelen jellegét, a szóban forgó kikötés alkalmazásának a fogyasztóval szembeni teljes mellőzése helyett csökkentse a fogyasztót terhelő kötbér összegét.

               60

               A fenti megállapításokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé a nemzeti bíróság számára, hogy a valamely eladó vagy szolgáltató és valamely fogyasztó által kötött szerződésben szereplő kötbérkikötés tisztességtelen jellegének megállapítását követően az említett kikötés alkalmazásának mellőzése helyett a nemzeti jog által megengedett módon csupán csökkentse az említett kikötés alapján az említett fogyasztót terhelő kötbér összegét, hanem arra kötelezi e bíróságot, hogy egészen egyszerűen mellőzze az említett kikötésnek a fogyasztóval szemben történő alkalmazását.

         A költségekről

               61

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5-i 93/13/EGK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy a nemzeti jogba tartozó kötelező érvényű törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket tükröző feltételek esetének kivételével – aminek az ellenőrzése a nemzeti bíróság feladata – az említett irányelv alkalmazandó az üzleti tevékenysége keretében bérbeadó személy és a nem üzleti tevékenysége keretében bérlő személy között létrejött lakásbérleti szerződésre.

                           2)

                           A 93/13 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy:

                                 —

                                    amennyiben az a nemzeti bíróság, amely előtt valamely eladó vagy szolgáltató által valamely fogyasztó ellen valamely szerződés teljesítésével kapcsolatban kezdeményezett eljárás van folyamatban, a belső eljárási szabályok alapján hatáskörrel rendelkezik arra, hogy hivatalból vizsgálja a kereset alapjául szolgáló feltétel és a nemzeti közrendi szabályok közötti ellentmondást, e bíróságnak, amennyiben megállapítja, hogy említett feltétel az irányelv hatálya alá tartozik, szintén hivatalból kell megítélnie az említett feltételnek az irányelvben szereplő szempontokra tekintettel esetlegesen fennálló tisztességtelen jellegét.

                                 —

                                    amennyiben a nemzeti bíróság a belső eljárási szabályok alapján hatáskörrel rendelkezik a közrenddel vagy olyan kógens jogi rendelkezéssel ellentétes feltétel megsemmisítésére, amelynek a hatálya igazolja e jogkövetkezményt, azt követően, hogy lehetőséget biztosított a felek számára a kontradiktórius vitára, e bíróságnak főszabály szerint hivatalból meg kell semmisítenie azt a szerződési feltételt, amelynek a tisztességtelen jellegét a fent hivatkozott irányelvben szereplő szempontokra tekintettel megállapította.

                           3)

                           A 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé a nemzeti bíróság számára, hogy a valamely eladó vagy szolgáltató és valamely fogyasztó által kötött szerződésben szereplő kötbérkikötés tisztességtelen jellegének megállapítását követően az említett kikötés alkalmazásának mellőzése helyett a nemzeti jog által megengedett módon csupán csökkentse az említett kikötés alapján az említett fogyasztót terhelő kötbér összegét, hanem arra kötelezi e bíróságot, hogy egészen egyszerűen mellőzze az említett kikötésnek a fogyasztóval szemben történő alkalmazását.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.


