title: A Bíróság (nyolcadik tanács) 2015. február 26-i ítélete.#Ministero delle Politiche Agricole, Alimentari e Forestali kontra Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc.coop.arl - Federconsorzi in concordato preventivo és Liquidazione Giudiziale dei Beni Ceduti ai Creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl.#A Corte suprema di cassazione (Olaszország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdése – A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés – 2000/35/EK irányelv – 2., 3. és 6. cikk – 2011/7/EU irányelv – 2., 7. és 12. cikk – Az ezen irányelveket megelőzően keletkezett követelések kamatainak a tagállam hitelezője számára kedvezőtlen módosítására alkalmas tagállami jogszabály.#C-104/14. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑104/14. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte suprema di cassazione (Olaszország) a Bírósághoz 2014. március 5‑én érkezett, 2013. november 28‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali
            és
            a Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi „csődegyezségre irányuló eljárás alatt”,
            a Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
            tagjai: A. Ó Caoimh tanácselnök, E. Jarašiūnas (előadó) és C. G. Fernlund bírák,
            főtanácsnok: N. Wahl,
            hivatalvezető: A. Calot Escobar,
            tekintettel az írásbeli szakaszra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi képviseletében D. Santosuosso és G. Niccolini avvocati,
            – az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Fiorentino avvocato dello Stato,
            – az Európai Bizottság képviseletében G. Zavvos, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. Franchi avvocatessa,
            tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29‑i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 200., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 226. o.), 2., 3. és 6. cikkének, valamint a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 48, 1. o., helyesbítés: HL L 233., 3. o.) 2., 7. és 12. cikkének értelmezésére irányul.
            2. E kérelmet a Ministero delle Politiche agricole, alimentari e forestali (mezőgazdasági, élelmezési és erdőgazdálkodási minisztérium; a továbbiakban: Ministero) és a Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl „csődegyezségre irányuló eljárás alatt” (mezőgazdasági szövetkezetek olasz szövetsége; a továbbiakban: Federconsorzi), illetve a Liquidazione giudiziale dei beni ceduti ai creditori della Federazione Italiana Consorzi Agrari Soc. coop. arl – Federconsorzi (a Federconsorzi hitelezőire átruházott eszközökre vonatkozó felszámolási eljárást lefolytató szervezet) között, a Federconsorzi Ministeróval szemben fennálló követelése kamatainak tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. A 2000/35 irányelv, amelyet a 2011/7 irányelv 2013. március 16‑i hatállyal hatályon kívül helyezett, 1. cikkében előírja, hogy rendelkezései a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként végrehajtott valamennyi fizetésre vonatkoznak. 2. cikke szerint „»kereskedelmi ügyletek[nek]« [minősülnek] a vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított olyan ügyletek, amelyek fizetés ellenében áruk szállítását vagy szolgáltatását eredményezik”.
            4. A 2000/35 irányelv 3. cikke kötelezte a tagállamokat annak biztosítására, hogy a hitelező késedelmi kamatra jogosult, amennyiben teljesítette szerződéses és jogszabályi kötelezettségeit, és amennyiben nem kapta kézhez időben az esedékes összeget, kivéve ha az adós nem felel a késedelemért, és szabályokat állapított meg a kamat esedékessé válásának időpontja, valamint a kamat mértékének a meghatározása tekintetében. E 3. cikk (3) bekezdésének szövege a következő:
            „A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a fizetési határidőre vagy a késedelmes fizetés következményeire vonatkozó minden olyan megállapodás, amely nem áll összhangban az (1) bekezdés b)–d) pontjában és a (2) bekezdésben rögzített előírásokkal, ne legyen végrehajtható, vagy arra hivatkozással ne lehessen kártérítési igényt támasztani, amennyiben ez a hitelező számára minden körülményre tekintettel nagymértékben tisztességtelen, ideértve a helyes kereskedelmi gyakorlatot és a termék jellegét is. Annak megállapítására, hogy valamely megállapodás nagymértékben tisztességtelen a hitelező számára, többek között számba kell venni, hogy volt‑e olyan objektív ok, amelyek miatt az adós eltért az (1) bekezdés b)–d) pontjában és a (2) bekezdésben rögzített előírásoktól. Amennyiben az ilyen megállapodás nagymértékben tisztességtelennek minősül, a jogszabályban előírt feltételeket kell alkalmazni, kivéve ha a nemzeti bíróságok ettől eltérő, tisztességes feltételeket állapítanak meg.”
            5. Ezen irányelv 6. cikke előírta:
            „(1) A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2002. augusztus 8. előtt megfeleljenek.
            […]
            (2) A tagállamok fenntarthatnak vagy hatályba léptethetnek a hitelező számára az ezen irányelvnek való megfeleléshez szükségesnél kedvezőbb rendelkezéseket.
            (3) Az irányelv átültetésekor a tagállamok figyelmen kívül hagyhatják:
            […]
            b) a 2002. augusztus 8‑át megelőzően kötött szerződéseket […]
            […]”
            6. A 2011/7 irányelvet illetően, annak 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „(1) Ezen irányelv célja a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés a belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében, ily módon ösztönözve a vállalkozások, különösen pedig a kkv‑k versenyképességét.
            (2) Ez az irányelv a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként teljesített valamennyi fizetésre vonatkozik.
            […]”
            7. A 2011/7 irányelv 2. cikkének 1. pontjában szereplő „kereskedelmi ügyletek” fogalom meghatározása azonos a 2000/35 irányelv által korábban adott meghatározással.
            8. A 2011/7 irányelv 7. cikke előírja:
            „1 A tagállamok rendelkeznek arról, hogy a szerződéses vagy a gyakorlatban alkalmazott, a fizetési határnapra vagy határidőre, a késedelmi kamatlábra vagy a behajtási költségek megtérítésére vonatkozó feltétel ne legyen végrehajtható, vagy arra hivatkozással kártérítési igényt lehessen támasztani, amennyiben ez a hitelező számára súlyosan hátrányos.
            Annak megállapításakor, hogy valamely szerződéses feltétel vagy gyakorlat az első albekezdés értelmében súlyosan hátrányos‑e a hitelező számára, minden körülményt figyelembe kell venni, ideértve:
            a) a helyes kereskedelmi gyakorlattól való nagymértékű eltérést, amely ellentétes a jóhiszeműség és a tisztességes kereskedés elvével;
            b) a termék vagy szolgáltatás jellegét; és
            c) olyan objektív ok fennállását, amely miatt az adós eltért a késedelmes fizetés esetén alkalmazott törvényes kamatlábtól, a 3. cikk (5) bekezdésében, a 4. cikk (3) bekezdésének a) pontjában, a 4. cikk (4) bekezdésében és a 4. cikk (6) bekezdésében említett fizetési határidőtől vagy a 6. cikk (1) bekezdésében említett átalányösszegtől.
            2. Az (1) bekezdés alkalmazásában a késedelmi kamatot kizáró valamely szerződéses feltétel vagy gyakorlat súlyosan hátrányosnak minősül.
            3. Az (1) bekezdés alkalmazásában a behajtási költségek 6. cikk szerinti megtérítését kizáró valamely szerződéses feltétel vagy gyakorlat súlyosan hátrányosnak minősül.
            […]”
            9. Ezen irányelv 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „1. A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az 1–8. és 10. cikknek 2013. március 16‑ig megfeleljenek. […]
            […]
            3. A tagállamok fenntarthatnak vagy hatályba léptethetnek a hitelező számára az ezen irányelvnek való megfeleléshez szükségesnél kedvezőbb rendelkezéseket.
            4. Az irányelv átültetésekor a tagállamok határoznak arról, hogy kizárják‑e a 2013. március 16. előtt kötött szerződéseket.”
            Az olasz jog
            10. A második világháborút követően az olasz hatóságok központi igazgatási rendszert vezettek be a gabonafélékkel és más agrár‑élelmiszeripari termékekkel való ellátás tekintetében, amelyet a kenyérsütéshez és tésztafélék készítéséhez használt gabonafélék, gabonaszármazékok és más termékek behozatalából fakadó, az 1946–1947‑es betakarítási időszaktól fennálló állami kötelezettségvállalásról szóló, 1948. január 23‑i 169. sz. törvényerejű rendelet (decreto legislativo n. 169 – Assunzione a carico dello Stato dell’onere risultante dalle importazioni di cereali derivati e prodotti comunque destinati alla pani‑pastificazione a decorrere dalla campagna cerealicola 1946–1947), ezt követően pedig az alapanyagok, élelmiszerek és más alapvető termékek külföldről történő, az állam nevében való beszerzéséről szóló, 1957. december 22‑i 1294. sz. törvény (legge n. 1294 – Acquisti dall’estero per conto dello Stato di materie prime, prodotti alimentari ed altri prodotti essenziali; a GURI 1958. január 13‑i 9. száma) szabályozott.
            11. E szabályozási keretben az ezen élelmiszerek kötelező beszolgáltatási rendszerének irányításával a meglévő mezőgazdasági szervezeteket bízták meg, amelyek minden megyében szövetkezetek formájában működtek. A Federconsorzi országos szintű szervezet volt, amely magában foglalta az összes olyan szövetkezetet, amelyet az állam élelmiszer‑ellátással bízott meg, előírva számukra azt a kötelezettséget, hogy évente számoljanak be működésükről az államnak, amely megtéríti a részükre a költségeiket.
