title: A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2014. március 12-i ítélete. # CR kontra Európai Parlament. # F-128/12. sz. ügy

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A F‑128/12. sz. ügyben,
            az EAK‑Szerződésre annak 106a. cikke alapján alkalmazandó EUMSZ 270. cikk alapján,
            CR ( az Európai Parlament korábbi tisztviselője, lakóhelye: M. [Franciaország], képviselik: A. Salerno és B. Cortese ügyvédek)
            felperesnek
            az Európai Parlament (képviselik: V. Montebello‑Demogeot és E. Taneva, meghatalmazotti minőségben)
            alperes ellen,
            támogatja:
            az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Bauer és A. Bisch, meghatalmazotti minőségben)
            beavatkozó,
            benyújtott keresete tárgyában,
            A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács),
            tagjai: S. Van Raepenbusch elnök, R. Barents és K. Bradley (előadó) bírák,
            hivatalvezető: J. Tomac tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. december 12‑i tárgyalásra,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. A Törvényszék Hivatalához 2012. október 29‑én CR benyújtotta a jelen keresetet, melyben az Európai Parlament azon határozatának megsemmisítését kéri, mely az eltartott gyermek után járó támogatás címén jogalap nélkül kifizetett összegek visszatérítését az ötéves elévülési időn túl rendelte el.
            Jogi háttér
            2. Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 67. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „(1) A családi támogatások az alábbiakból állnak:
            […]
            b) eltartott gyermek után járó támogatás;
            […]
            (2) Az e cikkben meghatározott családi támogatásokban részesülő tisztviselők kötelesek az egyéb forrásból származó, hasonló [helyesen: azonos] jellegű támogatásokat bejelenteni; ez utóbbi támogatásokat le kell vonni a [személyzeti szabályzat] VII. melléklet[ének] 1., 2. és 3. cikke szerint folyósított támogatásokból.
            […]”
            3. A személyzeti szabályzat 85. cikke értelmében:
            „Minden túlfizetett összeget vissza kell téríteni, ha az átvevő tudatában volt annak, hogy a kifizetésnek nem volt jogos indoka, vagy amennyiben a túlfizetés ténye nyilvánvalóan olyan, hogy azt nem lehetett figyelmen kívül hagyni. [helyesen: Minden jogalap nélkül kifizetett összeget vissza kell téríteni, ha az átvevő a jogalap hiányáról tudott, vagy ha e hiány annyira nyilvánvaló volt, hogy azt az átvevőnek fel kellett volna ismernie.]
            Az összeget a befizetése utáni legfeljebb öt éven belül kell visszaigényelni. Ha a kinevezésre jogosult hatóság azt állapítja meg, hogy a kedvezményezett az érintett összeg megszerzése érdekében szándékosan vezette félre az adminisztrációt, a visszaigénylésre vonatkozó felhívást az említett időszak elteltével sem érvénytelenítik. [helyesen: Az összeget a kifizetését követő öt éven belül kell visszatéríttetni. A kinevezésre jogosult hatóságot e határidő nem köti, ha e hatóság bizonyítja, hogy az érintett szándékosan megtévesztette az adminisztrációt az adott összeg megszerzése érdekében.”
            A jogvita alapját képező tényállás
            4. A felperes, AD 12 besorolási fokozatba tartozó tisztviselő 1983. július 1‑jén lépett a Parlament szolgálatába, és ezen időpont óta különböző hivatali státuszokat töltött be. Többek között 2004. január 1‑je és 2008 májusa között a jogi szolgálathoz volt beosztva, ahol 2005. február 1‑je és 2008. április 30. között a személyzeti szabályzaton alapuló jogokkal kapcsolatos munkát végző egység tagja volt.
            5. Négygyermekes családapaként a felperes 1991 októberétől a személyzeti szabályzat 67. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt, eltartott gyermek után járó támogatásban részesült.
            6. A Parlament személyzeti főigazgatósága „Adminisztratív Irányítási Igazgatóságán” az „Egyéni jogosultságok és bérek” egység vezetője 2011. október 13‑i feljegyzésében jelezte a felperes felé, hogy a Parlament rendelkezésére álló adatok alapján feltételezhető, hogy jogosult volt a francia hatóságok által nyújtott, eltartott gyermek utáni támogatásra, és kérte, hogy nyújtson be a helyzetére vonatkozó igazolást a lakóhelye szerinti Caisse d’allocations familiales‑tól (családtámogatási pénztár, a továbbiakban: CAF), azaz akár a folyósításról, akár a folyósítás megtagadásáról szóló igazolást. A feljegyzés ezt követően jelezte, hogy amennyiben ezt az igazolást nem nyújtja be 2011. október 31‑ig, először is az addig folyósított, eltartott gyermek után járó támogatás összegét csökkentik a felperes által a CAF‑től feltételezhetően kapott támogatás összegével, és másodszor az adminisztráció a felperes aktáját részletesen felülvizsgálja, valamint adott esetben a jogalap nélkül kifizetett valamennyi összeg visszatérítését elvégzi.
            7. A 2011. október 13‑i feljegyzés kézhezvételét követően a felperes kapcsolatba lépett a CAF‑lal a Parlament által kért igazolás beszerzése végett, és a Parlament adminisztrációt tájékoztatta arról, hogy úgy véli, azt nem tudja a meghatározott határidőn belül beszerezni.
            8. Az „Egyéni jogosultságok és bérek” egység vezetője 2011. november 11‑i levelében arról tájékoztatta a felperest, hogy tekintettel arra, hogy az előírt határidőn belül nem nyújtotta be a kért igazolást, az eltartott gyermek után járó, a Parlament által folyósított támogatás összegét hivatalból csökkentik 2011 decemberétől azon összeggel, amelyet a felperes a CAF‑tól kaphatott. A feljegyzés hozzátette, hogy ezt a csökkentést a felperes második gyermekének 1996. januári születésének – a CAF által folyósított támogatásra feljogosító eseménynek – időpontjára visszaható hatállyal alkalmazzák.
            9. 2011. december 9‑i feljegyzésében az Adminisztratív Irányítási Igazgatóság igazgatója (a továbbiakban: igazgató) arról tájékoztatta a felperest, hogy a felperes aktájának átvizsgálása nyomán arra a következtetésre jutottak, hogy a felperes a CAF által „1999 szeptemberétől, a második gyermek[e] születését követően” folyósított családi támogatás kedvezményezettje volt. Az igazgató szerint a felperes „a családi támogatásnak a más forrásból származó, azonos jellegű összegek levonása nélkül történő megszerzése érdekében szándékosan megtévesztette az adminisztrációt”, minthogy elmulasztotta bejelenteni az adminisztrációnak a számára folyósított nemzeti támogatásokat, illetve nem tüntette fel adatait az utóbbi két évre vonatkozó éves tájékoztató lapon. Ebből következően, tekintettel arra, hogy a személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdésének második mondatában foglalt feltételek teljesülnek, az igazgató arról tájékoztatta a felperest, hogy mint kinevezésre jogosult hatóság kezdeményezi a felperes által jogalap nélkül kapott összeg visszatéríttetését, de nem csak a legutolsó öt év tekintetében, hanem 1999 szeptemberétől, mégpedig a felperes 2012 januárja és 2014 januárja között folyósítandó illetménye egy részének visszatartásával (a továbbiakban: vitatott határozat).
            10. 2012. január 5‑i levelében a CAF válaszolt a felperes tájékoztatáskérésére, és az 1998. április 1. és 2011. december 31. közötti időszakra kimutatást küldött számára az általa folyósított ellátásokról, amelyek között szerepelt egy 1999 szeptemberétől folyósított, úgynevezett családi támogatás is. Emellett a CAF tájékoztatta a felperest, hogy 1996 januárjáról nem lehet igazolást kiállítani.
            11. 2012. március 7‑én a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikke (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a vitatott határozattal szemben, kizárólag az ötéves időszakon túlmenően jogalap nélkül folyósított összegek visszatéríttetésének elrendelését kifogásolva. A felperes ugyanis nem kifogásolta az utóbbi öt évben jogalap nélkül kapott összegek visszatéríttetését.
            12. 2012. július 2‑i határozatában a Parlament főtitkára mint kinevezésre jogosult hatóság elutasította a panaszt, és tájékoztatta a felperest, hogy a hatáskörrel rendelkező szolgálat a CAF 2012. január 5‑i levelében közölt információk alapján újraszámolta a visszafizetendő összeget.
            Az eljárás és a felek kérelmei
            13. A Közszolgálati Törvényszék hivatalához 2013. március 1‑jén érkezett beadványával az Európai Unió Tanácsa kérte, hogy a Parlament kereseti kérelmeinek támogatása végett a jelen eljárásba beavatkozhasson. A Közszolgálati Törvényszék harmadik tanácsának elnöke 2013. május 8‑án hozott végzésében helyt adott e kérelemnek, valamint a felperes, illetve a Parlament által benyújtott, a keresetlevélhez és az ellenkérelemhez csatolt mellékletek bizalmas kezelése iránti kérelmeknek.
            14. A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
            – semmisítse meg a vitatott határozatot, amennyiben az a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdésének második mondata alapján elrendeli a felperes által nem csupán az utóbbi öt évben jogalap nélkül kapott összegek, hanem az 1999 szeptembere óta jogalap nélkül kapott valamennyi összeg visszatéríttetését;
            – amennyiben szükséges, semmisítse meg a felperes panaszát elutasító 2012. július 2‑i határozatot;
            – az alperest kötelezze a költségek viselésére.
            15. A Parlament azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
            – utasítsa el a keresetet;
            – a felperest kötelezze a költségek viselésére.
            16. A Tanács azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
            – a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdésének második mondatával szemben előterjesztett jogellenességi kifogást nyilvánítsa nyilvánvalóan megalapozatlannak;
            – utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant.
            A jogkérdésről
            A panaszt elutasító határozat megsemmisítésére irányuló kérelemről
            17. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a formailag valamely panaszt elutasító határozat ellen irányuló megsemmisítés iránti kérelem, amennyiben e határozat önálló tartalommal nem rendelkezik, magában foglalja azon aktusnak a Közszolgálati Törvényszék előtti megtámadását, amellyel szemben a panaszt benyújtották (lásd ebben az értelemben a Bíróság 293/87. sz., Vainker kontra Parlament ügyben 1989. január 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1989., 23. o.] 8. pontját).
            18. A jelen ügyben az ügy irataiból az tűnik ki, hogy a felperes panaszának elutasításáról szóló, 2012. július 2‑i határozat helybenhagyja a vitatott határozatot az azt alátámasztó indokok részletesebb kifejtésével. Márpedig ilyen esetben a sérelmet okozó eredeti aktus jogszerűségének vizsgálata során a panaszt elutasító határozatban szereplő indokolást kell figyelembe venni, mivel ezen indokolás szerepe az, hogy egybevágjon az említett jogi aktussal (a Közszolgálati Törvényszék F‑50/11. sz., Buxton kontra Parlament ügyben 2012. április 18‑án hozott ítéletének 21. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen, mivel a panaszt elutasító határozat ellen irányuló megsemmisítés iránti kérelem nem rendelkezik önálló tartalommal, úgy kell tekinteni, hogy az formailag a vitatott és a panaszt elutasító határozatban pontosított határozat ellen irányul (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑258/01. sz., Eveillard kontra Bizottság ügyben 2004. június 10‑én hozott ítéletének 32. pontját).
            A vitatott határozat megsemmisítésére irányuló kérelemről
            19. Úgy kell tekinteni, hogy a kereset a vitatott határozat megsemmisítésére irányuló kérelem alátámasztásaként lényegében két jogalapra hivatkozik, először is a személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdése második mondatának megsértésére, másodszor, kifogás útján, a személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdése második mondatának jogellenességére.
            20. A Közszolgálati Törvényszék előbb a személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdése második mondatának kifogás útján hivatkozott jogellenességére vonatkozó, második jogalapot vizsgálja, mivel amennyiben ez a jogellenességi kifogás megállja a helyét, az első jogalapot a továbbiakban szükségtelen vizsgálni.
