title: A Bíróság (első tanács) 2006. május 18-i ítélete. # Archer Daniels Midland Co. és Archer Daniels Midland Ingredients Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Verseny - Kartellek- A szintetikus lizin piaca - Bírságok - Bírságkiszabási iránymutatás - Visszaható hatály tilalma - Ne bis in idem elve- Egyenlő bánásmód - Figyelembe vehető üzleti forgalom. # C-397/03 P. sz. ügy

text:
      C‑397/03. P. sz. ügy
      Archer Daniels Midland Co.
      és
      Archer Daniels Midland Ingredients Ltd
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Fellebbezés – Verseny – Kartellek – A szintetikus lizin piaca – Bírságok – Bírságkiszabási iránymutatás – Visszaható hatály tilalma – A ne bis in idem elve – Egyenlő bánásmód – Figyelembe vehető üzleti forgalom”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás
      (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)
      2.        Fellebbezés – A Bíróság hatásköre
      (EK 81. cikk; a Bíróság alapokmánya, 58. cikk, 17. tanácsi rendelet, 15. cikk)
      3.        Verseny – Bírság – Összeg
      (17. tanácsi rendelet, 15. cikk)
      4.        Fellebbezés – Jogalapok – Az indokolás elégtelensége – Az Elsőfokú Bíróság hallgatólagos indokolása – Megengedhetőség – Feltételek

      (EK 225. cikk; a Bíróság alapokmánya, 36. és 53. cikk, első bekezdés)
      5.        Intézmények jogi aktusai – A versenyszabályok megsértése esetén kiszabott bírság megállapításáról szóló iránymutatás
      (98/C 9/03. bizottsági közlemény)
      6.        Verseny – Bírság – Összeg – Az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása
      (EK 229. cikk; 17. tanácsi rendelet, 17. cikk;, 98/C 9/03. bizottsági közlemény)
      7.        Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok
      (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)
      1.        A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának
         módszeréről szóló bizottsági iránymutatás a bírságok összegét meghatározó jogi keret része, olyannyira hogy az iránymutatásnak
         a megalkotása előtt elkövetett jogsértésekre való alkalmazása a visszaható hatály tilalmának elvébe ütközhet. Ugyanis valamely
         büntetési politika, mint például a Bizottság általános versenyjogi bírságkiszabási politikája módosításának – főleg, ha e
         politikát magatartási szabályok, mint például az iránymutatás elfogadása révén alkalmazzák – kihatásai lehetnek a visszaható
         hatály tilalmának elvére.

      Mindemellett a versenyjogi közösségi szabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor
         e politika igényeihez tudja igazítani. Ebből következik, hogy az olyan közigazgatási eljárásban érintett vállalkozások, amelynek
         következményeképpen bírság kiszabására is sor kerülhet, nem alapozhatnak jogos elvárást arra a tényre, hogy a Bizottság a
         korábban kiszabottakhoz képest nem fogja növelni a bírságok összegét, sem arra, hogy nem fogja módosítani e bírságok kiszámításának
         módszerét.

      Következésképpen a vállalkozásoknak tekintetbe kell venniük azon lehetőséget, hogy a Bizottság bármikor úgy dönthet, hogy
         a múltban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok összegét.

      Ez nem csak arra az esetre érvényes, amikor a Bizottság a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság
         mértékét, hanem arra is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik,
         mint az iránymutatás.

      Ebből azt a következtetést kell levonni, hogy még ha fel is tételezzük, hogy az iránymutatás és különösképpen az abban meghatározott
         új bírságszámítási módszer a kiszabott bírságok mértékére súlyosító hatással vannak, az előbbi ésszerűen előre látható volt
         a vállalkozások számára abban az időszakban – vagyis az iránymutatás bevezetését megelőzően –, amikor a közösségi jogi jogsértéseket
         elkövették.

      (vö. 19–25. pont)
      2.        A Bíróság felülvizsgálatának célja a fellebbezés keretében egyrészt annak vizsgálata, hogy vajon az Elsőfokú Bíróság jogilag
         megfelelő módon kellő mértékben vette‑e figyelembe az EK 81. cikk és a 17. rendelet 15. cikke fényében az összes lényeges
         tényezőt a meghatározott magatartás súlyosságának megállapítása tekintetében, másrészről annak vizsgálata, hogy vajon az Elsőfokú
         Bíróság jogilag kielégítő módon adott‑e választ a felperes által a bírság visszavonására vagy csökkentésére irányuló jogalapjainak
         összességére.

      Mindemellett a Bíróságnak, amennyiben fellebbezés keretén belül jogi kérdésekről határoz, nem feladata, hogy méltányossági
         okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését, mivel az utóbbi a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra
         kiszabott bírságok összegéről korlátlan felülvizsgálati jogkörében dönt.

      (vö. 47., 105. pont)
      3.        Még ha fel is tesszük, hogy a valamely harmadik államokban – versenyjogi jogsértés miatt – már kiszabott szankciók olyan relevanciával
         bírnak, hogy azokat a Bizottság által a közösségi versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabni szándékozott bírság összegének
         megállapításával kapcsolatos körülményeinek értékelése érdekében figyelembe kell venni, az a kifogás, hogy a Bizottság e tényezőket
         nem vette figyelembe, csak akkor lenne releváns, ha a harmadik állam hatóságai, valamint a Bizottság által a vállalkozással
         szemben összegyűjtött tények azonosak volnának.

      (vö. 52., 69. pont)
      4.        Az Elsőfokú Bíróságnak az ítéletek indokolására vonatkozó, a Bíróság alapokmánya 36. cikke és 53. cikkének első bekezdése
         szerinti kötelezettsége nem kötelezi az Elsőfokú Bíróságot arra, hogy a bírósági eljárás felei érvelésének mindegyik elemét
         kimerítően és pontról pontra követő tényállást vegyen fel. Az indokolás tehát lehet hallgatólagos, feltéve hogy lehetővé teszi
         az érdekeltek számára, hogy megismerjék azokat az indokokat, amelyek alapján a kérdéses intézkedéseket hozták, valamint a
         Bíróság számára, hogy bírósági felülvizsgálatát el tudja végezni.

      (vö. 60. pont)
      5.        Ugyan az olyan külső hatások előidézésére vonatkozó magatartási szabályok, mint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése
         és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás,
         nem minősülnek olyan jogi szabályoknak, amelyeket a közigazgatásnak mindenképpen kötelezően be kell tartania, mégis olyan,
         a gyakorlatban követendő magatartási szabályt tartalmaznak, amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el, anélkül
         hogy olyan magyarázatot ne adna erre, amely összeegyeztethető az egyenlő elbánás elvével.

      (vö. 91. pont)
      6.        Amennyiben az Elsőfokú Bíróság megállapította a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének
         (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás megsértését arra hivatkozva, hogy a
         Bizottság nem vett figyelembe valamely tényezőt, amelyet az iránymutatás szerint figyelembe kellett volna vennie, és ebben
         az ügyben a korlátlan felülvizsgálati jogkörére hivatkozott, az egyenlőség és a jogbiztonság elve megköveteli, hogy az Elsőfokú
         Bíróság először is megbizonyosodjon arról, hogy az említett tényező figyelembevételével a bírság mégis az iránymutatás által
         felállított kereten belül marad‑e, mivel az arányosság elve csupán ezen értékelést követően alkalmazható.

      (vö. 93. pont)
      7.        A versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabandó bírság meghatározásának érdekében a Bíróság ugyanúgy jogosult a vállalkozás
         jelzésértékű teljes forgalmát – még ha az hozzávetőleges vagy hiányos is –, annak méretét, valamint gazdasági teljesítményét
         figyelembe venni, mint a jogsértés tárgyát képező termékekből származó azon forgalomhányadot, amely a jogsértés terjedelme
         tekintetében jelzésértékű lehet. Egyik összegnek sem szabad a többi mérlegelési tényezőhöz képest aránytalan fontosságot tulajdonítani,
         és következésképpen az arányos bírság megállapítása nem lehet pusztán a teljes forgalmon alapuló számítás eredménye. Ez még
         inkább így van, amennyiben a kérdéses termékek a teljes forgalom csupán kicsiny hányadát teszik ki. Ezzel szemben a közösségi
         jog nem foglal magában semmilyen általános elvet, amely szerint a szankciónak arányosnak kell lennie a vállalkozásnak azon
         termékpiacon képviselt nagyságával, amelyen a jogsértést elkövette. Ennélfogva a kiindulási összegek között megengedett a
         kérdéses forgalmon kívül egyéb tényezőkön alapuló különbségtétel.

      (vö. 34. pont, 100–101. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. május 18.(*)

      „Fellebbezés – Verseny – Kartellek– A szintetikus lizin piaca – Bírságok – Bírságkiszabási iránymutatás – Visszaható hatály tilalma – Ne bis in idem elve– Egyenlő bánásmód – Figyelembe vehető üzleti forgalom”
      A C‑397/03. P. sz. ügyben,
      az Archer Daniels Midland Co. (székhelye: Decatur [Amerikai Egyesült Államok]),

      az Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (székhelye: Erith [Egyesült Királyság])

      (képviselik őket: C. O. Lenz Rechtsanwalt, E. Batchelor, valamint L. Martin Alegi és M. Garcia solicitors, kézbesítési cím:
         Luxembourg)

      fellebbezőknek,
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2003. szeptember 19‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: R. Lyal, meghatalmazotti minőségben, segítője: J. Flynn QC, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Schiemann, N. Colneric (előadó), Juhász E. és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. november 18‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. június 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Archer Daniels Midland Co. (a továbbiakban: ADM Company) és leányvállalata, az Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (a
         továbbiakban: ADM Ingredients) fellebbezésükben az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland
         és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑2597. o.,
         a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, mivel az Elsőfokú Bíróság elutasította az EK‑Szerződés
         81. cikkének és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazási eljárására vonatkozó, 2000. június 7‑i 2001/418/EK bizottsági
         határozat (COMP/36.545/F3 „aminosavak”‑ügy, HL 2001. L 152., 24. o., a továbbiakban: megtámadott határozat) részleges megsemmisítésére
         irányuló keresetüket.

      2        Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélettel többek között csökkentette az ADM Company-ra és az ADM Ingredients-re egyetemlegesen
         kiszabott bírság mértékét és a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmüket érdemben elutasította.

       Jogi háttér
      3        Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én kelt egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény)
         „Büntetés kiszabásának tilalma törvényi rendelkezés nélkül” című 7. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján
         nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést
         kiszabni.”

      4        Az Egyezmény hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének „Kétszeres eljárás alá vonás vagy büntetés tilalma” című 4. cikke szerint:

      „1.      Ha valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen
         felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak az igazságszolgáltatási szervei ugyane bűncselekmény
         miatt nem folytathatnak büntető eljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki.

