title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2004. július 7-i ítélete. # Société des mines de Sacilor - Lormines SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # ESZAK Szerződés - Vas- és acélipar - Felhagyás a bányászati jog gyakorlásával - a Francia Köztársaság által a bányavállalkozásokra rótt terhek - Panasz - Kedvező bizottsági válasz hiánya - Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset - Megsemmisítés iránti kereset - Elfogadhatóság - Perbeli cselekvőképesség - Az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozás. # T-107/01. és T-175/01. sz. egyesített ügyek

text:
      T‑107/01. és T‑175/01. sz. egyesített ügyek
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „ESZAK‑Szerződés – Vas- és acélipar – Felhagyás a bányászati jog gyakorlásával – A Francia Köztársaság által a bányavállalkozásokra rótt terhek – Panasz – A Bizottság kedvező válaszának hiánya – Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset – Megsemmisítés iránti kereset – Elfogadhatóság – Kereshetőségi jog – Az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozás”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2004. július 7.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Eljárás – Elfogadhatatlansági kifogás – Eljárásgátló okok fennállása miatti elfogadhatatlanság – A bíróság által hivatalból
            történő vizsgálat
      (ESZAK 80. cikk; az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 113. cikk)
      2.     Megsemmisítés iránti kereset – Az ESZAK 33. cikk második bekezdése alapján a vállalkozások vagy szövetségeik által benyújtott
            kereset – Kereshetőségi jog – Az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozások – Az e minőséggel sem a kereset benyújtásakor, sem
            a megtámadott elutasító határozat tárgyát képező panaszban kifogásolt cselekmények idején nem rendelkező vállalkozás – A kereshetőségi
            jog hiánya
      (ESZAK 33. cikk, (2) bekezdés és ESZAK 80. cikk)
      3.     Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset – Az ESZAK 35. cikk alapján a vállalkozások vagy szövetségeik által benyújtott
            kereset – Kereshetőségi jog – Az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozások
      (ESZAK 35. és ESZAK 80. cikk)
      1.     Az eljárási szabályzat 113. cikke értelmében az Elsőfokú Bíróság hivatalból bármikor vizsgálhatja, hogy a kereset eljárásgátló
         okok fennállása miatt nem elfogadhatatlan‑e, ami arra is kiterjed, hogy a közösségi bírónak van‑e hatásköre egy ügyben eljárni.
         Az Elsőfokú Bíróság vizsgálata tehát nincs a felek által felvetett eljárási akadályokhoz kötve.

      Az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozási minőség hiányával összefüggő elfogadhatatlansági kifogás eljárásgátló jellegűnek minősül,
         amennyiben a felperes kereshetőségi, valamint jogorvoslathoz való jogát érinti, és ezért az Elsőfokú Bíróság hivatalból történő
         vizsgálatának tárgyát képezheti.

      (vö. 51–52. pont)
      2.     Az ESZAK 33. cikk második bekezdésében a megsemmisítés iránti kereset benyújtására jogosult jogalanyok felsorolása kimerítő
         jellegű, tehát az itt nem említett jogalanyok nem nyújthatnak be érvényesen ilyen keresetet.

      Tehát nincs kereshetőségi joga az ESZAK‑határozatok megsemmisítése tekintetében olyan vállalkozásnak, amely a kereset benyújtásakor
         nem rendelkezik az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozási minőséggel, mivel nem végez termelő tevékenységet, és ráadásul az
         általa megtámadott elutasító határozat tárgyát képező panaszban kifogásolt cselekmények idején sem rendelkezett e minőséggel.

      (vö. 53–54., 56., 59–62. pont)
      3.     Az ESZAK 35. cikk értelmében az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset csak akkor fogadható el, ha a felperes az
         ESZAK 80. cikke szerinti vállalkozási minőséggel rendelkezik.

      (vö. 55. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2004. július 7.(*)

      „ESZAK‑Szerződés – Vas- és acélipar – Felhagyás a bányászati jog gyakorlásával – A Francia Köztársaság által a bányavállalkozásokra rótt terhek – Panasz – A Bizottság kedvező válaszának hiánya – Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset – Megsemmisítés iránti kereset – Elfogadhatóság – Kereshetőségi jog – Az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozás”
      A T‑107/01. és T‑175/01. sz. egyesített ügyekben,
      a Société des mines de Sacilor – Lormines SA (székhelye: Puteaux [Franciaország], képviseli kezdetben: G. Marty ügyvéd, később: R. Schmitt ügyvéd)

      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: G. Rozet és L. Ström, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      intézményi mulasztás megállapítása, másodlagosan pedig megsemmisítés iránti keresete tárgyában, amely az ellen irányul, hogy
         a Bizottság nem adott helyt a felperes annak megállapítását célzó panaszának, hogy a Francia Köztársaság – mivel a bányászati
         jog gyakorlásával való felhagyás és a koncessziós jogról való lemondás miatt indított eljárás során a felperes szerint rá
         túlzott mértékű terheket rótt ki – megsértette az ESZAK 4. cikk b) és c) pontját, továbbá az ESZAK 86. cikk rendelkezéseit,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEKELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (negyedik tanács),

      tagjai: H. Legal elnök, V. Tiili és M. Vilaras bírák,
      hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. február 18‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Jogi háttér
      1       Az ESZAK 4. cikk értelmében:
      „A szén- és acéltermékek közös piacával összeegyeztethetetlen, ezért a Szerződés értelmében el kell törölni a Közösségen belül,
         és meg kell tiltani:

      […]
      b)      azokat az intézkedéseket és gyakorlatot, amelyek a gyártók, a vásárlók vagy a fogyasztók között hátrányos megkülönböztetést
         eredményeznek különösen az ár, a szállítási feltételek és a fuvarozási díjak terén, valamint azokat az intézkedéseket és gyakorlatot,
         amelyek korlátozzák a vásárlók szabadságát szállítóik megválasztásában;

      c)      az államok által nyújtott támogatásokat és segélyeket, valamint az általuk kivetett különleges terheket, illetve ezek bármilyen
         formáját;

      […]” [nem hivatalos fordítás].
      2       Az ESZAK 33. cikk értelmében:
      „A Bíróságnak hatásköre van eljárni a tagállamok vagy a Tanács által a Bizottság határozatai vagy ajánlásai ellen a Bírósághoz
         benyújtott megsemmisítési keresetek tárgyában, amelyek alapja hatáskör hiánya, lényeges eljárási szabály megsértése, a Szerződés
         vagy a Szerződés végrehajtásával kapcsolatos bármely jogszabály megsértése vagy hatáskörrel való visszaélés. A Bíróság vizsgálata
         azonban nem terjedhet ki a fent említett határozatok és ajánlások alapjául szolgáló gazdasági tényekből vagy körülményekből
         származó helyzet értékelésére, kivéve azokat az eseteket, ahol a Bizottságnak felróható, hogy visszaélt hatáskörével, illetve
         nyilvánvalóan megszegte a Szerződés rendelkezéseit vagy a Szerződés végrehajtásával kapcsolatos bármely jogszabályt.

      A 48. cikk szerinti vállalkozások vagy szövetségek ugyanilyen feltételek mellett nyújthatnak be keresetet az őket érintő egyedi
         határozatok vagy ajánlások, valamint az általános határozatok vagy ajánlások ellen, amelyek véleményük szerint hatáskörrel
         való visszaélést valósítanak meg vonatkozásukban.

      […]” [nem hivatalos fordítás].
      3       Az ESZAK 35. cikke értelmében:
      „Azokban az esetekben, ahol a Bizottság a Szerződés valamely rendelkezése, illetve a Szerződés végrehajtásával kapcsolatos
         bármely jogszabály alapján köteles határozatot hozni vagy ajánlást megfogalmazni, és e kötelezettségének nem tesz eleget,
         a tagállamok, a Tanács, illetve az esettől függően a vállalkozások és szövetségek jogosultak az ügyet a Bizottság elé terjeszteni.

      Ugyanez vonatkozik arra az esetre, ha a Bizottságot a Szerződés egyik rendelkezése, illetve a Szerződés végrehajtásával kapcsolatos
         bármely jogszabály felhatalmazza arra, hogy határozatot hozzon vagy ajánlást fogalmazzon meg, ha azonban annak nem tesz eleget,
         hatáskörrel való visszaélést valósít meg.

      Amennyiben a Bizottság két hónap elteltével nem hoz határozatot, illetve nem fogalmaz meg ajánlást, egy hónapos határidőn
         belül kereset nyújtható be a Bírósághoz a hallgatólagos elutasító határozattal szemben” [nem hivatalos fordítás].

      4       Az ESZAK 80. cikke értelmében:
      „A Szerződés értelmében vállalkozásnak minősülnek azok, amelyek a 79. cikk első bekezdésében meghatározott földrajzi területen
         szén- és acéltermeléssel foglalkoznak, valamint a 65. és 66. cikkek vonatkozásában, illetve a végrehajtásukhoz szükséges tájékoztatás
         és a velük kapcsolatos eljárások céljából azon vállalkozások és szervezetek, amelyek rendszeres terjesztéssel foglalkoznak,
         kivéve a hazai fogyasztók, valamint a kézműves kisiparosok számára történő értékesítést” [nem hivatalos fordítás].

       A jogvita alapját képező tényállás
      5       A felperest, az akkor Lormines elnevezésű céget, az Usinor leányvállalatát 1978‑ban alapították, hogy átvegye a Sacilor cég
         vasbányákra vonatkozó koncesszióját és haszonbérletét Lorraine-ben. A felperes közvállalkozássá alakult az anyavállalat 1982‑ben
         történt államosítása következtében. A régió vasércbányászatának hanyatlása miatt a francia kormány 1991‑ben úgy határozott,
         hogy leállítja a termelést. A felperes utolsó vasbányája 1993 júliusában fejezte be működését. A felperest 1995‑ben és 1997‑ben
         privatizálták.

      6       Tekintettel arra, hogy tevékenységének célja megszűnt, esedékessé vált a felperes megszüntetése. Ezért elindította a bányászati
         jog gyakorlásával való felhagyás és a koncessziós jogról való lemondás iránti eljárásokat.

      7       A bányászati jog gyakorlásával való felhagyás iránti eljárás célja a korábbi bányászati létesítmények bezárása és biztonságba
         helyezése. Az eljárás keretében a bányatársaság köteles betartani azokat a különleges bányászati rendelkezéseket, amelyek
         célja a korábbi bányászati létesítmények biztonságba helyezéséhez szükséges munkák meghatározása.

      8       A koncessziós jogról való lemondás iránti eljárás tárgya a koncesszió lejárat előtti megszüntetése. Mentesíti a koncesszió
         jogosultját azon kötelezettségei alól, amelyek a speciális bányászati szabályozás végrehajtásából származnak, valamint mentesíti
         a felszíni károk viselésének felelőssége alól.