            12. A mezőgazdasági szövetkezetek új szabályozásáról szóló, 1999. október 28‑i 410. sz. törvény (legge n. 410 – Nuovo ordinamento dei consorzi agrari; a GURI 1999. november 11‑i 265. száma) megreformálta a mezőgazdasági szövetkezeteket, a Federconsorzit megszüntette, és csődegyezségre irányuló eljárás alá helyezte. A függőben lévő követelésekről e törvény 8. cikkének (1) bekezdése rendelkezik, amelynek értelmében:
            „A hazai mezőgazdasági termékeknek a mezőgazdasági szövetkezetek által az állam nevében és érdekében való kötelező beszolgáltatási rendszere irányításából és forgalmazásából származó, a mezőgazdasági és erdőgazdálkodási miniszter hatályos és végrehajtható rendeletével jóváhagyott és a Corte dei conti (számvevőszék) által nyilvántartásba vett beszámolókból eredő követelések, amelyek jogosultjai a jelen törvény hatálybalépésének időpontjában a mezőgazdasági szövetkezetek, továbbá a költségek és az ugyanezen rendeletekben megjelölt, a vonatkozó könyvelések lezárásának időpontjától számított, 1997. december 31‑ig esedékes kamatok a kincstári, költségvetési és gazdasági tervezési miniszter által kibocsátott államkötvények szövetkezetek részére történő átruházásával megszűnnek.”
            13. E cikket később módosította az éves és többéves állami költségvetés megállapításáról szóló, 2000. december 23‑i 388. sz. törvény (2001. évi költségvetési törvény) (legge n. 388 – disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato [legge finanziaria 2001]; a GURI 2000. december 29‑i 302. számának rendes melléklete), amelynek 130. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „[…]
            b) a 8. cikk első bekezdésének vége a következő bekezdéssel egészül ki: «Az e bekezdésben említett kamatokat 1995. december 31‑ig a 4,40 százalékponttal megemelt hivatalos leszámítolási kamatláb alapján, éves tőkésítéssel, az azt követő időszakra pedig pusztán a törvényes kamat alapján kell számítani».
            […]”
            14. Azt követően, hogy az alapügyben a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) előtti eljárást megindították, elfogadták a 2012. április 26‑i 44. sz. törvény útján (a GURI 2012. április 28‑i 99. számú rendes kiegészítése) módosításokkal törvénnyé alakított, az adóegyszerűsítésre, az ellenőrzési eljárások hatékonyságának javítására és megerősítésére vonatkozó sürgős rendelkezésekről szóló, 2012. március 2‑i 16. sz. törvényrendeletet (decreto‑legge n. 16 – Disposizioni urgenti in materia di semplificazioni tributarie, di efficientamento e potenziamento delle procedure di accertamento; a GURI 2012. március 2‑i 52. száma; a továbbiakban: 16/2012. sz. törvényrendelet), amely a 12. cikkében előírja:
            „A hazai mezőgazdasági termékeknek a mezőgazdasági szövetkezetek által az állam nevében és érdekében való kötelező beszolgáltatási rendszere irányításából és forgalmazásából származó, a 2000. december 23‑i 388. sz. törvény 130. cikkével módosított, 1999. október 28‑i 410. sz. törvény 8. cikke (1) bekezdésének megfelelően megszűntetett követelésektől eltérő, a mezőgazdasági és erdőgazdálkodási miniszter hatályos és végrehajtható rendeletével jóváhagyott és a Corte dei conti által nyilvántartásba vett beszámolókból eredő követelések, amelyek megszüntetésre kerülnek az arra jogosult személyekkel szemben, továbbá a költségek és az ugyanezen rendeletekben megjelölt, a vonatkozó könyvelések lezárásának időpontjától számított esedékes kamatok tekintetében a következők szerint számított kamatok merülnek fel: 1995. december 31‑ig a 4,40 százalékponttal megemelt hivatalos leszámítolási kamatláb alapján, éves tőkésítéssel, az azt követő időszakra pedig pusztán a törvényes kamat alapján.”
            15. Másrészt a 2000/35 irányelvet a 2002. október 9‑i 231. törvényerejű rendelet (decreto legislativo n. 231 – Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali; a GURI 2002. október 23‑i 249. száma) ültette át az olasz jogrendbe, amely 11. cikkében előírja, hogy rendelkezései nem alkalmazandók a 2002. augusztus 8. előtt kötött szerződésekre.
            16. A 2011. november 11‑i 180. sz. törvény 10. cikkének első bekezdése alapján a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló 2011/7/EU irányelv teljes körű átültetése érdekében a 2002. október 9‑i 231. sz. törvényerejű rendelet módosításáról szóló, 2012. november 9‑i 192. sz. törvényerejű rendelet (decreto legislativo n. 192 – Modifiche al decreto legislativo 9 ottobre 2002, n. 231, per l’integrale recepimento della direttiva 2011/7/UE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, a norma dell’articolo 10, comma 1, della legge 11 novembre 2011, n°180; a GURI 2012. november 15‑i 267. száma) átültette az olasz jogba a 2011/7 rendeletet. E rendelet 3. cikkében előírja, hogy rendelkezései a 2013. január 1‑jétől kötött ügyletekre alkalmazandók.
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            17. 2004. november 22‑én hozott ítéletében a Corte d’appello di Roma (római fellebbviteli bíróság) 511 878 997,39 euró összegben határozta meg azt a követelést, amely a Federconsorzit mint az 58 megyei mezőgazdasági szövetkezet követeléseinek engedményesét a Ministeroval szemben az 1967‑ig a kötelező beszolgáltatási rendszer irányításával összefüggésben viselt költségek megtérítése címén megillette. E bíróság nem alkalmazta az 1999. október 28‑i 410. sz. törvényt ezen összeg megállapításához, mivel úgy vélte, hogy ez a rendelkezés csak a mezőgazdasági szövetkezetekkel fennálló folyamatban lévő jogviták lezárására irányul, és nem alkalmazandó a mezőgazdasági szövetkezetek követelései engedményeseinek minősülő más személyekre. A kamatokat 1982. január 31‑től, az említett követelés keletkezésének időpontjától számította, a két fél egymással szemben 1991. július 4‑én fennálló kölcsönös követeléseit beszámította, és a követelések közötti különbözet összegére az 1991. július 5. és 2004. június 30. közötti időszakra félévenkénti tőkésítéssel, a tényleges kifizetésig terjedő időszak tekintetében számított kamatot.
            18. A Corte suprema di cassazione 2007. december 13‑i ítéletével hatályon kívül helyezte ezt az ítéletet, és az ügyet visszautalta a Corte d’appello di Roma elé, amely a 2011. október 14‑én hozott ítéletében ismételten megállapította, hogy a Ministero 2004. június 30‑án fennálló tartozása 511 878 997,39 euró és annak 4,40 százalékponttal megemelt hivatalos leszámítolási kamatláb alapján, féléves tőkésítéssel, 2004. július 1‑jétől a tényleges kifizetésig terjedő időszak tekintetében felszámított további kamatai összegének felelt meg. E bíróság többek között megállapította, hogy az állam és a Federconsorzi között a törvény erejénél fogva megbízási jogviszony állt fenn, amely az agrár‑élelmiszeripari termékekkel való ellátás biztosítása feladatkörének átruházására irányult, mivel e megbízást teljes igazgatási és pénzügyi autonómia birtokában, éves beszámoló benyújtására irányuló kötelezettség, valamint a költségek megtérítésére vonatkozó jog mellett gyakorolták.
            19. A Ministero ez utóbbi ítélettel szemben felülvizsgálati kérelmet nyújtott be, hivatkozva különösen az 1999. október 28‑i 410. sz. törvény 8. cikke (1) bekezdésének a megsértésére.
            20. Az eljárás során a Federconsorzi felszámolóbiztosa azt állította különösen, hogy a felülvizsgálati kérelem benyújtását követően elfogadott és a Ministero által alkalmazni kért 16/2012 törvényrendelet 12. cikkének (6) bekezdése összeegyeztethetetlen a 2000/35 és a 2011/7 irányelvvel. E tekintetben arra hivatkozott, hogy az ezen irányelveket követően hozott jogalkotási aktusokkal az olasz állam a hitelezőjével szemben nem csupán az 1995‑ig esedékes fizetések utáni késedelmi kamatok összegének csökkentését írta elő azzal, hogy az említett kamatokat éves szinten, nem pedig féléves szinten tőkésítette, hanem azt is, hogy az 1995‑ös évtől kezdődő időszak tekintetében csak a törvényes kamatot kell alkalmazni, jóllehet álláspontja szerint az említett irányelvekkel ellentétes, ha a nemzeti jogalkotó a beavatkozásával kizárja az állam hitelezőinek a már fennálló követelések – ideértve a 2002. augusztus 8. vagy 2013. március 16. előtt létrejött jogviszonyokból eredő követeléseket – utáni késedelmi kamat iránti jogát.
            21. A Ministero a 2000/35 irányelv, illetve a 2002. október 9‑i törvényerejű rendelet alapügyre való alkalmazásának mellőzését kérte amiatt, hogy egyrészt a felek között közjogi jogviszony állt fenn, nem pedig kereskedelmi ügylet, másrészt pedig ezen irányelv és e törvényerejű rendelet nem alkalmazandó a 2002. augusztus 8. előtt kötött szerződésekre.
            22. A Corte suprema di cassazione előzetesen kifejtette, hogy a 16/2012 törvényrendelet 12. cikkének (6) bekezdését alkalmazni kell az alapeljárásra, mivel e törvényrendelet hatálybalépésének időpontjában az alkalmazandó kamatláb és a tőkésítés nem képezte jogerős határozat tárgyát.
            23. A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja először is, hogy nem zárható ki, hogy a mezőgazdasági szövetkezetek és az állam között a törvény erejénél fogva fennálló, a kötelező beszolgáltatási rendszer irányítására vonatkozó megbízási jogviszony a 2000/35 és 2011/7 irányelv értelmében kereskedelmi ügyletnek minősül.
            24. Úgy véli másodszor, hogy nem nyilvánvalóan megalapozatlan a Federconsorzi felszámolójának azon feltevése, amely szerint ezen irányelvek nem teszik lehetővé a 2002. augusztus 8. vagy 2013. március 16. előtt létrejött jogviszonyokra alkalmazandó, a késedelmi kamat fizetését kizáró rendelkezések elfogadását. Ennélfogva úgy ítéli meg, hogy meg kell vizsgálni a 16/2012. sz. törvényrendelet 12. cikke (6) bekezdésének az uniós jog rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségét.
            25. E körülmények között a Corte suprema di cassazione felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