      […]
      3.      A jelen cikk rendelkezéseitől az Egyezmény 15. cikkére hivatkozással nem lehet eltérni.”
      5        A Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. sz. első rendelet (HL L 13., 204. o., 1962.
         február 21.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 15. cikkének (2) bekezdése ekként rendelkezik:

      „A Bizottság határozattal 1000‑től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki
         a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes
         vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:

      a)      megsértik a Szerződés [81.] cikkének (1) bekezdését vagy [82.] cikkét; […]
      […]
      A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”
      6        A Bizottság „Iránymutatás a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján
         kiszabott bírság megállapításának módszeréről” című közleménye (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet,
         1. kötet, 171. o., a továbbiakban: iránymutatás) többek között kimondja:

      „A […] felvázolt elveknek biztosítaniuk kell, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság előtt átláthatóak
         és pártatlanok legyenek, ugyanakkor fenn kell tartaniuk a vonatkozó jogszabályok alapján a bírságok kiszabása tekintetében
         az összforgalom 10%‑ának korlátain belül a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkört. E mérlegelésnek azonban egységes és megkülönböztetéstől
         mentes, a versenyszabályok megsértésének büntetése terén kitűzött célokkal összhangban álló politikát kell követnie.

      A bírság összegének meghatározásánál alkalmazandó új módszer – amelyik egy, a súlyosbító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével
         megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki – a következő szabályokat követi.”

      7        Az iránymutatás 1. A. pontjának negyedik és hatodik bekezdése szerint:

      „Figyelembe kell még venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci
         szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely
         biztosan kellően elrettentő erővel bír.

      […]
      Amennyiben a jogsértésben több vállalkozás is érintett (ilyenek például a kartellek), néhány esetben szükségessé válhat a
         három kategórián belül meghatározott összegek súlyozása annak figyelembevétele érdekében, hogy az egyes vállalkozások jogsértő
         magatartása milyen súlyú, és ebből következően milyen tényleges hatást gyakorol a versenyre, különösen, ha az azonos típusú
         jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn.”

       Az eljárás alapját képező tények
      8        Az Elsőfokú Bíróság előtti kereset alapját képező tényeket a megtámadott ítélet a következőképpen ismertette:

      „1      A felperesek [az ADM Company], és európai leányvállalata [az ADM Ingredients], a gabonatermék- és olajosmag feldolgozó ágazatban
         végzik tevékenységüket. 1991-ben jelentek meg a lizin piacon.

      2      A lizin takarmányokban élelmezési célokra használt fő aminosav. A szintetikus lizint kiegészítő jelleggel használják olyan
         takarmányokban, amelyek nem tartalmaznak elegendő mennyiségű természetes lizint, mint például a gabonák, annak érdekében,
         hogy táplálkozási szakértők az állatok élelmezési igényeinek megfelelő fehérje alapú étrendet alakíthassanak ki. Azon takarmányok,
         amelyekhez szintetikus lizint adagolnak, elegendő mennyiségű természetes lizint tartalmazó takarmányokat, mint például a szója,
         is helyettesíthetnek.

      3      1995-ben a Federal Bureau of Investigation (FBI) által folytatott titkos nyomozását követően több, a lizin piacon tevékenységet
         végző vállalat helyiségeiben házkutatást tartott. 1996 augusztusában és októberében az ADM Company, valamint a Kyowa Hakko
         Kogyo Co. Ltd (a továbbiakban: Kyowa), a Sewon Corp. Ltd, a Cheil Jedang Corp. (a továbbiakban: Cheil) és az Ajinomoto Co.
         Inc. társaságot az amerikai hatóságok a lizin árát rögzítő kartell megkötésével, és e termék eladási mennyiségeinek 1992 júniusa
         és 1995 júniusa közötti felosztásával vádolták meg. Az amerikai igazságügyi minisztériummal kötött megállapodásukat követően
         e vállalatokra az ügyben eljáró bíró bírságokat szabott ki, amelyeknek összege a Kyowa Hakko Kogyo Co. Ltd és az Ajinomoto
         tekintetében 10 millió amerikai dollár (USD) volt, az ADM Company tekintetében 70 millió USD volt, és a Cheil tekintetében
         1,25 millió USD volt. A Sewon Corp.‑ra kiszabott bírság ez utóbbi bevallása szerint 328 000 USD volt. Ezenfelül az ADM Company
         három vezetőjét szabadságvesztés-büntetésre és pénzbírság megfizetésére ítélték a kartellben játszott szerepük miatt.

      4      1996 júliusában az Ajinomoto a Bizottság kartell ügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről
         szóló közleménye (HL 1996. C 207., 4. o., a továbbiakban: együttműködésről szóló közlemény) alapján a Bizottságnak felajánlotta
         együttműködését a lizin piacán fennálló kartell létezésének, valamint annak az Európai Gazdasági Térségben (EGT) kifejtett
         hatásainak megállapítása érdekében.

      5      1997. június 11‑én és 12‑én a Bizottság a 17. rendelet 14. cikke (3) bekezdésének alkalmazásával vizsgálatot indított […]
         az ADM Company és a Kyowa Hakko Europe GmbH létesítményeiben. E vizsgálatokat követően a Kyowa Hakko Kogyo és a Kyowa Hakko
         Europe a Bizottság tudomására hozták együttműködési szándékukat és többek között a lizingyártók közötti megbeszélések időbeli
         menetrendjéről információt nyújtottak a Bizottságnak.

      6      1997. július 28‑án a Bizottság a 17. rendelet 11. cikkének alkalmazásával információkéréssel fordult az ADM Companyhoz, az
         ADM Ingredients‑hez, a Sewon Corp.‑hoz és annak európai leányvállalatához, a Sewon Europe GmbH‑hoz (a továbbiakban együttesen:
         Sewon), valamint a Cheilhez az aminosavak piacán kifejtett magatartásukkal és az információkérésekben megjelölt kartellmegbeszélésekkel
         kapcsolatban. A Bizottság 1997. október 14‑i levelét követően, amely arra hívta fel a figyelmet, hogy az ADM Company és az
         ADM Ingredients nem válaszolt kéréseire, az ADM Ingredients választ adott a Bizottság lizin piacot érintő kérelmére. Az ADM
         Company nem küldött semmiféle választ.

      7      1998. október 30‑án a Bizottság a részére nyújtott információk alapján az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑ről szóló
         Megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikke (1) bekezdésének megsértése miatt kifogásközlést küldött az ADM
         Company-nak és az ADM Ingredients-nek (a továbbiakban együttesen: ADM) valamint a többi érintett vállalkozásnak, vagyis Ajinomotónak
         és leányvállalatának, az Eurolysine SA-nak (a továbbiakban együttesen: Ajinomoto), a Kyowa Hakko Kogyo-nak és leányvállalatának,
         a Kyowa Hakko Europe‑nak (a továbbiakban együttesen: Kyowa), a Daesang Corp.‑nak (előzőleg Sewon Corp.) és európai leányvállalatának,
         a Sewon Europe‑nak valamint a Cheilnek. Kifogásközlésében a Bizottság azzal vádolta e vállalatokat, hogy az EGT‑ben rögzítették
         a lizin árát, valamint az e piacra vonatkozó eladási kvótákat, illetve 1990 szeptemberétől (Ajinomoto, Kyowa és Sewon), 1991
         márciusától (Cheil) és 1992 júniusától (ADM) 1995 júniusáig információt cseréltek az eladási mennyiségeikről. E kifogásközlés
         kézhezvételét követően a fellebbezők azt közölték a Bizottsággal, hogy nem vitatják e tényállást.

      8      A Bizottság az érintett vállalkozások 1999. március 1‑jei meghallgatását követően 1999. augusztus 17‑én kiegészítő kifogásközlést
         küldött ez utóbbiaknak, amelyben azt állapította meg, hogy az Ajinomoto, Kyowa és Sewon legalább 1990 júniusától, a Cheil
         legalább 1991 elejétől, és a fellebbezők 1992. június 23‑ától vettek részt a kartellben. A fellebbezők e kiegészítő kifogásközlésre
         1999. október 6‑án válaszoltak, kijelentve, hogy nem vitatják az ellenük felhozott tényállást.

      9      Az eljárás befejezéseképpen a Bizottság meghozta a [megtámadott] határozatot. A Bizottság 2000. június 16‑i levelével értesítette
         a fellebbezőket [a határozatról].

      10      A [megtámadott határozat] az alábbi rendelkezéseket tartalmazza:
      »1. cikk
      [Az ADM Company] és európai leányvállalata [az ADM Ingredients], az Ajinomoto Company Incorporated és európai leányvállalata,
         az Eurolysine SA, a Kyowa Hakko Kogyo Company Limited és európai leányvállalata, a Kyowa Hakko Europe GmbH, a Daesang Corporation
         és európai leányvállalata, a Sewon Europe GmbH, valamint [a Cheil] megsértették az EK‑Szerződés 81. cikkét, valamint az EGT‑Megállapodás
         53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy az EGT egész területére kiterjedő, a szintetikus lizin áraira, eladási mennyiségeire
         és az egyedi eladási mennyiségekre vonatkozó információk cseréjéről kötött megállapodásokban vettek részt.

      A jogsértés időtartama a következő volt:
      a)      az [ADM Company] és az [ADM Ingredients] esetében: 1992. június 23‑ától 1995. június 27‑éig terjedő időszak;
      b)      az Ajinomoto Company Incorporated és az Eurolysine SA esetében: legkésőbb 1990 júliusától 1995. június 27‑ig tartó időszak;
      […]
      2. cikk
      Az 1. cikkben meghatározott vállalkozások tekintetében a fenti cikkben megállapított jogsértés miatt a következő bírságok
         kerülnek kiszabásra:

      a)      az [ADM Company] és
      az [az ADM Ingredients] tekintetében
      (egyetemleges felelősség mellett) a bírság összege: 47 300 000 EUR
      b)      az Ajinomoto Company Incorporated és
      az Eurolysine SA tekintetében
      (egyetemleges felelősség mellett) a bírság összege: 28 300 000 EUR
      [...]«
      11      A bírságok összegének kiszámítása céljából a Bizottság a [megtámadott határozatban] az […] iránymutatásban, valamint az együttműködésről
         szóló közleményben meghatározott módszert használta.

      12      Először a bírságnak a jogsértés súlyosságának és időtartamának függvényében kiszámított alapösszege 39 millió EUR‑ban került
         meghatározásra az ADM tekintetében. Az Ajinomoto, a Kyowa, a Cheil és a Sewon vonatkozásában a bírság alapösszegét 42, 21,
         19, 5 és 21 millió EUR‑ban állapították meg ([a megtámadott határozat] (314) preambulumbekezdése).

      13      A Bizottság a bírságok jogsértés súlyosságának függvényében meghatározott kiindulási összegének megállapítása érdekében először
         is azt vette figyelembe, hogy az érintett vállalkozások a jogsértés jellegére, az EGT‑ben fennálló lizin piacra gyakorolt
         konkrét hatására és az érintett földrajzi piac kiterjedésére tekintettel súlyos jogsértést követtek el. Ezután a jogsértés
         időszakának utolsó évében megvalósított teljes forgalmuk alapján úgy értékelte, hogy a jogsértést elkövető vállalkozások mérete
         között jelentős különbség volt, és ezért eltérően kezelte a vállalkozásokat. Ebből következően a bírságok alapösszegét az
         ADM és az Ajinomoto tekintetében 30 millió EUR‑ban, a Kyowa, a Cheil és a Sewon tekintetében 15 millió EUR‑ban állapította
         meg (a [megtámadott határozat] (305) preambulumbekezdése).

      14      Az egyes vállalatok által elkövetett jogsértések időtartama figyelembevételének, valamint az egyes bírságok alapösszege meghatározásának
         érdekében a Bizottság az így meghatározott kiindulási összeget évi 10%‑kal, vagyis az ADM és a Cheil esetén 30%‑kal, az Ajinomoto,
         a Kyowa és a Sewon tekintetében pedig 40%‑kal növelte (a [megtámadott határozat] (313) preambulumbekezdése).

