title: A Bíróság (első tanács) 2011. június 16-i ítélete.#Gebr. Weber GmbH kontra Jürgen Wittmer (C-65/09) és Ingrid Putz kontra Medianess Electronics GmbH (C-87/09).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Bundesgerichtshof (C-65/09) és Amtsgericht Schorndorf (C-87/09) - Németország.#Fogyasztóvédelem - Fogyasztási cikkek adásvétele és a kapcsolódó jótállás - 1999/44/EK irányelv - A 3. cikk (2) és (3) bekezdése - Az orvoslás egyetlen módjaként a hibás fogyasztási cikk kicserélése - A fogyasztó által már beépített hibás fogyasztási cikk - Az eladónak a hibás fogyasztási cikk eltávolítására és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésére irányuló kötelezettsége - Abszolút aránytalanság - Következmények.#C-65/09. és C-87/09. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑65/09. és C‑87/09. sz. egyesített ügyek
      Gebr. Weber GmbH
      kontra
      Jürgen Wittmer
      és
      Ingrid Putz
      kontra
      Medianess Electronics GmbH
      (a Bundesgerichtshof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozal iránti kérelmek)
      „Fogyasztóvédelem – Fogyasztási cikkek adásvétele és a kapcsolódó jótállás – 1999/44/EK irányelv – A 3. cikk (2) és (3) bekezdése – Az orvoslás egyetlen módjaként a hibás fogyasztási cikk kicserélése – A fogyasztó által már beépített hibás fogyasztási cikk – Az eladónak a hibás fogyasztási cikk eltávolítására és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésére irányuló kötelezettsége
         – Abszolút aránytalanság – Következmények”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Fogyasztóvédelem – Fogyasztási cikkek adásvétele és a kapcsolódó jótállás – A fogyasztó jogai –
            Az átadott fogyasztási cikk hibás jellege – A fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kicserélést igénylő helyreállítása
      (1999/44 európai parlamenti és tanácsi rendelet, első preambulumbekezdés, és 3. cikk, (2) és (3) bekezdés)
      2.        Jogszabályok közelítése – Fogyasztóvédelem – Fogyasztási cikkek adásvétele és a kapcsolódó jótállás – A fogyasztó jogai –
            Az átadott fogyasztási cikk hibás jellege – A fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kicserélést igénylő helyreállítása
      (1999/44 európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikk, (3) bekezdés, és (5) bekezdés, utolsó francia bekezdés)
      1.        A fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló 1999/44 irányelv 3. cikkének (2)
         és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely nem szerződésszerű, a hiba megnyilvánulását megelőzően a fogyasztási
         cikk természetének és céljának megfelelően a fogyasztó által jóhiszeműen beépített fogyasztási cikk szerződésszerű állapotát
         kicserélés útján helyreállítják, az eladó köteles arra, hogy vagy saját maga távolítsa el ezt a fogyasztási cikket arról a
         helyről, ahová azt beépítették, és oda a csereként átadott fogyasztási cikket beépítse, vagy arra, hogy viselje az említett
         eltávolítással és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó, szükséges költségeket. Az eladónak ez a kötelezettsége
         attól függetlenül fennáll, hogy az eladó – az adásvételi szerződés alapján – köteles lett volna‑e beépíteni az eredetileg
         vásárolt fogyasztási cikket.

      Ez az értelmezés felel meg az irányelv céljának, azaz – amint azt annak (1) preambulumbekezdése jelzi – a fogyasztóvédelem
         magas szintje biztosításának. Ily módon az ahhoz hasonló helyzetben, amikor a két szerződő fél közül egyik sem járt el felróhatóan,
         indokolt az eladóra hárítani a nem szerződésszerű fogyasztási cikk eltávolításával és a csereként átadott fogyasztási cikk
         beépítésével járó költségek viselését, mivel ezeket a többletköltségeket egyrészről el lehetett volna kerülni, ha az eladó
         már az elején megfelelően teljesítette volna szerződéses kötelezettségeit, másrészről pedig e többletköltségek immár a fogyasztási
         cikk szerződésszerű állapotának helyreállításához szükségesek.

      Abban az esetben, ha az eladó nem maga távolítja el a nem szerződésszerű fogyasztási cikket, és nem maga építi be a csereként
         átadott fogyasztási cikket, a nemzeti bíróság feladata meghatározni azt, hogy melyek az említett eltávolításhoz és beépítéshez
         szükséges azon költségek, amelyek megtérítésére a fogyasztó igényt tarthat.

      (vö. 55., 57., 61–62. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló 1999/44 irányelv 3. cikkének (3) bekezdését
         úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy valamely nemzeti jogszabály biztosítja az eladó számára azt a jogot, hogy
         azon indokkal tagadhassa meg a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kicserélését – mint az egyetlen lehetséges orvoslási módszert –,
         hogy a kicserélés a fogyasztási cikk hibátlan állapotbani értékére és a hiba jelentőségére tekintettel aránytalan költségeket
         okoz, e fogyasztási cikk azon helyről való eltávolításának kötelezettsége miatt, ahová azt beépítették, valamint a csereként
         átadott fogyasztási cikk oda történő beépítésének kötelezettsége miatt. Ezzel a rendelkezéssel azonban nem ellentétes az,
         hogy a fogyasztónak a hibás fogyasztási cikk eltávolításával és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó költségek
         megtérítéséhez való jogát ilyen esetben az eladó által vállalt arányos összegre korlátozzák.

      Annak vizsgálata során, hogy mérsékelni kell‑e a fogyasztónak az említett költségek megtérítéséhez való jogát, a kérdést előterjesztő
         bíróságnak tehát figyelembe kell vennie egyrészről a fogyasztási cikk hibátlan állapotbani értékét és a hiba jelentőségét,
         másrészről pedig az irányelv fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítására irányuló célját.

      Ezen túlmenően az említett költségek megtérítéséhez való jog mérséklésének esetében, a fogyasztó számára biztosítani kell
         a lehetőséget arra, hogy a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kicserélése helyett a vételár megfelelő csökkentését követelje
         vagy elálljon a szerződéstől – az irányelv 3. cikke (5) bekezdése utolsó francia bekezdésének megfelelően –, mivel a fogyasztó
         számára jelentős kényelmetlenséget jelent az, ha a hibás fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítását csak
         e költségek egy részének viselése révén tudja elérni.

      (vö. 76–78. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. június 16.(*)

      „Fogyasztóvédelem – Fogyasztási cikkek adásvétele és a kapcsolódó jótállás – 1999/44/EK irányelv – A 3. cikk (2) és (3) bekezdése – Az orvoslás egyetlen módjaként a hibás fogyasztási cikk kicserélése – A fogyasztó által már beépített hibás fogyasztási cikk – Az eladónak a hibás fogyasztási cikk eltávolítására és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésére irányuló kötelezettsége
         – Abszolút aránytalanság – Következmények”

      A C‑65/09. és C‑87/09. sz. egyesített ügyekben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Bundesgerichtshof (C‑65/09. sz. ügy)
         és az Amtsgericht Schorndorf (C‑87/09. sz. ügy) (Németország) a Bírósághoz 2009. február 16‑án és március 2‑án érkezett, 2009.
         január 14‑i és február 25‑i határozataival terjesztett elő az előtte

      a Gebr. Weber GmbH (C‑65/09. sz. ügy)

      és
      Jürgen Wittmer,

      valamint
      Ingrid Putz (C‑87/09. sz. ügy)

      és
      a Medianess Electronics GmbH
      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, M. Ilešič (előadó) és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. február 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        –       a Gebr. Weber GmbH képviseletében R. Lindner Rechtsanwalt,
      –        –       a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Kemper,  meghatalmazotti minőségben,
      –        –       a belga kormány képviseletében T. Materne, meghatalmazotti  minőségben,
      –        –       a spanyol kormány képviseletében J. López-Medel Bascones,  meghatalmazotti minőségben,
      –        –       az osztrák kormány képviseletében E. Riedl és E. Handl‑Petz,  meghatalmazotti minőségben,
      –        –       a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz,  meghatalmazotti minőségben,
      –        –       az Európai Bizottság képviseletében W. Wils és H. Krämer,  meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. május 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól
         szóló, 1999. május 25‑i 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 171.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet,
         4. kötet, 223. o., a továbbiakban: irányelv) 3. cikke (2) bekezdésének és (3) bekezdése harmadik albekezdésének értelmezésére
         vonatkoznak.

      2        E kérelmeket a C‑65/09. sz. ügyben a Gebr. Weber GmbH (a továbbiakban: Gebr. Weber) és J. Wittmer között adásvételi szerződés
         szerinti járólap átadásának és kártérítés fizetésének, valamint a C‑87/09. sz. ügyben I. Putz és a Medianess Electronics GmbH
         (a továbbiakban: Medianess Electronics) között az adásvételi szerződésnek nem megfelelő mosogatógép vételárának – a készülék
         visszaadásáért történő – megtérítése tárgyában fennálló két jogvita keretén belül terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        Az irányelv (1) preambulumbekezdése a következőt mondja ki:

      „mivel a[z EK] […] 153. cikk[…] (1) és (3) bekezdése elrendeli, hogy a Közösségnek a[z EK] […] 95. cikk[…] alapján elfogadott
         intézkedések foganatosításán keresztül hozzá kell járulnia a fogyasztóvédelem magas szintjének eléréséhez”.

      4        Az irányelv (9)–(11) preambulumbekezdésének szövege a következő:

      „(9)      mivel a fogyasztási cikk szerződésszerűségéért az eladónak közvetlenül felelnie kell a fogyasztóval szemben; […] mivel mindazonáltal
         az eladó a nemzeti jogokban előírtak szerint visszkereseti igényt támaszthat a gyártóval, az őt ugyanabban a szerződésláncban
         megelőző korábbi eladóval vagy más közvetítővel szemben, kivéve, ha erről a jogáról lemondott; mivel az irányelv nem érinti
         az eladó, a gyártó, egy előző eladó vagy más közvetítő közötti viszonylatban a szerződéskötési szabadság elvét; mivel annak
         szabályait, hogy az eladó kivel szemben és hogyan érvényesítheti visszkereseti igényét, a nemzeti jogokban kell meghatározni;

      (10)      mivel abban az esetben, ha a fogyasztási cikk nem felel meg a szerződésnek, a fogyasztó számára biztosítani kell a jogot,
         hogy a szerződésnek megfelelő állapot térítésmentes helyreállítását követelje, választva az áru kijavítása vagy kicserélése
         között, vagy ezek meghiúsulása esetén árleszállítást követeljen vagy a szerződést felbonthassa [helyesen: elálljon a szerződéstől];

      (11)      mivel a fogyasztó először az áru kijavítását vagy kicserélését követelheti az eladótól, kivéve, ha az ilyen orvoslás nem lehetséges
         vagy aránytalan; mivel az orvoslás aránytalan voltát objektív alapon kell megállapítani; mivel az orvoslás aránytalannak tekintendő,
         ha annak alkalmazása más orvoslási módszerrel összehasonlítva ésszerűtlen költségekkel jár; mivel a költségek akkor ésszerűtlenek,
         ha az egyik orvoslási módszer költségei jelentős mértékben meghaladják a másik orvoslási módszer költségeit”.

      5        Az irányelvnek a „Hatály és fogalommeghatározások” címet viselő 1. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Ezen irányelv célja a fogyasztási cikkek adásvételének [helyesen: adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak az] egyes vonatkozásait
         szabályozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítése a fogyasztóvédelem egységes minimális szintjének
         biztosítása érdekében a belső piac keretében.

