title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2013. május 30.#Doux Élevage SNC és Coopérative agricole UKL-ARREE kontra Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire és Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF).#A Conseil d’État (Franciaország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése – Állami támogatások – Az »állami forrás« fogalma – Az »államnak tulajdoníthatóság« fogalma – A mezőgazdasági ágazat szakmaközi szervezetei – Elismert szervezetek – Az e szervezetek által a szakma érdekében elhatározott fellépések – A szóban forgó szervezetek által önkéntesen bevezetett hozzájárulások révén történő finanszírozás – A hozzájárulásokat az érintett mezőgazdasági ágazat valamennyi szakmai szereplőjére nézve kötelezővé tévő közigazgatási jogi aktus.#C‑677/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2013. május 30. (
            *1
         )
      „Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése — Állami támogatások — Az »állami forrás« fogalma — Az »államnak tulajdoníthatóság« fogalma — A mezőgazdasági ágazat szakmaközi szervezetei — Elismert szervezetek — Az e szervezetek által a szakma érdekében elhatározott fellépések — A szóban forgó szervezetek által önkéntesen bevezetett hozzájárulások révén történő finanszírozás — A hozzájárulásokat az érintett mezőgazdasági ágazat valamennyi szakmai szereplőjére nézve kötelezővé tévő közigazgatási jogi aktus”
      A C-677/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Conseil d’État (Franciaország) a Bírósághoz 2011. december 29-én érkezett, 2011. november 28-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Doux Élevage SNC,

      a Coopérative agricole UKL-ARREE

      és
      a Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire,
      a Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF)

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz tanácselnök, A. Rosas, Juhász E. (előadó), D. Šváby és C. Vajda bírák,
      főtanácsnok: M. Wathelet,
      hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. november 15-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Doux Élevage SNC képviseletében P. Spinosi, M. Massart és D. Lechat avocats,

               —

               a coopérative agricole UKL-ARREE képviseletében P. Spinosi avocat,

               —

               a Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF) képviseletében H. Calvet, Y. Trifounovitch, C. Rexha és M. Louvet avocats,

               —

               a francia kormány képviseletében E. Belliard, G. de Bergues, J. Gstalter és J. Rossi, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében B. Stromsky és S. Thomas, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2013. január 31-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az állami támogatásokra vonatkozó EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének, illetve különösen az ebben a cikkben szereplő „állami forrás” fogalmának értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Doux Élevage SNC és a coopérative agricole UKL-ARREE – a pulykatenyésztés mezőgazdasági ágazatában tevékeny társaságok – és a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok közötti jogvita keretében terjesztették elő az utóbbi hatóságok olyan döntése szabályos voltának tárgyában, amely a szóban forgó ágazat szakmaközi szervezetének keretében kötött olyan megállapodást, amely az e szervezet által elhatározott közös fellépések finanszírozása érdekében hozzájárulást vezet be, ezen ágazat összes szakmai szereplőjére kötelezően kiterjeszti.

         A francia jog

               3

               A mezőgazdasági szakmaközi szervezetről szóló, 1975. július 10-i 75-600. sz. törvény (JORF 1975. július 11., 7124. o.) vezette be ebben az ágazatban a szakmaközi egyeztetést, abban az értelemben, hogy az egyes mezőgazdasági ágazatok különböző, leginkább reprezentatív szakmai szervezetei, az ún. „családokban”, vagyis szakmaközi csoportokban csoportosulhatnak. E törvény rendelkezéseit a mezőgazdasági és a tengeri halászatról szóló törvénykönyvben (a továbbiakban: mezőgazdasági törvénykönyv) kodifikálták, amelynek az alapeljárás tárgyát képező ügyben alkalmazandó változatának releváns rendelkezései az alábbiakban szerepelnek.

               4

               Az L. 611-1. cikk a következőképpen rendelkezik:
               „A mezőgazdasági és élelmiszerügyi orientációs és koordinációs felsőbb tanács, amelynek tagjai az érintett minisztereknek, a mezőgazdasági termelésnek, a mezőgazdasági termékek feldolgozásának és forgalmazásának, a kézműiparnak és a független élelmiszer-kereskedelemnek, a fogyasztóknak és az elismert környezetvédelmi szervezeteknek, a mezőgazdasági tulajdonnak, a mezőgazdasági és élelmiszer-ágazatok munkavállalóit képviselő szakszervezeteknek a képviselői, részt vesz a termelésirányítási és piacszervezési politika meghatározásában, összehangolásában, végrehajtásában és értékelésében.
               A tanács rendelkezik hatáskörrel a mezőgazdasági, az agrár-élelmiszeripari, az agráripari és az erdészeti termelés tekintetében.
               [...]”

               5

               Az L. 632-1. cikk így rendelkezik:
               „I. – A mezőgazdasági termelés, illetve adott esetben a feldolgozás, a forgalomba hozatal és értékesítés leginkább reprezentatív szakmai szervezetei által, saját kezdeményezésük alapján létrehozott csoportokat a hatáskörrel rendelkező hatóság a mezőgazdasági és élelmiszerügyi orientációs és koordinációs felsőbb tanács véleményének kikérését követően, nemzeti szinten vagy a termőterület szintjén, meghatározott termékre vagy termékcsoportra nézve szakmaközi szervezetnek ismerheti el, amennyiben e csoportok – különösen szakmaközi megállapodások kötésével – egyszerre szolgálják a következőket:

                        —

                        a tagjaik közötti szerződéses ügyletek meghatározása és elősegítése;

                        —

                        a piacok irányításához való hozzájárulás a piacok előzetes felügyelete, a termékeknek a mennyiségi és minőségi tervekhez való jobb hozzáigazítása, valamint a termékek népszerűsítése révén;

                        —

                        az élelmiszer-biztonság növelése, különösen a termékek nyomon követhetőségével, a felhasználók és a fogyasztók érdekében.

                  A szakmaközi szervezetek egyéb célokat is követhetnek, így különösen:

                        —

                        az ágazat potenciális gazdasági teljesítőképessége fenntartásának és fejlesztésének elősegítése;

                        —

                        a termékek nem élelmezési célú hasznosítása fejlesztésének elősegítése;

                        —

                        nemzetközi fejlesztési fellépésekben való részvétel;

                  [...]
               II. – Termékenként vagy termékcsoportonként csak egy szakmaközi szervezet ismerhető el. Amennyiben valamely országos szakmaközi szervezet elismerésre kerül, a regionális szakmaközi szervezetek ezen országos szakmaközi szervezet bizottságait képezik, és az országos szervezeten belül vannak képviselve.
               […]”

               6

               Az L. 632-2-I. cikk így rendelkezik:
               „Kizárólag azok a szakmaközi szervezetek ismerhetők el, amelyeknek az alapszabálya előírja a szakmai szervezeti tagok között a szakmaközi megállapodások alkalmazásával kapcsolatosan esetleg felmerülő jogviták rendezése érdekében eljáró békéltető fórum kijelölését [...]
               Az elismert szakmaközi szervezetekkel konzultáció folytatható az őket érintő ágazatpolitikai irányvonalakkal és intézkedésekkel kapcsolatban.
               E szervezetek hozzájárulnak a nemzeti és közösségi gazdaságpolitikák végrehajtásához, és az állami támogatások nyújtásakor elsőbbséget élvezhetnek.
               E szervezetek a feladatuk megfelelő ellátása érdekében a fogyasztói és az ágazati vállalkozások munkavállalói képviseleti szervezeteit is felvehetik tagjaik közé.
               Az szakmaközi szervezetek elismerésének és az elismerés visszavonásának feltételeit a Conseil d’État rendelete rögzíti.”

               7

               Az alapeljárás tárgyát képező tényállás megvalósulását követően elfogadott, a mezőgazdaság és a halászat modernizációjáról szóló, 2010. július 27-i 2010–874. sz. törvény (JORF 2010. július 28., 13925. o.) ezt követően hatályon kívül helyezte az L. 632-2-I cikket.

               8

               Az L. 632-2-II. cikk értelmében:
               „A sajátosan valamely termékre nézve elismert szakmaközi szervezetek valamelyikén belül kötött […] és a kínálatnak a kereslethez való igazítását célzó megállapodások nem tartalmazhatnak versenykorlátozást […]
               E megállapodásokat az L. 632-4. cikk első bekezdésében foglalt rendelkezéseknek megfelelően a szakmaközi szervezet tagjait képező szakmák egyhangúlag fogadják el […]
               E megállapodásokról – azok megkötését követően, de alkalmazhatóságukat megelőzően – értesítik a mezőgazdasági minisztert, a gazdasági minisztert és a versenyhatóságot. A megkötésüket tartalmazó közleményt a „Bulletin officiel de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes”-ban teszik közzé.
               [...]”