      15      Másodsorban, súlyosító körülmények címén az ADM és az Ajinomoto ellen kiszabott bírságok alapösszegét mindkettő esetében 50%‑kal,
         vagyis az ADM vonatkozásában 19,5 millió EUR‑ra, az Ajinomoto vonatkozásában pedig 21 millió EUR‑ra növelte azon indokkal,
         hogy a jogsértés elkövetésében e vállalkozások irányító szerepet töltöttek be (a [megtámadott határozat] (356) preambulumbekezdése).

      16      Harmadsorban, enyhítő körülmények címén a Bizottság a jogsértés időtartama miatt a Sewonra kiszabott megnövelt bírság összegét
         20%‑kal csökkentette, azon indokkal, hogy e vállalkozás 1995 elejétől passzív módon vett részt a kartellben (a [megtámadott
         határozat] (365) preambulumbekezdése). A Bizottság ezenfelül a bírságok alapösszegét minden érintett vállalkozás tekintetében
         csökkentette azon indokkal, hogy mindegyikőjük végett vetett a jogsértésnek, amint az illetékes hatóság az első intézkedéseket
         meghozta (a [megtámadott határozat] (384) preambulumbekezdése).

      17      Negyedsorban, a Bizottság a bírságok összegét az együttműködésről szóló közlemény D. címének értelmében »jelentősen csökkentette«.
         Ennek alapján a Bizottság az Ajinomoto és a Sewon részére a bírság azon összegének 50%‑os csökkentését hagyta jóvá, amelyet
         együttműködés hiányában szabott volna ki rájuk, a Kyowa és a Cheil részére 30%‑os csökkentést, az ADM részére pedig 10%‑os
         csökkentést hagyott jóvá (a [megtámadott határozat] (431) (432) és (435) preambulumbekezdése).”

       Az Elsőfokú Bíróság előtti kereset és a megtámadott ítélet
      9        2000. augusztus 25‑én a fellebbezők a megtámadott határozat ellen keresetet nyújtottak be az Elsőfokú Bírósághoz.

      10      Keresetük a bírságot kiszabó határozat megsemmisítésére, illetve a határozat által kiszabott bírság csökkentésére irányult.

      11      A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság:

      –        43 875 000 EUR‑ban állapította meg a fellebbezőkkel szemben egyetemlegesen kiszabott bírság összegét;
      –        a kereseti kérelmet ezt meghaladóan elutasította;
      –        a fellebbezőket saját, valamint az Európai Közösségek Bizottsága költségei háromnegyedének viselésére, az utóbbit pedig saját
         költségei egynegyedének viselésére kötelezte.

       A felek Bíróság előtti indítványai
      12      A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, mivel az Elsőfokú Bíróság elutasította a megtámadott határozat elleni kereseti
         kérelmüket;

      –        semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkét az ADM‑et érintő rész tekintetében;
      –        másodlagosan, a 2. cikk második francia bekezdése tekintetében módosítsa a megtámadott határozat 2. cikkét megsemmisítve vagy
         csökkentve az ADM‑mel szemben kiszabott bírságot;

      –        másodlagosan, a második és harmadik francia bekezdés tekintetében utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz, hogy a fentiekről
         a Bíróság ítélete által megállapított jogi tényállásnak megfelelően hozzon határozatot;

      –        mindenesetre, a Bizottságot kötelezze saját, valamint az ADM‑nek az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárásban felmerült
         költségeinek viselésére.

      13      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        a fellebbezést utasítsa el;
      –        kötelezze a felpereseket a költségek viselésére.
       Felhozott jogalapok
      14      A fellebbezők fellebbezésük alátámasztásaképp az alábbi jogalapokat hozzák fel:

      –        visszaható hatály tilalma elvének megsértésére amiatt, hogy az Elsőfokú Bíróság jóváhagyta az iránymutatás Bizottság általi
         visszaható hatállyal való alkalmazását;

      –        az egyenlőség elvének megsértése:
      –        amiatt, hogy az Elsőfokú Bíróság jóváhagyta a Bizottság által a párhuzamosan elkövetett versenyjogi jogsértések miatt alkalmazott
         bírságok számítási módszereivel kapcsolatos, attól függő megkülönböztetést, hogy ez utóbbi az iránymutatás közzétételét megelőzően
         vagy az után hozta a határozatot;

      –        amiatt, hogy az Elsőfokú Bíróság jóváhagyta, hogy a Bizottság a kiszabandó bírság tekintetében ugyanolyan kiindulási összeget
         állapított meg az ADM ellen, mint az Ajinomoto ellen, miközben az utóbbi EGT‑ben fennálló piaci részesedése majdnem az ADM
         részesedésének kétszerese;

      –        a ne bis in idem elv megsértése, amiatt, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, a Bizottság nem köteles az ADM által más hatóságoknak ugyanezen
         cselekmények alapján fizetett bírságokat sem beszámítani, sem figyelembe venni;

      –        az indokolási kötelezettség megsértése:
      –        annak megállapítása miatt, hogy a Bizottság nem volt köteles az ADM által a harmadik államokban fizetett bírságokat figyelembe
         venni, miközben a Bizottság által kiszabott bírság többek között az ADM nemzetközi forgalmának függvénye, és következésképpen
         az utóbbi elleni bírság kiszabása azon államokban teljesített forgalma függvényében kell, hogy történjen, ahol már kiszabtak
         ellene bírságot;

      –        annak megállapítása miatt, hogy a bírság ésszerű, annak ellenére, hogy a Bizottság megszegte az ADM EGT‑ben lizinből eredően
         elért forgalmának figyelembevételére vonatkozó kötelezettségét;

      –        a bizonyítékok elferdítése, annak megállapítása miatt, hogy a Bizottság bizonyította a gazdasági hatás létezését, miközben
         e bizonyítékok nem jelentik az árszintek összejátszás hiányának esetére vonatkozó elemzését és ezért nem mutatják ki, hogy
         az árak magasabbak voltak, mint egyébként lettek volna;

      –        azon elv megsértése, amely szerint a Bizottság köteles betartani azon szabályokat, amelyeket maga állított fel magával szemben,
         mivel az Elsőfokú Bíróság megengedte, hogy az iránymutatás rendelkezéseit megszegje;

      –        az Bíróság és az Elsőfokú Bíróság értelmezésének megfelelő arányosság elvének megsértése, amely elv szerint valamilyen kapcsolat
         kell, hogy fennálljon a bírságok és az alapul vett forgalom között.

       A fellebbezésről
       A visszaható hatály tilalmára vonatkozó első jogalapról
      15      A fellebbezők első jogalapjukban azt kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 39–61. pontjában az iránymutatásnak
         a Bizottság által visszaható hatállyal való alkalmazása jóváhagyásával megsértette a visszaható hatály tilalmának elvét.

      16      Azzal érvelnek, hogy a bírság összege alacsonyabb lett volna az iránymutatás által megállapított összegnél, ha a Bizottság
         az azelőtt érvényben lévő gyakorlatot követte volna.

      17      Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben ugyane bíróság ugyanígy megfogalmazott érvelésére alapozva utasította el e kifogást,
         amely alapján aztán Bíróság a C‑189/02. P. sz., C‑202/02. P. sz., C‑205/02. P–C‑208/02. P. sz. és C‑213/02. P. sz., Dansk
         Rørindustri kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án ítéletet hozott (EBHT 2005., I‑5425. o.).

      18      A fenti ítélet 205. és 206. pontjában a Bíróság a következőképpen foglalta össze az Elsőfokú Bíróság érvelését:

      „202      Az Elsőfokú Bíróság először helyesen állapította meg, hogy az Egyezmény 7. cikkében megfogalmazott, a büntető jogszabályok
         visszaható hatálya tilalmára vonatkozó elv a közösségi jog egyik alapelvét képezi, amelynek betartása a versenyjogi szabályok
         megsértése miatt történt bírság kiszabása során is kötelező, és hogy ezen elv megköveteli, hogy a kiszabott szankciók megfeleljenek
         a jogsértés elkövetése idején hatályban lévő szankcióknak.

      203      Az Elsőfokú Bíróság ezek után úgy ítélte meg, hogy az iránymutatás a jogsértéseket megelőzően is hatályban lévő, a bírságok
         összegének meghatározását szabályozó 17. rendelet 15. cikkének jogi keretein belül helyezkedik el.

      204      Az iránymutatás által szabályozott bírság kiszámítási módszere továbbra is a fenti rendelkezés által előírt elvekre alapul,
         mivel a számítást mindig a jogsértés súlyosságának és időtartamának alapján kell elvégezni, és a bírság legnagyobb összege
         nem haladhatja meg az összforgalom 10%‑át.

      205      Az irányelv nem módosítja tehát a szankciók jogi keretét, amit továbbra is kizárólag a 17. rendelet határoz meg. A Bizottság
         korábbi határozathozatali gyakorlata nem része e jogi keretnek.

      206      Végül, az Elsőfokú Bíróság szerint nincs szó a bírságok visszaható súlyosításáról, még ha az iránymutatás bizonyos esetekben
         a bírságok növelését is eredményezheti. Ez a Bizottság 17. rendeletből eredő, bírságok összegének meghatározásával kapcsolatos
         mérlegelési jogköréből adódik. Ezen intézmény tehát versenypolitikája igényeinek megfelelően bármikor felemelheti a bírságok
         mértékét, feltéve hogy a 17. rendeletben meghatározott határok között marad […].”

      19      Ahogy a Bíróság a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 207.
         és 208. pontjában megállapította, az Elsőfokú Bíróság azon fent hivatkozott előfeltételezése, hogy az iránymutatás nem része
         a bírságok összegét meghatározó jogi keretnek, mivel e jogi keretet kizárólagosan csak a 17. rendelet 15. cikke szabályozza,
         és ezért az iránymutatás az annak elfogadását megelőzően elkövetett jogsértésekre való alkalmazása nem sérti a visszaható
         hatály tilalmát, nem helyénvaló.

      20      Ugyanis valamely büntetési politika, ez esetben a Bizottság általános versenyjogi bírságkiszabási politikájának módosításának
         – főleg, ha e politikát magatartási szabályok, mint például az iránymutatás elfogadása révén alkalmazzák – kihatásai lehetnek
         a visszaható hatály tilalmának elvére (a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
         hozott ítélet 222. pontja).

      21      Mindemellett, a versenyjogi közösségi szabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor
         e politika igényeihez tudja igazítani (a 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített
         ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 1825. o.] 109. pontja és a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai
         kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 227. pontja).

      22      Ebből következik, hogy az olyan közigazgatási eljárásban érintett vállalkozások, amelynek következményeképpen bírság kiszabására
         is sor kerülhet, nem alapozhatnak jogos elvárást arra a tényre, hogy a Bizottság a korábban kiszabottakhoz képest nem fogja
         növelni a bírságok összegét, illetve nem fogja módosítani e bírságok kiszámításának módszerét (a fent hivatkozott Dansk Rørindustri
         és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 228. pontja).

      23      Következésképpen a jelen ügyben a vállalkozásoknak tekintetbe kell venniük azon lehetőséget, hogy a Bizottság bármikor úgy
         dönthet, hogy a múltban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok összegét (a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és
         társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 229. pontja).

      24      Ez nemcsak arra az esetre érvényes, amikor a Bizottság a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság mértékét,
         hanem arra is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint
         az iránymutatás (a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 230. pontja).