      (2)      Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
      [...]
      f)      kijavítás: a szerződésnek nem megfelelő fogyasztási cikknek a szerződésnek megfelelővé tétele.
      [...].”
      6        Az irányelvnek a „Szerződésszerűség” címet viselő 2. cikke a következőt mondja ki:

      „(1)      Az eladó köteles a fogyasztónak az adásvételi szerződésnek megfelelő fogyasztási cikket átadni.
      [...]
      (5)      A fogyasztási cikk szakszerűtlen összeszereléséből eredő hiba egy tekintet alá esik az áru hibájával, ha az összeszerelés
         az adásvételi szerződés részét képezi, és azt az eladó végezte vagy az ő felelősségével végezték. Ugyanez vonatkozik arra
         az esetre is, ha a fogyasztó által összeszerelendő árut a fogyasztó szerelte össze, és a szakszerűtlen összeszerelés a szerelési
         utasítások hibájára vezethető vissza.”

      7        Az irányelvnek „A fogyasztó jogai” címet viselő 3. cikke a következőket írja elő:

      „(1)      Az eladó felel a fogyasztóval szemben a fogyasztási cikk átadásának időpontjában meglévő minden hibáért.
      (2)      A szerződésnek való megfelelés hibája [helyesen: hiánya] esetén a fogyasztó jogosult akár a (3) bekezdésnek megfelelően a
         fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kijavítás vagy kicserélés formájában történő térítésmentes helyreállítására, akár
         az (5) és (6) bekezdésnek megfelelően kérheti a vételár megfelelő leszállítását, vagy az adott fogyasztási cikk vonatkozásában
         elállhat a szerződéstől.

      (3)      A fogyasztó az eladótól először a fogyasztási cikk térítésmentes kijavítását vagy kicserélését követelheti, kivéve, ha ez
         lehetetlen vagy aránytalan.

      Az orvoslást aránytalannak kell tekinteni, ha az az eladónak más orvoslási módszerrel összehasonlítva ésszerűtlen költséget
         okoz, figyelembe véve:

      –        a fogyasztási cikk hibátlan állapotbani értékét,
      –        a hiba jelentőségét, és
      –        azt, hogy az alternatív orvoslási módszer a fogyasztónak okozott jelentős kényelmetlenség nélkül végrehajtható‑e.
      A kijavítást vagy kicserélést ésszerű határidőn belül, a fogyasztót érő jelentős kényelmetlenség nélkül kell elvégezni, figyelembe
         véve a fogyasztási cikk természetét és a fogyasztó által megkívánt célját.

      (4)      (2) és (3) bekezdésben említett »térítésmentesség« fogalma magában foglalja a fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának
         szükséges költségeit, különösen a postaköltséget, a munkadíjat és az anyagköltséget.

      (5)      A fogyasztó a vételár megfelelő csökkentését kérheti vagy elállhat a szerződéstől, ha:
      –        nem jogosult sem a fogyasztási cikk kijavítására, sem a kicserélésére, vagy
      –        az eladó a hibát ésszerű határidőn belül nem orvosolta, vagy
      –        az eladó a hibát nem a fogyasztót érő jelentős kényelmetlenség nélkül orvosolta.
      (6)      Csekély mértékű hiba esetén a fogyasztó nem állhat el a szerződéstől.”
      8        Az irányelvnek a „Visszkereseti igény” címet viselő 4. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Ha az utolsó eladó a gyártó, a szerződésláncban őt megelőző korábbi eladó vagy más közvetítő cselekménye vagy mulasztása
         miatt felel a fogyasztóval szemben, jogosult visszkereseti igényt érvényesíteni a szerződésláncban a felelős személlyel (személyekkel)
         szemben. A felelős személyt (személyeket), akivel (akikkel) szemben az utolsó eladó visszkereseti igényt érvényesíthet, valamint
         a vonatkozó eljárást és annak feltételeit a nemzeti jogban kell meghatározni.”

      9        Az irányelv „Határidők” címet viselő 5. cikke (1) bekezdésének első mondata a következőt mondja ki:

      „Az eladó a 3. cikk szerint akkor felel, ha a megfelelés hibája a fogyasztási cikk átadásától számított két éven belül megnyilvánul.”
      10      Az irányelvnek a „Kötelező érvény” címet viselő 7. cikke a következőt írja elő:

      „(1)      Az eladóval a megfelelés hibájáról való értesítését megelőzően kötött olyan szerződési kikötés vagy megállapodás, amely az
         ezen irányelvben biztosított jogokat közvetve vagy közvetlenül elvonja vagy korlátozza, a fogyasztót a nemzeti jogban szabályozottak
         szerint nem köti.

      [...]”
      11      Az irányelvnek a „Nemzeti jog és minimális védelem” címet viselő 8. cikke a következőt mondja ki:

      „(1)      Az ezen irányelvben biztosított jogok nem érintik a fogyasztó olyan egyéb jogait, amelyek őt a szerződéses és [helyesen: illetve]
         szerződésen kívüli felelősséget szabályozó nemzeti jogi előírások szerint megilletik.

      (2)      A fogyasztók magasabb szintű védelme érdekében a tagállamok az ezen irányelv hatálya alá tartozó területen a Szerződéssel
         összeegyeztethető szigorúbb rendelkezéseket is elfogadhatnak vagy tarthatnak hatályban.”

       A nemzeti szabályozás
      12      A német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch, a továbbiakban: BGB) „Adásvételi szerződésből eredő kötelezettségek”
         címet viselő 433. §‑ának (1) bekezdése a következőt írja elő:

      „Az adásvételi szerződés alapján valamely dolog eladója köteles azt a vevőnek átadni, és annak tulajdonjogát ráruházni. Az
         eladó köteles a vevőre kellékhibától, illetve jogi hibától mentes dolgot átruházni.”

      13      A BGB „Kellékhiba” címet viselő 434. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A dolog akkor mentes a kellékhibától, ha a kárveszélyviselés átszállásakor rendelkezik a meghatározott tulajdonságokkal. [...]”
      14      A BGB „Az eladó jogai hibás teljesítés esetén” címet viselő 437. §‑ának szövege a következő:

      „Ha a dolog hibás, és a következő rendelkezésekben foglalt feltételek fennállnak, eltérő rendelkezés hiányában a vevőnek lehetősége
         van

      1.      a 439. §‑nak megfelelően utólagos teljesítést kérni,
      2.      a 440. §‑nak, 323. §‑nak és a 326. § (5) bekezdésének megfelelően a szerződéstől elállni, vagy a 441. §‑nak megfelelően a
         vételár csökkentését kérni,

      3.      a 440. §‑nak, a 280. §‑nak, a 281. §‑nak, a 283. §‑nak és a 311. §‑nak megfelelően kártérítést vagy a 284. §‑nak megfelelően
         a felmerült költségek megtérítését kérni.”

      15      A BGB „Utólagos teljesítés” címet viselő 439. §‑ának szövege a következő:

      „(1)      A vevő utólagos teljesítésként választása szerint a hiba kijavítását vagy hibátlan dolog szolgáltatását követelheti.
      (2)      Az utólagos teljesítés érdekében felmerülő kiadások, különösen a szállítási, továbbítási, munka‑ és anyagköltségek, az eladót
         terhelik.

      (3)      Az eladó a vevő által választott utólagos teljesítés módját […] megtagadhatja, ha annak teljesítése szükségszerűen aránytalan
         költségekkel járna. E vonatkozásban különösen a dolog hibátlan állapotban képviselt értékét, a hiba súlyát, és azt kell figyelembe
         venni, hogy az utólagos teljesítés másik módjára való áttérés nem jelentősen hátrányos‑e a vevőre nézve. A vevő joga ilyen
         esetben az utólagos teljesítés másik módjára korlátozódik; ez az eladó megtagadásra vonatkozó jogát – az első mondatban foglalt
         feltételek fennállása esetén – nem érinti.

      (4)      Amennyiben az eladó az utólagos teljesítés érdekében hibátlan dologgal teljesít, a vevőtől […] a hibás dolog visszaadását
         követelheti.”

       Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
       A C‑65/09. sz. ügyben
      16      J. Wittmer csiszolt járólapra vonatkozó adásvételi szerződést kötött 1382,27 euró áron a Gebr. Weberrel. J. Wittmer – miután
         a járólapok nagyjából kétharmadát beépíttette házába – megállapította, hogy a járólapon szabad szemmel látható sötét foltok
         jelentek meg.

      17      J. Wittmer ezért kifogást nyújtott be, amelyet a Gebr. Weber az említett járólap gyártójával való egyeztetést követően elutasított.
         A felperes által indított független bizonyítási eljárás során a kijelölt szakértő arra az eredményre jutott, hogy az említett
         foltok olyan finom mikrocsiszolási nyomok, amelyeket nem lehet eltüntetni, így az orvoslás egyetlen lehetséges módja a járólap
         teljes kicserélése. A szakértő e művelet költségeit 5830,57 euró összegre becsülte.

      18      J. Wittmer – az általa a Gebr. Weberhez intézett felszólító levélre vonatkozó válasz hiányában – keresetet indított a Landgericht
         Kasselnél a társasággal szemben hibátlan járólapok átadása és 5830,57 euró megfizetése céljából. Az említett bíróság – árcsökkentés
         címén – a Gebr. Webert 273,10 euró J. Wittmer részére történő megfizetésére kötelezte, egyebekben pedig elutasította a keresetet.
         J. Wittmernek a Landgericht Kassel határozatával szembeni fellebbezése nyomán az Oberlandesgericht Frankfurt egyrészről a
         Gebr.Webert új hibátlan járólapok átadására és a – nem szerződésszerű járólapok eltávolításáért és felszedéséért – 2122,37
         euró összeg J. Wittmer számára történő megfizetésére kötelezte, másrészről pedig a keresetet az ezt meghaladó részében elutasította.

      19      A Gebr. Weber az Oberlandesgericht Frankfurt ítéletével szemben felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesgerichtshofhoz,
         amely jelzi, hogy döntésének mikéntje attól függ, hogy a fellebbviteli bíróság jogszerűen állapította‑e meg, hogy J. Wittmer
         követelheti a hibás járólapok eltávolításával járó költségek megtérítését. Mivel a német jog alapján J. Wittmer nem jogosult
         az említett megtérítésre, e kérdés megválaszolása az irányelv 3. cikke (2) bekezdésének és (3) bekezdése harmadik albekezdésének
         értelmezésétől függ, amely értelmezésnek megfelelően kell – adott esetben – a BGB 439. §‑át értelmezni.

      20      A Bundesgerichtshof e tekintetben megjegyzi, hogy a „kicserélés” kifejezésnek az irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében történő
         alkalmazásából nemcsak a szerződésszerű fogyasztási cikk átadására, hanem egyúttal a hibás fogyasztási cikk kicserélésére,
         ekként pedig eltávolításának elvégzésére irányuló kötelezettség fennállására is következtetni lehet. Ezen túlmenően az említett
         3. cikk (3) bekezdésében kimondott, a fogyasztási cikk természetének és céljának figyelembevételére irányuló és szerződésszerű
         állapota helyreállításának kötelezettségéhez kapcsolódó kötelezettség utalhat arra, hogy a fogyasztási cikk kicserélésével
         összefüggésben az eladó kötelezettsége nem csupán szerződésszerű fogyasztási cikk átadását, hanem a hibás fogyasztási cikk
         eltávolítását is magában foglalja, annak érdekében, hogy lehetővé váljon a csereként átadott fogyasztási cikk természetének
         és céljának megfelelő használata.