title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2015. szeptember 3.#Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – 737/2010/EK rendelet – Az 1007/2009/EK rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló rendelet – Fókatermékek kereskedelme – Az említett termékek behozatalára és forgalmazására vonatkozó korlátozások – Érvényesség – Jogalap – EK 95. cikk – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 17. cikk – Az őslakos népek jogairól szóló ENSZ‑nyilatkozat – 19. cikk.#C-398/13. P. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑398/13. P. sz. ügyben,
            az Inuit Tapiriit Kanatami (székhelye: Ottawa [Kanada]),
            a Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation (székhelye: Qikiqtarjuaq [Kanada]),
            a Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation (székhelye: Pangnirtung [Kanada]),
            Jaypootie Moesesie (lakóhelye: Qikiqtarjuaq),
            Allen Kooneeliusie (lakóhelye: Qikiqtarjuaq),
            Toomasie Newkingnak (lakóhelye: Qikiqtarjuaq),
            David Kuptana (lakóhelye: Ulukhattok [Kanada]),
            Karliin Aariak (lakóhelye: Iqaluit [Kanada]),
            a Canadian Seal Marketing Group (székhelye: Québec [Kanada]),
            a Ta Ma Su Seal Products Inc. (székhelye: Cap‑aux‑Meules [Kanada]),
            a Fur Institute of Canada  (székhelye: Ottawa),
            a NuTan Furs Inc. (székhelye: Catalina [Kanada]),
            a GC Rieber Skinn AS (székhelye: Bergen [Norvégia]),
            az Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland) (székhelye: Nuuk, Grönland [Dánia]),
            Johannes Egede (lakóhelye: Nuuk),
            a Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK) ( székhelye: Nuuk),
            a William E. Scott & Son (székhelye: Edinburgh [Egyesült Királyság],
            az Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine ( székhelye: Cap‑aux‑Meules),
            a Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi  (székhelye: Isztambul [Törökország]),
            a Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd (székhelye: Fleur‑de‑Lys [Kanada]),
            (képviselik őket: H. Viaene, J. Bouckaert és D. Gillet, advocaten)
            fellebbezőknek
            az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2013. július 8‑án benyújtott fellebbezése tárgyában
            a többi fél az eljárásban:
            az Európai Bizottság (képviselik: K. Mifsud‑Bonnici és C. Hermes, meghatalmazotti minőségben)
            alperes az elsőfokú eljárásban,
            támogatja:
            Európai Parlament (képviselik: L. Visaggio és J. Rodrigues, meghatalmazotti minőségben),
            az Európai Unió Tanácsa (képviselik: K. Michoel és M. Moore, meghatalmazotti minőségben),
            beavatkozók az elsőfokú eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
            tagjai: T. von Danwitz (előadó) tanácselnök, C. Vajda, A. Rosas, Juhász E. és D. Šváby bírák,
            főtanácsnok: J. Kokott,
            hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. február 9‑i tárgyalásra,
            a főtanácsnok indítványának a 2015. március 19‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az Inuit Tapiriit Kanatami, a Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, a Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, J. Moesesie, A. Kooneeliusie, T. Newkingnak, D. Kuptana, K. Aariak, a Canadian Seal Marketing Group, a Ta Ma Su Seal Products Inc., a Fur Institute of Canada, a NuTan Furs Inc., a GC Rieber Skinn AS, az Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland), J. Egede, a Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), a William E. Scott & Son, az Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine, a Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi és a Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd a fellebbezésükben az Európai Unió Törvényszékének 2013. április 25‑i Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Bizottság ítélet (T‑526/10, EU:T:2013:215, a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, amellyel a Törvényszék elutasította a fókatermékek kereskedelméről szóló, 1007/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2010. augusztus 10‑i 737/2010/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 216., 1. o., a továbbiakban: vitatott rendelet) megsemmisítésére és a fókatermékek kereskedelméről szóló, 2009. szeptember 16‑i 1007/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 286., 36. o., a továbbiakban: alaprendelet) alkalmazhatatlanságának megállapítására irányuló keresetüket.
            Jogi háttér
            A nemzetközi jog
            2. Az Egyesült Nemzetek Közgyűlése a 2007. szeptember 13‑i 61/295. sz. határozatával elfogadta az „őslakos népek jogairól szóló ENSZ‑nyilatkozatot” (a továbbiakban: ENSZ‑nyilatkozat). E nyilatkozat 19. cikkének szövege a következő:
            „Az államok jóhiszeműen konzultálnak és együttműködnek az érintett őslakos népekkel azok képviseleti intézményein keresztül, hogy mielőtt olyan törvényhozási vagy igazgatási intézkedést fogadnának el vagy alkalmaznának, amely érintheti őket, ahhoz szabad, előzetes és tájékozott beleegyezésüket adják.”
            Az uniós jog
            3. Az alaprendelet (4)–(7) és (14) preambulumbekezdése értelmében:
            „(4) A fókavadászat miatt a közvélemény és a kormányok állatjóléti szempontok iránt fogékony tagjai súlyos aggodalmukat fejezték ki azon fájdalom, megpróbáltatás, félelem és más fajta szenvedés miatt, amit a fókák leölése és megnyúzása – ahogyan azt a leggyakrabban végzik – okoz az állatoknak.
            (5) Az állampolgároknak és a fogyasztóknak a fókák leölésének és megnyúzásának állatjóléti vonatkozásaival, valamint az azzal kapcsolatos aggodalmaira válaszul, hogy olyan állatokból készült termékek lehetnek forgalomban, amelyeket oly módon öltek le és nyúztak meg, amely fájdalmat, megpróbáltatást, félelmet vagy más fajta szenvedést okoz, számos tagállam jogszabályokat fogadott el vagy szándékozik elfogadni a fókatermékek kereskedelmének szabályozásáról, megtiltván e cikkek behozatalát és előállítását, ugyanakkor nem korlátozzák e termékek kereskedelmét más tagállamokban.
            (6) Ezért eltérések vannak a fókatermékek kereskedelmére, behozatalára, előállítására és forgalomba hozatalára vonatkozó nemzeti rendelkezések között. Ezen eltérések kedvezőtlenül befolyásolják azon termékek belső piacának működését, amelyek fókatermékeket tartalmaznak vagy tartalmazhatnak, valamint akadályozzák az ilyen termékek kereskedelmét.
