title: A Bíróság (nagytanács) 2015. január 13-i ítélete.#Az Európai Unió Tanácsa és társai kontra Vereniging Milieudefensie és Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht.#Fellebbezés – 2008/50/EK irányelv – A környezeti levegő minőségéről és a Tisztább levegőt Európának elnevezésű programról szóló irányelv – A nitrogén‑dioxid éves határértékének elérését érintően meghatározott határidő elhalasztásának és a részecske‑határértékek (PM10) alkalmazására vonatkozó kötelezettség alóli mentességnek a Holland Királyság általi bejelentésével kapcsolatos határozat – E határozat belső felülvizsgálata iránt az 1367/2006/EK rendelet rendelkezései alapján benyújtott kérelem – A kérelmet elfogadhatatlannak nyilvánító bizottsági határozat – Egyedi hatályú intézkedés – Aarhusi Egyezmény – Az 1367/2006/EK rendeletnek az ezen egyezményre tekintettel való érvényessége.#C-401/12. P–C-403/12. P. sz. egyesített ügyek.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑401/12. P–C‑403/12. P. sz. egyesített ügyekben,
            az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Moore és K. Michoel, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),
            az Európai Parlament (képviselik: L. Visaggio és G. Corstens, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),
            az Európai Bizottság (képviselik: J.‑P. Keppenne, P. Oliver, P. Van Nuffel, G. Valero Jordana és S. Boelaert, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
            fellebbezőknek,
            támogatja őket:
            a Cseh Köztársaság (képviseli: D. Hadroušek, meghatalmazotti minőségben)
            beavatkozó a fellebbezési eljárásban,
            az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2012. augusztus 24‑én (C‑401/12. P. és C‑402/12. P.) és 2012. augusztus 27‑én (C‑403/12. P.) benyújtott három fellebbezése tárgyában,
            a többi fél az eljárásban:
            a Vereniging Milieudefensie (székhelye: Amszterdam [Hollandia]),
            a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (székhelye: Utrecht [Hollandia])
            (képviseli őket: A. van den Biesen advocaat)
            felperesek az elsőfokú eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (nagytanács),
            tagjai: V. Skouris elnök, K. Lenaerts elnökhelyettes, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh és J.‑C. Bonichot (előadó) tanácselnökök, E. Levits, C. Toader, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas és C. G. Fernlund bírák,
            főtanácsnok: N. Jääskinen,
            hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. december 10‑i tárgyalásra,
            a főtanácsnok indítványának a 2014. május 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Fellebbezéseikben az Európai Unió Tanácsa, az Európai Parlament és az Európai Bizottság az Európai Unió Törvényszéke Vereniging Milieudefensie és Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht kontra Bizottság ítéletének (T‑396/09, EU:T:2012:301; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, amelyben a Törvényszék helyt adott a Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht arra vonatkozó kérelmének, hogy semmisítse meg a 2009. július 28‑i C(2009) 6121 bizottsági határozatot (a továbbiakban: vitatott határozat), mely határozat elfogadhatatlanság miatt elutasította a felperesek arra irányuló kérelmeit, hogy a Bizottság vizsgálja felül a környezeti levegő minőségéről és a Tisztább levegőt Európának elnevezésű programról szóló, 2008. május 21‑i 2008/50/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL L 152., 1. o.) előírt kötelezettségek tekintetében a Holland Királyságnak ideiglenes eltérést engedélyező, 2009. április 7‑i C(2009) 2560 végleges határozatát.
            Jogi háttér
            Az Aarhusi Egyezmény
            2. A környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló egyezmény (kihirdette a 2001. évi LXXXI. törvény, a továbbiakban: Aarhusi Egyezmény), amelyet 1998. június 25‑én írtak alá Aarhusban, és amelyet az Európai Közösség nevében a 2005. február 17‑i 2005/370/EK tanácsi határozat (HL L 124., 1. o.) hagyott jóvá, „Az egyezmény célja” című 1. cikkében a következőket mondja ki:
            „A jelen és jövő generációkban élő minden egyén azon jogának védelme érdekében, hogy egészségének és jólétének megfelelő környezetben éljen, ezen egyezményben részes valamennyi Fél garantálja a nyilvánosság számára a jogot az információk hozzáférhetőségéhez, a döntéshozatalban való részvételhez és az igazságszolgáltatás igénybevételéhez a környezetvédelmi ügyekben a jelen Egyezmény rendelkezései szerint.”
            3. Az említett egyezmény 9. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „(1) Valamennyi Fél biztosítja nemzeti jogszabályainak keretein belül, hogy amennyiben valamely személy úgy tekinti, hogy a 4. cikk értelmében benyújtott információigényét figyelmen kívül hagyták, teljes mértékben vagy részben helytelen módon [helyesen: jogellenesen] elutasították, nem kielégítő választ adtak, vagy bármely más módon azzal kapcsolatosan úgy jártak el, hogy az nem volt összhangban e cikk előírásaival [helyesen: vagy azt más módon nem e cikk rendelkezéseinek megfelelően intézték], legyen lehetősége bíróság előtt vagy bármely más, a törvény által létrehozott független és pártatlan testület előtt felülvizsgálati eljárást kérni.
            Amennyiben a részt vevő Fél az előző albekezdés értelmében bíróság általi felülvizsgálatot biztosít, biztosítania kell egyúttal a hatóság általi felülvizsgálat vagy a bíróságtól eltérő egyéb független és pártatlan testület általi felülvizsgálat lehetőségét e személy számára a törvény által létesített soron kívüli eljárás lehetőségével együtt, amely díjmentes, vagy csekély költséggel jár.
            Az e bekezdés [helyesen: ezen (1) bekezdés] értelmében hozott végleges döntések kötelező érvényűek az információval rendelkező hatóság számára [helyesen: végső határozatok az információt birtokló hatóságra nézve kötelezőek]. Az indokolást írásban kell rögzíteni, legalább azokban az esetekben, amelyekben az e bekezdésben leírt eljárás során az információhoz való hozzájutást megtagadták [helyesen: Írásos indokolást kell adni legalább azokban az esetekben, amikor az információhoz jutást e cikk értelmében tagadják meg].
            (2) Valamennyi Fél, nemzeti jogszabályainak keretein belül, biztosítja az érintett nyilvánosság azon tagjai számára, akik
            a) kellő érdekeltséggel bírnak a döntésben [helyesen: kellő mértékben érdekeltek] vagy, alternatívan
            b) jogaik sérülését állítják, amennyiben a Fél közigazgatási eljárási törvénye ennek fennállását előfeltételként szabja
            a felülvizsgálati eljárás hozzáférhetőségét bíróság és/vagy más, a jogszabályok által kijelölt független és pártatlan testület előtt, hogy megtámadják bármely döntés, intézkedés vagy mulasztás anyagi vagy eljárási törvényességét, mely ütközik a 6. cikk rendelkezéseivel, és amennyiben a nemzeti jog így rendelkezik, a jelen Egyezmény más releváns rendelkezéseivel, nem csorbítva a (3) bekezdés érvényét [helyesen: a bíróság, és/vagy más, a jogszabályok által kijelölt független és pártatlan testület előtti, arra irányuló jogorvoslati eljáráshoz való jogot, hogy vitassák egyfelől – amennyiben a nemzeti jog így rendelkezik – az Egyezmény 6. cikke rendelkezéseinek, másfelől – az alábbi (3) bekezdés sérelme nélkül – más releváns rendelkezéseinek hatálya alá tartozó határozatok, intézkedések vagy mulasztások anyagi vagy eljárási jogszerűségét],
            A kellő érdek és a jogsérelem fogalmát a nemzeti jogszabályok követelményeivel, valamint azzal a céllal összhangban kell meghatározni, miszerint ezen Egyezmény hatálya alatt [helyesen: az ezen Egyezmény hatálya alá tartozó ügyekben] az érintett nyilvánosság kapjon széles körű hozzáférési lehetőséget az igazságszolgáltatáshoz [helyesen: nyilvánosságot széles körben illesse meg az igazságszolgáltatáshoz való jog]. E célból a 2. cikk (5) bekezdésében írt követelményeknek megfelelő, nem kormányzati szervezet kellő érdekkel rendelkezőnek minősül a fenti a) albekezdés céljára [helyesen: a fenti a) pont értelmében vett kellő érdekkel rendelkezőnek minősül]. Ugyanezen szervezetek a fenti b) albekezdésben megfogalmazott jogokkal rendelkező szervezeteknek minősülnek [helyesen: E szervezet továbbá olyan szervezetnek minősül, amelynek a fenti b) pont értelmében jogai sérülhetnek].
            Ezen bekezdés rendelkezései, ahol ezt a nemzeti szabályozás előírja, nem zárhatják ki azon követelményt, amely egy adminisztratív hatóság előtti felülvizsgálati eljárásnak az ügy jogi útra terelése előtti megindítására és lefolytatására vonatkozik [helyesen: E (2) bekezdés rendelkezései nem zárják ki a közigazgatási hatóság előtti előzetes jogorvoslati kérelem benyújtásának lehetőségét, illetve nem mentesítenek a belső jogban adott esetben előírt azon kötelezettség alól, hogy a bírósági eljárás megindítása előtt ki kell meríteni a közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket].
            (3) A fenti (1) és (2) bekezdésben tárgyalt felülvizsgálati eljárások szabályainak csorbítása nélkül valamennyi Fél biztosítja, hogy a nyilvánosság azon tagjai számára, akik a nemzeti jogrendszerben lefektetett kritériumoknak, amennyiben vannak ilyenek, megfelelnek, a közigazgatási és bírói eljárásokhoz való hozzáférés biztosított legyen, hogy megtámadhassák magánszemélyek és hatóságok olyan lépéseit és mulasztásait, amelyek ellentmondanak a környezetre vonatkozó nemzeti jog rendelkezéseinek [helyesen: Ezenfelül a fenti (1) és (2) bekezdésben szereplő jogorvoslati eljárások sérelme nélkül valamennyi Fél biztosítja a nyilvánosság azon tagjai számára, akik a nemzeti jogban meghatározott kritériumoknak – amennyiben vannak ilyenek – megfelelnek, a magánszemélyek és hatóságok olyan intézkedései vagy mulasztásai megtámadására irányuló közigazgatási vagy bírósági eljáráshoz való jogot, amelyek sértik a környezetre vonatkozó nemzeti jogi rendelkezéseket].
            (4) Az (1) bekezdés kiegészítéseképpen és annak korlátozása nélkül, [helyesen: Ezenfelül az (1) cikk sérelme nélkül] az (1), (2), és (3) bekezdésben jelzett eljárások elégséges és hatékony jogorvoslást kell, hogy biztosítsanak, többek között, amennyiben szükséges, a vitatott tevékenység felfüggesztése árán, méltányos, időszerű és nem kizáró módon költséges eljárást követve. Ezen cikk értelmében hozott döntéseket írásban kell megadni vagy rögzíteni. A bírósági határozatokat, és amikor lehetséges, egyéb testületek határozatait a nyilvánosság számára hozzáférhetővé kell tenni.
            (5) A 9. cikk rendelkezései hatékonyságának további erősítése érdekében valamennyi Fél biztosítja a nyilvánosság tájékoztatását a közigazgatási és jogi felülvizsgálati eljárások hozzáférhetőségéről [helyesen: a közigazgatási és bíróság előtti jogorvoslati lehetőségekről], és megvizsgálja olyan megfelelő mechanizmusok létesítésének lehetőségét, amelyeknek keretében segítséget nyújtanának az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést akadályozó pénzügyi és egyéb korlátok elmozdításához vagy csökkentéséhez [helyesen: és gondoskodik olyan segítségnyújtási mechanizmusok létesítéséről, amelyek célja az igazságszolgáltatáshoz való jogot csorbító pénzügyi vagy egyéb korlátok elmozdítása, illetve csökkentése].”
            Az 1367/2006/EK rendelet