      21      A Bundesgerichtshof rámutat arra, hogy mindazonáltal nem kellene foglalkozni az említett kérdéssel akkor, ha a Gebr. Weber
         jogosan tagadhatná meg a nem szerződésszerű járólap eltávolításával járó költségek megtérítését azzal az indokkal, hogy azok
         aránytalanok. Az említett bíróság kifejti, hogy a BGB 439. §‑ának (3) bekezdése alapján az eladó nemcsak akkor tagadhatja
         meg az utólagos teljesítés vevő által választott módját, ha annak teljesítése a teljesítés valamely más módjához képest aránytalan
         költségeket róna rá („relatív aránytalanság”), hanem akkor is, ha az utólagos teljesítés választott módja – még akkor is,
         ha az az egyetlen lehetséges mód – már önmagában aránytalan („abszolút aránytalanság”). A jelen ügyben a szerződésszerű járólapok
         átadása révén történő utólagos teljesítésre irányuló kérelem ilyen „abszolút aránytalanságot” képezne, mivel arra kötelezné
         a Gebr. Webert, hogy – az átadás 1200 euróban megállapított költségén felül – viselje a nem szerződésszerű járólapok eltávolításával
         járó 2100 eurós költséget, azaz összesen 3300 euró összeget, ami meghaladja a hibátlan fogyasztási cikk értékének 150%‑át,
         amely érték alapján pedig az erre irányuló kérelem arányosságát előzetesen értékelik.

      22      A Bundesgerichtshof azonban úgy véli, hogy elképzelhető az, hogy az utólagos teljesítés – az azzal járó költségek ilyen abszolút
         aránytalansága miatti – megtagadásának az eladó számára a nemzeti jogban biztosított lehetősége összeegyeztethetetlen az irányelv
         3. cikkének (3) bekezdésével, amely – megfogalmazása alapján – úgy tűnik, hogy csak a relatív aránytalanságra utal. Az sincs
         kizárva, hogy az abszolút aránytalanságra alapított megtagadás az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében előírt „lehetetlen
         teljesítés” fogalmába tartozik, amennyiben nem feltételezhető az, hogy az irányelv csak a fizikailag lehetetlen teljesítés
         eseteire vonatkozik, az eladót pedig gazdasági szempontból értelmetlen utólagos teljesítésre kívánja kötelezni.

      23      Ilyen körülmények között a Bundesgerichtshof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket
         terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni az […] irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első és második albekezdését, hogy azzal ellentétes az olyan
         nemzeti törvényi szabályozás, amely szerint, ha az átadott fogyasztási cikk nem felel meg a szerződésnek, akkor az eladó akkor
         is megtagadhatja a fogyasztó által követelt orvoslási módszert, ha az neki a fogyasztási cikk hibátlan állapotbani értékére
         és a hiba jelentőségére tekintettel ésszerűtlen (abszolút aránytalan) költségeket okoz?

      2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén: úgy kell‑e értelmezni az […] irányelv 3. cikkének (2) bekezdését és (3) bekezdésének
         harmadik albekezdését, hogy az eladó a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kicserélés formájában történő helyreállítása
         során viselni köteles a fogyasztó által a fogyasztási cikk természetének és céljának megfelelően beépített, nem szerződésszerű
         fogyasztási cikknek az eltávolítása során felmerült költségeket?”

       A C‑87/09. sz. ügyben
      24      I. Putz a Medianess Electronicsszal új mosogatógépre vonatkozóan 9,52 euró összegű szállítási költséggel kiegészülő 367 euró
         áron interneten keresztül adásvételi szerződést kötött. A felek megállapodtak abban, hogy a fogyasztási cikket I. Putz számára
         házhoz szállítják. A mosogatógép átadása és a vételár kifizetése a megállapodásnak megfelelően zajlott.

      25      Miután I. Putz beszereltette a mosogatógépet a lakásába, kiderült, hogy a készülék – nem a beszerelésével kapcsolatos műveletekre
         visszavezethető ok miatt – hibás, kijavítása pedig lehetetlen.

      26      A felek tehát megállapodtak az említett mosogatógép kicserélésében. Ez alapján I. Putz nemcsak új mosogatógép átadását, hanem
         a hibás készülék eltávolítását, valamint azt is követelte a Medianess Electronicstól, hogy szerelje be a csereként átadott
         készüléket vagy viselje az eltávolítással és az újabb beszereléssel járó költségeket, amit a társaság megtagadott. Mivel a
         hozzá intézett felszólító levélre a Medianess Electronics nem válaszolt, I. Putz elállt az adásvételi szerződéstől.

      27      I. Putz ekkor keresetet nyújtott be az Amtsgericht Schorndorfhoz a Medianess Electronicsszal szemben a hibás mosogatógép átadásáért
         cserébe a vételár visszatérítése céljából.

      28      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat pontosítja, hogy a német jog szerint az adásvételi szerződéstől való elállás érvényessége
         attól függ, hogy I. Putz eredménytelenül állapított‑e meg a Medianess Electronics felé a szerződés utólagos teljesítése céljából
         megfelelő határidőt, és arra szorítkozott‑e, hogy azt követelje, amivel ez utóbbi tartozott. Következésképpen a jogvita eldöntéséhez
         tudni kell azt, hogy I. Putz jogosult volt‑e azt követelni a Medianess Electronicstól, hogy távolítsa el a hibás készüléket
         és szerelje be az újat, vagy vállalja az ezekkel a műveletekkel kapcsolatos költségeket.

      29      Az Amtsgericht Schorndorf e tekintetben rámutat arra, hogy a német jog még arra az esetre sem írja elő a nem vétkes eladó
         tekintetében a hibás fogyasztási cikk eltávolításának vagy a csereként átadott fogyasztási cikk beszerelésének kötelezettségét,
         ha a fogyasztó a hibás fogyasztási cikket a hiba felmerülése előtt – rendeltetésének megfelelően – már beszerelte. Az Amtsgericht
         Schorndorf ugyanakkor úgy véli, hogy az irányelvből eredhet ehhez hasonló kötelezettség, mivel az a fogyasztóvédelem magas
         szintjének biztosítására irányul és 3. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdésében előírja, hogy a kicserélést a fogyasztót
         érő jelentős kényelmetlenség nélkül kell elvégezni.

      30      Az említett bíróság megjegyzi, hogy ha a vevőnek nem fizetik vissza a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó
         költségeket, úgy e költségeket kétszer kell viselnie: először a hibás fogyasztási cikk, másodszor pedig a csereként átadott
         fogyasztási cikk beépítéséért. Márpedig, ha az átadás megfelelt volna a szerződéses előírásoknak, akkor azokat csak egyetlen
         alkalommal kellene megfizetnie. Az Amtsgericht Schorndorf úgy véli, hogy természetesen érthető, hogy az eladó kizárólag vétkessége
         esetére vállalja a csereként átadott fogyasztási cikk beépítését. Mindazonáltal az, hogy a fogyasztóval szemben nem hozható
         fel vétkesség, valamint hogy a hiba inkább az eladónak, semmint a fogyasztónak róható fel, igazolja azt, hogy ez utóbbinak
         az eladó vétkességétől független jogot biztosítsanak, aki ráadásul könnyebben léphet fel a gyártóval szemben.

      31      A hibás fogyasztási cikk eltávolítását illetően a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a szerződésszerűség nemcsak
         hibátlan fogyasztási cikk átadását jelenti, hanem magában foglalja azt is, hogy hibás fogyasztási cikk ne maradjon a vevő
         lakóhelyén, ami annak az értelmezésnek kedvezne, amely szerint az eladó feladata az ehhez hasonló fogyasztási cikk eltávolítása.
         Ezen túlmenően jelentős kényelmetlenséget képezhet a fogyasztó számára az a körülmény, hogy lakóhelyén hibás fogyasztási cikk
         marad. Végül úgy tűnik, hogy az irányelv 3. cikkében hivatkozott „kicserélés” kifejezés azt jelzi, hogy az eladó kötelezettsége
         nem korlátozódik a csereként átadott hibátlan fogyasztási cikk puszta átadására, hanem az kötelezi az eladót annak a hibás
         fogyasztási cikk ellenében történő cseréjére is.

      32      E körülmények között az Amtsgericht Schorndorf úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és az alábbi kérdést terjeszti
         előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni az […] irányelv 3. cikkének (2) bekezdését és (3) bekezdésének harmadik albekezdését, hogy azzal ellentétes
         az olyan nemzeti törvényi szabályozás, amely szerint, ha a beszerelés eredetileg nem volt szerződéses kötelezettség, akkor
         az eladó a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kicserélés formájában történő helyreállítása során nem köteles viselni
         az utólagos teljesítés során átadott fogyasztási cikk fogyasztó által a fogyasztási cikk természetének és céljának megfelelően
         beszerelt nem szerződésszerű fogyasztási cikk helyére történő beszerelésének a költségeit?

      2)      Úgy kell‑e értelmezni az [...] irányelv 3. cikkének (2) bekezdését és (3) bekezdésének harmadik albekezdését, hogy az eladó
         a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kicserélés formájában történő helyreállítása során viselni köteles a fogyasztó
         által a fogyasztási cikk természetének és céljainak megfelelően beszerelt, nem szerződésszerű fogyasztási cikknek az eltávolításával
         járó költségeket?”

       Az ügyek egyesítéséről
      33      A C‑65/09. sz. ügyet és a C‑87/09. sz. ügyet a közöttük lévő összefüggés miatt az eljárási szabályzat 103. cikkével összefüggésben
         értelmezett 43. cikkének megfelelően az ítélethozatal céljából egyesíteni kell.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       A C‑65/09. sz. ügyben előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
      34      A Gebr. Weber azt állítja, hogy a C‑65/09. sz. ügyben előterjesztett két kérdés elfogadhatatlan. Véleménye szerint az első
         kérdés hipotetikus jellegű, mivel az arra adandó válasz nem releváns az alapügybeli jogvita eldöntéséhez. A német jog ugyanis
         nem kötelezi a nem vétkes eladót a nem szerződésszerű fogyasztási cikk eltávolítására, ily módon az eltávolítás költségének
         megtérítésére irányuló kérelmet – az eltávolítással járó költségek összegétől függetlenül – el kell utasítani. Az első kérdés
         elfogadhatatlansága egyúttal a második kérdés elfogadhatatlanságát is maga után vonja, mivel a kérdést előterjesztő bíróság
         ez utóbbit az első kérdésre adott igenlő válasznak rendelte alá.

      35      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikkben említett eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és
         a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul, kizárólag az ügyben eljáró és a határozathozatalra hivatott nemzeti
         bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek
         tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben a feltett
         kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (lásd különösen
         a C‑419/04. sz. Conseil général de la Vienne ügyben 2006. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5645. o.] 19. pontját,
         a C‑119/05. sz. Lucchini‑ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6199. o.] 43. pontját, valamint a C‑52/09. sz.
         TeliaSonera‑ügyben 2011. február 17‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 15. pontját).

      36      A Bíróság ugyanis csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatal iránt előterjesztett kérelmet,
         ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha
         a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek
         ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd különösen a fent hivatkozott Conseil général de la
         Vienne ügyben hozott ítélet 20. pontját, a fent hivatkozott Lucchini‑ügyben hozott ítélet 44. pontját, valamint a fent hivatkozott
         TeliaSonera‑ügyben hozott ítélet 16. pontját).

      37      Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben nem ez a helyzet.

      38      A Bundesgerichtshof ugyanis kérdéseivel éppen annak meghatározása céljából kéri az irányelv értelmezését, hogy azzal összeegyeztethető‑e
         a nemzeti jog, amennyiben az említett jog egyrészről nem kötelezi az eladót a nem szerződésszerű fogyasztási cikk eltávolításával
         járó költségeinek vállalására, másrészről pedig felkínálja számára azt a lehetőséget, hogy megtagadja a csereként átadandó
         fogyasztási cikk átadását, ha az – többek között az említett költségek miatt – aránytalan költségekkel járna. Ezen túlmenően
         az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy e kérdések megválaszolása meghatározó az alapügybeli jogvita
         megoldásához, mivel a Bundesgerichtshof jelzi, hogy az említett jogot adott esetben az irányelvnek megfelelően is értelmezheti.
         A kérdések előterjesztésének sorrendje ezzel összefüggésben nem releváns. E tekintetben arra is rá kell mutatni, hogy érdemi
         észrevételeiben maga a Gebr. Weber érvel azzal, hogy az első kérdés megválaszolhatóságához ismerni kell a nem szerződésszerű
         fogyasztási cikk kicserélésére irányuló és az irányelv 3. cikkének (3) bekezdéséből eredő kötelezettség terjedelmét, azaz
         a második kérdésre kell választ kapni, és azt javasolja, hogy elsőként ezt a kérdést vizsgálják meg.