               9

               Az L. 632-3. cikk a következőképpen szól:
               „Az elismert szakmaközi szervezet keretében kötött megállapodások hatályát a hatáskörrel rendelkező hatóság meghatározott időtartamra részben vagy egészben kiterjesztheti, amennyiben azok típusszerződések, keretmegállapodások, valamint a közérdeknek megfelelő és a közös agrárpolitika szabályaival összhangban álló közös fellépések, illetve közös érdeket szolgáló fellépések révén előnyben részesítik különösen a következőket:

                        1.°

                        a kínálat és kereslet megismerése;

                        2.°

                        a kínálat kiigazítása és szabályozása;

                        3.°

                        a forgalomba hozatalra, az árakra és a fizetési feltételekre vonatkozó szabályok állami ellenőrzés melletti végrehajtása. E rendelkezés az erdészeti termékekre nem alkalmazandó;

                        4.°

                        a termékek minősége: ennek érdekében a megállapodások előírhatják különösen minőségi szabályzatok és kategória-, csomagolási, szállítási és kiszerelési szabályok kidolgozását és végrehajtását – amennyiben szükséges – egészen a termékek kiskereskedelmi eladási szakaszáig; az eredetmegjelölések tekintetében e megállapodások többek között előírhatják a minőségellenőrzési eljárások végrehajtását;

                        5.°

                        az érintett ágazatbeli szakmaközi kapcsolatok, különösen műszaki szabványok, alkalmazott kutatási és fejlesztési kísérleti programok megállapítása, valamint beruházások e programok keretében való megvalósítása révén;

                        6.°

                        az ágazatokra és a termékekre vonatkozó tájékoztatás, valamint azok belső és külső piacokon való népszerűsítése;

                        7.°

                        a mezőgazdasági és élelmiszertermékek termeléséhez, feldolgozásához, forgalomba hozatalához és értékesítéséhez kapcsolódó kockázatok, valamint az ezek kiszámíthatatlansága elleni küzdelmet célzó kollektív fellépések;

                        8.°

                        az L. 251-3. cikk értelmében vett károsító szervezetek elleni küzdelem;

                        9.°

                        a termékek nem élelmezési célú hasznosításának fejlesztése;

                        10.°

                        a nemzetközi fejlesztési fellépésekben való részvétel;

                        11.°

                        a szakmaközi szervezetben képviselettel rendelkező szakmák tagjai közötti szerződéses viszonyok fejlesztése, különösen a kötelezettségvállalásokra, az ármeghatározás módszereire, a szállítási ütemezésre, a szerződések időtartamára, a minimálárelvre, az értékesítési feltételeknek a mezőgazdasági alapanyagok árfolyamának jelentős változásainak esetén történő felülvizsgálatára, valamint a mennyiségi szabályozási intézkedésekre vonatkozó standard kikötések mintaszerződésekbe foglalása révén a kínálatnak a kereslethez való igazításának céljából.”

               10

               A 2010. július 27-i 2010-874. sz. törvény elfogadását követően az L. 632-3. cikk immáron így szól:
               „Az elismert szakmaközi szervezet keretében kötött megállapodások hatályát a hatáskörrel rendelkező hatóság meghatározott időtartamra részben vagy egészben kiterjesztheti, amennyiben azok közös fellépést írnak elő, vagy a közérdekű céloknak megfelelő és az Európai Unió szabályozásával összeegyeztethető közös érdekre vonatkoznak.”
               Az e cikkben szereplő további szövegrészlet hatályát vesztette.

               11

               Az L. 632-4. cikk a következőképpen rendelkezik:
               „Az ilyen megállapodások kiterjesztésének feltétele, hogy rendelkezéseiket a szakmaközi szervezetben képviselettel rendelkező szakmák egyhangúan elfogadják. Mindazonáltal, amennyiben e megállapodások csupán a hivatkozott szervezetben képviselt szakmák egy részét érintik, elegendő e szakmák egyhangú döntése, feltéve hogy a többi szakma azt nem ellenzi.
               [...]
               Amennyiben a hatály kiterjesztését elfogadták, az így előírt intézkedések az érintett termőterületen kötelezőek az e szakmaközi szervezetet alkotó szakmák valamennyi tagja számára.
               A hatáskörrel rendelkező hatóság a szakmaközi szervezet által benyújtott kérelem megérkezésétől számított két hónapos határidőn belül dönt a kért kiterjesztésről. Amennyiben e határidőn belül nem közli határozatát, a kérelem elfogadottnak tekintendő.
               A kiterjesztést megtagadó határozatot meg kell indokolni.”

               12

               Az L. 632-6. cikk így rendelkezik:
               „Az L. 632-1. és L. 632-2. cikkben említett elismert szakmaközi szervezetek jogosultak a szervezetet alkotó szakmák valamennyi tagjától az L. 632-3. és L. 632-4. cikk szerinti eljárásban kiterjesztett megállapodások alapján hozzájárulásokat beszedni, amelyek kötelező jellegük ellenére magánjogi követelésnek minősülnek.
               [...]
               Ezenkívül hozzájárulások szedhetők be rendeletben meghatározott feltételek mellett az importált termékek után is. A kedvezményezett szakmaközi szervezetek kérelmére és költségére e hozzájárulásokat a vámnál szedik be.
               E hozzájárulások nem zárják ki a parafiskális járulékokat.”

               13

               Az L. 632-8-I. cikk értelmében:
               „Az elismert szakmaközi szervezetek évente beszámolnak tevékenységükről a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak, és benyújtják:

                        —

                        a pénzügyi elszámolásokat;

                        —

                        a tevékenységi jelentést és a közgyűlésekről készített beszámolót;

                        —

                        a minden egyes kiterjesztett megállapodás alkalmazásáról készített mérleget.

                  E szervezetek a hatáskörrel rendelkező hatóságok rendelkezésére bocsátják az utóbbiak által felügyeleti hatáskörük gyakorlása érdekében kért valamennyi dokumentumot.”

               14

               A hatáskörrel rendelkező hatóság 1976. június 24-i határozatával (JORF 1976. június 26., 5143. o.) a Comité interprofessionnel de la dinde française-t (a továbbiakban: CIDEF) – amely magánjogi nonprofit szervezet – a 75-600. sz. törvény értelmében mezőgazdasági szakmaközi szervezetként ismerte el. A CIDEF négy szakmai csoportot foglal magában, azaz a „termelés”, a „keltetés, valamint a keltetendő tojások és törzsek importja”, a „vágás, feldolgozás” és az „állati táp” csoportját.

               15

               Alapszabályának 2. cikke értelmében a CIDEF:
               „célja:

                        —

                        a pulykapiac szervezése és szabályozása érdekében valamennyi szakmai kezdeményezés összefogása;

                        —

                        e célból olyan statisztikai információs rendszer létrehozása, amely folyamatosan tájékoztatja a szakmai szereplőket az állatállományok kialakításáról, a vágásokról, a készletekről, a külkereskedelemről, a háztartások és a közösségek fogyasztásáról;

                        —

                        a termelés és a pulykapiac szabályozása a kereslet és a kínálat mennyiségére vonatkozó fellépésekkel;

                        —

                        a saját maga számára szükséges pénzügyi eszközök beszerzése;

                        —

                        az egyes szakmai csoportok által előállított és eladott termékekre vonatkozóan megállapított szabványok jóváhagyásának kérelmezése;

                        —

                        a szakmai szereplők között a termékekre és a szolgáltatások nyújtására vonatkozó írásbeli szerződések megkötésének kötelezővé tétele (a Bizottságnak keretszerződés-mintákat kell javasolnia);

                        —

                        a nemzeti és közösségi fórumok közötti közvetítő szerep a szakmai csoportoknak a pulykával kapcsolatban felmerülő bármely közös problémája esetén;

                        —

                        az Európai Gazdasági Közösség keretében a partnerországoknak a pulykaágazatban tevékenykedő szakmai szereplőivel való lehető legszorosabb összehangolás létrehozása;

                        —

                        a műszaki és technológiai problémák megoldásához hasznos bármilyen kezdeményezés megtétele és különösen a szükséges tesztek elvégzése;

                        —

                        a teljes baromfihús-termelési ágazat összes termékének szakmai csoportjai számára szolgáltatásnyújtás biztosítása a közös érdeket képviselő területeken. Ezen a szolgáltatás nyújtásával írásos egyezségek útján a bizottságot bízzák meg. Finanszírozására elkülönülő könyvelés vonatkozik, és nem képezheti semmiféle, a CIDEF által bevezetett és a mezőgazdasági törvénykönyv L. 632-6. cikkének alkalmazásával kötelező hozzájárulás tárgyát.”