            4. A környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló Aarhusi Egyezmény rendelkezéseinek a közösségi intézményekre és szervekre való alkalmazásáról szóló, 2006. szeptember 6‑i 1367/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 264., 13. o.) a (18) preambulumbekezdésében a következőket mondja ki:
            „Az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése előírja a bírósági és egyéb felülvizsgálati eljárásokhoz való jogot a magánszemélyek és hatóságok olyan jogi aktusainak vagy mulasztásainak megtámadására, amelyek sértik a környezetre vonatkozó jogi rendelkezéseket. Az igazságszolgáltatáshoz való jogra vonatkozó rendelkezéseknek összhangban kell lenniük [az EK‑]Szerződéssel. Ebben az összefüggésben helyénvaló, hogy e rendelet kizárólag a hatóságok jogi aktusaira és mulasztásaira vonatkozzon.”
            5. Az említett rendelet 1. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
            „E rendelet célja, hogy hozzájáruljon [az Aarhusi Egyezmény] alapján fennálló kötelezettségek végrehajtásához, az egyezmény rendelkezéseinek közösségi intézményekre és szervekre történő alkalmazását szolgáló szabályok meghatározása által, különösen a következő eszközökkel:
            [...]
            d) környezeti ügyekben az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosítása közösségi szinten az e rendelet által megállapított feltételek szerint.”
            6. Ugyanezen rendelet 2. cikke (1) bekezdésének g) pontja a következőképpen határozza meg az „igazgatási aktus” fogalmát:
            „közösségi intézmény vagy szerv által hozott, egyedi hatállyal, valamint környezetvédelmi jogon alapuló, jogilag kötelező és külső hatással bíró intézkedés”.
            7. Az 1367/2006 rendelet „Igazgatási aktusok belső felülvizsgálata iránti kérelmek” című 10. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
            „Bármely, a 11. cikkben foglalt feltételeknek megfelelő nem kormányzati szervezet jogosult belső felülvizsgálat iránti kérelmet benyújtani azon közösségi intézményhez vagy szervhez, amely a környezetvédelmi jog alapján igazgatási aktust fogadott el, vagy – feltételezett igazgatási mulasztás esetén – el kellett volna fogadnia.”
            A 2008/50 irányelv
            8. A 2008/50 irányelv 22. cikke a következőket írja elő:
            „(1) Amennyiben egy adott zónában vagy agglomerációban a nitrogén‑dioxidra vagy a benzolra vonatkozó határértékeknek való megfelelés nem teljesíthető a XI. mellékletben meghatározott határidőig, a tagállam ezen határidőket legfeljebb öt évvel meghosszabbíthatja az adott zóna vagy agglomeráció tekintetében, feltéve, hogy azon zóna vagy agglomeráció vonatkozásában, amelyre a halasztás vonatkozik, a 23. cikknek megfelelően levegőminőségi terv készül; a levegőminőséggel kapcsolatos ezen tervet a XV. melléklet B. szakaszában felsorolt, az érintett szennyező anyagokkal kapcsolatos információkkal kell kiegészíteni, valamint a tervnek be kell mutatnia, hogy milyen módon valósítja meg a határértékek betartását az új határidő előtt.
            (2) Amennyiben egy adott zónában vagy agglomerációban a PM 10  vonatkozásában a XI. mellékletben meghatározott határértékeket a helyszínre jellemző terjedési jellegzetességek, a kedvezőtlen időjárási viszonyok vagy az országhatárokon átterjedő jelleg miatt nem lehet teljesíteni, a tagállamok 2011. június 11‑ig mentesülnek ezen határértékek alkalmazásának kötelezettsége alól, feltéve, hogy teljesítik az (1) bekezdésben meghatározott feltételeket, és a tagállam igazolja, hogy nemzeti, regionális és helyi szinten minden szükséges intézkedést meghoztak a határidők betartása érdekében.
            (3) Az (1) és (2) bekezdés alkalmazása esetén a tagállamok biztosítják, hogy az egyes szennyező anyagokra vonatkozó határértéket ne lépjék túl az érintett szennyező anyagokra vonatkozó, a XI. mellékletben meghatározott maximális tűréshatárnál nagyobb értékkel.
            (4) A tagállamok értesítik a Bizottságot arról, hogy véleményük szerint hol alkalmazandó az (1) és a (2) bekezdés, valamint továbbítják az (1) bekezdésben említett levegőminőségi tervet, beleértve a Bizottság számára annak megvizsgálásához szükséges, valamennyi vonatkozó információt is, hogy a megfelelő feltételeket teljesítették‑e. A Bizottság a vizsgálatában figyelembe veszi a tagállamok által tett intézkedéseknek a tagállamokban a környezeti levegő minőségére gyakorolt jelenlegi és jövőbeni becsült hatását, valamint a jelenlegi közösségi intézkedések és a Bizottság által a későbbiekben javasolt, tervezett közösségi intézkedések környezeti levegő minőségére gyakorolt becsült hatását.
            Amennyiben a Bizottság az értesítés kézhezvételétől számított kilenc hónapon belül nem emel kifogást, az (1) vagy a (2) bekezdés alkalmazásának megfelelő feltételeket teljesítettnek kell tekinteni.
            A Bizottság – kifogások esetén – arra kötelezheti a tagállamokat, hogy azok új levegőminőségi terveket biztosítsanak, vagy a meglévőket igazítsák ki.”
            A jogvita előzményei
            9. A Holland Királyság 2008. július 15‑én a 2008/50 irányelv 22. cikkének megfelelően kilenc zónát érintően halasztást jelentett be a Bizottságnak a nitrogén‑dioxid éves határértékének elérését érintően meghatározott határidő vonatkozásában, valamint mentességet jelentett be az azon éves és napi határértékek alkalmazására vonatkozó kötelezettség alól, amelyeket azon részecskékre vonatkozóan határoztak meg, amelyek 50%‑os leválasztási hatásfokkal áthaladnak egy méretszelektív bemenőnyíláson 10 μm aerodinamikai átmérő esetén.
            10. A Bizottság 2009. április 7‑én a C(2009) 2560 végleges határozat meghozatalával elfogadta ezt a halasztást.
            11. A 2009. május 18‑i levelében a Vereniging Milieudefensie, egy holland jog szerinti egyesület, melynek célja a környezetvédelem és a levegő minőségének a javítása Hollandiában, és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, egy holland jog szerinti alapítvány, mely tevékenységének célja az utrechti (Hollandia) régióbeli levegőszennyezés elleni küzdelem, az 1367/2006 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése értelmében e határozat belső felülvizsgálata iránti kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz.
            12. A vitatott határozatban a Bizottság ezt a kérelmet mint elfogadhatatlant arra hivatkozva utasította el, hogy a C(2009) 2560 végleges határozat nem egyedi hatályú intézkedés, következésképpen nem tekinthető az 1367/2006 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének g) pontja értelmében vett „igazgatási aktusnak”, amely az e rendelet 10. cikkében meghatározott belső felülvizsgálati eljárás tárgyát képezheti.
            A Törvényszék előtti kereset és a megtámadott ítélet
            13. A Törvényszék Hivatalához 2009. október 6‑án benyújtott keresetlevéllel a Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht a vitatott határozat megsemmisítését kérték.
            14. A Holland Királyság, a Parlament és a Tanács a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozott.
            15. A megtámadott ítéletben a Törvényszék helyt adott a megsemmisítés iránti kérelemnek.
            16. A Törvényszék mint elfogadhatatlant elutasította a felperesek arra vonatkozó kérelmét, hogy a Törvényszék kötelezze a Bizottságot arra, hogy érdemben bírálja el az említett belső felülvizsgálat iránti kérelmet, és e tekintetben tűzzön ki számára határidőt.
            17. A Törvényszék továbbá mint megalapozatlant elutasította az elsőfokú eljárás felpereseinek arra alapított első jogalapját, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott határozatot olyan általános hatályú intézkedésnek minősítette, amely nem tekinthető az 1367/2006 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének g) pontja értelmében vett igazgatási aktusnak, következésképpen nem képezheti az e rendelet 10. cikkének (1) bekezdése szerinti belső felülvizsgálat iránti kérelem tárgyát. Ezzel szemben a Törvényszék helyt adott a másodlagosan felhozott, arra alapított második jogalapnak, hogy ez utóbbi rendelkezés jogellenes, mivel összeegyeztethetetlen az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésével.
            18. Miután a megtámadott ítélet 51. és 52. pontjában emlékeztetett arra, hogy mint minden olyan nemzetközi megállapodás, amelynek az Európai Unió szerződő fele, az Aarhusi Egyezmény elsőbbséget élvez a másodlagos uniós jogi aktusokkal szemben, a Törvényszék ugyanezen ítélet 53. pontjában kifejtette, hogy az uniós bíróság valamely rendeleti rendelkezés érvényességét csak akkor vizsgálhatja valamely nemzetközi szerződés tekintetében, ha ez utóbbi természetével, illetve rendszerével az nem ellentétes, és ha annak a rendelkezései egyébként a tartalmuk vonatkozásában feltétel nélkülinek és kellően pontosnak tűnnek.
            19. Ugyanakkor a Bíróság Fediol kontra Bizottság ítéletére (70/87, EU:C:1989:254) és Nakajima kontra Tanács ítéletére (C‑69/89, EU:C:1991:186) hivatkozva kifejtette, hogy a Bíróság már kimondta, hogy az ő feladata az uniós jogi aktus jogszerűségének valamely nemzetközi megállapodás azon rendelkezéseire tekintettel történő felülvizsgálata, amelyek a jogalanyokat nem jogosítják fel arra, hogy a bíróság előtt azokra hivatkozzanak, amennyiben az Unió e megállapodás keretében vállalt konkrét kötelezettségét kívánja végrehajtani, vagy ha a másodlagos jogi aktus kifejezetten az e megállapodásban foglalt, konkrét rendelkezésekre hivatkozik. A Törvényszék a megtámadott ítélet 54. pontjában megállapította, hogy az uniós bíróságnak lehetőséggel kell rendelkeznie arra, hogy valamely rendelet jogszerűségét valamely nemzetközi szerződésre tekintettel felülvizsgálja, ha e rendelet az ezen megállapodás által az uniós intézményekre rótt kötelezettség végrehajtására irányul.
            20. A Törvényszék a megtámadott ítélet 57. és 58. pontjában arra az álláspontra helyezkedett, hogy a jelen ügyben ezek a feltételek teljesülnek, egyrészt mivel az elsőfokú eljárás felperesei, akik a megállapodás rendelkezéseinek közvetlen hatályára nem hivatkoztak, az EK 241. cikk alapján közvetett módon az 1367/2006 rendelet valamely rendelkezésének érvényességét vitatták az Aarhusi Egyezményre tekintettel, másrészt pedig, mivel ezt a rendeletet az Uniónak az egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésében meghatározott nemzetközi kötelezettségeinek való megfelelés érdekében fogadták el, amint ez a rendelet 1. cikkének (1) bekezdéséből, valamint (18) preambulumbekezdéséből következik.
            21. A Törvényszék a megtámadott ítélet 69. pontjában megállapította, hogy az 1367/2006 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése, mivel a belső felülvizsgálati eljárást kizárólag az „igazgatási aktusok” tekintetében írja elő, amelyeket ugyanezen rendelet 2. cikke (1) bekezdésének g) pontja „egyedi hatályú intézkedésekként” határoz meg, nem egyeztethető össze az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésével.
            22. Következésképpen a Törvényszék a vitatott határozatot megsemmisítette.
            A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
            23. A 2012. augusztus 24‑én benyújtott fellebbezésében (C‑401/12 P. sz. ügy) a Tanács arra kéri a Bíróságot, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, az elsőfokú eljárás felpereseinek keresetét teljes egészében utasítsa el, és ez utóbbiakat kötelezze a költségek viselésére.