      39      A Gebr. Weber által előterjesztett elfogadhatósági kifogást tehát el kell utasítani.

       Az eladó nem szerződésszerű fogyasztási cikk eltávolítására, valamint a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésére irányuló
            kötelezettsége
      40      A C‑65/09. sz. ügyben előterjesztett második, valamint a C‑87/09. sz. ügyben előterjesztett első és második, együttesen vizsgálandó
         kérdéseikkel a kérdéseket előterjesztő bíróságok arra keresnek választ, hogy az irányelv 3. cikkének (2) bekezdését és (3) bekezdésének
         harmadik albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy amennyiben valamely nem szerződésszerű, a hiba megnyilvánulását megelőzően
         a fogyasztási cikk természetének és a megkívánt célnak megfelelően a fogyasztó által beépített fogyasztási cikk szerződésszerű
         állapotát kicserélés útján állítják helyre, az eladó köteles‑e vagy saját maga eltávolítani ezt a fogyasztási cikket arról
         a helyről, ahová azt beépítették és oda a csereként átadott fogyasztási cikket beépíteni, vagy az említett eltávolítással
         és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó költségeket viselni, annak ellenére, hogy az adásvételi szerződés
         nem írja elő az eredetileg vásárolt fogyasztási cikk beépítésének kötelezettségét az eladó számára.

      41      A Gebr. Weber, valamint a német, a belga és az osztrák kormány úgy véli, hogy e kérdésekre nemleges választ kell adni. Véleményük
         szerint az irányelv 3. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében alkalmazott „kicserélés” kifejezés kizárólag az adásvételi
         szerződésnek megfelelő fogyasztási cikk átadására vonatkozik, következésképpen ez a cikk nem terhelheti az e szerződésben
         elő nem írt kötelezettségekkel az eladót. A hibás fogyasztási cikk eltávolítására és a csereként átadott fogyasztási cikk
         beépítésére irányuló ilyen kötelezettségek az említett 3. cikk (3) és (4) bekezdéséből sem eredhetnek, amely bekezdések szerint
         a kicserélésnek „térítésmentesen” és „a fogyasztónak okozott jelentős kényelmetlenség nélkül” kell történnie. E feltételek
         ugyanis kizárólag a csereként szolgáló fogyasztási cikk átadására vonatkoznak, és nem céljuk sem az, hogy az eladót a szerződésben
         előírtakon túlmutató kötelezettségekkel terheljék, sem pedig az, hogy megvédjék a fogyasztót a nem szerződésszerű fogyasztási
         cikknek – a fogyasztó saját felelősségére eszközölt – felhasználásából eredő költségekkel és kényelmetlenségekkel szemben.
         A hibás fogyasztási cikk fogyasztó általi beépítése miatt felmerült károk tehát nem tartoznak az irányelv hatálya alá, hanem
         azokat – adott esetben – a szerződéses felelősség területén alkalmazandó nemzeti jog alapján kell igényelni.

      42      A spanyol és a lengyel kormány, valamint a Bizottság ezzel ellentétes álláspontot képvisel. A spanyol kormány úgy véli, hogy
         az eladónak a hibás fogyasztási cikk kicserélésével összefüggő valamennyi költséget vállalnia kell, beleértve az e fogyasztási
         cikk eltávolításával járó költségeket és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó költségeket is, máskülönben
         a fogyasztónak kétszer kellene viselnie ezeket a költségeket, ami összeegyeztethetetlen az irányelv által megteremteni kívánt
         magas szintű védelemmel. A lengyel kormány hangsúlyozza, hogy az ezen utóbbi 3. cikkének (3) és (4) bekezdése által elérni
         kívánt cél annak biztosításából áll, hogy az irányelvben elsősorban előírt, jogi védelmet biztosító intézkedések – azaz a
         nem szerződésszerű fogyasztási cikk kijavítása vagy kicserélése – teljesítése tekintetében a fogyasztó ne viseljen semmilyen
         költséget. A Bizottság szerint a hibás fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának két módja között az irányelv
         3. cikkének (2) és (3) bekezdésében létesített párhuzam alapján úgy lehet vélni, hogy a kicserélés tárgyát – a kijavítással
         teljesen megegyezően – a hiba felmerülésekor meglévő helyzetben található fogyasztási cikk képezi. A nem szerződésszerű fogyasztási
         cikk abban a helyzetben képezi a szerződésszerű állapot helyreállításának tárgyát, ha azt természetének és kívánt céljának
         megfelelően már beépítették. Következésképpen a kicserélést oly módon kell elvégezni, hogy az új fogyasztási cikk ugyanabba
         a helyzetbe kerüljön, mint amilyenben a hibás fogyasztási cikk volt. Ezen túlmenően, az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése
         szerinti, „a fogyasztónak okozott jelentős kényelmetlenséget” képezne az, ha a nem szerződésszerű fogyasztási cikk eladó általi
         eltávolításának hiányában azt a fogyasztónak meg kellene őriznie, a csereként átadott fogyasztási cikket pedig nem használhatná
         azért, mert ez utóbbit nem építették be.

      43      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerint az eladó felel a fogyasztóval szemben
         a fogyasztási cikk átadásának időpontjában meglévő minden hibáért.

      44      Az irányelv 3. cikkének (2) bekezdése felsorolja a fogyasztónak az átadott hibás fogyasztási cikk esetében az eladóval szemben
         érvényesíthető jogait. Először is a fogyasztó követelheti a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítását. E
         helyreállítás lehetetlensége esetén másodszor is kérheti a vételár leszállítását, vagy elállhat a szerződéstől.

      45      A fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítását illetően az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése pontosítja, hogy
         a fogyasztó követelheti az eladótól a fogyasztási cikk térítésmentes kijavítását vagy térítésmentes kicserélését, kivéve ha
         ez lehetetlen vagy aránytalan.

      46      A Bíróságnak már volt alkalma megemlíteni, hogy mind az irányelv 3. cikkének szövegéből, mind a vonatkozó előkészítő munkákból
         is kitűnik, hogy az uniós jogalkotó az ezen irányelvben biztosított fogyasztóvédelem alapvető összetevőjének szánta a fogyasztási
         cikk szerződésszerű állapota eladó általi helyreállításának térítésmentességét. Ezen, az eladóra háruló, a szerződésszerű
         állapot helyreállításának térítésmentességére irányuló kötelezettség, amely akár a hibás fogyasztási cikk javítása, akár kicserélése
         formájában történik is, a fogyasztót azon pénzügyi terhek veszélyétől kívánja megvédeni, amely e védelem hiányában visszatartaná
         őt a jogai érvényesítésétől (lásd a C‑404/06. sz. Quelle‑ügyben 2008. április 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2685. o.]
         33. és 34. pontját).

      47      Márpedig meg kell állapítani, hogy ha a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kicserélése esetén a fogyasztó nem kérhetné az
         eladótól, hogy vállalja annak eltávolítását arról a helyről, ahová azt – természetének és megkívánt céljának megfelelően –
         beépítették, és ugyanazon helyiségben építse be a csereként átadott fogyasztási cikket, úgy e kicserélés olyan pénzügyi többletterheket
         okozna, amelyeket nem kellett volna viselnie, ha az eladó megfelelően teljesítette volna az adásvételi szerződésben foglaltakat.
         Ha ugyanis az eladó már az elején szerződésnek megfelelő fogyasztási cikket adott volna át, akkor a fogyasztó csupán egy alkalommal
         viselte volna a beépítéssel járó költségeket, és nem kellett volna viselnie a hibás fogyasztási cikk eltávolításával járó
         költségeket.

      48      Ily módon az irányelv 3. cikkének akként történő értelmezése, hogy az nem kötelezi az eladót arra, hogy vállalja a nem szerződésszerű
         fogyasztási cikk eltávolítását és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítését, azzal a következménnyel járna, hogy a fogyasztónak
         – ahhoz, hogy az említett cikkben a részére biztosított jogokat gyakorolhassa – viselnie kell a nem szerződésszerű fogyasztási
         cikk eladó általi átadásából eredő többletköltségeket.

      49      Ebben az esetben e fogyasztási cikk kicserélésére – az irányelv 3. cikkének (2) és (3) bekezdésében előírtakkal ellentétben –
         a fogyasztó részére nem térítésmentesen kerülne sor.

      50      Igaz, hogy a nem szerződésszerű fogyasztási cikk eltávolításával és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó
         költségek nem szerepelnek az irányelv 3. cikkének (4) bekezdésében kifejezetten felsoroltak között, amely bekezdés a „térítésmentességet”
         „a fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának szükséges költségeit, különösen a postaköltséget, a munkadíjat
         és az anyagköltséget” tartalmazó kifejezésként határozza meg. A Bíróság azonban már kimondta, hogy a „különösen” határozószó
         uniós jogalkotó általi alkalmazásából következik, hogy e felsorolás csak példálózó, nem pedig kimerítő jellegű (lásd a fent
         hivatkozott Quelle‑ügyben hozott ítélet 31. pontját). Ezen túlmenően ezek a költségek most már a nem szerződésszerű fogyasztási
         cikk kicseréléséhez szükségesek, következésképpen pedig az említett 3. cikk (4) bekezdése szerinti, „a fogyasztási cikk szerződésszerű
         állapota helyreállításának szükséges költségét” képezik.

      51      Egyebekben – amint azt a Bizottság megjegyezte – az irányelv 3. cikke (2) és (3) bekezdésének rendszeréből kitűnik, hogy a
         szerződésszerű állapot helyreállításának az említett cikkben szereplő két módja a fogyasztó azonos szintű védelmének biztosítására
         irányul. Márpedig nem vitatott az, hogy valamely nem szerződésszerű fogyasztási cikk kijavítására főszabályként a hiba felmerülésekor
         meglévő helyzetben található fogyasztási cikken kerül sor, ily módon a fogyasztó ebben az esetben nem viseli az eltávolítással
         és az újabb beépítéssel járó költségeket.

      52      Végezetül meg kell állapítani, hogy az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése értelmében valamely nem szerződésszerű fogyasztási
         cikk kijavítását és kicserélését nemcsak hogy térítésmentesen, hanem egyúttal ésszerű határidőn belül és a fogyasztónak okozott
         jelentős kényelmetlenség nélkül kell elvégezni. Ebben a hármas követelményben fejeződik ki az uniós jogalkotó azon nyilvánvaló
         szándéka, hogy a fogyasztók számára hatékony védelem biztosítson (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Quelle‑ügyben
         hozott ítélet 35. pontját).

      53      A jogalkotó e szándékára tekintettel az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdésében szereplő „a fogyasztónak
         okozott jelentős kényelmetlenség nélkül” kifejezésnek nem lehet a német, a belga és az osztrák kormány által javasolt megszorító
         értelmezést adni. Ily módon nem kétséges, hogy jelentős kényelmetlenséget okozhat a fogyasztónak az a körülmény, hogy a nem
         szerződésszerű fogyasztási cikket az eladó nem távolítja el, valamint hogy a csereként átadott fogyasztási cikket nem építi
         be, különösen az alapeljárásbelihez hasonló helyzetekben, amikor is ahhoz, hogy a csereként átadott fogyasztási cikket rendeltetésszerűen
         lehessen használni, azt először be kell építeni, ami pedig szükségessé teszi a nem szerződésszerű fogyasztási cikk ezt megelőző
         eltávolítását. Ezen túlmenően az említett 3. cikk (3) bekezdésének harmadik albekezdése kifejezetten akként rendelkezik, hogy
         a figyelembe kell venni „a fogyasztási cikk természetét és a fogyasztó által megkívánt célját”.