      9       A bányászati jogának gyakorlásával való felhagyásához szükséges intézkedéseket a felperes több bányájában is végrehajtották
         a bányák és kőfejtők rendtartásáról szóló, 1980. évi május 7‑i 80‑330. sz., módosított rendelet (1980. május 10‑i JORF, 1179. o.)
         rendelkezéseinek megfelelően, ahogyan ezt a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság 1996 folyamán meg is állapította.

      10     A koncessziós jogokról való idő előtti lemondásra irányuló kérelmet azonban a hatáskörrel rendelkező miniszter nem fogadta
         el, és a felperessel szemben a hatóságok továbbra is alkalmazták a bányászatról szóló rendelkezéseket, a bányászatról szóló
         törvény egyes rendelkezéseit, valamint a munka törvénykönyve L. 711‑12. cikkét módosító, 1994. július 15‑i 94‑588. sz. törvény
         (1994. július 16‑i JORF, 10239. o.) alapján. A felperes tehát továbbra is kötelezhető volt a felügyelettel és a közmunkákkal
         összefüggésben hozott intézkedések során felmerülő költségek viselésére.

      11     Ezen túlmenően a bányászati kitermelést követő kárfelelősségről és bányászati kockázatmegelőzésről szóló, 1999. március 30‑i
         99‑245. sz. törvény (1999. március 31‑i JORF, 4767. o.) kiterjesztette a bányászat vonatkozásában viselt felelősséget annyiban,
         amennyiben a korábbi koncessziójogosult számára állandó felelősségvállalást írt elő. Ez a törvény a korábbi kitermelőt a közkiadások
         fedezésére szolgáló kompenzációs díj megfizetésére is kötelezi tíz éven keresztül.

      12     A felperes 2000. március 3‑án tartott soron kívüli közgyűlésén elhatározták annak végelszámolását.
      13     A felperes szerint a francia hatóságok – mivel a koncessziós jogról való lemondását nem engedélyezték, amely miatt őt új,
         előre nem látható és túlzott mértékű terhek viselésére kötelezték – megsértették az ESZAK 4. és ESZAK 86. cikket, ezért a
         felperes 2001. február 9‑én panaszt nyújtott be a Bizottsághoz, amelyet a Bizottság Főtitkársága 2001. február 21‑én iktatott.

      14     A felperes panaszában úgy érvelt, hogy a francia hatóságok megsértették az ESZAK 4. cikk c) pontját azzal, hogy rá „különleges
         terheket” róttak ki. A Bizottsághoz azzal a kéréssel fordult, hogy az ESZAK 88. cikk alapján állapítsa meg azt, hogy a Francia
         Köztársaság megszegte a Szerződésből eredő kötelezettségeit és rendelje el, hogy a Francia Köztársaság:

      „– ismerje el, hogy a Lormines társaság tevékenységének tényleges felhagyása óta nem jogosultja koncesszióinak és haszonbérleteinek;
      – ismerje el, hogy koncesszióinak és haszonbérleteinek tényleges felmondása óta a Lormines társaság nem kötelezhető felelősség
         viselésére;

      – több terhet a Lormines társaságra a fent említett koncessziók és haszonbérletek címén ne rójon;
      – kártalanítsa a Lormines társaságot azokért a terhekért, amelyeket a koncesszióiról és haszonbérleteiről való tényleges lemondása
         óta a társaságnak viselnie kellett”.

      15     2001. március 30‑án kelt levelében, amelyet a felperes 2001. április 20‑án vett kézhez jogi képviselőjének állítása szerint,
         a Bizottság a Versenypolitikai Főigazgatóság keretén belül működő Állami Támogatások II. Igazgatóságának igazgatója által
         aláírt levelében az alábbiak szerint válaszolt:

      „A rendelkezésre álló adatok alapján a Versenypolitikai Főigazgatóság munkatársai arra a következtetésre jutottak, hogy az
         eset nem a közösségi jog, hanem kizárólag a francia jog hatálya alá tartozik. A kifogásolt intézkedések, amelyek a francia
         állam által a bányatársaságok számára felállított, a bányászati koncessziók lemondásához szükséges feltételekkel kapcsolatosak,
         nem minősülnek az ESZAK-vállalkozásokra vonatkozó különleges végrehajtási intézkedéseknek. Ezek az intézkedések a biztonság
         és a polgári jogi felelősség területéhez kapcsolódnak, amely területek a tagállamok, és nem a Közösség hatáskörébe tartoznak.
         Az ESZAK-vállalkozások nem mentesülnek a tagállam által a közrend érdekében a biztonság, a polgári jogi felelősség vagy a
         környezetvédelem terén megállapított kötelezettségek alól. Az ebből adódó pénzügyi terhek tehát nem minősülnek az ESZAK-vállalkozásokat
         sújtó különleges terheknek az [ESZAK] 4. cikk c) pontja alapján.

      Amennyiben olyan új körülményre tudnak hivatkozni, amely ennek ellenkezőjét bizonyítaná, kérem, hogy azt munkatársaimmal mielőbb
         közöljék.”

      16     2001. május 9‑én kelt levelében a felperes jogi képviselője válaszolt a Bizottság levelére. Továbbra is fenntartotta az ESZAK 4. cikk
         c) pontjának megsértésére vonatkozó állítását, egyrészt a „különleges terhek” fogalma tekintetében, másrészt amiatt, hogy
         a terhek kivetése kizárólag az ESZAK-Szerződésben meghatározott vállalkozásokat érintette. Ezen túlmenően állította, hogy
         az ESZAK 4. cikk b) pontjával ellentétes hátrányos megkülönböztetés is megvalósult. Befejezésként ezt írta:

      „Ezért – amennyiben az szükséges és az [ESZAK] 35. cikkének megfelelően – arra kérem a Bizottságot, hogy állapítsa meg, hogy
         a Francia Köztársaság nem teljesítette az [ESZAK] 4. cikk b) pontjából és az [ESZAK] 86. cikkből eredő kötelezettségeit.”

      17     Emellett ugyanazokat az intézkedéseket kérte elrendelni, mint 2001. február 9‑én kelt panaszában (ld. a fenti 14. pontot).
      18     2001. július 10‑én kelt levelében, amelyet a felperes 2001. július 19‑én vett kézhez jogi képviselőjének állítása szerint,
         a Bizottság a Vállalkozáspolitika Főigazgatóság keretén belül működő Vállalkozás- és Környezetpolitika, Természeti Erőforrások
         Kiaknázása és Egyes Iparágak Igazgatóságának igazgatója által aláírt levelében az alábbiak szerint válaszolt:

      „2001. május 14‑én kelt levelében másodlagosan azt állítja, hogy a Lormines az [ESZAK] 4. cikke b) pontjával ellentétes hátrányos
         megkülönböztetés áldozata lett. E felvetést megvizsgálták az e területen illetékes munkatársaim. Nem vitatható, hogy az [ESZAK] 4. cikk
         b) bekezdése kifejezetten az ESZAK‑termékek értékesítésére vonatkozik. A hátrányos megkülönböztetés tilalma általános szabályának
         alkalmazását az [ESZAK] 60. cikk (vételár) és az [ESZAK] 70. cikk (fuvarozási díjak) pontosítják. A kitermelő társaságok koncesszióról
         való lemondását követően felmerülő különleges költségei azonban nem esnek az [ESZAK] 4. cikkének hatálya alá.

      Panaszának további szempontjait illetően hivatkozom a Versenypolitikai Főigazgatóság 2001. március 31‑én kelt válaszlevelére.”
       Az eljárás és a felek kérelmei
      19     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. május 9‑én és július 31‑én benyújtott, és a T‑107/01., valamint T‑175/01. számon iktatott
         keresetleveleivel a felperes kezdeményezte a jelen eljárásokat.

      20     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. június 19‑én benyújtott külön beadványában az alperes az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának
         114. cikke szerinti elfogadhatatlansági kifogást emelt a T‑107/01. sz. ügyben. A Bíróság 2001. október 11‑i végzésével a kifogást
         az ügyhöz csatolta, a költségekről akkor nem határozott.

      21     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. október 12‑én benyújtott külön beadványában az alperes az Elsőfokú Bíróság eljárási
         szabályzatának 114. cikke szerinti elfogadhatatlansági kifogást emelt a T‑175/01. sz. ügyben. A Bíróság 2002. március 12‑én
         kelt végzésével a kifogást az ügyhöz csatolta, a költségekről akkor nem határozott.

      22     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. május 29‑én benyújtott, és T‑107/01. R., valamint T‑175/01. R. számon iktatott külön
         beadványában a felperes ideiglenes intézkedés iránti kérelmet terjesztett elő. Ezt a kérelmet az Elsőfokú Bíróság elnöke a
         T‑107/01. R. és T‑175/01. R. sz., Lormines kontra Bizottság ügyben 2002. július 11‑én hozott végzésében elutasította (EBHT 2002.,
         II‑3193. o.), a költségekről akkor nem határozott.

      23     A Bíróság negyedik tanácsának elnöke 2002. november 15‑i végzésében a T‑107/01., valamint T‑175/01. sz. ügyet a szóbeli szakasz
         lefolytatása és az ítélethozatal céljából az eljárási szabályzat 50. cikkének megfelelően egyesítette.

      24     Az előadó bíró jelentésének meghallgatását követően az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról
         határozott, és az eljárási szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében felhívta az alperest, hogy válaszoljon
         egy írásbeli kérdésre. A kérésnek az alperes a megadott határidőn belül eleget tett.

      25     A felek előadták szóbeli érveiket, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság által a 2004. február 18‑i tárgyaláson feltett kérdésekre.
      26     A T‑107/01. sz. ügyben a felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;
      –       elsődlegesen az ESZAK 35. cikk alapján semmisítse meg a Bizottság 2001. április 21‑i hallgatólagos határozatát, amellyel a
         Bizottság nem adott helyt a felperes 2001. február 21‑én benyújtott panaszának;

      –       másodlagosan és vagylagosan, semmisítse meg az ESZAK 33. cikk alapján a Bizottság 2001. március 30‑i határozatát, amellyel
         a Bizottság nem adott helyt ugyanennek a panasznak;

      –       a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      27     A T‑107/01. sz. ügyben az alperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak;
      –       másodlagosan nyilvánítsa azt megalapozatlannak, és utasítsa el az elsődleges kereseti kérelmet, valamint állapítsa meg, hogy
         a másodlagos és vagylagos kereseti kérelem tárgyában nem kell határozatot hozni;

      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
      28     A T‑175/01. sz. ügyben a felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;
      –       az ESZAK 35. cikk alapján semmisítse meg a Bizottság 2001. július 9‑i hallgatólagos határozatát, amellyel a Bizottság nem
         adott helyt a felperes 2001. május 9‑én benyújtott panaszának;

      –       az ESZAK 33. cikk alapján semmisítse meg a Bizottság 2001. július 10‑i határozatát, amellyel elutasította a felperes fent
         említett panaszát;

      –       a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      29     Válaszbeadványában a felperes másodsorban azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy állapítsa meg a Bizottság 2001. július 10‑i
         levelében foglalt határozatának semmisségét.