            A személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdése második mondatának kifogás útján hivatkozott jogellenességére vonatkozó, második jogalapról
            21. A felperes úgy véli, hogy meg kell semmisíteni a vitatott határozatot, mivel az a személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdésének második mondatára alapul, amely rendelkezés maga is jogellenes. A felperes szerint ugyanis ez a rendelkezés sérti a jogbiztonság és az arányosság elvét, minthogy nem ír elő elévülési időt az adminisztráció intézkedése tekintetében, ha valamely tisztviselő szándékosan megtévesztette az adott szervet.
            – A jogellenességi kifogás elfogadhatóságáról
            22. Először is meg kell állapítani, hogy a személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdése második mondatának jogellenességére vonatkozó kifogásra semmilyen módon nem hivatkoztak a pert megelőző eljárásban.
            23. Kétségtelen, hogy sem az alperes, sem a beavatkozó nem élt elfogadhatatlansági kifogással a felperes kérelme ellen. Ellenkezőleg, amikor a Közszolgálati Törvényszék a tárgyalás során meghallgatta e feleket a jogellenességi kifogás elfogadhatóságáról a panasz és az azt követő kereset közötti összhangra vonatkozó szabály fényében, mindketten egyetértettek azzal, hogy meg kell különböztetni a jogellenességi kifogást, amelyre nem alkalmazható az összhang szabálya, más jogalapoktól, amelyekre – amint arra az Európai Unió Törvényszéke a T‑476/11. P. sz., Bizottság kontra Moschonaki ügyben 2013. október 25‑én hozott ítéletében (70–80. és 82. pont) felhívta a figyelmet – az összhang szabályát alkalmazni kell, és ebből kifolyólag nem kérték a Közszolgálati Törvényszéktől, hogy nyilvánítsa elfogadhatatlannak a felhozott jogellenességi kifogást.
            24. Ugyanakkor a panasz és a kereset közti összhang – amelytől a kereset elfogadhatósága függ – az uniós bíróság által hivatalból vizsgálandó eljárásgátló okot képez (a Közszolgálati Törvényszék F‑54/11. sz., BG kontra Ombudsman ügyben 2012. július 17‑én hozott ítéletének 57. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, az ítélettel szemben T‑406/12. P. ügyszám alatt fellebbezés van folyamatban az Európai Unió Törvényszéke előtt).
            25. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 91. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy nem fogadható el az uniós bírósághoz benyújtott kereset, ha a kinevezésre jogosult hatósághoz előzetesen nem fordultak panasszal.
            26. Az ítélkezési gyakorlat azt a következtetést vonja le a személyzeti szabályzat 91. cikkének (2) bekezdéséből, hogy az e rendelkezés értelmében vett panasznak és az azt követő keresetlevélnek összhangban kell állnia.. Az összhang e szabálya elfogadhatatlanság terhe mellett megköveteli, hogy az uniós bíróság előtt felhozott kifogást már a pert megelőző eljárásban felhozzák annak érdekében, hogy a kinevezésre jogosult hatóság megismerhesse az érintett által a megtámadott határozattal szemben megfogalmazott kritikákat. Az összhang ezen szabályát maga a pert megelőző eljárás célja indokolja, annak szerepe ugyanis az, hogy lehetőséget biztosítson a tisztviselők és az adminisztráció között felmerült nézeteltérések egyezség útján való megoldására (a fent hivatkozott Bizottság kontra Moschonaki ügyben hozott ítélet 71. és 72. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            27. Emellett az ítélkezési gyakorlat pontosítja, hogy a kereset és a panasz közötti összhang szabályának alkalmazása és annak az uniós bíróság általi felülvizsgálata révén biztosítani kell két elv egyidejű tiszteletben tartását: egyrészről az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében kifejezett, általános uniós jogelvet képező hatékony bírói jogvédelem elvét, amely lehetővé teszi az érdekelt számára, hogy a kinevezésre jogosult hatóság sérelmet okozó határozatát érvényesen vitassa, és másrészről a jogbiztonság elvét, hogy a kinevezésre jogosult hatóságnak a panasz benyújtásától fogva módjában álljon megismerni az érdekelt megtámadott határozattal szemben megfogalmazott kifogásait (a fent hivatkozott Bizottság kontra Moschonaki ügyben hozott ítélet 82. pontja).
            28. Végül az ítélkezési gyakorlat az összhang szabályát alkalmazta egy jogellenességi kifogást emelő keresetre, és megerősítette, hogy ahhoz, hogy e kifogás elfogadható legyen, arra a panaszban hivatkozni kell (a Közszolgálati Törvényszék F‑136/06. sz., Reali kontra Bizottság ügyben 2008. december 11‑én hozott ítéletének 44–51. pontja, amelyet az Európai Unió Törvényszéke T‑65/09. P. sz., Reali kontra Bizottság ügyben 2010. október 27‑én hozott ítéletének 46–49. pontjában megerősített).
            29. A Közszolgálati Törvényszék mindazonáltal úgy véli, hogy a fent hivatkozott Reali kontra Bizottság ügyben 2010. október 27‑én hozott ítélet óta a Charta 47. cikkének értelmében vett hatékony bírói jogvédelemmel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat (lásd például a Bíróság C‑199/11. sz., Otis és társai ügyben 2012. november 6‑án hozott ítéletének 54–63. pontját, és a C‑40/12. P. sz., Gascogne Sack Deutschland (korábban Sachsa Verpackung) kontra Bizottság ügyben 2013. november 26‑án hozott ítélet 75. és 76. pontját; az Európai Unió Törvényszéke T‑234/07. sz., Koninklijke Grolsch kontra Bizottság ügyben 2011. szeptember 15‑én hozott ítéletének 39. és 40. pontját) úgy alakult, hogy indokolt felülvizsgálni annak lehetőségét, hogy az összhang szabályát akkor is alkalmazzák, ha a jogellenességi kifogást első alkalommal a keresetben vetik fel.
            30. Különösen a fent hivatkozott Koninklijke Grolsch kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében az Európai Unió Törvényszéke – miután megállapította, hogy az uniós jog egyik rendelkezése sem írja elő a versenyszabályok megsértése kapcsán megfogalmazott kifogásközlés címzettje számára, hogy a közigazgatási eljárás során annak terhe mellett válaszoljon az abban szereplő különböző ténybeli és jogi elemekre, hogy azt a bírósági eljárás szakaszában utólag többé nem teheti meg – elutasította az Európai Bizottság azon érvelését, amely azon az alapon vitatta egy jogalap elfogadhatóságát, hogy arra nem hivatkoztak egyértelműen és pontosan a közigazgatási eljárásban (37. és 39. pont). A Törvényszék ugyanis úgy ítélte meg, hogy az adott körülmények között az ilyen érv korlátozza a felperesnek az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférését, és különösen azt a jogát, hogy a bíróság hallgassa meg. Márpedig, amint arra az Európai Unió Törvényszéke felhívta a figyelmet, a hatékony jogorvoslathoz és a pártatlan bírósághoz való jogot a Charta 47. cikke biztosítja (40. pont).
            31. Noha igaz, hogy a jelen ítélet 27. és 28. pontjában említett ítélkezési gyakorlat a közszolgálattól eltérő területeken alakult ki, a fent hivatkozott Koninklijke Grolsch kontra Bizottság ügyben hozott ítélet azzal foglalkozik, hogy összeegyeztethető‑e a Charta 47. cikkével az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés olyan korlátozása, amelyet a jogalkotó kifejezetten nem írt elő. Olyan helyzetről van tehát szó, amely hasonlóságokat mutat az összhang szabályának jogellenességi kifogásra történő alkalmazásával, amely szabály, jóllehet a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdésén alapul, az ítélkezési gyakorlatból ered.
            32. Márpedig a Közszolgálati Törvényszék úgy véli, hogy a pert megelőző eljárás céljára, a jogellenességi kifogás természetére, illetve a hatékony bírói jogvédelem elvére vonatkozó megfontolásokkal ellentétes, hogy az először a keresetben felvetett jogellenességi kifogást pusztán azzal az indokkal nyilvánítsák elfogadhatatlannak, hogy azt nem az említett keresetet megelőző panaszban terjesztették elő.
            33. Először is, ami a pert megelőző eljárás célját illeti, az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az említett eljárásnak nincs létjogosultsága, ha olyan határozatot sérelmeznek, amelyet a kinevezésre jogosult hatóság nem tud megváltoztatni (a Bíróság 7/77.sz., Ritter von Wüllerstorff und Urbair kontra Bizottság ügyben 1978. március 16‑án hozott ítéletének 7. pontja, és a 144/82. sz., Detti kontra Bíróság ügyben 1983. július 14‑én hozott ítéletének 16. pontja; a Törvényszék T‑386/00. sz., Gonçalves kontra Parlament ügyben 2002. január 23‑án hozott ítéletének 34. pontja). Az ítélkezési gyakorlat emellett azt is megállapította, hogy nem szükséges panaszt emelni a versenyvizsga‑bizottság határozatával (a Közszolgálati Törvényszék F‑66/11. sz., Cristina kontra Bizottság ügyben 2012. június 20‑án hozott ítéletének 34. pontja) vagy az értékelő jelentéssel (a Bíróság 6/79. és 97/79. sz., Grassi kontra Tanács ügyben 1980. július 3‑án hozott ítéletének 15. pontja) szemben.
            34. Ugyanígy, az a kötelezettség, hogy a jogellenességi kifogást az elfogadhatatlanság terhe mellett a panaszban kell felvetni, nem felel meg a pert megelőző eljárás jelen ítélet 24. pontjában említett céljának.
            35. Figyelembe véve ugyanis az uniós intézményi aktusok jogszerűsége vélelmének elvét, amelynek értelmében az uniós szabályozás teljes egészében hatályban marad, amíg a hatáskörrel rendelkező bíróság meg nem állapítja jogellenességét (a Bíróság 101/78. sz. Granaria‑ügyben 1979. február 13‑án hozott ítéletének 4. pontja; a 63/87. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1988. június 7‑én hozott ítéletének 10. pontja, valamint a C‑475/01. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2004. október 5‑én hozott ítéletének 18. pontja; a Törvényszék 13/97. sz., Losch kontra Bíróság ügyben 1998. szeptember 30‑án hozott ítéletének 99. pontja; a T‑154/96. sz., Chvatal és társai kontra Bíróság ügyben 1998. szeptember 30‑án hozott ítéletének 112. pontja; a T‑120/99. sz., Kik kontra BPHH (Kik‑)ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletének 55. pontja, valamint a T‑218/06. sz., Neurim Pharmaceuticals (1991) kontra BPHH – Eurim‑Pharm Arzneimittel (Neurim PHARMACEUTICALS) ügyben 2008. szeptember 17‑én hozott ítéletének 52. pontja), a kinevezésre jogosult hatóság nem mellőzhet egy hatályban lévő általános aktust, amely véleménye szerint ellentétes egy magasabb rendű jogi rendelkezéssel, kizárólag azon az alapon, hogy lehetővé tegye a jogvita peren kívüli rendezését (lásd ebben az értelemben a Közszolgálati Törvényszék F‑64/10. sz., Mantzouratos kontra Parlament ügyben 2011. június 7‑én hozott ítéletének 22. pontját).
            36. Ezt a választási lehetőséget eleve ki kell zárni, ha az érintett, kinevezésre jogosult hatóság mérlegelést nem engedő hatáskörben jár el, amint ez a helyzet, ha a személyzeti szabályzat 85. cikkének alkalmazási feltételei teljesülnek, és az adminisztrációnak vissza kell téríttetnie a valamely alkalmazottja által jogalap nélkül felvett összegeket. A kötött hatáskör gyakorlása során a kinevezésre jogosult hatóság nem vonhatja vissza, és nem változtathatja meg az alkalmazott által vitatott határozatott, még akkor sem, ha saját maga is megalapozottnak ítéli a megtámadott határozat alapját képező rendelkezéssel szemben emelt jogellenességi kifogást.
            37. Másfelől, az a tény, hogy egy jogellenességi kifogásra első alkalommal a keresetben hivatkoznak, nem érinti a jogbiztonság elvét, minthogy még akkor is, ha a kinevezésre jogosult hatóság a panasz szakaszában ismerte volna a jogellenességi kifogást, ezt a körülményt nem használhatta volna fel az alkalmazottjával fennálló vita egyezségen alapuló rendezésére.