            (7) Az ilyen eltérő rendelkezések megléte elveheti a fogyasztók kedvét attól, hogy olyan, nem fókából készült termékeket vásároljanak, amelyeket nem lehet könnyen megkülönböztetni a fókából készült, hasonló áruktól, vagy olyan termékeket, amelyek fókából nyert elemeket vagy összetevőket tartalmazhatnak, anélkül, hogy ez egyértelműen felismerhető lenne, például prémeket, Omega‑3 kapszulákat, olajokat és bőrárukat.
            [...]
            (14) A fókavadászattal létfenntartásuk biztosításának módjaként foglalkozó inuit közösségek alapvető gazdasági és társadalmi érdekei nem sérülhetnek. A vadászat az inuit társadalom tagjai kultúrájának és identitásának szerves része, és mint ilyet az őslakos népek jogairól szóló ENSZ‑nyilatkozat is elismeri. Ezért engedélyezni kell az olyan fókatermékek forgalomba hozatalát, amelyek az inuit és más őslakos közösségek által hagyományosan folytatott vadászatból származnak, és amelyek hozzájárulnak a létfenntartásukhoz.”
            4. E rendelet „Forgalombahozatali feltételek” címet viselő 3. cikke (1) és (4) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
            „(1) Fókatermékek forgalomba hozatala csak akkor megengedett, ha a fókatermékek az inuitok és egyéb őslakos közösségek által hagyományosan folytatott vadászatból származnak, és hozzájárulnak a létfenntartásukhoz. E feltételeket a behozott termékek behozatalának időpontjában vagy helyén kell alkalmazni.
            [...]
            (4) A (3) bekezdés sérelme nélkül, az e cikket végrehajtó, e rendelet nem alapvető fontosságú elemeinek kiegészítéssel történő módosítására irányuló intézkedéseket az 5. cikk (3) bekezdésében említett, ellenőrzéssel történő szabályozási bizottsági eljárásnak megfelelően kell elfogadni.”
            5. Az említett rendelet 3. cikkének (4) bekezdése alapján az Európai Bizottság elfogadta a vitatott rendeletet. E rendelet az 1. cikke értelmében „részletes szabályokat állapít meg a fókatermékeknek [az alaprendelet] 3. cikke szerinti forgalomba hozatalára”.
            A jogvita előzményei és a megtámadott ítélet
            6. A Törvényszék Hivatalához 2010. január 11‑én benyújtott keresetlevéllel az Inuit Tapiriit Kanatami és társai az alaprendelet megsemmisítésére irányuló keresetet terjesztettek elő. A Törvényszék az Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács végzésével (T‑18/10, EU:T:2011:419) a keresetet mint elfogadhatatlant elutasította. Az e végzéssel szemben benyújtott fellebbezést a Bíróság az Inuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítéletével (C‑583/11 P, EU:C:2013:625) elutasította.
            7. 2010. augusztus 10‑én a Bizottság elfogadta az alaprendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályokról szóló, vitatott rendeletet.
            8. A Törvényszék Hivatalához 2010. november 9‑én benyújtott keresetlevéllel a felperesek a vitatott rendelet megsemmisítésére és az alaprendelet EUMSZ 277. cikk alapján történő alkalmazhatatlanná nyilvánítására irányuló keresetet terjesztettek elő.
            9. A Törvényszék hetedik tanácsának elnöke 2011. április 13‑i végzésével engedélyezte, hogy az Európai Parlament és a Tanács a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozzon.
            10. Keresetük alátámasztása végett a felperesek két jogalapra hivatkoztak: az első jogalapot az alaprendelet jogellenességére alapították – amely amiatt, hogy az alaprendelet elfogadásának jogalapjául tévesen az EK 95. cikket jelölték meg, megfosztja a vitatott rendeletet jogalapjától –, valamint a szubszidiaritás és az arányosság elvének, illetve az alapvető jogoknak a megsértésére. A második jogalap keretében a felperesek azt rótták fel a Bizottságnak, hogy a vitatott rendelet elfogadásakor visszaélt a hatáskörével.
            11. A Törvényszék a megtámadott ítéletben e jogalapok egyikét sem fogadta el, és ennélfogva a keresetet teljes egészében elutasította.
            A felek kérelmei
            12. A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
            – helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, állapítsa meg az alaprendelet jogellenességét és az EUMSZ 277. cikk szerinti alkalmazhatatlanságát, és az EUMSZ 263. cikkel összhangban helyezze hatályon kívül a vitatott rendeletet;
            – másodlagosan, helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és az ügyet utalja vissza a Törvényszék elé, és
            – a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
            13. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a fellebbezőket egyetemlegesen kötelezze a költségek viselésére.
            14. A Parlament azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
            15. A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
            A fellebbezésről
            16. Keresetük alátámasztásául a fellebbezők két jogalapra hivatkoznak, amelyeket arra alapítanak, hogy a Törvényszék az alaprendelet jogszerűségének megítélésekor tévesen alkalmazta a jogot. Az első jogalap két részből áll, a második jogalap pedig három részből.
            Az első jogalap első részéről
            A felek érvei
            17. A fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 28., 29., 37–40., 50. és 64. pontjában azt állapította meg, hogy az EK 95. cikkre való hivatkozás feltételei teljesültek az alaprendelet elfogadásának időpontjában.
            18. A fellebbezők szerint ezeknek a feltételeknek már akkor teljesülniük kellett volna, amikor a Bizottság benyújtotta az alaprendelet elfogadásának alapjául szolgáló javaslatot. Az EK 95. cikknek ugyanis az a célja, hogy megszüntesse azt a helyzetet, amikor a nemzeti szabályozások közötti eltérések közvetlenül érintik a belső piacot, nem pedig az, hogy különböző nemzeti szabályozások megjelenését idézze elő, „szabad kezet” adva ezáltal az Európai Unió jogalkotójának arra, hogy minden területen jogszabályokat alkosson. Amennyiben a tervezett jogi aktus elfogadásának időpontja releváns lenne az említett feltételek vizsgálata szempontjából, úgy a Bizottság a javaslatát alapíthatná pusztán annak megjövendölésére is, hogy a jogi aktus elfogadásakor majd ilyen eltérések lesznek, ez pedig ellentétes a hatáskör‑átruházás EUSZ 5. cikk (1) bekezdésében foglalt elvével.