      25      Ugyanúgy, mint a Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben, ebből azt a következtetést kell levonni,
         hogy még ha fel is tételezzük, hogy az iránymutatás és különösképpen az abban meghatározott új bírságszámítási módszer a kiszabott
         bírságok mértékére súlyosító hatással vannak, az előbbi ésszerűen előrelátható volt az olyan vállalkozások számára, mint a
         fellebbezők, abban az időszakban, amikor a tárgybeli jogsértéseket elkövették, és hogy a Bizottság a megtámadott határozatban
         az iránymutatásnak az elfogadása előtti jogsértésekre való alkalmazásával nem sértette meg a visszaható hatály tilalmának
         elvét (a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 231. és 232. pontja).

      26      Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor elutasította a visszaható hatály tilalmának megsértése
         miatti megsemmisítésre vonatkozó jogalapot.

      27      A fentiekre tekintettel a fellebbezés első jogalapját el kell utasítani.

       Az egyenlőség elvének megsértésére vonatkozó második jogalapról
      28      A fellebbezők által hivatkozott második jogalap két alpontra osztható. Az ADM azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy megsértette
         az egyenlőség elvét egyrészről azzal, hogy jóváhagyta a Bizottság által a párhuzamosan elkövetett versenyjogi jogsértések
         miatt alkalmazott bírságok számítási módszereivel kapcsolatos, attól függő megkülönböztetést, hogy ez utóbbi az iránymutatás
         közzétételét megelőzően vagy az után hozta a határozatot (a megtámadott ítélet 69–75. pontja), másrészről pedig a kiszabandó
         bírság tekintetében ugyanolyan kiindulási összeget állapított meg az ADM‑mel szemben, mint az Ajinomotóval szemben, miközben
         ez utóbbi EGT‑ben fennálló piaci részesedése majdnem az ADM részesedésének kétszerese (a megtámadott ítélet 207. és 211–214. pontja).

      29      A második jogalap első alpontja szorosan kapcsolódik az első jogalaphoz annyiban, hogy az állítólagos megkülönböztető bánásmód
         abból a tényből ered, hogy egy bizonyos időponttól az iránymutatást alkalmazták.

      30      Amint azt a jelen ítélet 21. pontjában leszögeztük, a Bizottság bármikor úgy dönthet, hogy a múltban alkalmazott mértékhez
         képest megemeli a bírságok összegét.

      31      Ezért a Bíróság a fent hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletben
         elutasította a többek között arra alapozott jogalapot, miszerint a Bizottság által alkalmazott módszer hátrányosan megkülönböztető
         jellegű, mert a kérdéses ügy tényállása ugyanabban az időben keletkezett, mint olyan egyéb eljárásoké, amelyekben Bizottság
         a kérdéses ügynél korábban hozott határozatot, és amelyekben lényegesen alacsonyabb összegű bírságokat szabott ki.

      32      Ezért a második jogalap első alpontja nem állja meg a helyét.

      33      A második jogalap második alpontjával kapcsolatosan a fellebbezők érvelése azon az előfeltételezésen alapul, hogy amennyiben
         több vállalkozás vett részt ugyanabban a jogsértésben, a bírság kiindulási összegei csak a kérdéses termék EGT‑n belüli eladásaiból
         eredő forgalma alapján térhetnek el. Ez az előfeltételezés hibás.

      34      Amint a fent idézett Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 243. és 312. pontjából
         kiviláglik, a kiindulási összegek között megengedett a kérdéses forgalmon kívül egyéb tényezőkön alapuló különbségtétel.

      35      Az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést, amikor a megtámadott ítélet 212. pontjában a hatáskörébe tartozó
         ténybeli megállapítások alapján úgy ítélte meg, hogy az ADM összforgalma, amely egy vállalkozás méretének és teljesítményének
         jelzője, világosan mutatja, hogy az ADM kétszer nagyobb méretű, mint az Ajinomoto, ami egyidejűleg kompenzálja azon tényt,
         hogy az EGT‑beli lizinpiacon az Ajinomotónál kisebb befolyással bír, és magyarázatot ad arra, hogy a bírság kiindulási összege
         kielégítően elrettentő mértékben kerüljön meghatározásra.

      36      Következésképpen, a második jogalap második alpontját, illetve a második jogalap egészét el kell utasítani.

       A ne bis in idem elvével együtt járó elv megsértésére vonatkozó harmadik jogalapról
       A felek érvei
      37      A tárgyalás során kifejtett harmadik jogalapukkal a fellebbezők egy, a ne bis inidem elvével együtt járó elv megsértésére hivatkoznak, amiatt, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 85–104. pontjában
         úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem köteles az ADM által más hatóságoknak ugyanezen cselekmények alapján fizetett bírságokat
         sem beszámítani, sem figyelembe venni.

      38      E jogalap három alpontra osztható.

      39      A fellebbezők először azzal érvelnek, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta jogot azzal, hogy a ne bis in idem elvét és a 7/72. sz., Boehringer Mannheim kontra Bizottság ügyben 1972. december 14‑én hozott ítéletet (EBHT 1972., 1281. o.)
         túl megszorítóan értelmezte. Azzal érvelnek, hogy az alapvető elvek között a ne bis in idem elvnek létezik egy vele együtt járó elve, amely szerint az ugyanazon tényekre vonatkozó párhuzamos szankciókat figyelembe
         kell venni. A közösségi jog egyik alapelvéről van tehát szó, amely mindenfajta egyezményi rendelkezéstől függetlenül létezik.
         A fellebbezők fenntartják, hogy a fent hivatkozott Boehringer Mannheim kontra Bizottság ítéletben a Bíróság egy harmadik állam
         ügyét tárgyalta, és úgy ítélte meg, hogy az ilyen jellegű ügyekben az igazságszolgáltatás alapvető elvei alkalmazandóak. A
         gondos igazságszolgáltatás és az arányosság elvének megfelelő lenne, ha a később alkalmazott szankciók figyelembe vennék azon
         szankciókat, amelyeket egy bármely másik igazságszolgáltatás ugyanazon cselekmények alapján már kiszabott. Ha valamely bíróság
         másképpen járna el, az az érintett vállalkozásokat túlzott szankcióval sújtaná, és ez az elrettentés szükségességéhez és/vagy
         a büntető igazságszolgáltatáshoz mérten aránytalan bírság kiszabását jelentené.

      40      Továbbá, a fellebbezők azzal érvelnek, hogy a megtámadott ítélet 101. és 102. pontjában megfogalmazott következtetés, amely
         szerint nem bizonyították, hogy a Bizottság által és a harmadik államok által szankcionált jogsértést alkotó tények azonosak,
         a bizonyítékok elferdítését és az indokolási kötelezettség elmulasztása, valamint védelemhez való joguk megsértése miatt a
         Bíróság alapokmánya 36. cikkének megsértését képezi.

      41      Végül, a fellebbezők azzal érvelnek, hogy az Elsőfokú Bíróság hibát vétett annak a megtámadott ítélet 103. pontjában történő
         megállapításával, hogy még ha a tények meg is egyeztek, a fellebbezők nem voltak jogosultak semmiféle beszámításra, mivel
         az ADM nem bizonyította, hogy a harmadik államokban kiszabott szankciók az EGT‑ben létrejött kartell alkalmazását vagy hatását
         érintenék, és annak megállapításával, hogy e szankciók az ADM amerikai egyesült államokbeli és kanadai forgalmának függvényében
         kerültek kiszámításra. Csupán azt kellene bizonyítani, hogy az ADM a Bizottság és a harmadik államok hatóságai által szankcionált
         cselekményei megegyeznek. Az ADM pedig bizonyította, hogy cselekményei és a Bizottság és a harmadik államok hatóságai által
         szankcióval sújtott kartell pontosan ugyanazon világméretű kartellre vonatkoztak.

      42      A fellebbezők által hivatkozott harmadik jogalap első alpontjával kapcsolatban a Bizottság fenntartja, hogy a fent hivatkozott
         Boehringer Mannheim kontra Bizottság ítéletben nem került kifejtésre az a kérdés, hogy vajon ezen intézmény köteles‑e figyelembe
         venni valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha ezen intézmény által és az említett
         hatóságok által valamely vállalkozás ellen felhozott tények azonosak. Úgy véli, jó oka van feltételezni, hogy a 14/68. sz.,
         Wilhelm és társai ügyben 1969. február 13‑án hozott ítéletben (EBHT 1969., 1. o.) és a fent hivatkozott Boehringer Mannheim
         kontra Bizottság ítéletben felhozott természetes jog elve csupán az Európai Unióban alkalmazható. Az Unió összes bírósága
         köteles lenne, mindenesetre a versenyjog tekintetében, a Bíróság uralkodó ítélkezési gyakorlatának eleget tenni, miközben
         a tagállamok valamint a közösségi intézmények hatáskörei fedik egymást. Eközben semmi ilyesfajta kapcsolatról vagy átfedésről
         nincs szó az Amerikai Egyesült Államok és az Európai Közösség között.

      43      A fellebbezők által hivatkozott harmadik jogalap második alpontjával kapcsolatban a Bizottság fenntartja, hogy az Elsőfokú
         Bíróság a fent hivatkozott Boehringer Mannheim kontra Bizottság ítéletre hivatkozva megállapította, hogy a közösségi és az
         amerikai hatóságok a kartell tagjainak saját területükön kifejtett magatartására voltak kíváncsiak. Ezen ítéletben a Bíróság
         különbséget tett valamely kartell létrejöttéről szóló megállapodások és a kartell különböző helyeken való alkalmazása között.

      44      Az említett harmadik jogalap harmadik alpontja tekintetében a Bizottság arra hivatkozik, hogy az ADM a megtámadott ítélet
         103. pontját helytelenül értelmezte. Az Elsőfokú Bíróság tulajdonképpen azt a kérdést taglalta, hogy vajon az egyesült államokbeli
         és kanadai elmarasztaló ítéletek a Bizottság által a megtámadott határozatban szankcionálttal azonos magatartásra irányultak‑e.

      45      A Bizottság úgy véli, hogy amennyiben a közösségi hatóságok és az amerikai hatóságok által büntetni rendelt tények tárgya
         és területi meghatározottsága nem ugyanaz, akkor azok nem tekinthetők azonosnak. A Bizottság és az amerikai hatóságok által
         büntetni rendelt tények nem azonosak, és az ADM semmiféleképpen nem jogosult azt a képzetet kelteni, hogy az utóbbi hatóságok
         az ADM‑et az EGT‑ben létrejött kartellek megvalósításáért kívánták szankcionálni.

       A Bíróság álláspontja
      –       A harmadik jogalap első alpontjáról
      46      Amint az a tárgyalás során kiderült, a fellebbezők nem magára a ne bis in idem elvre hivatkoznak. Nem azt állítják tehát, hogy a Bizottság jogtalanul indított ellenük eljárást, illetve hogy nem volt jogosult
         bírság kiszabására. A fellebbezők inkább arra hivatkoznak, hogy az igazságszolgáltatás alapvető elvei között a ne bisin idem elvnek létezik egy együtt járó elve, amely szerint az ugyanazon tényekre vonatkozó, azonos célú büntetéseket figyelembe kell
         venni.