            38. Másodsorban a jogellenességi kifogás természetét illetően az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 277. cikk egy alapelv kifejeződése, mely járulékos módon bármely fél számára biztosítja az általa keresettel megtámadható aktus megsemmisítése érdekében, a vitatott határozat jogi alapját képező korábbi intézményi jogi aktusok érvényessége megtámadásának jogát, ha az érintett fél nem rendelkezik azzal a joggal, hogy közvetlen keresetet nyújtson be az említett jogi aktusok ellen, amelyeknek következményei őt terhelik anélkül, hogy lehetősége lett volna annak megsemmisítését kérnie (a Bíróság 92/78. sz., Simmenthal kontra Bizottság ügyben 1979. március 6‑án hozott ítéletének 39. pontja, valamint 262/80. sz., Andersen és társai kontra Parlament ügyben 1984. január 19‑én hozott ítéletének 6. pontja). Az EUMSZ 277. cikknek tehát az a célja, hogy védje a jogalanyokat a jogellenes normatív jogi aktusok alkalmazásával szemben, mivel az alkalmazhatatlanságot megállapító ítélet hatálya a jogvitában részt vevő felekre korlátozódik, és ez az ítélet nem érinti magát a jogi aktust, amely megtámadhatatlanná vált (a Törvényszék T‑173/04. sz., Carius kontra Bizottság ügyben 2006. október 25‑én hozott ítéletének 45. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            39. Márpedig, még ha azon kötelezettség, hogy a jogellenességi kifogást elfogadhatatlanság terhe mellett a panaszban kell felvetni, arányban is állna a pert megelőző eljárás céljával, a Közszolgálati Törvényszék úgy véli, hogy a jogellenességi kifogás természetéből adódóan összeegyezteti a jogszerűség elvét a jogbiztonság elvével.
            40. Végül az EUMSZ 277. cikk megfogalmazásából kitűnik, hogy az általános hatályú aktus jogorvoslati határidőn túli vitatása csak az uniós bíróság előtt zajló jogvita alkalmával megengedett valamely fél számára. E kifogás tehát nem fejtheti ki teljes mértékben hatásait a közigazgatási panasszal kapcsolatos eljárásban.
            41. Harmadszor és utolsó sorban a Közszolgálati Törvényszék emlékeztet arra, hogy a hatékony bírói jogvédelem elve az uniós jog egyik alapelve, amely jelenleg a Charta 47. cikkének második bekezdésében jut kifejeződésre, és amely szerint „[m]indenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság […] tárgyalja”. E bekezdés megfelel az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 6. cikke (1) bekezdésének (a Bíróság C‑334/12. RX‑II. sz., Arango Jaramillo és társai kontra EBB [felülvizsgálat] ügyben 2013. február 28‑án hozott ítéletének 40. és 42. pontja).
            42. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) az EJEE 6. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatából – amelyre a Charta 52. cikke (3) bekezdésének megfelelően utalni kell – ugyanis kitűnik, hogy a bírósághoz forduláshoz való jog nem abszolút jogosultság. E jog gyakorlása ismer korlátokat, többek között a kereset elfogadhatóságának feltételeire vonatkozóan. Noha az érdekelteknek számítaniuk kell arra, hogy az elfogadhatóság feltételeit meghatározó szabályok érvényesülni fognak, azok alkalmazása nem akadályozhatja meg a jogalanyokat abban, hogy igénybe vegyék a rendelkezésre álló jogorvoslati utat (lásd ebben az értelemben az EJEB 2011. december 6‑i Anastasakis kontra Görögország ítéletet, 41959/08. sz. kereset, az Ítéletek és Határozatok Tárában még nem tették közzé, 24. §‑át; a fent hivatkozott Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott ítélet 43. pontját; valamint a Bíróság C‑73/10. P. sz., Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert kontra Európai Bizottság ügyben 2010. november 16‑án hozott végzésének 53. pontját).
            43. Az Emberi Jogok Európai Bírósága különösen kifejtette, hogy a bírósághoz fordulás jogának a kereset elfogadhatóságával kapcsolatos feltételekkel összefüggő korlátozásai nem szűkíthetik a jogalanyok számára nyitva álló hozzáférést oly módon vagy olyan mértékben, hogy az a bírósághoz való joguk lényegét érintse. E korlátozások csak akkor egyeztethetők össze az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésével, ha jogszerű cél elérésére irányulnak, és ésszerű arányosság áll fenn az alkalmazott eszközök és az elérni kívánt cél között (lásd az EJEB 2006. május 24‑i Liakopoulou kontra Görögország ítéletet, 20627/04. sz. kereset [az Ítéletek és Határozatok Tárában nem tették közzé] 17. §; a 2008. április 24‑i Kemp és társai kontra Luxemburg ítéletet, 17140/05. sz. kereset, [az Ítéletek és Határozatok Tárában nem tették közzé], 47. §, valamint a 2014. január 9‑i Viard kontra Franciaország ítéletet, 71658/10. sz. kereset, 29. §). A bírósághoz fordulás jogát fenyegeti, ha szabályozása többé nem a jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás célját szolgálja, olyan akadályt képezve, amely meggátolja azt, hogy a hatáskörrel rendelkező bíróság érdemben döntsön a jogalanyok jogvitáit illetően (lásd Mengozzi főtanácsnok állásfoglalását a fent hivatkozott Arango Jaramillo és társai kontra EBB ügyben hozott ítélet felülvizsgálata tárgyában, 58–60. pont; az EJEB 2009. február 24‑i, L’Erablière kontra Belgium ítéletet [az Ítéletek és Határozatok Tárában nem tették közzé], 49230/07.sz. kereset, 35. §).
            44. Márpedig az először a keresetben hivatkozott jogellenességi kifogás elfogadhatatlansággal való szankcionálása a hatékony bírói jogvédelem elvének olyan korlátozását jelenti, amely nem áll arányban az összhang szabálya által kitűzött céllal, azaz, hogy lehetővé tegye az érintett tisztviselő és az adminisztráció közötti jogvita egyezségen alapuló rendezését (lásd ebben az értelemben az EJEB fent hivatkozott Liakopoulou kontra Görögország ítéletének 20. §‑át).
            45. E tekintetben a Közszolgálati Törvényszék emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében minden tisztviselőnek az általános gondosság keretében ismernie kell a személyzeti szabályzatot (a Törvényszék T‑34/96. sz. és T‑163/96. sz., Connolly kontra Bizottság ügyben 1999. május 19‑én hozott ítéletének 168. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) és különösen az illetményére irányadó szabályokat (lásd a Közszolgálati Törvényszék F‑72/12 és F‑10/13. sz., Roulet kontra Bizottság ügyben 2013. november 21‑én hozott ítéletének 48. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ezzel szemben, a jogellenességi kifogás arra indíthatja a Közszolgálati Törvényszéket, hogy a jogszabályokban előírt szabályokon esetlegesen túlmenő általános elvek vagy magasabb rendű jogi normák fényében értékelje azon szabályok jogszerűségét, amelyeket a tisztviselőnek ismernie kell. Tekintettel magának a jogellenességi kifogásnak a természetére, valamint arra a meggondolásra, amely az érdekeltet arra indítja, hogy ilyen jogellenességet feltárjon, és arra hivatkozzon, a panaszt benyújtó tisztviselőtől vagy alkalmazottól, aki nem feltétlenül rendelkezik megfelelő jogi ismeretekkel, nem lehet elvárni, hogy – a későbbi elfogadhatatlanság terhe mellett – ilyen kifogást terjesszen elő a pert megelőző szakaszban. Az elfogadhatatlanság ilyen megállapítása ekképpen az érintett alkalmazott számára aránytalan és indokolatlan szankciónak minősülne.
            46. A fentiek összességére tekintettel a felhozott jogellenességi kifogást elfogadhatónak kell nyilvánítani.
            – A jogellenességi kifogásnak a jogbiztonság elve megsértésére alapított első részéről
            47. A felperes lényegében azt állítja, hogy az adminisztrációnak a személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdése második mondatának keretében hozott intézkedésére vonatkozó elévülési idő hiánya lehetővé teszi a kinevezésre jogosult hatóság számára, hogy határozatlan ideig késlekedjen hatásköreinek gyakorlásával a jogalap nélkül fizetett összeg visszakövetelése tárgyában. Ebből eredően ez a rendelkezés ellentétes a jogbiztonság elvével, és alkalmazását mellőzni kell a jelen ügyben az ötéves elévülést előnyben részesítve.
            48. A Közszolgálati Törvényszék először is arra emlékeztet, hogy az elévülés azáltal, hogy megakadályozza, hogy az idő folyása során megszilárdult helyzetek bármeddig megkérdőjelezhetők legyenek, elősegíti a jogbiztonságot, de egyben lehetővé teheti olyan helyzetek megszilárdulását is, amelyek – legalábbis eredetileg – jogellenesek voltak. Az tehát, hogy mikor kell alkalmazni, a jogbiztonság és a jogszerűség követelményeinek az adott korban a társadalmat meghatározó történelmi és szociális körülmények alapján történő mérlegelésétől függ. Ebből következőleg kizárólag a jogalkotó döntésének van alávetve. Az uniós jogalkotó elévülési szabályokat bevezető és elévülési időket meghatározó döntése ezért nem tartozhat az uniós bíróság általi felülvizsgálat alá (a Törvényszék T‑22/02. és T‑23/02. sz., Sumitomo Chemical és Sumika Fine Chemicals kontra Bizottság ügyben 2005. október 6‑án hozott ítéletének 82. és 83. pontja).
            49. Annak előírása tehát, hogy a jogalap nélkül fizetett összeg visszatéríttetésekor, amennyiben az adminisztráció bizonyítani tudja, hogy az érintett szándékosan tévesztette meg, az adminisztrációt nem köti az öt éves elévülési idő, önmagában nem jogsértő a jogbiztonság elve tekintetében (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Sumitomo Chemical et Sumika Fine Chemicals kontra Bizottság ítélet 83. pontját).
            50. Egyébiránt jogilag teljesen megalapozatlan a felperes azon érve, mely szerint elévülési idő hiányában az adminisztráció a végtelenségig halogathatná az igénye érvényesítését. Amint ugyanis az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a jogbiztonság alapvető követelménye még az uniós jogalkotó által megállapított elévülési idő hiányában is kizárja, hogy az adminisztráció határozatlan ideig késlekedhessen jogkörei gyakorlásával (lásd az állami támogatások visszatéríttetését illetően a Bíróság C‑408/04. P. sz., Bizottság kontra Salzgitter ügyben 2008. április 22‑én hozott ítéletének 100. pontját). Hasonló helyzetben az érintett adminisztrációnak a tényekről történő tudomásszerzést követően ésszerű időn belül kell eljárnia (lásd a jogalap nélkül kifizetett háztartási támogatás visszatéríttetését illetően a Törvényszék T‑205/01. sz., Ronsse kontra Bizottság ügyben 2002. november 5‑én hozott ítéletének 52. pontját; lásd továbbá a fegyelmi eljárás megindítását illetően a Törvényszék T‑307/01. sz., François kontra Bizottság ügyben 2004. június 10‑én hozott ítéletének 48. és 49. pontját; a Közszolgálati Törvényszék F‑12/10. sz., Kerstens kontra Bizottság ügyben 2012. március 8‑án hozott ítéletének 124. és 125. pontját).
            51. Következésképpen a jogellenességi kifogás első részét el kell utasítani mint megalapozatlant, anélkül hogy szükség lenne arra, hogy a Közszolgálati Törvényszék megvizsgálja azon kérdést, hogy a jelen ügyben az adminisztráció ésszerű határidőn belül járt‑e el, mivel a felperes nem hozott fel e tekintetben kifogást az adminisztrációval szemben.
            – A jogellenességi kifogás második, az arányosság elvének megsértésére alapított részéről.
            52. A felperes úgy véli, hogy az ötéves elévülési időnek az adminisztrációt – a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdésének második mondata szerint – nem kötő volta megsérti az arányosság elvét.
            53. A felperes többek között úgy érvel, hogy a versenyjoggal kapcsolatos ítélkezési gyakorlat három és öt év közötti elévülési időket ismer el. Ezzel szemben a Bíróság kimondta, hogy az arányosság elvével ellentétes a harminc éves elévülési időnek az Unió pénzügyi érdekei védelmének keretében a jogosulatlanul kapott export‑visszatérítések visszafizetésével kapcsolatos jogvitákban való alkalmazása.
            54. Ezenfelül a felperes előadja, hogy az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési rendeletről szóló, 2002. június 25‑i 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendeletnek (HL L 248., 2002.9.16., 1. o.) az e rendelet módosításáról szóló, 2006. december 13‑i 1995/2006/EK, Euratom tanácsi rendelettel (HL L 390., 1. o.) beillesztett 73a. cikke ötéves elévülési időről rendelkezik „a[z Uniónak] harmadik országokkal [helyesen: személyekkel] szembeni, valamint harmadik feleknek [helyesen: személyeknek] a[z Unióval] szembeni jogosultságai” esetében.
            55. A jelen ügyben a jogalap nélküli kifizetések visszatérítése több mint tizenkét éves időszakra vonatkozik, ami a felperest hosszan tartó jogi bizonytalanságnak, illetve annak a kockázatnak tenné ki, hogy esetleg már nem tudná bizonyítani magatartásának szabályosságát.
            56. A Közszolgálati Törvényszék először is úgy találja, hogy el kell utasítani a felperes azon érvét, mely szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján a 30 éves elévülési idő önmagában összeegyeztethetetlen az arányosság elvével, valamint hogy következésképpen az elévülési idő teljes hiánya jogellenes kell legyen.
