Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) június 6.-i ítélete: 1996. # Jean Baiwir kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Sérelmet okozó aktus - Elfogadhatatlanság - Kártérítési kereset. # T-391/94. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) 1997. május 14-i ítélete. # Florimex BV és Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Indokolás. # T-70/92. és T-71/92. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2012. április 24.#Servet Kamberaj kontra Istituto per l’Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES) és társai.#A Tribunale di Bolzano (Olaszország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 34. cikke – 2003/109/EK irányelv – Harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállása – Az egyenlő bánásmódhoz való jog a szociális biztonság, szociális ellátás és szociális védelem vonatkozásában – Az egyenlő bánásmód elvétől való eltérés a szociális ellátással és a szociális védelemmel kapcsolatos intézkedések esetében – Az „alapellátások” ezen eltérés hatálya alóli kizárása – A kevésbé jómódú lakásbérlők számára lakhatási támogatást előíró nemzeti szabályozás – A harmadik országok állampolgárainak szánt, eltérő súlyozott átlag alapján meghatározott források összege – A lakhatási támogatás iránti kérelem azzal az indokkal való elutasítása, hogy a harmadik országok állampolgárainak szánt költségvetés kimerült.#C‑571/10. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2012. április 24. (
            *1
         )
      „A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség — Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 34. cikke — 2003/109/EK irányelv — Harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállása — Az egyenlő bánásmódhoz való jog a szociális biztonság, szociális ellátás és szociális védelem vonatkozásában — Az egyenlő bánásmód elvétől való eltérés a szociális ellátással és a szociális védelemmel kapcsolatos intézkedések esetében — Az »alapellátások« ezen eltérés hatálya alóli kizárása — A kevésbé jómódú lakásbérlők számára lakhatási támogatást előíró nemzeti szabályozás — A harmadik országok állampolgárainak szánt, eltérő súlyozott átlag alapján meghatározott források összege — A lakhatási támogatás iránti kérelem azzal az indokkal való elutasítása, hogy a harmadik országok állampolgárainak szánt költségvetés kimerült”
      A C-571/10. sz. ügyben
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale di Bolzano (Olaszország) a Bírósághoz 2010. december 7-én érkezett, 2010. november 24-i határozatával terjesztett elő az előtte

         Servet Kamberaj

      és
      az Istituto per l’Edilizia sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES),
      a Giunta della Provincia autonoma di Bolzano,
      a Provincia autonoma di Bolzano

      között,
      az Associazione Porte Aperte/Offene Türen,
      a Human Rights International,
      az Associazione Volontarius,
      a Fondazione Alexander Langer

      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J. Malenovský és U. Lõhmus tanácselnökök, A. Rosas, E. Levits, A. Ó Caoimh (előadó), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. október 18-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               S. Kamberaj képviseletében F. Pinton és D. Simonato avvocati,

               —

               a Provincia autonoma di Bolzano képviseletében R. von Guggenberg, S. Beikircher, C. Bernardi és D. Ambach Rechtsanwälte,

               —

               a belga kormány képviseletében J-C. Halleux és C. Pochet, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében E. Belliard, G. de Bergues és B. Beaupère-Manokha, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Condou-Durande és C. Cattabriga, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2011. december 13-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUSZ 2. cikk, az EUSZ 6. cikk, az EUMSZ 18. cikk, az EUMSZ 45. cikk és az EUMSZ 49. cikk, az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 21. és 34. cikkének, valamint a személyek közötti, faji vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló, 2000. június 29-i 2000/43/EK tanácsi irányelv (HL L 180., 22. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet, 23. o.) és a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25-i 2003/109/EK tanácsi irányelv (HL 2004. L 16., 44. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 272. o.) rendelkezéseinek az értelmezésére vonatkozik. A kérdést előterjesztő bíróság az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4-én Rómában aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 14. cikkére, és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény 2000. november 4-én, Rómában aláírt, 12. kiegészítő jegyzőkönyve (a továbbiakban: 12. jegyzőkönyv) 1. cikkére vonatkozó kérdéseket is feltesz.

               2

               E kérelmet az S. Kamberaj és az Istituto per l’Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (Bolzano autonóm megye szociális lakásügyi intézete, a továbbiakban: IPES), a Giunta della Provincia autonoma di Bolzano (Bolzano autonóm megye tanácsa; a továbbiakban: Giunta), valamint a Provincia autonoma di Bolzano (Bolzano autonóm megye) között annak tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, hogy az IPES elutasította S. Kamberajnak a 2009. évre vonatkozó lakhatási támogatás iránti kérelmét azzal az indokkal, hogy a Provincia autonoma di Bolzanónak az ilyen támogatás harmadik országok állampolgárai számára történő nyújtására előírt költségvetése kimerült.

         Jogi háttér

         Az uniós szabályozás

      A 2000/43 irányelv

               3

               A 2000/43 irányelv 1. cikke alapján az irányelv „célja a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés elleni küzdelem keretrendszerének kialakítása azzal a szándékkal, hogy az egyenlő bánásmód elve a tagállamokban megvalósuljon.”

               4

               Ezen irányelv 2. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ennek az irányelvnek az alkalmazásában az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy nem állhat fenn közvetlen vagy közvetett, faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés.
               (2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában:

                        a)

                        közvetlen megkülönböztetés áll fenn, ha egy személlyel szemben faji vagy etnikai alapon kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy eljárnának.

                        b)

                        közvetett megkülönböztetés áll fenn, ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egy faji vagy etnikai származású személyeket más személyekhez képest különösen hátrányosan érint, kivéve ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek.”

               5

               A 2000/43 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az irányelv „nem vonatkozik az állampolgárságon alapuló eltérő bánásmódra, és nem érinti a harmadik országok állampolgárainak és hontalan személyeknek a tagállamok területére történő belépésének és ott-tartózkodásának előírásait és feltételeit, továbbá semmilyen bánásmódot, amely harmadik országok állampolgárainak és hontalan személyeknek a jogállásából fakad.”

               6

               Ugyanezen irányelv 15. cikke a következőképpen szól:
               „A tagállamok megállapítják az ennek az irányelvnek megfelelően elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciók szabályait, és meghoznak minden szükséges intézkedést, hogy biztosítsák ezek alkalmazását. A szankcióknak, amelyek az áldozat számára fizetendő kártérítést is magukban foglalhatják, hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük. A tagállamok legkésőbb 2003. július 19-ig értesítik ezekről a rendelkezésekről a Bizottságot, és haladéktalanul bejelentenek valamennyi későbbi, ezeket érintő módosítást.”

         A 2003/109 irányelv

               7

               A 2003/109 irányelv (2)–(4), (6), (12) és (13) preambulumbekezdése a következőképpen szól:

                        „(2)

                        Az Európai Tanács 1999. október 15–16-i tamperei rendkívüli ülésén kijelentette, hogy a harmadik országok állampolgárainak jogállását közelíteni kell a tagállamok állampolgáraiéhoz, és hogy egy bizonyos időtartamon keresztül – amelyet még meg kell határozni – valamely tagállamban jogszerűen tartózkodó és huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személynek az adott tagállamban olyan egységes jogokat kell biztosítani, amelyek a lehető legközelebb állnak az Európai Unió polgárait megillető jogokhoz.

                        (3)

                        Ezen irányelv tiszteletben tartja az alapvető jogokat és figyelembe veszi különösen az [EJEE], valamint a [Charta] által elismert elveket.

                        (4)

                        A tagállamokban huzamosan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok integrációja kulcsfontosságú szerepet játszik a gazdasági és társadalmi kohézió előmozdításában, amely a Közösségnek az [EK-]Szerződésben kinyilvánított alapvető célkitűzése.

                  […]

                        (6)

                        A »huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező« jogállás megszerzésének fő kritériuma a tagállam területén való tartózkodás időtartama. A tartózkodásnak jogszerűnek és folyamatosnak kell lennie, igazolandó, hogy az adott személy szorosan kötődik az országhoz. […]

                  […]

                        (12)

                        Annak érdekében, hogy a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkezők valóban integrálódni tudjanak abba a társadalomba, amelyben élnek, a tagállamok állampolgáraival megegyező elbánásban kell részesülniük a gazdasági és szociális ügyek széles területén, az ezen irányelv által meghatározott vonatkozó feltételek alapján.

                        (13)

                        A szociális segély tekintetében annak lehetősége, hogy a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkezők számára az ellátást az alapellátásra korlátozzák, úgy értendő, hogy e fogalomba tartozik legalább a minimális jövedelemtámogatás, a betegség és terhesség esetén nyújtott segély, a szülői segély és a tartós gondozási segély. Ezen ellátások biztosításának módját a nemzeti jog határozza meg.”

               8

               A 2003/109 irányelv II. fejezete a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy jogállásának valamely tagállamban történő megszerzésére vonatkozik.

               9

               Az ugyanezen irányelv említett II. fejezete alá tartozó 4. cikkének (1) bekezdése alapján a tagállamok harmadik országok olyan állampolgárainak adják meg a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállást, akik közvetlenül a jogállásra irányuló kérelem benyújtását megelőzően jogszerűen és folyamatosan öt éven át a tagállam területén tartózkodtak.

               10

               A 2003/109 irányelv 5. cikke a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megszerzésének feltételeit írja elő. E cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja alapján a tagállamok megkövetelik a harmadik országok állampolgáraitól annak bizonyítását, hogy maguk és eltartott családtagjaik számára rendelkeznek egyrészt stabil és rendszeres jövedelemforrásokkal, amelyek elegendők önmaguk és családtagjaik eltartására anélkül, hogy az érintett tagállam szociális segélyezési rendszerére szorulnának, másrészt pedig rendelkeznek az érintett tagállam saját állampolgárainak egészségbiztosításához hasonló teljes körű egészségbiztosítással.

               11

               Az említett 5. cikk (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok megkövetelhetik a harmadik országok állampolgáraitól, hogy azok a nemzeti joguknak megfelelően feleljenek meg a társadalomba való beilleszkedésre vonatkozó követelményeknek.

               12

               Bár a tagállamok közrendi vagy közbiztonsági okokra hivatkozva a 2003/109 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése alapján megtagadhatják a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megadását, ugyanezen cikk (2) bekezdése alapján az ilyen megtagadás nem alapulhat gazdasági megfontolásokon.

               13

               A 2003/109 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése alapján a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállás megszerzéséhez az érintett harmadik országbeli állampolgár kérelmet nyújt be azon tagállam illetékes hatóságaihoz, amelyben tartózkodási hellyel rendelkezik, amely kérelemhez csatolja a nemzeti jog által meghatározott igazoló iratokat, amelyek bizonyítják, hogy megfelel az ugyanezen irányelv 4. és 5. cikkében megállapított feltételeknek.