      47      E tekintetben elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a Bíróság felülvizsgálatának célja a fellebbezés keretében egyrészt annak
         vizsgálata, hogy vajon az Elsőfokú Bíróság jogilag megfelelő módon kellő mértékben vette‑e figyelembe az EK 81. cikk és a
         17. rendelet 15. cikke fényében az összes lényeges tényezőt a meghatározott magatartás súlyosságának megállapítása tekintetében,
         másrészről annak vizsgálata, hogy vajon az Elsőfokú Bíróság jogilag kielégítő módon adott‑e választ a felperes által a bírság
         visszavonására vagy csökkentésére irányuló jogalapjainak összességére (fent hivatkozott Dansk Rørindustri kontra Bizottság
         egyesített ügyekben hozott ítélet 244. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      48      A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 98. pontjában kifejtette, hogy a fent hivatkozott Boehringer Mannheim
         kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 3. pontjának megfogalmazásából az tűnik ki, hogy a Bíróság nem fejtette ki azon kérdést,
         hogy vajon a Bizottság köteles‑e figyelembe venni a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben,
         ha ezen intézmény által és az említett hatóságok által valamely vállalkozás ellen felhozott tények azonosak, miközben a Bíróság
         a Bizottság és valamely harmadik állam hatóságai által vitatott tények azonosságát a fent meghatározott vizsgálat előfeltételéül
         állította.

      49      Ezzel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot. Tulajdonképpen a fent hivatkozott Boehringer Mannheim
         kontra Bizottság ítéletben a Bíróság nem foglalkozott ezzel a kérdéssel, mivel nem került bizonyításra, hogy egyrészt a Bizottság
         által, másrészt az amerikai hatóságok által felperessel szemben összegyűjtött tények azonosak lettek volna.

      50      Továbbá, azzal, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 99. pontjában a fent hivatkozott Wilhelm és társai ítélet 11. pontjára
         hivatkozott, úgy ítélte meg, hogy egyrészt a tagállamok nemzeti piacai és a közös piac közötti magas szintű függőségből adódó,
         másrészről a Közösség és a tagállamok között ugyanazon területen, vagyis a közös piacon fennálló kartellek tekintetében felmerülő
         hatáskörmegosztás különös rendszeréből eredő különleges helyzet eredően a Bíróság, mivel elfogadta a kettős eljárás lehetőségét,
         úgy határozott, hogy a párhuzamos eljárásokból eredő esetleges kettős büntetésre tekintettel az első szankciót kiszabó határozatot
         a méltányosság követelménye jegyében figyelembe kell venni.

      51      Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 100. pontjában megállapította, hogy a jelen ügyben nem áll fenn ez a helyzet, és
         azt a következtetést vonta le, hogy egy olyan kifejezett egyezményi rendelkezésre való hivatkozás hiányában, amely előírja,
         hogy a Bizottság köteles a bírság összegének megállapítása során valamely harmadik állam, mint például az Amerikai Egyesült
         Államok vagy Kanada hatóságai vagy bíróságai által ugyanazon vállalkozás tekintetében ugyanazon tényre vonatkozóan már kiszabott
         szankciókat figyelembe venni, a fellebbezők nem jogosultak a Bizottságnak felróni, hogy a jelen ügyben ezen állítólagos kötelezettségét
         megszegte.

      52      Még ha fel is tesszük, hogy ezen érvelés hibás és a harmadik államok által kiszabott szankció olyan tényező, amelyet a jelen
         ügyben a bírság összegének megállapításával kapcsolatos körülményeinek értékelés érdekében figyelembe kell venni, az az elleni
         kifogás, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a harmadik államokban már kiszabott szankciókat, csak akkor bírna relevanciával,
         ha egyrészt az ADM‑mel kapcsolatosan a Bizottság által, másrészt pedig az egyesült államokbeli és kanadai hatóságok által
         összegyűjtött tények azonosak volnának.

      53      Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 101–103. pontjában másodlagosan megvizsgálta, hogy a fellebbezők bizonyították‑e
         ezt az azonosságot. Ezért meg kell vizsgálni a harmadik jogalap többi, e pontokra hivatkozó alpontját is.

      54      A fellebbezők által a harmadik jogalap első alpontjában ugyancsak hivatkozott gondos ügyintézés elve a jelen jogi háttér mellett
         nem bír relevanciával.

      –       A harmadik jogalap második alpontjáról
      55      Az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását tekintve, hogy az ADM‑mel szemben a Bizottság által, valamint az egyesült államokbeli
         és kanadai hatóságok által alapul vett tények azonossága nem került bizonyításra, a fellebbezők először is a bizonyítékok
         elferdítésére hivatkoznak. Azzal érvelnek, hogy az a tény, hogy a lizinnel és a citromsavval kapcsolatos jogsértések elkülönülnek,
         mind az Egyesült Államokban, mind Kanadában – amely államokban e jogsértések az ADM‑mel szemben külön vádpontoknak minősülnek –
         kötött vádalkura vonatkozó iratokból egyértelműen kitűnik. Sem ezen iratok, sem egyéb tényezők nem engednek arra következtetni,
         hogy a kérdéses megállapodások „kartell megállapodások és összehangolt magatartások nagyobb összességébe” illeszkedtek volna.

      56      Mindemellett az Elsőfokú Bíróság nem vélekedett úgy, hogy a lizinnel és a citromsavval kapcsolatos jogsértések el ne különültek
         volna egymástól. A megtámadott ítélet 103. pontjának elején valóban kifejezte kétségeit azzal kapcsolatban, hogy vajon a lizinről
         szóló kartellel kapcsolatos elmarasztaló ítélet elkülönülőnek tekinthető‑e a citromsavra vonatkozó kartellel kapcsolatos elmarasztaló
         ítélettől. Mindemellett úgy vélte, hogy mégiscsak ez a helyzet áll fenn.

      57      Még ha az Elsőfokú Bíróság úgy is találta, hogy az Egyesült Államokban és Kanadában hozott elmarasztaló ítéletek a kartellmegállapodások
         és összehangolt magatartások nagyobb összességére vonatkoztak, nem állapítható meg, hogy e bíróság elferdítette volna a bizonyítékokat.
         A megtámadott ítélet 102. pontjában megfogalmazott hivatkozást, amely szerint „az Egyesült Államokban, valamint Kanadában
         hozott elmarasztaló ítéletek [amelyek] a kartellmegállapodások és összehangolt magatartások nagyobb összességére vonatkoztak”,
         a fent idézett Boehringer Mannheim kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 5. pontjának fényében értelmezendő, amelyben a „nagyobb
         összesség” említésre kerül, és amelyre az Elsőfokú Bíróság az ezt megelőző pontban utalt. Tehát úgy kell értelmezni fogalmat,
         hogy az említett elmarasztaló ítéletek a citromsavval kapcsolatos cselekményekre is vonatkoznak, amely nem képezi a megtámadott
         ítélet tárgyát.

      58      A bizonyítékok elferdítésére hivatkozó kifogást tehát el kell utasítani.

      59      A fellebbezők továbbá arra hivatkoznak, hogy az Elsőfokú Bíróság az eljárások azonosságára általuk benyújtott kiegészítő bizonyítékokat
         indokolás nélkül elutasította, és ezzel megsértette a Bíróság alapokmányának 36. cikkét.

      60      Ezzel kapcsolatban érdemes emlékeztetni arra, hogy az Elsőfokú Bíróságnak az ítéletek indokolására vonatkozó, a Bíróság alapokmánya
         36. cikke és 53. cikkének (1) bekezdése szerinti kötelezettsége nem kötelezi az Elsőfokú Bíróságot arra, hogy a bírósági eljárás
         felei érvelésének mindegyik elemét kimerítően és pontról pontra követő tényállást vegyen fel. Az indokolás tehát lehet hallgatólagos,
         feltéve hogy lehetővé teszi az érdekeltek számára, hogy megismerjék azokat az indokokat, amelyek alapján a kérdéses intézkedéseket
         hozták, valamint a Bíróság számára, hogy bírósági felülvizsgálatát el tudja végezni (lásd e tekintetben, a C‑204/00. P., C‑205/00. P.,
         C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
         2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑123. o.] 372. pontját).

      61      Az ADM által benyújtott kiegészítő bizonyítékok tekintetében az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg a reá háruló indokolási
         kötelezettséget. Indokolása azon az előfeltételezésen alapul, hogy az alapul vett tények azonosságának bizonyítása érdekében
         a fellebbezőknek azt kellett volna bizonyítaniuk, hogy az Egyesült Államokban és Kanadában hozott elmarasztaló ítéletek ezen
         államok területén kívül, és különösképpen az EGT‑ben létrejött kartell alkalmazásaira vagy hatásaira vonatkoztak. Megállapítva,
         hogy ezt egyáltalán nem bizonyították, az Elsőfokú Bíróság e kritériummal kapcsolatosan a fellebbezők által benyújtott kiegészítő
         bizonyítékokat hallgatólagosan elégtelennek minősítette.

      62      Ebből következően a Bíróság alapokmánya 36. cikkének megsértésére hivatkozó kifogás nem fogadható el.

      63      Végül, a fellebbezők azzal érvelnek, hogy mivel a Bizottság beadványaiban és a megtámadott határozatban egyértelműen elismerte,
         hogy a harmadik államokban indított eljárásokban szankcionált tények pontosan ugyanazok voltak, mint amelyeket az Elsőfokú
         Bíróság előtt felhoztak, ezért az ezzel ellentétes megállapítás kapcsán ez lehetőséget kellett volna biztosítania számukra
         a meghallgatásra.

      64      Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság valóban említette, hogy az EGT‑ben elkövetett jogsértés egy világméretű
         kartell fennállásából származik. Mindeközben a Bizottság nem találta úgy, hogy a fellebbezők ellen egyrészt általa, másrészt
         az egyesült államokbeli valamint kanadai hatóságok által összegyűjtött tények azonosak lennének.

      65      A megtámadott határozat indokolásának 183. pontjából kiderül, hogy a Bizottság azt rója fel az ADM‑nek és a többi, a határozattal
         érintett vállalkozásnak, hogy megsértették az EK‑Szerződés 81. cikkét és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azzal, hogy az EGT‑n
         belül egy kartellmegállapodás keretében meghatározták a lizin árait, ellenőrizték a kínálatot és felosztották egymás között
         az eladási mennyiségeket, valamint az általuk elfogadott eladási kvóták betartásának érdekében információt cseréltek. Ugyanezen
         határozat indokolásának 31. pontjában a Bizottság megemlítette, hogy az egyesült államokbeli, valamint a kanadai hatóságok
         által szolgáltatott információk szerint az e határozat által érintett vállalkozások ellen kiszabott büntető bírságok csupán
         azon versenyellenes hatásokat vették figyelembe, amelyeket a vizsgált kartell ezen igazságszolgáltatási szervek hatáskörébe
         tartozó területeken hozott létre.

      66      Ebből következően a Bizottság úgy vélte, hogy a kartell különböző területeken történt alkalmazásáról volt szó. Következésképpen
         a Bizottság megállapításai lehetőséget adtak a fellebbezők részére, hogy álláspontjukat e tekintetben eredményesen megvédjék.

      67      Ennél fogva a meghallgatáshoz való jog megsértésére hivatkozó kifogás nem megalapozott.

      –       A harmadik jogalap harmadik alpontjáról
      68      A megtámadott ítélet 103. pontja az Elsőfokú Bíróságnak a felrótt tények azonosságára vonatkozó elemzésébe illeszkedik.