            24. A 2012. augusztus 24‑én benyújtott fellebbezésében (C‑402/12. P. sz. ügy) a Parlament arra kéri a Bíróságot, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, az említett felek keresetét teljes egészében utasítsa el, és ez utóbbiakat kötelezze a költségek viselésére.
            25. A 2012. augusztus 27‑én benyújtott fellebbezésében (C‑403/12. P. sz. ügy) a Bizottság arra kéri a Bíróságot, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, ugyanezen felek keresetét teljes egészében utasítsa el, valamint ez utóbbiakat kötelezze az elsőfokú eljárásban és a fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.
            26. A Bíróság elnöke a 2012. november 21‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette a C‑401/12. P.‑C‑403/12. P. sz. ügyeket.
            27. 2013. február 28‑án a Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht válaszbeadványt nyújtott be a fellebbezésre, amelyben arra kérik a Bíróságot, hogy utasítsa el a fellebbezést, és a Tanácsot, a Parlamentet és a Bizottságot kötelezze az elsőfokú eljárásban, illetve a fellebbezési eljárásban felmerült költségeik viselésére.
            28. Csatlakozó fellebbezést is benyújtottak, amelyben arra kérik a Bíróságot, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, valamint semmisítse meg a vitatott határozatot, és az elsőfokú eljárás alpereseit kötelezze az elsőfokú eljárásban, illetve a fellebbezési eljárásban felmerült költségeik viselésére.
            A fellebbezésekről
            A csatlakozó fellebbezésről
            A felek érvei
            29. A Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht azzal érvelnek, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben tévesen alkalmazta a jogot, mivel elmulasztotta elismerni az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdésének közvetlen hatályát, legalábbis annyiban, amennyiben meghatározza, hogy az „aktusok”, amelyek sértik a környezetre vonatkozó nemzeti jogi rendelkezéseket, jogorvoslat tárgyát kell, hogy képezhessék, és mivel – következésképpen – az 1367/2006 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének az említett egyezmény e rendelkezése tekintetében vett jogszerűségének felülvizsgálatát megtagadta.
            30. A Tanács, a Parlament és a Bizottság úgy véli, hogy a csatlakozó fellebbezést mint elfogadhatatlant el kell utasítani azon az alapon, hogy a felhozott jogalap valójában a megtámadott ítélet indokolása egy részének vitatására irányul, nem pedig a megoldására, úgyhogy a Bíróság eljárási szabályzatának 178. cikkében meghatározott követelményeknek nem felel meg.
            31. A Tanács, a Parlament és a Bizottság másodlagosan azt állítja, hogy a felhozott jogalap mindenesetre megalapozatlan.
            A Bíróság álláspontja
            32. Meg kell jegyezni, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 169. cikkének (1) bekezdése és 178. cikkének (1) bekezdése értelmében minden fellebbezésnek – akár fellebbezés, akár csatlakozó fellebbezés – a Törvényszék határozata rendelkező részében szereplő döntésének egészben vagy részben történő hatályon kívül helyezésére kell irányulnia.
            33. A jelen ügyben a Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht a Törvényszék előtt a kereseti kérelmeiknek megfelelően elérték a vitatott határozat megsemmisítését. A csatlakozó fellebbezésüknek, amely valójában csupán az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdése hivatkozhatóságának elemzésére vonatkozó indokolás megváltoztatására irányul, tehát nem lehet helyt adni (lásd analógia útján a fellebbezés vonatkozásában: Al‑Aqsa kontra Tanács és Hollandia kontra Al‑Aqsa ítélet, C‑539/10 P és C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 43–45. pont).
            34. A fentiekből következik, hogy a csatlakozó fellebbezést mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
            A fellebbezésekről
            35. A Tanács, a Parlament és a Bizottság elsősorban azzal érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor arra az álláspontra helyezkedett, hogy az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésére hivatkozni lehet az 1367/2006 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének az e rendelkezéssel való összeegyeztethetőségének értékelése érdekében.
            36. Másodlagosan azzal érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor arra az álláspontra helyezkedett, hogy az említett egyezmény 9. cikkének (3) bekezdését sérti egy olyan rendelkezés, mint az említett rendelet 10. cikkének (1) bekezdése.
            A fellebbezések első jogalapjáról
            A felek érvei
            37. A Tanács azt állítja, hogy az a két eset, amelyben a Bíróság elismerte annak lehetőségét, hogy egy magánszemély valamely nemzetközi egyezmény olyan rendelkezéseire hivatkozzon, amelyek nem felelnek meg a valamely uniós jogi aktus rendelkezései érvényessége értékelésének érdekében való hivatkozhatósághoz megkövetelt feltétel nélküliség és kellő pontosság feltételének, kivételes és a jelen ügy tárgyát képező eset semmiképpen sem felel meg annak.
            38. Egyrészt ugyanis a Fediol kontra Bizottság ítéletben (EU:C:1989:254) elfogadott megoldást az ítélet alapjául szolgáló ügy sajátos körülményei indokolják, amelyben a szóban forgó rendelet az érdekelt gazdasági szereplőket feljogosította arra, hogy az Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény (a továbbiakba: GATT) szabályaira hivatkozzanak. Egyébiránt ez a megoldás nem hivatott arra, hogy ezen egyezmény konkrét hatályán kívüli helyzetekre alkalmazzák.
            39. Másrészt a Nakajima kontra Tanács ítélet (EU:C:1991:186) alapján kialakult ítélkezési gyakorlatot illetően a Tanács úgy véli, hogy csakis arra az esetre vonatkozik, amikor az Unió szándéka a GATT keretében felvállalt konkrét kötelezettség teljesítésére irányul, ami szintén nem valósul meg a jelen ügyben.
            40. A Parlament és a Bizottság lényegében hasonló érveket hoz fel.
            41. A Fediol kontra Bizottság ítéletet (EU:C:1989:254) illetően a Bizottság hozzáteszi, hogy az csakis arra az esetre vonatkozik, amikor az uniós jogi aktus kifejezetten a GATT bizonyos rendelkezéseire utal.
            42. A Nakajima kontra Tanács ítéletet (EU:C:1991:186) illetően úgy véli, hogy azt nem lehet úgy értelmezni, hogy az lehetővé teszi a nemzetközi megállapodásra tekintettel az azt adott esetben végrehajtó valamennyi uniós jogi aktus felülvizsgálatát. Egy ilyen felülvizsgálat lefolytatásához az szükséges, hogy az uniós jogi aktus a nemzetközi megállapodás közvetlen és kimerítő végrehajtásának minősüljön, és a nemzetközi megállapodásban meghatározott, kellően világos és pontos kötelezettségre vonatkozzon; a jelen ügyben pedig nem erről van szó.
            43. A Parlament azzal érvel, hogy a Fediol kontra Bizottság ítélet (EU:C:1989:254) csakis arra az esetre vonatkozik, amikor valamely másodlagos jogi aktus kifejezetten utal valamely nemzetközi megállapodás bizonyos rendelkezéseire, úgy hogy ez nem e rendelkezésekre való egyszerű hivatkozásnak, hanem ezek beépítésének minősül. Következésképpen a Törvényszék e feltételnek a jelen ügyben teljesítettnek nyilvánításához nem támaszkodhatott az 1367/2006 rendelet (18) preambulumbekezdésére, amely az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdését csupán leírja. Egyébiránt a Bíróság ezen ítélkezési gyakorlatából mindenesetre az következik, hogy amennyiben valamely uniós rendelkezés magában foglalja valamely nemzetközi megállapodás rendelkezéseit, erre csakis a rendelet alapján elfogadott jogi aktusok érvényességének, nem pedig magának a rendelet érvényességének felülvizsgálata érdekében lehet hivatkozni.
            44. A Nakajima kontra Tanács ítéletet (EU:C:1991:186) illetően a Parlament azt állítja, hogy az ebben az ítéletben elfogadott megoldás arra az esetre vonatkozik, amikor valamely másodlagos jogi aktus valamely olyan nemzetközi megállapodásban rögzített konkrét kötelezettség végrehajtására irányul, amely keretében az Unió egy meghatározott módon köteles fellépni, és nem rendelkezik mérlegelési mozgástérrel. Márpedig a „kötelezettségek”, amelyekre a Törvényszék a megtámadott ítélet 58. pontjában utal, nem a Nakajima kontra Tanács ítélet (EU:C:1991:186) értelmében vett „konkrét” kötelezettségek, mivel az Aarhusi Egyezmény szerződő felei széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek az ezen egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésében meghatározott „közigazgatási vagy bírósági eljárások” végrehajtási módjának meghatározásában, feltéve hogy tiszteletben tartják ezen egyezmény 9. cikkének (4) bekezdésében meghatározott követelményeket.
            45. A Parlament továbbá a Bizottság kontra Írország és társai ítéletre (C‑89/08 P, EU:C:2009:742) hivatkozva azzal érvel, hogy a Törvényszék nem tartotta tiszteletben a kontradiktórius eljárás elvét, mivel a Nakajima kontra Tanács ítélet (EU:C:1991:186) alapján kialakult ítélkezési gyakorlatból eredő elveket alkalmazta, anélkül hogy a jelen ügyre nézve releváns voltukat a felek egymás közt előzetesen megvitathatták volna.
            46. Hozzáfűzi, hogy az ügy körülményei is eltérnek a Racke‑ítélet (C‑162/96, EU:C:1998:293) alapját képező ügy körülményeitől, amely a nemzetközi szokásjog olyan szabályának megsértésére vonatkozott, amely befolyásolta valamely nemzetközi megállapodás egy rendelkezésének alkalmazását, amelynek közvetlen hatályát nem vitatták.
            47. A Bizottság emlékeztet továbbá arra, hogy a Bíróság az Intertanko és társai ítéletében (C‑308/06, EU:C:2008:312), valamint az Air Transport Association of America és társai ítéletében (C‑366/10, EU:C:2011:864) nem végezte el valamely irányelvnek egy nemzetközi megállapodás tekintetében való érvényessége felülvizsgálatát, jóllehet ez az irányelv hivatkozott e nemzetközi megállapodásra.
            48. A Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht először is azt állítják, hogy a Lesoochranárske zoskupenie ítéletből (C‑240/09, EU:C:2011:125) nem tűnik ki, hogy utalna az Aarhusi Egyezmény 9. cikke (3) bekezdésének esetleges közvetlen hatályára az e rendelkezés értelmében vett, esetlegesen jogorvoslatok tárgyát képező aktusokat illetően.
            49. Egyrészt úgy vélik, hogy jellegénél és céljánál fogva ez az egyezmény nem képezi gátját annak, hogy a környezetvédelmi szövetségek kérelmére valamely másodlagos uniós jogi aktus érvényességét felül lehessen vizsgálni, másrészt pedig, hogy e felülvizsgálatnak a Fediol kontra Bizottság ítéletben (EU:C:1989:254) meghatározott feltételei teljesülnek, mivel az 1367/2006 rendelet ezen egyezményre, és különösen a 9. cikkének (3) bekezdésére vonatkozóan több hivatkozást is tartalmaz.
            50. Továbbá azt állítják, hogy valamely általános uniós jogi aktus jogszerűsége kizárólag a nemzeti bíróságok előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján eljáró Bíróság általi felülvizsgálatának lehetősége nem elegendő az említett rendelkezés tiszteletben tartásának biztosításához.