            19. Másodlagosan a fellebbezők azt adják elő, hogy még ha a rendelet elfogadásának időpontját tekintenénk is az alaprendelet EK 95. cikk szempontjából való jogszerűségének vizsgálatát illetően releváns időpontnak, az e cikkre történő hivatkozás feltételei akkor sem teljesültek ebben az időpontban. Az említett rendelet preambulumában szereplő megállapítások ugyanis, mivel csupán homályos és általános utalásokat tartalmaznak a nemzeti szabályozások közötti eltérésekre és az alapvető szabadságok korlátozása, illetve a versenytorzulás veszélyére vonatkozóan, nem alkalmasak az EK 95. cikkre való hivatkozás megindokolására. Konkrétan az ugyanezen rendelet (5) preambulumbekezdése nem jelöli meg, melyek azok a tagállamok, amelyek a fókatermékek behozatalára, illetve előállítására vonatkozóan tilalmat fogadtak el vagy szándékoztak elfogadni. E tekintetben a Bizottság által a peres eljárás során szolgáltatott kiegészítő információk sem orvosolják azt, hogy az alaprendelet szövege nem tartalmaz elegendő információt.
            20. A Bizottság, a Parlament és a Tanács a fellebbezők érveivel ellentétes álláspontot képvisel.
            A Bíróság álláspontja
            21. A fellebbezők első jogalapjuk első részében lényegében két érvre hivatkoznak: egyrészt az EK 95. cikkre való hivatkozás feltételeinek megvizsgálása szempontjából releváns időpontra, másrészt az e cikkre való hivatkozást lehetővé tévő feltételekre, mivel az alaprendelet szerintük nem tartalmaz kellően pontos információkat az alapvető szabadságok korlátozásának, illetve a versenytorzulásnak a veszélyére vonatkozóan.
            22. Az első érvet illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi aktus jogszerűségét az aktus meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és jogi elemek függvényében kell elbírálni (Agrana Zucker ítélet, C‑309/10, EU:C:2011:531, 31 és 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Schaible‑ítélet, C‑101/12, EU:C:2013:661, 50. pont). A Bíróság konkrétan a szóban forgó uniós aktus elfogadásának időpontját veszi alapul annak megvizsgálásakor, hogy teljesülnek‑e az EK 95. cikkre, mint jogalapra történő hivatkozás feltételei (lásd: Arnold André ítélet, C‑434/02, EU:C:2004:800, 38. pont; Swedish Match ítélet, C‑210/03, EU:C:2004:802, 37. pont; Németország kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑380/03, EU:C:2006:772, 45–51. és 55. pont; Vodafone és társai ítélet, C‑58/08, EU:C:2010:321, 39. és 41. pont).
            23. A fellebbezők állításával ellentétben viszont e vizsgálat szempontjából nem lehet irányadó a Bizottság rendeletre vonatkozó javaslatának időpontja. Az olyan jogalkotási aktus ellen irányuló eljárás keretében, mint amilyen az alaprendelet, nem ez a jogalkotási eljárás során még módosuló javaslat képezi az uniós bíróság jogszerűségi felülvizsgálatának tárgyát, hanem az uniós jogalkotó által az ezen eljárás végén elfogadott, említett jogalkotási aktus.
            24. Egyébiránt az, hogy a bizottsági javaslat időpontjában az érintett területen hány tagállam fogadott el vagy szándékozott elfogadni jogszabályokat, önmagában véve még nem meghatározó abból a szempontból, hogy az uniós jogalkotó jogszerűen hivatkozott‑e az EK 95. cikkre, mivel az e cikkre való hivatkozási feltételei teljesültek a szóban forgó jogalkotási aktus elfogadásának időpontjában.
            25. Ebből az következik, hogy a fellebbezők első érvét mint megalapozatlant el kell utasítani.
            26. A második érvet illetően emlékeztetni kell arra az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az EK 95. cikk (1) bekezdésében szereplő intézkedések tényleges célja a belső piac létrehozása és működése feltételeinek javítása (British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ítélet, C‑491/01, EU:C:2002:741, 60. pont; Egyesült Királyság kontra Parlament és Tanács, C‑217/04, EU:C:2006:279, 42. pont; Egyesült Királyság kontra Parlament és Tanács, C‑270/12, EU:C:2014:18, 113. pont). Bár pusztán annak megállapítása, hogy a nemzeti szabályozások eltérőek, hogy fennáll az alapvető szabadságok korlátozásának vagy annak az elméleti veszélye, hogy torzul a verseny, még nem elegendő az EK 95. cikk jogalapként történő megjelöléséhez, az uniós jogalkotó hivatkozhat ezekre különösen abban az esetben, amikor a nemzeti szabályozások közötti eltérések gátolják az alapvető szabadságok érvényesülését, és ezáltal közvetlenül érintik a belső piac működését, illetve a verseny érzékelhető torzulásához vezetnek (Vodafone és társai ítélet, C‑58/08, EU:C:2010:321, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            27. E rendelkezésre mint jogalapra akkor is lehet hivatkozni, ha a nemzeti szabályozások eltérő alakulásából adódó jövőbeni kereskedelmi akadályok megelőzése a cél. Az ilyen akadályok keletkezésének azonban valószínűnek kell lennie, és a kifogásolt intézkedésnek ezen akadályok megelőzésére kell irányulnia (Németország kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑380/03, EU:C:2006:772, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Vodafone és társai ítélet, C‑58/08, EU:C:2010:321, 33. pont).
            28. A fellebbezők e tekintetben tévesen állítják azt, hogy az alaprendelet preambulumában szereplő megfontolások nem elegendőek az EK 95. cikkre mint jogalapra történő hivatkozáshoz, és hogy a Törvényszék nem vehette volna figyelembe a Bizottság által a peres eljárás folyamán szolgáltatott információkat.
            29. Mivel ugyanis az általános hatályú jogi aktusok esetében az indokolás korlátozódhat egyrészt az aktus meghozatalához vezető helyzet egészének, másrészt az elérendő általános céloknak a megjelölésére (lásd: AJD Tuna ítélet, C‑221/09, EU:C:2011:153, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), nem róható fel az uniós jogalkotónak, hogy az alaprendelet (4)–(7) preambulumbekezdésében csak általánosságban fejtette ki a fókatermékek forgalmazására vonatkozó nemzeti szabályozások közötti azon eltéréseket és a belső piac működéséből eredő azon zavarokat, amelyek indokolják az EK 95. cikkre mint jogalapra történő hivatkozást. Az uniós jogalkotó többek között nem volt köteles – a fellebbezők állításával ellentétben – ismertetni az alaprendelet preambulumának szövegében, hogy hány, illetve konkrétan mely tagállam nemzeti szabályozása szolgált ezen jogi aktus kiindulópontjául.