      30     A T‑175/01. sz. ügyben az alperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak;
      –       másodlagosan nyilvánítsa a keresetet megalapozatlannak, és azt utasítsa el;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás során felmerült költségeket
         is.

       Indokolás
      31     A Bizottság mindkét ügyben több jogi érv alapján is elfogadhatatlannak tartja mind az intézményi mulasztás megállapítása iránti,
         mind a megsemmisítés iránti kereset.

      32     Meg kell vizsgálni azt a jogi érvet, amely szerint a felperesnek nincs joga eljárni az ESZAK 33. és ESZAK 35. cikk alapján,
         tekintettel arra, hogy nem tekinthető az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozásnak; ez a felvetés ugyanis mind a mulasztás megállapítása
         iránti, mind a megsemmisítés iránti keresetek esetében előzetesen eldöntendő kérdésként merül fel.

       Az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozási minőségről
       A felek érvelése
      33     A Bizottság álláspontja szerint a felperes nem minősül az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozásnak, hiszen nem folytatott semmilyen,
         az ESZAK‑Szerződésben meghatározott tevékenységet sem a jelen kereset benyújtásakor, sem akkor, amikor a Bizottsághoz fordult,
         sem pedig akkor, amikor a szóban forgó terheket rá kirótták. A Bizottság kiemeli, hogy a felperes által szolgáltatott adatok
         szerint a felperes 1993. július 31‑én megszüntette vaskitermelői tevékenységét, és 1999. december 31. óta nincs alkalmazottja.

      34     A felperes álláspontja szerint az eljárási szabályzat 48. cikkének (2) bekezdése értelmében elutasítandó a Bizottság azon
         jogi érve, amely alapján a felperes nem minősül az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozásnak. A felperes arra hivatkozik, hogy
         az említett érvet csak a T‑107/01. sz. ügyben benyújtott ellenkérelem tartalmazza, és nem jelenik meg az elfogadhatatlansági
         kifogást előterjesztő külön kérelemben.

      35     A felperes utal még arra, hogy a Bizottság nem hivatkozhat a fenti érvre, mert az, hogy van‑e valakinek eljárási cselekvőképessége,
         a peres eljárásban már nem vitatható, amennyiben azt a közösségi intézmények elfogadták az előzetes igazgatási eljárás keretén
         belül (a Bíróság 175/73. sz., Union Syndicale és társai kontra Tanács ügyben 1974. október 8‑án hozott ítélete [EBHT 1974.,
         917. o.], valamint az Elsőfokú Bíróság T‑161/94. sz., Sinochem Heilongjiang kontra Tanács ügyben 1996. július 11‑én hozott
         ítéletének [EBHT 1996., II‑695. o.] 34. pontja).

      36     A kérdés érdemét illetően a felperes úgy érvel, hogy az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozásnak minősül, és ezért eljárhat
         az ESZAK 33. és 35. cikk alapján.

      37     A felperes úgy véli, hogy ez az értelmezés az egyetlen, amely megfelel az ESZAK‑Szerződés szövegének és hatékony érvényesülésének,
         amelynek a termelési folyamat egészét le kell fednie a szén- és acélpiacra való tényleges belépéstől kezdve a termelési tevékenység
         megszüntetéséig.

      38     Hivatkozik még arra, hogy azokat a terheket, amelyekről panaszt emelt a Bizottságnál, vasérctermelő tevékenysége, valamint
         a kényszerből megtartott vasbánya-koncessziói miatt rótta ki rá a Francia Köztársaság. Úgy értékeli, hogy olyan, az ESZAK 80. cikk
         szerinti vállalkozásnak minősül, amelynek vasbánya-koncesszióiról való lemondását az állam elutasította, tehát csupán a lemondás
         elfogadása teheti lehetővé számára a piacról történő kivonulását, így az ESZAK‑Szerződés védelmét kell élveznie.

      39     A tárgyaláson arra a kérdésre, hogy az általa kifogásolt terhek hogyan befolyásolhatják versenyhelyzetét a tevékenység megszüntetése
         után, a felperes azt válaszolta, hogy ezek a terhek a tevékenysége megszüntetése előtti helyzetét befolyásolták, ugyanis amennyiben
         azokat még tevékenysége idején előre láthatta volna, talán nem vett volna más koncessziókat is, mint ahogyan azt egyébként
         tette. Ezzel összefüggésben elmondta, hogy a bányák bezárásával kapcsolatos terheknek még tevékenysége ideje alatt előreláthatónak
         kellett volna lenniük annak érdekében, hogy azokra való tekintettel tartalékokat képezhessenek, és azokat pénzügyi szempontból
         eltérően kezelhessék. Továbbá előadta, hogy az 1994. július 15‑i törvény hatályba lépésekor még rendelkezett érccel.

      40     Fentieken túlmenően emlékeztetett arra, hogy létezik közösségi szabályozás az acéltermeléssel foglalkozó vállalkozások bezárásának
         segélyezéséről. Véleménye szerint ugyanígy, az esetéhez hasonlóan a szén- vagy acéltermelést folytató vállalkozás tevékenységének
         megszüntetésével kapcsolatosan kirótt terheket az ESZAK‑Szerződés rendelkezéseinek megfelelően kellene értékelni, tekintettel
         arra, hogy a piacról való kivonulás költségei – mint minden más közvetlen vagy közvetett költség – a vállalkozás gazdálkodásának
         részét képezik.

      41     Egyben megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság korábban már úgy ítélte meg, hogy az olyan társaság, amely a csődeljárás indítása
         következtében még azelőtt szüntette meg tevékenységét, mielőtt keresetét a közösségi bíróhoz benyújtotta volna, az ESZAK 33.,
         ESZAK 35. és ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozásnak minősülhet (az Elsőfokú Bíróság T‑37/97. sz., Forges de Clabecq kontra
         Bizottság ügyben 1999. március 25‑én hozott ítélete [EBHT 1999., II‑859. o.]).

      42     A tárgyaláson a felperes úgy érvelt, hogy a Bíróság 168/82. sz., ESZAK kontra Ferriere Sant’Anna ügyben 1983. május 17‑én
         [EBHT 1983., 1681. o.] és C‑221/88. sz. Busseni-ügyben 1990. február 22‑én [EBHT 1990., I‑495. o.] hozott ítéletét hasonlóképpen
         elfogadták, hogy a Főhatóság – az ESZAK 49. és ESZAK 50. cikk alapján kivetett terhekből vagy bírságokból eredő – tartozást
         a csődvagyon passzívájaként figyelembe veheti olyan vállalkozás esetében is, amely tevékenységét már megszüntette. A felperes
         azt állítja, hogy a koherencia érdekében az ilyen tartozások figyelembe vétele e vállalkozások csődvagyonának passzívájaként
         arra enged következtetni, hogy a magát ilyen helyzetben találó vállalkozás keresetet indíthat az ESZAK 33. és ESZAK 35. cikk
         alapján.

      43     A felperes továbbá állítja, hogy a Bizottság elismerte, hogy még a bányászati tevékenység befejezése után is az ESZAK‑Szerződés
         hatálya alá tartoznak az állam azon intézkedései, amelyeket a vállalkozással szemben a vasbányák bezárása során alkalmazott,
         mivel ezek az intézkedések összefüggnek a Szerződés hatálya alá tartozó gazdasági tevékenység gyakorlásával. A Bizottság hasonló
         esetben az ESZAK 95. cikk alapján avatkozott be (a Voest-Alpine Erzberg Gesellschaft mbH támogatásával kapcsolatos osztrák
         segélyprogramról szóló, 1995. november 29‑i 96/296/ESZAK bizottsági határozat [HL 1996. L 94., 17. o.]). Ez a határozat olyan
         segélyekről szólt, amelyeknek egy része a kedvezményezett vállalkozások számára a piacról történő kivonulást követő időszakra
         nyújtott támogatást.

      44     A Bizottság válaszában kifejti, hogy tisztában van a Bíróság 18/57. sz., Nold kontra Főhatóság ügyben 1959. március 20‑án
         hozott ítéletével (EBHT 1959., 89. o.), amelyben a Bíróság elismeri a felszámolás alatt álló társaság perbeli cselekvőképességét
         az ESZAK 33. cikk alapján. Mindemellett úgy érvel, hogy ez a társaság tovább folytatta tevékenységét, szemben a felperessel,
         aki több mint tíz éve semmilyen olyan tevékenységet nem folytat, amely az ESZAK‑Szerződés hatálya alá tartozó termékek piacát
         bármilyen módon befolyásolhatná.

      45     A Bizottság továbbá arra hivatkozik, hogy megalapozatlan a felperes azon érve, amely a vas- és acélipari vállalkozások megszüntetéséhez
         nyújtott támogatások létén alapul. Felhívja a figyelmet arra, hogy a vas- és acélipari támogatásokra vonatkozó utolsó kódex
         (a vas- és acélipar támogatásaira vonatkozó közösségi szabályozás létrehozásáról szóló, 1996. december 18‑i 2496/96/ESZAK
         bizottsági határozat [HL L 338., 42. o.]) kizárólag a még működő, a vas- és acélipari termelésüket véglegesen megszüntető
         vállalkozásoknak nyújtott támogatásokra irányadó. Ugyanakkor a jelen esetben nem a szén- és acélpiacról való tényleges kilépéssel
         összefüggő, hanem az e piacról való kilépést jóval követő helyzetről van szó.

      46     Ami a felperesnek a Forges de Clabecq kontra Bizottság ítéletből levont érvelését illeti (ld. a fenti 41. pontot), az alperes
         megállapítja, hogy annak ellenére, hogy a szóban forgó vállalkozás csődbe ment, a nemzeti bíróság úgy határozott, hogy folytatnia
         kell tevékenységét az átszervezés és az újraélesztés céljából.

      47     A 96/269 határozatra alapozott érvelést illetően az alperes fenntartja azon álláspontját, amely szerint a fenti határozatban
         érintett vállalkozás helyzete alapvetően eltér a felperes helyzetétől. A határozatban azt valószínűsítették, hogy a vasbányát
         a későbbiekben be kell zárni. Mindemellett a vállalkozás a szóban forgó támogatás juttatásakor is termelő tevékenységet folytatott.