            51. Végül azzal érvelnek, hogy a Törvényszék tiszteletben tartotta a kontradiktórius eljárás elvét, hiszen megadta a lehetőséget a feleknek arra, hogy a Fediol kontra Bizottság ítélet (EU:C:1989:254) és a Nakajima kontra Tanács ítélet (EU:C:1991:186) alapján kialakult ítélkezési gyakorlatnak a jelen ügyben való alkalmazására vonatkozóan a tárgyaláson állást foglaljanak. Mindenesetre a jelen ügy körülményei eltérnek a Parlament által hivatkozott Bizottság kontra Írország és társai ítélet (EU:C:2009:742) alapjául szolgáló körülményektől.
            A Bíróság álláspontja
            52. Az EK 300. cikk (7) bekezdése (jelenleg az EUMSZ 216. cikk (2) bekezdése) értelmében az uniós intézményekre kötelezőek az Unió által kötött nemzetközi megállapodások, és következésképpen e megállapodásokat elsőbbség illeti meg az ezen intézmények által hozott jogi aktusokkal szemben (lásd ebben az értelemben: Intertanko és társai ítélet, EU:C:2008:312, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            53. Azonban az Unió valamely harmadik állammal kötött megállapodása rendelkezéseinek uniós jogrenden belüli hatását a szóban forgó rendelkezések nemzetközi eredetének figyelembevétele nélkül nem lehet megállapítani. A nemzetközi jog elveivel összhangban az ilyen megállapodás tárgyalásáért és megkötéséért felelős uniós intézmények szabadon megállapodhatnak az érintett harmadik államokkal azon hatásokról, amelyeket e megállapodás rendelkezései a szerződő felek belső jogrendjében kiváltanak. Amennyiben az említett megállapodás kifejezetten nem rendelkezik e kérdésről, a hatáskörrel rendelkező bíróságok és különösen a Bíróság feladata, hogy az EUM‑Szerződés által rá ruházott hatáskör keretében döntést hozzon, ugyanúgy, ahogyan a szóban forgó megállapodás Unión belüli alkalmazásának minden más értelmezési kérdésében, többek között e megállapodás szelleme, rendszere vagy szövege alapján (lásd: FIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet, C‑120/06 P és C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 108. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            54. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az olyan nemzetközi megállapodás rendelkezéseire, amelynek az Unió szerződő fele, csakis azzal a feltétellel lehet hivatkozni valamely másodlagos uniós jogi aktus megsemmisítése iránti kereset vagy az ilyen jogi aktus jogellenességére alapított kifogás alátámasztására, hogy egyrészt ezen megállapodás természetével, illetve rendszerével az nem ellentétes, másrészt pedig, hogy e rendelkezések a tartalmuk vonatkozásában feltétel nélkülinek és kellően pontosnak tűnnek (lásd: Intertanko és társai ítélet, EU:C:2008:312, 45. pont; FIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet, EU:C:2008:476, 110. és 120. pont; valamint Air Transport Association of America és társai ítélet, EU:C:2011:864, 54. pont).
            55. Az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése semmiféle olyan, feltétel nélküli és kellően pontos kötelezettséget nem tartalmaz, amely közvetlenül szabályozná a jogalanyok jogi helyzetét, tehát nem felel meg e feltételeknek. Mivel ugyanis kizárólag „a nyilvánosság azon tagjai[t] […], akik a nemzeti jogban meghatározott kritériumoknak […] megfelelnek” illetik meg az említett 9. cikk (3) bekezdésében szereplő jogok, e rendelkezés végrehajtása vagy hatálya semmilyen későbbi aktusnak nincs alárendelve (lásd: Lesoochranárske zoskupenie ítélet, EU:C:2011:125, 45. pont).
            56. A Bíróság valóban úgy ítélte meg, hogy ha az Unió a Kereskedelmi Világszervezet (a továbbiakban: WTO) keretében megkötött megállapodásokban vállalt konkrét kötelezettséget kíván végrehajtani, vagy ha az uniós jogi aktus kifejezetten e megállapodások meghatározott rendelkezéseire utal, a Bíróság feladata a szóban forgó aktus és az ez alapján hozott aktusok jogszerűségének ezen megállapodások szabályai alapján történő felülvizsgálata (lásd: Fediol kontra Bizottság ítélet, EU:C:1989:254, 19–23. pont; Nakajima kontra Tanács ítélet, EU:C:1991:186, 29–32. pont; Németország kontra Tanács ítélet, C‑280/93, EU:C:1994:367, 111. pont; Olaszország kontra Tanács ítélet, C‑352/96, EU:C:1998:531, 19. pont).
            57. Mindazonáltal ezt a két kivételt csakis az alkalmazásuk alapjául szolgáló megállapodások sajátosságai indokolták.
            58. Elsősorban ugyanis a Fediol kontra Bizottság ítéletet (EU:C:1989:254) illetően meg kell jegyezni, hogy az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben szóban forgó, a közös kereskedelmi politikának különösen a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok elleni védelem tekintetében való megerősítéséről szóló [nem hivatalos fordítás], 1984. szeptember 17‑i 2641/84/EGK tanácsi rendelet (HL L 252., 1. o.) 2. cikkének (1) bekezdése kifejezetten utal a lényegében a GATT‑ra alapított nemzetközi jogi szabályokra, és az érdekelteket feljogosítja arra, hogy ugyanezen rendelet értelmében benyújtott valamely panaszban a GATT rendelkezéseire hivatkozzanak (Fediol kontra Bizottság ítélet, EU:C:1989:254, 19. pont), míg a jelen ügyben az 1367/2006 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése nem utal közvetlenül az Aarhusi Egyezmény konkrét rendelkezéseire, és jogokat sem ruház a jogalanyokra. Következésképpen valamely nemzetközi megállapodás rendelkezéseire való kifejezett utalás hiányában az említett ítélet nem tekinthető relevánsnak a jelen ügyben.
            59. Másodsorban a Nakajima kontra Tanács ítéletet (EU:C:1991:186) illetően meg kell jegyezni, hogy az ezen ítéletben szóban forgó uniós jogi aktusok a dömpingellenes intézkedések rendszeréhez kapcsolódtak, amely kialakítását és alkalmazását tekintve igen tömör, már amennyiben intézkedéseket határoz meg a dömping gyakorlatának alkalmazásával gyanúsított vállalkozásokkal szemben. Pontosabban, az ezen ügyben szóban forgó alaprendeletet a Közösséget terhelő nemzetközi kötelezettségekkel, de különösen – a Közösség nevében az 1973 és 1979 közötti kereskedelmi tárgyalások eredményeként létrejött többoldalú megállapodások megkötéséről szóló, 1979. december 10‑i 80/271/EGK tanácsi határozattal (HL 1980. L 71., 1. o.) [nem hivatalos fordítás] jóváhagyott – Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény VI. cikke végrehajtására vonatkozó megállapodásból eredő kötelezettségekkel összhangban fogadták el (lásd: Nakajima kontra Tanács ítélet, EU:C:1991:186, 30. pont). Márpedig a jelen ügyben nem az említett ítélet értelmében vett konkrét kötelezettségeknek az 1367/2006 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése általi végrehajtásáról van szó, mivel amint az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik, ennek szerződő felei széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a „közigazgatási vagy bírósági eljárások” végrehajtási módjának meghatározásában.
            60. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy nem tekinthető úgy, hogy az Unió az említett rendelet megalkotásával, amely csakis az uniós intézményekre vonatkozik, és amely egyébként az uniós környezetvédelmi jog tiszteletben tartása érdekében a jogalanyok számára nyitva álló jogorvoslati lehetőségek közül csupán egyet érint, a jelen ítélet 56. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett, az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdéséből a nemzeti közigazgatási vagy bírósági eljárások tekintetében eredő kötelezettségeket kívánta végrehajtani, amelyek az uniós jog jelenlegi állása szerint egyébként alapvetően a tagállami jog hatálya alá tartoznak (lásd ebben az értelemben: Lesoochranárske zoskupenie ítélet, EU:C:2011:125, 41. és 47. pont).
            61. A fentiek összességéből az következik, hogy a Törvényszék, mivel arra az álláspontra helyezkedett, hogy az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdésére hivatkozni lehet az 1367/2006 rendelet 10. cikke (1) bekezdése jogszerűségének értékelése érdekében, a megtámadott ítéletben tévesen alkalmazta a jogot.
            62. Ennélfogva, anélkül hogy szükség lenne a Tanács, a Parlament és a Bizottság által a fellebbezésük alátámasztására felhozott további jogalapok vizsgálatára, a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
            A Törvényszék előtti keresetről
            63. Az Európai Unió Bírósága alapokmányának 61. cikke értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi, és ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
            64. A Bíróság úgy véli, hogy a per állása megengedi a határozathozatalt, és hogy a vitatott határozat megsemmisítése iránti kérelemről érdemben dönteni kell.
            65. A Törvényszékhez benyújtott keresetük első jogalapjában a Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht azzal érvelt, hogy a Bizottság a 2009. április 7‑i határozat belső felülvizsgálata iránti kérelmüket tévesen értékelte elfogadhatatlannak azzal az indokkal, hogy általános hatályú intézkedésről van szó.
            66. Ezt a jogalapot ugyanazon indokok alapján, mint amelyeket a Törvényszék elfogadott, mint megalapozatlant el kell utasítani.
            67. A Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht továbbá azzal érveltek a keresetük második jogalapjában, hogy az 1367/2006 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése érvénytelen, amennyiben az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „intézkedések” fogalmát az egyedi hatályú igazgatási aktusokra korlátozza.
            68. A jelen ítélet 55. pontjából az következik, hogy az Aarhusi Egyezmény 9. cikkének (3) bekezdése nem kellően világos és pontos ahhoz, hogy az uniós bíróság előtt az 1367/2006 rendelet 10. cikke (1) bekezdése jogszerűségének értékelése érdekében hasznosan lehessen rá hivatkozni.
            69. Következésképpen a kereset második jogalapját is mint megalapozatlant el kell utasítani.
            70. Mivel a Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht által a Törvényszék előtt felhozott két jogalap egyike sem megalapozott, a keresetet el kell utasítani.
            A költségekről
            71. A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Több pervesztes fél esetén a Bíróság határoz a költségek megosztásáról.
            72. Mivel a Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht pervesztesek lettek, a Tanács, a Parlament, valamint a Bizottság kérelmének megfelelően egyetemlegesen kötelezni kell őket a Tanács, a Parlament és a Bizottság részéről az elsőfokú eljárás és a fellebbezés során felmerült költségek viselésére.
            73. Az említett eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése szerint, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket. Következésképpen a Cseh Köztársaság maga viseli saját költségeit.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
            1)	A Bíróság a csatlakozó fellebbezést elutasítja.
            2)	A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének a Vereniging Milieudefensie és Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht kontra Bizottság ítéletét (T‑396/09, EU:T:2012:301) hatályon kívül helyezi.
            3)	A Bíróság a Vereniging Milieudefensie és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht által az Európai Unió Törvényszékéhez előterjesztett megsemmisítés iránti keresetet elutasítja.
            4)	A Bíróság a Vereniging Milieudefensiet és a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrechtet kötelezi egyetemlegesen az Európai Unió Tanácsa, az Európai Parlament és az Európai Bizottság részéről az elsőfokú eljárás és a fellebbezés során felmerült költségek viselésére.
            5)	A Cseh Köztársaság maga viseli saját költségeit.