            57. A Bíróság a felperes által érvelése alátámasztására hivatkozott C‑201/10. és C‑202/10. sz., Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading egyesített ügyekben 2011. május 5‑én hozott ítélete az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 312., 1. o., magyar nyelvű különkiadás, 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.) értelmezésére irányult, mely rendelet a gazdasági szereplők által elkövetett szabálytalanságok esetében alkalmazandó ellenőrzésekre, igazgatási intézkedésekre és igazgatási szankciókra vonatkozik (a Törvényszék T‑282/04. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2006. november 22‑én hozott ítéletének 83. pontja), és ennélfogva nem bír jelentőséggel az uniós intézmények és alkalmazottaik közötti kapcsolatok szempontjából.
            58. A fent hivatkozott Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet egyébként sem alkalmas a felperes érvelésének alátámasztására. Ezen ítélet 41. és 43. pontjában ugyanis a Bíróság kimondta, hogy „nem kizárt, hogy egy polgári jogi rendelkezésen alapuló harmincéves elévülési szabály szükségesnek és arányosnak tűnhet […], tekintettel az említett szabállyal követett és a nemzeti jogalkotó által meghatározott célra”, azonban a jelen ügyben ezen idő túllépte a szükséges mértéket, „e szempontból tekintve az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló célt, amellyel kapcsolatban az uniós jogalkotó úgy ítélte meg, hogy egy négyéves, vagy akár hároméves elévülési időszak már önmagában is elegendő idő”.
            59. A jogalap nélküli kifizetések visszatéríttetésére meghatározott ötéves elévülési idő adminisztrációval szembeni érvényesíthetetlensége a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdésének második mondata értelmében tehát nem ellentétes önmagában az arányosság elvével. Meg kell ugyanakkor vizsgálni, hogy a személyzeti szabályzat 85. cikke által követett cél fényében a jogalkotó a jelen ügyben megsértette‑e az arányosság elvét.
            60. A Közszolgálati Törvényszék mindenekelőtt arra emlékeztet, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében az arányosság elve alapján valamely uniós szabályozás jogszerűsége annak a feltételnek van alárendelve, hogy az általa bevezetett intézkedések alkalmasak legyenek a szóban forgó szabályozás által kitűzött, jogos cél megvalósítására, és ne haladják meg az annak eléréséhez szükséges mértéket, valamint hogy amennyiben több megfelelő intézkedés kínálkozik, főszabály szerint a kevésbé kényszerítő intézkedéshez kell folyamodni (a Közszolgálati Törvényszék F‑36/10. sz., Rapone kontra Bizottság ügyben 2012. március 28‑án hozott ítéletének 50. pontja).
            61. A személyzeti szabályzat 85. cikke által követett cél egyértelműen az Unió pénzügyi érdekeinek védelme az uniós intézmények és alkalmazottaik – tehát olyan személyek, akiket ezen intézményekhez köt a személyzeti szabályzat 11. cikkében előírt különleges hűségre vonaktozó kötelezettség – közötti jogviszonyok sajátos összefüggésében, amely többek között azt követeli meg, hogy a tisztviselő magatartásának meghatározásakor „kizárólag az Unió érdekeit tartja szem előtt”, és feladatait „az Unióhoz való hűségre vonatkozó kötelezettsége betartásával végzi”.
            62. Meg kell állapítani, hogy a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdésének második mondata értelmében az adminisztráció köteles a jogalap nélkül kifizetett összegek teljességét visszatéríttetni abban a különleges helyzetben, ha bizonyítani tudja, hogy az érintett alkalmazott a fent említett különleges hűségre vonatkozó kötelezettség megsértésével szándékosan megtévesztette.
            63. Ebben az összefüggésben a Közszolgálati Törvényszék úgy véli, hogy az ötéves elévülési időnek az adminisztrációval szembeni érvényesíthetetlensége nem haladja meg a célkitűzés megvalósításához szükséges mértéket.
            64. Egyébiránt a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdésének második mondatában meghatározott esetben a jogalap nélkül kifizetett összegek visszatérítésére vonatkozó ötéves elévülési időnek az adminisztrációval szembeni érvényesíthetetlensége összhangban van a költségvetési rendelet 73a. cikkével, mely öt éves elévülési határidőt ír elő „[a] konkrét rendeletek […] sérelme nélkül”. A személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdésének második mondata ugyanis pontosan egy „konkrét rendelet”, mely azon sajátos helyzetre vonatkozik, amelyben az alkalmazott szándékosan téveszti meg az adminisztrációját.
            65. Ennélfogva el kell utasítani, mint megalapozatlant, a jogellenességi kifogás második részét, és ebből következően a jogellenességi kifogás egészét is.
            A személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdése második mondatának megsértésére alapított jogalapról
            66. A felperes kifejti, hogy a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdése második mondata alkalmazásának az a feltétele, hogy az adminisztráció bizonyítsa az érintett alkalmazott megtévesztésre irányuló szándékát, és úgy véli, hogy a jelen ügyben a kinevezésre jogosult hatóság e bizonyíték szolgáltatása nélkül alkalmazta az említett rendelkezést. A felperes szerint közelebbről a vitatott határozat „egyszerű megállapításokon” alapul, melyek – a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdése második mondatának szükségszerűen „nagyon megszorító” értelmezése fényében – nem elegendők az adminisztráció megtévesztésére irányuló szándék bizonyításához.
            67. A Közszolgálati Törvényszék mindenekelőtt emlékeztet arra, hogy a személyzeti szabályzat 85. cikke második bekezdésének értelmében az összeget a kifizetésének napjától számított legfeljebb öt éven belül lehet visszatéríttetni. Azonban ez az ötéves elévülési idő nem köti a kinevezésre jogosult hatóságot, amennyiben utóbbi bizonyítani tudja, hogy az érintett az adott összeg megszerzése érdekében szándékosan tévesztette meg az adminisztrációt.
            68. A személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdése második mondatának megfogalmazásából egyértelműen kitűnik, hogy az adminisztráció feladata az érintett alkalmazott megtévesztésre irányuló szándékát bizonyítani, amit egyébként a felek nem is vitatnak.
            69. A jelen ügyben a felperes a vitatott határozat csupán annyiban való megsemmisítését kéri, amennyiben az a jogalap nélkül kifizetett összegek visszatérítését az említett öt évet megelőző időszak tekintetében is érinti. Először is meg kell tehát állapítani, hogy a felperes nem vitatja, hogy vagy tudott a családi juttatások folyósításának szabálytalanságáról, vagy az olyan nyilvánvaló volt, hogy azt fel kellett ismernie.
            70. Másodszor meg kell állapítani, hogy a vitatott határozatban a kinevezésre jogosult hatóság megjegyezte, hogy a felperes elmulasztotta bejelenteni az adminisztrációnak, hogy a CAF‑től kap családi juttatásokat, annak ellenére, hogy a Parlamenten belül betöltött különböző funkciói okán különösen privilegizált helyzetben volt ahhoz, hogy tudja, hogy ezt meg kellett volna tennie. A kinevezésre jogosult hatóság megjegyzi továbbá, hogy a felperes nem válaszolt az adatainak naprakésszé tételére vonatkozó kérésre sem a 2009. és 2010. évi éves tájékoztató lapon.
            71. Harmadszor a panaszt elutasító határozatban a kinevezésre jogosult hatóság megállapítja, hogy a felperes „több alkalommal is valótlan nyilatkozatokat tett, amikor kitöltötte az 1996 és 2005 közötti évekre vonatkozó éves tájékoztató lapokat, illetve […] a gyermek[ei] születésekor kapott tájékoztató lapokat”, és az 1996 és 1998 közötti évekre vonatkozó éves tájékoztató lapokat, melyekben mindig úgy nyilatkozott, hogy sem ő, sem a felesége nem részesül „a Közösségeket kívül” családi juttatásokban a gyermekeik jogán. Hasonlóképpen, az 1999 és 2005 közötti időszak tekintetében a felperes aláírásával erősítette meg, hogy nem kapott máshonnan juttatásokat, mivel nem jelölte meg az e juttatásokat említő választ. Továbbá, az éves tájékoztató lapon szereplő utasítások ellenére, egyszer sem csatolta nyilatkozataihoz a CAF igazolásait. Egyébiránt a kinevezésre jogosult hatóság megállapítja, hogy „második, harmadik és negyedik gyermek[ének] születésekor a [felperes] valótlan nyilatkozatokat tett, több alkalommal úgy nyilatkozva az eltartott gyermek után járó támogatás igényléséhez kitöltendő tájékoztató lapon, hogy máshonnan nem részesül ilyen jellegű juttatásban”. Végül a kinevezésre jogosult hatóság előadja egyfelől, hogy a felperes nem vitatta az utóbbi öt évben jogosulatlanul kapott összegek visszatéríttetését, és másfelől hogy a magas besorolási fokozatára, a jogi képzettségére, és azon tényre tekintettel, hogy a közszolgálat területén dolgozott, a felperes kivételesen jó helyzetben volt ahhoz, hogy tudatában legyen a személyzeti szabályzat 67. cikkének (2) bekezdéséből eredő, az eltartott gyermek után járó támogatással azonos jellegű juttatások bejelentésére vonatkozó kötelezettségnek.
            72. Meg kell állapítani, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nem „egyszerű megállapításokra” alapította a vitatott határozatot, amint azt a felperes állítja, hanem azon körülményre, hogy utóbbi számos alkalommal tett valótlan nyilatkozatokat az adminisztráció felé, és e valótlan nyilatkozatok egy magas besorolási fokozatban lévő, a közszolgálat terén jogi tapasztalattal rendelkező tisztviselőtől származtak, aki nem vitatja, hogy vagy tudott a folyósítás szabálytalanságáról, vagy arról tudomással kellett volna rendelkeznie.
            73. A Közszolgálati Törvényszék úgy véli, hogy a fent említett elemek alkalmasak a felperes adminisztráció megtévesztésére irányuló szándékának jogilag megkövetelt módon történő bizonyítására, valamint hogy ekképpen a személyzeti szabályzat 85. cikke (2) bekezdésének második mondata alkalmazásának feltételei teljesülnek.
            74. E következtetést nem érinti a felperes azon állítása, mely szerint második gyermekének születését követően felhívta telefonon a Parlament adminisztrációját, ahol azt az információt kapta, hogy nem szükséges a CAF által nyújtott juttatásokat bejelenteni. A felperes nemcsak hogy nem terjesztett elő semmilyen bizonyítékot ezen állítás alátámasztására, abból ráadásul nem is von le semmilyen következtetést vagy érvet.
            75. Következésképpen a jelen jogalapot, mint minden jogi alapot nélkülözőt el kell utasítani.
            76. Az előzőekben kifejtettek egészére tekintettel a keresetet – mint megalapozatlant – el kell utasítani.
            A költségekről
            77. Az eljárási szabályzat 87. cikkének 1. §‑a alapján, figyelemmel az e szabályzat II. címének 8. fejezetében foglalt egyéb rendelkezésekre, a Közszolgálati Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen cikk 2. §‑a értelmében a Közszolgálati Törvényszék dönthet úgy, hogy ha az a méltányosság alapján indokolt, a pervesztes felet csak a költségek egy részének viselésére kötelezi, vagy e címen nem kötelezi a költségek viselésére.
            78. A jelen ítéletben kifejtett indokolásból következik, hogy a felperes pervesztes lett. Ezenfelül a Parlament kifejezetten kérte, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze a felperest a költségek viselésére. Mivel a jelen ügy körülményei nem indokolják az eljárási szabályzat 87. cikke 2. §‑ának alkalmazását, a felperesnek magának kell viselnie saját költségeit, és kötelezni kell a Parlament részéről felmerült költségek viselésére.
            79. Az eljárási szabályzat 89. cikke 4. §‑ának megfelelően a beavatkozó maga viseli saját költségeit.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján
            A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács)
            a következőképpen határozott:
            1) A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja.
            2) CR maga viseli saját költségeit, és az Európai Parlament részéről felmerült költségeket.
            3) Az Európai Unió Tanácsa beavatkozóként maga viseli a saját költségeit.