            30. Mivel önmagában az alaprendelet indokolása elégségesnek minősül, nem róható fel a Törvényszéknek, hogy vizsgálata során a megtámadott ítélet 50. pontjában figyelembe vette a Bizottság által a peres eljárás során előterjesztett azon kiegészítő információkat, amelyek az alaprendelet elfogadásához vezető tagállami jogalkotási helyzetre vonatkoztak, mivel ezek az információk – a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően – csupán pontosítják az alaprendelet indokolását. Ez az ítélkezési gyakorlat ugyanis az EK 95. cikk jogalapként történő megjelölésével összefüggésben figyelembe veszi a kifogásolt jogi aktus indokolására vonatkozóan a peres eljárás során előterjesztett pontosításokat (lásd különösen: British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ítélet, C‑491/01, EU:C:2002:741, 68., 70. és 73. pont; Egyesült Királyság kontra Parlament és Tanács C‑217/04, EU:C:2006:279, 61. pont; Németország kontra Parlament és Tanács, C‑380/03, EU:C:2006:772, 46 és 47. pont).
            31. Márpedig az alaprendelet indokolásából következő információk és a Bizottság által tett – és a fellebbezők által a Bíróság előtt nem vitatott – pontosítások alapján a Törvényszék téves jogalkalmazás veszélye nélkül állapíthatta meg a megtámadott ítélet 36–40. és 50. pontjában azt, hogy az alaprendelet elfogadásának időpontjában olyan különbségek álltak fenn a fókatermékek kereskedelmére vonatkozó nemzeti rendelkezések között, amelyek alkalmasak voltak arra, hogy akadályozzák ezen termékek szabad mozgását.
            32. A Törvényszék ezért jogosan állapította meg a megtámadott ítélet 58. pontjában, hogy ezekkel a különbségekkel igazolható az uniós jogalkotó EK 95. cikk alapján történő fellépése.
            33. Következésképpen az első jogalap első részét teljes egészében el kell utasítani.
            Az első jogalap második részéről
            A felek érvei
            34. A fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 56. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor arra a megállapításra támaszkodott, hogy a fókatermékek és hasonló termékek tekintetében a tagállamok közötti kereskedelem nem elhanyagolható. Szerintük kétségek merülnek fel azzal kapcsolatban, hogy ne lenne elhanyagolható a fókatermékek és hasonló termékek a tagállamok közötti kereskedelme. Ezenkívül a fellebbezők azt állítják, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az uniós jogalkotó csak akkor hivatkozhat jogalapként az EK 95. cikkre, ha az érintett termékek kereskedelme viszonylag jelentős, ami a fókatermékek esetében még kevésbé igaz.
            35. A Bizottság és a Parlament azt állítja, hogy az első jogalap második része elfogadhatatlan, de mindenesetre megalapozatlan.
            A Bíróság álláspontja
            – Az elfogadhatóságról
            36. A Törvényszéknek a megtámadott ítélet 56. pontjában szereplő, a fókatermékek és hasonló termékek tagállamok közötti kereskedelmének nem elhanyagolható jellegére vonatkozó megállapítása – ahogyan erre a Bizottság és a Parlament is rámutatott – nem tartozik a fellebbezési eljárásban a Bíróság hatáskörébe.
            37. Az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdése és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése szerint ugyanis a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Ezért kizárólag a Törvényszék rendelkezik hatáskörrel a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére, feltéve, hogy nem ezen tények és bizonyítékok elferdítéséről van szó (Ryanair kontra Bizottság ítélet, C‑287/12 P, EU:C:2013:395, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            38. Mivel a fellebbezők nem hivatkoznak tények, illetve bizonyítékok elferdítésére, az első jogalap második részét – amennyiben az a Törvényszéknek a tagállamok közötti kereskedelem nem elhanyagolható jellegére vonatkozó megállapítására irányul – mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
            – Az ügy érdeméről
            39. Rá kell mutatni arra, hogy az EK 95. cikk szövegéből nem állapítható meg az a követelmény, hogy az uniós jogalkotó csak akkor hivatkozhat jogalapként erre a cikkre, ha az érintett termékek kereskedelme viszonylag jelentős.
            40. Ezenkívül, bár a Bíróság egyes ügyekben viszonylag jelentősnek minősítette az érintett piacokon folytatott kereskedelmet (lásd: Arnold André ítélet, C‑434/02, EU:C:2004:800, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Swedish Match ítélet, C‑210/03, EU:C:2004:802, 38. pont; Németország kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑380/03, EU:C:2006:772, 53. pont), semmiképpen nem állapított meg ezzel olyan jogi kritériumot, amely szerint az EK 95. cikk alapján hozott intézkedések csupán azokra a piacokra korlátozódnak, amelyeken viszonylag jelentős kereskedelem folyik.
            41. A jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 39., 40. és 56. pontjában azt állapította meg a kifejezetten a fókatermékek és az azokkal összetéveszthető más termékek piacára vonatkozó megfontolások alapján, hogy a fókatermékek kereskedelmére vonatkozó nemzeti szabályozások között fennálló eltérések zavarokat idézhetnek elő ezen termékek belső piacán. A Törvényszék ezért jogosan állapíthatta meg a megtámadott ítélet 58. pontjában, anélkül hogy az EK 95. cikkre mint jogalapra történő hivatkozást megindokolásához ellenőriznie kellett volna, hogy az érintett termékek kereskedelme viszonylag jelentős‑e, hogy ezek az eltérések lehetővé teszik, hogy e cikk alapján intézkedéseket hozzanak.
            42. Következésképpen az első jogalap második részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
            A második jogalap első részéről
            A felek érvei
            43. A fellebbezők kifogásolják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 105. pontjában azt állapította meg, hogy kizárólag az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) foglalt rendelkezésekre kell hivatkozni, nem pedig az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) rendelkezéseire. A fellebbezők szerint különösen az EUSZ 6. cikk (3) bekezdéséből, valamint a Charta 52. cikkének (3) bekezdéséből és 53. cikkéből az következik, hogy az EJEE által biztosított jogokat mint általános jogelveket a Szerződések alkalmazása során megfelelően figyelembe kell venni, és hogy az EJEE‑ben foglalt rendelkezések elsőbbséget élveznek, amennyiben a Chartában foglalt rendelkezéseknél kiterjedtebb védelmet nyújtanak.
            44. A Bizottság, a Parlament és a Tanács a fellebbezők érvelésével ellentétes álláspontot képvisel.
            A Bíróság álláspontja
            45. Emlékeztetni kell arra, hogy jóllehet – mint azt az EUSZ 6. cikk (3) bekezdése megerősíti – az EJEE által biztosított alapvető jogok általános elvként az uniós jogrend részét képezik, és ugyan a Charta 52. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Chartában foglalt, az EJEE által biztosított jogoknak megfelelő jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek, ez az egyezmény nem minősül az uniós jogrendbe szervesen beépülő jogforrásnak addig, amíg az Unió nem csatlakozott hozzá (lásd ebben az értelemben: Åkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 44. pont; Schindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 32. pont; Telefónica és Telefónica de España kontra Bizottság ítélet, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 41. pont).