      54      A „kicserélés” kifejezést illetően meg kell állapítani, hogy annak pontos jelentése eltér a különböző nyelvi változatokban.
         Miközben számos nyelvi változatban – például a spanyol („sustitución”), angol („replacement”), francia („remplacement”), olasz
         („sostituzione”), holland („vervanging”) és a portugál („substituição”) nyelvi változatokban – ez a kifejezés azon művelet
         egészére utal, amelynek végén a nem szerződésszerű fogyasztási cikket ténylegesen ki kell „cserélni”, ekként kötelezve az
         eladót, hogy tegye meg mindazt, ami szükséges ahhoz, hogy ez az eredmény megvalósuljon, aközben más nyelvi változatok – többek
         között a német nyelvi változat („Ersatzlieferung”) – némileg szűkebb olvasatot sugallhatnak. Mindazonáltal – amint azt a kérdéseket
         előterjesztő bíróságok hangsúlyozzák – még ezen utóbbi nyelvi változatban sem korlátozódik az említett kifejezés a csereként
         átadott fogyasztási cikk puszta átadására, hanem – éppen ellenkezőleg – jelezheti a nem szerződésszerű fogyasztási cikkel
         való kicserélésére irányuló kötelezettség fennállását.

      55      Ezen túlmenően megfelel az irányelv céljának, azaz – amint azt annak (1) preambulumbekezdése jelzi – a fogyasztóvédelem magas
         szintje biztosításának a 3. cikk (2) és (3) bekezdésének olyan értelmezése, hogy valamely nem szerződésszerű fogyasztási cikk
         kicserélése esetén kötelezi az eladót a fogyasztási cikk azon helyről való eltávolítására, ahová azt a fogyasztó a fogyasztási
         cikk természetének és a megkívánt célnak megfelelően beépítette, továbbá a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésére.

      56      Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy az ehhez hasonló értelmezés sem vezet méltánytalan eredményre. Ugyanis még
         abban az esetben is, ha a fogyasztási cikk nem szerződésszerű jellege nem az eladó vétkességéből ered, az eladó – a nem szerződésszerű
         fogyasztási cikk átadásával – nem teljesítette megfelelően azt a kötelezettséget, amelyre az adásvételi szerződés alapján
         köteles volt, ekként pedig vállalnia kell az ezen utóbbi hibás teljesítéséből eredő következményeket. Ezzel szemben a fogyasztó
         a maga részéről megfizette a vételárat, tehát megfelelően teljesítette szerződéses kötelezettségét (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Quelle‑ügyben hozott ítélet 41. pontját). Ezen túlmenően nem képez az átadott fogyasztási cikk szerződésszerűségében
         bízó fogyasztóval szemben felróható hibát az, hogy az említett fogyasztó a hiba megnyilvánulása előtt jóhiszeműen beépítette
         a hibás fogyasztási cikket természetének és a megkívánt célnak megfelelően.

      57      Következésképpen az ahhoz hasonló helyzetben, amikor a két szerződő fél közül egyik sem járt el felróhatóan, indokolt az eladóra
         hárítani a nem szerződésszerű fogyasztási cikk eltávolításával és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó költségek
         viselését, mivel ezeket a többletköltségeket egyrészről el lehetett volna kerülni, ha az eladó már az elején megfelelően teljesítette
         volna szerződéses kötelezettségeit, másrészről pedig e többletköltségek immár a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának
         helyreállításához szükségesek.

      58      Végezetül az eladó pénzügyi érdekeit nemcsak az irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti kétéves elévülési idő és az irányelv
         3. cikke (3) bekezdésének második albekezdésében szereplő azon lehetőség védi, hogy elutasítsa a fogyasztási cikk kicserélését,
         ha az ilyen orvoslás aránytalannak bizonyul, mert számára ésszerűtlen költségeket okoz (lásd a fent hivatkozott Quelle‑ügyben
         hozott ítélet 42. pontját), hanem az irányelv 4. cikkében megerősített azon jog is, hogy az ugyanazon szerződésláncba tartozó
         felelős személyekkel szemben visszkereseti igényt érvényesítsen. Ily módon azt, hogy az irányelv a fogyasztási cikk átadásának
         időpontjában meglévő minden hibáért fennálló, a fogyasztóval szembeni felelősséget az eladóra hárítja (lásd a fent hivatkozott
         Quelle‑ügyben hozott ítélet 40. pontját) ellensúlyozza az, hogy az eladó – a nemzeti jog alkalmazandó szabályai szerint –
         az ugyanazon szerződésláncban korábbi helyet elfoglaló eladóval vagy bármely más közvetítővel szemben felléphet.

      59      Az irányelv 3. cikke (2) és (3) bekezdésének ez az értelmezése független attól, hogy az eladó – az adásvételi szerződés alapján –
         köteles lett volna‑e beépíteni az átadott fogyasztási cikket. Annak ellenére ugyanis, hogy az adásvételi szerződés – az irányelv
         2. cikke szerint – meghatározza a fogyasztási cikk szerződésszerűségét, ekként pedig többek között azt, hogy minősül hibának,
         továbbra is igaz az, hogy ilyen hiba fennállása esetén az eladónak a szerződés hibás teljesítéséből eredő kötelezettségei
         nem csupán a szerződésből, hanem főként a fogyasztóvédelemmel kapcsolatos szabályokból, és különösen az irányelv 3. cikkéből
         következnek, amelyek olyan kötelezettségeket írnak elő, amelyek hatálya független az említett szerződéstől és amelyek – adott
         esetben – meg is haladhatják az ezen utóbbiban előírtakat.

      60      Az irányelv 7. cikke alapján az eladóra nézve kötelező jelleggel bírnak a fogyasztók számára az irányelv 3. cikkében ily módon
         biztosított azon jogok, amelyek nem arra irányulnak, hogy ez utóbbiakat kedvezőbb helyzetbe hozzák annál, mint amelyre az
         adásvételi szerződés alapján jogosultak lennének, hanem pusztán azon helyzet visszaállítására, amely akkor érvényesült volna,
         ha az eladó már az elején szerződésszerű fogyasztási cikket adott volna át. Egyébiránt az irányelv 8. cikkének (2) bekezdéséből
         következik, hogy az utóbbi a legkisebb szintű védelmet írja elő, és a tagállamok az uniós jogalkotó által előírt biztosítékok
         sérelme nélkül elfogadhatnak szigorúbb rendelkezéseket (lásd a fent hivatkozott Quelle‑ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      61      Végül pedig abban az esetben, ha az eladó nem maga távolítja el a nem szerződésszerű fogyasztási cikket, és nem maga építi
         be a csereként átadott fogyasztási cikket, a nemzeti bíróság feladata meghatározni azt, hogy melyek az említett eltávolításhoz
         és beépítéshez szükséges azon költségek, amelyek megtérítésére a fogyasztó igényt tarthat.

      62      A fenti megfontolások összességéből következik, hogy az irányelv 3. cikkének (2) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy
         amennyiben valamely nem szerződésszerű, a hiba megnyilvánulását megelőzően a fogyasztási cikk természetének és a céljának
         megfelelően a fogyasztó által jóhiszeműen beépített fogyasztási cikk szerződésszerű állapotát kicserélés útján helyreállítják,
         az eladó köteles arra, hogy vagy saját maga távolítsa el ezt a fogyasztási cikket arról a helyről, ahová azt beépítették és
         oda a csereként átadott fogyasztási cikket beépítse, vagy arra, hogy viselje az említett eltávolítással és a csereként átadott
         fogyasztási cikk beépítésével járó, szükséges költségeket. Az eladónak ez a kötelezettsége attól függetlenül fennáll, hogy
         az eladó – az adásvételi szerződés alapján – köteles lett volna‑e beépíteni az eredetileg vásárolt fogyasztási cikket.

       Az eladó azon lehetőségéről, hogy megtagadja a hibás fogyasztási cikk eltávolításával, valamint a csereként átadott fogyasztási
            cikk beépítésével járó aránytalan költségek megfizetését
      63      A C‑65/09. sz. ügyben előterjesztett első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az irányelv
         3. cikke (3) bekezdésének első és második albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, hogy az eladó a
         nemzeti jog értelmében azon az alapon tagadhassa meg a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kicserélését, hogy a kicserélés
         a fogyasztási cikk hibátlan állapotban fennálló értékéhez és a hiba jelentőségéhez viszonyítva aránytalan költségeket okoz,
         e fogyasztási cikk azon helyről való eltávolításának kötelezettsége miatt, ahová azt beépítették, valamint a csereként átadott
         fogyasztási cikk oda történő beépítésének kötelezettsége miatt.

      64      A Gebr. Weber, valamint a német és az osztrák kormány e kérdés nemleges megválaszolását javasolja. Az irányelvnek ily módon
         nem lehet célja, hogy az eladót gazdaságilag ésszerűtlen költségek vállalására kötelezze abban az esetben, ha csak egyetlen
         orvoslási módszer létezik. Ezen túlmenően e 3. cikk (3) bekezdésének szövege nem tartalmaz semmiféle jelzést erre az esetre
         vonatkozóan. Az említett cikk rendszerére tekintettel ráadásul ilyen esetben még inkább a (3) bekezdés második albekezdésében
         szereplő kritériumokhoz kell folyamodni, amelyek felsorolása nem kimerítő jellegű. Egyébiránt – jóllehet természetesen lehetetlen
         a valamely alternatív orvoslási módszerből eredő költségekkel való összehasonlítás – az esetleges aránytalanság az említett
         albekezdésben felsorolt többi kritérium alapján mindazonáltal megvizsgálható. Végezetül – e rendelkezés céljára, azaz az eladónak
         a gazdaságilag ésszerűtlen kényelmetlenségekkel szembeni védelmére tekintettel – ez utóbbit úgy kell értelmezni, hogy az ezt
         a védelmet alternatív orvoslási módszer hiányában is biztosítja.

      65      Ezzel szemben a belga, a spanyol és a lengyel kormány, valamint a Bizottság szerint az említett kérdésre igenlő választ kell
         adni. Azzal érvelnek, hogy az irányelv 3. cikke (3) bekezdése második albekezdésének szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy
         az kizárólag a relatív aránytalanságra vonatkozik, amit egyébként az irányelv (11) preambulumbekezdése is megerősít. Az említett
         rendelkezés célja annak elkerülése, hogy a fogyasztó visszaélhessen jogaival azáltal, hogy az eladótól a szerződésszerű állapot
         valamilyen módon történő helyreállítását követeli, holott más mód az eladó számára kevésbé megterhelőnek bizonyulna, és ugyanarra
         az eredményre vezetne. Márpedig, miközben a szerződésszerű állapot helyreállításának két módja a fogyasztó ugyanezen érdekeinek
         – azaz a szerződéses kötelezettségek teljesítésének és a szerződésszerű fogyasztási cikkel való rendelkezés lehetőségének –
         biztosítására irányul, az árleszállításból vagy a szerződéstől való elállásból álló másodlagos eszközök nem teszik lehetővé
         ugyanezen érdekek védelmét. Ha az eladó az egyetlen lehetséges orvoslási módszert annak abszolút aránytalansága miatt megtagadhatná,
         a fogyasztó csupán az említett másodlagos eszközökkel rendelkezhetne, az említett 3. cikk rendszerével ellentétesen, amely
         elsőbbségben részesíti az adásvételi szerződésből eredő kötelezettségek kölcsönösségének fenntartását, valamint az irányelv
         célját, azaz a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítását. A Bizottság mindazonáltal hozzáfűzi, hogy nem kizárt az, hogy
         a rendkívüli esetek – amikor az egyetlen lehetséges orvoslási módszer a fogyasztó kártérítéshez való érdekéhez képest jelentősen
         aránytalan költséggel jár – képezzék a lehetetlenségnek az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdése szerinti eseteit.