               14

               Az említett irányelv 11. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
               „A huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyek az állampolgárokkal egyenlő elbánást élveznek az alábbiak tekintetében:
               […]

                        d)

                        társadalombiztosítás [helyesen: szociális biztonság], szociális ellátás és szociális védelem a nemzeti jog által meghatározottak szerint;

                  […]

                        f)

                        az árukhoz és szolgáltatásokhoz, illetve a nyilvánosság számára elérhető árukkal és szolgáltatásokkal való ellátottsághoz [helyesen: az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, a nyilvánosság számára rendelkezésre álló áruk értékesítése és szolgáltatások nyújtása], valamint a lakásszerzési eljárásokhoz való hozzáférés;

                  […]”

               15

               Ugyanezen irányelv 11. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] tagállamok az alapellátásra korlátozhatják az egyenlő elbánást a szociális ellátás és a szociális védelem tekintetében”.

               16

               A 2003/109 irányelv 12. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok kizárólag abban az esetben dönthetnek úgy, hogy kiutasítanak egy huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyt, ha az illető tényleges és kellően súlyos veszélyt jelent a közrendre vagy a közbiztonságra. Ugyanezen cikk (2) bekezdése pontosítja, hogy a kiutasításra vonatkozó határozat nem indokolható gazdasági szempontokkal.

               17

               A 2003/109 irányelv 26. cikkének első bekezdése alapján a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek legkésőbb 2006. január 23-ig megfeleljenek.

         A nemzeti szabályozás

      Az olasz Alkotmány

               18

               Az olasz Alkotmány 117. cikke alapján az állam kizárólagos jogalkotási hatásköre a szociális ellátások területén csak a polgári jog és a szociális jog szerinti alapellátások meghatározására terjed ki, amelyeket az egész nemzeti területen biztosítani kell. Minden más területen a régiók rendelkeznek hatáskörrel.

         A 286/1998. sz. törvényerejű rendelet

               19

               A harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló 2003/109/EK irányelv átültetéséről szóló, 2007. január 8-i 3. sz. törvényerejű rendelet (a GURI 2007. január 30-i 24. száma, 4. o.) ezen irányelv rendelkezéseit beillesztette a bevándorlás szabályozására és a külföldiek jogállásával kapcsolatos szabályokra vonatkozó rendelkezések egységes szövegéről szóló, 1998. július 25-i 286. sz. törvényerejű rendelet (a GURI 1998. augusztus 18-i 191. számának rendes melléklete; a továbbiakban: 286/1998. sz. törvényerejű rendelet) rendelkezései közé.

               20

               A 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 9. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „A legalább öt évre szóló, érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkező azon külföldi személy, aki bizonyítja, hogy olyan jövedelemmel rendelkezik, amely a szociális támogatás éves összegénél nem alacsonyabb, a családtagjait érintő kérelem esetében pedig […] kielégítő jövedelemmel és megfelelő, a [nemzeti jog releváns rendelkezései által előírt] minimumfeltételeket kielégítő lakással rendelkezik, a rendőrségi prefektustól huzamos tartózkodási EK-engedély kiadását kérheti mind saját maga, mind a családtagjai számára […]”

               21

               A 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 9. cikkének (12) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Az Olaszország nemzeti területén jogszerűen lakó külföldi személy esetében előírt rendelkezéseken kívül a huzamos tartózkodási EK-engedéllyel rendelkező személy:
               […]

                        c)

                        – ellenkező rendelkezések hiányában, és ha a külföldi személy nemzeti területen való tényleges tartózkodása bizonyított – jogosult a szociális biztonsági rendszer, a társadalombiztosítási ellátások, az egészségügyi, iskolai és szociális ellátások igénybevételére, valamint a nyilvánosság számára rendelkezésre álló árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáféréssel kapcsolatos ellátásokra, beleértve a szociális lakások megszerzésére irányuló eljárásokban való részvételt […]”

         A 670/1972. sz. köztársasági elnöki rendelet

               22

               A köztársasági elnök alkotmányi szintű rendeletnek minősülő, a Trentino–Alto Adige régió esetében előírt különös jogállásról szóló, 1972. augusztus 31-i 670. sz. rendelete (a GURI 1972. november 20-i 301. száma; a továbbiakban: 670/1972. sz. köztársasági elnöki rendelet) 3. cikkének harmadik bekezdése alapján a Provincia autonoma di Bolzano a három nyelvcsoportból, vagyis az olasz, német és ladin nyelvet beszélő csoportokból (a továbbiakban: három nyelvcsoport) álló népességének sajátos összetétele miatt különleges autonóm jogállást élvez.

               23

               A 670/1972. sz. köztársasági elnöki rendelet 8. cikkének 25. pontja alapján ezen autonómia magában foglalja többek között az állami segélyek és támogatások területén jogszabályi rendelkezések elfogadását.

               24

               A 670/1972. sz. köztársasági elnöki rendelet 15. cikkének második bekezdése előírja, hogy a Provincia autonoma di Bolzano – kivételes esetektől eltekintve – a segítségnyújtási, valamint a szociális és kulturális célú előirányzatait a három nyelvcsoport mindegyikének létszámával közvetlenül arányosan és azok szükségleteinek megfelelően használja fel.

         A megyei törvény

               25

               Az 1998. december 17-i 13. sz. megyei törvény alapügy tényállásának időpontjában hatályos változata (a továbbiakban: megyei törvény) 2. cikke (1) bekezdésének k) pontjában előír egy lakhatási támogatást. E támogatás – amely a kevésbé jómódú bérlőknek a lakásbérleti díjuk fizetéséhez annak érdekében nyújtott hozzájárulás, hogy annak teljesítését számukra lehetővé tegye – a három nyelvcsoport között a 670/1972. sz. köztársasági elnöki rendelet 15. cikkének második bekezdésében említett kritériumok alapján oszlik meg.

               26

               A megyei törvény 5. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az ugyanezen törvény 2. cikke (1) bekezdésének k) pontja szerinti intézkedésekhez szükséges forrásokat a három nyelvcsoport kérelmezői között az egyes csoportok létszáma és szükségletei súlyozott átlagának arányában kell felosztani. Ugyanezen cikk (2) bekezdése szerint az egyes nyelvcsoportok szükségletei évente kerülnek meghatározásra az utolsó tíz év során benyújtott kérelmek alapján.

               27

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az egyes nyelvcsoportok létszámának a megállapítása a legutolsó általános népszámlálás, valamint a három nyelvcsoport valamelyikéhez való tartozásról szóló nyilatkozat alapján történik, amely nyilatkozatot valamennyi, tizennegyedik életévét betöltött, a Provincia autonoma di Bolzano területén lakóhellyel rendelkező olasz állampolgárnak meg kell tennie.

               28

               Azon uniós állampolgároknak, akik a megye területén rendelkeznek lakóhellyel, ott kereső tevékenységet folytatnak, és megfelelnek azon más feltételeknek, amelyektől a lakáshatási támogatás nyújtása függ, a megyei törvény 5. cikke (5) bekezdésének megfelelően nyilatkozatot kell tenniük a három nyelvcsoport valamelyikéhez való tartozásról vagy csatlakozásról.

               29

               A megyei törvény 5. cikkének (7) bekezdése alapján a Giunta évente meghatározza a harmadik ország állampolgárságával rendelkező vagy hontalan, a kérelem benyújtásának időpontjában a megye területén folyamatosan legalább öt éve jogszerűen tartózkodó és ott legalább három éven keresztül kereső tevékenységet folytató személyek számára fenntartott források összegét. Az ezen állampolgárok és hontalanok részére bérbe adható lakások száma szintén egyrészt a fent említett feltételeknek megfelelő, harmadik országok állampolgárai és hontalanok létszáma és másrészt ezen személyek szükségletei súlyozott átlagának arányában kerül meghatározásra.

         1885. sz. határozat

               30

               A Giuntának a harmadik országok állampolgárai és a hontalanok számára a 2009. évre szánt források összegéről szóló, 2009. július 20-i 1885. sz. határozatából (a továbbiakban: 1885. sz. határozat) kitűnik, hogy súlyozott átlagban azok létszámához 5-ös együtthatót, míg szükségleteikhez 1-es együtthatót rendeltek.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               31

               S. Kamberaj albán állampolgár, aki 1994 óta a Provincia autonoma di Bolzano területén lakóhellyel és állandó munkahellyel rendelkezik. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy S. Kamberaj határozatlan időre szóló tartózkodási engedély jogosultja.

               32

               Az alapügy felperese 1998–2008. évek között a megyei törvény 2. cikke (1) bekezdésének k) pontjában előírt lakhatási támogatásban részesült.

               33

               Az IPES egy 2010. március 22-i levélben arról tájékoztatta az alapügy felperesét, hogy megtagadja a 2009. évre vonatkozó támogatási kérelmét azzal az indokkal, hogy az 1885. sz. határozatban a harmadik országok állampolgárai számára megállapított költségvetés kimerült.

               34

               A 2010. október 8-án benyújtott keresettel az alapügy felperese annak megállapítását kérte a Tribunale di Bolzanótól, hogy az említett elutasító határozat az alapügy alperesei által vele szemben alkalmazott hátrányos megkülönböztetésnek minősül. Véleménye szerint az olyan nemzeti szabályozás, mint amely a megyei törvényben és az 1885. sz. határozatban szerepel, összeegyeztethetetlen többek között a 2000/43 és 2003/109 irányelvvel, mivel a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárait a lakhatási támogatás területén az uniós állampolgároknál hátrányosabb bánásmódban részesíti.

               35

               A kérdést előterjesztő bíróság előtt a Provincia autonoma di Bolzano azzal érvel, hogy a szociális ellátást kérelmező személyek közötti társadalmi békének a megőrzése céljából elő kell írni a támogatásoknak az e megye területén lakóhellyel rendelkező nyelvcsoportok közötti arányos felosztását.

               36

               A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy a megyei törvény alapján a Provincia autonoma di Bolzano területén lakóhellyel rendelkező lakosság két kategóriába osztható, vagyis az uniós polgárokra (olaszok vagy nem olaszok), akik esetében a lakhatási támogatásban való részesülés feltétele megkülönböztetés nélkül a három nyelvcsoport valamelyikéhez való tartozásról szóló nyilatkozat megtétele, és harmadik országok állampolgáraira, akik esetében ilyen nyilatkozatot nem követelnek meg.

               37

               Az említett bíróság jelzi, hogy ahhoz, hogy a 2009-es évben kielégítsék a bérlakásokhoz vagy a lakástulajdonhoz való hozzájutás valamennyi igényét, összesen 90812321,57 euró összegű előirányzatot hagytak jóvá (amelyből 21546197,57 euró a lakhatási támogatásra, 69266124 euró pedig az elsődleges lakóhelyül szolgáló lakások megvásárlására, felépítésére és felújítására szolgál) a fent említett első kategória, vagyis az uniós polgárok számára attól függetlenül, hogy olaszokról vagy nem olaszokról volt szó, és összesen 11604595 euró összegű előirányzatot hagytak jóvá (amelyből 10200000 euró a lakhatási támogatásra, 1404595 euró pedig az elsődleges lakóhelyül szolgáló lakások megvásárlására, felépítésére és felújítására szolgál) a második kategória, vagyis a harmadik országok állampolgáraiból álló kategória számára.

               38

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy Tribunale di Bolzano az alapügy felperesének biztosítási intézkedés keretében jóváhagyta a 2009 októbere és 2010 júniusa közötti hónapokra kérelmezett, vagyis havi 453,62 euró összegű lakhatási támogatást.