         Az alapeljárás, előzményei és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               16

               A 2007. október 18-án elfogadott szakmaközi megállapodással a CIDEF szakmaközi hozzájárulást vezetett be az egyes általa képviselt szakmák tagjainak terhére. Az így megkötött megállapodás három évre szólt. Az ugyanezen a napon elfogadott és e megállapodást módosító záradék a hozzájárulás összegét a 2008. évre 1000 fiatal pulyka után 14 euróban állapította meg. A hatáskörrel rendelkező miniszterek a mezőgazdasági törvénykönyv L. 632-3. cikkének megfelelően 2008. március 13-án elfogadott két határozatukban (JORF 2008. március 27., 5229. o. és JORF 2008. április 1-je, 5412. o.) a szakmaközi megállapodás hatályát három évvel, a módosító záradék hatályát pedig egy évvel meghosszabbították. A fent említett szakmaközi megállapodás új, 2008. november 5-én elfogadott módosító záradékában a CIDEF úgy határozott, hogy a 2009. évre ugyanilyen összegben fenntartja a szakmaközi hozzájárulást. A mezőgazdasági törvénykönyv L. 632-4. cikke negyedik bekezdésének megfelelően a hatáskörrel rendelkező hatóság 2009. augusztus 29-i hallgatólagos elfogadó határozata kiterjesztette e módosító záradék hatályát, amelyet a hatáskörrel rendelkező miniszter közleményében 2009. szeptember 30-án tettek közzé (JORF 2009. szeptember 30., 15881. o.).

               17

               Az első számú európai baromfitermelő Doux csoport leányvállalata, a Doux Élevage SNC és az UKL-ARREE mezőgazdasági szövetkezet a Conseil d’État-tól (államtanács) a 2008. november 5-i módosító záradék hatályának kiterjesztését elfogadó hallgatólagos határozat – amely a hatáskörrel rendelkező hatóságnak az e záradék általi jóváhagyása iránti kérelemmel kapcsolatos hallgatásából eredően 2009. augusztus 29-én jött létre – hatályon kívül helyezését, valamint az e határozatot közzétevő miniszteri közlemény megsemmisítését kérték. Úgy érveltek, hogy a 2008. november 5-i módosító záradékkal bevezetett szakmaközi hozzájárulás, amelynek hatályát a szóban forgó határozat kiterjesztette, és amelyet ugyanez a határozat a szakmaközi szervezet valamennyi szakmai szereplője számára kötelezővé tett, állami támogatásra vonatkozik, következésképpen e határozatot az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdésének megfelelően előzetesen be kellett volna jelenteni a Bizottságnak.

               18

               A C-345/02. sz., Pearle és társai ügyben 2004. július 15-én hozott ítéletet (EBHT 2004., I-7139. o.) követően az ügyben eljáró nemzeti bíróság az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően úgy ítélte meg, hogy az elismert szakmaközi szervezetek által az általuk elhatározott közös fellépések finanszírozása érdekében bevezetett, gyakorlatban „kötelező önkéntes hozzájárulásoknak” (a továbbiakban: kötelező önkéntes hozzájárulások) nevezett hozzájárulások, valamint azok a közigazgatási aktusok, amelyekkel e hozzájárulásokat kötelezővé tették az érintett ágazat összes szakmai szereplője számára, nem tartoznak az állami támogatás fogalmának körébe.

               19

               A Cours des comptes (számvevőszék) észrevételeit követően azonban a francia kormány úgy határozott, hogy jogbiztonsági indokokból bejelent a Bizottságnak egy, a szakmaközi szervezetek által végrehajtható intézkedési keretprogramot, amelyhez tíz, a legjelentősebb szakmaközi szervezetek által kötött megállapodást csatolt. A Bizottság a fent hivatkozott Pearle és társai ügyben hozott ítéletre hivatkozva a valamely állami támogatása vonatkozó, 2008. december 10-i N 561/2008 (C(2008) 7846 végleges) határozatában megállapította, hogy a szóban forgó intézkedések az állami támogatás fogalmába tartoznak. Mindazonáltal megállapította, hogy ezen intézkedések a piac közös szervezésének rendszere tekintetében nem adnak okot kifogásra, és hogy nem áll fenn a veszélye annak, hogy ezen intézkedések a kereskedelmi feltételeket olyan mértékben érintenék, amely a közös érdekkel ellentétes, és ebből arra következtetett, hogy az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének c) pontjában foglalt eltérés hatálya alá eshetnek. A Bizottság másik két későbbi határozatában is ezen az állásponton volt. Mindezen határozatok ellen megsemmisítés iránti keresetet nyújtottak be mind a Francia Köztársaság, mind pedig az érintett szakmaközi szervezetek, amely eljárások jelenleg is folyamatban vannak a Törvényszék előtt.

               20

               A Conseil d’État először is megjegyzi, hogy az 2007. október 18-i szakmaközi megállapodást a szakmaközi szervezetben képviselt négy szakmai csoport egyhangúlag fogadta el, és hogy a szakmaközi hozzájárulás 2009. évre való változatlan mértékű meghosszabbításáról szóló határozatot e négy szakmai csoport ugyancsak egyhangúlag fogadta el. Megállapítja továbbá, hogy a 2008. november 5-i záradék taxatíve felsorolja azokat a fellépéseket, amelyek a CIDEF által a 2009. évre vonatkozóan beszedett szakmaközi hozzájárulásból finanszírozhatók, amelyek a pulykahúsra vonatkozó olyan sajátos kommunikációs fellépések, amelyek „az imázs javítását és az eladások elősegítését célozzák”, a közös hízóbaromfi-promóciós fellépések, a külső kapcsolatokra vonatkozó, valamint a francia és európai közigazgatási hatóságok előtti képviselettel kapcsolatos, az európai baromfi szövetségben való részvétellel kapcsolatos, a vásárlási szintek mérésére irányuló tanulmányok és fogyasztói panelek megszerzését célzó fellépések, a kutatási és minőségbiztosítási programok támogatására irányuló fellépések és az ágazat érdekeinek védelmét szolgáló fellépések.

               21

               Ezen túlmenően a Conseil d’État hangsúlyozza egyrészről, hogy ez a záradék nem teszi lehetővé a pulykapiacon történő intervenciós fellépések finanszírozását, másrészt pedig azt, hogy az e záradékban említett kommunikációs fellépések egyáltalán nem tartalmaznak a termékek származására vonatkozó megkülönböztetést, illetve az ügy egyetlen iratából sem tűnik ki, hogy a 2009-ben beszedett hozzájárulások egy részét kizárólag a „francia pulyka” népszerűsítésére fordították volna akár Franciaországban, akár külföldön.

               22

               E megfontolásokra és megállapításokra, valamint a Bizottság fent kifejtett álláspontjára tekintettel a Conseil d’État úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „A [fent hivatkozott] Pearle és társai ügyben hozott ítélet tükrében úgy kell-e értelmezni a[z EUMSZ] 107. cikket, hogy valamely nemzeti hatóság olyan határozata, amely egy ágazat valamennyi szakmai szereplőjére kiterjeszt egy olyan megállapodást, amely a [CIDEF] keretében kötött megállapodáshoz hasonlóan hozzájárulást vezet be valamely, a nemzeti hatóság által elismert szakmaközi szervezet keretében, és ezáltal azt kötelezővé teszi annak érdekében, hogy lehetővé tegye a kommunikációs, promóciós, külső kapcsolatokra vonatkozó, minőségbiztosítási, kutatási, az ágazat érdekeinek védelmét szolgáló, valamint tanulmányok és a fogyasztói panelek beszerzését célzó fellépések végrehajtását, a szóban forgó fellépések jellegére, finanszírozásuk módjára és végrehajtásuk feltételeire tekintettel állami támogatásra vonatkozik?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               23

               Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy valamely nemzeti hatóság olyan határozata, amely egy mezőgazdasági ágazat valamennyi szakmai szereplőjére olyan megállapodást kiterjeszt, amely kötelező hozzájárulást vezet be annak érdekében, hogy lehetővé tegye a kommunikációs, promóciós, külső kapcsolatokra vonatkozó, minőségbiztosítási, kutatási és az ágazat érdekeinek védelmét szolgáló fellépések végrehajtását, valamely állami támogatás elemének minősül-e.

               24

               Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánítja a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatást, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.