A Bíróság november 21.-i ítélete: 1991. # Technische Universität München kontra Hauptzollamt München-Mitte. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Közös vámtarifa - Mentesség tudományos felszerelésekre - Tudományos egyenértékűség. # C-269/90. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2012. október 18.#Mednis SIA kontra Valsts ieņēmumu dienests.#Az Augstākās tiesas Senāts (Lettország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Héa – 2006/112/EK irányelv – 183. cikk – A héakülönbözet visszatérítésének szabályai – A héakülönbözet egy részének visszatérítését az adóalany éves adóbevallásának vizsgálatáig halasztó nemzeti szabályozás – Az adósemlegesség és az arányosság elve.#C‑525/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2012. október 18. (
            *1
         )
      „Héa — 2006/112/EK irányelv — 183. cikk — A héakülönbözet visszatérítésének szabályai — A héakülönbözet egy részének visszatérítését az adóalany éves adóbevallásának vizsgálatáig halasztó nemzeti szabályozás — Az adósemlegesség és az arányosság elve”
      A C-525/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Augstākās tiesas Senāts (Lettország) a Bírósághoz 2011. október 17-én érkezett, 2011. október 10-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Mednis SIA

      és
      a Valsts ieņēmumu dienests között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts (előadó) tanácselnök, Juhász E., G. Arestis, T. von Danwitz és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. július 11-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Mednis SIA képviseletében V. Gargažins advokāts és N. Krupeņiča,