               39

               Mivel a Tribunale di Bolzano úgy vélte, hogy a jogvita eldöntéséhez az uniós jog értelmezése szükséges, az eljárás felfüggesztéséről határozott, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

                        „1)

                        Kötelezi-e az uniós jog elsőbbségének elve a nemzeti bíróságot arra, hogy teljes egészében és azonnal alkalmazza a közvetlen hatállyal rendelkező uniós jogszabályokat, figyelmen kívül hagyva az uniós joggal ellentétes nemzeti jogszabályok alkalmazását akkor is, ha azokat a tagállam alkotmányos rendje alapelveinek az alkalmazásával fogadták el?

                        2)

                        A nemzeti jog és az EJEE összeütközése esetén, az EUSZ 6. cikkben az EJEE-re történő hivatkozás kötelezi-e a nemzeti bíróságot az EJEE 14. cikkének és a [12. jegyzőkönyv] 1. cikkének közvetlen alkalmazására, mellőzve az összeegyeztethetetlen nemzeti jogszabály alkalmazását, anélkül, hogy a nemzeti bíróság előzetesen köteles lenne a nemzeti alkotmánybírósághoz alkotmányossági kérdést előterjeszteni?

                        3)

                        Ellentétes-e az uniós joggal – különösen az EUSZ 2. és az EUSZ 6. cikkel, a Charta 21. és 34. cikkével, a 2000/43[…] és 2003/109[…] irányelvvel – az olyan nemzeti (vagy pontosabban megyei) szabályozás, mint amilyen a [670/1972. sz. köztársasági elnöki rendeletnek] a […] megyei törvény 1. és 5. cikkével összefüggésben értelmezett 15. cikkének [második bekezdése], valamint az [1885. sz. határozat] annyiban, amennyiben az érintett juttatások, különösen az úgynevezett »lakhatási támogatás« odaítélésénél úgy veszi figyelembe az állampolgárságot, hogy a lakóhellyel rendelkező, uniós (olasz és nem olasz) állampolgárokkal szemben hátrányosabb bánásmódban részesíti a huzamos tartózkodási engedéllyel, valamint lakóhellyel rendelkező, nem uniós polgár munkavállalókat, illetve a hontalanokat?
                        Az első három kérdésre adott igenlő válasz esetén:

                        4)

                        Az Európai Unió általános alapelveinek – így a hátrányos megkülönböztetés tilalmának és a jogbiztonság követelményének – megsértése esetén, egy olyan nemzeti átültető jogszabály tekintetében, amely lehetővé teszi a bíróság számára »a jogsértő magatartástól való eltiltást és a hátrányos megkülönböztetés [következményeinek a megszüntetésére a körülményektől függően alkalmas bármely más] intézkedés elfogadását«, valamint számára előírja »a még fennálló hátrányosan megkülönböztető magatartás, eljárás vagy cselekedet abbahagyásá[nak] és a következmények elhárításá[nak] elrendelését«, és lehetővé teszi számára »a megállapított hátrányos megkülönböztetések megszüntetésére vonatkozó tervnek a határozatban megállapított határidőn belül történő elkészítésé[nek] [elrendelését] a jogsértés megismétlésének elkerülése érdekében«, úgy kell-e értelmezni a 2000/43[…] irányelv 15. cikkének azon részét, amely előírja, hogy a szankcióknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük, hogy az – a megállapított hátrányos megkülönböztetések és a megszüntetendő következmények között – magában foglalja – a fordított irányú igazolatlan hátrányos megkülönböztetések megelőzése érdekében is – a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő személyeket érő összes jogsértést, még ha azok nem is felei a jogvitának?
                        A negyedik kérdésre adandó igenlő válasz esetén:

                        5)

                        Ellentétes-e az uniós joggal – különösen az EUSZ 2. és az EUSZ 6. cikkel, a Charta 21. és 34. cikkével, a 2000/43[…] és 2003/109[…] irányelvvel – az olyan nemzeti (vagy pontosabban megyei) szabályozás, amely csak a nem uniós állampolgároktól követel meg további 3 éves kereső tevékenységet a lakhatási támogatás feltételéül – a lakóhellyel rendelkező, uniós (olasz és nem olasz) állampolgároktól eltérően, akikkel csak abban a tekintetben egyenrangúak, hogy nekik is több mint öt éve kell rendelkezniük lakóhellyel a megye területén?

                        6)

                        Ellentétes-e az uniós joggal – különösen az EUSZ 2. és az EUSZ 6. cikkel, valamint a Charta 1., 21. és 34. cikkével összefüggésben értelmezett EUMSZ 18., EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikkel – az olyan nemzeti (vagy pontosabban megyei) szabályozás, amely a lakhatási támogatásban való részesülés feltételéül kötelezően előírja a lakóhellyel rendelkező, uniós (olasz és nem olasz) állampolgárok számára, hogy nyilatkozatot tegyenek az Alto Adige/Südtirol területén elismert három nyelvcsoport egyikéhez való etnikai tartozásukról vagy csatlakozásukról?

                        7)

                        Ellentétes-e az uniós joggal – különösen az EUSZ 2. és az EUSZ 6. cikkel, valamint a Charta 21. és 34. cikkével összefüggésben értelmezett EUMSZ 18., EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikkel – az olyan nemzeti (vagy pontosabban megyei) szabályozás, amely a lakhatási támogatásban való részesülés feltételéül kötelezően előírja a lakóhellyel rendelkező, uniós (olasz és nem olasz) állampolgárok számára, hogy legalább öt éve lakóhellyel vagy munkahellyel rendelkezzenek a megye területén?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első, negyedik, ötödik, hatodik és hetedik kérdés elfogadhatóságról

               40

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 267. cikkben a Bíróság és a nemzeti bíróságok között létesített együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja-e az előzetes döntéshozatalt, és a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak-e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (lásd többek között a C-212/04. sz., Adeneler és társai ügyben 2006. július 4-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-6057. o.] 41. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               41

               Azonban saját hatáskörének vizsgálata céljából a Bíróság jogosult megvizsgálni azokat a körülményeket, amelyek között a nemzeti bíróság hozzá fordult. Az az együttműködési szellem ugyanis, amelynek az előzetes döntéshozatalra utalás működését jellemeznie kell, megköveteli azt, hogy a nemzeti bíróság tekintettel legyen a Bíróságra bízott feladatra, amely nem más, mint a tagállamok igazságszolgáltatásához való hozzájárulás, és nem pedig az általános vagy hipotetikus kérdésekkel kapcsolatos tanácsadó vélemények megfogalmazása (lásd a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 42. pontját).

               42

               E tekintetben a nemzeti bíróság által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy az uniós jog kért értelmezése nem függ össze az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azon ténybeli és jogi elemek, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a feltett kérdéseket hasznos módon válaszolja meg (lásd a C-238/05. sz., Asnef-Equifax és Administración del Estado ügyben 2006. november 23-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-11125. o.] 17. pontját).

               43

               A Bíróságnak ezen elvek fényében kell megvizsgálnia a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett egyes kérdések elfogadhatóságát.

         Az első kérdésről

               44

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az uniós jog elsőbbségének elve arra kötelezi-e a nemzeti bíróságot, hogy – figyelmen kívül hagyva a nemzeti jog uniós jogi rendelkezésekkel ellentétes valamennyi szabályát – akkor is alkalmazza a közvetlen hatállyal rendelkező uniós rendelkezéseket, ha az ilyen szabályt az érintett tagállam alkotmányos rendje alapelveinek az alkalmazásával fogadták el.

               45

               E kérdés a nyelvi kisebbségek védelmének az elvére vonatkozik, amely a nemzeti bíróság szerint az említett tagállam alkotmányos rendszere alapelvének minősül. Márpedig ezen elv az alapügyben csak annyiban releváns, amennyiben az olasz állampolgárokat és az uniós polgárokat érinti, amelyek esetében – amint a jelen ítélet 26–28. pontjából kitűnik – a lakhatási támogatáshoz való hozzáférés megkülönböztetés nélkül egy egyszerű, a három nyelvcsoport valamelyikéhez való tartozásról szóló nyilatkozat benyújtásától függ, míg ilyen nyilatkozatot nem követelnek meg a harmadik ország állampolgárai részéről, mint amilyen az alapügy felperese is.

               46

               Mivel az első kérdés valójában arra készteti a Bíróságot, hogy egy olyan helyzetre vonatkozó általános kérdéssel kapcsolatos tanácsadó véleményt fogalmazzon meg, amely nem függ össze a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő ügy tényállásával, illetve tárgyával, meg kell állapítani, hogy ez a kérdés elfogadhatatlan.

         A negyedik kérdésről

               47

               Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a 2000/43 irányelv 15. cikke, amely előírja, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének faji vagy etnikai származáson alapuló megsértésével szembeni szankcióknak hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük, arra kötelezi-e a nemzeti bíróságot, hogy amikor ilyen jogsértés állapít meg, szüntesse meg a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő személyeket érő összes jogsértést, még ha ez utóbbiak nem is felei a jogvitának.

               48

               A jelen ügyben világosan kitűnik mind az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, mind a Bírósághoz benyújtott észrevételekből, hogy az eltérő bánásmód, amely az alapügy felperese szerint őt az olasz állampolgárokkal szemben éri, azon jogállásán alapul, hogy harmadik ország állampolgára.

               49

               Márpedig a 2000/43 irányelv 1. cikke és 2. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján ezen irányelv kizárólag a közvetlen vagy közvetett, faji vagy etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetésre alkalmazandó. Ezen irányelv 3. cikkének (2) bekezdése pontosítja, hogy az nem vonatkozik az állampolgárságon alapuló eltérő bánásmódra, és nem érinti a harmadik országok állampolgárainak és hontalan személyeknek a tagállamok területére történő belépésének és ott tartózkodásának előírásait és feltételeit, továbbá semmilyen bánásmódot, amely harmadik országok állampolgárainak és hontalan személyeknek a jogállásából fakad.

               50

               Ebből következik, hogy az alapügy felperese által hivatkozott hátrányos megkülönböztetés nem tartozik a 2000/43 irányelv hatálya alá, és hogy a negyedik kérdés elfogadhatatlan.

         Az ötödik kérdésről

               51

               Ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy az uniós joggal és különösen a 2000/43 és 2003/109 irányelv rendelkezéseivel ellentétes-e az olyan nemzeti vagy regionális szabályozás, amely az uniós – olasz vagy nem olasz – polgárokkal ellentétben csak a harmadik országok állampolgáraitól követeli meg a Provincia autonoma di Bolzano területén való legalább ötéves tartózkodás követelményének a feltétele mellett azt a további feltételt, miszerint a lakhatási támogatáshoz való hozzáférés érdekében ezen állampolgároknak három éve kereső tevékenységet kell folytatniuk.

               52

               Emlékeztetni kell arra, hogy – amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik – az alapügy a megyei törvényben és az 1885. sz. határozatban előírt lakhatási támogatásokra szánt források felosztási mechanizmusából adódó, az alapeljárás felperese által hivatkozott hátrányos megkülönböztetésre vonatkozik.