               25

               Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése az összeegyeztethetetlenség kimondását négy feltétel vizsgálatától teszi függővé. Először is ennek állami beavatkozásnak vagy állami forrásból történő beavatkozásnak kell lennie. Másodszor e beavatkozásnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet. Harmadszor a kedvezményezett számára előnyt kell megtestesítenie. Negyedszer torzítania kell a versenyt, vagy azzal kell fenyegetnie (a fent hivatkozott Pearle és társai ügyben hozott ítélet 33. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               26

               Az első feltétellel kapcsolatosan a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy csak azok az előnyök tekintendők az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében támogatásnak, amelyeket közvetlenül vagy közvetve állami forrásból nyújtanak. Ugyanis az e rendelkezésben szereplő megkülönböztetés „a tagállamok által” és az „állami forrásból” nyújtott támogatás között nem azt jelenti, hogy az állam által nyújtott valamennyi előny támogatásnak minősül, függetlenül attól, hogy állami forrásokból finanszírozzák-e, vagy sem, mivel e megkülönböztetésnek csak az a célja, hogy e fogalom vonatkozzon a közvetlenül az állam által, valamint az általa kijelölt vagy létrehozott köz- vagy magánszervezet által nyújtott előnyökre is (a C-379/98. sz. PreussenElektra-ügyben 2001. március 13-án hozott ítélet [EBHT 2001., I-2099. o.] 58. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésében kimondott tilalom tehát főszabály szerint magában foglalhatja az állam által a támogatás kezelésére létrehozott vagy kijelölt köz- vagy magánszervezetek által nyújtott támogatásokat is (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Pearle és társai ügyben hozott ítélet 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               27

               Mindazonáltal ahhoz, hogy az előnyöket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében támogatásnak lehessen minősíteni, azoknak egyrészt közvetlenül vagy közvetetten állami forrásból kell származniuk, másrészt pedig az államnak tulajdoníthatónak kell lenniük (a fent hivatkozott Pearle és társai ügyben hozott ítélet 35. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               Meg kell jegyezni – amint arra a főtanácsnok indítványának 37. pontjában emlékeztet –, hogy az állami forrásból történő finanszírozás az „állami támogatás” fogalmának alkotóelemét képezi.

               29

               E tekintetben a Bíróság a fent hivatkozott PreussenElektra-ügyben hozott ítélet 59. és 61. pontjában már megállapította, hogy az olyan állami szabályozás, amely bizonyos termékek minimáláron való megvásárlása kötelezettségének előírásával bizonyos vállalkozásoknak előnyt biztosít, és más vállalkozásokra nézve hátrányokkal jár, nem jár együtt az állami forrásoknak az ilyen termékeket előállító vállalkozásokra történő közvetlen vagy közvetett átruházásával, és ez a kötelezettség nem alkalmas arra, hogy e szabályozást állami támogatás jelleggel ruházza fel.

               30

               A Bíróság a fent hivatkozott Pearle és társai ügyben hozott ítéletének 36. pontjában egy szakmai szervezet által szervezett reklámkampány finanszírozására a tagjaira kötelezően kivetett hozzájárulásokat vizsgálva ugyanerre a következtetésre jutott, megállapítva különösen, hogy tekintettel arra, hogy e közjogi szervezet költségeit teljes mértékben fedezték a szolgáltatásban részesülő vállalkozásokra kivetett különdíjak, ezért az eljárása nem hozott létre olyan előnyt, ami az állam vagy e szervezet számára többletterhet jelentett volna.

               31

               A Bíróság ezen ítélet 37. pontjában továbbá megállapította, hogy az alapeljárás tárgyát képező reklámkampány megszervezését és lefolytatását optikusok magánszervezete kezdeményezte, és nem a közjogi szervezet, amely pusztán egy teljes mértékben az érintett szakmai körök által megszabott – és a hatóságok által meghatározott politikában egyáltalán nem megjelenő – kereskedelmi célt szolgáló források megszerzésének és elosztásának eszköze volt.

               32

               Az ügy Bíróságnak átadott irataiból kitűnik, hogy az alapeljárás tárgyát képező hozzájárulások olyan piaci magánszereplőktől származnak, amelyek – akár tagjai az érintett szakmaközi szervezetnek, akár nem – az érintett piacon gazdasági tevékenységet folytatnak. Ez a mechanizmus nem jár együtt az állami források közvetlen vagy közvetett átruházásával, ugyanis az ezen hozzájárulások befizetésével létrehozott alap egyáltalán nem megy át az állami költségvetésen vagy más közjogi szerven, és az állam semmilyen címen nem mond egyetlen olyan állami forrásról sem – mint például adókról, illetékekről, járulékokról vagy egyéb befizetésekről –, amelyet a nemzeti szabályozás szerint az állami költségvetésbe kellett befizetni. Ezen hozzájárulások mindvégig megőrzik magánjogi jellegüket, és befizetésük elmaradása esetén a szakmaközi szervezetnek e hozzájárulások beszedése érdekében rendes polgárjogi vagy kereskedelmi jogi bírósági eljárást kell indítania, ugyanis nem rendelkezik állami jellegű előjoggal.

               33

               Semmi kétség afelől, hogy a szakmaközi szervezetek magánjogi szervezetek, és nem képezik a közigazgatási rendszer részét.

               34

               Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy nem szükséges minden esetben bizonyítani, hogy állami források átruházása történt, ahhoz, hogy a vállalkozásnak vagy vállalkozásoknak biztosított előnyt az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében állami támogatásnak lehessen minősíteni (lásd a C-482/99. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. május 16-án hozott ítélet [EBHT 2002., I-4397. o.] 36. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               35

               A Bíróság ezért úgy ítélte meg, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése minden olyan pénzügyi eszközt magában foglal, amelyet a hatóságok ténylegesen felhasználhatnak vállalkozások támogatására, anélkül hogy jelentősége lenne annak, hogy ezen eszközök állandó jelleggel az állam vagyonába tartoznak-e, vagy sem. Következésképpen, még ha a szóban forgó intézkedésnek megfelelő összegek nincsenek is állandó jelleggel a hatóságok birtokában, azon tény, hogy folyamatosan állami ellenőrzés alatt maradnak, és így az illetékes nemzeti hatóságok rendelkezésére állnak, elegendő ahhoz, hogy azokat állami forrásoknak minősítsék (lásd a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 37. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               36

               Márpedig az alapeljárásban a Bíróság által a fent hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 37. pontjában meghatározott feltételek nem teljesülnek. Bizonyos, hogy a nemzeti hatóságok a gyakorlatban nem használhatják az alapeljárás tárgyát képező hozzájárulásokból eredő forrást bizonyos vállalkozások támogatására. Az érintett szakmaközi szervezet dönt e forrás felhasználásáról, amely teljes mértékben a saját maga által meghatározott célokra szolgál. Továbbá e forrás nincs folyamatosan állami ellenőrzés alatt, és nem áll a hatóságok rendelkezésére.

               37

               Az az esetleges befolyás, amelyet a tagállam gyakorolhat a szakmaközi szervezet működésére azon döntésével, hogy valamely szakmaközi megállapodást egy ágazat valamennyi szakmai szereplőjére kiterjeszti, nem módosíthatja a jelen ítélet 36. pontjában tett megállapításokat.

               38

               Az ügy Bíróságnak átadott irataiból ugyanis kitűnik, hogy az alapeljárás tárgyát képező szabályozás nem jogosítja fel a hatóságokat arra, hogy a források kezelését irányítsák vagy befolyásolják. Ezen túlmenően – amint azt a főtanácsnok indítványának 71. pontjában megjegyezte – a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok ítélkezési gyakorlata szerint a mezőgazdasági törvénykönyvnek valamely szakmaközi szervezet keretében hozzájárulásokat bevezető megállapodás kiterjesztésére irányadó rendelkezései nem jogosítják fel a hatóságokat arra, hogy a kötelező önkéntes hozzájárulásokat bármely más, a szabályszerűségi és a törvényességi vizsgálattól eltérő vizsgálatnak vessék alá.

               39

               A szóban forgó ellenőrzés tekintetében meg kell jegyezni, hogy a mezőgazdasági törvénykönyv L. 632-3. cikke nem teszi lehetővé, hogy valamely megállapodás kiterjesztését a hatóságok által rögzített és meghatározott konkrét politikai cél követésétől tegyék függővé, tekintettel arra, hogy ez a cikk nem taxatív jelleggel sorolja fel azokat a nagyon általános és eltérő célkitűzéseket, amelyeket egy szakmaközi megállapodásnak előtérbe kell helyeznie ahhoz, hogy azt a hatáskörrel rendelkező hatóság kiterjeszthesse. Ezt a következtetést nem cáfolhatja meg az e törvénykönyv L. 632-8-I. cikkében előírt, a kötelező önkéntes hozzájárulások felhasználásáról történő utólagos beszámolási kötelezettség sem.

               40

               Ezenfelül az ügy Bíróságnak átadott irataiban semmi sem enged arra következtetni, hogy a kötelező önkéntes hozzájárulások előírására vonatkozó kezdeményezés ne magától a szakmaközi szervezettől, hanem a hatóságoktól származna. Hangsúlyozni kell – amint arra a főtanácsnok indítványa 90. pontjában rámutatott –, hogy a hatóságok csak „eszközként” szolgálnak arra, hogy a szakmaközi szervezetek által a maguk meghatározta célok elérése érdekében bevezetett hozzájárulásokat kötelezővé tegyék.

               41

               Tehát sem az állam azon hatásköre, hogy a mezőgazdasági törvénykönyv L. 632-1. cikke értelmében elismerjen egy szakmaközi szervezetet, sem ezen állam azon hatásköre, hogy ezen törvénykönyv L. 632-3. és L. 632-4. cikkének megfelelően egy szakmaközi megállapodást valamely ágazat valamennyi szakmai szereplőjére kiterjesszen, nem enged arra következtetni, hogy az érintett szakmaközi szervezet által megvalósított fellépések az államnak tulajdoníthatók lennének.