               —

               a Valsts ieņēmumu dienests képviseletében N. Jezdakova és M. Kuzenko, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lett kormány képviseletében I. Kalniņš és K. Freimanis, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében A. Sauka és C. Soulay, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 183. cikkének értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet a Mednis SIA, lett jog szerinti társaság (a továbbiakban: Mednis) és a Valsts ieņēmumu dienests (nemzeti adóhatóság, a továbbiakban: VID) között a hozzáadottérték-adót (a továbbiakban: héa) érintő túlfizetésnek megfelelő összeg visszatérítése iránti kérelem tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 2006/112 irányelv 183. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Amennyiben a levonások összege meghaladja az adómegállapítási időszakban fizetendő HÉA összegét, a tagállamok engedélyezhetik a különbözet következő időszakra történő átvitelét vagy az általuk meghatározott szabályok szerinti visszatérítését.”

               4

               A 2006/112 irányelv 252. cikkének (2) bekezdése értelmében:
               „Az adómegállapítási időszakok hosszát a tagállamok egy, két vagy három hónapban állapítják meg.
               A tagállamok azonban eltérő időszakokat is megállapíthatnak, feltéve, hogy ezek az egy évet nem haladják meg.”

         A lett jog

               5

               A hozzáadottérték-adóról szóló törvény (Likums „Par pievienotās vērtības nodokli”, Latvijas Vēstnesis, 1995., 49. sz.) alapeljárás tényállására alkalmazandó változata (a továbbiakban: héatörvény) 9. cikkének (1) bekezdése szerint az adómegállapítási időszak egy naptári hónap. E cikk (5) bekezdése értelmében az adóév egy naptári év valamennyi adómegállapítási időszakából áll.

               6

               A héatörvény 11. cikkének (1) bekezdése értelmében, ha e törvény másképpen nem rendelkezik, az adóalany az adómegállapítási időszakra vonatkozó, az adó kiszámítását tartalmazó adóbevallást az adott időszak végét követő tizenöt napon belül köteles benyújtani a VID-hez. Az említett törvény 11. cikkének (6) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az adóalanynak az adott adóév tekintetében a következő év május 1-jét megelőzően kell benyújtania adóbevallást a VID-hez.

               7

               A héatörvény 12. cikkének (1) bekezdése szerint az adóalany az adómegállapítási időszak tekintetében megfizetendő adót a szóban forgó időszak végét követő tizenöt napon belül köteles megfizetni az államkincstár részére.

               8

               Az említett örvény 12. cikkének (11) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a VID az indokolt kérelem és az igazoló iratok kézhezvételét követő 30 napon belül köteles visszatéríteni az adóalany számára az adótúlfizetést, azaz a számított adó és a levonható előleg különbözetét.

               9

               E törvény 12. cikkének (111) bekezdése értelmében azonban a VID jogosult elhalasztani az adótúlfizetés visszatérítését: ha határozatot hoznak az adóalany által azon ügyletek után befizetendő adóval kapcsolatos vizsgálat megindításáról, amelyeknek ellenőrzéséhez kiegészítő információk szükségesek; ha az adóalannyal az adózás rendjéről szóló törvény (Likums „Par nodokļiem un nodevām”) 18. cikkének (1) bekezdése értelmében véve feltehetően kapcsolatban lévő személyeknek héatartozása áll fenn az államkincstár felé; vagy ha valaki nem tudja iratokkal bizonyítani, hogy a nullaszázalékos adómérték alkalmazása iránti kérelme megalapozott.

               10

               A héatörvény 36. cikkének (14) bekezdése felhatalmazza a kormányt, hogy meghatározza a héatúlfizetés visszatérítendő összegének korlátait, valamint azon feltételeket, amelyek között nem korlátozható e visszatérítés.

               11

               A kormány elfogadta a hozzáadottértékadó-törvény végrehajtási rendelkezéseiről szóló, 2006. november 14-i 933. sz. rendeletet (Ministru kabineta 2006. gada 14. novembra noteikumi Nr. 933 „Likuma »Par pievienotās vērtības nodokli« normu piemērošanas kārtība”, Latvijas Vēstnesis, 2006., 191. sz., a továbbiakban: 933. sz. rendelet).