A Bíróság 1973. december 13-i ítélete. # Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders kontra NV Indiamex és Feitelijke Vereniging De Belder. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Arbeidsrechtbank Antwerpen - Belgium. # 37-73. és 38-73. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság (második tanács) 2005. október 6-i ítélete.#Medion AG kontra Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberlandesgericht Düsseldorf - Németország.#Védjegyek - A 89/104/EGK irányelv - Az 5. cikk (1) bekezdésének b) pontja - Összetéveszthetőség - A védjegy harmadik személy által történő használata - Harmadik személy elnevezését tartalmazó összetett megjelölés, amelyet a védjegy követ.#C-120/04. sz. ügy.

text:
      C‑120/04. sz. ügy
      Medion AG
      kontra
      Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH
      (az Oberlandesgericht Düsseldorf [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Védjegyek – 89/104/EGK irányelv – Az 5. cikk (1) bekezdésének b) pontja – Összetéveszthetőség – A védjegy harmadik személy általi történő használata – Harmadik személy elnevezéséből és az ezt követő védjegyből álló összetett megjelölés”
      F. G. Jacobs főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. június 9.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2005. október 6.
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Védjegyek – 89/104 irányelv – Lajstromozott védjegy jogosultjának arra vonatkozó  joga, hogy fellépjen
            védjegyének jogosulatlan használata ellen – Azonos vagy hasonló termékek vonatkozásában használt megjelölés – Összetéveszthetőség
            – Értékelési szempontok – A harmadik személy vállalkozása megnevezésének, valamint a lajstromozott védjegynek az egymás mellé
            helyezése
      (89/104 tanácsi irányelv, 5. cikk, (1) bekezdés, b pont)
      A védjegyekről szóló 89/104 első tanácsi irányelv 5. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy a közönség
         tudatában akkor is fennáll az összetévesztés veszélye, az áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén, ha a vitatott megjelölés
         egyrészt harmadik személy vállalkozásának megnevezése, másrészt a lajstromozott, átlagos megkülönböztető képességgel bíró
         védjegy − noha önmagában nem kelti az összetett megjelölés összbenyomását, azért azon belül megőrzi önálló megkülönböztető
         pozícióját – egymás mellé helyezése révén jön létre.