               53

               Nem vitatott, hogy az alapügy felperese teljesítette az alapügyben a megyei törvény 5. cikkének (7) bekezdésében a harmadik országok állampolgárai esetében előírt feltételt, vagyis azt, hogy azok a Provincia autonoma di Bolzano területén legalább három éve kereső tevékenységet folytassanak, és hogy a lakhatási támogatás iránti kérelmét nem azzal az indokkal utasították el, hogy e feltételt nem teljesítette.

               54

               Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy az ötödik kérdést, amely nem függ össze a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő ügy tényállásával, illetve tárgyával, mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

         A hatodik és hetedik kérdésről

               55

               Hatodik és hetedik kérdésével, amelyeket együtt kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy az uniós jogot és különösen az EUSZ 2. és az EUSZ 6. cikket, valamint a Charta 1., 21. és 34. cikkével összefüggésben értelmezett EUMSZ 18., EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikket úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti vagy regionális szabályozás, amely az e szabályozásban előírt lakhatási támogatásban való részesülés feltételéül előírja az uniós polgárok számára azt a kötelezettséget, hogy egyrészt legalább öt éve a Provincia autonoma di Bolzano területén rendelkezzenek lakóhellyel vagy gyakoroljanak ott kereső tevékenységet, másrészt pedig, hogy tegyenek nyilatkozatot az e területen lévő három nyelvcsoport valamelyikéhez való tartozásról vagy csatlakozásról.

               56

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ítélet 31. és 52. pontjából kitűnik, hogy az alapügy felperese harmadik ország állampolgára, aki több éve rendelkezik lakóhellyel a Provincia autonoma di Bolzano területén, és hogy az alapügy a lakhatási támogatás iránti kérelmének azzal az indokkal történő elutasítására vonatkozik, hogy a harmadik országok állampolgárai számára előírt költségvetés kimerült, és hogy többé nem állnak rendelkezésre e támogatásnak az említett állampolgárok számára történő kifizetéséhez szükséges források.

               57

               A kérdést előterjesztő bíróság nem bizonyította azt az okot, amely miatt a Provincia autonoma di Bolzano által megállapított szabályozásban előírt lakhatási támogatásban való részesüléshez az uniós polgárok számára előírt, lakóhelyre vonatkozó vagy nyelvi feltételek uniós jog alapján történő érvénytelenítése összefügghetne az előtte folyamatban lévő jogvita tényállásával, illetve tárgyával.

               58

               Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy az említett bíróság által feltett hatodik és hetedik kérdés elfogadhatatlan.

         Az ügy érdeméről

      A második kérdésről

               59

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a nemzeti jog valamely szabálya és az EJEE közötti ütközés esetén az EUSZ 6. cikk által ezen utóbbira történő utalás arra kötelezi-e a nemzeti bíróságot, hogy közvetlenül alkalmazza ezen egyezmény rendelkezéseit, a jelen ügyben annak 14. cikkét és 12. jegyzőkönyvének 1. cikkét, mellőzve a nemzeti jog összeegyeztethetetlen szabályának az alkalmazását anélkül, hogy előzetesen köteles lenne a Corte costituzionaléhoz alkotmányossági kérdést előterjeszteni.

               60

               Az EUSZ 6. cikk (3) bekezdése értelmében az alapvető jogok, ahogyan azokat az EJEE biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból következnek, az uniós jogrend részét képezik, mint annak általános elvei.

               61

               Az EU-Szerződés e rendelkezése kifejezésre jut a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatában, amely szerint az alapvető jogok elválaszthatatlan részét képezik a Bíróság által védelemben részesített alapelveknek (lásd többek között a C-521/09. P. sz., Elf Aquitaine kontra Bizottság ügyben 2011. szeptember 29-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-8947. o.] 112. pontját).

               62

               Azonban az EUSZ 6. cikk (3) bekezdése nem szabályozza az EJEE és a tagállamok jogrendje közötti kapcsolatot, és nem határozza meg a nemzeti bíróság által abban az esetben levonandó következtetéseket sem, ha az ezen egyezmény által biztosított jogok és a nemzeti jog valamely szabálya ütközik.

               63

               A második kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az EUSZ 6. cikk (3) bekezdésében az EJEE-re történő utalás nem kötelezi a nemzeti bíróságot arra, hogy a nemzeti jog valamely szabálya és az EJEE közötti ütközés esetén közvetlenül alkalmazza az említett egyezmény rendelkezéseit, mellőzve a nemzeti jog azzal összeegyeztethetetlen szabályának az alkalmazását.

         A harmadik kérdésről

               64

               Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy az uniós jogot, különösen a 2000/43 és 2003/109 irányelvet úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti vagy regionális szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, amely a lakhatási támogatásnyújtás tekintetében a Provincia autonoma di Bolzano területén lakóhellyel rendelkező akár olasz, akár nem olasz uniós polgárok bánásmódjától eltérő bánásmódot ír elő a harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárai esetében.

               65

               A jelen ítélet 48–50. pontjában már bemutatott okok miatt az alapügy felperese által hivatkozott hátrányos megkülönböztetés nem tartozik a 2000/43 irányelv hatálya alá.

               66

               A 2003/109 irányelvvel kapcsolatban előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az ezen irányelv által bevezetett rendszer világosan jelzi, hogy a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy ezen irányelv alapján biztosított jogállásának a megszerzése különös eljárás tárgyát képezi, és ezenkívül az ezen irányelv II. fejezetében meghatározott feltételek teljesítésének kötelezettségétől függ.

               67

               Így a 2003/109 irányelv 4. cikke előírja, hogy a tagállamok harmadik országok olyan állampolgárainak adják meg a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállást, akik közvetlenül a jogállásra irányuló kérelem benyújtását megelőzően jogszerűen és folyamatosan öt éven át a területükön tartózkodtak. Ezen irányelv 5. cikke e jogállás megszerzését annak bizonyításától teszi függővé, hogy a harmadik országok e jogállás megadását kérelmező állampolgárai rendelkeznek elegendő jövedelemforrásokkal, valamint egészségbiztosítással. Végül ugyanezen irányelv 7. cikke meghatározza az említett jogállás megszerzésére vonatkozó eljárási követelményeket.

               68

               Ilyen körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapügy felperese rendelkezik-e a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy jogállásával, és így az említett irányelv alapján elvárhatja, hogy annak 11. cikke (1) bekezdésének megfelelően az érintett tagállam állampolgáraival egyenlő bánásmódban részesüljön.

               69

               Itt meg kell vizsgálni, hogy a lakhatási támogatásra szánt források felosztásának olyan mechanizmusa, mint amelyről az alapügyben szó van, összeegyeztethető-e az egyenlő bánásmód 2003/109 irányelv 11. cikkében megállapított elvével.

         – Az eltérő bánásmódról és a szóban forgó helyzetek hasonlóságáról

               70

               Először is meg kell állapítani, hogy az alapügyben a megyei törvény mind az akár olasz, akár nem olasz uniós polgárok, mind a harmadik országok állampolgárai esetében az egyes kategóriák létszáma és azok szükségletei alapján meghatározott súlyozott átlagnak megfelelően osztja fel a lakhatási támogatásra szánt forrásokat.

               71

               Azonban, míg az olasz állampolgároknál és az uniós polgároknál, akik esetében – amint a jelen ítélet 26–28. pontjában szerepel – a lakhatási támogatáshoz való hozzáférés megkülönböztetés nélkül egy, a három nyelvcsoport valamelyikéhez való tartozásról szóló nyilatkozat benyújtásától függ, a súlyozott átlag meghatározása során figyelembe vett két tényezőhöz egyforma, vagyis 1-es együtthatót rendelnek, a harmadik országok állampolgárai esetében az 1885. sz. határozat alapján a létszámukra vonatkozó tényezőhöz 5-ös együtthatót, a szükségleteikhez pedig 1-es együtthatót rendelnek.

               72

               Amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, 2009-től az egyrészt az uniós polgároknak, másrészt a harmadik országok állampolgárainak lakhatási támogatás címén nyújtott források egy-egy részének a meghatározása tehát eltérő számítási módszerrel történik. Az eltérő együtthatók alkalmazása azzal jár, hogy a harmadik országok állampolgáraiból álló csoportot hátrányos helyzetbe hozza annyiban, amennyiben a lakhatási támogatás iránti kérelmeik kielégítésére rendelkezésre álló költségvetés kisebb, tehát azzal a kockázattal jár, hogy hamarabb kimerül, mint az említett polgárokat érintő költségvetés.

               73

               Ezért meg kell állapítani, hogy egyrészt a harmadik országok állampolgárai létszámára, és másrészt a három nyelvcsoporthoz tartozó akár olasz, akár nem olasz uniós polgárok létszámára vonatkozó együtthatók közötti különbség a kedvezményezettek e két csoportja közötti eltérő bánásmódhoz vezet.

               74

               Ami az akár olasz, akár nem olasz uniós polgárok és a harmadik országok állampolgárai közötti összehasonlítást illeti, a Provincia autonoma di Bolzano azzal érvel, hogy az, hogy különböző mechanizmusokat alkalmaznak e két csoport létszámának vagy szükségleteinek a megállapítására, bizonyítja, hogy azok nincsenek hasonló helyzetben.

               75

               Azonban még feltételezve is azt, hogy fennállnak abból fakadó statisztikai vagy ügyintézési nehézségek, hogy – amint a Provincia autonoma di Bolzano érvel – kezelni kell a lakhatási támogatás iránti, többek között harmadik országok állampolgáraitól érkező kérelmeket, e nehézségek nem adnak magyarázatot arra, hogy az ilyen állampolgárok helyzete – mivel megszerezték a 2003/109 irányelvvel elismert jogállást, eleget tesznek az ezen irányelvben előírt eljárásoknak és feltételeknek, valamint nem rendelkeznek a lakáskiadásokat fedező elegendő forrásokkal – miért nem hasonló az ugyanazon gazdasági szükséglettel rendelkező uniós polgár helyzetéhez.

         – A 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a fényében történő eltérő bánásmódról

               76

               Másodszor meg kell vizsgálni azt, hogy az így megállapított eltérő bánásmód a 2003/109 irányelv és különösen annak 11. cikkének a hatálya alá tartozik-e – amit a Provincia autonoma di Bolzano vitat –, amely cikk (1) bekezdésének d) pontja a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személyek számára előírja a nemzeti jog által meghatározott értelemben vett szociális biztonság, szociális ellátás és szociális védelem területén az egyenlő bánásmódot.

               77

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben az uniós jogalkotó kifejezetten utal a nemzeti jogra, amint a 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontjában is teszi, nem feladata a Bíróságnak, hogy az érintett kifejezéseknek az uniós jog alapján önálló és egységes értelmezést adjon (lásd ebben az értelemben a 327/82. sz. Ekro-ügyben 1984. január 18-án hozott ítélet [EBHT 1984., 107. o.] 14. pontját). Az ilyen utalás ugyanis azt jelenti, hogy az uniós jogalkotó tiszteletben kívánta tartani azokat a különbségeket, amelyek a tagállamok között a szóban forgó fogalmak pontos meghatározása és terjedelme között fennállnak.