               42

               Végül a Bizottság azt állítja, hogy a szakmaközi szervezetek fellépéseit részben állami forrásból finanszírozzák, és tekintettel az állami és magánforrások elkülönülő könyvelésének hiányára, minden szakmaközi eszköz „állami forrásnak” minősül.

               43

               Ezzel kapcsolatosan rá kell mutatni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés kizárólag a valamely szakmaközi szervezet keretében befizetett hozzájárulásokra vonatkozik, az állami költségvetésből származó esetleges egyéb forrásokra nem.

               44

               Egyébiránt, amint azt a főtanácsnok indítványának 57. pontjában hangsúlyozta, a szakmaközi szervezetek által használt magánforrások nem válnak „állami forrássá” egyszerűen azért, mert az esetlegesen állami költségvetésből származó összegekkel együtt használják fel azokat.

               45

               A fentiek alapján az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely nemzeti hatóság olyan határozata, amely egy mezőgazdasági ágazat valamennyi szakmai szereplőjére olyan megállapodást kiterjeszt, amely – az alapeljárás tárgyát képező szakmaközi megállapodáshoz hasonlóan – hozzájárulást vezet be valamely, a nemzeti hatóság által elismert szakmaközi szervezet keretében, és ezáltal azt kötelezővé teszi annak érdekében, hogy lehetővé tegye a kommunikációs, promóciós, külső kapcsolatokra vonatkozó, minőségbiztosítási, kutatási és az ágazat érdekeinek védelmét szolgáló fellépések végrehajtását, nem minősül állami támogatás elemének.

         A költségekről

               46

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely nemzeti hatóság olyan határozata, amely egy mezőgazdasági ágazat valamennyi szakmai szereplőjére olyan megállapodást kiterjeszt, amely – az alapeljárás tárgyát képező szakmaközi megállapodáshoz hasonlóan – hozzájárulást vezet be valamely, a nemzeti hatóság által elismert szakmaközi szervezet keretében, és ezáltal azt kötelezővé teszi annak érdekében, hogy lehetővé tegye a kommunikációs, promóciós, külső kapcsolatokra vonatkozó, minőségbiztosítási, kutatási és az ágazat érdekeinek védelmét szolgáló fellépések végrehajtását, nem minősül állami támogatás elemének.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság (második tanács) 2014. május 8-i ítélete. # Bimbo SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Fellebbezés - Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A BIMBO DOUGHNUTS szóvédjegy lajstromozása iránti kérelem - DOGHNUTS korábbi spanyol szóvédjegy - Viszonylagos kizáró okok - 40/94/EK rendelet - 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont - Az összetéveszthetőség átfogó mérlegelése - Összetett szóvédjegy egyik elemének önálló megkülönböztető pozíciója. # C-591/12 P. sz. ügy

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2014. május 8. (
            *1
         )
      „Fellebbezés — Közösségi védjegy — Felszólalási eljárás — A BIMBO DOUGHNUTS szóvédjegy lajstromozása iránti kérelem — DOGHNUTS korábbi spanyol szóvédjegy — Viszonylagos kizáró okok — 40/94/EK rendelet — 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont — Az összetéveszthetőség átfogó mérlegelése — Összetett szóvédjegy egyik elemének önálló megkülönböztető pozíciója”
      A C‑591/12. P. sz. ügyben,
      a Bimbo SA (székhelye: Barcelona [Spanyolország], képviselik: C. Prat abogado és R. Ciullo barrister)
      fellebbezőnek
      az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2012. december 10‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a többi fél az eljárásban:
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: A. Folliard‑Monguiral és J. Crespo Carrillo, meghatalmazotti minőségben)
      alperes az elsőfokú eljárásban,
      a Panrico SA (székhelye: Esplugues de Llobregat [Spanyolország], képviseli: D. Pellisé Urquiza abogado)
      beavatkozó az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök, J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot és A. Arabadjiev (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. november 7‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2014. január 23‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Fellebbezésével a Bimbo SA (a továbbiakban: Bimbo) az Európai Unió Törvényszéke Bimbo kontra OHIM – Panrico (BIMBO DOUGHNUTS) ítéletének (T‑569/10, EU:T:2012:535, a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítélettel a Törvényszék elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsa által a Panrico SA (a továbbiakban: Panrico) és a Bimbo közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2010. október 7‑én hozott határozatnak (R 838/2009‑4. sz. ügy) (a továbbiakban: vitatott határozat) elsődlegesen a megváltoztatására, illetve másodlagosan a hatályon kívül helyezésére irányuló keresetét.

         Jogi háttér

               2

               A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendeletet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) hatályon kívül helyezte a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78., 1. o.), és a helyébe lépett. A rendelet 2009. április 13‑án lépett hatályba.

               3

               A 40/94 rendelet „Viszonylagos kizáró okok” címet viselő 8. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezett:
               „A korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
               […]

                        b)

                        a megjelölést a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt a fogyasztók a korábbi védjeggyel összetéveszthetik; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.”

         A jogvita előzményei

               4

               A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 1–14. pontja a következőképpen foglalja össze:

                        „1

                        2006. május 25‑én [a Bimbo] a […] módosított [40/94] rendelet [helyébe lépett: a 207/2009 rendelet] alapján közösségi védjegy‑bejelentési kérelmet nyújtott be az [OHIM‑hoz].

                        2

                        A lajstromoztatni kívánt védjegy a »BIMBO DOUGHNUTS« szómegjelölés volt.

                        3

                        A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 30. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az alábbi leírással: »sütemények és pékáruk, különösen fánkok«.

                        4

                        A közösségi védjegybejelentést a Közösségi Védjegyértesítő 2006. október 16‑i, 42/2006. számában hirdették meg.

                        5

                        2007. január 16‑án a [Panrico] a 40/94/EK rendelet 42. cikke (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 41. cikke) alapján a fenti 3. pontban foglalt áruk vonatkozásában felszólalást tett a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben.

                        6

                        A felszólalást több korábbi nemzeti és nemzetközi szó‑ és ábrás védjegyre alapította. A felszólalás többek között az 1994. június 18‑án 1288926. számon, a 30. osztályba tartozó és az alábbi leírásnak megfelelő áruk vonatkozásában lajstromozott DOGHNUTS spanyol szóvédjegyre alapította: »mindenféle cukrászati és sütőipari áruk és készítmények, édesipari és cukorkaáruk és ‑készítmények; cukor, csokoládé, tea, kakaó, kávé és ezek helyettesítői; vanília, eszenciák, karamellkrémhez és süteményekhez való áruk és készítmények, csokoládéból és cukorból készült élelmiszeráruk, fagylaltok, kandiscukor, csokoládék, kör alakú fánkok, rágógumik és kekszek«.

                        7

                        A felszólalás alátámasztásaként a felszólaló a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és 8. cikkének (5) bekezdésében foglalt okokra hivatkozott.

                        8

                        2009. május 25‑én a felszólalási osztály helyt adott a felszólalásnak.

                        9

                        2009. július 24‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján megfellebbezte az OHIM előtt a felszólalási osztály határozatát.

                        10

                        A [vitatott határozattal] a negyedik fellebbezési tanács [(a továbbiakban: fellebbezési tanács)] elutasította a fellebbezést. A felszólalási osztályhoz hasonlóan a fellebbezési tanács is beérte azzal, hogy a bejelentett védjegyet a DOGHNUTS korábbi spanyol szóvédjeggyel (a továbbiakban: korábbi védjegy) hasonlította össze, és azt állapította meg, hogy ezen az alapon fennáll az összetévesztés veszélye a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében.

                        11

                        A fellebbezési tanács rámutatott arra, hogy a »doughnut« angol szó, amely »vastag tésztakarika formájú, kisméretű, omlós süteményt« jelent. A fellebbezési tanács szerint ez a szó nem létezik a spanyolban, spanyol megfelelője a »dónut«, illetve a »rosquilla«. A fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy (az angolul beszélők kivételével) a spanyol átlagfogyasztó számára a »doughnut« szó nem írja le a szóban forgó árukat, illetve azok jellemzőit, és sajátos mellékértelmet sem teremt ezen áruk vonatkozásában. A fellebbezési tanács szerint a korábbi megjelölést a fogyasztók többsége a bejelentett megjelöléshez hasonlóan idegen vagy kitalált szóként fogja fel.

                        12

                        A fellebbezési tanács ezenkívül azt állapította meg, hogy a szóban forgó megjelölések hasonlóak, mivel a korábbi védjegy szinte teljesen azonos formában szerepel a bejelentett védjegyben. A szóban forgó védjegyek közötti vizuális és hangzásbeli hasonlóság átlagos mértékű. Fogalmi szempontból nem lehet őket egymással összehasonlítani.

                        13

                        Az ütköző védjegyekkel érintett áruk azonosak. A korábbi védjegy megkülönböztető képessége átlagos.

                        14

                        A fellebbezési tanács megállapította, hogy a korábbi védjegy átlagos megkülönböztető képességére tekintettel, az összetéveszthetőséget átfogóan értékelve, a megjelölések közötti vizuális és hangzásbeli hasonlóság átlagos mértéke miatt az érintett fogyasztók szempontjából valamennyi azonosnak ítélt, vitatott áru tekintetében fennáll az összetévesztés veszélye.”

         A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet

               5

               A Bimbo által benyújtott kereset elsődlegesen a vitatott határozat megváltoztatására, másodlagosan annak hatályon kívül helyezésére irányul.

               6

               A vitatott határozat hatályon kívül helyezésére irányuló kérelmének alátámasztásául a Bimbo két jogalapot terjesztett elő: az első jogalapot a 207/2009 rendelet 75. és 76. cikkének megsértésére, a másodikat pedig e rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapította.

               7

               A Törvényszék a megtámadott ítélettel a vitatott határozat megváltoztatására irányuló kérelmet elfogadhatatlannak nyilvánította, a határozat hatályon kívül helyezésére irányuló jogalapokat pedig elutasította.

         A felek kérelmei

               8

               A Bimbo azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül mind a megtámadott ítéletet, mind a vitatott határozatot, és kötelezze az OHIM‑ot a költségek viselésére.

               9

               Az OHIM azt kéri a Bíróságtól, hogy utasítsa el a fellebbezést, és a Bimbót kötelezze a költségek viselésére.

               10

               A Panrico azt kéri, hogy a Bíróság nyilvánítsa a válaszbeadványát elfogadhatónak és megalapozottnak, hagyja helyben a megtámadott ítéletet, és a Bimbót kötelezze a költségek viselésére.

         A fellebbezésről

               11

               Fellebbezése alátámasztásául a Bimbo egyetlen jogalapot terjeszt elő, amely két részből áll, és a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésén alapul.

               12

               Tekintettel arra, hogy a jelen ügyben a vitatott közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelmet 2006. május 25‑én nyújtották be, és az alkalmazandó anyagi jog meghatározása szempontjából ez az időpont irányadó (lásd ebben az értelemben: Shah kontra Three‑N‑Products Private végzés, C‑14/12. P, EU:C:2013:349, 2. pont, és DMK kontra OHIM végzés, C‑346/12. P, EU:C:2013:397, 2. pont), a jelen jogvitára egyrészt a 207/2009 rendelet eljárási rendelkezései, másrészt a 40/94 rendelet anyagi jogi rendelkezései vonatkoznak.

         Az egységes jogalap első részéről

      A felek érvei

               13

               A Bimbo először is előadja, hogy a megtámadott ítélet 97. pontjában szereplő érvelésben a Törvényszék összekeverte egymással a „megkülönböztető képesség”, valamint a „jelentéssel nem bíró elem” illetve az „önálló megkülönböztető pozíció” fogalmát. Ezzel szemben valamely összetett védjegy egyik elemének benne rejlő megkülönböztető képességét, illetve jelentésének fokát nem lehet összekeverni a védjegyben betöltött megkülönböztető pozíciójával. A „pozíció” kifejezés használata azt sugallja, hogy olyan fogalomról van szó, amelyet az érintett megjelölést alkotó többi elem jellemzőire tekintettel kell értékelni.

               14

               Továbbá a Bimbo szerint a Törvényszék által követett érvelés magában foglalja azt, hogy minden, két elemből álló összetett védjegyet – amelynek egyik elemét egy jóhírnévű védjegy, másik elemét pedig egy átlagos megkülönböztető képességgel bíró és az érintett közönség számára értelmetlen védjegy képezi – két, önálló megkülönböztető pozícióval bíró elemből álló védjegynek kell tekinteni. A Bíróság azonban úgy ítélte meg, hogy az átlagos fogyasztó a védjegyet rendszerint egészében érzékeli, és csak egyes esetekben ismerte el azt, hogy nem zárható ki, hogy egy összetett védjegy egyik eleme megtarthatja önálló megkülönböztető pozícióját az érintett összetett megjelölésben.

               15

               Ugyanebben az értelemben a Bíróság a Becker kontra Harman International Industries ítélet (C‑51/09. P, EU:C:2010:368) 38. pontjában kimondta, hogy valamely összetett védjegyen belül a családnév nem őrzi meg minden esetben az önálló megkülönböztető pozícióját kizárólag amiatt, hogy azt családnévként észlelik. E pozíció megállapítása ugyanis kizárólag az eset valamennyi releváns tényezőjének vizsgálatára alapozható.

               16

               Végül a Bimbo rámutat arra, hogy szerinte a Törvényszék által használt „egységes egész” és „logikai egység” fogalmak nem jelennek meg a Bíróság ítélkezési gyakorlatában. Bár ezeken a fogalmakon a Törvényszék azt értette, hogy az összetett védjegy különböző „önálló” elemeket tartalmaz, ez nem jelenti azt, hogy ezek az elemek önálló megkülönböztető pozícióval rendelkeznek.

               17

               Az OHIM és a Panrico vitatja a Bimbo érvelésének megalapozottságát. Az OHIM közelebbről azt állítja, hogy az egyedüli jogalap első része elfogadhatatlan, mivel a megtámadott ítélet 97. pontjából az következik, hogy a Törvényszék csak a lajstromoztatni kívánt megjelölés konkrét jelentését vizsgálta, és így csak tényértékelést végzett.

         A Bíróság álláspontja

               18

               Az egyedüli jogalap első részének elfogadhatatlanságát illetően rá kell mutatni arra, hogy a Bimbo szerint a Törvényszék bizonyos jogi fogalmakat összekevert, figyelmen kívül hagyta azt a szabályt, amely szerint az összetett védjegyek egyik elemének önálló megkülönböztető pozíciója csak kivételesen állapítható meg, és a vonatkozó ítélkezési gyakorlatban nem ismert kifejezéseket használt. Következésképpen az OHIM állításával ellentétben a Bimbo nem csak azt kéri a Bíróságtól, hogy újból értékelje a tényeket, hanem a Törvényszék általi téves jogalkalmazásra is hivatkozik. Ebből következően ez a rész elfogadható.

               19

               Érdemben pedig azt kell válaszolni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében összetéveszthetőséget okozhat az, ha a vásárlóközönség azt hiheti, hogy a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól, vagy egyébként gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozástól származnak (lásd: OHIM kontra Shaker ítélet, C‑334/05. P, EU:C:2007:333, 33. pont, és Nestlé kontra OHIM ítélet, C‑193/06. P, EU:C:2007:539, 32. pont).

               20

               Azt, hogy a vásárlóközönség szemszögéből fennáll‑e az összetévesztés veszélye, az adott ügy minden releváns elemét figyelembe véve, átfogóan kell értékelni (lásd ebben az értelemben: SABEL‑ítélet, C‑251/95, EU:C:1997:528, 22. pont; OHIM kontra Shaker ítélet, EU:C:2007:333, 34. pont, és Nestlé kontra OHIM ítélet, EU:C:2007:539, 33. pont).

               21

               Az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli vagy fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által keltett összbenyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető és domináns elemeik figyelembevételével. Az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél az játszik meghatározó szerepet, hogy a védjegyet hogyan érzékeli a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások átlagos fogyasztója. Az átlagos fogyasztó e tekintetben rendszerint egészében érzékeli a védjegyet, és nem vizsgálja annak egyes részleteit (lásd ebben az értelemben: SABEL‑ítélet, EU:C:1997:528, 23. pont; OHIM kontra Shaker ítélet, EU:C:2007:333, 35. pont, és Nestlé kontra OHIM ítélet, EU:C:2007:539, 34. pont).

               22

               A két védjegy közötti hasonlóság értékelése nem jelenti azt, hogy az összetett védjegynek csupán az egyik alkotóelemét kell figyelembe venni és a másik védjeggyel összehasonlítani. Ellenkezőleg, a szóban forgó védjegyeket egészükben tekintve kell egymással összehasonlítani (OHIM kontra Shaker ítélet, EU:C:2007:333, 41. pont).