      69      Ezzel kapcsolatosan le kell szögezni, hogy amikor egy harmadik államban kiszabott szankció a kartell csupán az ezen állam
         piacára gyakorolt alkalmazásaira, illetve hatásaira vonatkozik, a közösségi szankció pedig a kartell közösségi piacra gyakorolt
         alkalmazásaira, illetve hatásaira vonatkozik, a tények azonossága nem megállapítható.

      70      Az, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 103. pontjában hangsúlyozta, hogy a kérdéses bírságokat az Egyesült Államokban
         és Kanadában elért forgalom függvényében számították ki, azon következtetés alátámasztására szolgált, amely szerint a bírságok
         a kartell ezen államok területén, és nem az EGT területén történt alkalmazásának szankcionálását célozta.

      71      Az Elsőfokú Bíróság szerint az ADM nem bizonyította, hogy a kérdéses kartell egyesült államokbeli, valamint kanadai piacra
         gyakorolt alkalmazásain, illetve hatásain felül az ezen államokban kiszabott szankciók a kartell EGT‑ben gyakorolt alkalmazásaira,
         illetve hatásaira is vonatkoztak volna.

      72      A fellebbezők által a harmadik jogalap harmadik alpontjában felhozott fő kifogás tehát nem megalapozott.

      73      Másodlagosan azzal érvelnek, hogy a Bizottság köteles figyelembe venni az egyéb hatóságoknak megfizetett, az amerikai egyesült
         államokbeli, valamint kanadai forgalom alapján kiszámított bírságokat, mint a jelen ügyben is, a Bizottság figyelembe veszi
         a fellebbezők lizinre vonatkozó világméretű forgalmát a rájuk kiszabandó bírság kiszámítása vonatkozásában. Ezzel az említett
         intézmény a hivatkozott bírságot a fellebbezők az EGT‑beli piacán elért forgalmához hozzáadva azon államokban elért forgalma
         alapján számítaná ki, ahol a fellebbezők már fizettek bírságokat.

      74      Mindemellett, a megtámadott határozatban a világméretű forgalom csupán az érdekelt vállalkozások viszonylagos méretének az
         EGT‑ben fennálló lizinpiacon történő lényeges jogsértés elkövetésére való tényleges lehetőségük figyelembevétele érdekében
         történt összehasonlítására szolgált.

      75      Ezt a kifogást tehát el kell utasítani.

      76      Mivel a fellebbezők által az Elsőfokú Bíróságnak azon megállapítása ellen felhozott összes kifogása, amelyek szerint az alapul
         vett tények azonosságát nem bizonyították, nem megalapozottak, a harmadik jogalapot el kell utasítani.

       Az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó negyedik jogalapról
      77      A negyedik jogalap két alpontra osztható.

      78      E jogalap első alpontjával, amely a megtámadott ítélet 85–94. pontjára vonatkozik, a fellebbezők azzal érvelnek, hogy az Elsőfokú
         Bíróság megsértette a Bíróság alapokmányának 36. cikkét azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem volt köteles figyelembe
         venni a fellebbezők által harmadik államokban fizetett bírságokat, noha a Bizottság által kiszabott bírság többek között világméretű
         forgalmuk függvénye, következésképpen a fellebbezők ellen azon államokban elért forgalmuk függvényében szabott ki bírságot,
         amelyekben már bírság fizetésére kötelezték őket.

      79      A negyedik jogalap második alpontjával, amely a megtámadott ítélet 198–206. pontjára vonatkozik, a fellebbezők azt róják fel
         az Elsőfokú Bíróságnak, hogy megsértette a Bíróság alapokmányának 36. cikkét azzal, hogy megállapította, a bírság ésszerű,
         annak ellenére, hogy a Bizottság nem tett eleget a fellebbezőknek az EGT‑ben a lizin piacán elért forgalmuk figyelembevételére
         vonatkozó kötelezettségének.

      80      Az Elsőfokú Bíróságot terhelő indokolási kötelezettségre vonatkozó követelményekkel kapcsolatban a jelen ítélet 60. pontjára
         érdemes visszautalni.

      81      A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság ítélete a kérdéses két szempontot tekintve kielégítően megindokolt. Egyrészről az Elsőfokú
         Bíróság a megtámadott ítélet 85–103. pontjában részletesen indokolta azon következtetését, hogy a Bizottság nem volt köteles
         az ADM által harmadik országokban fizetett bírságokat figyelembe venni. Másrészt, a megtámadott ítélet 198–206. pontjában
         kifejtette a fellebbezők arra vonatkozó érvelései elutasításával kapcsolatos indokait, amelyek szerint a bírság aránytalan
         volt az ADM EGT‑ben a lizin piacán elért forgalmához képest.

      82      Következésképpen a negyedik jogalapot el kell utasítani.

       A bizonyítékok elferdítésére vonatkozó ötödik jogalapról
      83      Az ötödik jogalappal, amely a megtámadott ítélet 142–171. pontjára vonatkozik, a fellebbezők azzal érvelnek, hogy az Elsőfokú
         Bíróság elferdítette a bizonyítékokat annak megállapításával, hogy a Bizottság bizonyította a gazdasági hatás létezését.

      84      Pontosabban, a fellebbezők a bizonyítékok elferdítését róják fel az Elsőfokú Bíróságnak, amelyet annak megállapításával valósított
         meg, hogy álláspontja szerint a Bizottság jogilag kielégítő módon bizonyította, hogy az árak magasabbak voltak, mint az összejátszás
         hiányában lettek volna. A Bizottság által benyújtott bizonyítékok, amelyeknek a létezését az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
         ítélet 154–160. pontjában állapította meg, csupán a tényleges árszinteket mutatták ki, anélkül hogy a kartell hiányában valószínűen
         fennálló árszinteket elemezték volna.

      85      Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a tények értékelése, az Elsőfokú Bíróság előtt bemutatott bizonyítékok elferdítésének
         esetére is figyelemmel, nem olyan jogi kérdés, amely a Bíróság felülvizsgálatának hatálya alá tartozna (lásd többek között
         a C‑280/99. P–C‑282/99. P. sz., Moccia Irme és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. június 21‑én hozott ítélet
         [EBHT 2001., I‑4717. o.] 78. pontját).

      86      A fellebbezők tehát nem bizonyították, hogy a bizonyítékokat elferdítették volna. Az általuk az Elsőfokú Bíróság érvelése
         ellen felhozott kifogás megalapozatlan. Ahogy azt a főtanácsnok indítványának 124. pontjában kifejtette, a megtámadott határozat
         valamint a megtámadott ítélet olvasatából kitűnik, hogy a Bizottság jó néhány bizonyítékot szolgáltatott a kartell által előidézett
         áremelkedésre vonatkozóan, és e bizonyítékokat az Elsőfokú Bíróság behatóan megvizsgálta. A fellebbezők annak igazolására
         irányuló érveléseiből, amelyek szerint nem került bizonyításra, hogy az alkalmazott árak jogsértés hiányában egy oligopólium
         fennállása esetén alkalmazott áraknál magasabbak lettek volna, az Elsőfokú Bíróság nem hozott létre olyan bizonyítékokat,
         amelyeket ezen érvelések nyilvánvalóan nem tartalmaztak.

      87      Következésképpen, az ötödik jogalapot el kell utasítani.

       Azon elv megsértésére vonatkozó hatodik jogalapról, amely szerint a Bizottság köteles betartani azon szabályokat, amelyeket
            maga állított fel magával szemben
      88      A hatodik jogalappal a fellebbezők azt róják fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a megtámadott ítélet 191–206. pontjában megsértette
         azon elvet, amely szerint a Bizottság köteles betartani azon szabályokat, amelyeket maga állított fel magával szemben.

      89      Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság a kiindulási összeg megállapításánál nem vette figyelembe a fellebbezők
         összes terméksorára vonatkozó összesített forgalmát, valamint a lizin világméretű forgalmát, és ebből következően nem tett
         eleget a figyelembe veendő forgalom alapulvételére vonatkozó kötelezettségének. A Bizottság saját iránymutatásának megsértése
         ellenére az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a bírság jogszerű volt, mivel nem sértette meg az arányosság elvét. Az Elsőfokú
         Bíróság nem lenne jogosult indokolás nélkül a Bizottságnak megengedni, hogy az iránymutatást megszegje. Amennyiben megengedi
         a Bizottságnak, hogy csupán az arányosság követelményeire korlátozva figyelmen kívül hagyja az iránymutatást, veszélyeztetné
         a jogbiztonság, valamint a gondos ügyintézés elvét, valamint hátrányos megkülönböztetést jelentene a fellebbezők, és azon
         vállalkozások között, amelyek tekintetében az iránymutatást megfelelően alkalmazzák.

      90      Ezen indokok miatt az Elsőfokú Bíróságnak a bírságok megfelelő mértékének megállapítása érdekében az ADM figyelembe veendő
         forgalmát alapul véve a bírságok kiszabására vonatkozó iránymutatásban felvázolt módszert kellett volna alkalmaznia. Mivel
         e kötelezettségét elmulasztotta, megsértette azon elvet, amely szerint a Bizottság köteles betartani azon szabályokat, amelyeket
         maga állított fel magával szemben.

      91      Ezzel kapcsolatosan emlékeztetni kell arra, hogy ugyan az olyan külső hatások előidézésére vonatkozó magatartási szabályok,
         amely gazdasági szereplőket érintenek, mint például az iránymutatás, nem minősülnek olyan jogi szabályoknak, amelyeket a közigazgatásnak
         mindenképpen kötelezően be kell tartania, mégis olyan, a gyakorlatban követendő magatartási szabályt tartalmaznak, amelytől
         a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el, anélkül hogy olyan magyarázatot ne adna erre, amely összeegyeztethető az
         egyenlő elbánás elvével (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
         hozott ítélet 209. és 210. pontját).

      92      Nem lehet felróni az Elsőfokú Bíróságnak, hogy megengedte volna a Bizottságnak, hogy helytelenül alkalmazza az iránymutatást.
         Valójában miután a megtámadott ítélet 197. pontjában úgy ítélte meg, hogy az ADM EGT‑n belüli lizin piacán elért forgalmát
         figyelmen kívül hagyva annak összforgalmára támaszkodva a Bizottság megsértette az iránymutatás 1. A. pontja negyedik és hatodik
         albekezdését, maga az Elsőfokú Bíróság állapította meg a bírság arányos összegét.

      93      Mindemellett, olyan esetben, amikor a kérdéses jogsértés értékelésének egyik tényezőjét a Bizottság nem vette figyelembe,
         az Elsőfokú Bíróság megállapította az iránymutatás megsértését és ebben az ügyben a korlátlan felülvizsgálati jogkörére hivatkozott,
         az egyenlőség és a jogbiztonság elve megköveteli, hogy az Elsőfokú Bíróság először megbizonyosodjon arról, hogy az említett
         tényező figyelembevételével a bírság mégis az iránymutatás által felállított kereten belül marad‑e. Az arányosság elve csupán
         ezen értékelést követően alkalmazható.

      94      Ebből következően az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy csupán az arányosság elvét alkalmazta.

      95      Tehát a megtámadott ítélet 203–205. pontjában az ADM EGT‑n belüli lizin piacon elért forgalmának értékeléséből közvetettet
         kitűnik, hogy még ha a Bizottság e forgalmat figyelembe véve helyesen is alkalmazta volna az iránymutatást, a bírság meghatározásának
         eredménye ugyanaz lett volna.