            46. A Törvényszék ezért a megtámadott ítélet 105. pontjában jogosan mondta ki, hogy a Charta 17., 7., 10. és 11. cikke biztosítja az uniós jogban az EJEE fellebbezők által hivatkozott rendelkezéseivel nyújtott védelmet, és hogy a jelen ügyben az alaprendelet érvényességének vizsgálatát kizárólag a Chartában biztosított alapvető jogokra kell alapítani (lásd ebben az értelemben: Otis és társai ítélet, C‑199/11, EU:C:2012:684, 47. pont; Ziegler kontra Bizottság ítélet, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 126. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            47. Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a második jogalap első része keretében a fellebbezők csupán azt kifogásolják, hogy a Törvényszék kizárólag a Chartában foglalt rendelkezésekre hivatkozott, az EJEE rendelkezéseire pedig nem, ám azt nem jelölik meg pontosan, hogy a Törvényszék konkrétan mely tekintetben alkalmazta tévesen a jogot az alaprendelet érvényességének az alapvető jogokra tekintettel lefolytatott vizsgálatakor oly módon, hogy ez az ítélet hatályon kívül helyezését vonhatná maga után.
            48. Következésképpen a második jogalap első részét el kell utasítani.
            A második jogalap második és harmadik részéről
            A felek érvei
            49. A második jogalap második részével a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állapította meg, hogy a tulajdonhoz való jog nem terjeszthető ki egyszerű kereskedelmi érdekek védelmére. A fókatermékek Unión belüli forgalmazásának tilalma a fellebbezők szerint hátrányosan érinti ahhoz fűződő jogukat, hogy e termékeket kereskedelmi célból hasznosítsák. A Bíróság e tekintetben már kimondta, hogy az étrend‑kiegészítők az Unió belső piacán történő forgalmazásának és forgalomba hozatalának tilalma alkalmas arra, hogy e termékek előállítóit korlátozza a szakmai tevékenységük szabad gyakorlásában. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata, és különösen a Malik kontra Egyesült Királyság ítéletben (EJEB, 23780/08. sz., 2012. március 13.) foglaltak szerint pedig a vállalkozáshoz kapcsolódó gazdasági érdekek „javaknak” minősülnek az EJEE 1. kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke értelmében, és ezért a tulajdonhoz való jog védelme alá tartoznak.
            50. E jogalap harmadik részével a fellebbezők a megtámadott ítélet 112. pontjában foglalt azon megállapítását róják fel a Törvényszéknek, hogy az ENSZ‑nyilatkozat nem kötelező erejű, és hogy elmulasztotta megvizsgálni, hogy az uniós intézmények az alaprendelet elfogadása előtt beszerezték‑e az ENSZ‑nyilatkozat 19. cikke értelmében a fellebbezők beleegyezését. Ugyanis – bár ez a nyilatkozat önmagában nem rendelkezik kötelező jogi státussal – az Unió az alaprendelet (14) preambulumbekezdésében elismerte az ENSZ‑nyilatkozat jóhiszemű betartására vonatkozó kötelezettséget. Márpedig a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az Unió nem térhet el az ezen nyilatkozat alkalmazása során általa megállapított szabályoktól (NTN Toyo Bearing és társai kontra Tanács ítélet, 113/77, EU:C:1979:91, 21. pont). Ezenkívül a Nemzetközi Jogi Egyesület 2012‑ben közzétett határozata szerint az ENSZ‑nyilatkozat olyan nemzetközi szokásjogi szabályt állapít meg, amelyet az Unió hatáskörei gyakorlása során köteles tiszteletben tartani.
            51. A Parlament azt állítja, hogy a második jogalap harmadik része teljes egészében elfogadhatatlan, mivel a fellebbezők nem jelölik meg a Bíróság eljárási szabályzata 169. cikkének (2) bekezdése értelmében kellően pontosan a Törvényszék általi téves jogalkalmazást. A fellebbezés konkrétan nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a fellebbezők a Törvényszék elé terjesztett jogalapok vizsgálatát vagy vizsgálatának hiányát bírálják, és hogy milyen okokból kellene kötelező erőt tulajdonítani az ENSZ‑nyilatkozat 19. cikkének. A Bizottság és a Parlament szerint e jogalap második és harmadik része legalábbis részben elfogadhatatlan, mivel a fellebbezők a Törvényszék előtt nem hivatkoztak sem a vállalkozás szabadságának esetleges megsértésére, sem pedig valamely nemzetközi szokásjogi szabály megsértésére.
            52. A Bizottság, a Parlament és a Tanács úgy ítéli meg, hogy a második jogalap második és harmadik része mindenképpen megalapozatlan.
            A Bíróság álláspontja
            – A második jogalap második és harmadik részének elfogadhatóságáról
            53. A Parlament által a második jogalap harmadik részének egészére vonatkozó elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének második albekezdéséből, a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből, valamint az eljárási szabályzat 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából és 169. cikkének (2) bekezdéséből következően a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit és a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben a fellebbezés, illetve az érintett jogalap elfogadhatatlan (lásd ebben az értelemben: Schindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 43. pont; Ezz és társai kontra Tanács ítélet, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, 111. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            54. A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a fellebbezők a második jogalap harmadik részével a megtámadott ítélet egy meghatározott pontját kifogásolják. E tekintetben a fellebbezők szerint a hivatkozott téves jogalkalmazás abban áll, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe az ENSZ‑nyilatkozat 19. cikkében foglalt, beleegyezésre vonatkozó követelmény kötelező erejét, amely az alaprendelet (14) preambulumbekezdéséből és egy nemzetközi szokásjogi szabályból is következik.
            55. E feltételek mellett el kell utasítani a Parlament által a második jogalap harmadik részének egészére vonatkozóan benyújtott elfogadhatatlansági kifogást.
            56. A Bizottság és a Parlament által benyújtott részleges elfogadhatatlansági kifogásokat illetően az ügy irataiból az tűnik ki, hogy a fellebbezők nem hivatkoztak a Törvényszék előtt sem a Charta 16. cikkében foglalt vállalkozási szabadság, sem az ENSZ‑nyilatkozat 19. cikkéből eredő nemzetközi szokásjogi szabály esetleges megsértésére.