               23

               Az összetett védjegy által az érintett vásárlóközönségben keltett összbenyomást bizonyos körülmények között a védjegy egy vagy több alkotóeleme határozza meg. A hasonlóság értékelése azonban csak akkor végezhető el kizárólag a domináns elemet alapul véve, ha a védjegy összes többi eleme elhanyagolható (OHIM kontra Shaker ítélet, EU:C:2007:333, 41. pont, Nestlé kontra OHIM ítélet, EU:C:2007:539, 42. és 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               24

               E tekintetben a Bíróság tisztázta, hogy nem kizárt, hogy valamely korábbi védjegy, amelyet harmadik személy valamely, saját vállalkozása megnevezését magában foglaló összetett megjelölésben használ, megőrizze önálló megkülönböztető pozícióját az összetett megjelölésben. Ezért az összetéveszthetőség megállapításához elegendő, ha a korábbi védjegy által megtartott megkülönböztető pozíciónál fogva a vásárlóközönség az összetett megjelöléssel érintett áruk vagy szolgáltatások eredetét szintén e védjegy jogosultjának tulajdonítja (Medion‑ítélet, C‑120/04, EU:C:2005:594, 30. és 36. pont, valamint Perfetti Van Melle kontra OHIM végzés, C‑353/09. P, EU:C:2011:73, 36. pont).

               25

               Valamely összetett megjelölés egyik eleme azonban csak akkor őrzi meg önálló megkülönböztető pozícióját, ha a megjelölés másik vagy többi elemével összességében véve olyan egységet alkot, amelynek jelentése eltér az említett elemekétől külön‑külön véve (lásd ebben az értelemben: ecoblue kontra OHIM és Bilbao Vizcaya Argentaria ítélet, C‑23/09. P, EU:C:2010:35, 47. pont; Becker kontra Harman International Industries ítélet, EU:C:2010:368, 37. és 38. pont, valamint Perfetti Van Melle kontra OHIM végzés, EU:C:2011:73, 36. és 37. pont).

               26

               A jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 79. és 81. pontjában azt állapította meg, hogy még ha el is fogadjuk, hogy a „bimbo” elem domináns pozíciót tölt be a lajstromoztatni kívánt védjegyben, a „doughnuts” elem akkor sem elhanyagolható a védjegy által keltett összbenyomásban, és ezért azt az ütköző védjegyek összehasonlítása során figyelembe kell venni.

               27

               A Törvényszék ezen ítélet 97. pontjában tisztázta, hogy mivel a „doughnuts” elemnek az érintett vásárlóközönség számára nincsen értelme, ez az elem a megjelölés másik elemével együtt nem alkot olyan egységet, amelynek jelentése eltérne az említett elemekétől külön‑külön véve. Ezért azt állapította meg, hogy a „doughnuts” elem megtartja önálló megkülönböztető pozícióját a lajstromoztatni kívánt védjegyen belül, és így az összetéveszthetőség átfogó értékelése során figyelembe kell venni.

               28

               A megtámadott ítélet 100. pontjában a Törvényszék kimondta, hogy az adott ügy valamennyi releváns tényezőjére tekintettel az átfogó értékelés megerősítette a fellebbezési tanács azon következtetését, hogy fennáll az összetévesztés veszélye.

               29

               Ezért a Törvényszék az összetéveszthetőség fennállását nemcsak abból a megállapításból vezette le, hogy a „doughnuts” elem a bejelentett védjegyben önálló megkülönböztető pozíciót tölt be, hanem olyan átfogó értékelésből is, amely tartalmazta a jelen ítélet 19–25. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból eredő egyes vizsgálati lépéseket, és amelynek keretében figyelembe vette az adott ügyben releváns tényezőket. Ily módon helyesen alkalmazta a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontját.

               30

               Ezt a megállapítást nem cáfolják a Bimbo által előterjesztett érvek.

               31

               Azzal kapcsolatban, hogy a Bimbo először is azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 97. pontjában a „megkülönböztető képesség”, és a „jelentéssel nem bíró elem” kifejezéseket használta, elegendő rámutatni arra, hogy a Törvényszék ebben a vonatkozásban elutasította a Bimbo arra irányuló állításait, hogy a „doughnuts” elemet megkülönböztető képességének hiánya miatt nem kell figyelembe venni az összetéveszthetőség értékelésekor.

               32

               A Törvényszék kiegészítette ezzel a megtámadott ítélet 81. pontjában szereplő értékelését, amely szerint az említett elem nem elhanyagolható a lajstromoztatni kívánt védjegy által keltett összbenyomásban, és ezért figyelembe kell venni az ütköző védjegyek összehasonlítása során. Ezzel egyáltalán nem keverte össze a szóban forgó fogalmakat.

               33

               Azzal kapcsolatban továbbá, hogy a Bimbo szerint a Törvényszék figyelmen kívül hagyta azt a szabályt, miszerint egy összetett megjelölés egyik elemének önálló megkülönböztető pozíciója megfelelően igazolandó kivételt képez ahhoz az általános szabályhoz képest, amely szerint az átlagos fogyasztó rendszerint egészében érzékeli a védjegyet, rá kell mutatni arra, hogy annak vizsgálata, hogy fennáll‑e egy összetett megjelölés egyik elemének önálló megkülönböztető pozíciója, annak megállapítására irányul, hogy az említett elemek közül melyeket érzékeli az érintett vásárlóközönség.

               34

               Ahogyan ugyanis arra a főtanácsnok indítványának 25. és 26. pontjában rámutatott, minden egyes esetben – különösen a megjelölést alkotó elemek és azok érintett vásárlóközönség által érzékelt relatív súlya segítségével – meg kell határozni, milyen összbenyomás maradt meg az érintett vásárlóközönség emlékezetében a lajstromoztatni kívánt megjelölésről, majd erre az összbenyomásra és az adott ügy valamennyi releváns tényezőjére tekintettel kell lefolytatni az összetéveszthetőség értékelését.

               35

               Márpedig egyrészt azt, hogy egy összetett megjelölésnek melyek azok az alkotóelemei, amelyek a megjelölés által az érintett vásárlóközönség emlékezetében keltett összbenyomáshoz hozzájárulnak, a szóban forgó megjelölések összetéveszthetőségének átfogó értékelése előtt kell meghatározni. Ennek az értékelésnek az ütköző védjegyek által keltett összbenyomáson kell alapulnia, tekintettel arra, hogy az átlagos fogyasztó rendszerint egészében érzékeli a védjegyet, és nem vizsgálja annak egyes részleteit, ahogyan ez a jelen ítélet 21. pontjában is szerepel. Következésképpen nem lehet azt megállapítani, hogy olyan kivételről van szó, amelyet megfelelően igazolni kell ehhez az általános szabályhoz képest.

               36

               Másrészt hangsúlyozni kell, hogy az egyes megjelöléseknek a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint megkövetelt egyedi értékelését az adott ügy sajátos körülményeitől függően kell elvégezni, és ezért nem lehet általános vélelmeket vonatkoztatni rá. Ahogyan a főtanácsnok indítványának 24. pontjában rámutatott, különösen a Medion‑ítélet (EU:C:2005:594) utáni ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bíróság ebben az ítéletben nem teremtett kivételt az összetéveszthetőség értékelésére vonatkozó elvek alól.

               37

               Végül a jelen ítélet 16. pontjában összefoglalt érveléssel kapcsolatban azt kell megállapítani, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 97. pontjában használt „egységes egész” vagy „logikai egység” fogalmak megfelelnek a jelen ítélet 25. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatban a Bíróság által használt „eltérő jelentésű egység” fogalmának.

               38

               A fenti megfontolásokból az következik, hogy a Törvényszék által lefolytatott értékelés nem szenvedett a Bimbo által állított jogi hibákban, és ebből következően az egyedüliként hivatkozott jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.

         Az egyedüli jogalap második részéről

      A felek érvei

               39

               A Bimbo először is úgy véli, hogy a Törvényszék az összetéveszthetőség fennállására vonatkozó megállapítását az adott ügy többi jellemzőjét figyelmen kívül hagyva arra a vélelemre alapította, hogy a „doughnuts” elem önálló megkülönböztető pozíciót tölt be.

               40

               Így a Törvényszék nem vette figyelembe azt, hogy a lajstromoztatni kívánt védjegynek az első eleme, a „bimbo” a meghatározó, amely egy Spanyolországban jóhírnévnek örvendő, a lajstromoztatni kívánt védjegy árujegyzékében szereplő árukra vonatkozó védjegy. Azt sem vette figyelembe, hogy a korábbi védjegy nem rendelkezik fokozott vagy sajátos megkülönböztető képességgel, és hogy a „doughnuts” elem nem azonos módon szerepel a bejelentett védjegyben.

               41

               A Bimbo ezután arra hivatkozik, hogy az összetett védjegy első elemét alkotó, jóhírnevű védjegy ereje rendszerint megakadályozza azt, hogy az összetett védjegy által keltett összbenyomást az érintett vásárlóközönség úgy érzékelje, hogy az alapján a kérdéses áruk származását a korábbi védjegy jogosultjának vagy gazdaságilag azzal kapcsolatban álló vállalkozásoknak tulajdonítsa.

               42

               A Bimbo szerint ezért a Törvényszéknek az ütköző védjegyek közötti összetéveszthetőség megállapításához igazolnia kell azokat az okokat, amelyek miatt kivételesen a jelen ügyben a lajstromoztatni kívánt védjegy az érintett vásárlóközönségben keltett összbenyomásra tekintettel összetéveszthetőségnek ad alapot.

               43

               Végül a Bimbo úgy véli, hogy a Törvényszék az összetéveszthetőség értékelése során nem vette megfelelően figyelembe azt a körülményt, hogy a Medion‑ítélet (EU:C:2005:594) alapjául szolgáló ügyben érintett kereskedelmi ágazat szokásaitól eltérően a sütőipari ágazatban nem jellemző az áruk értékesítése céljából kereskedelmi megállapodásokat kötni, illetve társulni.

               44

               Az OHIM és a Panrico vitatja a Bimbo érvelését.

         A Bíróság álláspontja

               45

               Először is, ahogyan a főtanácsnok indítványa 37–42. pontjában rámutatott, a megtámadott ítéletnek különösen a 91–100. pontjában található okfejtésre tekintettel nem róható fel a Törvényszéknek, hogy a „doughnuts” elemnek a bejelentett védjegyen belüli önálló megkülönböztető pozíciójának megállapításából automatikusan levezette az ütköző megjelölések közötti összetéveszthetőség fennállását.

               46

               A 91–100. pontból ugyanis kitűnik, hogy a Törvényszék lefolytatta az összetéveszthetőség átfogó értékelését és e célból figyelembe vette az adott ügy sajátos jellemzőit. Ezenkívül ez az értékelés a Bimbo által előadott tényeknek, és különösen e védjegy jóhírnevének a megtámadott ítélet 52–89. pontjában foglalt részletes vizsgálatán alapult. Az erre vonatkozóan e társaság által a Bíróság előtt előadott érvelés ezért tévesen értelmezi ezt az ítéletet, és emiatt azt el kell utasítani.

               47

               Továbbá a jelen ítélet 33. és 34. pontjában tett megállapításokra tekintettel a 41. és 42. pontban összefoglalt érvelés tévesen értelmezi a vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, és ezért azt el kell utasítani.

               48

               Végül a Bimbónak a jelen ítélet 43. pontjában összefoglalt érvelésével kapcsolatban elegendő azt megállapítani, hogy – miként erre az OHIM jogosan hivatkozik – azt a Bimbo első ízben a Bíróság előtt adta elő, és ezért azt az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

               49

               Ebből következően a Bimbo által hivatkozott egyedüli jogalap második részét mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.

               50

               Következésképpen a fellebbezés alátámasztására hivatkozott egyetlen jogalapot és így magát a fellebbezést is el kell utasítani.

         A költségekről

               51

               A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. Ugyanezen szabályzat 138 cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

               52

               A Bimbót, mivel pervesztes lett, az OHIM, valamint a Panrico kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

                           2)

                           A Bíróság a Bimbo SA‑t kötelezi a költségek viselésére.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


title: A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2008. szeptember 9-i ítélete. # Luis Ritto kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Tisztviselők - Jogosulatlan kifizetések visszatérítése. # F-18/08. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE(első tanács)

      2008. szeptember 9.
      F‑18/08. sz. ügy
      Luis Ritto
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Jogosulatlan kifizetések visszatérítése – Háztartási támogatás – A kifizetés nyilvánvaló szabálytalansága”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben L. Ritto a következőket kéri: a Bizottság 2007. május
         14‑i határozatának megsemmisítését, amely arról tájékoztatja a felperest, hogy 2001. szeptember 1‑jei hatállyal megvonják
         tőle a háztartási támogatást, és az ezen időpont óta részére ezen a címen megfizetett összeget a személyzeti szabályzat 85. cikke
         alapján vissza kell térítenie, valamint a Bizottság 2007. június 1‑jén és 21‑én hozott határozatainak megsemmisítését, amelyek
         e visszatérítés részletes szabályait rögzítik, továbbá a Bizottság 2007. november 7‑i határozatának megsemmisítését, amely
         elutasítja a fent említett határozatokkal szembeni panaszát.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A Közszolgálati Törvényszék a felperest kötelezi a költségek viselésére.

      Összefoglaló
      Tisztviselők – Jogosulatlan kifizetések visszatérítése – Feltételek
      (Személyzeti szabályzat, 85. cikk; VII. melléklet, 1. cikk, (3) bekezdés)
      A személyzeti szabályzat 85. cikkének első bekezdéséből következik, hogy a jogalap nélkül kifizetett összeg visszakövetelhetőségéhez
         vagy azt kell bizonyítani, hogy a kedvezményezett ténylegesen tudatában volt a kifizetés szabálytalanságának, vagy azt, hogy
         a szabálytalanság olyan nyilvánvaló volt, hogy a kedvezményezett figyelmét nem kerülhette el. Amennyiben nincs arra vonatkozó
         bizonyíték, hogy a kedvezményezett ténylegesen tudatában volt a kifizetés szabálytalanságának, meg kell vizsgálni a kifizetés
         körülményeit annak megállapítása érdekében, hogy a kifizetés szabálytalansága nyilvánvaló volt‑e.

      A személyzeti szabályzat 85. cikkében szereplő „nyilvánvalóan olyan” [helyesen: „annyira nyilvánvaló”] kifejezés nem azt jelenti,
         hogy a jogosulatlanul kifizetésben részesülő tisztviselő mentesül a végiggondolásra és ellenőrzésre tett minden erőfeszítés
         alól, hanem azt, hogy a kifizetést vissza kell téríteni, amennyiben a hiba nem kerülheti el az általában szokásos gondosságot
         tanúsító tisztviselő figyelmét.

      A személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikke (3) bekezdése rendelkezéseinek egyszerű elolvasása lehetővé teszi bármely
         – jogi végzettséggel sem rendelkező – tisztviselő számára, hogy tudomást szerezzen arról. hogy a házastársi támogatáshoz való
         joga csak azzal a feltétellel marad fenn, hogy a házastársának a szakmai kereső tevékenység folytatásából származó jövedelme
         egy meghatározott küszöböt nem lép túl. Egyebekben a hosszú szolgálati idővel és nagy tapasztalattal rendelkező magas rangú
         tisztviselő szükségszerűen ismeri a személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikkének (3) bekezdésében meghatározott felső
         határ túllépésének következményeit.

      Az a tény, hogy a tisztviselő minden évben megfelelően átadta az adminisztrációnak a házastársa szakmai kereső tevékenység
         folytatásából származó jövedelmére vonatkozó igazoló okmányokat, nem mentesíti a tisztviselőt az alól, hogy ő maga megállapítsa,
         hogy ez a jövedelem túllépi a személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikkének (3) bekezdésében meghatározott felső határt.
         A személyzeti szabályzat 85. cikkének alkalmazása szempontjából semmiképpen sincs jelentősége az adminisztráció tévedésének
         vagy gondatlanságának, mivel ez a rendelkezés pontosan azt feltételezi, hogy az adminisztráció a szabálytalan kifizetéssel
         hibát követett el. Nem az a kérdés ugyanis, hogy az adminisztráció számára nyilvánvaló volt‑e a tévedés, hanem az, hogy az
         az érintett számára nyilvánvaló volt‑e. Márpedig mivel a felperesnek az összes tisztviselőhöz hasonlóan személyes érdeke fűződik
         ahhoz, hogy ellenőrizze a részére havonta történő kifizetéseket, a helyzetét nem lehet összehasonlítani az adminisztráció
         helyzetével, amelynek különféle típusú illetmények és támogatások ezreinek kifizetése a feladata.

      (lásd a 29–31., 34., 36., 39. és 40. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 71/72. sz., Kuhl kontra Tanács ügyben 1973. június 27‑én hozott ítéletének (EBHT 1973., 705. o.) 11. pontja; 252/78. sz.,
         Broe kontra Bizottság ügyben 1979. július 11‑én hozott ítéletének (EBHT 1979., 2393. o.) 11. és 13. pontja; 142/78. sz., Berghmans
         kontra Bizottság ügyben 1979. október 11‑én hozott ítéletének (EBHT 1979., 3125. o.) 9. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑111/89. sz., Scheiber kontra Tanács ügyben 1990. július 12‑én hozott ítéletének (EBHT 1990., II‑429. o.)
         43. pontja; T‑107/92. sz., White kontra Bizottság ügyben 1994. február 10‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑41. o.
         és II‑143. o.) 38. pontja; T‑38/93. sz., Stahlschmidt kontra Parlament ügyben 1994. február 24‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994.,
         I‑A‑65. o. és II‑227. o.) 23. pontja; T‑205/01. sz., Ronsse kontra Bizottság ügyben 2002. november 5‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑211. o. és II‑1065. o.) 47–49. pontja; T‑180/02. és T‑113/03. sz., Gouvras kontra Bizottság egyesített
         ügyekben 2004. július 15‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑225. o. és II‑987. o.) 76. pontja.