      96      A hatodik jogalapot tehát el kell utasítani.

       Az arányosság elvének megsértésére vonatkozó hetedik jogalapról
       A fellebbezők érvelései
      97      A hatodik jogalappal a fellebbezők azt róják fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy nem vette figyelembe a Bíróság és az Elsőfokú
         Bíróság által értelmezett arányosság elvét. A megtámadott ítélet 199–202. pontjában helytelenül utasította el azon érvelést,
         amely szerint az arányosság elve megköveteli, hogy a bírságok és a figyelembe veendő forgalom között valamilyen kapcsolat
         álljon fenn, és amelyből kitűnik, hogy a figyelembe veendő forgalom 115%‑ának megfelelő bírság, amit a jelen ügyben állapítottak
         meg, aránytalan. A fellebbezők számításukat a jogsértés elkövetésének utolsó évében az EGT‑n belüli lizin piacon elért forgalmukra
         alapozták.

      98      Úgy vélik, hogy azzal ellentétben, amit az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 200. pontjában megállapított, a C‑248/98. P. sz.,
         KNP BT kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélete (EBHT 2000., I‑9641. o.) magában foglal egy általános elvet,
         vagyis azt, hogy a szankciónak arányosnak kell lennie a vállalkozásnak azon termékpiacon képviselt nagyságával, amelyen a
         jogsértést elkövette.

      99      A fellebbezők fenntartják, hogy a jelen ügy tényei megegyeznek azon tényekkel, amelyek alapján az Elsőfokú Bíróság a T‑77/92. sz.,
         Parker Pen kontra Bizottság ügyben 1994. július 14‑én ítéletét (EBHT 1994., II‑549. o.) meghozta, amelyben az Elsőfokú Bíróság
         azon indokkal csökkentette a bírságot, hogy a Bizottság nem kielégítő mértékben vette tekintetbe a figyelembe veendő forgalmat.
         Azon tény, hogy a fent hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügyben nem a bírságnak a jogsértés súlyosságára tekintettel
         kiszámított kiindulási összegét csökkentették, hanem a végleges bírságot, nem releváns. Az említett ügyben nem került sor
         külön a kiindulási összeg kiszámítására. Ezen túlmenően, a fellebbezőkre kiszabott bírság a figyelembe veendő forgalomhoz
         mérten aránytalan, akár a bírság végleges összegét, akár a súlyosság alapján kiszámított kiindulási összeget vesszük figyelembe.

       A Bíróság álláspontja
      100    A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a bírság meghatározásának érdekében a Bíróság ugyanúgy jogosult a vállalkozás jelzés
         értékű összforgalmát, még ha az hozzávetőleges vagy hiányos is, annak méretét, valamint gazdasági teljesítményét figyelembe
         venni, mint a jogsértés tárgyát képező termékekből származó azon forgalomhányadot, amely a jogsértés terjedelme tekintetében
         jelzésértékű lehet. Egyik összegnek sem szabad a többi mérlegelési tényezőhöz képest aránytalan fontosságot tulajdonítani,
         és következésképpen az arányos bírság megállapítása nem lehet pusztán az összforgalmon alapuló számítás eredménye. Ez még
         inkább így van, amennyiben a kérdéses termékek az összforgalom csupán kicsiny hányadát teszik ki (a fent hivatkozott Musique
         Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 121. pontja és a Dansk Rørindustri és társai
         kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 243. pontja).

      101    Ezzel szemben a közösségi jog nem foglal magában semmilyen általános elvet, amely szerint a szankciónak arányosnak kell lennie
         a vállalkozásnak azon termékpiacon képviselt nagyságával, amelyen a jogsértést elkövette.

      102    Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 200. pontjában a következő módon utasította el a fellebbezők erre vonatkozó érvelését:

      „[…] Az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében a vállalkozás összforgalmára
         hivatkozva felállított korlátozásnak pontosan az a célja, hogy elkerüljük, hogy a bírságok e forgalomhoz mérten aránytalanok
         legyenek (a fent hivatkozott Musique [D]iffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 119. pontja).
         Abban az esetben, ha a bírság végleges összege nem haladja meg az ADM jogsértés utolsó évében elért összforgalmának 10%‑át,
         ezen összeg nem tekinthető aránytalannak csupán azon okból, hogy az meghaladja az érintett piacon elért forgalmat. Meg kell
         jegyezni, hogy a felperesek a [fent hivatkozott KNP BT kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 61. pontjára] hivatkoztak, amelyben
         a [Bíróság] közvetetten kiemelte, hogy »a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése [...] annak biztosítására szolgál, hogy
         a szankció a vállalkozásnak azon a termékpiacon létező nagyságával arányos legyen, amelyen a jogsértést elkövette . Azon a
         tényen túlmenően, hogy a fent említett ítélet 61. pontjában a Bíróság utaló jelleggel kifejezetten a fent hivatkozott Musique
         [D]iffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 119. pontjára hivatkozik, hangsúlyozni
         kell, hogy a kérdéses és a későbbi ítélkezési gyakorlat által át nem vett megfogalmazás a fent hivatkozott KNP BT kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet különös jogi hátterébe illeszkedik. Ebben az ügyben a felperes azt rótta fel a Bizottságnak, hogy piaci
         részesedésének meghatározásakor figyelembe vette a csoporton belüli eladások értékét, amely megközelítést azonban a Bíróság
         a fent említett indokok miatt helyesnek ítélt meg. Ezért ebből nem lehet arra következtetni, hogy az ADM‑mel szemben kiszabott
         szankció lenne.”

      103    Ezen indokolás nem minősül téves jogalkalmazásnak.

      104    A fent hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontjából kiviláglik, hogy az Elsőfokú Bíróság csupán
         a fent hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 121. pontjában
         meghatározott és a jelen ítélet 100. pontjában felidézett szabályokat alkalmazta.

      105    Ezen túlmenően a Bíróságnak, amennyiben fellebbezés keretén belül jogi kérdésekről határoz, nem feladata, hogy méltányossági
         okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését, mivel az utóbbi a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra
         kiszabott bírságok összegéről korlátlan felülvizsgálati jogkörében dönt (a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra
         Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 245. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      106    Következésképpen, a hetedik jogalapot el kell utasítani.

      107    A fentiek összességéből következően a fellebbezést el kell utasítani.

       A költségekről
      108    Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban
         is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az ADM Companyt
         és az ADM Ingredients‑t, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A fellebbezést elutasítja.
      2)      Az Archer Daniels Midland Co.‑t és az Archer Daniels Midland Ingredients Ltd‑t kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: angol.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 1994. február 23-i ítélete. # Groupement des cartes bancaires "CB" és Europay International SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Bírság. # T-39/92. és T-40/92. sz. egyesített ügyek


A Bíróság 1965. december 15-i ítélete. # Société anonyme métallurgique d'Espérance-Longdoz kontra ESZAK Főhatóság. # 3-65. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2009. július 9-i ítélete.#Ristic AG és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Állategészségügy - Védintézkedések - 2007/362/EK határozat - Megsemmisítés iránti kereset - Okafogyottság - Kártérítési kereset - Az arányosság elve - A bizalomvédelem elve - Gondoskodási kötelezettség - A tulajdonhoz való jog és a gazdasági tevékenység végzéséhez való jog.#T-238/07. sz. ügy.

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2009. július 9‑i ítélete – Ristic és társai kontra Bizottság
      (T‑238/07. sz. ügy)
      „Állategészségügy – Védintézkedések – 2007/362/EK határozat – Megsemmisítés iránti kereset – Okafogyottság – Kártérítési kereset – Az arányosság elve – A bizalomvédelem elve – Gondoskodási kötelezettség – A tulajdonhoz való jog és a gazdasági tevékenység végzéséhez való jog”
      1.                     Megsemmisítés iránti kereset – Az eljáráshoz fűződő érdek (EK 230. cikk) (vö. 37–39. pont)
      2.                     Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények (A Bíróság alapokmánya, 21. cikk; az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 44. cikk,
            1. §, c) pont) (vö. 51–52. pont)
      3.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek (EK 288. cikk, második bekezdés) (vö. 55–56. pont)
      4.                     Mezőgazdaság – Az állat-egészségügyi jogszabályok közelítése – Bizonyos anyagok és anyagmaradványok állatokban és állati eredetű
            termékekben való előfordulására vonatkozóan elvégzendő ellenőrzések – 96/23 irányelv (96/23 tanácsi irányelv; 2007/362 bizottsági
            határozat) (vö. 58–60., 66–68., 74., 76–82. pont)
      5.                     Mezőgazdaság – Az állat-egészségügyi jogszabályok közelítése – Bizonyos anyagok és anyagmaradványok állatokban és állati eredetű
            termékekben való előfordulására vonatkozóan elvégzendő ellenőrzések – 96/23 irányelv (96/23 tanácsi irányelv; 2007/362 bizottsági
            határozat) (vö. 85–91. pont)
      6.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek (EK 288. cikk, második bekezdés) (vö. 92–93. pont)
      Tárgy

               Egyrészt a harmadik országok által a 96/23/EK tanácsi irányelvvel összhangban benyújtott szermaradék‑megfigyelési tervek jóváhagyásáról
                  szóló 2004/432/EK határozat módosításáról szóló, 2007. május 16‑i 2007/362/EK bizottsági határozat (HL L 138., 18. o.) megsemmisítése
                  iránti kérelem, másrészt kártérítési kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A megsemmisítés iránti kérelemről nem szükséges határozni.

                  2)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

                  3)

                  	A Ristic AG, a Piratic Meeresfrüchte Import GmbH, a Prime Catch Seafood GmbH és a Rainbow Export Processing SA köteles viselni
                     az eljárás költségeit, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeit is.


title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. március 24-i ítélete. # XXXLutz Marken GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A Linea Natura Natur hat immer Stil ábrás közösségi védjegy bejelentése - natura selection korábbi közösségi ábrás védjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - Megjelölések hasonlósága - A 40/94/EK rendelet 8. cikke 1. bekezdésének b) pontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja). # T-54/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. március 24‑i ítélete – XXXLutz Marken kontra OHIM – Natura Selection (Linea Natura Natur
            hat immer Stil)
      (T‑54/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A Linea Natura Natur hat immer Stil ábrás közösségi védjegy bejelentése – natura selection korábbi közösségi ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – Megjelölések hasonlósága – A 40/94/EK rendelet 8. cikke 1. bekezdésének b) pontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja)”
      1.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – Az
            érintett védjegyek hasonlósága – Értékelési szempontok – Összetett védjegy (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés,
            b) pont) (vö. 38., 41., 43–44. pont)
      2.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség – Az érintett védjegyek hasonlósága – A fogalmi eltéréseknek a vizuális és hangzásbeli
            hasonlóságok semlegesítésére való alkalmassága – Feltételek (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö.
            61. pont)
      3.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 71–74. pont)
      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának a Natura Selection, SL és az XXXLutz Marken GmbH közötti felszólalási eljárással kapcsolatban
                  2008. november 28‑án hozott határozata (R 1787/2007‑2. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy használata

               XXXLutz Marken GmbH.

               Az érintett közösségi védjegy:

               A Linea Natura Natur hat immer Stil ábrás védjegy a 8., 14., 16., 20., 21., 24., 25. és 27. osztályba tartozó áruk vonatkozásában
                  – 4626693. számú védjegybejelentés.