      66      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdése értelmében a fogyasztó az
         eladótól először a fogyasztási cikk térítésmentes kijavítását vagy kicserélését követelheti, kivéve, ha ez lehetetlen vagy
         aránytalan.

      67      Az említett 3. cikk (3) bekezdésének második albekezdése pontosítja, hogy valamely orvoslási módszert akkor lehet aránytalannak
         tekinteni, ha az az eladónak valamely más módszerhez képest ésszerűtlen költségeket okoz, figyelembe véve a fogyasztási cikk
         hibátlan állapotbani értékét, a hiba jelentőségét, valamint azt, hogy az alternatív orvoslási módszer a fogyasztónak okozott
         jelentős kényelmetlenség nélkül végrehajtható‑e.

      68      Meg kell állapítani, hogy jóllehet az irányelv 3. cikke (3) bekezdése első albekezdésének megfogalmazása elméletileg eléggé
         nyitott ahhoz, hogy az az abszolút aránytalanság eseteit is magában foglalhassa, az említett 3. cikk (3) bekezdésének második
         albekezdése az „aránytalan” kifejezést kizárólag a másik orvoslási módszerrel összefüggésben határozza meg, ekként a relatív
         aránytalanság eseteire korlátozza azt. Az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének szövegéből és rendszeréből egyébként egyértelműen
         az következik, hogy az az először előírt orvoslási módszerekre – azaz a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kijavítására vagy
         kicserélésére – vonatkozik.

      69      Ezeket a megállapításokat az irányelv (11) preambulumbekezdése is megerősíti, amely kimondja, hogy valamely orvoslási módszer
         akkor aránytalan, ha annak alkalmazása más orvoslási módszerrel összehasonlítva ésszerűtlen költségekkel jár, továbbá hogy
         a költségek akkor ésszerűtlenek, ha az egyik orvoslási módszer költségei jelentős mértékben meghaladják a másik orvoslási
         módszer költségeit.

      70      Jóllehet igaz az, amint azzal a Gebr. Weber és a német kormány érvel, hogy e (11) preambulumbekezdés bizonyos nyelvi változatai
         – többek között annak német nyelvi változata – némileg félreérthető, amennyiben azok – többes számban – „más orvoslási módszerekre”
         hivatkoznak, számos nyelvi változat – köztük az angol, a francia, az olasz, a holland és a portugál – nem hagy kétséget afelől,
         hogy a jogalkotó szándéka az volt, hogy az említett preambulumbekezdésben kizárólag az e rendelkezésben először előírt másik
         orvoslási módszerre, azaz a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kijavítására vagy annak kicserélésére vonatkozzon, épp úgy,
         mint az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében, amelyet minden nyelvi változatban – köztük a német nyelvi változatban – egyes
         számban fogalmaztak meg.

      71      Következésképpen úgy tűnik, hogy az uniós jogalkotó szándéka az volt, hogy az eladó számára kizárólag a lehetetlenség vagy
         a relatív aránytalanság esetén biztosítsa a jogot a hibás fogyasztási cikk kijavításának vagy kicserélésének megtagadására.
         Abban az esetben tehát, ha e két orvoslási módszer közül csupán az egyik bizonyul lehetségesnek, az eladó nem tagadhatja meg
         a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítását lehetővé tevő egyetlen orvoslási módszert.

      72      Az uniós jogalkotó által az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének második albekezdésében alkalmazott e választás abban áll – amint
         azt a belga és a lengyel kormány, valamint a Bizottság hangsúlyozza –, hogy a szerződő felek érdekében az irányelv a szerződésnek
         az először előírt két orvoslási módszer révén történő teljesítését részesíti előnyben a szerződés felbontásával, illetve a
         vételár csökkentésével szemben. Ezt a választást továbbá az a körülmény is magyarázza, hogy általánosságban ez a két utóbbi
         másodlagos eszköz nem teszi lehetővé ugyanazon fogyasztóvédelmi szint biztosítását, mint a fogyasztási cikk szerződésszerű
         állapotának helyreállítása.

      73      Noha következésképpen az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének második albekezdésével ellentétes az, hogy valamely nemzeti jogszabály
         az egyetlen lehetséges orvoslási módszer abszolút aránytalansága miatt biztosítsa az eladó számára az annak megtagadására
         irányuló jogot, ugyanakkor ez a cikk lehetővé teszi az eladó jogos pénzügyi érdekeinek hatékony védelmét, amely kiegészíti
         – a jelen ítélet 58. pontjában megállapítottaknak megfelelően – az irányelv 4. és 5. cikkében előírtakat.

      74      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett különös helyzetet illetően, amelyben
         – egyetlen lehetséges orvoslási módszerként – a hibás fogyasztási cikk kicserélése aránytalan költségekkel jár amiatt, hogy
         a nem szerződésszerű fogyasztási cikket el kell távolítani arról a helyről, ahová azt beépítették és be kell építeni a csereként
         átadott fogyasztási cikket, az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével nem ellentétes az, hogy a fogyasztónak a hibás fogyasztási
         cikk eltávolításával és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó költségek megtérítéséhez való jogát – szükség
         esetén – a fogyasztási cikk hibátlan állapotbani értékével és a hiba jelentőségével arányos összegre korlátozzák. Az ehhez
         hasonló korlátozás ugyanis nem befolyásolja a fogyasztónak azt a jogát, hogy kérje a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kicserélését.

      75      Ezzel összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy az említett 3. cikk célja, hogy megfelelő egyensúlyt teremtsen a fogyasztó és
         az eladó érdekei között azáltal, hogy az előbbi – mint gyengébb szerződéses fél – számára teljes körű és hatékony védelmet
         biztosít az eladó szerződéses kötelezettségeinek hibás teljesítésével szemben, lehetővé téve ugyanakkor az ezen utóbbi által
         felhozott gazdasági jellegű megfontolások figyelembevételét.

      76      Annak vizsgálata során, hogy az alapeljárásban mérsékelni kell‑e a fogyasztónak a nem szerződésszerű fogyasztási cikk eltávolításával
         és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó költségek megtérítéséhez való jogát, a kérdést előterjesztő bíróságnak
         tehát figyelembe kell vennie egyrészről a fogyasztási cikk hibátlan állapotbani értékét és a hiba jelentőségét, másrészről
         pedig az irányelv fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítására irányuló célját. Ily módon az említett mérséklés elvégzésének
         lehetősége nem járhat azzal a következménnyel, hogy a fogyasztónak az e költségek megtérítéséhez való jogát a gyakorlatban
         megfossza lényegétől abban az esetben, ha az a hibás fogyasztási cikket – természetének és megkívánt céljának megfelelően –
         a hiba megnyilvánulása előtt jóhiszeműen beépítette.

      77      Végül az említett költségek megtérítéséhez való jog mérséklésének esetében, a fogyasztó számára biztosítani kell a lehetőséget
         arra, hogy a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kicserélése helyett a vételár megfelelő csökkentését követelje vagy elálljon
         a szerződéstől – az irányelv 3. cikke (5) bekezdése utolsó francia bekezdésének megfelelően –, mivel a fogyasztó számára jelentős
         kényelmetlenséget jelent az, ha a hibás fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítását csak e költségek egy részének
         viselése révén tudja elérni.

      78      A fentiekből következik, hogy az irányelv 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy valamely
         nemzeti jogszabály biztosítja az eladó számára azt a jogot, hogy azon indokkal meg a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kicserélését
         – mint az egyetlen lehetséges orvoslási módszert –, hogy a kicserélés a fogyasztási cikk hibátlan állapotbani értékére és
         a hiba jelentőségére tekintettel aránytalan költségeket okoz, e fogyasztási cikk azon helyről való eltávolításának kötelezettsége
         miatt, ahová azt beépítették, valamint a csereként átadott fogyasztási cikk oda történő beépítésének kötelezettsége miatt.
         Ezzel a rendelkezéssel azonban nem ellentétes az, hogy a fogyasztónak a hibás fogyasztási cikk eltávolításával és a csereként
         átadott fogyasztási cikk beépítésével járó költségek megtérítéséhez való jogát ilyen esetben az eladó által vállalt arányos
         összegre korlátozzák.

       A költségekről
      79      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróságok előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, e bíróságok döntenek a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló, 1999. május 25‑i 1999/44/EK európai
            parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (2) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely nem szerződésszerű,
            a hiba megnyilvánulását megelőzően a fogyasztási cikk természetének és céljának megfelelően a fogyasztó által jóhiszeműen
            beépített fogyasztási cikk szerződésszerű állapotát kicserélés útján helyreállítják, az eladó köteles arra, hogy vagy saját
            maga távolítsa el ezt a fogyasztási cikket arról a helyről, ahová azt beépítették, és oda a csereként átadott fogyasztási
            cikket beépítse, vagy arra, hogy viselje az említett eltávolítással és a csereként átadott fogyasztási cikk beépítésével járó,
            szükséges költségeket. Az eladónak ez a kötelezettsége attól függetlenül fennáll, hogy az eladó – az adásvételi szerződés
            alapján – köteles lett volna‑e beépíteni az eredetileg vásárolt fogyasztási cikket.
      2)      Az 1999/44 irányelv 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy valamely nemzeti jogszabály
            biztosítja az eladó számára azt a jogot, hogy azon indokkal tagadhassa meg a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kicserélését
            – mint az egyetlen lehetséges orvoslási módszert –, hogy a kicserélés a fogyasztási cikk hibátlan állapotbani értékére és
            a hiba jelentőségére tekintettel aránytalan költségeket okoz, e fogyasztási cikk azon helyről való eltávolításának kötelezettsége
            miatt, ahová azt beépítették, valamint a csereként átadott fogyasztási cikk oda történő beépítésének kötelezettsége miatt.
            Ezzel a rendelkezéssel azonban nem ellentétes az, hogy a fogyasztónak a hibás fogyasztási cikk eltávolításával és a csereként
            átadott fogyasztási cikk beépítésével járó költségek megtérítéséhez való jogát ilyen esetben az eladó által vállalt arányos
            összegre korlátozzák.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2007. december 13-i ítélete. # Tamara Diomede Basili kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Tisztviselők - Évaluation - Rapport d’évolution de carrière - Exercice d’évaluation pour l’année 2004 - Megsemmisítés iránti kereset - Représentants du personnel - Avis du groupe ad hoc. # F-108/06. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)
      2007. december 13.
      F‑108/06. sz. ügy
      Tamara Diomede Basili
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Értékelés – Szakmai előmeneteli jelentés – A 2004. évi értékelési időszak – Megsemmisítés iránti kereset – A személyi állomány képviselői – Az ad hoc csoport véleménye”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben T. Diomede Basili a 2004. január 1‑je és 2004. december
         31. közötti időszakra vonatkozó szakmai előmeneteli jelentésének megsemmisítését kéri.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Értékelés – Szakmai előmeneteli jelentés – Elkészítés – A személyi állomány képviseletét ellátó tisztviselők
      (Személyzeti szabályzat, II. melléklet, 1. cikk, hatodik bekezdés)
      2.      Tisztviselők – Értékelés – Szakmai előmeneteli jelentés – Elkészítés
      1.      A személyzeti szabályzat 43. cikkének a Bizottság által elfogadott általános végrehajtási rendelkezései 6. cikke (3) bekezdésének
         c) pontja értelmében az értékelők és ellenjegyzők kötelesek egyeztetni az ad hoc csoporttal és figyelembe venni annak véleményét a személyi állomány képviseletével foglalkozó tisztviselők szakmai előmeneteli
         jelentésének elkészítésekor, azonban nem kötelesek követni e véleményt. Amennyiben nem követik a véleményt, meg kell indokolniuk
         az attól való eltérést.