               12

               Az említett rendelet 285. cikke a következőképpen szól:
               „A törvény 12. cikke (11) bekezdésének alkalmazása során a [VID] jogosult megtagadni a héatúlfizetés azon részének visszatérítését, […] amely meghaladja a vonatkozó havi adómegállapítási időszakokban folytatott adóköteles ügyletek összértékének 18%-át (figyelembe véve az ezen adómegállapítási időszakokban már visszatérített adó összegét). A héatúlfizetés többi részének visszatérítéséről az államkincstár gondoskodik az éves adóbevallás alapján.”

         A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               13

               2007. november 7-én és 14-én a Mednis kérelmeket nyújtott be a VID-hez a 2007. november havi héatúlfizetésnek megfelelő, összesen 2081,79 LVL visszatérítése iránt.

               14

               A VID az 1455,82 LVL visszatérítését megtagadta. A 933. sz. rendelet 285. cikke alapján 2008. április 22-én meghozott 19/11599. sz. határozatában (a továbbiakban: megtámadott határozat) azzal indokolta e megtagadást, hogy a héatúlfizetés keletkezésének időszakában a héatúlfizetés részben meghaladta az adott hónapban lebonyolított adóköteles ügyletek összértékének 18%-át.

               15

               A Mednis az Administratīvā rajona tiesához (kerületi közigazgatási bíróság) benyújtott keresetében a megtámadott határozat megsemmisítését kérte.

               16

               2009. július 7-én hozott ítéletében az Administratīvā rajona tiesa elutasította e keresetet, és megállapította, hogy megfelelt a 933. sz. rendelet 285. cikkének az, hogy a VID megtagadta a teljes héatúlfizetés Mednisnek való visszatérítését.

               17

               2010. június 3-án hozott ítéletében az Administratīvā apgabaltiesa (regionális közigazgatási bíróság) elutasította a Mednis fellebbezését. Egyetértett az elsőfokú bíróság indokolásával, és hozzátette, hogy azon határidő meghosszabbítása, amely alatt a VID köteles visszatéríteni az adóalanynak a héatúlfizetés összegét, jogszerű célt követ, amely az államkincstár ahhoz fűződő érdekén alapul, hogy korlátozhassa az adóalany héa-visszatérítéshez fűződő jogát, amennyiben megállapítható, hogy az államkincstárba befizetett adó egyértelműen alacsonyabb, mint amit az köteles visszatéríteni.

               18

               A Mednis felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő ezen ítélettel szemben az Augstākās tiesas Senātsnál.

               19

               A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a 933. sz. rendelet 285. cikke értelmében – ahogy azt a VID a gyakorlatban alkalmazza –, amikor kiderül, hogy a héatúlfizetés meghaladja az e rendelkezésben meghatározott százalékot, az e százalékot meghaladó rész nem téríthető vissza az adóalanynak addig, amíg a VID nem vizsgálta meg az éves adóbevallását. Az adott ügy körülményeitől függően az adóalany köteles több mint egy évet várni a héatúlfizetés visszatérítésére azon egyszerű oknál fogva, hogy az meghaladja az általános héamértéket.

               20

               A kérdést előterjesztő bíróság kétségeit fejezi azzal kapcsolatban, hogy a szabályozás és a vonatkozó gyakorlat megfelel-e a 2006/112 irányelv 183. cikkéből eredő adósemlegesség és arányosság elvének, tekintettel arra, hogy azok alapján a héatúlfizetés visszatérítését elhalasztó határozatot az adott ügy körülményeinek vizsgálata nélkül hozzák meg, figyelmen kívül hagyva az éves adóbevallás vizsgálatáig terjedő várakozási időt.

               21

               Ilyen körülmények között az Augstākās tiesas Senāts úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
               „A […] 2006/112 irányelv 183. cikke lehetővé teszi-e a tagállamok számára, hogy bármilyen külön vizsgálat nélkül, kizárólag matematikai számításokra alapozva mindaddig megtagadják a héatúlfizetés azon részének a visszatérítését, amely meghaladja az érintett havi adómegállapítási időszakokban lebonyolított adóköteles ügyletek összértékének 18%-át (vagyis az általános héamértéket), amíg az adóalany éves [héa]bevallása meg nem érkezik az állami adóhatósághoz?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               22

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2006/112 irányelv 183. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy az lehetővé teszi a tagállam adóhatósága számára, hogy egyedi értékelés nélkül és kizárólag matematikai számításokra alapozva az adóalany az éves adóbevallásnak az e hatóság általi vizsgálatáig elhalassza az adómegállapítási időszakban keletkezett héakülönbözet egy részének visszatérítését.

               23

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamoknak a 2006/112 irányelv 183. cikkének a szövege értelmében a héakülönbözet visszatérítése szabályainak megállapításában biztosított szabadság nem jelenti azt, hogy e szabályok mentesülnek az uniós jogon alapuló mindennemű számonkérés alól (lásd ebben az értelemben a C-274/10. sz., Bizottság kontra Magyarország ügyben 2011. július 28-án hozott ítélet EBHT 2011., I-7289. o.] 39. és 40. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               24

               Az említett szabályok nem sérthetik az adósemlegesség elvét azáltal, hogy a héát teljesen vagy részben az adóalanyra terhelik. Különösen pedig e szabályoknak lehetővé kell tenniük az adóalany számára, hogy megfelelő feltételek mellett az e héakülönbözetből származó teljes követelését visszakapja. Ez magában foglalja, hogy a visszatérítésnek ésszerű határidőn belül, pénzbeli kifizetés útján vagy ezzel egyenértékű módon kell megtörténnie, és a visszatérítés elfogadott módja semmiképpen nem jelenthet az adóalany számára pénzügyi kockázatot (lásd többek között a C-78/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. október 25-én hozott ítélet 33-34. pontját [EBHT 2001., I-8195. o.]; a C-25/07. sz. Sosnowska-ügyben 2008. július 10-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-1529. o.] 17. pontját; a C-107/10. sz. Enel Maritsa Iztok 3 ügyben 2011. május 12-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-3873. o.] 33. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Magyarország ügyben hozott ítélet 45. pontját).

               25

               Kétségtelen, hogy a héakülönbözet visszatérítésének az e különbözet keletkezése szerinti adómegállapítási időszakot követő több adómegállapítási időszakokkal való elhalasztása nem feltétlenül összeegyeztethetetlen a 2006/112 irányelv 183. cikkének első bekezdésével (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Enel Maritsa Iztok 3 ügyben hozott ítélet 49. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Magyarország ügyben hozott ítélet 55. pontját).

               26

               Az alapügyben azonban, jóllehet a héatörvény 9. cikkének (1) bekezdése értelmében az adómegállapítási időszak főszabály szerint naptári hónapban van meghatározva, a 933. sz. rendelet 285. cikkének alkalmazása oda vezethet – ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság és a Bizottság is hangsúlyozta –, hogy az adóalanyok a héakülönbözet teljes visszatérítésében csak egy évvel az e különbözet keletkezése szerinti adómegállapítási időszak után – vagy még később – részesülnek.

               27

               E határidő, amely alatt az említett 285. cikk szerinti százalékot meghaladó rész erejéig az adóalanyoknak kell viselni a héa pénzügyi terhét, nem tekinthető ésszerűnek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Sosnowska-ügyben hozott ítélet 20. és 27. pontját, valamint a fent hivatkozott Enel Maritsa Iztok 3 ügyben hozott ítélet 55. pontját). Következésképpen e határidő sérti a jelen ítélet 24. pontjában említett adósemlegesség elvét.

               28

               A VID és a lett kormány előadja, hogy a 933. sz. rendelet 285. cikkének célja az adócsalás vagy adókikerülés veszélyének elhárítása, és a gyakorlatban azt csak akkor alkalmazzák, amikor ilyen veszély fennállásának megállapítására utaló tényezők merülnek fel. Ilyen veszély áll fenn különösen, ha az adóalany által gyakorolt gazdasági tevékenységek jellege szokás szerint nem teremti meg a héakülönbözet keletkezésének lehetőségét, vagy ha az adóalany által az államkincstárnak fizetett héa összege jelentősen alacsonyabb, mint a visszatéríthető héa összege.

               29

               A VID és a lett kormány azt állítja, hogy e 285. cikknek az alapügyben való alkalmazását pont az a tény igazolta, hogy a VID a héacsalás veszélyét tárta fel, mivel a Mednis visszatérítés iránti kérelmének vizsgálata annak megállapításához vezetett, hogy főként a nullaszázalékos héamérték alkalmazásából eredt az e társaság által befizetett jelentős héakülönbözet.