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Natura Selection, SL.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A 3., 14., 16., 20., 25., 35., 38., 39. és 42. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott natura
                  selection közösségi ábrás védjegy, valamint a 3., 14., 16., 20., 21., 24., 25., 27., 28., 35., 39. és 42. osztályba tartozó
                  áruk és szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott, a „natura” szót tartalmazó további közösségi és spanyol védjegyek

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalásnak helyt adott.

               A fellebbezési tanács határozata

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék az XXXLutz Marken GmbH‑t kötelezi a költségek viselésére.


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2002. július 11-i ítélete. # Natalia Martínez Páramo és társai és Serena Angioli és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Elfogadhatóság - Sérelmet okozó aktus. # T-137/99. és T-18/00. sz. egyesített ügyek


title: A Törvényszék (fellebbezési tanács) 2009. december 9-i ítélete. # Európai Bizottság kontra Gerhard Birkhoff. # Fellebbezés - Közszolgálat - Tisztviselők - Szociális biztonság. # T-377/08 P. sz. ügy

text:
      A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (fellebbezési tanács)
      2009. december 9.
      T‑377/08. P. sz. ügy
      Európai Bizottság
      kontra
      Gerhard Birkhoff
      „Fellebbezés – Közszolgálat – Tisztviselők – Szociális biztonság – Betegségbiztosítás – Gyógykezelés költségeinek megtérítése – A kerekes szék beszerzési költségeinek megtérítéséhez előírt előzetes jóváhagyást megtagadó határozat első fokon történő
         megsemmisítése – Bizonyíték elferdítése”

      Tárgy: Az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (első tanács) F‑76/07. sz., Birkhoff kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án
         hozott ítélete (az EBHT‑ban még nem tették közzé) ellen benyújtott és ezen ítélet hatályon kívül helyezésre irányuló fellebbezés.

      Határozat: A Törvényszék az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (első tanács) F‑76/07. sz., Birkhoff kontra Bizottság ügyben 2008.
         július 8‑án hozott ítéletét (az EBHT‑ban még nem tették közzé) hatályon kívül helyezi. A Törvényszék a kifizető hivatal 2006.
         november 8‑i határozatát megsemmisíti. Gerhard Birkhoff és az Európai Bizottság maguk viselik a jelen eljárásban felmerült
         költségeiket. A Törvényszék a Bizottságot kötelezi az elsőfokú eljárásban felmerült valamennyi költség viselésére.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Szociális biztonság – Egészségbiztosítás – A gyógykezelés költségei – Megtérítés – Megtagadás – Panasz – Elutasító
            határozat – Indokolási kötelezettség
      (Személyzeti szabályzat, 90. cikk, (2) bekezdés)
      2.      Tisztviselők – Szociális biztonság – Egészségbiztosítás – A gyógykezelés költségei – Megtérítés – Megtagadás – Bírósági felülvizsgálat
            – Korlátok
      (Személyzeti szabályzat, 72. cikk)
      3.      Tisztviselők – Az adminisztráció gondoskodási kötelezettsége – A tisztviselő érdekeinek figyelembevétele
      (A betegség elleni biztosításra vonatkozó szabályzat, 35. cikk, (2) bekezdés)
      1.      A panaszt elutasító határozat indokolásának egybe kell esnie annak azon határozattal, amely ellen a panasz irányult.

      Amikor tehát a kifizető hivatal az orvos szakértő kedvezőtlen véleménye alapján a közös szabályozás 20. cikke értelmében megtagadja
         bizonyos orvosi költségek megtérítését, és az érintett panasszal él e megtagadás indokolásának túlságosan általános volta
         vagy rövidsége miatt, az adminisztrációnak lehetősége van arra, hogy e panaszra válaszolva a pert megelőző eljárás során nyíltabb
         indokokkal szolgáljon. A bírósági eljárás előtt közölt, az egyedi esetre vonatkozó e különös indokoknak egybe kell esniük
         az elutasító határozattal, így azokat e határozat jogszerűségének értékelése során releváns információknak kell tekinteni.

      (lásd az 55. és 56. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság C‑115/92. P. sz., Parlament kontra Volger ügyben 1993. december 9‑én hozott ítéletének (EBHT 1993.,
         I‑6549. o.) 22. pontja; a Bíróság C‑150/03. P. sz., Hectors kontra Parlament ügyben 2004. szeptember 23‑án hozott ítéletének
         (EBHT 2004., I‑8691. o.) 47–49. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑586/93. sz., Kotzonis kontra CES ügyben 1995. március 22‑én
         hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑665. o.) 105. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑66/98. sz., Gaspari kontra Parlament ügyben
         1999. március 11‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑55. o. és II‑287. o.) 30–33. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑34/99. sz.,
         Pipeaux kontra Parlament ügyben 2000. május 11‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑79. o. és II‑337. o.) 18. és 19. pontja;
         az Elsőfokú Bíróság T‑281/01. sz., Huygens kontra Bizottság ügyben 2004. július 6‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑203. o.
         és II‑903. o.) 107. pontja.

      2.      A bíróság felülvizsgálata nem terjed ki a szigorú értelemben vett orvosi értékelésekre, amelyeket véglegesnek kell tekinteni,
         ha azok elkészítése szabályosan történt.

      Az orvos szakértő és az orvosi bizottság álláspontjának ütközése kizárólag abban a tisztán technikai jellegű kérdésben, hogy
         a hibás kerekes szék – a gyártása során felhasznált anyagokra tekintettel, amelyek a háttámlája töréséhez vezettek – ésszerű
         módon megjavíttatható‑e, vagy indokolt esetben, biztonsági okokból új kerekes szék beszerzése finanszírozható‑e, semmiféle
         szigorú értelemben vett orvosi értékelést nem tartalmaz. Következésképpen ilyen esetre nem alkalmazható az orvosi véleményekre
         vonatkozó korlátozott felülvizsgálati jogkörrel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat.

      (lásd a 68–70. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 2/87. sz., Biedermann kontra Számvevőszék ügyben 1988. január 19‑én hozott ítéletének (EBHT 1988., 143. o.)
         8. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑33/89. és T‑74/89. sz., Blackman kontra Parlament egyesített ügyekben 1993. március 16‑án
         hozott ítéletének (EBHT 1993., II‑249. o.) 44. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑191/01. sz., Hecq kontra Bizottság ügyben 2004.
         május 12‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑147. o. és II‑659. o.) 62. pontja.

      3.      Az adminisztrációnak az alkalmazottaival szemben fennálló gondoskodási kötelezettsége – amely a személyzeti szabályzat által
         a hatóság és a közszolgálat alkalmazottai közötti viszonyokban létrehozott kölcsönös jogok és kötelezettségek közötti egyensúlyt
         tükrözi – magában foglalja többek között, hogy az adminisztráció ne csupán a szolgálati érdekre, hanem az érintett tisztviselő
         érdekére is tekintettel legyen.

      A kinevezésre jogosult hatóság megsérti a gondoskodási kötelezettségét, ha nem veszi figyelembe a nyugalmazott tisztviselő
         felperes helyzetét, aki lánya hibás kerekes széke kicserélési költségeinek megtérítését kéri, miközben az adminisztráció tisztában
         van vele, hogy a felperes más tagállamban él, mint a lánya, valamint hogy a kerekes széket az első tagállamban vásárolták,
         és a másodikban javították meg. E helyzet rendkívül nehézzé teszi a felperes számára a kerekes szék hibája okának bizonyítását,
         és annak alátámasztását, hogy megbénult lányának új kerekes székre van szüksége a méltó szakmai és magánélet folytatásához.

      Ilyen körülmények között a kinevezésre jogosult hatóság köteles aktívabb szerepet betölteni az ügy vizsgálata során, többek
         között tekintetbe véve az Európai Közösségek tisztviselői betegség elleni biztosítására vonatkozó közös szabályzat 35. cikke
         (2) bekezdésének analógia útján való alkalmazását, amely rendelkezés értelmében orvosi jellegű vita esetén az adminisztráció
         a panaszra történő válaszadás előtt orvos szakértő véleményét kérheti, „amely szakvélemény költségei a közös egészségbiztosítási
         rendszert terhelik”. Mivel az ilyen vita technikai jellegű, az említett hatóság köteles megvizsgálni, hogy pénzügyi szempontból
         jobb megoldás‑e a felperessel együtt a közös egészségbiztosítási rendszer költségére szakértőt keresni vagy megfontolni az
         új kerekesszék beszerzési költségeinek megtérítését, adott esetben bizonyos összeghatárra korlátozva.

      (lásd a 87–89. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 33/79. és 75/79. sz., Kuhner kontra Bizottság egyesített ügyekben 1980. május 28‑án hozott ítéletének
         (EBHT 1980., 1677. o.) 22. pontja; a Bíróság C‑298/93. P. sz., Klinke kontra Bíróság ügyben 1994. június 29‑én hozott ítéletének
         (EBHT 1994., I‑3009. o.) 38. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑156/05. sz., Lantzoni kontra Bíróság ügyben 2006. szeptember 27‑én
         hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2006., I‑A‑2‑189. o. és II‑A‑2‑969. o.) 88. pontja.


A Közszolgálati Törvényszék ítélete, 2016. június 10.#HI kontra Európai Bizottság.#Közszolgálat – Tisztviselő – A személyzeti szabályzat 11. cikke – Lojalitási kötelezettség – 11a. cikk – Összeférhetetlenség – Az unió által finanszírozott projekt nyomon követéséért felelős tisztviselő – E tisztviselő és az említett projektért felelős társaság által a projekt céljaira felvett munkavállaló közötti rokoni viszony – Fegyelmi eljárás – Fegyelmi intézkedés – Visszaminősítés – A fegyelmi tanács összetételének jogszerűsége – Indokolási kötelezettség – Az eljárás időtartama – Észszerű határidő – A védelemhez való jog megsértése – A ne bis in idem elve – Nyilvánvaló értékelési hiba – A szankció arányossága – Enyhítő körülmények.#F-133/15. sz. ügy.


A Bíróság (negyedik tanács) április 1.-i ítélete: 1987. # C. Dufay kontra Európai Parlament. # Elbocsátás. # 257/85. sz. ügy


A Bíróság 2000. március 21-i ítélete. # Gabalfrisa SL és társai kontra Agencia Estatal de Administración Tributaria (AEAT). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal Económico-Administrativo Regional de Cataluña - Spanyolország. # Elfogadhatóság - Hozzáadottérték-adó. # C-110/98-C-147/98. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (hatodik tanács) október 24.-i ítélete: 1996. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Lisrestal - Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª, Gabinete Técnico de Informática Ldª (GTI), Lisnico - Serviço Marítimo Internacional Ldª, Rebocalis - Rebocagem e Assistência Marítima Ldª és Gaslimpo - Sociedade de Desgasificação de Navios SA. # Európai Szociális Alap. # C-32/95. P. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) december 18.-i ítélete: 1997. # Garage Molenheide BVBA (C-286/94. sz. ügy), Peter Schepens (C-340/95. sz. ügy), Bureau Rik Decan-Business Research & Development NV (BRD) (C-401/95. sz. ügy) és Sanders BVBA (C-47/96. sz. ügy) kontra Belgische Staat. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Hof van Beroep Antwerpen, Rechtbank van eerste aanleg Brussel, Rechtbank van eerste aanleg Brugge - Belgium. # Hatodik 77/388/EGK irányelv. # C-286/94., C-340/95., C-401/95. és C-47/96. sz. egyesített ügyek