      Emellett a személyzeti szabályzat vagy az általános végrehajtási rendelkezések egyetlen rendelkezéséből sem következik, hogy
         az értékelőknek és az ellenjegyzőknek az ad hoc csoport véleményének figyelembevételére vonatkozó kötelezettsége alapján ők kötelesek volnának a tisztviselő számára rendkívüli
         pontokat adni azokon felül, amelyekkel a tisztviselő állása keretében végzett tevékenységét értékelik.

      Ilyen kötelezettség hallgatólagosan sem következik a személyzeti szabályzat II. melléklete 1. cikkének utolsó bekezdéséből,
         amely szerint a tisztviselőnek nem származhat hátránya a személyi állomány képviselőjeként ellátott feladataiból.

      (lásd a 37., 38. és 47. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑43/04. sz., Fardoom és Reinard kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005.,
         I‑A‑329. o. és II‑1465. o.) 87. pontja, valamint T‑95/04. sz., Lavagnoli kontra Bizottság ügyben 2006. május 17‑én hozott
         ítéletének (az EBHT‑ban nem tették közzé) 84. pontja.

      2.      A személyzeti szabályzat 43. cikkének a Bizottság által elfogadott általános végrehajtási rendelkezéseinek a tisztviselő értékelési
         eljárásában az értékelők, ellenjegyzők és fellebbviteli értékelők közötti hatáskörmegosztásra vonatkozó szabályai az intézmény
         belső szervezeti szabályainak minősülnek. Az e szabályoktól való eltérés csak akkor eredményezheti az adminisztráció aktusának
         semmisségét, ha az ilyen eltérés a tisztviselő számára a személyzeti szabályzatban biztosított garanciát vagy a személyzeti
         politikára vonatkozó, a gondos ügyintézés elvéből fakadó szabályt veszélyeztet.

      (lásd a 61. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 46/72. sz., De Greef kontra Bizottság ügyben 1973. május 30‑án hozott ítéletének (EBHT 1973., 543. o) 18. pontja,
         valamint 49/72. sz., Drescig kontra Bizottság ügyben 1973. május 30‑án hozott ítéletének (EBHT 1973., 565. o.) 10. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑118/04. és T‑134/04. sz., Caló kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. február 7‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2007., I‑A‑2‑0000. o. és II‑A‑2‑0000. o.) 67. és 68. pontja.


A Bíróság 1974. március 21-i ítélete. # Írország kontra az Európai Közösségek Tanácsa. # 151-73. sz. ügy


title: A Törvényszék ítélete (második tanács), 2009. november 19.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. zoo kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#T-425/07 és T-426/07egyesített ügyek.

text:
         AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. november 19. (
            *1
         )
      „Közösségi védjegy — A 100 és 300 közösségi ábrás védjegyek bejelentése — Az oltalom terjedelmére vonatkozó nyilatkozat — A 40/94/EK rendelet 38. cikkének (2) bekezdése (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 37. cikkének (2) bekezdése) — Megkülönböztető képesség hiánya”
      A T-425/07. és T-426/07. sz. egyesített ügyekben,
      az Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (székhelye: Częstochowa [Lengyelország], képviseli: D. Rzążewska ügyvéd)
      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: O. Montalto és K. Zajfert, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának 2007. szeptember 3-án, a „100” és „300” ábrás védjegy közösségi védjegyekként történő lajstromozása iránti kérelmekkel kapcsolatban hozott határozatai (R 1274/2006-4. és R 1275/2006-4. sz. ügyek) ellen benyújtott két keresete tárgyában,
      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),
      tagjai: I. Pelikánová elnök, K. Jürimäe és S. Soldevila Fragoso (előadó) bírák,
      hivatalvezető: K. Pocheć tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2007. november 16-án benyújtott keresetlevelekre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2008. február 21-én benyújtott válaszbeadványokra,
      tekintettel a T-425/07. és T-426/07. sz. ügyeknek az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása céljából történt egyesítéséről szóló, 2008. február 27-i végzésre,
      tekintettel a T-425/07. és T-426/07. sz. ügyeknek az ítélethozatal céljából történt egyesítéséről szóló, 2008. április 29-i végzésre,
      a 2008. november 26-i tárgyalást követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               2004. június 15-én a felperes, az Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. a közösségi védjegyről szóló, 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o. [helyébe lépett a közösségi védjegyről szóló, 207/2009/EK tanácsi rendelet {HL L 78., 1. o.}]) alapján két, közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

               2

               A lajstromoztatni kívánt védjegyek az alábbi, „100” és „300” ábrás megjelölések voltak:

               3

               E bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 16., 28. és 41. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában tették, az egyes osztályoknak megfelelő, következő leírással:

                        —

                        16. osztály: „Hirdetmények; poszterek; albumok; könyvecskék/füzetek; magazinok; űrlapok; nyomtatványok; újságok; naptárak; keresztrejtvények; fejtörők”;

                        —

                        28. osztály: „Manipulatív rejtvények; találós kérdések; kirakós játékok”;

                        —

                        41. osztály: „Versenyek megszervezése; szövegek kiadása”.

               4

               2006. április 4-i leveleivel az elbíráló tájékoztatta a felperest, hogy a megjelölések a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja értelmében (jelenleg a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja) nem lajstromozhatók valamennyi áru tekintetében. A felperes válaszaiban fenntartotta álláspontját.

               5

               2006. augusztus 9-én az elbíráló a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja alapján megtagadta a „100” és „300” megjelölések lajstromozását:

                        —

                        16. osztály: „Poszterek; könyvecskék/füzetek; magazinok; nyomtatványok; újságok”;

                        —

                        28. osztály: „Manipulatív rejtvények; találós kérdések; kirakós játékok”.

                  Az elbíráló úgy vélte, hogy ezek a megjelölések leíró jellegűek anélkül, hogy az alkalmazott színek és ábrás elemek megkérdőjelezhetnék ezt a következtetést.

               6

               2006. szeptember 27-én a felperes két fellebbezést nyújtott be az elbíráló határozataival szemben.

               7

               2007. február 22-én a negyedik fellebbezési tanács elnöke – a 40/94 rendelet 38. cikke (2) bekezdésének (jelenleg a 207/2009 rendelet 37. cikkének (2) bekezdése) megfelelően – felszólította a felperest, hogy két hónapon belül jelentse ki, hogy lemond arról, hogy a bejelentett védjegyekben szereplő „100” és „300” számok tekintetében védjegyoltalmat igényeljen. A felperes két levelével – a számok lajstromozhatóságára hivatkozva – megtagadta a kért nyilatkozatok megtételét. Ezt követően a fellebbezési tanács két határozatával (a továbbiakban: a megtámadott határozatok) elutasította a fellebbezéseket.

         A felek kérelmei

               8

               A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        teljes egészében helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatokat;

                        —

                        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.

               9

               Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a kereseteket;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

               10

               A felperes a számok lajstromozhatóságára vonatkozóan előzetes észrevételt tesz, és kereseteinek alátámasztására lényegében három jogalapot hoz fel. Az első jogalap a 40/94 rendelet 38. cikke (2) bekezdésének megsértésén, a második a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésén, a harmadik pedig ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésén alapul.

         Előzetes észrevétel

      A felek érvei

               11

               A felperes azzal érvel, hogy a 40/94 rendelet 4. cikke (jelenleg a 207/2009 rendelet 4. cikke) tartalmaz egy általános elvet, amelynek értelmében a számok védjegyként lajstromozhatók, valamint hogy nincs olyan ok, ami miatt a számok ne szolgálhatnának arra, hogy a piacon megkülönböztessék a különböző versenytársak áruit vagy szolgáltatásait.

               12

               Az OHIM úgy véli, hogy ez az elv pontos, de az csak a számoknak a piacon lévő áruk és szolgáltatások megkülönböztetésére szolgáló, absztrakt képességére vonatkozik. Ez az absztrakt képesség egy, a lajstromozáshoz szükséges, de nem elégséges feltétel, mivel a megjelöléseknek egyszersmind a 40/94 rendelet 7. cikkében megállapított követelményeknek is meg kell felelniük.

         Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

               13

               A 40/94 rendelet 4. cikkének megfogalmazásából egyértelműen kiderül, hogy a számok közösségi védjegyként lajstromozhatók.

               14

               Mindazonáltal a lajstromozás céljából minden megjelölésnek teljesítenie kell a 40/94 rendelet 7. cikkében megállapított feltételeket, amely cikk kizárja azon megjelölések lajstromozását, amelyek nem alkalmasak arra, hogy a fogyasztók körében ellássák a védjegybejelentéssel érintett áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi eredete azonosításának feladatát (az Elsőfokú Bíróság T-302/06. sz., Hartmann kontra OHIM (E) ügyben 2008. július 9-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 29. és 30. pontja). Ily módon egy szám csak abban az esetben lajstromozható közösségi védjegyként, ha a védjegybejelentéssel érintett árukkal vagy szolgáltatásokkal szemben megkülönböztető képességgel rendelkezik, valamint ha nem ezen áruk és szolgáltatások puszta leírását képezi.

         A 40/94 rendelet 38. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított első jogalapról

      A felek érvei

               15

               A felperes úgy véli, hogy a bejelentett védjegyek bármely eleme tekintetében a védjegyoltalom igénylésére irányuló lemondási nyilatkozattal kapcsolatos követelmény teljes mértékben megalapozatlan, mivel az említett védjegyeket alkotó összes elem – különösen a „100” és a „300” számokból álló azonosító elemek – megkülönböztető képességgel rendelkeznek. A felperes megállapítja, hogy még akkor is, ha valamely elem nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, a többi elemmel együtt már megszerezné ezt a képességet, hiszen – a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében – a védjegyek megkülönböztető képességét az ezen elemek által keltett összbenyomás alapján kell értékelni.

               16

               A felperes továbbá hivatkozik olyan „100” és „200” megjelölések ezt megelőző lajstromozására is, amelyek ábrás arculatterve a bejelentett védjegyekéhez képest kevésbé kidolgozott, ami a felperest arra késztette, hogy a jog és az OHIM által azzal kapcsolatban adott értelmezés tekintetében magabiztosan járjon el.

               17

               Az OHIM szerint a jogalapot el kell utasítani.

         Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

               18

               Arra az esetre, ha a megjelölés megkülönböztetésre nem alkalmas olyan elemet tartalmaz, amelynek a megjelölés részeként történő feltüntetése következtében a védjegyoltalom terjedelme bizonytalanná válna, a 40/94 rendelet 38. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi az OHIM számára, hogy az említett megjelölés védjegyként történő lajstromozását olyan nyilatkozat megtételéhez kösse, amelyben a bejelentő kijelenti, hogy a megjelölés adott eleme tekintetében nem igényel védjegyoltalmat.

               19

               Ezen – a gyakorlatban „disclaimerek”-ként ismert – nyilatkozatok funkciója annak elérése, hogy a védjegyjogosult számára biztosított védjegyoltalom nem vonatkozik a védjegyben szereplő, megkülönböztetésre nem alkalmas elemekre. Ily módon az esetleges bejelentők tudomással bírhatnak arról, hogy egy lajstromozott védjegy megkülönböztetésre nem alkalmas, egy ilyen nyilatkozat tárgyát képező elemei továbbra is rendelkezésre állnak.

               20

               A 40/94 rendelet 38. cikkének tartalmát a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13-i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 11. szabályának (2) és (3) bekezdése határozza meg közelebbről. Az OHIM által megkövetelt nyilatkozat benyújtása elmulasztásának következményeit különösen a 2868/95 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése határozza meg. Így, amennyiben a bejelentő a kitűzött határidőn belül nem nyújtja be az OHIM által előírt nyilatkozatot, ez utóbbi részben vagy egészben elutasíthatja a bejelentést.

               21

               A jelen ügyben annak megállapításáról van szó, hogy a fellebbezési tanács – a 40/94 rendelet 38. cikkének (2) bekezdése szerinti nyilatkozat benyújtása elmulasztásának a felperes terhére rovása céljából –, helyesen vélhette-e úgy, hogy egyrészről a bejelentett védjegyek „100” és „300” eleme nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, másrészről pedig, hogy azoknak a bejelentett védjegy részeként való feltüntetése következtében az utóbbiak tekintetében biztosított védjegyoltalom terjedelme bizonytalanná válna.