               30

               A tárgyaláson a VID és az említett kormány azt is előadták, hogy a VID csak korlátozott számú esetben, adócsalás vagy adókikerülés gyanúja miatt halasztotta el az adóalany éves adóbevallásának vizsgálatáig az említett 285. cikk szerinti százalékot meghaladó héakülönbözet visszatérítését.

               31

               E tekintetben kétségtelenül igaz, hogy a tagállamok jogos érdeke pénzügyi érdekeik védelme céljából megfelelő intézkedéseket hozni, és az adókijátszás, az adókikerülés és az esetleges visszaélések elleni küzdelem a 2006/112 irányelv által elismert és támogatott célok közé tartozik (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Sosnowska-ügyben hozott ítélet 22. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; valamint a C-80/11. és C-142/11. sz., Mahagében és Dávid egyesített ügyekben 2012. június 21-én hozott ítélet 41. pontját).

               32

               A tagállamoknak azonban az arányosság elvének megfelelően olyan eszközöket kell igénybe venniük, amelyek lehetővé teszik az ilyen cél hatékony elérését, ugyanakkor a legkevésbé sértik az uniós jogszabályok célkitűzéseit és elveit, mint például a héalevonási jog alapelvét (lásd a fent hivatkozott Sosnowska-ügyben hozott ítélet 23. pontját és a C-282/11. sz. EMS-Bulgaria Transport ügyben 2012. július 12-én hozott ítélet 69. pontját).

               33

               A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság – amely kizárólagos hatáskörrel rendelkezik mind a nemzeti jog értelmezésére, mind pedig az alapügy tényállásának, így többek között annak megállapítására és értékelésére, hogy e jogot hogyan alkalmazza az adóhatóság (lásd ebben az értelemben a C-594/10. sz. van Laarhoven-ügyben 2012. február 16-án hozott ítélet 36. pontját és a C-618/10. sz. Banco Español de Crédito ügyben 2012. június 14-én hozott ítélet 76. pontját) – megjegyzi, hogy a VID általános és megelőző jelleggel alkalmazza a 933. sz. rendelet 285. cikkét az e cikkben foglalt százalék adott héakülönbözet általi meghaladásának pusztán matematikai megállapítása alapján, anélkül hogy az adott ügy olyan egyedi értékelését elvégezné, amelynek keretében az érintett adóalanynak lehetősége lenne bizonyítani, hogy nem áll fenn az adócsalás vagy adókikerülés veszélye.

               34

               Ahogy azt a Bizottság a tárgyaláson hangsúlyozta, nem tűnik úgy, hogy a kérdést előterjesztő bíróság e megállapításai összeegyeztethetetlenek a 933. sz. rendelet 285. cikkének szövegével, amely ugyanis nem teszi függővé e cikk alkalmazását az adócsalásra vagy adókikerülésre utaló ténykörülmények fennállásától.

               35

               Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak nyújtott információk nem utalnak arra, hogy a megtámadott, a 933. sz. rendelet 285. cikkén alapuló határozatot a VID olyan vizsgálat alapján hozta meg, amely az alapügyben ilyen ténykörülményeket tárt volna fel.

               36

               Meg kell állapítani, hogy a 933. sz. rendelet 285. cikkének ilyen megelőző és általános jellegű alkalmazása ellentétes a jelen ítélet 32. pontjában említett ítélkezési gyakorlatban kimondott arányosság elvével (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Sosnowska-ügyben hozott ítélet 24–26. pontját).

               37

               Az adócsalás és az adókikerülés elleni küzdelem jogos céljával még kevésbé tűnik igazolhatónak az, hogy az adóhatóság a héatörvény 12. cikkének (111) bekezdése értelmében elhalaszthatja az ilyen különbözet visszatérítését többek között akkor, ha határozatot hoznak az adóalany által azon ügyletek után befizetett adóval kapcsolatos vizsgálat megindításáról, amelyeknek ellenőrzéséhez kiegészítő információk szükségesek, vagy ha az érintett nem tudja iratokkal bizonyítani, hogy a nullaszázalékos adómérték alkalmazása iránti kérelme megalapozott (lásd analógia útján a fent hivatkozott Sosnowska-ügyben hozott ítélet 28. pontját).

               38

               A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2006/112 irányelv 183. cikkét úgy kell értelmezni, hogy nem teszi lehetővé a tagállam adóhatósága számára, hogy egyedi értékelés nélkül és kizárólag matematikai számításokra alapozva az adóalany az éves adóbevallásnak az e hatóság általi vizsgálatáig elhalassza a havi adómegállapítási időszakban keletkezett héakülönbözet egy részének visszatérítését.

         A jelen ítélet időbeli hatályáról

               39

               A lett kormány azt kérte a Bíróságtól, hogy a jelen ítélet időbeli hatályát korlátozza abban az esetben, ha úgy értelmezné a 2006/112 irányelv 183. cikkét, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás és gyakorlat, mint amely az alapügy tárgya.

               40

               Kérelme alátámasztására az említett kormány egyrészt a nemzeti költségvetési forrásokat érintő, az ilyen értelmezéssel járó súlyos következmények kockázatára, másrészt pedig a lett adóhatóság jóhiszeműségére hivatkozik.

               41

               Ebben a tekintetben fel kell idézni, hogy azon értelmezés, amelyet a Bíróság valamely uniós jogszabály kapcsán fejt ki az EUMSZ 267. cikkben ráruházott hatáskör gyakorlása során, megmagyarázza és pontosítja e szabály hatályát és jelentőségét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett volna. Ebből következik, hogy az így értelmezett szabályt a bíróság alkalmazhatja és alkalmaznia kell az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokkal kapcsolatban, ha egyebekben adottak a feltételek az említett szabály alkalmazásával kapcsolatos pernek a hatáskörrel rendelkező bíróság előtti megindításához (lásd különösen a C-338/11–C-347/11. sz., Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben 2012. május 10-én hozott ítélet 58. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               42

               A Bíróság csak kivételesen, az uniós jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzék. A Bíróság az érdekeltek jóhiszeműségére és a súlyos zavarok kockázatának fennállására vonatkozó két alapvető feltétel teljesülése esetén dönthet e korlátozásról (lásd különösen a fent hivatkozott Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 59. pontját).

               43

               Konkrétabban a Bíróság ezt a megoldást csak világosan meghatározott körülmények között alkalmazta, abban az esetben, amikor az érvényes és hatályos szabályozás alapján jóhiszeműen létrejött jogviszonyok magas száma miatt súlyos gazdasági következmények felmerülésének kockázata állt fenn, és úgy tűnt, hogy a magánszemélyeket és a nemzeti hatóságokat az uniós rendelkezések hatályát illető objektív és jelentős bizonytalanság az uniós jognak meg nem felelő magatartásra indította, és amely bizonytalansághoz esetleg maguk a tagállamok vagy a Bizottság magatartása is hozzájárult (lásd különösen a fent hivatkozott Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 60. pontját).

               44

               Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyomán hozott ítélet alapján valamely tagállamot érintő pénzügyi következmények önmagukban nem indokolják az ítélet joghatásainak időbeli korlátozását (lásd különösen a fent hivatkozott Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 62. pontját).

               45

               A jelen ügyben egyrészt meg kell állapítani, hogy a lett kormány nem szolgált olyan adatokkal, amelyek lehetővé tennék a Bíróság számára annak mérlegelését, hogy a jelen ítélet súlyos gazdasági következmény kockázatát idézi-e elő a Lett Köztársaság számára.

               46

               Másrészt nem lehet megállapítani, hogy a lett adóhatóság a 933. sz. rendelet 285. cikkének alkalmazása során jóhiszeműen tanúsított az uniós jognak nem megfelelő magatartást a 2006/112 irányelv 183. cikke terjedelmét illető állítólagos objektív és jelentős bizonytalanság miatt. Az említett rendeletet megelőzően kialakított ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy a közös héarendszer alapelvének minősülő adósemlegesség elve értelmében a héakülönbözet visszatérítésére vonatkozó, e cikkben foglalt nemzeti szabályoknak lehetővé kell tenniük az adóalany számára, hogy megfelelő feltételek mellett és ésszerű időn belül visszatéríttethesse az ilyen különbözetből eredő követelést anélkül, hogy bármilyen pénzügyi kockázatot jelentene az adóalanynak (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 33. és 34. pontját).

               47

               Következésképpen a jelen ítélet időbeli hatályát nem szükséges korlátozni.

         A költségekről

               48

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv 183. cikkét úgy kell értelmezni, hogy nem teszi lehetővé a tagállam adóhatósága számára, hogy egyedi értékelés nélkül és kizárólag matematikai számításokra alapozva az adóalany az éves adóbevallásnak az e hatóság általi vizsgálatáig elhalassza a havi adómegállapítási időszakban keletkezett héakülönbözet egy részének visszatérítését.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: lett.