            57. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot, amelyet nem terjesztett a Törvényszék elé, azt jelentené, hogy a Törvényszék által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a korlátozott fellebbezési jogkörrel rendelkező Bírósághoz (Nexans és Nexans France kontra Bizottság ítélet, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            58. Ennélfogva a második jogalap második részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani abban a részében, amelyben a vállalkozás szabadságára irányul, és e jogalap harmadik részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani abban a részében, amelyben egy nemzetközi szokásjogi szabály megsértésére vonatkozik.
            – A második jogalap második részének megalapozottságáról
            59. A fellebbezők lényegében azt állítják, hogy az alaprendelet sérti a tulajdonhoz való jogukat, mivel a fókatermékek forgalmazásának megtiltása hátrányosan érinti az ahhoz fűződő jogukat, hogy e termékeket az Unión belül kereskedelmi célból hasznosítsák.
            60. E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a Charta 17. cikke által nyújtott tulajdonjogi védelem nem terjed ki egyszerű kereskedelmi érdekekre vagy lehetőségekre, amelyek esetlegessége magának a gazdasági tevékenységnek a lényegéhez tartozik, hanem olyan vagyoni értékű jogokra terjed ki, amelyekből a jogrendre tekintettel olyan megszerzett jogi helyzet következik, amely lehetővé teszi, hogy a jogosult e jogait saját maga javára önállóan gyakorolja (lásd: Sky Österreich ítélet, C‑283/11, EU:C:2013:28, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            61. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 1. kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatából szintén az következik, hogy a jövőbeni jövedelmek csak abban az esetben tartoznak az e cikkben biztosított védelem alatt álló „javak” körébe, ha azokat már realizálták, ha végrehajtható követelés tárgyát képezik, vagy ha olyan sajátos körülmények állnak fenn, amelyek alapján az érintett részéről vagyoni érték szerzésére vonatkozóan jogos bizalom ébredhet (lásd különösen: EJEB, Anheuser‑Busch kontra Portugália ítélet, 73049/01. szám, 2007. január 11., 64. és 65. §; a fent hivatkozott Malik kontra Egyesült Királyság ítélet, 93. §).
            62. A fellebbezők az uniós bíróságok előtt azonban csupán a fókatermékek Unión belüli forgalmazásának lehetőségére hivatkoztak, és nem ismertettek ilyen sajátos körülményeket.
            63. Ennélfogva a második jogalap második részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
            – A második jogalap harmadik részének megalapozottságáról
            64. Ami az ENSZ‑nyilatkozat 19. cikkét illeti, mivel ez a rendelkezés – ahogyan ezt a fellebbezők is elismerik – önmagában nem rendelkezik jogilag kötelező erővel, elegendő azt megállapítani, hogy az alaprendelet (14) preambulumbekezdése sem fűz kötelező hatályt az említett rendelkezésben foglalt, az inuit közösségek beleegyezésének megszerzésére irányuló egyeztetési és együttműködési kötelezettséghez.
            65. E preambulumbekezdés szerint ugyanis annak érdekében, hogy a fókavadászattal létfenntartásuk biztosításának módjaként foglalkozó inuit közösségek alapvető gazdasági és társadalmi érdekei ne sérüljenek, engedélyezni kell az olyan fókatermékek forgalomba hozatalát, amelyek az e közösségek által hagyományosan folytatott vadászatból származnak, és amelyek hozzájárulnak a létfenntartásukhoz.
            66. Mivel az alaprendelet 3. cikkének (1) bekezdésében szerepel ilyen engedély, nyilvánvaló, hogy amikor az említett (14) preambulumbekezdés arra hivatkozik, hogy az ENSZ‑nyilatkozat a fókavadászatot az inuit közösségek tagjai kultúrájának és identitásának szerves részeként ismeri el, csupán a fókatermékek forgalombahozatali tilalma alól az e rendeletben megállapított kivételt indokolja meg.
            67. Az viszont nem vezethető le az említett rendelet (14) preambulumbekezdésének szövegéből, hogy az ENSZ‑nyilatkozat 19. cikkének való megfelelésre vonatkozóan jogilag kikényszeríthető kötelezettség állna fenn, sőt e preambulumbekezdés nem is említi ezt a rendelkezést.
            68. Ennélfogva a második jogalap harmadik részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.
            69. A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a fellebbezést mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant, teljes egészében el kell utasítani.
            A költségekről
            70. Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
            71. Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ha az elsőfokú eljárásban beavatkozó fél, aki maga nem nyújtott be fellebbezést, részt vesz a Bíróság előtti eljárásban, a Bíróság dönthet úgy, hogy – az említett 184. cikk (4) bekezdése értelmében – e fél maga viseli saját költségeit. Az említett szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése – amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében szintén alkalmazni kell a fellebbezési eljárásban is – előírja, hogy az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket.
            72. Mivel a Bizottság kérte, hogy a Bíróság a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére, a fellebbezők pedig pervesztesek lettek, a fellebbezőket kötelezni kell a saját költségeinek viselésén kívül a Bizottság költségeinek viselésére is.
            73. A Parlament és a Tanács, mint a Törvényszék előtti beavatkozó felek maguk viselik saját költségeiket.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
            1) A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
            2) Az Inuit Tapiriit Kanatami, a Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, a Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnak, David Kuptana, Karliin Aariak, a Canadian Seal Marketing Group, a Ta Ma Su Seal Products Inc., a Fur Institute of Canada, a NuTan Furs Inc., a GC Rieber Skinn AS, az Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland), Johannes Egede, a Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), a William E. Scott & Son, az Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine, a Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi és a Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd a saját költségeiken kívül kötelesek viselni az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket.
            3) Az Európai Parlament és az Európai Unió Tanácsa maguk viselik saját költségeiket.