      48     A felperesnek az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑án alapuló érvelésére válaszolva a Bizottság fenntartotta álláspontját,
         amely szerint nincsen olyan kötelezettsége, hogy minden elfogadhatatlanságra vonatkozó jogi érvét külön előterjesztett elfogadhatatlansági
         kifogásban kell előadnia, hanem az ellenkérelemben is előadhat bármilyen más, az elfogadhatatlanságra vonatkozó jogi érvet.
         Mindenesetre az Elsőfokú Bíróság hivatalból vizsgálhatja, hogy fennáll‑e az eljárás lefolytatását kizáró ok.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      49     Még a Bizottság által emelt, eljárási akadályokra vonatkozó kifogás megalapozottságának vizsgálata előtt az Elsőfokú Bíróság
         szükségesnek tartja megvizsgálni annak elfogadhatóságát. Figyelembe kell venni azt, hogy a szóban forgó eljárási akadályra
         vonatkozó kifogást a Bizottság csak a T‑107/01. sz. ügyben előterjesztett ellenkérelmében, valamint a T‑175/01. sz. ügyben
         benyújtott elfogadhatatlansági kifogásában adta elő.

      50     Ami a felperes azon érvelését illeti, amely szerint valamely személy eljárási cselekvőképessége a peres eljárásban már nem
         vitatható, amennyiben azt a közösségi intézmények az előzetes igazgatási eljárás keretében elfogadták, meg kell jegyezni,
         hogy nem relevánsak a felperes által érvei alátámasztása érdekében említett, a fenti 35. pontban hivatkozott Union syndicale
         és társai kontra Tanács, valamint Sinochem Heilongjiang kontra Tanács ügyben hozott ítéletek. Meg kell állapítani ugyanis,
         hogy a jelen ügy körülményei eltérnek a fenti ítéletek alapjául szolgálóktól. Az Union syndicale és társai kontra Tanács ügyben
         hozott ítélet azzal a kérdéssel foglalkozott, hogy a Bíróságnak van‑e hatásköre valamely szakszervezetnek az Európai Közösségek
         tisztviselőinek személyzeti szabályzata 91. cikke alapján benyújtott közvetlen keresete alapján eljárni. A Sinochem Heilongjiang
         kontra Tanács ügyben sem az volt a kérdés, hogy az alperesnek van‑e joga elfogadhatatlanságra hivatkozni a peres eljárásban,
         hanem az, hogy a felperes az EK 230. cikk szerinti természetes személynek minősül‑e annak ellenére, hogy a közösségi intézmények
         az igazgatási eljárás során őt jogi személyként kezelték.

      51     Ami a felperes azon érvét illeti, amely szerint az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a tiltja, hogy a Bizottság a T‑107/01. sz.
         ügyben benyújtott ellenkérelmében hivatkozzon a felperes ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozási minőségének hiányára, mégpedig
         azért, mert erre nem hivatkozott elfogadhatatlansági kifogásában, figyelembe kell venni azt, hogy az eljárási szabályzat 113. cikke
         értelmében az Elsőfokú Bíróság hivatalból bármikor vizsgálhatja, hogy a kereset eljárásgátló okok fennállása miatt nem elfogadhatatlan‑e,
         ami az ítélkezési gyakorlat szerint arra is kiterjed, hogy a közösségi bírónak van‑e hatásköre egy ügyben eljárni. (a Bíróság
         154/78., 205/78., 206/78., 226/78–228/78., 263/78. és 264/78., 31/79., 39/79., 83/79., 85/79. sz., Valsabbia és társai kontra
         Bizottság egyesített ügyekben 1980. március 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1980., 907. o.] 7. pontja, valamint az Elsőfokú
         Bíróság T‑174/95. sz., Svenska Journalistförbundet kontra Tanács ügyben 1998. június 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
         II‑2289. o.] 80. pontja). Az Elsőfokú Bíróság vizsgálata tehát nincs a felek által felvetett eljárási akadályokhoz kötve (az
         Elsőfokú Bíróság T‑387/00. sz., Comitato organizzatore del convegno internazionale kontra Bizottság ügyben 2002. július 10‑én
         hozott végzésének [EBHT 2000., II‑3031. o.] 36. pontja).

      52     Jelen esetben a Bizottság által emelt elfogadhatatlansági kifogás eljárásgátló jellegűnek minősül, amennyiben a felperes kereshetőségi,
         valamint jogorvoslathoz való jogát érinti, és ezért a fent említett ítélkezési gyakorlat szerint az Elsőfokú Bíróság hivatalból
         történő vizsgálatának tárgyát képezheti (az Elsőfokú Bíróság T‑239/94. sz., EISA kontra Bizottság ügyben 1997. október 24‑én
         hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1839. o.] 27. pontja).

      53     A fent említett elfogadhatatlansági kifogás megalapozottságát illetően meg kell jegyezni, hogy az ESZAK 33. cikk második bekezdése
         értelmében az „[ESZAK] 48. cikk szerinti vállalkozások vagy szövetségek” az ugyanazon cikk első bekezdésében meghatározott
         feltételek szerint nyújthatnak be megsemmisítés iránti keresetet az őket érintő egyedi határozatok vagy ajánlások ellen vagy
         az olyan általános határozatok vagy ajánlások ellen, amelyek véleményük szerint vonatkozásukban hatáskörrel való visszaélést
         valósítanak meg. A következetes ítélkezési gyakorlat szerint az e cikkben szereplő a megsemmisítés iránti kereset benyújtására
         jogosult jogalanyok felsorolása kimerítő jellegű, tehát az itt nem említett jogalanyok nem nyújthatnak be érvényesen ilyen
         keresetet (a Bíróság 222/83. sz., Commune de Differdange és társai kontra Bizottság ügyben 1984. július 11‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1984., 2889. o.] 8. pontja,valamint az Elsőfokú Bíróság T‑374/00. sz., Verband der freien Rohrwerke és társai kontra
         Bizottság ügyben 2003. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑0000. o.] 33. pontja).

      54     Szintén meg kell jegyezni, hogy az ESZAK 80. és ESZAK 81. cikk értelmében kizárólag a szén- és acéliparban termelő tevékenységet
         folytató vállalkozásokra vonatkoznak az ESZAK‑Szerződés rendelkezései, és ebben a vonatkozásban a „szén” és „acél” kifejezések
         alatt kizárólag az ESZAK I. mellékletében felsorolt termékek értendők (a Bíróság C‑334/99. sz., Németország kontra Bizottság
         ügyben 2003. január 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑1139. o.] 77. pontja).

      55     Az ESZAK 35. cikk értelmében az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset csak akkor fogadható el, ha a felperes az
         ESZAK 80. cikke szerinti vállalkozási minőséggel rendelkezik (a Bíróság 9/60. és 12/60. sz., Vloeberghs kontra Főhatóság egyesített
         ügyekben 1961. július 14‑én hozott ítélete [EBHT 1961., 391. és 422. o.]).

      56     A Bíróság ítélkezési gyakorlatából mindazonáltal az következik, hogy nem követelmény, hogy a felperes ezzel a minőségével
         a kereset beadásakor is rendelkezzen (a Bíróság C‑480/99. sz., Plant és társai kontra Bizottság és South Wales Small Mines
         ügyben 2002. január 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑265. o.] 44. pontja).

      57     Ezen ítélet 37. és 44. pontjában a Bíróság elutasította a Bizottság azon érvét, hogy a bányászati kitermelést folytató felperesek
         keresete elfogadhatatlan volt azon az alapon, hogy nem bizonyították, hogy a kereset közösségi bíróhoz történő benyújtásakor
         termelő tevékenységet folytattak a szén- és acéliparban.

      58     A Bíróság kiemelte, hogy az nem volt vitatott, hogy a felperesek megfelelnek az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozás feltételeinek
         a Bizottság által elutasított panaszukban kifogásolt cselekmények bekövetkeztekor, valamint rámutatott arra, hogy „önmagában
         az a tény, hogy a későbbiekben elvesztették e minőségüket, nem foszthatja meg őket attól a jogos érdeküktől, hogy a versenyszabályok
         azon megsértésének megállapítását kérhessék, amelynek következményeit viselniük kellett akkor, amikor még rendelkeztek vállalkozási
         minőséggel, és amelynek tekintetében joguk volt panaszt tenni” (44. pont).

      59     Jelen esetben bizonyos, hogy a felperes 1993 júliusában felhagyott termelő tevékenységével.
      60     Ezenkívül a felperesnek a Bizottsághoz címzett, a jelen eljárás alapjául szolgáló, 2001. február 9‑én és május 9‑én kelt panaszai
         olyan terhekre vonatkoznak, amelyeket az 1994. július 15‑i 94‑588. sz. és az 1999. március 30‑i 99‑245. sz. francia törvények
         vezettek be, ezért a felperes termelő tevékenységének megszüntetésekor még nem léteztek.

      61     Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a felperes nem tekinthető az ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozásnak, ugyanis
         a fenti megállapításnak nem mond ellent önmagában az a tény, hogy az 1994. július 15‑i törvény hatályba lépésekor még rendelkezett
         érccel.

      62     Tekintettel arra, hogy a felperes által kifogásolt terhek a bányászati tevékenység megszűnését követően meghozott szabályozásból
         erednek, a felperest nem terhelték az ESZAK‑Szerződés állítólagos megszegésének következményei akkor, amikor még az ESZAK 80. cikk
         szerinti vállalkozási minőséggel rendelkezett. Következésképpen a panaszai tárgyául szolgáló cselekmények semmilyen hatással
         nem voltak a szén- és acélipari termékek közös piacára.

      63     A felperes további érvei sem vonják kétségbe azt a megállapítást, amely szerint a felperes nem minősül az ESZAK 80. cikk szerinti
         vállalkozásnak.

      64     A felperes azon érveit illetően, amelyek egyrészt azon alapulnak, hogy az ESZAK‑Szerződésnek a termelési folyamat egészét
         le kell fednie, másrészt az általa panaszolt terhek és a korábbi tevékenysége között meglévő gazdasági kapcsolatra épülnek,
         meg kell állapítani, hogy egyik érv sem vonja kétségbe azt a tényt, hogy a felperes az ESZAK 80. cikkben foglalt követelményekkel
         ellentétben nem folytatott semmilyen, a szén- és acélipar területét érintő termelő tevékenységet, amikor a panaszaiban hivatkozott
         cselekmények bekövetkeztek, sem pedig akkor, amikor a Bizottsághoz fordult a Francia Köztársaság által kivetett terhekkel
         szembeni panasszal. Ezenkívül e jogsértések következményeit a felperesnek nem kellett viselnie akkor, amikor még az ESZAK 80. cikk
         szerinti vállalkozásnak minősült.

      65     Nem fogadható el a felperes azon érvelése sem, amely alapján az ESZAK‑Szerződés által nyújtott jogi védelemben a vállalkozásoknak
         egészen addig részesülniük kell, amíg ténylegesen ki nem vonulnak a piacról. Mint ahogyan arra a közösségi bíróságok több
         esetben rámutattak, nem az ő feladatuk, hogy a Szerződések által megállapított jogrendszertől eltérjenek (lásd különösen az
         ESZAK‑Szerződés biztosította jogorvoslati lehetőségekről a Bíróság 12/63. sz., Schlieker kontra Főhatóság ügyben 1963. július
         4‑én hozott ítéletének [EBHT 1963., 173. o.] 186. pontját, valamint a fenti 53. pontban hivatkozott Verband der freien Rohrwerke
         és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 38. pontját).