               22

               A megkülönböztető képességgel nem rendelkező elemeknek a bejelentett védjegyekben való jelenlétét illetően elsősorban azt kell megállapítani, hogy a fellebbezési tanács részben visszautalt az „1000” szóvédjegy bejelentésére vonatkozó, 2006. augusztus 7-i (R 447/2006-4. sz. ügyben hozott) határozatára (a megtámadott határozatok 18. pontja). E tekintetben meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében egy határozat akkor tekinthető kielégítően indokoltnak, ha az kifejezetten utal a felperesnek továbbított másik dokumentumra, mint ahogyan az jelen esetben történt (lásd az Elsőfokú Bíróság T-304/06. sz., Reber kontra OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart) ügyben hozott ítéletének [EBHT 2008., II-1927. o.] 48. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               23

               A fellebbezési tanács 2006. augusztus 7-i határozatában lényegében úgy vélte, hogy az „1000” szám szolgálhat a 16. osztályba tartozó brosúrák, vékony fűzött könyvek és magazinok (folyóiratok) tartalmának megjelölésére. A fellebbezési tanács erre a határozatra hivatkozik a jelen ügyben annak megerősítésére, hogy a „100” és „300” elemek alkalmasak a 16. osztályba tartozó áruk mennyiségének, tartalmának vagy kiadásának megjelölésére. Úgy véli továbbá, hogy az említett elemek alkalmasak a 28. osztályba tartozó áruk különböző alkotóelemeinek megjelölésére.

               24

               Még akkor is, ha a fellebbezési tanács e tekintetben semmit nem jelzett, figyelembe kell venni, hogy ezeket az árukat a nagyközönségnek szánják. Mivel a „100” és a „300” számok minden közösségi nyelven érthetőek, az érintett közönséget a szóban forgó áruk átlagos fogyasztói alkotják az Európai Közösség egészében.

               25

               A jelen ügyben a „100” és a „300” szám a mennyiséget tükrözi, és azokat az átlagos fogyasztó azonnal és minden további gondolkodás nélkül a szóban forgó áruk, különösen az árusítóhelyeken elhelyezett plakátok mennyisége, a kiadványok oldalainak mennyisége, illetve a kirakósjáték-darabok [puzzle] és feladványok nehézségét meghatározó jellemzőinek – a vásárlási döntés meghozatala tekintetében alapvető jellemzőknek a – leírásaként fogja fel. Ezért az érintett közönség ezeket a számjegyből álló azonosító elemeket úgy fogja fel, mint amelyek a védjeggyel jelölt árukra vonatkozóan nyújtanak információt, és nem a szóban forgó áruk származását jelölik.

               26

               Ezt a következtetést nem gyengítik a felperes által a Bíróságnak az összetett megjelölések megkülönböztető képességének értékelésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára alapított érvek. Ugyanis jelen esetben nem a külön-külön nem megkülönböztető elemekből álló védjegyek megkülönböztető képességének értékeléséről van szó. Ezen elemek megkülönböztető képességének a védjegyekből eredő védjegyoltalom rájuk való jogellenes kiterjesztésének elkerülése céljából történő értékeléséről van szó. Ennélfogva a bejelentett védjegyek elemeinek megkülönböztető képességét – a 40/94 rendelet 38. cikke (2) bekezdésének keretében – nem az említett védjegyek által keltett összbenyomáshoz képest, hanem az azokat alkotó elemekhez képest kell értékelni.

               27

               Másodsorban a védjegyoltalom terjedelmével kapcsolatos bizonytalanságok meglétét illetően a fellebbezési tanács a megtámadott határozatok 19. pontjában kimondta, hogy nem lehet megállapítani azt, hogy a bejelentett védjegyek mely eleme határozza meg az említett védjegyek megkülönböztető képességét, ami bizonytalanságokat kelthet a biztosított oltalom terjedelmével kapcsolatban. A jelen ügyben ugyanis a bejelentett védjegyek ábrás elemei – azaz a színek, keretek, szalagok és az alkalmazott tipográfia – túlságosan hétköznapiak ahhoz, hogy a fogyasztók észlelésére hatást gyakoroljanak. Ugyanakkor a számok – egyedi szóelemekként – alkalmasak arra, hogy felkeltsék az érintett fogyasztók figyelmét, ekként pedig domináns helyet foglalnak el a bejelentett védjegyek által keltett benyomásban.

               28

               Ha a bejelentett védjegyek lajstromozását nem kötnék semmiféle feltételhez, az a benyomás alakulhatna ki, hogy a védjegyoltalom a „100” és „300” elemekre is kiterjed, megakadályozva tehát más védjegyekben való használatukat. Következésképpen a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy e megjelöléseknek a bejelentett védjegyekbe való foglalása bizonytalanságokat kelthet az azok által biztosított oltalom terjedelmével kapcsolatban.

               29

               Márpedig a felperes 2007. június 15-i leveleiben – a „100” és „300”. számok lajstromozhatóságára hivatkozva – megtagadta azon nyilatkozatok megtételét, amelyekben lemond arról, hogy védjegyoltalmat igényeljen ezen elemek tekintetében. E levelek egyébként a fellebbezési tanács elnöke által megszabott kéthónapos határidő után érkeztek meg anélkül, hogy a felperes – a tárgyaláson elhangzott állításai ellenére – bizonyítani tudta volna, hogy számára meghosszabbított határidőt biztosítottak. Mivel a felperes nem nyújtotta be a 40/94 rendelet 38. cikkének (2) bekezdése, valamint a 2868/95 rendelet 11. szabályának (2) bekezdése szerinti nyilatkozatokat, a fellebbezési tanács – a 2868/95 rendelet 11. szabályának (3) bekezdése alapján – helyesen tagadta meg a bejelentett védjegyek lajstromozását.

               30

               Ezt a következtetést nem gyengíti a felperes által arra alapított érv, hogy a „100” és „200” megjelöléseket – amelyek ábrás arculatterve a bejelentett védjegyekéhez képest kevésbé kidolgozott – az OHIM közösségi védjegyekként lajstromozta a 16. és 28. osztályba tartozó áruk vonatkozásában. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács határozatainak jogszerűségét kizárólag a 40/94 rendelet alapján lehet megítélni, nem pedig az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlata alapján (az Elsőfokú Bíróság T-127/02. sz., Concept kontra OHIM [ECA] ügyben 2004. április 21-én hozott ítéletének [EBHT 2004., II-1113. o.] 71. pontja és a T-211/06., T-213/06., T-245/06., T-155/07. és T-178/07. sz., Euro-Information kontra OHIM [CYBERCREDIT, CYBERGESTION, CYBERGUICHET, CYBERBOURSE és CYBERHOME] egyesített ügyekben hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 44. pontja). Másfelől, amennyiben ezt az érvet az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított érvként kellene érteni, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az említett elvre csak az egyenlőség elve tiszteletben tartásának keretében lehet hivatkozni, amely elv értelmében igényének alátámasztásaként senki sem hivatkozhat a más javára elkövetett jogellenes cselekményekre (az Elsőfokú Bíróság T-106/00. sz., Streamserve kontra OHIM [STREAMSERVE] ügyben hozott ítéletének [EBHT 2002., II-723. o.] 67. pontja és a T-43/05. sz., Camper kontra OHIM – JC [BROTHERS by CAMPER] ügyben hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 93–95. pontja).

               31

               Az előzőekből következően az első jogalapot el kell utasítani.

               32

               Mivel a fellebbezési tanács a megtámadott határozatokat nem az – azok által keltett összbenyomás alapján értékelt – bejelentett védjegyek megkülönböztető képességének hiányára és azok leíró jellegére, hanem arra alapozta, hogy azok olyan elemeket tartalmaznak, amelyekre a 40/94 rendelet 38. cikkének (2) bekezdését kell alkalmazni, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjára és 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára alapított második és harmadik jogalap hatástalan.

               33

               Következésképpen e kereseteket teljes egészükben el kell utasítani.

         A költségekről

               34

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az Elsőfokú Bíróság a kereseteket elutasítja.

                           2)

                           Az Elsőfokú Bíróság az Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.-t kötelezi a költségek viselésére.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. november 19-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: lengyel.


title: Az Elsőfokú Bíróság (egyesbíró) 2007. december 12-i ítélete. # Carlo Pagliacci kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Nyílt versenyvizsga. # T-307/04. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (egyesbíró)
      2007. december 12.
      T‑307/04. sz. ügy
      Carlo Pagliacci
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Tisztviselők – Nyílt versenyvizsga – A tartaléklistára történő felvétel mellőzése – A versenyvizsga‑kiírás megsértése – A megkövetelt oklevél és szakmai tapasztalat”
      Tárgy: A COM/A/1/02 versenyvizsga vizsgabizottságának a felperes részére a vizsgákon a sikeres pályázók listájára történő felvételhez
         elégtelen osztályzatot adó határozatának megsemmisítése iránti kereset.

      Határozat: Az Elsőfokú Bíróság a COM/A/1/02 versenyvizsga vizsgabizottságának a Carlo Pagliacci részére a vizsgákon a sikeres pályázók
         listájára történő felvételhez elégtelen osztályzatot adó határozatát megsemmisíti. Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot kötelezi
         a költségek viselésére.

      Összefoglaló
      Tisztviselők – Versenyvizsga – Képesítéseken és vizsgákon alapuló versenyvizsga – Vizsgára bocsátási feltételek
      (Személyzeti szabályzat, III. melléklet, 1. cikk)
      A képesítéseken és vizsgákon alapuló versenyvizsga vizsgabizottságának felelőssége annak esetről esetre történő értékelése,
         hogy valamennyi pályázó benyújtott oklevelei vagy igazolt szakmai tapasztalata megfelel‑e a személyzeti szabályzatban és a
         versenyvizsga‑kiírásban megkövetelt szintnek. E tekintetben a versenyvizsga‑bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik,
         és az Elsőfokú Bíróságnak csupán azt kell vizsgálnia, hogy e mérlegelési jogkör gyakorlása nem volt‑e nyilvánvalóan hibás.

      Mindazonáltal, a mérlegelési jogköre ellenére, a versenyvizsga-bizottság kötve van a versenyvizsga-kiírás közzétett szövegéhez.
         Következésképpen a versenyvizsga-bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követ el, ha megengedi a versenyvizsgán való részvételt
         egy olyan pályázó számára, akinek a tanulmányok befejezését igazoló oklevele nem tesz eleget a versenyvizsga-kiírásban megkövetelt
         feltételeknek.

      (lásd a 36–38. és 43. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑158/89. sz., Van Hecken kontra EGSZB ügyben 1991. november 28‑án hozott ítéletének (EBHT 1991.,
         II‑1341. o.) 22. pontja; T‑244/97. sz., Mertens kontra Bizottság ügyben 1999. február 11‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1999.,
         I‑A‑23. o. és II‑91. o.) 44. pontja; T‑214/99. sz., Carrasco Benítez kontra Bizottság ügyben 2000. november 21‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑257. o. és II‑1169. o.) 69. pontja; T‑139/00. sz., Bal kontra Bizottság ügyben 2002. március 13‑án hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑33. o. és II‑139. o.) 35. pontja; T‑357/00., T‑361/00., T‑363/00. és T‑364/00. sz., Martínez
         Alarcón és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. március 13‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑37. o. és
         II‑161. o.) 61. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; T‑332/01. sz., Pujals Gomis kontra Bizottság ügyben 2002.
         november 28‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑233. o. és II‑1155. o.) 39–41. pontja; T‑25/03. sz., de Stefano kontra
         Bizottság ügyben 2005. május 11‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑125. o. és II‑573. o.) 34. pontja és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlat.