title: A Bíróság (első tanács) 2004. július 15-i ítélete. # Anneliese Lenz kontra Finanzlandesdirektion für Tirol. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgerichtshof - Ausztria. # A tőke szabad mozgása - Tőkejövedelmekre kivetett adó - Osztrák eredetű tőkejövedelmek: mentesítő hatású 25%-os adókulcs vagy az összjövedelemre vonatkozó átlagos adókulcs felének megfelelő adókulcs - Más tagállamból származó tőkejövedelmek: általános adókulcs. # C-315/02. sz. ügy

text:
      C‑315/02. sz. ügy
      Anneliese Lenz
      kontra
      Finanzlandesdirektion für Tirol
      (a Verwaltungsgerichtshof [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A tőke szabad mozgása – Tőkejövedelmekre kivetett adó – Osztrák eredetű tőkejövedelmek: mentesítő hatású 25%-os adókulcs vagy az összjövedelemre vonatkozó átlagos adókulcs felének
         megfelelő adókulcs – Más tagállamból származó tőkejövedelmek: általános adókulcs”

      Az ítélet összefoglalása
      A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Tőkejövedelmek adóztatása – Mentesítő hatású adóztatás 25%‑os adókulcs vagy a jövedelmek
            összességére alkalmazandó általános adókulcs felének megfelelő adókulcs alkalmazásával – A nemzeti eredetű tőkejövedelmekre
            való korlátozás – Az általános adó csökkentések nélküli kivetése a külföldről származó tőkejövedelemre – Megengedhetetlenség
            – Igazolás – Hiány
      (EK‑Szerződés 73b. cikk és 73d. cikk, (1) és (3) bekezdés [jelenleg EK 56. cikk és EK 58. cikk, (1) és (3) bekezdés])
      Az EK‑Szerződés 73b. cikkével és 73d. cikkének (1) és (3) bekezdésével (jelenleg EK 56. cikk és az EK 58. cikk (1) és (3) bekezdése)
         ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely kizárólag a hazai eredetű tőkejövedelmek jogosultjai számára teszi lehetővé,
         hogy válasszanak a 25%‑os mértékű mentesítő jellegű adó és a jövedelemadó általános kulcsának fele között, míg a más tagállamból
         származó tőkejövedelmeket kötelezően az általános – csökkentések nélküli – jövedelemadóval terheli.

      Az ilyen szabályozás a tőke szabad mozgásának tiltott korlátozását jelenti, mivel az a hatása, hogy az érintett tagállamban
         illetőséggel rendelkező adóalanyokat visszatartja attól, hogy tőkéjüket valamely másik tagállamban letelepedett társaságba
         fektessék; továbbá korlátozó hatással rendelkezik a más tagállamokban letelepedett társaságok tekintetében is, mert akadályozza
         őket abban, hogy az érintett tagállamban tőkét gyűjtsenek.

      Ezen szabályozás nem igazolható a helyzetek olyan objektív eltérésével, amely az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdése a) pontjának
         megfelelően megalapozza az adóztatásbeli eltérő bánásmódot. Az olyan adójogszabály szempontjából ugyanis, amelynek célja,
         hogy mérsékelje az azon társaságok által kiosztott nyereséget sújtó – először társasági adó, majd jövedelemadó formájában
         történő – kettős adóztatást, amelyek javára a befektetést megvalósították, az érintett tagállamban teljes körű adókötelezettséggel
         rendelkező, de más tagállamban letelepedett társaságtól tőkejövedelemhez jutó részvényesek összehasonlítható helyzetben vannak
         azokkal a részvényesekkel, akik szintén az érintett tagállamban rendelkeznek teljes körű adókötelezettséggel, és az e tagállamban
         letelepedett társaságtól jutnak tőkejövedelemhez.

      Másrészt a szóban forgó adókedvezmények nyújtásának – amelyben az érintett tagállamban illetőséggel rendelkező adóalanyok
         nemzeti eredetű tőkejövedelmük után részesülnek –, valamint a társaságok nyereségének a társasági adó révén történő megadóztatása
         közötti közvetlen összefüggés hiányában az elérni kívánt cél – nevezetesen a kettős adóztatás mérséklése – nem igazolható
         az adórendszer koherenciája megőrzésének szükségével, tekintettel arra, hogy a természetes személyek jövedelemadója és a társasági
         adó két különböző adó, amelyek más-más adóalanyokat terhelnek, valamint hogy e célt egyáltalán nem érintené, ha az adókedvezmények
         előnyeit a más tagállamból származó tőkejövedelmek jogosultjaira is kiterjesztenék.

      Ezenfelül ilyen összefüggés hiányában annak megtagadása, hogy a más tagállamból származó tőkejövedelmek jogosultjainak biztosítsák
         az említett adókedvezményeket, nem igazolható azzal a körülménnyel, hogy a más tagállamban letelepedett társaságok jövedelmeit
         ott alacsonyabb mértékű adó terheli. Ráadásul az olyan adóztatásbeli kedvezőtlen bánásmód, amely valamely alapvető szabadságot
         sért, nem igazolható egyéb – feltételezetten létező – adókedvezményekkel.

      Ami pedig az adóbevételek csökkenését illeti, ez nem tekinthető olyan nyomós közérdeknek, amelyre hivatkozni lehet valamely
         alapvető szabadsággal elvileg ellentétes intézkedés igazolása érdekében.

      (vö. 20?22., 28., 31?32., 34?36., 38., 40., 42?43. és 49. pont, rendelkező rész 1?2. pont)
A Bíróság ítélete (első tanács)
      2004. július 15.(*)

      „A tőke szabad mozgása – Tőkejövedelmekre kivetett adó – Osztrák eredetű tőkejövedelmek: mentesítő hatású 25%-os adókulcs vagy az összjövedelemre vonatkozó átlagos adókulcs felének
         megfelelő adókulcs – Más tagállamból származó tőkejövedelmek: általános adókulcs”

      A C‑315/02. sz. ügyben,
      a Bírósághoz a Verwaltungsgerichtshof (Ausztria) által az EK 234. cikk alapján benyújtott, az e bíróság előtt
      Anneliese Lenz
      és
      a Finanzlandesdirektion für Tirol
      között folyamatban lévő eljárásban az EK-Szerződés 73b. és 73d. cikkének (jelenleg EK 56. és EK 58. cikk) értelmezésére vonatkozó
         előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,

      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta és K. Lenaerts (előadó) bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: M.‑F. Contet főtanácsos,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:
      –        A. Lenz képviseletében C. Huber és R. Leitner Wirtschaftsprüfer és Steuerberater,
      –        az osztrák kormány képviseletében H. Dossi, meghatalmazotti minőségben,
      –        a dán kormány képviseletében J. Molde, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és P. Boussaroque, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében K. Manji, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Hoskins barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében, K. Gross és R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,
      A. Lenz (képviselik: R. Leitner és G. Toifl Steuerberater), az osztrák kormány (képviseli: J. Bauer, meghatalmazotti minőségben),
         az Egyesült Királyság Kormánya (képviseli: M. Hoskins) és a Bizottság (képviseli: K. Gross és R. Lyal) szóbeli észrevételeinek
         a 2004. január 29‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,

      a főtanácsnok indítványának a 2004. március 25‑i, tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        A Verwaltungsgerichtshof 2002. augusztus 27‑i végzésével, amely 2002. szeptember 6‑án érkezett a Bírósághoz, az EK 234. cikk
         alapján előzetes döntéshozatal céljából három, az EK-Szerződés 73b. és 73d. cikkének (jelenleg EK 56. és EK 58. cikk) értelmezésére
         vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.

      2        Ezek a kérdések az említett bíróság előtt az A. Lenz által kezdeményezett eljárásban merültek fel, amelyben A. Lenz megkérdőjelezte
         a tőkejövedelmek megadóztatására vonatkozó osztrák adójogi szabályozásnak a közösségi joggal való összeegyeztethetőségét.

       Jogi háttér
      3        Az osztrák adórendszer az Ausztriában letelepedett társaságok jövedelmeinek megadóztatásáról két szinten rendelkezik: a társaság
         szintjén a társaság által elért nyereséget adóztatja meg, 34%‑os átalányadókulccsal; a részvényesek szintjén pedig a tőkejövedelmeket,
         azaz az osztalékot és a társaság által kiosztott egyéb nyereséget.

      4        Ami a részvényesek adóztatását illeti, az alkalmazandó szabályok különbözőek attól függően, hogy osztrák vagy külföldi eredetű
         jövedelmekről van-e szó.

       Az osztrák eredetű tőkejövedelmek adóztatása
      5        Az Einkommensteuergesetz 1988 (a jövedelemadóról szóló 1988. évi törvény, BGBl. 1988/400, a továbbiakban: EStG) 93. cikkének
         (2) bekezdése szerint: „akkor beszélünk osztrák eredetű tőkejövedelmekről, amikor a tőkejövedelmek kifizetőjének lakóhelye,
         ügyvezetésének központja vagy székhelye Ausztriában van, illetve amikor a kifizető valamely hitelintézet ausztriai fióktelepe
         […]” (a BGBl. 1996/201‑ben közzétett szöveg).

      6        Az EStG 93. cikkének (1) bekezdése (a BGBl. 1996/201‑ben közzétett szöveg) úgy rendelkezik, hogy „osztrák eredetű tőkejövedelmek
         esetén […], a jövedelemadó a tőkejövedelmekből való levonás (»Kapitalertragsteuer«) útján kerül kivetésre”, amelynek mértéke
         – az EStG 95. cikke (1) bekezdésének megfelelően – 25%.

      7        Az EStG 97. cikkének (1) bekezdése (a BGBl. 1996/797‑ben közzétett szöveg) úgy rendelkezik, hogy a tőkejövedelmek esetében
         az adót „az adó levonásával véglegesen kiegyenlítettnek kell tekinteni”. A tőkejövedelmek következésképpen nem esnek további
         jövedelemadó-kötelezettség alá.

      8        Azokra az esetekre nézve, amikor a mentesítő jellegű adót a forrásnál történő levonással (azaz a társaságoknál) nem lehet
         beszedni, az EStG 97. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az adót „a szelvénykifizető helyen, a tőkejövedelmekre
         kivetett adónak megfelelő összegű önkéntes befizetés útján” szedik be (a BGBl. 1996/797‑ben közzétett szöveg).

      9        Amennyiben az adóalany úgy dönt, hogy nem a 25%‑os mentesítő adót választja, akkor az EStG 37. cikke (1) és (4) bekezdésének
         megfelelően (a BGBl. 1996/797‑ben közzétett szöveg), az ún. „felére csökkentett adókulcs” („Halbsatzverfahren”) rendszerét
         veheti igénybe.

      10      Ebben az esetben a tőkejövedelmeket figyelembe veszik az adóköteles összjövedelem megállapításakor, ami az alkalmazandó adókulcs
         emelkedését eredményezheti. Azonban ennek ellentételezéseként az említett tőkejövedelmek az összjövedelemre alkalmazandó általános
         adókulcs felével adóznak.

       A külföldi eredetű tőkejövedelmek adóztatása
      11      Az ausztriai illetőségű adóalany külföldi eredetű tőkejövedelmei a jövedelemadózás rendes szabályai szerint adóznak. E tőkejövedelmek
         tehát beleszámítanak az adóköteles összjövedelembe, és az általános jövedelemadó hatálya alá tartoznak, amelynek legmagasabb
         kulcsa 50%.

      12      Az osztrák jogi szabályozást egy 2002. április 1‑jén hatályba lépett törvény módosította. E törvény az alapeljárás tekintetében
         irányadó időszaknál későbbi, így nem lehet rá alkalmazni.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      A. Lenz – Ausztriában teljes körű adókötelezettséggel rendelkező német állampolgár – az 1996‑os adóévre olyan tőkejövedelmeket
         vallott be jövedelemadó-bevallásában, amelyeket Németországban letelepedett részvénytársaságoktól osztalék formájában szerzett.
         Az osztrák adóhatóság e jövedelmeket a jövedelemadó általános szabályai szerint adóztatta meg. Az EStG 37. cikkében előírt
         felére csökkentett adókulcsot és az EStG 97. és 93. cikkében előírt mentesítő adót (a továbbiakban: a szóban forgó adókedvezmények)
         ugyanis csak az osztrák eredetű tőkejövedelmekre lehet alkalmazni.

      14      Mivel A. Lenz úgy találta, hogy a tőkének az EK‑Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdésében biztosított szabad mozgásával ellentétes
         az, hogy német eredetű tőkejövedelmeire az általános progresszív adókulcsot alkalmazzák, panasszal fordult a Finanzlandesdirektion
         für Tirolhoz. E fellebbezését az 1999. április 16‑án kelt határozattal elutasították, amely ellen keresetet nyújtott be a
         Verwaltungsgerichtshofhoz.

      15      Ilyen körülmények között a Verwaltungsgerichtshof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Ellentétes-e az EK‑Szerződés 73b. cikke (1) bekezdésének és a 73d. cikk (1) bekezdése a) és b) pontjának, valamint (3) bekezdésének
         (jelenleg az EK 56. cikk (1) bekezdése és az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja, valamint (3) bekezdése) együttesen
         alkalmazandó rendelkezéseivel az olyan – az EStG 97. cikkének (1) és (4) bekezdése által az EStG 37. cikkének (1) és (4) bekezdésével
         együttesen előírthoz hasonló – rendelkezés, amely szerint a belföldi részvények osztaléka tekintetében az adóalany választhat
         a 25%‑os átalányjellegű és mentesítő adókulcs, valamint az összjövedelemre alkalmazandó általános adókulcs fele között, míg
         a külföldi részvények osztaléka mindig az általános jövedelemadó-kulccsal adózik?

      2)      Az első kérdés megválaszolása szempontjából lényeges-e, hogy milyen mértékű adó terheli annak a részvénytőkével rendelkező
         társaságnak a jövedelmét, amelynek székhelye és ügyvezetésének központja egy másik tagállamban vagy harmadik országban van?

      3)      Amennyiben az első kérdésre igenlő a válasz: létrehozható-e az EK‑Szerződés 73b. cikke (1) bekezdésének (jelenleg az EK 56. cikk
         (1) bekezdése) megfelelő állapot oly módon, hogy az osztalékot kapó személy osztrák jövedelemadójába arányosan beszámítják
         azon társasági adót, amelyet a más tagállambeli vagy harmadik országbeli székhellyel és ügyvezetési központtal rendelkező
         részvénytársaságok a honosságuk szerinti államban fizetnek meg?”

       Az első két kérdésről
      16      Első két kérdésével, amelyeket együtt kell megvizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy
         az EK‑Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése és 73d. cikkének (1) és (3) bekezdése ellentétes-e az olyan tagállami rendelkezéssel,
         amely – a külföldi tőkejövedelmek kizárásával – csak az e tagállamban letelepedett társaságok által kifizetett tőkejövedelmekre
         alkalmazza a 25%-os mentesítő adókulcsot vagy az általános jövedelemadó-kulcs felét, valamint hogy az ilyen szabályozásnak
         az EK‑Szerződés említett rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségének megítélése adott esetben függ‑e attól, hogy e társaságok
         nyereségét a letelepedésük szerinti tagállamban milyen mértékben adóztatják meg.

      17      Mivel az alapeljárásban a jogvita azzal kapcsolatos, hogy az egyik tagállam adóhatóságai elutasítják a szóban forgó adókedvezmények
         biztosítását az e tagállamban teljes körű adókötelezettséggel rendelkező személy részére, aki egy másik tagállamban letelepedett
         társaságtól kapott osztalékot, a feltett kérdésekre csak annyiban kell válaszolni, amennyiben a tőke tagállamok közötti szabad
         mozgásával kapcsolatosak.

      18      Először is azt kell megvizsgálni, hogy – amint azt A Lenz és az Európai Közösségek Bizottsága állítja – az alapeljárásban
         érintett adójogi szabályozás az EK-Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése értelmében korlátozza-e a tőke szabad mozgását.

      19      Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak,
         ez utóbbiak azonban a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni hatáskörüket (a C‑80/94. sz. Wielockx-ügyben
         1995. augusztus 11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2493. o.] 16. pontja, a C‑35/98. sz. Verkooijen-ügyben 2000. június 6‑án
         hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4071. o.] 32. pontja és a C‑334/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 4‑én
         hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 21. pontja).

      20      Meg kell állapítani, hogy a szóban forgó adójogi szabályozásnak az a hatása, hogy az ausztriai illetőségű adóalanyokat visszatartja
         attól, hogy tőkéjüket valamely másik tagállamban letelepedett társaságba fektessék. E szabályozás ugyanis az ausztriai illetőségű
         adóalanyoknak megengedi, hogy osztrák eredetű tőkejövedelmeik vonatkozásában válasszanak a 25%‑os átalányadókulccsal számított
         mentesítő adó és az általános jövedelemadó-kulcs fele között, míg a más tagállamból származó tőkejövedelmeket az általános
         jövedelemadó terheli, amelynek kulcsa az 50%‑ot is elérheti.

      21      Az említett szabályozás a más tagállamokban letelepedett társaságok tekintetében is korlátozó hatással jár, mert akadályozza
         őket abban, hogy Ausztriában tőkét gyűjtsenek. Abban a mértékben ugyanis, amennyiben más tagállamból származó tőkejövedelmeket
         adózási szempontból kedvezőtlenebb bánásmódban részesíti, mint az ausztriai eredetű tőkejövedelmeket, az ausztriai illetőségű
         befektetők számára a más tagállamokban letelepedett társaságok részvényeinek megszerzése kevésbé vonzó, mint az ebben a tagállamban
         letelepedett társaságok részvényeié (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 35. pontját
         és a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 24. pontját).

      22      Az előbbiekből az következik, hogy az alapeljárásban érintetthez hasonló szabályozás a tőke szabad mozgásának az EK‑Szerződés
         73b. cikke (1) bekezdésében alapvetően tiltott korlátozását jelenti.

      23      Meg kell azonban vizsgálni, hogy az EK‑Szerződés rendelkezéseinek fényében igazolható-e a tőke szabad mozgásának korlátozása.

      24      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK‑Szerződés 73d. cikkének (1) bekezdése szerint „[a] 73b. cikk rendelkezései
         nem érintik a tagállamoknak azt a jogát, hogy […] alkalmazzák adójoguk vonatkozó rendelkezéseit, amelyek […] a tőkebefektetés
         helye alapján az adózók között különbséget tesznek”, sem pedig azt a jogát, hogy „meghozzák a szükséges intézkedéseket a nemzeti
         törvények és rendeletek megsértésének megakadályozására”.

      25      Az osztrák, a dán és a francia kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya szerint e rendelkezésekből világosan kiderül,
         hogy a tagállamok jogosan járnak el, amikor a szóban forgó adókedvezményeket egyedül a területükön letelepedett társaságok
         által kifizetett tőkejövedelmek vonatkozásában biztosítják.

      26      E tekintetben fontos kiemelni, hogy a tőke szabad mozgásának alapvető elve alóli kivételt megállapító EK‑Szerződés 73d. cikke
         (1) bekezdésének szigorú értelmezés tárgyát kell képeznie, és e cikket nem lehet úgy értelmezni, hogy minden olyan adójogszabály,
         amely különbséget tesz az adófizetők tőkebefektetésének helye alapján, automatikusan összeegyeztethető lenne az EK‑Szerződéssel.
         Az EK‑Szerződés 73d. cikkének (1) bekezdésében szabályozott kivételt ugyanis az EK‑Szerződés 73d. cikkének (3) bekezdése korlátozza,
         amely úgy rendelkezik, hogy az e cikk (1) bekezdésében említett nemzeti rendelkezések „nem szolgálhatnak a 73b. cikkben meghatározott
         szabad tőkemozgásra és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül”.

      27      Különbséget kell tehát tenni az EK‑Szerződés 73d. cikkének (1) bekezdése értelmében megengedett egyenlőtlen bánásmód és az
         EK‑Szerződés 73d. cikkének (3) bekezdése által tiltott önkényes megkülönböztetés között. Márpedig az ítélkezési gyakorlatból
         az következik, hogy ahhoz, hogy valamely – a szóban forgóhoz hasonló – nemzeti adójogi szabályozás, amely különbséget tesz
         az érintett tagállam területén letelepedett társaságok által kifizetett tőkejövedelmek és a más tagállamokból származó tőkejövedelmek
         között, összeegyeztethető legyen az EK‑Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel, az szükséges, hogy
         a bánásmód eltérése olyan helyzetekre vonatkozzon, amelyek objektíve nem összehasonlíthatóak, illetve hogy a bánásmód eltérését
         nyomós közérdek igazolja, mint például az adórendszer koherenciája megőrzésének szüksége, az adóelkerülés elleni küzdelem
         és az adóellenőrzések eredményessége (a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 43. pontja; a C‑436/00. sz., X és Y
         ügyben 2002. november 21‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10829. o.] 49. és 72. pontja és a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Franciaország ügyben hozott ítélet 27. pontja). Ezenkívül a tőkejövedelmek különböző kategóriáinak eltérő kezelése – az igazolhatóság
         érdekében – nem haladhatja meg a szóban forgó szabályozás céljának eléréséhez szükséges mértéket.

      28      A jelen ügyben észrevételeket előterjesztő kormányok elsősorban azt emelik ki, hogy az osztrák hatóságok az Ausztriában letelepedett
         társaságok által kiosztott nyereséget részben a társaságoknál, részben pedig a részvényeseknél adóztatják meg. A területükön
         kívül letelepedett társaságok jövedelmeit viszont az osztrák hatóságok nem képesek ugyanolyan módon megadóztatni. A szóban
         forgó adójogi szabályozást tehát a helyzetek olyan objektív eltérése indokolja amely az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdése
         a) pontjának megfelelően megalapozza az az adóztatásbeli eltérő bánásmódot (a C‑279/93. sz. Schumacker-ügyben 1995. február
         14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑225. o.] 30–34. és 37. pontja és a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 43. pontja).

      29      Meg kell tehát vizsgálni, hogy az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdése a) pontjában leírt tényállásnak megfelel-e az olyan
         szabályozás, amely az Ausztriában teljes körű adókötelezettséggel rendelkező személyekkel szemben különböző bánásmódot ír
         elő attól függően, hogy tőkejövedelmüket ezen vagy más tagállamban letelepedett társaságoktól kapják-e, objektíve nem összehasonlítható
         helyzetekre vonatkozik-e.

      30      Az iratokból az állapítható meg, hogy az osztrák adójogi szabályozás célja az, hogy mérsékelje a társasági nyereségek kettős
         megadóztatásának gazdasági hatásait, amely kettős adóztatás a társaságok nyereségének a társasági adó révén, valamint az ugyanezen
         nyereség osztalék formájában kiosztott részének az adóalany részvényesnél jövedelemadó révén történő megadóztatásából áll.

      31      Márpedig mind az ausztriai eredetű, mind a más tagállamokból származó tőkejövedelmek képezhetik kettős adóztatás tárgyát.
         A jövedelmeket ugyanis mindkét esetben először társasági adó, majd – amennyiben azokat osztalék formájában kiosztják – jövedelemadó
         terheli.

      32      Az olyan adójogszabály szempontjából, amelynek célja, hogy mérsékelje az azon társaságok által kiosztott nyereséget sújtó
         kettős adóztatást, amelyek javára a befektetést megvalósították, az Ausztriában teljes körű adókötelezettséggel rendelkező,
         de más tagállamban letelepedett társaságtól tőkejövedelemhez jutó részvényesek összehasonlítható helyzetben vannak azokkal
         a részvényesekkel, akik szintén Ausztriában rendelkeznek teljes körű adókötelezettséggel, és ez utóbbi tagállamban letelepedett
         társaságtól jutnak tőkejövedelemhez.

      33      Ebből az következik, hogy az osztrák adójogi szabályozás által tett megkülönböztetés, amely a 25%-os mentesítő adókulcsnak
         vagy a felére csökkentett adókulcsnak a tőkejövedelmekre való alkalmazását attól teszi függővé, hogy e jövedelmek osztrák
         eredetűek-e, vagy sem, nem az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében vett különböző helyzetekre vonatkozik
         (ebben a vonatkozásban lásd a C‑107/94. sz. Asscher-ügyben 1996. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3089. o.] 41–49. pontját
         és a C‑234/01. sz. Gerritse-ügyben 2003. június 12‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5933. o., 47–54. pontját).

      34      A Bíróság elé észrevételeket terjesztő kormányok másodsorban azt állítják, hogy az osztrák adójogi szabályozást objektíve
         igazolja az, hogy biztosítani kell a nemzeti adórendszer koherenciáját (a C‑204/90. sz. Bachmann-ügyben [EBHT 1992., I‑249. o.]
         és a C‑300/90. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben [EBHT 1992., I‑305. o.] 1992. január 28‑án hozott ítéletek). E tekintetben
         úgy érvelnek, hogy a szóban forgó adókedvezmények célja az, hogy mérsékeljék a társasági nyereségek kettős megadóztatásának
         hatásait. Véleményük szerint közvetlen gazdasági kapcsolat áll fenn a társaság nyereségének megadóztatása és ezen adókedvezmények
         között. Következésképpen, mivel e tagállamban csak az Ausztriában letelepedett társaságok tartoznak a társasági adókötelezettség
         alá, indokolt, hogy az említett adókedvezményeket csak az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjaira korlátozzák.

      35      Emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Bachmann-ügyben hozott ítélet 28. pontjában és a fent hivatkozott Bizottság
         kontra Belgium ügyben hozott ítélet 21. pontjában – ahol a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az adórendszer koherenciája megőrzésének
         szüksége igazolhatja az EK‑Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlásának korlátozását – közvetlen kapcsolat
         állt fenn egyrészt a nyugdíj- és életbiztosítási szerződések keretében befizetett járulékok levonhatósága, másrészt pedig
         a biztosítók által az említett szerződések végrehajtásának keretében kifizetendő összegek megadóztatása között; és ezt a kapcsolatot
         a szóban forgó adórendszer koherenciájának védelme érdekében meg kellett őrizni (lásd különösen a C‑55/98. sz. Vestergaard-ügyben
         1999. október 28‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7641. o.] 24. pontját és a fent hivatkozott X és Y ügyben hozott ítélet 52. pontját).

      36      Azon a tényen kívül, hogy a természetes személyek jövedelemadója és a társasági adó két különböző adó, amelyek más-más adóalanyokat
         terhelnek (lásd a C‑251/98. sz. Baars-ügyben 2000. április 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2787. o.] 40. pontját, a fent
         hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 57. és 58. pontját és a C‑168/01. sz., Bosal Holding ügyben 2003. szeptember 18‑án
         hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 30. pontját), az alapeljárás tekintetében meg kell állapítani, hogy az osztrák
         adójogi szabályozás a szóban forgó adókedvezmények nyújtását – amelyben az ausztriai illetőségű adóalanyok az osztrák eredetű
         tőkejövedelmük után részesülnek – nem a társaságok nyereségének a társasági adó révén történő megadóztatásától teszi függővé.

      37      Arra is emlékeztetni kell, hogy azt az érvet, amely az adórendszer koherenciája megőrzésének szükségén alapul, a szóban forgó
         adójogi szabályozás által követett cél tekintetében is ellenőrizni kell (lásd a C‑9/02. sz. Hughes de Lasteyrie du Saillant-ügyben
         2004. március 11‑én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 67. pontját).

      38      Márpedig az osztrák adójogi szabályozás által elérni kívánt célt, nevezetesen a kettős adóztatás mérséklését, egyáltalán nem
         érintené, ha az osztrák adójogi szabályozás előnyeit a más tagállamból származó tőkejövedelmek jogosultjaira is kiterjesztenék.
         Éppen ellenkezőleg: az a tény, hogy a 25%-os mentesítő adókulcsot és a felére csökkentett adókulcsot csak az osztrák eredetű
         tőkejövedelmek jogosultjaira korlátozzák, azt eredményezi, hogy nő a különbség az osztrák társaságok nyereségét terhelő globális
         adóteher és a más tagállamban letelepedett társaságok nyereségét terhelő globális adóteher között.

      39      Tehát nem lehet elfogadni azt az érvet, amely az osztrák adórendszer koherenciája megőrzésének szükségén alapul.

      40      Azt is érdemes kiemelni, hogy amennyiben a szóban forgó adókedvezményt biztosítanák a más tagállamból származó tőkejövedelmek
         jogosultjai számára is, az az érintett tagállam adóbevételeinek csökkenését vonná maga után. Azonban az állandó ítélkezési
         gyakorlat szerint az adóbevételek csökkenése nem tekinthető olyan nyomós közérdeknek, amelyre hivatkozni lehet valamely alapvető
         szabadsággal elvileg ellentétes intézkedés igazolása érdekében (a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 59. pontja,
         a C‑136/00. sz. Danner-ügyben 2002. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 2002, I‑8147. o.] 56. pontja, és a fent hivatkozott X
         és Y ügyben hozott ítélet 50. pontja).

      41      Ezen túl – az osztrák és a dán kormány állításával ellentétben – a más tagállamban letelepedett társaságok megadóztatásának
         szintje nem lényeges annak megítélése szempontjából, hogy valamely nemzeti jogszabály – nevezetesen az osztrák adójogi szabályozás
         – összeegyeztethető-e az EK‑Szerződés 73b. cikkével és 73d. cikke (1) és (3) bekezdésével.

      42      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az osztrák eredetű tőkejövedelmek vonatkozásában a szóban forgó adójogi szabályozás
         semmilyen közvetlen kapcsolatot nem hoz létre a társaságok társasági adó útján történő megadóztatása és azon adókedvezmények
         között, amelyeket az ausztriai illetőségű adóalanyok élveznek a jövedelemadó tekintetében. Ezért az Ausztrián kívül letelepedett
         társaságok adóztatási szintje nem igazolhatja azt, hogy az e társaságok által kifizetett tőkejövedelmek jogosultjaitól megtagadják
         ugyanezeket az adókedvezményeket.

      43      Természetesen nem zárható ki, hogy a szóban forgó adójogi szabályozásnak a más tagállamból származó tőkejövedelmekre történő
         kiterjesztése előnyössé teheti az ausztriai illetőségű befektetők számára az olyan más tagállamokban letelepedett társaságok
         részvényeinek megszerzését, ahol a társasági adó szintje alacsonyabb, mint Ausztriában. Ez a lehetőség azonban semmiképpen
         sem igazolhat olyan szabályozást, amelyről az alapeljárásban szó van. Az az érv, amely szerint azok az adóalanyok, akik az
         illetőségük szerinti államban egy másik tagállamban letelepedett társaságtól kapnak tőkejövedelmeket, adókedvezményhez jutnának,
         szemben áll az állandó ítélkezési gyakorlattal, amely szerint az olyan adóztatásbeli kedvezőtlen bánásmód, amely valamely
         alapvető szabadságot sért, nem igazolható esetleges egyéb adókedvezményekkel (a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott
         ítélet 61. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      44      A francia kormány ezenkívül azt is hangsúlyozza, hogy az osztrák adójogi szabályozást az igazolja, hogy biztosítani kell az
         adóellenőrzés eredményességét.

      45      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy különösen az EK‑Szerződés 73d. cikke (1) bekezdésének b) pontjából az következik,
         hogy az EK‑Szerződés által biztosított alapvető szabadságok korlátozásának igazolása érdekében hivatkozni lehet az adóellenőrzések
         eredményességére (lásd a C‑254/97. sz., Baxter és társai ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4809. o.] 18. pontját
         és a C‑478/98. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2000. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7587. o.] 39. pontját).

      46      Először is: ami az osztrák eredetű tőkejövedelmek csökkentett adókulccsal történő megadóztatásából eredő adókedvezményt illeti,
         egyáltalán nincs kimutatva, hogy a tőkejövedelmek eredetétől függően alkalmazott különböző adókulcsok alkalmasak lennének
         arra, hogy eredményesebbé tegyék az adóellenőrzéseket.

      47      Másodsorban: ami a 25%‑os mértékű mentesítő adót illeti, emlékeztetni kell arra, hogy ezt az Ausztriában letelepedett társaságok
         közvetlenül a forrásnál vonják le. Amint azonban azt indítványának 33. és 34. pontjában a főtanácsnok kifejtette, a mentesítő
         jellegű adónak nem előfeltétele a forrásnál történő levonás. Az EStG 97. cikkének (2) bekezdése akképpen rendelkezik, hogy
         amennyiben a forrásnál történő levonás nem lehetséges, a mentesítő jellegű adót „a szelvénykifizető helyen a tőkejövedelmekre
         kivetett adónak megfelelő összegű önkéntes befizetéssel” is teljesíteni lehet. A más tagállamokban letelepedett társaságoktól
         származó jövedelmek vonatkozásában az adóhatóság részére történő „önkéntes befizetéshez” hasonló eljárást lehetne előírni.

      48      Igaz, hogy az Ausztriában letelepedett társaságok által közvetlenül a forrásnál elvégzett adólevonás egyszerűbb az adóhatóság
         számára, mint az „önkéntes befizetés”. A pusztán adminisztratív jellegű nehézségek azonban nem igazolhatják az EK‑Szerződésben
         biztosított olyan alapvető szabadság akadályozását, mint például a tőke szabad mozgása (a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Franciaország ügyben hozott ítélet 29. és 30. pontja).

      49      A fentiek figyelembevételével az első két kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK‑Szerződés 73b. cikkével és 73d. cikkének
         (1) és (3) bekezdésével ellentétes az olyan szabályozás, amely kizárólag az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjai számára
         teszi lehetővé, hogy válasszanak a 25%‑os mértékű mentesítő jellegű adó és a jövedelemadó általános kulcsának fele között,
         míg a más tagállamból származó tőkejövedelmeket kötelezően az általános – csökkentések nélküli – jövedelemadóval terheli.
         Annak megtagadása, hogy a más tagállamból származó tőkejövedelmek jogosultjainak ugyanazokat az adókedvezményeket biztosítsák,
         mint amelyekben az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjai részesülnek, nem igazolható azzal a körülménnyel, hogy a más
         tagállamban letelepedett társaságok jövedelmeit ott alacsonyabb mértékű adó terheli.

       A harmadik kérdésről
      50      Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az EK‑Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdésével ellentétes-e
         az olyan adójogi szabályozás, amely az ausztriai illetőségű és valamely más tagállamból tőkejövedelmet szerző adóalanynak
         megengedi, hogy jövedelemadójába arányosan beszámítsa az azon társaságok által kifizetett társasági adót, amelyekben részesedéssel
         rendelkezik.

      51      A. Lenz és a Bizottság kételyeiket fejezték ki e kérdés elfogadhatóságával kapcsolatban. A kérdés az alapeljárás szempontjából
         nem bír jelentőséggel, mert olyan adójogi szabályozásra vonatkozik, amely Ausztriában nincs hatályban.

      52      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság nem dönthet egy nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         olyan kérdésről, amely esetében nyilvánvaló, hogy valamely adott közösségi jogszabály kért értelmezése nem függ össze az alapeljárás
         tárgyával vagy céljával, illetve ha a szóban forgó probléma elméleti jellegű (a C‑83/91. sz. Meilicke-ügyben 1992. július
         16‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4871. o.] 25. pontja, a C‑36/99. sz., Idéal tourisme ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet
         [EBHT 2000., I‑6049. o.] 20. pontja és a C‑380/01. sz. Schneider-ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet [az EBHT-ban még
         nem tették közzé] 22. pontja).

      53      Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben említett rendelkezések nem teszik lehetővé, hogy a más tagállamban megfizetett
         társasági adó Ausztriában beszámítás tárgyát képezhesse. A Bíróság e tárgyban további tájékoztatást kért az osztrák kormánytól,
         amely válaszában megerősítette, hogy az alapeljárás tekintetében irányadó időpontban hatályos adójogszabályok még kiterjesztő
         értelmezés esetén sem tették lehetővé a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett beszámítást.

      54      Ilyen körülmények között a harmadik kérdésre nem kell válaszolni.

       A költségekről
      55      A Bíróságnál észrevételeket előterjesztő osztrák, dán és francia kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya és a Bizottság
         részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő felek számára a kérdést előterjesztő
         bíróság előtt függőben lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG (első tanács)
      a Verwaltungsgerichtshof 2002. augusztus 27‑i végzésével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
      1)      Az EK‑Szerződés 73b. cikkével és 73d. cikkének (1) és (3) bekezdésével (jelenleg EK 56. cikk és az EK 58. cikk (1) és (3) bekezdése)
            ellentétes az olyan szabályozás, amely kizárólag az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjai számára teszi lehetővé, hogy
            válasszanak a 25%‑os mértékű mentesítő jellegű adó és a jövedelemadó általános kulcsának fele között, míg a más tagállamból
            származó tőkejövedelmeket kötelezően az általános – csökkentések nélküli – jövedelemadóval terheli.
      2)      Annak megtagadása, hogy a más tagállamból származó tőkejövedelmek jogosultjainak ugyanazokat az adókedvezményeket biztosítsák,
            mint amelyekben az osztrák eredetű tőkejövedelmek jogosultjai részesülnek, nem igazolható azzal a körülménnyel, hogy a más
            tagállamban letelepedett társaságok jövedelmeit ott alacsonyabb mértékű adó terheli.

               Jann

               Rosas

               von Bahr

               Silva de Lapuerta

                     Lenaerts

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. július 15‑i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     P. Jann

               hivatalvezető

                     az első tanács elnöke

         * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2015. július 16.#Az eljárást indította: BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#A Bundesgerichtshof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Állami támogatások – EUMSZ 107. cikk, (1) bekezdés – Mezőgazdasági földterületek hatóságok általi értékesítése – Nemzeti rendelkezés, amely az illetékes hatóságok számára lehetővé teszi, hogy megakadályozzák a mezőgazdasági földterület értékesítését, ha az ajánlott vételár a piaci értékhez képest »kirívóan aránytalannak« minősül – Bizonyos vállalkozások vagy bizonyos áruk termelése számára biztosított előny – A magánbefektető kritériuma – A »piaci érték« meghatározása.#C-39/14. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑39/14. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország) a Bírósághoz 2014. január 27‑én érkezett, 2013. november 29‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH
            által indított,
            Thomas Erbs ,
            Ursula Erbs
            és
            a Landkreis Jerichower Land
            részvételével
            folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (első tanács),
            tagjai: A. Tizzano (előadó) tanácselnök, A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger és F. Biltgen bírák,
            főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
            hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. december 11‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH képviseletében C. von Donat Rechtsanwalt,
            – T. Erbs és U. Erbs képviseletében T. Rehmann Rechtsanwalt,
            – a Landkreis Jerichower Land képviseletében W. Sonderhoff, meghatalmazotti minőségben,
            – a német kormány képviseletében T. Henze és B. Beutler, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében P.‑J. Loewenthal és R. Sauer, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2015. március 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet a BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH (a továbbiakban: BVVG) és a Landkreis Jerichower Land (Jerichower Land‑i járás, Németország) között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya, hogy utóbbi nem hagyta jóvá egy mezőgazdasági földterület T. Erbs és U. Erbs (a továbbiakban: Erbs házaspár) részére történő értékesítését.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. A hatóságok általi földterület‑ és épületértékesítés állami támogatási elemeiről szóló, 1997. július 10‑i bizottsági közlemény (HL C 10., 209. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 1. kötet, 143. o.; a továbbiakban: közlemény) II. címe 1. pontja első albekezdésének szövege a következő:
            „A megfelelően közzétett, nyílt és feltételmentes, árveréshez hasonlítható pályázati eljárást követő földterület‑ és épületértékesítés, amely során a legjobb vagy az egyetlen ajánlatot fogadják el, már fogalmából következően is piaci értéken történik, és következésképpen nem tartalmaz állami támogatási elemet. […]”
            4. A közlemény II. címe 2. pontjának a) alpontja szerint:
            „Ha a hatóságok nem az 1. pontban ismertetett eljárást alkalmazzák, akkor a piaci értéknek az általánosan elfogadott piaci mutatókon és értékelési normákon alapuló megállapítása érdekében – az értékesítési tárgyalások megkezdése előtt – egy vagy több független értékbecslésre jogosult szakértővel független értékelést kell végeztetni. […]
            A »piaci érték« az az ár, amelyen a földterület és épület egy eladni kívánó eladó és egy teljesen független vevő közötti magánjogi szerződés keretében az értékelés napján értékesíthető lenne, vélelmezve, hogy a földterület nyilvánosan hozzáférhető a piac számára, hogy a piaci körülmények lehetővé teszik a szabályos eladást, és hogy az ingatlan jellegére tekintettel szokásos időtartam áll rendelkezésre az értékesítés megtárgyalására […].”
            A német jog
            5. Az 1961. július 28‑i Grundstückverkehrsgesetz (az agrárszerkezet javítására és a mezőgazdasági és erdőgazdálkodási üzemek védelmére vonatkozó intézkedésekről szóló törvény; BGBl. I., 1091. o.; a továbbiakban: GrdstVG) 1. §‑a (1) bekezdésének szövege a következő:
            „(1) A jelen szakasz rendelkezései mezőgazdasági és erdőgazdálkodási célú földterületekre […] alkalmazandók.”
            6. A GrdstVG 2. §‑ának (1) bekezdése így rendelkezik:
            „Valamely földterület jogügylet útján való értékesítéséhez és az erről szóló kötelmi jogi szerződéshez hatósági jóváhagyás szükséges. […]”
            7. A GrdstVG 4. §‑a a következőképpen rendelkezik:
            „Nincs szükség hatósági jóváhagyásra, ha
            1. a szövetségi állam vagy valamely tartomány szerződő félként vesz részt az értékesítésben;
            [...]”
            8. A GrdstVG 9. §‑a a következőképpen szól:
            „(1) A jóváhagyás csak akkor tagadható meg vagy korlátozható kikötések (10. §), illetve feltételek (11. §) útján, ha a körülményekből az következik, hogy
            1. az értékesítés ésszerűtlen birtokszerkezetet eredményez, vagy
            2. az értékesítés révén a földterület vagy a földrajzi vagy gazdasági szempontból összefüggő és az eladó tulajdonában álló földterületek többsége nem gazdaságos módon csökken vagy oszlik meg, vagy
            3. az ellenérték a földterület értékéhez képest kirívóan aránytalan.
            [...]
            (4) Ha a földterületet mezőgazdasági vagy erdőgazdálkodási céltól eltérő célra értékesítik, a jóváhagyás nem tagadható meg az (1) bekezdés 3. pontja alapján.
            [...]”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
            9. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a BVVG a magánjog hatálya alá tartozó jogi személy, amelynek társasági részesedései a Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (a német újraegyesítésből eredő speciális feladatokkal megbízott szövetségi állami szerv) tulajdonában állnak. A BVVG jogszabályban rögzített feladata többek között az egykor állami tulajdonban álló mezőgazdasági és erdőgazdálkodási célú földterületek és épületek privatizációjának lebonyolítása. Ennek körében a BVVG magánjogi tulajdonosként a saját nevében, de a Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben javára jár el.
            10. Egy nyilvános pályázati felhívást követően, amelynek keretében az Erbs házaspár tette a legmagasabb ajánlatot, e házaspár 2008. március 31‑én közjegyzői okiratba foglalt „adásvételi szerződést” kötött a BVVG‑vel 29 000 euró vételáron egy körülbelül 2,6 hektár nagyságú mezőgazdasági földterület (a továbbiakban: szóban forgó földterület) tulajdonjogának megszerzése tárgyában.
            11. 2008. június 5‑i határozatával a Landkreis Jerichower Land mint az ilyen adásvétel és az azt tanúsító okirat jóváhagyására hatáskörrel rendelkező helyi hatóság azzal az indokkal tagadta meg a GrdstVG 9. §‑a (1) bekezdésének 3. pontja alapján e jogügylet jóváhagyását, hogy a megállapodás szerinti vételár a szóban forgó földterület forgalmi értékéhez képest kirívóan aránytalan.
            12. Ugyanis a vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ilyen aránytalanság áll fenn abban az esetben, ha a vételár több mint 50%‑kal meghaladja a szóban forgó „földterület mezőgazdasági forgalmi értékét”. Ez az érték az az ár, amelyet hasonló jellegű és helyzetű földterületekért fizetnek a szerződéskötés időpontjában két mezőgazdasági termelő között létrejött földforgalmi jogügylet keretében. Az említett érték megállapítása során a nem mezőgazdasági termelők részére történő értékesítéseket is figyelembe kell venni, amennyiben az értékesítésre a földterület további mezőgazdasági hasznosítása céljából kerül sor.
            13. A BVVG és az Erbs házaspár a Landkreis Jerichower Land ezen határozatával szemben keresetet indított az Amtsgericht – Landwirtschaftsgericht (mezőgazdasági ügyekben eljáró elsőfokú bíróság) előtt, amely a szóban forgó földterület vonatkozásában egy szakértői bizottság által készített forgalmiérték‑becslés alapján elutasította a kérelmüket.
            14. Ezen határozat elleni fellebbezés nyomán a fellebbviteli bíróság második szakértői vélemény elkészítését rendelte el, amely szerint a BVVG által az adott területen bonyolított értékesítéseknek az összehasonlításba történő bevonása esetén a szóban forgó földterület mezőgazdasági forgalmi értéke 14 168,61 euró, ezen értékesítéseket nem számítva pedig 13 648,19 euró. Így a szakvélemény azt is megerősítette, hogy az Erbs házaspár által ajánlott 29 000 eurós vételár több mint 50%‑kal meghaladja a szóban forgó földterület forgalmi értékét, következésképpen „kirívóan aránytalan” a GrdstVG 9. §‑a (1) bekezdésének 3. pontja értelmében.
            15. Ezenkívül e bíróság megállapította, hogy az ilyen áron történő értékesítés jóváhagyása olyan személyek részére, akik nem hivatásszerűen foglalkoznak mezőgazdasági termeléssel, mint amilyen az Erbs házaspár is, kedvezőtlen hatást gyakorolna a mezőgazdasági üzemekre, mivel ha növekedne a mezőgazdasági földterületek jelenleg elérhető ára, nem tudnának földet szerezni azok a mezőgazdasági termelők, akiknek az üzemük növelése céljából földre van szüksége. A fellebbviteli bíróság szerint azonban a mezőgazdasági földterület értékesítésének jóváhagyását csak abban az esetben lehet megtagadni, ha van olyan mezőgazdasági termelő, aki hajlandó az említett földterület megvásárlására. E fellebbviteli bíróság elutasította a BVVG és az Erbs házaspár jogorvoslati kérelmét, miután megállapította, hogy van legalább egy olyan másik személy, aki – bár nem vett részt a nyilvános pályázaton – hivatásszerűen mezőgazdasági termeléssel foglalkozik, és hajlandó a szóban forgó földterületet olyan áron megvásárolni, amely legfeljebb 50%‑kal haladja meg e föld mezőgazdasági forgalmi értékét.
            16. A BVVG felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság) elé. A kérdést előterjesztő bíróság azt veti fel, hogy valamely köztulajdonban álló ingatlan e társaság általi értékesítéséből előnye származik‑e a vevőnek, ha ez olyan áron történik, amely alacsonyabb, mint a nyilvános pályázat útján megállapított ár, és ha igen, az ilyen előnyt igazolhatja‑e a GrdstVG 9. §‑a (1) bekezdésének 3. pontja, azaz a mezőgazdasági üzemek érdekeinek védelme. Ezenkívül e bíróság azt a kérdést vizsgálja, hogy a nyilvános pályázat útján megállapított áron való értékesítés jóváhagyásának megtagadása az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésébe ütközik‑e, figyelemmel arra a körülményre, hogy amikor e megtagadásra sor kerül, még nem született döntés arról, hogy az érintett földterületet kinek fogják értékesíteni.
            17. E körülmények között a Bundesgerichtshof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
            „Ellentétes‑e az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésével a [GrdstVG] 9. §‑a (1) bekezdésének 3. pontjához hasonló olyan nemzeti jogszabály, amely az agrárszerkezet javítása céljából a BVVG‑hez hasonló állami szervek számára végeredményben megtiltja, hogy egy értékesítendő mezőgazdasági földterületet egy nyilvános pályázat legmagasabb ajánlatot tevőjének adjanak el, ha a legmagasabb ajánlat kirívóan aránytalan a földterület értékéhez képest?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
            18. A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy az olyan nemzeti jogszabály, mint amely az alapeljárásban szerepel, az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett, a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősül‑e.
            19. A kérdés megfogalmazására tekintettel elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság nem foglalhat állást valamely nemzeti intézkedés uniós joggal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban. Nem dönthet továbbá valamely állami támogatás vagy támogatási program belső piaccal való összeegyeztethetőségéről sem, mivel ezen összeegyeztethetőség értékelése az uniós bíróság felügyelete mellett eljáró Európai Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozik (Fallimento Traghetti del Mediterraneo ítélet, C‑140/09, EU:C:2010:335, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            20. A Bíróság ugyanakkor hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan, az uniós jog értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára adott nemzeti rendelkezés e joggal való összeegyeztethetőségének értékelését annak érdekében, hogy döntést hozzon az előtte folyó eljárásban. Az állami támogatások terén a Bíróság többek között tájékoztathatja a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan értelmezési szempontról, amely levetővé teszi számára annak megállapítását, hogy adott nemzeti intézkedés „állami támogatásnak” minősülhet‑e az uniós jog értelmében (Fallimento Traghetti del Mediterraneo ítélet, C‑140/09, EU:C:2010:335, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            21. Következésképpen a feltett kérdést úgy kell érteni, hogy azzal azt kívánják megtudni, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy „állami támogatásnak” minősülhet az olyan nemzeti jogszabály, amely a mezőgazdasági üzemek érdekvédelmének biztosítása érdekében megtiltja egy állami szerv számára, hogy nyilvános pályázat keretében egy mezőgazdasági földterületet a legmagasabb ajánlatot tevő személy részére értékesítsen, ha az illetékes helyi hatóság úgy ítéli meg, hogy ez utóbbi ajánlata kirívóan aránytalan az említett földterület becsült értékéhez képest.
            22. A kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szerint, ha a Szerződések má sként nem rendelkeznek, a belső piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.
            23. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „támogatásnak” minősítéshez az e rendelkezésben meghatározott valamennyi feltételnek teljesülnie kell (Banco Privado Português és Massa Insolvente do Banco Privado Português ítélet, C‑667/13, EU:C:2015:151, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            24. Nem vitatott tehát, hogy ahhoz, hogy valamely nemzeti intézkedés az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének értelmében vett „állami támogatásnak” minősüljön, először is az szükséges, hogy állami beavatkozásról vagy állami forrásból történő beavatkozásról legyen szó, másodszor ennek a beavatkozásnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet, harmadszor a kedvezményezettjét szelektív előnyben kell részesítenie, negyedszer pedig torzítania kell a versenyt, vagy azzal kell fenyegetnie (Trapeza Eurobank Ergasias ítélet, C‑690/13, EU:C:2015:235, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            25. Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróságnak, noha lényegében úgy ítéli meg, hogy a GrdstVG 9. §‑a (1) bekezdésének 3. pontja megfelel az előző pontban hivatkozott első, második és negyedik feltételnek, kétségei vannak a harmadik feltétel értelmezését és alkalmazását illetően, amely feltétel szerint a szóban forgó intézkedésnek a kedvezményezettjét szelektív előnyben kell részesítenie.
            26. Ennek kapcsán emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a támogatás fogalma nemcsak a szubvencióhoz, kölcsönhöz vagy a vállalkozás tőkéjében való részesedéshez hasonló pozitív juttatásokat foglalhatja magában, hanem azokat a juttatásokat is, amelyek különböző formában enyhítik a vállalkozás költségvetésének általános terheit, és amelyek ezáltal, anélkül hogy a szó szoros értelmében támogatások lennének, azokkal azonos természetűek és hatásúak (Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe ítélet, C‑239/09, EU:C:2010:778, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E tekintetben az állami támogatás fennállásának megállapítása céljából egyrészt a kedvezményezettnek nyújtott előny, másrészt pedig az állami költségvetés csökkenése, sőt az e költségvetésre háruló terhek kellőképpen konkrét gazdasági kockázata közötti kellőképpen közvetlen kapcsolatot kell bizonyítani (lásd ebben az értelemben: Bouygues és Bouygues Télécom kontra Bizottság és társai, valamint Bizottság kontra Franciaország és társai ítélet, C‑399/10 P és C‑401/10 P, EU:C:2013:175, 109. pont).
            27. Így a Bíróság már kimondta, hogy főszabály szerint nem zárható ki, hogy az állami földtulajdon piaci árnál alacsonyabb áron történő értékesítése állami támogatást képezhet (Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe ítélet, C‑239/09, EU:C:2010:778, 31. pont).
            28. Ugyanis az ilyen értékesítés a vevő – mint kedvezményezett – számára olyan előnyt biztosíthat, amely lényegében az állami költségvetés csökkenését idézi elő azáltal, hogy az állam lemond a földterület forgalmi értéke és az e vevő által fizetett alacsonyabb ár közötti különbözetről.
            29. Konkrétan a mezőgazdasági vagy erdőgazdálkodási tevékenységhez hasonló gazdasági tevékenységet folytató vállalkozás vagy magánszemély részére hatóságok által történő föld‑ vagy épületértékesítést illetően a Bíróság pontosította, hogy az ilyen értékesítés többek között akkor mutat állami támogatási elemeket, ha nem piaci értéken történik, vagyis nem olyan áron, amelyet a szokásos versenyfeltételek mellett eljáró magánbefektető meghatározhatott volna (Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe ítélet, C‑239/09, EU:C:2010:778, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            30. Ebből következik, hogy amennyiben a nemzeti jog a földterületek piaci értékének becslésére szolgáló számítási szabályokat vezet be e földterületek hatóságok általi értékesítése céljából, az említett szabályok alkalmazásának – az EUMSZ 107. cikkel való összeegyeztethetőség érdekében – minden esetben olyan árat kell eredményeznie, amely a lehető legközelebb áll a piaci értékhez (lásd ebben az értelemben: Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe ítélet, C‑239/09, EU:C:2010:778, 35. pont).
            31. Márpedig több módszerrel is kiszámítható a piaci értéknek megfelelő ár. E módszerek között szerepel a közlemény II. címe 1. és 2. pontjában felsorolt, legjobb ajánlatot tevőnek való értékesítés és a szakértői véleményen alapuló értékesítés. Éppúgy nem zárható ki, hogy más módszerek is ugyanerre az eredményre vezethetnek (lásd ebben az értelemben: Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe ítélet, C‑239/09, EU:C:2010:778, 35 és 39. pont).
            32. Ami konkrétan a legjobb ajánlatot tevőnek való értékesítés módszerét illeti, egy olyan ügyben, ahol valamely állami hatóság a tulajdonában lévő vállalkozást értékesítette, a Bíróság már kimondta, hogy ha az ilyen hatóság nyílt, átlátható és feltételektől mentes pályázati eljárást indít, vélelmezhető, hogy a piaci ár megfelel a legmagasabb ajánlatnak, meg kell azonban győződni arról először is, hogy ez az ajánlat ajánlati kötöttséget eredményez, és hihető, másodszor pedig, hogy az áron kívüli egyéb gazdasági szempontok figyelembevétele nem indokolt (Land Burgenland és társai kontra Bizottság ítélet, C‑214/12 P, C‑215/12 P és C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 94. pont).
            33. A Bíróság másfelől kifejtette, hogy – ilyen feltételek mellett – nem szükséges a piaci ár vizsgálata céljából olyan egyéb eszközöket igénybe venni, mint például a független szakértői vélemények (lásd ebben az értelemben: Land Burgenland és társai kontra Bizottság ítélet, C‑214/12 P, C‑215/12 P és C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 95. pont).
            34. Márpedig meg kell említeni, hogy az alapeljárásbeli nemzeti jogszabály alapján az illetékes helyi hatóság nyilvános pályázatot követően megtagadhatja a jóváhagyást egy olyan ügylet kapcsán, amelyben egy állami mezőgazdasági földterületet kívánnak értékesíteni a legjobb ajánlatot tevő részére, ha úgy ítéli meg, hogy az ajánlott ár kirívóan aránytalan a földterület értékéhez képest.
            35. Amint a jelen ítélet 12. pontjában említésre került, ilyen aránytalanság áll fenn a nemzeti ítélkezési gyakorlat szerint abban az esetben, ha a vételár több mint 50%‑kal meghaladja a szóban forgó „földterület mezőgazdasági forgalmi értékét”, amelyet azon árhoz viszonyítva állapítanak meg, amelyet hasonló jellegű és helyzetű földterületekért fizetnek a szerződéskötés időpontjában a mezőgazdasági ágazatban létrejött földforgalmi jogügylet keretében. Ezen értékelés során a nem mezőgazdasági termelők részére történő értékesítéseket is figyelembe kell venni az említett érték megállapítása céljából, amennyiben az értékesítésre a földterület további mezőgazdasági hasznosítása céljából kerül sor.
            36. Így a GrdstVG 9. §‑a (1) bekezdése 3. pontjának alkalmazása sértheti a nyilvános pályázati eljárás céljainak megvalósulását annyiban, amennyiben azt eredményezi, hogy elutasítják a legmagasabb ajánlatot, amely esetében pedig vélelmezhető, hogy megfelel a kérdéses földterület piaci árának, amint az a jelen ítélet 32. pontjában már megállapítást nyert.
            37. Ezenkívül az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének értelmében vett „állami támogatás” fogalma alá tartozhat a GrdstVG 9. §‑a (1) bekezdésének 3. pontjában szereplő szabály, mivel lehetővé teszi, hogy valamely harmadik személy, aki adott esetben még részt sem vett a pályázati eljárásban, az illetékes helyi hatóság általi elutasítást követően megszerezze ugyanazt a földterületet alacsonyabb áron, mint amelyet az említett eljárásban azért ajánlottak.
            38. Az ilyen intézkedés alkalmazása ugyanis azt eredményezi, hogy egy harmadik személy vevő – mint kedvezményezett – előnyben részesül az állami költségvetés csökkenése révén azáltal, hogy az állam lemond a földterület – hatáskörrel rendelkező helyi hatóság által becsült – értéke és a nyilvános pályázaton a legmagasabb ajánlatot tevő által ajánlott ár közötti különbözetről.
            39. Mindamellett nem zárható ki, hogy sajátos körülmények között a legjobb ajánlatot tevőnek való értékesítés módszere nem teszi lehetővé a kérdéses vagyontárgy piaci értékének megfelelő ár elérését, és emiatt a vételáron kívül egyéb szempontok figyelembevétele is indokolt lehet.
            40. Erről lehet szó különösen abban az esetben, ha a legmagasabb ajánlat – amint a főtanácsnok is jelezte indítványa 71. pontjában – nyilvánvalóan spekulatív jellege miatt jelentősen magasabbnak bizonyul mind a nyilvános pályázat keretében benyújtott összes többi árajánlatnál, mind pedig a vagyontárgy becsült forgalmi értéknél.
            41. Ilyen feltételek mellett ugyanis a legjobb ajánlatot tevőnek való értékesítés módszere nem alkalmas a szóban forgó földterület piaci értékének kimutatására.
            42. Következésképpen az a nemzeti jogszabály, amely lehetővé teszi az illetékes nemzeti hatóság számára, hogy ilyen körülmények között elutasítsa azt az ajánlatot, amely szerinte aránytalan, és emiatt megtagadja a jóváhagyást az ezen ajánlat tárgyát képező mezőgazdasági földterület értékesítése tekintetében, nem minősülhet „állami támogatásnak”, feltéve hogy az alkalmazása olyan árat eredményezhet, amely a jelen ítélet 30. pontjában ismertetett ítélkezési gyakorlat alapján a lehető legközelebb áll a szóban forgó földterület piaci értékéhez.
            43. A jelen esetben, amint a főtanácsnok is jelezte indítványa 65. pontjában, a Bíróság nem rendelkezik az összes információval azokról a módszerekről, amelyeket az illetékes helyi hatóságok vagy a nemzeti bíróságok által kijelölt szakértők a GrdstVG 9. § a (1) bekezdése 3. pontjának alkalmazása során a földterületek értékbecslése céljából alkalmaznak.
            44. Így különösen a Bírósághoz benyújtott iratok alapján nem lehet megállapítani sem azokat a piaci mutatókat, sem azokat az értékelési szempontokat, amelyek alapján a mezőgazdasági földterület tényleges piaci értékét kiszámítják.
            45. Következésképpen a Bíróság nincs abban a helyzetben, hogy meg tudja állapítani, hogy az alapeljárásbeli nemzeti jogszabály alkalmazása valóban olyan árat eredményezhet‑e, amely – amint a jelen ítélet 30. pontjában ismertetett ítélkezési gyakorlat megköveteli – a lehető legközelebb áll a szóban forgó földterület piaci értékéhez.
            46. Ezért a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy az alapügyben ezt az értékelést elvégezze.
            47. Ezen elemzés során meg kell bizonyosodnia különösen afelől, hogy a mezőgazdasági földterületek értékének meghatározására irányuló módszer mellé társul‑e olyan aktualizálási mechanizmus, amely figyelembe veszi a piaci ár alakulását oly módon, hogy az így kapott értékbecslés a lehető legközelebb álljon e földterületek aktuális forgalmi értékéhez (lásd ebben az értelemben: Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe ítélet, C‑239/09, EU:C:2010:778, 43. pont).
            48. Ezenkívül az alapügyben szereplő összes tényállási elem, valamint különösen a jelen ügyben szereplő pályázati eljárás lebonyolítási körülményei alapján kell a kérdést előterjesztő bíróságnak megállapítania, hogy a legmagasabb ajánlat megfelel‑e a szóban forgó földterület piaci értékének, illetve hogy a vételáron kívül egyéb szempontok figyelembevétele is szükséges‑e, és így ez alapján indokolt lehet a GrdstVG 9. §‑a (1) bekezdésének 3. pontjában foglalt intézkedés alkalmazása.
            49. E tekintetben a német kormány előadja, hogy ezt az intézkedést igazolja a mezőgazdasági üzemek érdekvédelmének követelménye.
            50. Konkrétan ez az intézkedés lehetővé kívánja tenni, hogy új földterületek szerzése esetén a hivatásszerűen mezőgazdasági termeléssel foglalkozó termelőket ne terheljék olyan magas költségek, amelyek veszélyeztethetnék üzemeik életképességét.
            51. E tekintetben azonban emlékeztetni kell arra, hogy az ilyen érvelés önmagában nem elegendő ahhoz, hogy eleve kizárja azt, hogy az ilyen intézkedés az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásnak” minősüljön.
            52. Ugyanis a Bíróság következetes ítélkezési gyakorlata szerint e rendelkezés nem tesz különbséget az állami beavatkozások indokai vagy céljai szerint, hanem hatásaik alapján határozza meg őket (lásd: 3M Italia ítélet, C‑417/10, EU:C:2012:184, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            53. Hasonlóképpen közömbös az említett intézkedés EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásnak” minősítése szempontjából a kérdést előterjesztő bíróság által említett azon körülmény, amely szerint a pályázati úton megállapított áron való értékesítés jóváhagyásának – a GrdstVG 9. §‑a (1) bekezdésének 3. pontján alapuló – megtagadására akkor kerül sor, amikor még nem született döntés arról, hogy az érintett földterületet kinek fogják értékesíteni.
            54. Ellentétes lenne ugyanis az állami támogatások EUMSZ 107. cikk és EUMSZ 108. cikk révén kialakított állandó ellenőrzési rendszerének logikájával, ha a nemzeti támogatási intézkedés minősítése annak vizsgálatától függne, hogy minden egyes kedvezményezett ténylegesen részesül‑e a szóban forgó intézkedés előnyeiből.
            55. A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti jogszabály, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amely a mezőgazdasági üzemek érdekvédelmének biztosítása érdekében megtiltja egy állami szerv számára, hogy nyilvános pályázat keretében egy mezőgazdasági földterületet a legmagasabb ajánlatot tevő személy részére értékesítsen, ha az illetékes helyi hatóság úgy ítéli meg, hogy ez utóbbi ajánlata kirívóan aránytalan az említett földterület becsült értékéhez képest, nem minősülhet „állami támogatásnak”, feltéve hogy az említett jogszabály alkalmazása olyan árat eredményezhet, amely a lehető legközelebb áll az érintett mezőgazdasági földterület piaci értékéhez, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
            A költségekről
            56. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
            Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti jogszabály, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amely a mezőgazdasági üzemek érdekvédelmének biztosítása érdekében megtiltja egy állami szerv számára, hogy nyilvános pályázat keretében egy mezőgazdasági földterületet a legmagasabb ajánlatot tevő személy részére értékesítsen, ha az illetékes helyi hatóság úgy ítéli meg, hogy ez utóbbi ajánlata kirívóan aránytalan az említett földterület becsült értékéhez képest, nem minősülhet „állami támogatásnak”, feltéve hogy az említett jogszabály alkalmazása olyan árat eredményezhet, amely a lehető legközelebb áll az érintett mezőgazdasági földterület piaci értékéhez, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.


A Bíróság december 15.-i ítélete: 1982. # Oosthoek's Uitgeversmaatschappij BV elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof Amsterdam - Hollandia. # Áruk szabad mozgása. # 286/81. sz. ügy


A Bíróság szeptember 23.-i ítélete: 2003.#Margarethe Ospelt és Schlössle Weissenberg Familienstiftung.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgerichtshof - Ausztria.#C-452/01. sz. ügy.


A Bíróság 1976. február 17-i ítélete. # Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH kontra Hauptzollamt Landau/Pfalz. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Németország. # 45-75. sz. ügy