      66     Bár a közösségi bíróság előtti eljárás megindításának feltételeit a hatékony jogvédelem elvének figyelembevételével kell értelmezni,
         az ilyen értelmezés nem vezethet az ESZAK‑Szerződésben kifejezetten meghatározott feltétel megkerüléséhez anélkül, hogy sérülnének
         a Szerződés által a közösségi bíróságokra ruházott hatáskörök (a Bíróság C‑75/02. sz., Diputación Foral de Alava és társai
         kontra Bizottság ügyben 2003. március 28‑án hozott végzésének [EBHT 2003., I‑2903. o.] 34. pontja).

      67     A vas- és acélipari vállalkozások megszüntetésének támogatásáról szóló közösségi szabályozás meglétével sem igazolhatók a
         felperes azon érvei, amelyek alapján az ESZAK‑Szerződés biztosította védelemnek a termelési folyamat egészére ki kell terjednie,
         a tényleges piacra lépéstől egészen a tényleges kivonulásig, tehát a vállalkozás megszűnéséig. A Bizottság helyesen mutat
         rá arra, hogy az acélipar támogatásáról szóló legutóbbi kódex (a 2496/96 határozat) azon vállalkozásokra vonatkozik, amelyek
         még aktív tevékenységet folytatnak. A fent említett határozat 4. cikkének (2) bekezdése értelmében „az ESZAK vas- és acélipari
         termékek gyártását véglegesen megszüntető vállalkozások számára nyújtott támogatások a közös piaccal összeegyeztethetőnek
         tekinthetők, amennyiben a vállalkozások egészen a támogatás nyújtásáról szóló értesítésig folyamatosan gyártanak ESZAK vas-
         és acélipari termékeket a 6. cikk értelmében”. A fenti határozat preambulumbekezdéseiből kitűnik, hogy az ilyen támogatás
         nyújtásának célja, hogy „a létesítmények részleges bezárását támogassa, valamint a kevésbé versenyképes vállalkozások ESZAK-tevékenységének
         végleges befejezését finanszírozza”.

      68     A felperes azon érvelését illetően, amely szerint az Elsőfokú Bíróság a fenti 41. pontban hivatkozott Forges de Clabecq kontra
         Bizottság ügyben hozott ítéletében elismerte a csődeljárás alatt álló vállalkozás ESZAK 80. cikk szerinti vállalkozási minőségét,
         meg kell állapítani azt, hogy a szóban forgó ítélet olyan vas- és acélipari vállalkozást érintett, amely olyan fellendítési
         kezdeményezés részese volt, amelynek célja éppen a csőd elkerülése és a tevékenység folytatásának lehetővé tétele volt, amikor
         a Bizottság a részére nyújtott támogatásról határozatot hozott. A Bizottság 1996. december 18‑án hozott határozata így megelőzte
         a vállalkozás csődjelentését, amelyet 1997. január 7‑én foglalt ítéletbe a hatáskörrel rendelkező kereskedelmi bíróság (ugyanazon
         ítélet 6‑11., 18. és 19. pontja). Ez a helyzet tehát lényegesen különbözik a jelenlegi esettől.

      69     Ami a felperes azon érvelését illeti, amelynek alapja a fenti 41. pontban hivatkozott ESZAK kontra Ferriere Sant’Anna, illetve
         Busseni-ügyben hozott ítélet, meg kell állapítani, hogy ezen ügyekben a kérdés az volt, hogy a Főhatóság követelései bevezethetőek‑e
         privilegizált adósságként egyes vállalkozások csődmérlegébe vagy sem. Ezért ki kell emelni, hogy ezek az ítéletek más kérdéssel
         foglalkoznak, mint a jelen eset, valamint azt, hogy a felperes nem mutatott rá arra, hogy az a tény, hogy az ESZAK 80. cikk
         szerinti vállalkozás a fenti követelést a csődmérlegbe bevezetheti, egyben fel is jogosítja őt arra, hogy érvényesen nyújthasson
         be megsemmisítés iránti keresetet. Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a szóban forgó követelések a vállalkozásoknak a Főhatóság
         felé teljesítendő, a tevékenységi körükhöz kapcsolódó pénzügyi kötelezettségeikkel függtek össze.

      70     Végezetül a 96/269 határozat vonatkozásában meg kell állapítani, hogy a határozat olyan vállalkozás támogatását engedélyezte,
         amely a Bizottság határozatának meghozatala időpontjában a felperessel ellentétben termelő tevékenységet folytatott (ld. e
         határozat II. pontját).

      71     Ilyen körülmények között el kell utasítani a felperes azon érveit, amelyek arra irányulnak, hogy az ESZAK 80. cikk szerinti
         vállalkozásnak kell minősíteni.

      72     A fentiekből következik, hogy a felperes kereseteit el kell utasítani, mint elfogadhatatlanokat.
       A költségekről
      73     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az alperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére, ideértve az ideiglenes intézkedések iránti eljárás során felmerült költségeket is.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (negyedik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A kereseteket, mint elfogadhatatlanokat elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi a költségek viselésére, ideértve az ideiglenes intézkedések iránti eljárásban felmerült költségeket is.

               Legal

               Tiili

               Vilaras

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. július 7‑i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     H. Legal

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: francia.


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. december 16-i ítélete. # Miguel Torres, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A MANSO DE VELASCO közösségi szóvédjegy bejelentése - VELASCO korábbi nemzeti szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-259/06. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. december 16‑i ítélete – Torres kontra OHIM – Navisa Industrial Vinícola Española
            (MANSO DE VELASCO)
      (T‑259/06. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A MANSO DE VELASCO közösségi szóvédjegy bejelentése – VELASCO korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 27., 73. pont)

      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsa által a Navisa Industrial Vinícola Española, SA és a Miguel Torres, SA közötti felszólalási
                  eljárás ügyében 2006. június 29‑én hozott határozat (R 865/2005‑1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Miguel Torres, SA

               Az érintett közösségi védjegy:

               A MANSO DE VELASCO szóvédjegy a 33. osztályba tartozó áruk tekintetében – 2261527. sz. védjegybejelentés.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A VELASCO spanyol szóvédjegy a 33. osztályba tartozó áruk tekintetében.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály helyt adott a felszólalásnak, és a lajstromozást megtagadta.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)         Az Elsőfokú Bíróság a Miguel Torres, SA‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) november 6.-i ítélete: 2003.#Holland Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#C-293/00. sz. ügy.


A Bíróság 1968. április 3-i ítélete. # Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH kontra Hauptzollamt Paderborn. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # 28-67. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) január 11.-i ítélete: 2001. # Hans Gevaert kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Tisztviselők. # C-389/98. P. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2016. január 21.#"Eturas" UAB és társai kontra Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba.#A Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia)által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Utazási ajánlatokat tartalmazó közös számítógépes rendszerben részt vevő utazási irodák – Az online utazásfoglalási kedvezmények mértékének automatikus korlátozása – A rendszer fenntartójának az említett korlátozásról szóló üzenete – Összehangolt magatartásnak minősíthető hallgatólagos megállapodás – A megállapodás és az összehangolt magatartás alkotóelemei – A bizonyítékok mérlegelése és a bizonyítás megkövetelt szintje – A tagállamok eljárási autonómiája – A tényleges érvényesülés elve – Az ártatlanság vélelme.#C-74/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2016. január 21. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Verseny — Kartellek — Összehangolt magatartás — Utazási ajánlatokat tartalmazó közös számítógépes rendszerben részt vevő utazási irodák — Az online utazásfoglalási kedvezmények mértékének automatikus korlátozása — A rendszer fenntartójának az említett korlátozásról szóló üzenete — Összehangolt magatartásnak minősíthető hallgatólagos megállapodás — A megállapodás és az összehangolt magatartás alkotóelemei — A bizonyítékok mérlegelése és a bizonyítás megkövetelt szintje — A tagállamok eljárási autonómiája — A tényleges érvényesülés elve — Az ártatlanság vélelme”
      A C‑74/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) a Bírósághoz 2014. február 10‑én érkezett, 2014. január 17‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      az „Eturas” UAB,
      az „AAA Wrislit” UAB,
      a „Baltic Clipper” UAB,
      a „Baltic Tours Vilnius” UAB,
      a „Daigera” UAB,
      a „Ferona” UAB,
      a „Freshtravel” UAB,
      a „Guliverio kelionės” UAB,
      a „Kelionių akademija” UAB,
      a „Kelionių gurmanai” UAB,
      a „Kelionių laikas” UAB,
      a „Litamicus” UAB,
      a „Megaturas” UAB,
      a „Neoturas” UAB,
      a „TopTravel” UAB,
      a „Travelonline Baltics” UAB,
      a „Vestekspress” UAB,
      a „Visveta” UAB,
      a „Zigzag Travel” UAB,
      a „ZIP Travel” UAB

      és
      a Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba

      között,
      az „Aviaeuropa”UAB,
      a „Grand Voyage” UAB,
      a „Kalnų upė” UAB,
      a „Keliautojų klubas” UAB,
      a „Smaragdas travel” UAB,
      a „700LT” UAB,
      az „Aljus ir Ko” UAB,
      a „Gustus vitae” UAB,
      a „Tropikai” UAB,
      a „Vipauta” UAB,
      a „Vistus” UAB

      részvételével folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz, a negyedik tanács elnöke, az ötödik tanács elnökeként eljárva, D. Šváby, A. Rosas, Juhász E. (előadó) és C. Vajda bírák,
      főtanácsnok: M. Szpunar,
      hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. május 7‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az „AAA Wrislit” UAB képviseletében L. Darulienė és T. Blažys advokatai,

               —

               a „Baltic Clipper” UAB képviseletében J. Petrulionis, L. Šlepaitė és M. Juonys advokatai,

               —

               a „Baltic Tours Vilnius” UAB és a „Kelionių laikas” UAB képviseletében P. Koverovas és R. Moisejevas advokatai,

               —

               a „Guliverio kelionės” UAB képviseletében M. Juonys és L. Šlepaitė advokatai,

               —

               a „Kelionių akademija” UAB és a „Travelonline Baltics” UAB képviseletében L. Darulienė advokatė,

               —

               a „Megaturas” UAB képviseletében E. Kisielius advokatas,

               —

               a „Vestekspress” UAB képviseletében L. Darulienė, R. Moisejevas és P. Koverovas advokatai,

               —

               a „Visveta” UAB képviseletében T. Blažys advokatas,

               —

               a Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba képviseletében E. Pažėraitė és S. Tolušytė, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a „Keliautojų klubas” UAB képviseletében E. Burgis és I. Sodeikaitė advokatai,

               —

               a litván kormány képviseletében D. Kriaučiūnas, K. Dieninis és J. Nasutavičienė, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében A. Biolan, Bottka V. és A. Steiblytė, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. július 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 101. cikk értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet az „Eturas” UAB (a továbbiakban: Eturas), az „AAA Wrislit” UAB, a „Baltic Clipper” UAB, a „Baltic Tours Vilnius” UAB, a „Daigera” UAB, a „Ferona” UAB, a „Freshtravel” UAB, a „Guliverio Kelionės” UAB, a „Kelionių akademija” UAB, a „Kelionių gurmanai” UAB, a „Kelionių laikas” UAB, a „Litamicus” UAB, a „Megaturas” UAB, a „Neoturas” UAB, a „Top Travel” UAB, a „Travelonline Baltics” UAB, a „Vestekspress” UAB, a „Visveta” UAB, a „Zigzag Travel” UAB és a „ZIP Travel” UAB utazási irodáknak a Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (a Litván Köztársaság versenytanácsa, a továbbiakban: versenytanács) között azon határozat tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amellyel a versenytanács ezeket az utazási irodákat versenyellenes gyakorlat kialakítása és abban való részvétel miatt bírság megfizetésére kötelezte.