            „1) A kereskedelmi ügyletnek a 2000/35 irányelv 2. cikke és a 2011/7 irányelv 2. cikke által meghatározott fogalmába tartozik‑e a mezőgazdasági termékekkel való ellátásra és azok szétosztására irányuló, az 1948. január 23‑i 169. sz. törvényerejű rendelet és az 1957. december 22‑i 1294. sz. törvény alapján az állami szervek és a mezőgazdasági szövetkezetek között ex lege  létrejött megbízási jogviszony (amely jogviszonyból később a szövetkezetek által a Federconsorzira, majd az ez utóbbi által csődeljárás keretében a hitelezőire engedményezett követelés származik)?
            2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén a 2000/35 irányelv (a 6. cikk (2) bekezdése) és a 2011/7 irányelv (a 12. cikk (3) bekezdése) átültetésére vonatkozó kötelezettség a kedvezőbb rendelkezések fenntartásának lehetővé tételével magában foglalja‑e az irányelvek hatálybalépésekor már fennálló jogviszonyokra alkalmazandó késedelmi kamat kedvezőtlenebbé tételének vagy egyenesen kizárásának tilalmát?
            3) A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén a már fennálló jogviszonyokra alkalmazandó késedelmi kamat kedvezőtlenebbé tételének tilalma az olyan egységes kamatszabályozásra is alkalmazandó‑e, amely egy bizonyos időpontig (a jelen ügyben 1982. január 31‑től 1995. december 31‑ig) a törvényben előírttól eltérő kamatlábról és – akár évenkénti és nem a hitelező által követelt félévenkénti – tőkésítésről, majd ezen időpontot követően pusztán a törvényes kamat megfizetéséről rendelkezik, és amely – tekintettel a folyamatban lévő jogvitára – nem feltétlenül kedvezőtlen a hitelező számára?
            4) A 2000/35 irányelv (6. cikk) és a 2011/7 irányelv (12. cikk) átültetésére vonatkozó kötelezettség – amennyiben az előbbi irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében, illetve az utóbbi 7. cikkében a szerződési szabadsággal a hitelező kárára való visszaéléssel összefüggésben előírja, hogy hatálytalanok a tisztességtelen szerződéses feltételek vagy gyakorlatok – magában foglalja‑e annak tilalmát is, hogy az állam a késedelmi kamatok megfizetését kizáró jogszabályokkal olyan jogviszonyokba avatkozzon be, amelyekben félként szerepel, és amelyek az irányelvek hatálybalépésekor már fennállnak?
            5) A negyedik kérdésre adandó igenlő válasz esetén az olyan, már fennálló jogviszonyokba a késedelmi kamatok megfizetését kizáró jogszabályokkal történő beavatkozás tilalma, amelyekben az állam félként szerepel, az olyan egységes kamatszabályozásra is alkalmazandó‑e, amely egy bizonyos időpontig (a jelen ügyben 1982. január 31‑től 1995. december 31‑ig) a törvényben előírttól eltérő kamatlábról és – akár évenkénti és nem a hitelező által követelt félévenkénti – tőkésítésről, majd ezen időpontot követően pusztán a törvényes kamat megfizetéséről rendelkezik, és amely – tekintettel a folyamatban lévő jogvitára – nem feltétlenül kedvezőtlen a hitelező számára?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            26. Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a 16/2012 törvényrendelet elfogadásakor a 2000/35 irányelv még hatályban volt, illetve annak elfogadására a 2011/7 irányelv elfogadását és hatálybalépését követően, de ez utóbbi átültetésére rendelkezésre álló határidő leteltét megelőzően került sor.
            27. Másrészt, amint az a jelen ítélet 15. és 16. pontjából következik, az Olasz Köztársaság élt a 2000/35 irányelv 6. cikke (3) bekezdésének b) pontjában biztosított lehetőséggel, hogy az irányelv átültetése során kizárja a 2002. augusztus 8. előtt között szerződéseket, illetve a 2012/16 törvényrendelet elfogadását megelőzően szintén élt a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében biztosított lehetőséggel, hogy kizárja a 2013. március 16. előtt kötött szerződéseket.
            28. Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy a Federconsorzinak az alapügyben szóban forgó követelése olyan jogviszony keretében keletkezett, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság a törvény erejénél fogva létrejött megbízási jogviszonynak minősített, amely 1967‑ig állt fenn az olasz állam és a mezőgazdasági szövetkezetek között, mivel e követelés az állam nevében és érdekében eljáró ezen szövetkezeteknél az említett megbízás keretében, e dátumot megelőzően felmerült költségek eredményeképpen keletkezett.
            29. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor arra vár választ, hogy a 2000/35 és 2011/6 irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségből, valamint az előbbi irányelv 3. cikkének (3) bekezdéséből és 6. cikkéből, illetve az utóbbi irányelv 7. és 12. cikkéből az következik‑e, hogy az Olasz Köztársaság nem fogadhatta volna el érvényesen a törvénnyé alakított 16/2012 törvényrendelet rendelkezéseit, amelyek a Federconsorzi követelését ez utóbbi számára kedvezőtlenül módosíthatják.
            30. E körülményekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a második, harmadik, negyedik és ötödik kérdésével, amelyeket célszerű együtt és elsőként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdését, valamint a 2000/35 irányelv 3. cikkének (3) bekezdését és 6. cikkét, illetve a 2011/7 irányelv 7. és 12. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha valamely tagállam, amely élt az előbbi irányelv 6. cikke (3) bekezdésének b) pontjában biztosított lehetőséggel, az utóbbi irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidőn belül az alapügybelihez hasonló olyan jogszabályi rendelkezéseket fogadhat el, amelyek a 2002. augusztus 8. előtt kötött szerződések teljesítéséből eredő követelések kamatait az állam hitelezője számára kedvezőtlenül módosíthatják.
            31. E tekintetben elegendő arra hivatkozni, hogy a tagállam arra irányuló lehetősége, hogy a 2000/35 irányelv átültetése során kizárja a 2002. augusztus 8. előtt kötött szerződéseket, ahogyan azt az Olasz Köztársaság tette a 2002. október 9‑i 231. sz. törvényerejű rendelet elfogadásával, kifejezetten szerepel ezen irányelv 6. cikke (3) bekezdésének b) pontjában, és azzal a következménnyel jár, hogy alkalmazása esetén időbeli hatályánál fogva ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem alkalmazható e szerződésekre.
            32. Másrészt valamely 2013. március 16. előtt kötött szerződés teljesítéséből eredő követelés kamatainak a 2011/7 irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidőn belül elfogadott jogalkotási aktussal történő, az állam hitelezője számára kedvezőtlen módosítása mindenesetre nem tekinthető úgy, mint amely alkalmas lenne az ezen irányelvben meghatározott cél komoly veszélyeztetésére (lásd: Inter‑Environnement Wallonie ítélet, C‑129/96, EU:C:1997:628, 45. pont), mivel annak 12. cikke (4) bekezdése lehetőséget biztosít a tagállamok számára, hogy kizárják az ezen időpontot megelőzően kötött szerződéseket, illetve mivel ennélfogva az érintett tagállam megfontolhatta, hogy él‑e ezzel a lehetőséggel.
            33. Következésképpen nem következhet a 2011/7 irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségből, illetve nem vezethető le az említett irányelv 12. cikkének (3) bekezdéséből – amely lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a hitelező számára az ezen irányelvnek való megfeleléshez szükségesnél kedvezőbb rendelkezéseket tartsanak fenn vagy léptessenek hatályba –, vagy az ugyanezen irányelv tisztességtelen szerződéses feltételekre és gyakorlatokra vonatkozó 7. cikkéből, hogy valamely tagállam, amely élt a 2000/35 irányelv 6. cikke (3) bekezdésének b) pontjában biztosított lehetőséggel, a 2011/7 irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidőn belül ne módosíthatná az állam hitelezője számára kedvezőtlenül a 2002. augusztus 8. előtt kötött szerződések teljesítéséből eredő követelések kamatait, ami azonban nem érinti az ilyen módosítással szemben a belső jogban esetlegesen rendelkezésre álló jogorvoslatokat.
            34. Így az alapügyben, feltéve hogy az olasz állam és a mezőgazdasági szövetkezetek között fennállt viszonyt a 2011/7 irányelv 2. cikke értelmében vett „kereskedelmi ügyletnek” lehet minősíteni, és az ennélfogva ezen irányelv tárgyi hatálya alá tartozik, ezen irányelv mindenesetre nem képezte akadályát a 16/2012 rendelettörvény rendelkezései elfogadásának.
            35. A fenti megfontolások alapján a második, harmadik, negyedik és ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdését, valamint a 2000/35 irányelv 3. cikkének (3) bekezdését és 6. cikkét, illetve a 2011/7 irányelv 7. és 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha valamely tagállam, amely élt az előbbi irányelv 6. cikke (3) bekezdésének b) pontjában biztosított lehetőséggel, az utóbbi irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidőn belül az alapügybelihez hasonló olyan jogszabályi rendelkezéseket fogadhat el, amelyek a 2002. augusztus 8. előtt kötött szerződések teljesítéséből eredő követelések kamatait az állam hitelezője számára kedvezőtlenül módosíthatják.
            36. A második, harmadik, negyedik és ötödik kérdésre adott válaszra tekintettel az első kérdésre nem szükséges válaszolni.
            A költségekről
            37. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
            Az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdését, a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29‑i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (3) bekezdését és 6. cikkét, valamint a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. és 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha valamely tagállam, amely élt az előbbi irányelv 6. cikke (3) bekezdésének b) pontjában biztosított lehetőséggel, az utóbbi irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidőn belül az alapügybelihez hasonló olyan jogszabályi rendelkezéseket fogadhat el, amelyek a 2002. augusztus 8. előtt kötött szerződések teljesítéséből eredő követelések kamatait az állam hitelezője számára kedvezőtlenül módosíthatják.


A Törvényszék ítélete (hetedik tanács), 2015. szeptember 4.#National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) és társai kontra az Európai Unió Tanácsa.#Közös kül‑ és biztonságpolitika – Iránnal szemben az atomfegyverek elterjedésének megakadályozása érdekében hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – Megsemmisítés iránti kereset – Az államinál alacsonyabb szintet képviselő jogalany – Kereshetőségi jog és az eljáráshoz fűződő érdek – Elfogadhatóság – Indokolási kötelezettség – A jogalap megjelölése és választása – A Tanács hatásköre – Az uniós jogi aktusok előre láthatóságának elve – A társult vállalkozás fogalma – Nyilvánvaló értékelési hiba – A védelemhez való jog és a hatékony bírói jogvédelemhez való jog – Arányosság – Tulajdonhoz való jog.#T-577/12. sz. ügy.


A Törvényszék (harmadik tanács) 2015. március 18-i ítélete. # Jean-Marie Cahier és társai kontra az Európai Unió Tanácsa és Európai Bizottság. # T-195/11., T-458/11., T-448/12. és T-41/13. sz. ügyek


title: A Bíróság ítélete (második tanács), 2017. május 18.#Hummel Holding A/S kontra Nike Inc. és Nike Retail B.V.#Az Oberlandesgericht Düsseldorf (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Szellemi tulajdon – 207/2009/EK rendelet – Európai uniós védjegy – A 97. cikk (1) bekezdése – Joghatóság – Valamely harmadik államban letelepedett társaság ellen indított védjegybitorlási kereset – Az eljáró bíróság tagállamának területén található, a vállalati láncban két szinttel lejjebb elhelyezkedő leányvállalat – A »telephely« fogalma.#C-617/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2017. május 18. (
            *1
         ) (
            1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Szellemi tulajdon — 207/2009/EK rendelet — Európai uniós védjegy — A 97. cikk (1) bekezdése — Joghatóság — Valamely harmadik államban letelepedett társaság ellen indított védjegybitorlási kereset — Az eljáró bíróság tagállamának területén található, a vállalati láncban két szinttel lejjebb elhelyezkedő leányvállalat — A »telephely« fogalma”
      A C‑617/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi felsőbíróság, Németország) a Bírósághoz 2015. november 23‑án érkezett, 2015. november 16‑i határozatával terjesztett elő
      a Hummel Holding A/S

      és
      a Nike Inc.,
      a Nike Retail BV között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: M. Ilešič (előadó) tanácselnök, A. Prechal, A. Rosas, C. Toader és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: E. Tanchev,
      hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. október 6‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Hummel Holding A/S képviseletében T. Bösling Rechtsanwalt,

               —

               a Nike Retail BV és a Nike Inc. képviseletében B. Führmeyer és F. Klein Rechtsanwälte,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. Collabolletta avvocato dello Stato,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében J. Samnadda, T. Scharf és M. Wilderspin, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2017. január 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL 2009. L 78., 1. o.) 97. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet a Hummel Holding A/S és a Nike Inc., valamint annak leányvállalata, a Nike Retail BV között, a Hummel Holding egyik nemzetközi – az Európai Unióra is kiterjedő oltalommal rendelkező – védjegyének utóbbiak általi állítólagos bitorlása tárgyában folyó peres eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A 44/2001/EK rendelet

               3

               A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítés: HL 2006. L 242., 6. o.) (11)–(13) preambulumbekezdése kimondja:

                        „(11)

                        A joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük, és azt az elvet kell követniük, hogy a joghatóságot általában az alperes lakóhelye alapozza meg, és a joghatóságnak ezen az alapon mindenkor megállapíthatónak kell lennie, kivéve egyes pontosan meghatározott eseteket, amelyekben a per tárgya vagy a felek szerződéses szabadsága eltérő joghatósági okot kíván meg. […]

                        (12)

                        Az alperes lakóhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében.

                        (13)

                        A biztosítási, fogyasztói és munkaszerződésekkel kapcsolatban a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal kell védelemben részesíteni.”

               4

               E rendelet 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „E rendelet rendelkezéseire is figyelemmel valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy, állampolgárságára való tekintet nélkül, az adott tagállam bíróságai előtt perelhető.”

               5

               Az említett rendelet 4. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „Ha az alperes nem rendelkezik lakóhellyel valamely tagállamban, valamennyi tagállam bíróságainak joghatóságát a 22. és 23. cikk alapján az adott tagállam joga határozza meg.”

         A 207/2009 rendelet

               6

               A 207/2009 rendeletet módosította a 2015. december 16‑i (EU) 2015/2424 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2015. L 341., 21. o.), amely 2016. március 23‑án lépett hatályba. Ugyanakkor, figyelemmel az alapügy tényállásának idejére, a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a 207/2009 rendeletnek az e módosítást megelőző szövegváltozata alapján kell vizsgálni.

               7

               Az 207/2009 rendelet (15)–(17) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:

                        „(15)

                        Az [európai uniós] védjegyek oltalmának erősítése érdekében a tagállamoknak – saját nemzeti jogrendszerükre figyelemmel – a lehető legkorlátozottabb számban ki kell jelölniük az [európai uniós] védjegyek bitorlásával és érvényességével összefüggő ügyekre hatáskörrel rendelkező első‑ és másodfokú nemzeti bíróságokat.

                        (16)

                        Az [európai uniós] védjegyek érvényessége és bitorlása tárgyában hozott határozatoknak az [Unió] egész területére kiterjedő hatállyal kell bírniuk, ugyanis ez az egyetlen módja annak, hogy elkerülhetők legyenek a bíróságok, illetve [az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO)] által hozott határozatok közötti ellentmondások, továbbá hogy megőrizhető legyen az [európai uniós] védjegyek egységes jellege. A [44/2001] rendelet rendelkezéseit az [európai uniós] védjegyekkel összefüggő valamennyi perre alkalmazni kell, kivéve, ha e rendelet az említett rendelkezésektől eltérően rendelkezik.

                        (17)

                        Az ugyanazon felek között azonos cselekmények tárgyában a közösségi védjegyoltalom és az azzal egyidejűleg fennálló nemzeti védjegyoltalom alapján indult perekben el kell kerülni, hogy egymásnak ellentmondó ítéletek szülessenek. Ennek érdekében, ha a perek ugyanabban a tagállamban indultak, ezt a célt a nemzeti eljárási szabályok alapján kell megvalósítani, amelyeket e rendelet nem érint, ha a perek azonban különböző tagállamokban indultak, a fentiekben említett [44/2001] rendeletnek a perek felfüggesztésére és a kapcsolódó perekre vonatkozó szabályait követő rendelkezések alkalmazása tűnik megfelelőnek.”

               8

               E rendeletnek „A [44/2001] rendelet alkalmazása” című 94. cikke, amely a X. címben szerepel, határozza meg az európai uniós védjegyekkel kapcsolatos keresetekre vonatkozó joghatósággal és eljárásokkal kapcsolatos szabályokat. E cikk a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ha e rendelet másként nem rendelkezik, az [európai uniós] védjegybejelentésekkel és az [európai uniós] védjegyekkel összefüggő ügyekben, valamint nemzeti védjegyekkel és [európai uniós] védjegyekkel összefüggő, egyidejűleg vagy egymást követően indított ügyekben a [44/2001] rendeletet kell alkalmazni.
               (2)   A 95. cikkben említett keresetekkel és igényekkel összefüggő eljárások esetén:

                        a)

                        a [44/2001] rendelet 2. és 4. cikke, 5. cikkének 1., 3., 4. és 5. pontja és 31. cikke nem alkalmazható;

                        b)

                        a [44/2001] rendelet 23. és 24. cikkét az e rendelet 97. cikkének (4) bekezdésében szereplő korlátozásokkal kell alkalmazni;

                        c)

                        a [44/2001] rendelet II. fejezetében foglalt, a tagállamban lakóhellyel, illetve székhellyel rendelkező személyekre vonatkozó rendelkezéseket olyan személyekre is alkalmazni kell, akik lakóhelye, illetve amelyek székhelye nem a tagállamok valamelyikében van, de a tagállamok valamelyikében telephellyel rendelkeznek.”

               9

               Az említett rendeletnek „[Az európai uniós] védjegybíróságok” című 95. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
               „A tagállamok területükön a lehető legkorlátozottabb számban kijelölnek első‑ és másodfokon eljáró olyan nemzeti bíróságokat (a továbbiakban: [európai uniós] védjegybíróság), amelyek az e rendelettel rájuk ruházott hatáskörben járnak el.”

               10

               Ugyanezen rendelet „Joghatóság bitorlással és érvényességgel összefüggő ügyekben” című 96. cikke így rendelkezik:
               „Az [európai uniós] védjegybíróságnak a következő ügyekben van kizárólagos joghatósága:

                        a)

                        az [európai uniós] védjegy bitorlásával összefüggő perek és – ha a nemzeti jog arról rendelkezik – az európai uniós védjegy bitorlásának kísérletével kapcsolatos perek;

                  […]”

               11

               Az 207/2009 rendelet „Nemzetközi joghatóság” című 97. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   E rendelet rendelkezéseire és a [44/2001] rendeletnek a 94. cikk alapján alkalmazandó bármely rendelkezésére is figyelemmel a 96. cikkben említett keresetek és igények tárgyában az eljárást az alperes lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam bírósága előtt, vagy ha az alperes a tagállamokban lakóhellyel vagy székhellyel nem rendelkezik, az alperes telephelye szerinti tagállamban kell megindítani.
               (2)   Ha az alperes lakóhelye vagy székhelye nem a tagállamokban van, vagy a tagállamok egyikében sem rendelkezik telephellyel, az eljárást a felperes lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam bírósága előtt kell megindítani, vagy – ha a felperes a tagállamokban lakóhellyel vagy székhellyel nem rendelkezik – a felperes telephelye szerinti tagállamban.
               (3)   Ha a felperes és az alperes egyikének sincs lakóhelye vagy székhelye a tagállamokban, vagy ott egyikük sem rendelkezik telephellyel, az eljárást annak a tagállamnak a bírósága előtt kell megindítani, ahol a[z EUIPO] székhelye található.
               […]
               (5)   A 96. cikkben említett keresetek és igények tárgyában az eljárás – a nemleges megállapításra irányuló perek kivételével – annak a tagállamnak a bírósága előtt is megindítható, ahol a bitorlást elkövették, illetve megkísérelték, illetve ahol a 9. cikk (3) bekezdésének második mondata szerinti cselekményt elkövették.”

               12

               E rendeletnek „A joghatóság terjedelme” című 98. cikke az (1) bekezdésében előírja:
               „A 97. cikk (1)–(4) bekezdése alapján joghatósággal bíró [európai uniós] védjegybíróság joghatósággal rendelkezik

                        a)

                        a tagállamok bármelyikének területén elkövetett vagy megkísérelt védjegybitorlási cselekményekre,

                  […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               13

               A Hummel Holding egy Dániában letelepedett vállalkozás, amely sportcikkeket, sport‑ és szabadidő‑ruházati cikkeket, valamint sport‑ és szabadidőcipőket gyárt. Ő a jogosultja a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, 1957. június 15‑i, felülvizsgált és módosított Nizzai Megállapodás szerinti 25. osztályba tartozó, következő leírásnak megfelelő áruk tekintetében az Unióra is kiterjedő hatállyal 943057. számon lajstromozott nemzetközi ábrás védjegynek: „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”.

               14

               A Nike, amelynek székhelye az Amerikai Egyesült Államokban található, a Nike‑csoport legfelső szintű anyavállalata, amely sportcikkeket forgalmaz világszerte. A Hollandiában letelepedett Nike Retail ugyanezen csoporthoz tartozik. Ez utóbbi üzemelteti azt a weboldalt, amelyen – többek között Németországba szánt – Nike‑termékeket mutatnak be és kínálnak értékesítésre. Az e weboldalon keresztül történő online forgalmazás mellett a Nike‑termékeket Németországban független kereskedőkön keresztül is forgalmazzák, akiknek a Nike Retail-től kell megrendelniük azokat. A Nike‑csoportba tartozó társaságok Németországban nem üzemeltetnek közvetlenül kis‑ és nagykereskedéseket.

               15

               A Nike Deutschland GmbH, amelynek székhelye Frankfurt‑am‑Mainban (Németország) található, és amely az alapeljárásban félként nem vett részt, az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi felsőbíróság, Németország) szerint a Nike Retail egyik leányvállalata. A Nike Deutschland nem rendelkezik saját weboldallal, és nem értékesít termékeket sem végső fogyasztók, sem közvetítő kereskedők részére. Ő bonyolítja le viszont a közvetítő kereskedők és a Nike Retail által kötött szerződések megtárgyalását, továbbá segítséget nyújt ez utóbbi társaságnak a reklámozás és a szerződések teljesítése terén. Ezenfelül a Nike Deutschland biztosítja a végső fogyasztók részére az értékesítést követően az ügyfélszolgálatot.

               16

               A Hummel Holding úgy véli, hogy a Nike egyes termékei, különösen egyes kosárlabdasortok, a jelen ítélet 13. pontjában említett védjegy tekintetében bitorló jellegűek, és azt állítja, hogy e védjegybitorlások többségére Németországban került sor. Keresetet indított a Nike és a Nike Retail ellen a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi bíróság, Németország) előtt, amely megállapította joghatóságának fennállását, azzal az indokkal, hogy a Nike Deutschland a Nike egyik telephelye, a keresetet érdemében azonban elutasította. A Hummel Holding e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.

               17

               A Hummel Holding ezen áruk behozatala és kivitele, reklámozása, értékesítésre való kínálása, forgalomba hozatala beszüntetésének elrendelését és az e termékek forgalomba hozatala engedélyezésének megtagadását kérte e bíróságtól, egyrészt a Nike-val szemben az Unió területének (másodlagosan pedig a Németországi Szövetségi Köztársaság területének) vonatkozásában, másrészt a Nike Retail-lel szemben a Németországi Szövetségi Köztársaság vonatkozásában.

               18

               A Nike és a Nike Retail a német bíróságok joghatóságának hiányára hivatkozott.

               19

               A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a német bíróságoknak a Nike‑csoporthoz tartozó társaságokkal szembeni, az Unió egészére kiterjedő kereset elbírálására vonatkozó joghatósága kizárólag a 207/2009 rendelet 97. cikkének (1) bekezdéséből vezethető le. Ugyanakkor kiemeli, hogy az e rendelkezés értelmében vett „telephely” fogalma, az önálló leányvállalatok és a vállalati láncban két szinttel lejjebb elhelyezkedő leányvállalatok esetén vitatható, és a Bíróság még nem tisztázta az értelmét.

               20

               E körülmények között az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi tartományi felsőbíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Milyen körülmények között kell az Unióban székhellyel nem rendelkező vállalkozás jogilag önálló, az Unió valamelyik tagállamában letelepedett, a vállalati láncban két szinttel lejjebb elhelyezkedő leányvállalatát úgy tekinteni, hogy az a vállalkozásnak a 207/2009 rendelet 97. cikkének (1) bekezdése értelmében vett »telephelye«?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               21

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 207/2009 rendelet 97. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a valamely tagállamban letelepedett, jogilag független társaság, amely egy olyan anyavállalatnak a vállalati láncban két szinttel lejjebb elhelyezkedő leányvállalata, amelynek székhelye nem az Unióban található, ezen anyavállalat e rendelkezés értelmében vett „telephelyének” minősül.

               22

               Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az Unió egészében önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve nemcsak annak kifejezéseit, hanem a rendelkezés összefüggéseit és a kérdéses szabályozás célját (lásd többek között: 1984. január 18‑iEkro ítélet, 327/82, EU:C:1984:11, 11. pont; 2014. szeptember 3‑iDeckmyn és Vrijheidsfonds ítélet, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 14. pont; 2015. július 16‑iAbcur ítélet, C‑544/13 és C‑545/13, EU:C:2015:481, 45. pont).

               23

               Ez a helyzet áll fenn a 207/2009 rendelet 97. cikke (1) bekezdése értelmében vett „telephely” fogalma esetében is, hiszen e fogalom meghatározása az említett rendeletben nem található meg, és a rendelet nem tartalmaz utalást a nemzeti jogokra sem, annak értelmének meghatározását illetően.

               24

               Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy a 207/2009 rendelet – a rendeletben kifejezetten meghatározott kivételek fenntartása mellett – a 44/2001 rendelet rendelkezéseinek alkalmazását írja elő az európai uniós védjegyekkel és védjegybejelentésekkel kapcsolatos eljárásokra, ami a 207/2009 rendelet (16) preambulumbekezdéséből, valamint 94. cikkéből és 97. cikkének (1) bekezdéséből kifejezetten kiderül.

               25

               E tekintetben, még ha a 44/2001 rendelet egyes rendelkezései – mint például 5. cikkének (5) bekezdése és 18. cikkének (2) bekezdése – szintén hivatkoznak a „telephely” fogalmára, és ily módon nem zárható ki, hogy a Bíróságnak az e két rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlatából levezethető következtetések bizonyos mértékben relevánsak lehetnek a 207/2009 rendelet értelmében vett „telephely” fogalmának értelmezése szempontjából, mégsem tekinthető úgy, hogy az említett fogalomnak mindenképpen azonos hatályt kell tulajdonítani, aszerint, hogy e két rendelet közül az egyik vagy a másik keretében alkalmazzuk.

               26

               Ugyanis, azon elv ellenére, amely szerint az európai uniós védjeggyel összefüggő keresetekre a 44/2001 rendeletet kell alkalmazni, e rendelet bizonyos rendelkezéseinek alkalmazását – különösen 4. cikkének és 5. cikke (1) bekezdésének alkalmazását – a 207/2009 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése kizárja az utóbbi rendelet 96. cikkében említett keresetek és viszonkeresetek alapján indult eljárások esetében. E kizárásra tekintettel az európai uniós védjegybíróságoknak a 207/2009 rendelet 95. cikkének (1) bekezdése szerinti, az e rendelet 96. cikkében említett keresetek és viszontkeresetek elbírálására vonatkozó joghatósága közvetlenül az e rendeletben foglalt szabályokból ered, amely szabályok lex specialisnak minősülnek a 44/2001 rendeletben megfogalmazott szabályokhoz képest (lásd ebben az értelemben: 2014. június 5‑iCoty Germany ítélet, C‑360/12, EU:C:2014:1318, 26. és 27. pont).

               27

               Ezenfelül, egyrészről a 44/2001 rendelet, másrészről a 207/2009 rendelet, olyan célokat kíván megvalósítani, amelyek nem azonosak. Így tehát, a 44/2001 rendelet célja, (12) és (13) preambulumbekezdése értelmében, az alperes lakóhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is megállapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében, illetve a biztosítási, fogyasztói és munkaszerződésekkel kapcsolatban a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal részesíteni védelemben.

               28

               Ami a 207/2009 rendeletet illeti, annak célja, a (15)–(17) preambulumbekezdése szerint, erősíteni az európai uniós védjegyek oltalmát, elkerülni a különböző bíróságok által hozott határozatok közötti ellentmondásokat, valamint az említett védjegyek egységes jellegének veszélyeztetését, az európai uniós védjegybíróságoknak az Unió egészére kiterjedő hatállyal rendelkező határozatai segítségével.

               29

               A Bíróság – jelen ítélet 22. pontjában felidézett – ítélkezési gyakorlatának megfelelően, a 207/2009 rendelet 97. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „telephely” fogalmára jellemző elemek meghatározásához nem csupán e rendelkezés szövegét, hanem annak összefüggéseit és céljait is figyelembe kell venni.

               30

               A 207/2009 rendelet 97. cikke (1) bekezdésének szövege nem pontosítja a „telephely” fogalmát annak alkalmazása céljából. Ugyanakkor az derül ki belőle, hogy az olyan alperes, amely vagy aki az Unión belül nem rendelkezik székhellyel vagy lakóhellyel, rendelkezhet ugyanott telephellyel vagy telephelyekkel, ami a priori azt látszik megerősíteni, hogy ez utóbbi esetben azok előtt a különböző tagállami bíróságok előtt, amelyeknek a területén az ilyen telephelyek találhatók, peres eljárás indítható.

               31

               Ami azt a kontextust illeti, amelybe a 207/2009 rendelet 97. cikke illeszkedik, hangsúlyozni kell, hogy e rendelkezés biztosítja az Unión belül a bírósági fórumok meglétét az európai uniós védjegyek bitorlásával és érvényességével kapcsolatos valamennyi jogvita elbírálására. E cikk, amely több joghatósági okot is tartalmaz, (1)–(4) bekezdésében felsorolja az azon tagállam meghatározását lehetővé tevő, sorrendben egymást követő szempontokat, amelynek a bíróságai e rendelet 98. cikkének (1) bekezdésének a) pontja alkalmazásában joghatósággal rendelkeznek, annak érdekében, hogy az európai uniós védjegyek hatékony védelme az Unió egészének területén biztosított legyen.

               32

               A 207/2009 rendelet 97. cikke az (1) bekezdésében elsődlegesen azon tagállam bíróságainak joghatóságát állapítja meg, amelyeknek a területén az alperes lakóhelye vagy székhelye található, vagy ha az alperes a tagállamok egyikében sem rendelkezik lakóhellyel vagy székhellyel, azon tagállam bíróságainak joghatóságát, amelynek területén az alperes telephellyel rendelkezik. E cikk (2) és (3) bekezdése csak arra az esetre állapítja meg, másodlagosan, a felperes székhelye/lakóhelye vagy telephelye szerinti bíróságok joghatóságát, ha az alperes nem rendelkezik sem lakóhellyel/székhellyel, sem telephellyel az Unió valamelyik tagállamában, illetve harmadlagosan azon tagállam bíróságainak joghatóságát, amelyben az EUIPO székhelye található.

               33

               Ami az említett cikk (5) bekezdését illeti, az többek között azon tagállam bíróságainak joghatóságát állapítja meg, amelynek területén a védjegybitorlásra vagy annak kísérletére sor került, amely esetben – amint az a 207/2009 rendelet 98. cikkéből kiderül – az ilyen bíróság csak arra a tagállamra korlátozódó joghatósággal rendelkezik, amelynek a területén e bíróság székhelye található.

               34

               Amint azt a főtanácsnok indítványának 80. pontjában kiemelte, a 207/2009 rendelet 97. cikkének (1) bekezdése, amely azon tagállam bíróságainak joghatóságát állapítja meg, amelynek területén az olyan társaság telephelye található, amely az Unióban nem rendelkezik székhellyel, nem kivételt képez az alperes lakóhelye/székhelye szerinti általános joghatósági szabály alól, amely a 44/2001 rendeletnek a (11) preambulumkezdésével együttesen értelmezett 2. cikkének (1) bekezdéséből következik, hanem inkább annak végrehajtását képezi, ami e fogalom tág értelmezése mellett szól.

               35

               Ugyanis, az az általános jelleg, amellyel e joghatósági szabály rendelkezik, ami nem más, mint az actor sequitur forum rei alapelvének kifejeződése, azzal magyarázható, hogy lehetővé tegye az alperes számára, hogy főszabály szerint könnyebben el tudja látni a védelmét (lásd ebben az értelemben: 2000. július 13‑iGroup Josi ítélet, C‑412/98, EU:C:2000:399, 35. pont; 2002. február 19‑iBesix ítélet, C‑256/00, EU:C:2002:99, 52. pont). Márpedig ez az eset áll fenn olyankor is, amint arra a főtanácsnok indítványának 82. pontjában rámutatott, amikor valamely félnek egy olyan állam bíróságai előtt kell a védelmét képviselnie, amelyben telephellyel rendelkezik, és amellyel ennélfogva közelebbi kapcsolatban áll.

               36

               Ez az értelmezés nem sérti egyébként az uniós védjegyekre vonatkozó szabályozás azon céljait, amelyekre a jelen ítélet 28. pontjában emlékeztettünk, hiszen a 207/2009 rendelet 97. cikke alapján joghatósággal rendelkező európai uniós védjegybíróságok határozatainak az Unió egészére kiterjedő érvénye és hatálya van.

               37

               E tág értelmezés alapján úgy tekinthető, hogy elengedhetetlenek az olyan tárgyi jellegzetességek, amelyek alapján könnyen elismerhető a 207/2009 rendelet 97. cikkének (1) bekezdése szerinti „telephely” megléte. Amint arra a főtanácsnok indítványának 52. pontjában rámutatott, e telephely megléte tehát egyfajta valódi és stabil jelenlétet követel meg, ahonnan a gazdasági tevékenységet végzik, amely személyzetben és tárgyi felszerelésben nyilvánul meg. Ezenfelül, e telephelynek a külvilág számára tartósan valamely anyavállalat részeként kell megjelennie (lásd ebben az értelemben: 1978. november 22‑iSomafer ítélet, 33/78, EU:C:1978:205, 11. pont; 1981. március 18‑iBlanckaert & Willems ítélet, 139/80, EU:C:1981:70, 12. pont; 1987. december 9‑iSAR Schotte ítélet, 218/86, EU:C:1987:536, 10. pont; 2012. július 19‑iMahamdia ítélet, C‑154/11, EU:C:2012:491, 48. pont).

               38

               E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy egy olyan társaság valamely tagállam területén található telephelye, amelynek székhelye az Unión kívül található, rendelkezik‑e jogi személyiséggel vagy sem (lásd ebben az értelemben: 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet, C‑384/10, EU:C:2011:842, 54. pont). Így a harmadik feleknek a telephely által az anyavállalat részeként keltett külső benyomásra kell tudniuk hagyatkozni (lásd ebben az értelemben: 1987. december 9‑iSAR Schotte ítélet, 218/86, EU:C:1987:536, 15. pont).

               39

               Annak a körülménynek, hogy az azon tagállamban letelepedett társaság, amelynek bíróságai előtt keresetet indítanak, azon társaságnak a vállalati láncban két szinttel lejjebb elhelyezkedő leányvállalata, amelynek a székhelye az Unión kívül található, és nem annak egy közvetlen leányvállalata, szintén nincs jelentősége, hiszen a jelen ítélet 37. pontjában említett feltételek teljesülnek.

               40

               Egyébként, a 207/2009 rendelet 97. cikke (1) bekezdésének alkalmazásában főszabály szerint nem számít, hogy az így meghatározott telephely részt vett‑e az állítólagos bitorlásban. Ugyanis e követelmény, amelyről a 207/2009 rendelet 97. cikkének (1) bekezdése nem rendelkezik, egyébként sem lenne összeegyeztethető a „telephely” fogalma – a jelen ítélet 34. pontjában említett – tág értelmezésének szükségességével.

               41

               E megfontolások egészére tekintettel, az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 207/2009 rendelet 97. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a valamely tagállamban letelepedett, jogilag független társaság, amely egy olyan anyavállalatnak a vállalati láncban két szinttel lejjebb elhelyezkedő leányvállalata, amelynek a székhelye nem az Unión belül található, ezen anyavállalat e rendelkezés értelmében vett „telephelyének” minősül, amennyiben e leányvállalat egy olyan tevékenységi központ, amely az elhelyezkedése szerinti tagállamban egyfajta valódi és stabil jelenléttel rendelkezik, ahonnan gazdasági tevékenységet gyakorolnak, és amely a külvilág számára tartós jelleggel az említett anyavállalat részeként jelenik meg.

         A költségekről

               42

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

                     Az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet 97. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a valamely tagállamban letelepedett, jogilag független társaság, amely egy olyan anyavállalatnak a vállalati láncban két szinttel lejjebb elhelyezkedő leányvállalata, amelynek a székhelye nem az Európai Unión belül található, ezen anyavállalat e rendelkezés értelmében vett „telephelyének” minősül, amennyiben e leányvállalat egy olyan tevékenységi központ, amely az elhelyezkedése szerinti tagállamban egyfajta valódi és stabil jelenléttel rendelkezik, ahonnan gazdasági tevékenységet gyakorolnak, és amely a külvilág számára tartós jelleggel az említett anyavállalat részeként jelenik meg.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német
      (
            1
         )	A jelen szöveg kulcskifejezéseket tartalmazó részében az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) március 28.-i ítélete: 1996. # Muireann Noonan kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Felvétel - Versenyvizsgára bocsátás megtagadása. # T-60/92. sz. ügy