title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2007. február 15-i ítélete. # Bodegas Franco-Españolas, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A ROYAL közösségi szóvédjegy bejelentése - A ROYAL FEITORIA korábbi közösségi szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség hiánya - A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-501/04. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2007. február 15‑i ítélete – Bodegas Franco‑Españolas kontra OHIM – Companhia Geral
            da Agricultura das Vinhas do Alto Douro (ROYAL)
      (T‑501/04. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A ROYAL közösségi szóvédjegy bejelentése – A ROYAL FEITORIA korábbi közösségi szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség hiánya – A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 52–53. pont)

      Tárgy

         Az OHIM első fellebbezési tanácsának 2004. október 25‑i, a Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Duoro, SA (Real
                  Companhia Velha) és a Bodegas Franco‑Españolas, SA közötti felszólalás tárgyában hozott határozata (R 513/2002‑1. sz. ügy)
                  ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Bodegas Franco‑Españolas, SA

               Az érintett közösségi védjegy:

               A „ROYAL” szóvédjegy a 33. osztályba tartozó áruk tekintetében – védjegy‑bejelentési szám: 1056902

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha)

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A 122 170 lajstromszámú, „ROYAL BRANDE” portugál ábrás védjegy, a 418.301 lajstromszámú „ROYAL FEITORIA” közösségi szóvédjegy
                  és a 174.788 lajstromszámú „ROYAL OPORTO WINE COMPANY (PORTUGAL)” nemzetközi szóvédjegy a 33. áruosztályba tartozó áruk tekintetében.

               A felszólalási osztály határozata:

               A 418.301 lajstromszámú közösségi védjegy alapján a felszólalási kérelemnek helyt ad, és a lajstromozási kérelmet elutasítja.

               A fellebbezési osztály határozata:

               A fellebbezés elutasítása.

      Rendelkező rész

                  Az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
                     első fellebbezési tanácsának 2004. október 25‑i határozatát (R 513/2002‑1. sz. ügy).

                  Az Elsőfokú Bíróság az OHIM‑ot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (harmadik tanács) 1980. április 24-i ítélete. # Una Coonan kontra Insurance Officer. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: National Insurance Commissioner - Egyesült Királyság. # # 110/79. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) április 6.-i ítélete: 1995. # Ernst Bauer kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Választottbírósági kikötés. # C-299/93. sz. ügy


title: A Bíróság (hatodik tanács) 2012. május 10‑i ítélete.#Európai Bizottság kontra Belga Királyság.#Tagállami kötelezettségszegés – Az EGT‑Megállapodás 36. és 40. cikke – A 85/611/EGK irányelv alapján nem engedélyezett, Norvégiában vagy Izlandon letelepedett kollektív befektetési vállalkozások részvényeinek visszavásárlásakor elért értéknövekedés hátrányosan megkülönböztető adóztatása.#C‑370/11. sz. ügy.

text:
      A Bíróság (hatodik tanács) 2012. május 10‑i ítélete – Bizottság kontra Belgium
      (C‑370/11. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – Az EGT‑Megállapodás 36. és 40. cikke – A 85/611/EGK irányelv alapján nem engedélyezett, Norvégiában vagy Izlandon letelepedett kollektív befektetési vállalkozások
         részvényeinek visszavásárlásakor elért értéknövekedés hátrányosan megkülönböztető adóztatása”

      Nemzetközi megállapodások – Az Európai Gazdasági Térséget létrehozó megállapodás – A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Adójogszabályok – Jövedelemadó (EGT‑Megállapodás, 40. cikk; 85/611 tanácsi irányelv) (vö. 20. pont és a rendelkező rész)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 36. és 40. cikkének megsértése – A 85/611/EGK
                  irányelv alapján nem engedélyezett, Norvégiában vagy Izlandon letelepedett kollektív befektetési vállalkozások részvényeinek
                  visszavásárlásakor elért értéknövekedés hátrányosan megkülönböztető adóztatása.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Belga Királyság – azzal, hogy fenntartotta azon szabályokat, amelyek szerint a vagyonának több, mint 40%‑át hitelviszonyt
                     megtestesítő értékpapírokba befektető, és az átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozásokra
                     (ÁÉKBV) vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1985. december 20‑i 85/611/EGK
                     tanácsi irányelv alapján nem engedélyezett kollektív befektetési vállalkozások részvényeinek visszavásárlásakor elért értéknövekedés
                     nem adóköteles, amennyiben e vállalkozások székhelye Belgiumban van, míg a Norvégiában vagy Izlandon letelepedett ilyen vállalkozások
                     részvényeinek visszavásárlásakor elért értéknövekedés adóköteles – nem teljesítette az 1992. május 2‑i Európai Gazdasági Térségről
                     szóló Megállapodás 40. cikkéből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság a Belga Királyságot kötelezi a költségek viselésére.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) december 10.-i ítélete: 1992. # Calvin E. Williams kontra az Európai Közösségek Számvevőszéke. # Tisztviselők - Elfogadhatóság - Értékelő jelentés. # T-33/91. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) június 18.-i ítélete: 1996. # Juana de la Cruz Elena Vela Palacios kontra Európai Gazdasági és Szociális Bizottság. # Tisztviselők - Elfogadhatóság - Sérelmet okozó aktus. # T-293/94. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) június 5.-i ítélete: 1996. # NMB France SARL, NMB-Minebea-GmbH, NMB UK Ltd és NMB Italia Srl kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Dömpingellenes vámok. # T-162/94. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) március 28.-i ítélete: 1990. # Waldrich Siegen Werkzeugmaschinen GmbH kontra Finanzamt Hagen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Münster - Németország. # C-38/88. sz. ügy


A Bíróság (hetedik tanács) 2014. július 17‑i ítélete.#Reber Holding GmbH & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták).#Fellebbezés – Közösségi védjegy – Walzer Traum ábrás védjegy – A Walzertraum nemzeti szóvédjegy jogosultja általi felszólalás – A védjegy tényleges használata – Korábbi határozatok figyelmen kívül hagyása – Az egyenlő bánásmód elve.#C‑141/13. P. sz. ügy).