         Jogi háttér

               3

               A[z EUM‑] Szerződés [101.] és [102.] cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) (5) preambulumbekezdése a következőket állapítja meg:

               4

               E rendelet „Bizonyítási teher” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „A Szerződés [101.] és [102.] cikkének alkalmazásával járó bármely nemzeti vagy közösségi eljárás során a Szerződés [101.] cikkének (1) bekezdése vagy [102.] cikke megsértésével kapcsolatos bizonyítási terhet a jogsértést állító fél vagy hatóság viseli. Az a vállalkozás vagy a vállalkozások azon társulása, amely a Szerződés [101.] cikke (3) bekezdésében foglalt kedvezményt igénybe kívánja venni, köteles bizonyítani, hogy a bekezdésben foglalt feltételek teljesülnek.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               5

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az Eturas az E‑Turas szoftver kizárólagos jogosultja és egyben fenntartója.

               6

               Ez a szoftver tulajdonképpen egy közös online utazásfoglalási rendszer. Lehetővé teszi az Eturasszal kötött szerződés révén használati engedélyt szerző utazási irodák számára, hogy internetes oldalukon keresztül, az Eturas által meghatározott, egységes foglalásmegjelenítési módon utazásokat kínáljanak értékesítésre. A fentebb említett engedélyezési szerződés nem tartalmaz olyan kikötést, amely lehetővé tenné, hogy az említett szoftver fenntartója módosítsa az értékesített szolgáltatásoknak a rendszert használó utazási irodák által meghatározott árát.

               7

               Az egyes utazási irodák az E‑TURAS szoftverben saját elektronikus felhasználói fiókkal rendelkeznek, amelybe az engedélyezési szerződés aláírásakor kapott jelszóval léphetnek be. Az utazási irodák ezen a felhasználói fiókon keresztül férnek hozzá az E‑TURAS foglalási rendszer saját levelezőrendszeréhez, amely elektronikus levelezőrendszerként működik. Az ezen levelezőrendszerrel küldött üzeneteket ezért ugyanúgy lehet elolvasni, mint az e‑maileket, következésképpen a címzettnek az elolvasásukhoz előzőleg meg kell azokat nyitnia.

               8

               2010 folyamán a versenytanács vizsgálatot indított az E‑TURAS foglalási rendszert használó egyik utazási irodától beérkezett információk alapján, miszerint az utazási irodák egymás között egyeztették az e rendszeren keresztül értékesített utazásokra vonatkozó kedvezményeket.

               9

               A vizsgálat során megállapítást nyert, hogy 2009. augusztus 25‑én az Eturas igazgatója több – vagy legalábbis az egyik – utazási irodának „Szavazás” tárgyú elektronikus levelet küldött, amelyben arra kérte a címzettet, hogy nyilatkozzon az internetes kedvezmények mértékének 4%‑ról 1–3%‑os sávra történő csökkentésének lehetőségéről.

               10

               2009. augusztus 27‑én 12 óra 20 perckor az E‑TURES szoftver fenntartója a szoftver belső levelezőrendszerén keresztül az érintett utazási irodák közül legalább kettőnek a következő tárgymegjelöléssel küldött üzenetet: „Az internetes utazásfoglalások kedvezményének 0–3%‑ra való csökkentéséről szóló levél” (a továbbiakban: az alapügyben szereplő üzenet), amelynek szövege a következő volt:

               11

               2009. augusztus 27. után nyolc utazási iroda internetes oldala reklámozott hirdetésében a kínált utazásokra 3%‑os kedvezményt. Foglaláskor megnyílt egy ablak, amelyben az állt, hogy a kiválasztott utazásra 3%‑os kedvezmény vonatkozik.

               12

               A versenytanács által szorgalmazott vizsgálat alapján megállapítást nyert, hogy az alapügyben szereplő üzenet elküldését követően az E‑TURAS szoftverben véghezvitt technikai módosítások azt jelentették, hogy bár az érintett utazási irodák nem voltak akadályoztatva abban, hogy ügyfeleiknek 3%‑osnál nagyobb kedvezményt nyújtsanak, ilyen kedvezmények nyújtásához további technikai lépéseket kellett elvégezniük.

               13

               2012. június 7‑i határozatában a versenytanács megállapította, hogy 2009. augusztus 27. és 2010 márciusának vége között 30 utazási iroda és az Eturas az E‑TURAS szoftveren keresztül történő foglalásokra nyújtott kedvezmények tekintetében versenyellenes gyakorlatot folytatott.

               14

               E határozat szerint a versenyellenes gyakorlat azon a napon kezdődött, amelyen az alapügyben szereplő, a kedvezmények mértékének csökkentéséről szóló üzenet megjelent az E‑TURAS foglalási rendszerben, és e rendszer működtetése keretében a kedvezmények mértékét szisztematikusan korlátozták.

               15

               A versenytanács úgy vélte, hogy azok az utazási irodák, amelyek a szóban forgó időszakban használták az E‑TURAS foglalási rendszert és nem tiltakoztak, felelősek a versenyszabályok megsértéséért, mivel ésszerűen feltételezhették, hogy a rendszer összes többi felhasználója is csökkenteni fogja legfeljebb 3%‑ra a kedvezményeit. A versenytanács ebből azt a következtetést vonta le, hogy az utazási irodák kölcsönösen tájékoztatták egymást a jövőben általuk alkalmazni kívánt kedvezmények mértékéről, és így közvetetten, beleértett vagy hallgatólagos beleegyezéssel közös akaratukat fejezték ki az érintett piacon tanúsítandó magatartásuk tekintetében. Ebből arra következtetett, hogy az említett irodáknak az érintett piacon tanúsított ilyen magatartását összehangolt magatartásként kell kezelni, és úgy vélte, hogy bár az Eturas nem volt aktív az érintett piacon, szerepet játszott az összehangolt magatartás ösztönzésében.

               16

               A versenytanács ezért megállapította, hogy az Eturas és az érintett utazási irodák megsértették különösen az EUMSZ 101. cikkének (1) bekezdését, és bírságot szabott ki velük szemben. A Versenytanácsot a jogsértés fennállásáról tájékoztató utazási irodának az engedékenységi program keretében mentességet biztosítottak a bírság alól.

               17

               Az alapügy felperesei a versenytanács határozatát megtámadták a Vilniaus apygardos administracinis teismas (vilniusi regionális közigazgatási bíróság) előtt. E bíróság 2013. április 8‑i ítéletével részben helyt adott a kereseteknek, és csökkentette a kiszabott bírságokat.

               18

               Az alapügy felperesei és a versenytanács fellebbezést terjesztettek a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) elé.

               19

               Az alapügy felperesei azt állítják, hogy nem vettek részt az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése, illetve a nemzeti jog vonatkozó rendelkezései értelmében vett összehangolt magatartásban. Úgy érvelnek, hogy nem tehetők felelőssé az Eturas egyoldalú eljárásáért. A felperesek közül egyesek azt állítják, hogy nem kapták meg, illetve nem olvasták az alapügyben szereplő üzenetet, mivel az E‑TURAS szoftver használata forgalmuknak csupán jelentéktelen részét teszi ki, és nem fordítanak figyelmet a szoftverben véghezvitt változtatásokra. Ismertetik, hogy az információs rendszert a kedvezményekre vonatkozó felső határ bevezetésének technikai végrehajtását követően is használták, minthogy más információs rendszer nem volt, sajátot kifejleszteni pedig túlságosan drága lett volna. Végül előadják, hogy a kedvezményeket főszabály szerint nem korlátozták, mivel az érintett utazási irodáknak továbbra is volt lehetőségük ezenfelül ügyfeleiknek egyéni hűségkedvezményeket nyújtani.

               20

               A versenytanács szerint az E‑TURAS foglalási rendszer az alapeljárás felperesei által folytatott tevékenységek összehangolásának eszközéül szolgált, és szükségtelenné tette a találkozók szervezését. E tekintetben egyrészt arra hivatkozik, hogy a rendszer működési feltételei közvetlen kapcsolat nélkül is lehetővé tették az említett felperesek számára a kedvezmények korlátozására irányuló „akarategyezség” elérését, másrészt pedig arra, hogy ha nem tiltakoztak a kedvezmények korlátozása ellen, akkor az hallgatólagos beleegyezésnek tekinthető. Ismerteti, hogy az említett rendszer egységes feltételek mellett működött és könnyen beazonosítható volt az alapügyben szereplő utazási irodák internetes oldalain, ahol a nyújtott kedvezményekre vonatkozó információkat közzétették. Ezek az utazási irodák nem tiltakoztak a kedvezmények ekképpen bevezetett korlátozásával szemben, így pedig egyértelművé tették egymás számára, hogy korlátozott mértékű kedvezményeket alkalmaznak, megszüntetve ezáltal bármely bizonytalanságot a kedvezmények mértékét illetően. A versenytanács szerint az alapeljárás alpereseinek körültekintőknek és megfontoltaknak kellett volna lenniük, és nem mellőzhettek vagy hagyhattak volna figyelmen kívül olyan üzeneteket, amelyek a gazdasági tevékenységükben alkalmazott eszközökre vonatkoznak.

               21

               A kérdést előterjesztő bíróság kérdése az EUMSZ 101. cikke (1) bekezdésének értelmezésére és különösen a bizonyítási teher e cikk alkalmazása szempontjából való megosztására irányul. Kételyeket támaszt ugyanis azzal kapcsolatban, hogy fennállnak‑e azon elegendő kritériumok, amelyek alapján a jelen ügyben meg lehetne állapítani, hogy az érintett utazási irodák horizontális jellegű összehangolt magatartásban vettek részt.

               22

               A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben hangsúlyozza, hogy a jelen esetben a felelősség megállapításának fő bizonyítékát csupán az a vélelem képezi, hogy az érintett utazási irodák olvasták vagy olvasniuk kellett volna az alapügyben szereplő üzenetet, és meg kellett volna érteniük, hogy összességében milyen tétje van a kínált utazásokra vonatkozó kedvezmények mértékének korlátozásáról szóló döntésnek. Ezzel kapcsolatban megemlíti, hogy a versenyjogi szabályok megsértésével szembeni fellépés keretében alkalmazni kell az ártatlanság vélelmét, és kétségeit fejezi ki a tekintetben, hogy az alapügyben szereplő utazási irodákat felelősségre lehet‑e vonni kizárólag az első vélelem alapján, már csak azért is, mert az utazási irodák közül egyesek tagadták, hogy tudomásuk lett volna az alapügyben szereplő üzenetről, míg mások csak a technikai módosítást követően értékesítették az első utazást, vagy pedig nem is adtak el semmit az E‑TURAS foglalási rendszeren keresztül.

               23

               A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor elismeri, hogy az E‑TURAS foglalási rendszert használó utazási irodák tudták, vagy szükségképpen tudniuk kellett, hogy a versenytársaik is használják ezt a rendszert, és emiatt feltételezhető, hogy az említett irodáknak körültekintést és gondosságot kellett volna tanúsítaniuk, és ezért nem mellőzhették volna a kapott üzenetek elolvasását. A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban rámutat arra, hogy a versenytanács által megbírságolt irodák egy része elismerte, hogy tudomást szerzett az alapügyben szereplő üzenet tartalmáról.

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság ezért annak eldöntését kéri, hogy az előtte folyamatban lévő ügyben fennálló körülmények között önmagában a kedvezmények korlátozásáról szóló üzenet elküldése olyan bizonyítéknak minősíthető‑e, amely elegendő annak megállapításához vagy vélelmezéséhez, hogy az E‑TURAS foglalási rendszerben részt vevő gazdasági szereplők tudtak a rendszerben bevezetett kedvezménykorlátozásról, vagy arról szükségképpen tudniuk kellett, jóllehet néhányuk azzal érvel, hogy nem tudott a kedvezmények korlátozásáról, illetve néhányan nem változtatták meg a ténylegesen alkalmazott kedvezmények mértékét, mások pedig egyetlen utazást sem értékesítettek ezen a rendszeren keresztül a releváns időszakban.

               25

               Ilyen körülmények között a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1.

                        Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését, hogy olyan helyzetben, amelyben a gazdasági szereplők a jelen ügyben bemutatott típusú közös információs rendszerben vesznek részt, és a versenytanács azt állapítja meg, hogy ezen a rendszeren belül a kedvezmények korlátozásáról szóló rendszerüzenetet küldtek, és a kedvezmény mértékének számítógépes bevitelére technikai korlátozást vezettek be, feltételezhető, hogy a gazdasági szereplők tudtak az elküldött üzenetről, illetve arról szükségképpen tudniuk kellett, és azzal, hogy nem tiltakoztak a kedvezmények korlátozásával szemben, abba hallgatólagosan beleegyeztek, és ezért felelősségre vonhatók az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése szerinti összehangolt magatartásban való részvételért?

                        2.

                        Amennyiben az első kérdésre nemleges válasz adandó, milyen tényezőket kell figyelembe venni annak megállapításakor, hogy a közös információs rendszerben részt vevő gazdasági szereplők az alapügyéhez hasonló körülmények között részt vettek‑e az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése szerinti összehangolt magatartásban?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               26

               A kérdést előterjesztő bíróság együttesen vizsgálandó kérdései lényegében arra irányulnak, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy ha egy olyan információs rendszer fenntartója, amelynek az a rendeltetése, hogy utazási irodák számára lehetővé tegye utazások egységes foglalási módon történő értékesítését az internetes oldalukon, e gazdasági szereplőknek saját elektronikus levelezőrendszeren keresztül olyan üzenetet küld, amelyben arról értesíti őket, hogy az e rendszeren keresztül értékesített termékekhez kapcsolódó kedvezményekre ezentúl felső határ vonatkozik, és az üzenet elküldését követően a szóban forgó rendszerben megtörténnek az ezen intézkedés végrehajtásához szükséges technikai módosítások, akkor az említett gazdasági szereplőkről vélelmezhető, hogy tudtak az említett üzenetről, illetve arról szükségképpen tudniuk kellett, és azzal, hogy nem tiltakoztak ezzel a magatartással szemben, részt vettek az említett rendelkezés értelmében vett összehangolt magatartásban.

               27

               Elöljáróban emlékeztetni kell a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatára, amely szerint minden gazdasági szereplőnek önállóan kell meghatároznia a közös piacon általa folytatni kívánt politikát. Ez az önállósági követelmény ekképpen szigorúan tiltja, hogy a gazdasági szereplők közvetlenül vagy közvetve felvegyék egymással a kapcsolatot annak érdekében, hogy egy tényleges vagy lehetséges versenytárs piaci magatartását befolyásolják, vagy hogy az ilyen versenytárs előtt felfedjék az általuk elhatározott vagy tanúsítani kívánt piaci magatartást, amennyiben e kapcsolat célja vagy hatása olyan versenyfeltételek teremtése, amelyek nem felelnek meg az érintett piacon szokásos feltételeknek (lásd ebben az értelemben: T‑Mobile Netherlands és társai ítélet, C‑8/08, EU:C:2009:343, 32. és 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               A Bíróság azt is kimondta, hogy a jogsértésben való részvétel passzív módjai – így például a vállalkozásnak olyan találkozókon való jelenléte, amelyek során versenyellenes célú megállapodásokat kötöttek, anélkül hogy a vállalkozás ezt nyilvánvalóan ellenezte volna – olyan részességet jelentenek, amely az EUMSZ 101. cikk keretében felvetheti a vállalkozás felelősségét, mivel a vállalkozás azáltal, hogy hallgatólagosan jóváhagyja a jogellenes kezdeményezést, és nem határolódik el nyilvánosan annak tartalmától, illetve nem jelenti a közigazgatási hatóságoknak, bátorítja a jogsértés folytatását, és veszélyezteti annak leleplezését (lásd ebben az értelemben: AC Treuhand kontra Bizottság ítélet, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               29

               Először is a kérdést előterjesztő bíróság arra irányuló kérdését illetően, hogy egy olyan üzenet elküldése, mint amilyen az alapügyben szerepel, elegendő bizonyítéknak minősíthető‑e annak megállapításához, hogy a rendszerben részt vevő gazdasági szereplők ismerték az üzenet tartalmát, illetve azt szükségképpen ismerniük kellett, emlékeztetni kell arra, hogy az 1/2003 rendelet 2. cikkének megfelelően az EUMSZ 101. cikkének alkalmazásával járó bármely nemzeti eljárás során az EUMSZ 101. cikke (1) bekezdésének megsértésével kapcsolatos bizonyítási terhet a jogsértést állító fél vagy hatóság viseli.

               30

               Noha az 1/2003 rendelet 2. cikkében kifejezetten a bizonyítási teher megosztását szabályozza, nem tartalmaz speciálisabb eljárási szempontokra vonatkozó rendelkezéseket. Az említett rendelet így nem tartalmaz konkrétan olyan rendelkezést, amely az EUMSZ 101. cikk alkalmazásával járó nemzeti eljárás keretében a bizonyítékok mérlegelését és a bizonyítás megkövetelt szintjét szabályozó elvekről szólna.

               31

               Ezt a következtetést támasztja alá az 1/2003 rendelet (5) preambulumbekezdése, amely kifejezetten úgy rendelkezik, hogy ez a rendelet nem érinti a bizonyítás megkövetelt szintjére vonatkozó nemzeti szabályokat.

               32

               Az ítélkezési gyakorlat szerint pedig az adott területre vonatkozó uniós szabályozás hiányában az ilyen szabályok meghozatala az eljárási autonómia elve alapján az egyes tagállamok belső jogrendjébe tartozik, azzal a feltétellel azonban, hogy e szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek a hasonló jellegű belső jogi helyzetekre vonatkozókhoz képest (az egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben: VEBIC‑ítélet, C‑439/08, EU:C:2010:739, 63. pont; Nike European Operations Netherlands ítélet, C‑310/14, EU:C:2015:690, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               33

               Kétségtelen, hogy a Bíróság már megállapította, hogy az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggésre vonatkozó vélelem, amely szerint az említett vállalkozások, amennyiben tevékenyek maradnak ezen a piacon, piaci magatartásuk meghatározásához figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdéséből ered, és ebből következően szerves részét képezi a nemzeti bíróság által alkalmazandó uniós jognak (lásd ebben az értelemben: T‑Mobile Netherlands és társai ítélet, C‑8/08, EU:C:2009:343, 51–53. pont).

               34

               E vélelemmel ellentétben azonban az arra a kérdésre adandó válasz, hogy önmagában egy olyan üzenet elküldése, mint amilyen az alapügyben szerepel, a kérdést előterjesztő bíróság elé terjesztett körülmények összességére tekintettel elegendő bizonyítéknak minősíthető‑e annak megállapításához, hogy az üzenet címzettjei ismerték annak tartalmát, illetve azt szükségképpen ismerniük kellett, nem következik az „összehangolt magatartás” fogalmából és ahhoz nem is kapcsolódik szervesen. Az erre irányuló kérdést ugyanis olyan kérdésnek kell minősíteni, amely a bizonyítékok mérlegeléséhez és a bizonyítás megkövetelt szintjéhez kapcsolódik, és így az eljárási autonómia elve alapján – az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvére is figyelemmel – a nemzeti jog hatálya alá tartozik.

               35

               A tényleges érvényesülés elve azonban megköveteli, hogy a bizonyítékok mérlegelésére és a bizonyítás megkövetelt szintjére vonatkozó nemzeti szabályok ne tegyék lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós versenyszabályok végrehajtását, és ne sértsék különösen az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk tényleges alkalmazását (lásd ebben az értelemben: Pfleiderer‑ítélet, C‑360/09, EU:C:2011:389, 24. pont).

               36

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az összehangolt magatartás vagy megállapodás fennállását az esetek többségében bizonyos olyan egybeesésekből és valószínűsítő körülményekből kell kikövetkeztetni, amelyek együttesen vizsgálva – más logikus magyarázat hiányában – a versenyszabályok megsértését bizonyíthatják (lásd ebben az értelemben: Total Marketing Services kontra Bizottság ítélet, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               37

               Következésképpen a tényleges érvényesülés elvének megfelelően az uniós versenyjog megsértésének bizonyítása nemcsak közvetlen bizonyítékok, hanem valószínűsítő körülmények útján is történhet, feltéve hogy azok objektívek és egybehangzóak.

               38

               Azzal kapcsolatban, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az ártatlanság vélelmére tekintettel kételyeket támaszt annak megállapíthatósága iránt, hogy az utazási irodák tudtak az alapügyben szereplő üzenetről, illetve arról szükségképpen tudniuk kellett, emlékeztetni kell arra, hogy az ártatlanság vélelme az uniós jog olyan – jelenleg az Európai Unió Alapjogi Chartája 48. cikkének (1) bekezdésében szereplő – általános elvét képezi (lásd ebben az értelemben: E.ON Energie kontra Bizottság ítélet, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 72. pont), amelyet a tagállamoknak az uniós versenyjog végrehajtása során tiszteletben kell tartaniuk (lásd ebben az értelemben: VEBIC‑ítélet, C‑439/08, EU:C:2010:739, 63. pont; N.‑ítélet, C‑604/12, EU:C:2014:302, 41. pont).

               39

               Az ártatlanság vélelmével ellentétes, ha a kérdést előterjesztő bíróság önmagában az alapügyben szereplő üzenet elküldéséből azt a következtetést vonja le, hogy az érintett utazási irodáknak szükségképpen ismerniük kellett az üzenet tartalmát.

               40

               Nem ellentétes viszont az ártatlanság vélelmével az, ha a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az alapügyben szereplő üzenet elküldése egyéb objektív és egybehangzó valószínűsítő körülményekre tekintettel megalapozhatja azt a vélelmet, hogy az alapügyben szereplő utazási irodák az üzenet elküldésének időpontjától kezdve tudomással bírtak az üzenet tartalmáról, feltéve hogy az utazási irodáknak továbbra is lehetőségük volt ezt megdönteni.

               41

               E vélelem megdöntésével kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság nem követelhet meg túlzott vagy irreális lépéseket. Az alapügyben szereplő utazási irodáknak lehetőséggel kell bírniuk azon vélelem megdöntésére, hogy az alapügyben szereplő üzenet elküldésének időpontjától kezdve tudomásuk volt az üzenet tartalmáról, például annak bizonyításával, hogy nem kapták meg az említett üzenetet, illetve hogy nem, vagy csak az elküldésnél valamivel később nézték meg a kérdéses szövegmezőt.

               42

               Másodszor, az érintett utazási irodáknak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdés értelmében vett összehangolt magatartásban való részvételét illetően egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés alapján az „összehangolt magatartás” fogalma az érintett vállalkozások közötti összehangoláson kívül az ilyen összehangolást követően a piacon folytatott magatartást, valamint az e két tényező közötti okozati összefüggést is feltételezi (Dole Food és Dole Fresh Fruit Europe kontra Bizottság ítélet, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 126. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               43

               Másrészt rá kell mutatni arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megállapításai alapján az alapügyet az jellemzi, hogy a szóban forgó információs rendszer fenntartója olyan, a rendszerben részt vevő utazási irodák közös versenyellenes magatartására irányuló üzenetet küldött, amelyet csak az adott információs rendszer „hírüzenet” mezőjében lehetett megtekinteni, és amelyre az utazási irodák nem válaszoltak kifejezetten. Az üzenet elküldését követően technikai korlátozást vezettek be, amely 3%‑ra korlátozta a rendszerben alkalmazható foglalási kedvezmények mértékét. Jóllehet ez a korlátozás nem akadályozta meg az érintett utazási irodákat abban, hogy ügyfeleiknek 3%‑osnál nagyobb kedvezményt nyújtsanak, ilyen kedvezmények nyújtásához további technikai lépéseket kellett elvégezniük.

               44

               Az ilyen körülmények alkalmasak arra, hogy alátámasszák az alapügyben szereplő üzenet tartalmáról tudomással bíró utazási irodák közötti összehangolás megtörténtét, és ezen utazási irodákat – amennyiben az összehangolt magatartásnak a jelen ítélet 42. pontjában ismertetett másik két alkotóeleme is fennáll – olyanoknak kell tekinteni, mint amelyek hallgatólagosan beleegyeztek a közös versenyellenes gyakorlat folytatásába. A bizonyítékoknak a kérdést előterjesztő bíróság általi mérlegelésétől függően vélelmezhető az, hogy egy utazási iroda az üzenet tartalmáról való tudomásszerzéstől fogva részt vett‑e ebben az összehangolásban.

               45

               Ha azonban nem bizonyítható, hogy az utazási iroda tudomással bírt az említett üzenetről, akkor nem lehet pusztán az alapügyben szereplő rendszerben véghezvitt technikai korlátozásból arra következtetni, hogy összehangolásban vett részt, amennyiben egyéb objektív és egybehangzó valószínűsítő körülmények alapján nem nyer bizonyítást, hogy az utazási iroda hallgatólagosan beleegyezett a versenyellenes magatartás folytatásába.

               46

               Harmadszor pedig meg kell állapítani, hogy egy utazási iroda megdöntheti az összehangolt magatartásban való részvételére vonatkozó vélelmet annak bizonyításával, hogy nyilvánosan elhatárolódott az összehangolt magatartástól, illetve jelentette azt a közigazgatási hatóságoknak. Ezenkívül a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint olyan ügyben, mint amilyen az alapügy is, amelyben nem összejátszásra irányuló találkozóról van szó, a nyilvános elhatárolódás vagy a közigazgatási hatóságoknak való jelentés nem az egyetlen eszköze a vállalkozás jogsértésben való részvételére vonatkozó vélelem megdöntésének, hanem e célból más bizonyítékok is beterjeszthetők (lásd ebben az értelemben: Total Marketing Services kontra Bizottság ítélet, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, 23. és 24. pont).

               47

               Az arra irányuló kérdésre vonatkozó vizsgálatot illetően, hogy az érintett utazási irodák nyilvánosan elhatárolódtak‑e az alapügyben tárgyalt összehangolástól, meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplőkhöz hasonló sajátos körülmények között nem követelhető meg, hogy az utazási iroda elhatárolódási szándékát valamennyi olyan versenytársa tekintetében kinyilvánítsa, amely címzettje az alapügyben szereplő üzenetnek, mivel valójában nem ismerheti ezeket a címzetteket.

               48

               Ebben a helyzetben a kérdést előterjesztő bíróság elfogadhatja, hogy az E‑TURAS szoftver fenntartójához intézett egyértelmű és kifejezett tiltakozás alkalmas arra, hogy megdöntse az említett vélelmet.

               49

               Azzal kapcsolatban, hogy az összehangolt magatartásban való részvételre vonatkozó vélelem nemcsak a nyilvános elhatárolódással vagy a közigazgatósági hatóságoknak való jelentéssel, hanem más bizonyítékokkal is megdönthető, meg kell állapítani, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben fennállnak, az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti, a jelen ítélet 33. pontjában említett okozati összefüggésre vonatkozó vélelem megdönthető a szóban forgó felső határt meghaladó mértékű kedvezmény rendszeres alkalmazásának bizonyításával.

               50

               A fenti megfontolásokra tekintettel a feltett kérdésekre úgy kell válaszolni, hogy:

                        —

                        Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy ha egy olyan információs rendszer fenntartója, amelynek az a rendeltetése, hogy utazási irodák számára lehetővé tegye utazások egységes foglalási módon történő értékesítését az internetes oldalukon, e gazdasági szereplőknek saját elektronikus levelezőrendszeren keresztül olyan üzenetet küld, amelyben arról értesíti őket, hogy az e rendszeren keresztül értékesített termékekhez kapcsolódó kedvezményekre ezentúl felső határ vonatkozik, és az üzenet elküldését követően a szóban forgó rendszerben megtörténnek az ezen intézkedés végrehajtásához szükséges technikai módosítások, akkor az említett gazdasági szereplőkről abban az esetben vélelmezhető, hogy a rendszer fenntartója által elküldött üzenetről való tudomásszerzéstől fogva részt vettek az említett rendelkezés értelmében vett összehangolt magatartásban, ha nem határolódtak el nyilvánosan ettől a magatartástól, nem jelentették azt a közigazgatási hatóságoknak, vagy nem terjesztettek elő e vélelem megdöntése céljából más – például a szóban forgó felső határt meghaladó mértékű kedvezmény rendszeres alkalmazására vonatkozó – bizonyítékot.

                        —

                        A kérdést előterjesztő bíróság feladata a bizonyítékok mérlegelésére és a bizonyítás megkövetelt szintjére vonatkozó nemzeti szabályok alapján megvizsgálni, hogy az elé terjesztett körülmények összességére tekintettel egy olyan üzenet elküldése, mint amilyen az alapügyben szerepel, elegendő bizonyítéknak minősülhet‑e annak megállapításához, hogy az üzenet címzettjei tudomással bírtak a tartalmáról. Az ártatlanság vélelmével ellentétes, ha a kérdést előterjesztő bíróság arra az álláspontra helyezkedik, miszerint önmagában az üzenet elküldése elegendő bizonyítéknak minősülhet annak megállapításához, hogy az üzenet címzettjei szükségképpen tudomással bírtak a tartalmáról.

         A költségekről

               51

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy ha egy olyan információs rendszer fenntartója, amelynek az a rendeltetése, hogy utazási irodák számára lehetővé tegye utazások egységes foglalási módon történő értékesítését az internetes oldalukon, e gazdasági szereplőknek saját elektronikus levelezőrendszeren keresztül olyan üzenetet küld, amelyben arról értesíti őket, hogy az e rendszeren keresztül értékesített termékekhez kapcsolódó kedvezményekre ezentúl felső határ vonatkozik, és az üzenet elküldését követően a szóban forgó rendszerben megtörténnek az ezen intézkedés végrehajtásához szükséges technikai módosítások, akkor az említett gazdasági szereplőkről abban az esetben vélelmezhető, hogy a rendszer fenntartója által elküldött üzenetről való tudomásszerzéstől fogva részt vettek az említett rendelkezés értelmében vett összehangolt magatartásban, ha nem határolódtak el nyilvánosan ettől a magatartástól, nem jelentették azt a közigazgatási hatóságoknak, vagy nem terjesztettek elő e vélelem megdöntése céljából más – például a szóban forgó felső határt meghaladó mértékű kedvezmény rendszeres alkalmazására vonatkozó – bizonyítékot.

                     A kérdést előterjesztő bíróság feladata a bizonyítékok mérlegelésére és a bizonyítás megkövetelt szintjére vonatkozó nemzeti szabályok alapján megvizsgálni, hogy az elé terjesztett körülmények összességére tekintettel egy olyan üzenet elküldése, mint amilyen az alapügyben szerepel, elegendő bizonyítéknak minősülhet‑e annak megállapításához, hogy az üzenet címzettjei tudomással bírtak a tartalmáról. Az ártatlanság vélelmével ellentétes, ha a kérdést előterjesztő bíróság arra az álláspontra helyezkedik, miszerint önmagában az üzenet elküldése elegendő bizonyítéknak minősülhet annak megállapításához, hogy az üzenet címzettjei szükségképpen tudomással bírtak a tartalmáról.

                     Aláírások

            (
            *1
         )   Az eljárás nyelve: litván.