      (vö. 37. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. október 6. (*)

      „Védjegyek – 89/104/EGK irányelv – Az 5. cikk (1) bekezdésének b) pontja – Összetéveszthetőség – A védjegy harmadik személy általi használata – Harmadik személy elnevezéséből és az ezt követő védjegyből álló összetett megjelölés”
      A C‑120/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a l’Oberlandesgericht Düsseldorf
         (Németország) a Bírósághoz 2004. február 17-én érkezett, 2004. március 5-i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Medion AG
      és
      a Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH
      között folyamatban levő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, C. Gulmann (előadó), R. Schintgen, G. Arestis és J. Klučka bírák,
      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. április 14-i tárgyalást követően,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Medion AG képviseletében P.‑M. Weisse Rechtsanwalt és T. Becker Patentanwalt,
      –       a Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH, képviseletében W. Kellenter Rechtsanwalt,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében T. Jürgensen és N. B. Rasmussen, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának 2005. június 9-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatali kérelem tárgya a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december
         21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o., a továbbiakban:
         irányelv) 5. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezése.

      2       Ezt a kérelmet a Medion AG (a továbbiakban: Medion) és a Thomson multimedia Sales Germany & Austria GmbH (a továbbiakban:
         Thomson) közötti jogvita keretében nyújtották be, amelynek tárgya a Medion „LIFE” lajstromozott védjegyének a Thomson általi,
         THOMSON LIFE összetett megjelölésben történő használata.

       Jogi háttér
      3       Az irányelv tizedik preambulumbekezdése a lajstromozott védjegy által nyújtott oltalommal kapcsolatban az alábbiakat mondja
         ki:

      „[…] a lajstromozott védjegy által nyújtott oltalom ― amelynek rendeltetése különösen annak biztosítása, hogy a védjegyet
         hordozó áru vagy a védjegy alatt nyújtott szolgáltatás a védjegyjogosulttól származik ― a védjegy és a megjelölés, valamint
         az érintett áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén feltétlen; […] az oltalom a megjelölés és a védjegy, valamint az érintett
         áruk vagy szolgáltatások hasonlósága esetére is kiterjed; […] az összetéveszthetőséggel összefüggésben a hasonlóság fogalmát
         értelmezni szükséges; […] az összetéveszthetőség, amelynek értékelése számos tényezőtől ― különösen a védjegy piaci ismertségétől,
         attól a képzettársítástól, amelyet a használt vagy a védjegyként lajstromozott megjelölés előidéz, valamint a védjegy és a
         megjelölés közötti, valamint a velük megjelölt áruk vagy szolgáltatások közötti hasonlóság mértékétől ― függ, az oltalom szempontjából
         különös feltételt képez; […]”.

      4       Az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének b) pontja a következőképpen szól:
      „A védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel szemben
         felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ

      […]
      b)       olyan megjelölést, amelyet a fogyasztók a védjeggyel összetéveszthetnek a megjelölés és a védjegy azonossága vagy hasonlósága,
         valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja
         azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez”.

      5       Ezt a rendelkezést a német jog is átvette a védjegyek és egyéb megkülönböztető megjelölések védelméről szóló, 1994. október
         25-i törvény (Markengesetz) 14. cikke (2) bekezdésének 2. pontjában (BGBl. 1994. I, 3082. o.).

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      6       A Medion jogosultja Németországban a LIFE védjegynek, amely 1998. augusztus 29-én került lajstromozásra szórakoztató-elektronikai
         készülékek vonatkozásában. E társaság évente több milliárdos üzleti forgalmat bonyolít ezen áruk gyártása és forgalmazása
         területén.

      7       A Thomson világviszonylatban a szórakoztató-elektronikai szektor egyik vezető csoportjához tartozik. Egyes áruit a „THOMSON
         LIFE” megnevezéssel ellátva forgalmazza.

      8       2002 júliusában a Medion védjegybitorlás miatt keresetet nyújtott be a Landgericht Düsseldorfhoz. Keresetében azt kérte, hogy
         a Bíróság tiltsa el a Thomson-t a „THOMSON LIFE” megjelölés használatától egyes szórakoztató-elektronikai készülékek vonatkozásában.

      9       A Landgericht Düsseldorf elutasította a keresetet, mivel úgy ítélte meg, hogy nem áll fenn az összetévesztés veszélye a LIFE
         védjeggyel.

      10     A Medion fellebbezést nyújtott be az Oberlandesgericht Düsseldorf előtt. Ebben arra kérte a Bíróságot, hogy tiltsa el a Thomson-t
         a „THOMSON LIFE” megjelölés használatától televíziókészülékek, kazettás magnók, CD-lejátszók és HI-FI tornyok vonatkozásában.

      11     A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a jogvita megoldása attól a kérdéstől függ, hogy az irányelv 5. cikke (1)
         bekezdése b) pontjának alkalmazásában fennáll-e az összetévesztés veszélye a LIFE védjegy és a „THOMSON LIFE” összetett megjelölés
         között.

      12     A kérdést előterjesztő bíróság arra hivatkozik, hogy a Bundesgerichtshof aktuális, a „Prägetheorie” elméletből (a keltett
         benyomás elmélete) merítő ítélkezési gyakorlata értelmében a vitatott megjelölés hasonlóságának értékeléséhez a két megjelölés
         mindegyikének együttes benyomását kell alapul venni, és tanulmányozni, hogy az azonos rész az összetett megjelölésre olyan
         mértékben jellemző-e, hogy a többi összetevő nagyban háttérbe szorul a megjelölés által keltett együttes benyomásban. Nem
         állapítható meg összetéveszthetőség, ha az azonos elem csupán hozzájárul az összbenyomáshoz. Kevéssé lényeges, hogy a megismételt
         védjegy megőrizte-e autonóm, megkülönböztető pozícióját („kennzeichnende Stellung”) az összetett megjelölésen belül.