               78

               A szociális biztonság, szociális ellátás és szociális védelem fogalmak uniós jog alapján történő önálló és egységes meghatározásának hiánya és a nemzeti jogra történő, a 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontjában az említett fogalmakkal kapcsolatban tett utalás azonban nem jelenti azt, hogy az e cikkben előírt egyenlő bánásmód elvének az alkalmazása során a tagállamok figyelmen kívül hagyhatják a 2003/109 irányelv hatékony érvényesülését.

               79

               A 2003/109 irányelv (3) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az irányelv tiszteletben tartja az alapjogokat, és figyelembe veszi különösen a Charta által elismert elveket, amely Charta az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerint ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések. A Charta 51. cikkének (1) bekezdése alapján annak rendelkezéseinek címzettjei a tagállamok annyiban, amennyiben az Unió jogát hajtják végre.

               80

               Ebből következik, hogy a nemzeti joguk által meghatározott és a 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt egyenlő bánásmód elvét tiszteletben tartó szociális biztonsági, szociális ellátási és szociális védelmi intézkedések megállapítása során a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk a Chartában, és különösen annak 34. cikkében előírt jogokat és elveket. Ezen utóbbi cikk (3) bekezdése alapján az Unió – és így a tagállamok az uniós jog végrehajtása során – a társadalmi kirekesztés és a szegénység leküzdése érdekében „– az uniós jog, valamint a nemzeti jogszabályok és gyakorlat által lefektetett szabályokkal összhangban – elismeri és tiszteletben tartja a jogot a tisztes megélhetést célzó szociális támogatásra és lakástámogatásra mindazok esetében, akik nem rendelkeznek az ehhez elégséges pénzeszközökkel”.

               81

               Mivel mind a 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontja, mind a Charta 34. cikkének (3) bekezdése a nemzeti jogra utal, a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az ezen irányelv által kitűzött integrációs célokat figyelembe véve értékelje, hogy az olyan lakhatási támogatás, mint amelyet a megyei törvény előír, az említett 11. cikk (1) bekezdésének d) pontjában előírt kategóriák valamelyikébe tartozik-e, amit a Provincia autonoma di Bolzano vitat.

         – A 2003/109 irányelv 11. cikkének (4) bekezdéséről

               82

               Mivel a kérdést előterjesztő bíróság megállapíthatja, hogy az alapügyben szóban forgó lakhatási támogatás a 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontja hatálya alá tartozik, harmadszor meg kell vizsgálni, hogy a Provincia autonoma di Bolzano az említett 11. cikk (1) bekezdésében előírt egyenlő bánásmód alkalmazását az ugyanezen cikk (4) bekezdése alapján – amint azt állítja – megalapozottan korlátozta-e.

               83

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés előírja, hogy a szociális ellátás és a szociális védelem területén a tagállamok az alapellátásra korlátozhatják az említett elv alkalmazását. A 2003/109 irányelv 11. cikkének (4) bekezdése ezzel szemben nem teszi lehetővé az említett elvtől a nemzeti jog által meghatározott szociális biztonsági ellátásokkal kapcsolatban történő eltérést.

               84

               Az említett irányelv (13) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az alapellátások fogalma alá tartozik legalább a minimális jövedelemtámogatás, a betegség és terhesség esetén nyújtott segély, a szülői segély és a tartós gondozási segély. Ezen ellátások nyújtásának módját e preambulumbekezdés alapján a nemzeti jognak kell meghatároznia.

               85

               Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az e (13) preambulumbekezdésben felsorolt lista, amely a 2003/109 irányelv 11. cikkének (4) bekezdésében szereplő „alapellátások” fogalmát szemlélteti, nem kimerítő jellegű, amint azt a „legalább” kifejezés használata tanúsítja. Az a tény, hogy e preambulumbekezdésben semmiféle kifejezett utalás nincs a lakhatási támogatásra, nem jelenti tehát azt, hogy az nem minősül olyan alapellátásnak, amelyre az egyenlő bánásmód elvét szükségszerűen alkalmazni kell.

               86

               Ezt követően meg kell jegyezni, hogy mivel a harmadik országok azon állampolgárainak az integrációja, akik huzamosan a tagállamokban tartózkodnak, és ezen állampolgároknak azon joga, hogy a 2003/109 irányelv 11. cikkének (1) bekezdésében felsorolt területeken egyenlő bánásmódban legyen részük, általános szabály, az ugyanezen cikk (4) bekezdésében előírt eltérést szigorúan kell értelmezni (lásd analógia útján a C-578/08. sz. Chakroun-ügyben 2010. március 4-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-1839. o.] 43. pontját).

               87

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy valamely, akár nemzeti, akár regionális, akár helyi szintű hatóság csak akkor hivatkozhat a 2003/109 irányelv 11. cikkének (4) bekezdésében előírt eltérésre, ha az érintett tagállam ezen irányelv végrehajtására hatáskörrel rendelkező szervei világosan kinyilvánították, hogy ezen eltéréssel élni kívánnak.

               88

               A Bíróság rendelkezésére álló iratokból nem tűnik ki, hogy az Olasz Köztársaság jelezte volna az egyenlő bánásmód 2003/109 irányelv 11. cikkének (1) bekezdésében előírt elvétől való eltérés alkalmazására irányuló szándékát.

               89

               Végül meg kell jegyezni, hogy az említett irányelv (13) preambulumbekezdésében a nemzeti jogra történő utalás a szóban forgó ellátások nyújtásának módjára, vagyis az ilyen ellátásokhoz való hozzáférés feltételeinek és azok mértékének, valamint az azokra vonatkozó eljárásoknak a meghatározására korlátozódik.

               90

               Az „alapellátások” 2003/109 irányelv 11. cikkének (4) bekezdésében szereplő fogalmának értelmét és terjedelmét tehát azon szövegösszefüggés, amelybe e cikk illeszkedik, és az ezen irányelv által kitűzött cél, vagyis harmadik országok azon állampolgárainak az integrációja figyelembevételével kell vizsgálni, akik jogszerűen és tartósan a tagállamokban tartózkodnak.

               91

               A 2003/109 irányelv 11. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi a tagállamok számára a 2003/109 irányelvvel biztosított jogállással rendelkező személyek esetében az egyenlő bánásmód korlátozását, az akár nemzeti, akár regionális, akár helyi szintű hatóságok által nyújtott azon szociális ellátások vagy szociális védelmi ellátások kivételével, amelyek hozzájárulnak a magánszemély olyan alapvető szükségleteinek a kielégítéséhez, mint az étkezés, lakhatás és egészség.

               92

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 34. cikkének megfelelően az Unió elismeri és tiszteletben tartja a jogot a tisztes megélhetést célzó szociális támogatásra és lakástámogatásra mindazok esetében, akik nem rendelkeznek az ehhez elégséges pénzeszközökkel. Ebből következik, hogy amennyiben az alapügyben szóban forgó támogatás megfelel a Charta említett cikkében kimondott célnak, az az uniós jogban nem tekinthető olyannak, mint amely nem képezi részét a 2003/109 irányelv 11. cikkének (4) bekezdése értelmében vett alapellátásoknak. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a vitatott támogatás célját, összegét, nyújtásának feltételeit és e támogatásnak a nemzeti szociális támogatások rendszerében való helyét figyelembe véve megtegye a szükséges megállapításokat.

               93

               A fenti megállapítások fényében a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/109 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti vagy regionális szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, amely a lakhatási támogatás nyújtása tekintetében a harmadik országok ezen irányelv rendelkezései alapján huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy jogállásával bíró állampolgárai esetében az ugyanezen megye vagy régió területén lakóhellyel rendelkező belföldi állampolgárokhoz képest eltérő bánásmódot ír elő az említett támogatásra szánt források felosztása során, annyiban, amennyiben az ilyen támogatás az e rendelkezésben említett három kategória valamelyikébe tartozik, és amennyiben az ugyanezen cikk (4) bekezdése nem alkalmazandó.

         A költségekről

               94

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Tribunale di Bolzano által a C-571/10. sz. ügyben előterjesztett első, negyedik, ötödik, hatodik és hetedik kérdés elfogadhatatlan.

                           2)

                           Az EUSZ 6. cikk (3) bekezdésében az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4-én Rómában aláírt európai egyezményre történő utalás nem kötelezi a nemzeti bíróságot arra, hogy a nemzeti jog valamely szabálya és ezen egyezmény közötti ütközés esetén közvetlenül alkalmazza az említett egyezmény rendelkezéseit, mellőzve a nemzeti jog azzal összeegyeztethetetlen szabályának az alkalmazását.

                           3)

                           A harmadik országok huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező állampolgárainak jogállásáról szóló, 2003. november 25-i 2003/109/EK tanácsi irányelv 11. cikke (1) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti vagy regionális szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, amely a lakhatási támogatás nyújtása tekintetében a harmadik országok ezen irányelv rendelkezései alapján huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező személy jogállásával bíró állampolgárai esetében az ugyanezen megye vagy régió területén lakóhellyel rendelkező belföldi állampolgárokhoz képest eltérő bánásmódot ír elő az említett támogatásra szánt források felosztása során, annyiban, amennyiben az ilyen támogatás az e rendelkezésben említett három kategória valamelyikébe tartozik, és amennyiben az ugyanezen cikk (4) bekezdése nem alkalmazandó.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: olasz.


title: A Bíróság (nagytanács) 2005. december 13-i ítélete.#Marks & Spencer plc kontra David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Egyesült Királyság.#EK 43. és EK 48. cikk - Társasági adó - Cégcsoportok - Adókedvezmény - Anyavállalatok nyeresége - Belföldi illetőségű leányvállalat veszteségének levonása - Engedély - Külföldi illetőségű leányvállalat másik tagállamban keletkezett veszteségének levonása - Kizárás.#C-446/03. sz. ügy.

text:
      C‑446/03. sz. ügy
      Marks & Spencer plc
      kontra
      David Halsey (Her Majesty’s Inspector of Taxes)
      (a High Court of Justice [England & Wales], Chancery Division által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „EK 43. és EK 48. cikk – Társasági adó – Cégcsoportok – Adókedvezmény – Az anyavállalatok nyeresége – A belföldi illetőségű leányvállalat veszteségének levonása – Engedély – A külföldi illetőségű leányvállalat másik tagállamban keletkezett veszteségének levonása – Kizárás”
      M. Poiares Maduro főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. április 7.
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2005. december 13.
      Az ítélet összefoglalása
      Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Adójogszabályok – Társasági adó – Adókedvezmény – A más tagállamban illetőséggel
            rendelkező leányvállalat e másik tagállam területén elszenvedett veszteségének az anyavállalat általi levonását kizáró nemzeti
            jogszabály – Megengedhetőség – Korlátok
      (EK 43. és EK 48. cikk)
      A közösségi jog jelenlegi állapota szerint nem ütközik az EK 43. és EK 48. cikkbe a tagállam azon jogszabálya, amely általános
         jelleggel kizárja, hogy a belföldi illetőségű anyavállalat az adóköteles nyereségéből levonja a másik tagállamban illetőséggel
         rendelkező leányvállalat e másik tagállam területén keletkezett veszteségét, jóllehet az előbbi tagállam biztosítja ennek
         lehetőségét a belföldi illetőségű leányvállalatok veszteségei tekintetében.

      Azonban az EK 43. és EK 48. cikkbe ütközik az anyavállalat e lehetőségének kizárása egyfelől abban az esetben, ha a külföldi
         illetőségű leányvállalat kimerítette a székhelye szerinti államban a veszteségek elszámolására nyitva álló lehetőségeket a
         csökkentés iránti kérelemben érintett, valamint a későbbi adózási időszakok tekintetében, másfelől ha az anyavállalat, illetve
         – különösen a leányvállalat átruházása esetén – harmadik személy nem számolhatja el a jövőbeli időszakokra e veszteséget az
         illetékessége szerinti államban.

      (vö. 59. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2005. december 13.(*)

      „EK 43. és EK 48. cikk – Társasági adó – Cégcsoportok – Adókedvezmény – Az anyavállalatok nyeresége – A belföldi illetőségű leányvállalat veszteségének levonása – Engedély – A külföldi illetőségű leányvállalat másik tagállamban keletkezett veszteségének levonása – Kizárás”
      A C‑446/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court of Justice (England & Wales),
         Chancery Division (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2003. október 22‑án érkezett, 2003. július 16‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      a Marks & Spencer plc
      és
      David Halsey (Her Majesty’s Inspector of Taxes)
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans és A. Rosas tanácselnökök, C. Gulmann (előadó), A. La Pergola, J.‑P. Puissochet,
         R. Schintgen, N. Colneric, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits és A. Ó Caoimh bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. február 1‑i tárgyalásra
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Marks & Spencer plc képviseletében G. Aaronson QC és P. Farmer barrister,
      –       az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében M. Bethell, meghatalmazotti minőségben, segítői: R. Plender QC és D. Ewart barrister,
      –       a német kormány képviseletében W.‑D. Plessing és A. Tiemann, meghatalmazotti minőségben,
      –       a görög kormány képviseletében K. Boskovits és V. Kyriazopoulos, valamint I. Pouli és S. Trekli, meghatalmazotti minőségben,
      –       a francia kormány képviseletében G. de Bergues és C. Jurgensen‑Mercier, meghatalmazotti minőségben,
      –       Írország képviseletében D. J. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítői: E. Fitzsimons SC és G. Clohessy BL,
      –       a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster, S. Terstal és J. van Bakel, meghatalmazotti minőségben,
      –       a finn kormány képviseletében A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben,
      –       a svéd kormány képviseletében A. Kruse, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. április 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 43. cikk és az EK 48. cikk értelmezésére vonatkozik.
      2       A kérelmet a Marks & Spencer plc (a továbbiakban: Marks & Spencer) és a brit adóhatóság között ez utóbbi azon határozata tárgyában
         folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő, amelyben elutasította a társaság adókedvezmény iránti azon kérelmét,
         hogy engedélyezzék számára a belgiumi, németországi és franciaországi illetőségű leányvállalatai veszteségeinek az Egyesült
         Királyságban adóköteles nyereségéből történő levonását.

       A nemzeti jogi háttér
      3       A nyereség- és társasági adóról szóló 1998. évi törvény (Income and Corporation Tax Act 1988., a továbbiakban: ICTA) tartalmazza
         a nemzeti jog alapügyre vonatkozó rendelkezéseit. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban adott tájékoztatásnak megfelelően
         e rendelkezések a következők.

       Társaságiadó-kötelezettség
      4       Az ICTA 6. cikkének (1) bekezdése és 11. cikkének (1) bekezdése alapján adóköteles azon társaságok nyeresége, amelyek székhelye
         az Egyesült Királyságban található, vagy fióktelep, illetve képviselet útján ott kereskedelmi tevékenységet folytatnak.

      5       Az ICTA 8. cikkének (1) bekezdése alapján a belföldi illetőségű társaságok világszinten elért teljes nyeresége társaságiadó-köteles.
         A 11. cikk (1) bekezdése szerint a külföldi illetőségű társaságok az Egyesült Királyságban alapított fióktelepük vagy képviseletük
         által elért nyereségük után kötelesek társasági adó fizetésére.

      6       A Nagy Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága által – többek között – a Belga Királysággal, a Németországi Szövetségi
         Köztársasággal, illetve a Francia Köztársasággal kötött adóegyezmények értelmében a belföldi illetőségű társaságok külföldi
         leányvállalatai – mint külföldi illetőségű adóalanyok – az előbbi tagállamban kizárólag az egyezmény szerinti állandó telephelyük
         útján végzett kereskedelmi tevékenységük után kötelesek társasági adó fizetésére.

      7       Az Egyesült Királyság adóbeszámítási rendszert alkalmaz a kettős adóztatás elkerülése érdekében.
      8       E rendszer a következő két jellemzővel rendelkezik.
      9       Először is az Egyesült Királyságban székhellyel rendelkező társaság, amely valamely másik tagállamban az ott létrehozott fióktelepe
         útján végez kereskedelemi tevékenységet, az e fióktelep által elért nyereség után adózik az Egyesült Királyságban, azonban
         a fizetendő adóból levonhatja az e másik tagállamban megfizetett adót, vagy elszámolhatja azt a fióktelep nyereségének az
         Egyesült Királyságban történő meghatározása során. A fióktelep üzleti nyereségének meghatározása az Egyesült Királyság adójogi
         szabályai szerint történik. A fióktelep üzleti vesztesége beszámítható az Egyesült Királyságban illetőséggel rendelkező társaság
         nyereségébe. A be nem számított veszteség a későbbi időszakokra elhatárolható. Az a körülmény, hogy a másik tagállamban a
         veszteség a fióktelep jövőbeli nyereségének terhére is elszámolható, nem érinti e veszteségnek a nyereségbe történő beszámítását
         az Egyesült Királyságban.

      10     Másodszor az Egyesült Királyságban székhellyel rendelkező társaság, amely valamely másik tagállamban az ott alapított leányvállalata
         útján végez kereskedelmi tevékenységet, a leányvállalat által fizetett osztalék után az Egyesült Királyságban adózik, vagy
         beszámíthatja az osztalék alapját képező nyereség után e másik tagállamban megfizetett adónak megfelelő összeget, illetve
         adott esetben a forrásadó teljes összegét. Ha az ellenőrzött külföldi társaságokra vonatkozó szabályok nem alkalmazhatók,
         az anyavállalat nem adózik a külföldi illetőségű leányvállalatának nyeresége után, és annak veszteségét sem számolhatja el
         a nyeresége terhére.

      11     Ellentétben a más tagállamban illetőséggel rendelkező leányvállalat által fizetett osztalékkal, az ICTA 208. cikke alapján
         nem adóköteles az Egyesült Királyságban székhellyel rendelkező leányvállalat által az e tagállamban illetőséggel rendelkező
         anyavállalat részére fizetett osztalék.

       A veszteség elszámolására vonatkozó különös szabályok cégcsoport esetén (cégcsoport-kedvezmény)
      12     Az Egyesült Királyságban a cégcsoport részére biztosított adókedvezmény lehetővé teszi a cégcsoportba tartozó belföldi illetőségű
         társaságok számára, hogy egymás között elszámolhassák nyereségüket, illetve veszteségüket.

      13     Az ICTA 402. cikke ekként rendelkezik:
      „(1)      A jelen fejezetben és a 492. cikk (8) bekezdésében foglaltak figyelembevételével, a (2) és a (3) bekezdésben […] meghatározott
         esetekben az üzleti veszteség és a társasági adóból levonható más összegek után járó kedvezményt a cégcsoportba tartozó valamely
         társaság átadhatja (átadó társaság), és az ugyanezen cégcsoportba tartozó másik társaság (átvevő társaság) kérelmére engedélyezhető,
         hogy e társaság a társaságiadó-kedvezmény (ún. cégcsoport-kedvezmény) formájában azt érvényesítse.

      (2)      Akkor biztosítható cégcsoport-kedvezmény, ha mind az átadó, mind az átvevő társaság azonos cégcsoportba tartozik […]”.
      14     Az ICTA 403. cikke szerint:
      „(1)      Ha a számviteli időszak során (referencia-időszak) az átadó társaságnál:
      a)      […] üzleti veszteség keletkezik, a jelen fejezetben foglaltak figyelembevételével a veszteség összege a társasági adó tekintetében
         levonható az átvevő társaságnak a megfelelő számviteli időszakra vonatkozó nyereségéből.”

      15     A 2000. április 1‑jét megelőzően lezárt időszakokat illetően az ICTA 5. cikke kimondja:
      „A jelen fejezet alkalmazásában a »társaság« kizárólag az Egyesült Királyságban székhellyel rendelkező jogi személyeket jelenti
         […]”.

      16     A C‑264/96. sz. ICI‑ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑4695.) nyomán végzett jogszabály-módosítást követően,
         a 2000‑es időszaktól kezdődően a cégcsoport-kedvezmény rendszerét az Egyesült Királyság adójogának hatálya alá tartozó nyereségre
         és veszteségre kell alkalmazni.

      17     E jogszabály-módosítást követően:
      –       a külföldi illetőségű társaság Egyesült Királyságban található fióktelepének vesztesége átadható a cégcsoportba tartozó másik
         társaság részére abból a célból, hogy azt levonják ez utóbbi Egyesült Királyságban adóköteles nyereségéből;

      –       az Egyesült Királyságban letelepedett cégcsoport vesztesége átadható a fióktelep részére abból a célból, hogy azt levonják
         ez utóbbi Egyesült Királyságban keletkezett nyereségéből.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      18     A Marks & Spencer Angliában és Walesben alapított és bejegyzett társaság. Leányvállalatokat tart fenn az Egyesült Királyságban
         és más tagállamokban. Az Egyesült Királyság egyik legnagyobb ruházat-, élelmiszer- és háztartási cikk kiskereskedelemmel,
         valamint pénzügyi szolgáltatások értékesítésével foglalkozó társasága.

      19     A társaság franciaországi üzletének megnyitásával 1975‑től más tagállamokban is megjelent. Leányvállalatain és franchise-rendszerén
         keresztül több mint 36 országra kiterjedő kiskereskedelmi hálózattal rendelkezett.

      20     A 90‑es évek közepén a társaságok egyre növekvő veszteségeket könyveltek el.
      21     A Marks & Spencer 2001. márciusában bejelentette, hogy kivonul az európai kontinens piacáról. A franciaországi leányvállalatot
         2001. december 31‑vel értékesítették, míg a többi, így a belgiumi és németországi leányvállalat teljes mértékben beszüntette
         üzleti tevékenységét.

      22     A Marks & Spencer az Egyesült Királyságban az ICTA 17.a. mellékletének 6. cikke alapján cégcsoport-kedvezményt kért a belgiumi,
         németországi és franciaországi leányvállalatainál az 1998. március 31‑i, 1999. március 31‑i, 2000. március 31‑i és 2001. március
         31‑i fordulónappal záruló négy számviteli év során keletkezett veszteségek elszámolására. A Bírósághoz benyújtott iratokból
         kitűnik, hogy az alapeljárásban részt vevő felek egyetértenek abban, hogy az Egyesült Királyság adójogi szabályait kell alkalmazni
         a veszteségek kiszámítására. A Marks & Spencer így az adóhatóság kérésére ennek megfelelően újraszámította veszteségét.

      23     A szóban forgó leányvállalatok a székhelyük szerinti tagállamokban folytattak gazdasági tevékenységet. Az Egyesült Királyságban
         nem rendelkeztek állandó telephellyel, és ott kereskedelmi tevékenységet sem végeztek.

      24     Az adókedvezmény iránti kérelmeket azon az alapon utasították el, hogy a cégcsoport-kedvezmény csak az Egyesült Királyságban
         keletkezett veszteségek után adható meg.

      25     A Marks & Spencer megtámadta az elutasító határozatot a Special Commissioners of Income Tax előtt, amely elutasította jogorvoslati
         kérelmét.

      26     A Marks & Spencer fellebbezést nyújtott be e határozattal szemben a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionhoz,
         amely akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti
         a Bíróság elé:

      „1)      Figyelemmel az EK 48. cikkben foglaltakra, megvalósul‑e az EK 43. cikkben említett korlátozás abban az esetben, ha:
      –       az Egyesült Királyság cégcsoport-kedvezményre vonatkozó jogszabályához hasonló tagállami jogszabály kizárja, hogy az e tagállamban
         illetőséggel rendelkező anyavállalat a más tagállamban illetőséggel rendelkező leányvállalatainál keletkezett veszteség beszámításával
         csökkentse az előbbi tagállamban keletkezett adóköteles nyereségét, jóllehet a beszámítás lehetséges lenne, ha a leányvállalatok
         az anyavállalat székhelye szerinti illetőséggel rendelkeznének;

      –       az anyavállalat székhelye szerinti tagállam:
      –       társasági adót vet ki a területén székhellyel rendelkező társaságok teljes nyereségére, ideértve a más tagállamokban létrehozott
         fióktelepek nyereségét, azzal hogy különös rendelkezések a másik tagállamban megfizetett adó figyelembevételével lehetővé
         teszik a kettős adóztatás elkerülését, és e fióktelepek veszteségei elszámolhatók a társaságok adóköteles nyereségének meghatározása
         során;

      –       nem vet ki társasági adót a más tagállami illetőséggel rendelkező leányvállalatok fel nem osztott nyereségére;
      –       társasági adót vet ki az anyavállalat részére a más tagállami illetőséggel rendelkező leányvállalatai által fizetett osztalékból
         származó jövedelemre, jóllehet nem adóköteles az anyavállalat székhelye szerinti illetőséggel rendelkező leányvállalatok által
         fizetett osztalékból származó jövedelem;

      –       lehetővé teszi az anyavállalat számára az osztalékra kivetett forrásadó, valamint a más tagállami illetőséggel rendelkező
         leányvállalatok által az osztalék alapját képező nyereség után megfizetett külföldi adó beszámítását a kettős adóztatás elkerülésének
         céljából?

      Igenlő válasz esetén, igazolható‑e ez a közösségi jog alapján?
      2)      a)     Az első kérdésre adandó válasz szempontjából jelentőséggel bír‑e az a körülmény, hogy a leányvállalat illetősége szerinti
         tagállam jogszabálya bizonyos esetekben lehetővé teszi e tagállamban az adott leányvállalat vesztesége teljes összegének vagy
         egy részének az adóköteles nyereségbe történő beszámítását?

               b)     Igenlő válasz esetén, milyen jelentőséget kell tulajdonítani a következő tényeknek:
      –       a másik tagállamban illetőséggel rendelkező leányvállalat beszüntette tevékenységét, és jóllehet e tagállami jogszabályok
         bizonyos körülmények mellett lehetővé teszik a veszteségek beszámítását, nincs arra bizonyíték, hogy e kedvezményt az adott
         esetben igénybe vették;

      –       a másik tagállamban illetőséggel rendelkező leányvállalatot harmadik személy részére értékesítették, és – jóllehet e tagállam
         jogszabálya bizonyos körülmények mellett lehetővé teszi a veszteségek beszámítását a vevő számára – a jelen ügyben bizonytalan,
         hogy ez ténylegesen megtörtént‑e;

      –       az anyavállalat illetősége szerinti tagállamnak az Egyesült Királyságban illetőséggel rendelkező leányvállalatok veszteségei
         elszámolását lehetővé tévő szabályai függetlenül alkalmazhatók attól, hogy a veszteség beszámítására vonatkozó kedvezményt
         a másik tagállam biztosítja‑e?

               c)     Befolyásolja‑e a kérdésre adandó választ az, ha kiderülne, hogy a leányvállalat illetősége szerinti tagállamban megadták a
         veszteség beszámítására vonatkozó kedvezményt, és amennyiben igen, releváns‑e az a körülmény, hogy a leányvállalatot megvásároló
         másik cégcsoport igénybe vette a kedvezményt?”

       Az első kérdésről
      27     A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy az EK 43. cikkbe, illetve az EK 48. cikkbe
         ütközik‑e valamely tagállam olyan jogszabálya, amely kizárja, hogy a belföldi illetőségű anyavállalat az adóköteles nyereségből
         levonja a másik tagállamban illetőséggel rendelkező leányvállalatánál keletkezett veszteséget, jóllehet az előbbi tagállam
         biztosítja ennek lehetőségét a belföldi illetőségű leányvállalatok veszteségei tekintetében.

      28     Másképp fogalmazva, arra a kérdésre kell választ adni, hogy az ilyen jogszabály az EK 43., illetve az EK 48. cikkel ellentétesen
         korlátozza‑e a letelepedés szabadságát.

      29     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe
         tartoznak, azok azonban a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni hatáskörüket (lásd különösen a C‑397/98.
         és C‑410/98. sz., Metallgesellschaft és társai egyesített ügyekben 2001. március 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1727. o.]
         37. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      30     A letelepedés szabadsága, amelyet az EK 43. cikk elismer a Közösség állampolgárainak, és amely magában foglalja a jogot a
         gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások alapítására és irányítására
         a letelepedés országának joga által a saját állampolgáraira előírtakkal azonos feltételek szerint, az EK 48. cikknek megfelelően
         magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti
         székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye a Közösség területén található, jogosultak tevékenységüket
         az érintett tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (lásd a C‑307/97. sz., Saint‑Gobain ZN ügyben
         1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑6161. o.] 35. pontját).

      31     Még akkor is, ha a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezések szövegének tanúbizonysága szerint azok célja a nemzeti
         bánásmódnak a fogadó tagállamban történő biztosítása, e rendelkezések egyaránt kizárják, hogy valamely tagállam megakadályozza
         az állampolgára vagy a joga szerint alapított társaság számára, hogy letelepedjen valamely másik tagállamban (lásd különösen
         a fent hivatkozott ICI‑ügyben hozott ítélet 21. pontját).

      32     A jelen ügyben tárgyalt cégcsoport-kedvezmény adóelőnyt jelent az érdekelt társaságok számára. A kedvezmény pénzbeli előnyt
         biztosít a cégcsoport számára azzal, hogy a cégcsoportba tartozó más társaság nyereségébe történő azonnali beszámítással felgyorsítja
         a deficites társaságok veszteségének elszámolását.

      33     Az anyavállalat illetősége szerinti tagállamban semmilyen gazdasági tevékenységet nem folytató, más tagállamban illetőséggel
         rendelkező leányvállalat veszteségének e kedvezményből történő kizárása akadályozhatja az anyavállalatot letelepedési szabadságának
         gyakorlásában, visszatartva őt attól, hogy más tagállamokban leányvállalatokat alapítson.

      34     Ekképpen a fenti rendelkezés az EK 43. és az EK 48. cikk szerinti értelemben korlátozza a letelepedés szabadságát azzal, hogy
         eltérő adójogi bánásmódot alkalmaz a belföldi, illetve a külföldi illetőségű leányvállalatoknál keletkezett veszteség tekintetében.

      35     Az ilyen korlátozás csak akkor fogadható el, ha az a Szerződéssel összeegyeztethető jogos célt szolgál, és azt nyomós közérdek
         igazolja. Azonban ebben az esetben is szükséges, hogy az alkalmas legyen az elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására,
         és ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (lásd e tekintetben a C‑250/95. sz., Futura Participations és Singer
         ügyben 1997. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2471. o.] 26. pontját és a C‑9/02. sz., De Lasteyrie du Saillant ügyben
         2004. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2409. o.] 49. pontját).

      36     Az Egyesült Királyság és az észrevétellel élő többi tagállam előadja, hogy az alapügyben felmerült cégcsoport-kedvezmény rendszere
         szempontjából a belföldi és a külföldi illetőségű leányvállalatok adójogi szempontból nincsenek hasonló helyzetben. A nemzetközi,
         illetve a közösségi jogban egyaránt alkalmazandó területi adóztatás elvének megfelelően az anyavállalat illetősége szerinti
         tagállamnak adóügyekben nincs joghatósága a külföldi illetőségű leányvállalatok felett. Az e kérdéskörben szokásos megosztás
         szerint e leányvállalatok tekintetében azon állam rendelkezik adóügyekben joghatósággal, amelynek területén azok székhelye
         található, illetve ahol gazdasági tevékenységüket végzik.

      37     E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az adójogban az adóalanyok lakóhelye (székhelye) olyan ismérv lehet, amely igazolhatja
         a belföldi és a külföldi illetőségű adóalanyok között eltérő bánásmódot eredményező nemzeti szabályokat. Azonban a lakóhely
         (székhely) nem minden esetben megfelelő elhatároló ismérv. Ugyanis kiüresítené az EK 43. cikket annak elfogadása, hogy a székhely
         szerinti tagállam szabadon részesíthet eltérő bánásmódban társaságokat azon az alapon, hogy az adott társaság székhelye valamely
         másik tagállamban található (lásd a C‑270/83. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1986. január 28‑án hozott ítélet
         [EBHT 1986., 273. o.] 18. pontját).

      38     Minden egyes konkrét helyzetben mérlegelni kell, hogy valamely adókedvezmény alkalmazásának a belföldi illetőségű adóalanyok
         részére történő fenntartását alátámasztják‑e olyan objektív és releváns körülmények, amelyek indokolhatják az eltérő bánásmódot.

      39     Az alapeljárásban felmerült helyzetben el kell ismerni, hogy az anyavállalat illetősége szerinti tagállam a nemzetközi adójogban
         rögzült és a közösségi jog által is elismert területi adóztatás elvének megfelelően jár el a tekintetben, hogy a belföldi
         illetőségű társaságokat a világszinten elért nyereség után, míg a külföldi illetőségűeket kizárólag az adott államban végzett
         tevékenységből származó nyereség után adóztatja (lásd különösen a fent hivatkozott Futura Participations és Singer ügyben
         hozott ítélet 22. pontját).

      40     Azonban az a körülmény, hogy a tagállam nem adóztatja meg a területén illetőséggel rendelkező anyavállalat külföldi illetőségű
         leányvállalatának nyereségét, önmagában nem indokolja, hogy a cégcsoport‑kedvezményt a belföldi illetőségű társaságoknál keletkezett
         veszteségekre korlátozzák.

      41     A korlátozás indokolt voltának eldöntése érdekében azt kell megvizsgálni, hogy milyen következményekkel jár a jelen ügyben
         felmerült kedvezmény feltétel nélküli kiterjesztése.

      42     E tekintetben az Egyesült Királyság és az észrevétellel élő többi tagállam három olyan körülményre hivatkozik, amely szerintük
         indokolja a korlátozást.

      43     Először is előadják, hogy adózási szempontból a nyereség és a veszteség az érem két oldalát jelenti, amelyet egy adott adórendszeren
         belül szimmetrikusan kell kezelni annak érdekében, hogy fenntartható legyen az egyes érdekelt tagállamok között megosztott
         adóztatási joghatóság egyensúlya. Másodszor, ha az anyavállalat tagállamában elszámolták a veszteséget, fennáll a veszteség
         kettős elszámolásának veszélye. Végül harmadszor, ha a leányvállalat illetősége szerinti tagállamban nem számolták el a veszteséget,
         felmerül az adóelkerülés kockázata.

      44     A fentiek indokolására előadott első körülményt illetően emlékeztetni kell arra, hogy az adóbevételek csökkenése nem tekinthető
         olyan nyomós közérdeknek, amely indokolhatna valamely alapvető szabadsággal elvben ellentétes intézkedést (lásd különösen
         a C‑319/02. sz. Manninen‑ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7477. o.] 49. pontját és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      45     Azonban, amint arra az Egyesült Királyság joggal hívja fel a figyelmet, az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának
         fenntartása megkövetelheti, hogy a valamely tagállamban székhellyel rendelkező társaság tevékenységére mind a veszteség, mind
         a nyereség tekintetében kizárólag e tagállam adószabályait alkalmazzák.

      46     Ugyanis jelentősen veszélyezteti a tagállamok között megosztott adóztatási joghatóság egyensúlyát az, ha a társaságok választhatnak,
         hogy az illetőségük szerinti vagy más tagállamban számolják el a veszteségüket, mivel az átadott veszteségek következtében
         az adóalap az egyik államban növekszik, míg a másikban csökken.

      47     A veszteség kétszeres elszámolására vonatkozó második körülményt illetően ki kell jelenteni, hogy a tagállamoknak e gyakorlatot
         meg kell tudniuk akadályozni.

      48     Ennek kockázata ténylegesen fennáll, ha a cégcsoport-kedvezmény a külföldi illetőségű leányvállalatok veszteségére is kiterjed.
         Ez azonban kiküszöbölhető olyan szabály segítségével, amely kizárja a kedvezmény alkalmazását az ilyen veszteségekre.

      49     Végül az adóelkerülésre vonatkozó harmadik körülményt illetően el kell ismerni, hogy a külföldi illetőségű leányvállalat veszteségének
         a belföldi illetőségű anyavállalat részére történő átadása magában hordozza azt a veszélyt, hogy a cégcsoporton belül a veszteségeket
         az olyan tagállamban illetőséggel rendelkező társaságokhoz csoportosítják, ahol a legmagasabb adókulcsot alkalmazzák, és következésképpen,
         ahol a veszteség adózási szempontból a legnagyobb értékkel rendelkezik.

      50     A külföldi illetőségű leányvállalatok veszteségének a cégcsoport-kedvezményből történő kizárása megakadályozza e gyakorlatot,
         amelyet a különböző tagállamok által alkalmazott adókulcsok közötti jelentős eltérés ösztönöz.

      51     Tekintettel e három indokra, azokat együttesen mérlegelve, meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben érintett korlátozó jogszabály
         egyfelől a Szerződéssel összeegyeztethető jogos célt szolgál, és azt nyomós közérdek igazolja, és másfelől alkalmas e célok
         megvalósítására.

      52     E következtetést nem érinti az első kérdés második részében az Egyesült Királyságban alkalmazott azon szabályokról adott tájékoztatások,
         amelyek:

      –       az e tagállamban illetőséggel rendelkező társaság külföldi fióktelepének nyereségére, illetve veszteségére és
      –       az e tagállamban illetőséggel rendelkező társaság részére valamely más tagállamban illetőséggel rendelkező leányvállalat által
         fizetett osztalékra vonatkoznak.

      53     Azonban meg kell vizsgálni, hogy a korlátozó intézkedés nem lépi‑e túl a kitűzött cél eléréséhez szükséges mértéket.
      54     Ugyanis a Marks & Spencer és a Bizottság jelezte, hogy elképzelhető olyan kevésbé korlátozó intézkedés is, amely nem általánosságban
         zárja ki a cégcsoport‑kedvezmény igénybevételét. E tekintetben utaltak arra, hogy a cégcsoport‑kedvezményt például attól lehetne
         függővé tenni, hogy a külföldi leányvállalat teljes mértékben kihasználta‑e a székhelye szerinti tagállam által biztosított
         lehetőségeket a veszteség elszámolására. Utaltak arra is, hogy azon feltételhez lehetne kötni a cégcsoport‑kedvezményt, hogy
         a külföldi illetőségű leányvállalat későbbi nyereségét a korábban beszámított veszteség erejéig hozzá kelljen számítani a
         cégcsoport‑kedvezményt igénybe vett társaság adóköteles nyereségéhez.

      55     E tekintetben a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a jelen ügyben tárgyalt korlátozó intézkedés túllépi a jelen helyzetben kitűzött
         cél lényegének eléréséhez szükséges mértéket abban az esetben, ha:

      –       a külföldi illetőségű leányvállalat kimerítette a székhelye szerinti államban a veszteségek elszámolására nyitva álló lehetőségeket
         a kedvezmény iránti kérelemben foglalt, valamint a későbbi adózási időszakok tekintetében, adott esetben azáltal, hogy harmadik
         személy részére átadta veszteségeit, vagy azt a leányvállalat későbbi időszakok során elért nyereségének terhére számolták
         el, és

      –       a külföldi leányvállalat, illetve – különösen e társaság átruházása esetén – harmadik személy nem számolhatja el a jövőbeli
         időszakokra a saját, illetve a leányvállalat veszteségét a leányvállalat illetősége szerinti tagállamban.

      56     Abban az esetben, ha valamely tagállamban a belföldi illetőségű anyavállalat bizonyítja e feltételek teljesülését az adóhatóságok
         előtt, az EK 43. és az EK 48. cikkbe ütközik annak kizárása, hogy az anyavállalat e tagállamban az adóköteles eredményéből
         levonja a külföldi illetőségű leányvállalatánál keletkezett veszteséget.

      57     Ezzel összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy a tagállamok továbbra is szabadon elfogadhatnak vagy fenntarthatnak olyan szabályokat,
         amelyek kifejezett célja, hogy valamely adókedvezményből kizárjanak olyan egyértelműen mesterséges konstrukciókat, amelyek
         a nemzeti jog érvényesülésének kijátszására vagy megkerülésére irányulnak (lásd e tekintetben a fent hivatkozott ICI‑ügyben
         hozott ítélet 26. pontját és a fent hivatkozott Lasteyrie du Saillant ügyben hozott ítélet 50. pontját).

      58     Emellett, amennyiben azonosítani lehet más, kevésbé korlátozó intézkedéseket is, ezek meghozatalához mindenképpen a közösségi
         jogalkotó által elfogadott harmonizációs szabályok szükségesek.

      59     Ezért azt a választ kell adni az első kérdésre, hogy a közösségi jog jelenlegi állapota szerint nem ütközik az EK 43. és az
         EK 48. cikkbe a tagállam azon jogszabálya, amely általános jelleggel kizárja, hogy a belföldi illetőségű anyavállalat az adóköteles
         nyereségéből levonja a másik tagállamban illetőséggel rendelkező leányvállalat e másik tagállam területén keletkezett veszteségét,
         jóllehet az előbbi tagállam biztosítja ennek lehetőségét a belföldi illetőségű leányvállalatok veszteségei tekintetében. Azonban
         az EK 43. és EK 48. cikkbe ütközik az anyavállalat e lehetőségének kizárása egyfelől abban az esetben, ha a külföldi illetőségű
         leányvállalat kimerítette a székhelye szerinti államban a veszteségek elszámolására nyitva álló lehetőségeket a kedvezmény
         iránti kérelemben érintett, valamint a későbbi adózási időszakok tekintetében, másfelől ha az anyavállalat, illetve – különösen
         a leányvállalat átruházása esetén – harmadik személy nem számolhatja el a jövőbeli időszakokra e veszteséget az illetékessége
         szerinti államban.

       A második kérdésről
      60     Tekintettel az első kérdésre adott válaszra, a második kérdést nem szükséges megválaszolni.
       A költségekről
      61     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      A közösségi jog jelenlegi állapota szerint nem ütközik az EK 43. és az EK 48. cikkbe a tagállam azon jogszabálya, amely általános
            jelleggel kizárja, hogy a belföldi illetőségű anyavállalat az adóköteles nyereségéből levonja a másik tagállamban illetőséggel
            rendelkező leányvállalat e másik tagállam területén keletkezett veszteségét, jóllehet az előbbi tagállam biztosítja ennek
            lehetőségét a belföldi illetőségű leányvállalatok veszteségei tekintetében. Azonban az EK 43. és EK 48. cikkbe ütközik az
            anyavállalat e lehetőségének kizárása egyfelől abban az esetben, ha a külföldi illetőségű leányvállalat kimerítette a székhelye
            szerinti államban a veszteségek elszámolására nyitva álló lehetőségeket a kedvezmény iránti kérelemben érintett, valamint
            a későbbi adózási időszakok tekintetében, másfelől ha az anyavállalat, illetve – különösen a leányvállalat átruházása esetén –
            harmadik személy nem számolhatja el a jövőbeli időszakokra e veszteséget az illetékessége szerinti államban.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2002. december 5-i ítélete. # Paul Edwin Hoyer kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Kártérítési kereset - Elfogadhatóság. # T-209/99. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2002. szeptember 18-i ítélete. # Carlos Puente Martín kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-29/01. sz. ügy


A Törvényszék (kilencedik tanács) 2014. november 12-i ítélete. # Volvo Trademark Holding AB kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-525/11. sz. ügy


A Törvényszék (első tanács) 2014. január 21-i ítélete. # Bial-Portela & Cª, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-113/12. sz. ügy


A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2014. július 16. # National Iranian Oil Company kontra az Európai Unió Tanácsa. # T-578/12. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) június 24.-i ítélete: 1993. # Willy Seghers kontra az Európai Közösségek Tanácsa. # Tisztviselők. # T-69/92. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) november 6.-i ítélete: 2003. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Spanyol Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - EK 28. cikk. # C-358/01. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) 1996. május 2-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # C-133/94. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) február 23.-i ítélete: 1983. # Fromançais SA kontra Fonds d'orientation et de régularisation des marchés agricoles (FORMA). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal administratif de Paris - Franciaország. # Biztosíték elvesztése. # 66/82. sz. ügy


A Bíróság március 14.-i ítélete: 2000. # Association Eglise de scientologie de Paris és Scientology International Reserves Trust kontra Premier ministre. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Conseil d'Etat - Franciaország. # C-54/99. sz. ügy