      13     Az Oberlandesgericht álláspontja szerint az ügyben szereplő áruk szektorában a szokásos megnevezés szerint első helyen a gyártó
         nevét tüntetik fel. Pontosabban, az alapügyben a gyártó neve „THOMSON” lényeges módon hozzájárul a „THOMSON LIFE” megjelölés
         együttes benyomásához. A „LIFE” elemhez kapcsolódó átlagos megkülönböztető képesség nem elégséges annak megakadályozásához,
         hogy a „THOMSON” gyártó neve hozzájáruljon a megjelölés együttes benyomásához.

      14     A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megállapítja, hogy a Bundesgerichtshof aktuális ítélkezési gyakorlata vitatott.
         Az elmélet egy része más elképzelést támaszt alá. Ez utóbbi inkább a Bundesgerichtshof korábbi ítélkezési gyakorlatával egyezik
         meg, amennyiben álláspontja szerint az összetéveszthetőség ott állapítható meg, ahol az azonos rész önálló megkülönböztető
         pozícióval bír a vitatott megjelölésben, ez utóbbiban nem halványul el, és nem szorul olyan mértékben háttérbe, hogy alkalmatlanná
         váljék a lajstromozott védjegy emlékképének felidézésében.

      15     Az Oberlandesgericht arra hivatkozik, hogy ha ezt az elméletet alkalmaznánk az alapügyben, akkor el kellene ismerni az összetévesztés
         veszélyének fennállását, mivel a LIFE védjegy önálló megkülönböztető pozíciót foglal el a „THOMSON LIFE” megjelölésen belül.

      16     A kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten azt szeretné tudni, hogy a megjelölések által keltett összbenyomáson alapuló kritérium
         alkalmazásában hogyan lehet megakadályozni, hogy harmadik személy kisajátítsa a lajstromozott védjegyet oly módon, hogy saját
         vállalkozása megnevezését hozzáteszi.

      17     Ezen összefüggésben az Oberlandesgericht Düsseldorf úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést
         terjeszti a bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:

      „[Az irányelv] 5. cikk[e] (1) bekezdésének b) pontját úgy kell-e értelmezni, hogy a közönség tudatában – az adott megjelöléssel
         ellátott áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén – akkor is fennáll az összetévesztés veszélye, ha valamely régebbi – átlagos
         megkülönböztető képességgel bíró – szóvédjegy ismétlődik harmadik személy későbbi összetett szóvédjegyében vagy szóelemeket
         tartalmazó szó/ábrás megjelölésében oly módon, hogy a régebbi védjegyet megelőzi a harmadik személy vállalkozásának megnevezése,
         és noha önmagában nem kelti az összetett megjelölés összbenyomását, azért azon belül megőrzi önálló megkülönböztető pozícióját?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      18     Kérdésével az előzetes döntéshozatalra utaló bíróság lényegében azt kívánja tudni, hogy az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének
         b) pontját úgy kell-e értelmezni, hogy fennállhat-e az összetévesztés veszélye a vásárlóközönség tudatában az áruk vagy szolgáltatások
         azonossága esetén, ha a vitatott védjegy szóösszetétel, amely egyrészt harmadik személy vállalkozásának megnevezéséből, másrészt
         a bejelentett védjegyből áll, amely átlagos megkülönböztető képességgel bír, és amely, noha önmagában nem kelti az összetett
         megjelölés összbenyomását, azért azon belül megőrzi önálló megkülönböztető pozícióját.

       A Bírósághoz előterjesztett észrevételek
      19     A Medion és az Európai Közösségek Bizottsága azt javasolják, hogy a Bíróság igennel válaszoljon a feltett kérdésre.
      20     A Medion vitatja a „Prägetheorie”-t. Az ugyanis lehetővé tenné a lajstromozott védjeggyel való visszaélést egyszerűen valamely
         gyártó nevének a védjegyhez történő hozzátételével. A védjegy ilyen használata ellentétben állna annak árueredet-megjelölő
         funkciójával.

      21     A Bizottság arra hivatkozik, hogy az alapügyhöz hasonló körülmények esetén az összetett megjelölésben használt két szó egyenértékű.
         A „LIFE” szónak nincs teljesen alárendelt szerepe. Mivel így nem kizárólag a „THOMSON” megnevezés uralja az összetett megjelölés
         összbenyomását, az összetett megjelölés és a lajstromozott védjegy hasonló az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         értelmében. Tehát megállapítható az összetéveszthetőség annál is inkább, mivel a két vállalkozás azonos árukat kínál.

      22     A Thomson azt javasolja, hogy a Bíróság nemmel válaszoljon a kérdésre. A Thomson az irányelv Prägetheorie-nak megfelelő értelmezését
         támogatja. Az alapügyben vitatott megjelölést nem lehet összetéveszteni a Medion védjegyével, mivel a „THOMSON” elemet, a
         gyártó nevét is magában foglalja, amely ugyanolyan jelentőséggel bír, mint a védjegyet alkotó másik elem. A „LIFE” szó csupán
         az értékesítési kör egyes áruinak jelölésére szolgál. Mindenesetre kizárt, hogy a „LIFE” elem lenne domináns a „THOMSON LIFE”
         megnevezés által keltett összbenyomásban.

       A Bíróság válasza
      23     A védjegy alapvető rendeltetése annak biztosítása, hogy a védjegyet hordozó áru vagy a védjegy alatt nyújtott szolgáltatás
         a védjegyjogosulttól származik, lehetővé téve ezáltal ezen áru vagy szolgáltatás összetévesztés nélküli megkülönböztetését
         egyéb eredetű áruktól vagy szolgáltatásoktól (lásd többek között a Bíróság C‑39/97. sz. Canon-ügyben 1998. szeptember 29-én
         hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑5507. o.] 28. pontját és a C‑371/02. sz., Björnekulla Fruktindustrier ügyben 2004. április
         29-én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑5791. o.] 20. pontját).

      24     Az irányelv tizedik preambulumbekezdése kiemeli, hogy a lajstromozott védjegy által nyújtott oltalom rendeltetése annak biztosítása,
         hogy a védjegyet hordozó áru vagy a védjegy alatt nyújtott szolgáltatás a védjegyjogosulttól származik, továbbá a védjegy
         és a megjelölés, valamint az érintett áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén az oltalom szempontjából különös feltételt
         képez.

      25     Az irányelv 5. cikke (1) bekezdése b) pontjának így az a rendeltetése, hogy akkor kerüljön alkalmazásra, ha védjeggyel megjelölt
         áruk vagy szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt a vásárlóközönség tudatában fennáll az összetévesztés veszélye.

      26     Ezen rendelkezés alkalmazásában összetéveszthetőséget okozhat az, ha a közönség azt hiheti, hogy a szóban forgó áruk vagy
         szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól, vagy egyébként gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalakozástól származnak
         (lásd többek között a Bíróság C‑342/97. sz., Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22-én hozott ítéletének [EBHT I‑3819. o.]
         17. pontját).

      27     A közönség tudatában levő összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni, figyelembe véve az ügy valamennyi releváns tényezőjét
         (lásd a Bíróság C‑251/95. sz. SABEL-ügyben 1997. november 11-én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑6191. o.] 22. pontját; a
         Lloyd Schuhfabrik Meyer ítélet [hivatkozás fent] 18. pontját és a C‑425/98. sz., Marca Mode ügyben 2000. június 22-én hozott
         ítélet [EBHT I‑4861. o.] 40. pontját, valamint a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK tanácsi rendelet
         (HL 1994. L 11, 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja kapcsán,
         amelynek szövegezése lényegében azonos az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének b) pontjával, a Bíróság C‑3/03. P. sz., Matratzen
         Concord kontra OHIM ügyben 2004. április 28-án hozott végzésének. [EBHT 2004., I‑3657. o.] 28. pontját).

      28     Ahogyan az az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, az összetéveszthetőség átfogó értékelésének – a jogvita tárgyát
         képező védjegyek vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlósága tekintetében – az ezek által keltett összbenyomáson kell alapulnia,
         figyelembe véve különösen azok megkülönböztető és domináns elemeit. A védjegyek átlagfogyasztó általi észlelése döntő szerepet
         játszik az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél. Az átlagfogyasztó rendszerint egészében érzékeli a védjegyet, és nem
         vizsgálja egyenként a részleteit (lásd többek között a SABEL-ítélet [hivatkozás fent] 23. pontját és a Lloyd Schuhfabrik Meyer
         ítélet [hivatkozás fent] 25. pontját, valamint a Matratzen Concord kontra OHIM végzés [hivatkozás fent] 29. pontját).

      29     Az összetévesztés veszélyének fennállása vizsgálatának keretében két védjegy közötti hasonlóság értékelése nem vezethet oda,
         hogy az összetett védjegynek csupán az egyik alkotóeleme kerüljön figyelembevételre és összehasonlításra a másik védjeggyel.
         Ellenkezőleg, ezt az összehasonlítást a kérdéses védjegyeket megvizsgálva kell elvégezni, mindegyiket egészében tekintve,
         ez azonban nem jelenti azt, hogy az összetett védjegy által az érintett fogyasztókban keltett összbenyomás szempontjából bizonyos
         körülmények esetén ne lehetne meghatározó a védjegy egy vagy több alkotóeleme (lásd a Matratzen Concord kontra OHIM végzés
         [hivatkozás fent] 32. pontját).

      30     Ugyanakkor, túl azon a szokásos eseten, amikor az átlagfogyasztó egészként érzékeli a védjegyet, és azon körülmény ellenére,
         hogy az összbenyomásban meghatározó lehet valamely összetett védjegyet alkotó egy vagy több alkotóelem, egyáltalában nem kizárt,
         hogy különös esetben valamely korábbi védjegy, amelyet harmadik személy valamely, saját vállalkozása megnevezését magában
         foglaló összetett védjegyben használ, megőrizze önálló megkülönböztető pozícióját az összetett megjelölésben anélkül, hogy
         ennek meghatározó elemét alkotná.

      31     Ebben az esetben az összetett megjelölés által keltett összbenyomás a vásárlóközönségben azt a látszatot kelthetné, hogy a
         szóban forgó áruk vagy szolgáltatások legalábbis gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozástól származnak, amely
         esetben az összetévesztés veszélyének fennállását meg kellene állapítani.

      32     Az összetévesztés veszélye fennállásának megállapítását nem lehet ahhoz a feltételhez kötni, hogy az összetett megjelölés
         által keltett összbenyomásban a korábbi védjegy alkotta rész a domináns.

      33     Ha ilyen helyzet lenne előírva, a korábbi védjegy jogosultját megfosztanák az irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében foglalt
         kizárólagos jogától akkor is, ha ezen védjegy az összetett megjelölésen belül megőrizné önálló megkülönböztető pozícióját,
         de ezen pozíció nem lenne domináns.

      34     Ez az eset állna fel például, ha valamely jó hírnévnek örvendő védjegy jogosultja összetett megjelölést hozna létre ezen védjegy,
         valamint valamely jó hírnévnek nem örvendő korábbi védjegy összetételéből. Ugyancsak ez lenne a helyzet, ha az összetett megjelölés
         ezen védjegyből és valamely jó hírnévnek örvendő kereskedelmi névből áll. Ilyenkor ugyanis az összbenyomásban, leggyakrabban
         az összetett megjelölésben foglalt jó hírnévnek örvendő védjegy vagy a jó hírnévnek örvendő kereskedelmi név lenne meghatározó.

      35     Így, ellentétben a közösségi jogalkotónak az irányelv tizedik preambulumbekezdésében kifejezett szándékával, annak biztosítása,
         hogy a védjegyet hordozó áru vagy a védjegy alatt nyújtott szolgáltatás a védjegyjogosulttól származik, nem lenne biztosítva,
         még ha ezen védjegy meg is őrizte önálló megkülönböztető pozícióját az összetett megjelölésen belül.

      36     El kell tehát ismerni, hogy az összetéveszthetőség megállapítása tekintetében az szükséges, hogy a korábbi védjegy által megőrzött
         megkülönböztető pozíció által a vásárlóközönség ugyancsak ezen védjegy jogosultjának tulajdonítsa az összetett megjelölést
         hordozó áruk vagy szolgáltatások eredetét.

      37     Ennélfogva az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell
         értelmezni, hogy a közönség tudatában akkor is fennáll az összetévesztés veszélye az áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén,
         ha a vitatott megjelölés egyrészt harmadik személy vállalkozásának megnevezése, másrészt a lajstromozott, átlagos megkülönböztető
         képességgel bíró védjegy − noha önmagában nem kelti az összetett megjelölés összbenyomását, azért azon belül megőrzi önálló
         megkülönböztető pozícióját – egymás mellé helyezése révén jön létre.

       A költségekről
      38     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban levő eljárás
         egy szakaszát képezi, e bíróság dönt a költségek viseléséről. A Bíróság elé terjesztett észrevételekkel kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 5. cikke
            (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy a közönség tudatában akkor is fennáll az összetévesztés veszélye, az
            áruk vagy szolgáltatások azonossága esetén, ha a vitatott megjelölés egyrészt harmadik személy vállalkozásának megnevezése,
            másrészt a lajstromozott, átlagos megkülönböztető képességgel bíró védjegy − noha önmagában nem kelti az összetett megjelölés
            összbenyomását, azért azon belül megőrzi önálló megkülönböztető pozícióját – egymás mellé helyezése révén jön létre.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2004. július 7-i ítélete. # Norbert Schmitt kontra Európai Újjáépítési Ügynökség (EAR). # T-175/03. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2004. július 7.
      T‑175/03. sz. ügy
      Norbert Schmitt
      kontra
      Európai Újjáépítési Ügynökség (EÚÜ)
      „Ideiglenes alkalmazott – Szerződés felmondása – Egyéb alkalmazottak alkalmazási feltételei 47. cikke (2) bekezdésének a) pontja – Szerződés rendelkezéseinek betartása – Jogos bizalom”
      Teljes szöveg francia nyelven II - 0000
      Tárgy: A felperes ideiglenes alkalmazotti szerződését felmondó EÚÜ‑határozat megsemmisítése iránti kérelem, másodlagosan kártérítési
         kérelem.

      Határozat: Az Elsőfokú Bíróság a felperes ideiglenes alkalmazotti szerződésének felmondásáról szóló, 2003. február 25‑i EUÜ‑határozatot
         megsemmisíti. Az Elsőfokú Bíróság az EÚÜ-t kötelezi a költségek, köztük az ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeinek
         viselésére.

      Összefoglaló
      1.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Sérelmet okozó aktus ─ Fogalom ─ Ideiglenes alkalmazott szerződését felmondó levél ─ Bennfoglaltság
      (Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
      2.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Előzetes közigazgatási panasz ─ Tárgybeli és jogcímbeli azonosság ─ A panaszban nem szereplő, de
            ahhoz szorosan kapcsolódó jogalapok és érvek ─ Elfogadhatóság
      (Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
      3.     Tisztviselők ─ Elvek ─ Bizalomvédelem ─ Feltételek
      4.     Tisztviselők ─ Ideiglenes alkalmazottak ─ Ideiglenes alkalmazott határozatlan időre szóló szerződésének felmondása ─ A közigazgatás
            mérlegelési jogköre ─ Szerződéses rendelkezések általi korlátozottság ─ Megengedhetőség
      (Az Európai Közösségek egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek, 47. cikk, (2) bekezdés)
      1.     Az ideiglenes alkalmazott szerződését felmondó levél sérelmet okozó aktusnak minősítendő, mivel a hatáskörrel rendelkező hatóságtól
         származó olyan intézkedésről van szó, amelynek kötelező joghatásai jogi helyzetének minősített módon történő módosításával
         közvetlenül és azonnal érintik a felperes érdekeit.

      (lásd a 28. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑558/93. sz., Düchs kontra Bizottság ügyben 1994. november 30-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1994.,
         I‑A‑265. és II‑837. o.) 36. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑184/94. sz., O’Casey kontra Bizottság ügyben 1998. május 12-én hozott
         ítéletének (EBHT-KSZ 1998., I‑A‑183. és II‑565. o.) 63. pontja, és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.

      2.     A személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése szerinti igazgatási panasz és az azt követő kereset közötti összhang szabálya
         az elfogadhatatlanság terhe mellet megköveteli, hogy a közösségi bíró előtt felhozott jogalap már a pert megelőző eljárás
         során is szerepeljen avégett, hogy a kinevezésre jogosult hatóságnak módja legyen kellő pontossággal megismerni az érintett
         által a megtámadott határozattal szemben megfogalmazott kifogásokat. Jóllehet a közösségi bíró elé terjesztett kereseti kérelem
         kizárólag a panaszban megjelöltekkel azonos, egyező jogcímen nyugvó követeléseket tartalmazhat, e követelések ugyanakkor a
         közösségi bíró előtt kifejthetők, a panaszban nem szükségképpen szereplő, azonban ahhoz szorosan kapcsolódó jogalapok és érvek
         előadásával.

      (lásd a 42. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑174/02. sz., Wieme kontra Bizottság ügyben 2003. október 14-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2003.,
         I‑A‑241. és II‑1165. o.) 18. pontja, és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat.

      3.     Minden olyan magánszemélynek, akiben a közösségi adminisztráció konkrét ígéretek tételével megalapozott várakozásokat keltett,
         joga van hivatkozni a bizalomvédelemre, amely a Közösség egyik alapelve. Ami a valamely intézménnyel fennálló munkaviszonyt
         illeti, az ígéreteknek mindenesetre összhangban kell lenniük a személyzeti szabályzat, avagy az egyéb alkalmazottakra irányadó
         alkalmazási feltételek rendelkezéseivel.

      (lásd a 46. és 47. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑66/96. és T‑221/97. sz., Mellett kontra Bíróság egyesített ügyekben 1998. július 21-én hozott
         ítéletének (EBHT-KSZ 1998., I‑A‑449. és II‑1305. o.) 104. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑319/00. sz., Borremans és társai kontra
         Bizottság ügyben 2002. szeptember 26-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2002., I‑A‑171. és II‑905. o.) 63. pontja; az Elsőfokú
         Bíróság T‑205/01. sz., Ronsse kontra Bizottság ügyben 2002. november 5-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2002., I‑A‑211. és II‑1065. o.)
         54. pontja.

      4.     Mivel a határozatlan idejű szerződések szerződésben meghatározott felmondási idővel történő, az egyéb alkalmazottakra irányadó
         alkalmazási feltételek 47. cikke (2) bekezdésének megfelelő felbontása a hatáskörrel rendelkező hatóság mérlegelési jogkörébe
         tartozik, az említett alkalmazási feltételek egyetlen rendelkezése sem zárja ki azt, hogy a hatóság felmondási jogát a személyzet
         érdekében szerződési rendelkezésekkel korlátozza. Következésképpen amennyiben az ideiglenes alkalmazott határozatlan idejű
         szerződése felbontása jogának gyakorlását – miként a fent hivatkozott rendelkezés – bizonyos előre meghatározott események
         bekövetkeztétől teszik függővé, az ilyen szerződési rendelkezések olyan helyzetet teremthetnek, amelyben az érintettet azok
         tiszteletben tartása vonatkozásában megilleti a bizalomvédelem.

      (lásd az 56. és 59. pontot)
      Hivatkozás: a Düchs kontra Bizottság ügyben hozott fent hivatkozott ítélet 43. pontja.