title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. március 30-i ítélete.#Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl kontra Giuseppe Calafiori.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Corte d'appello di Milano - Olaszország.#A letelepedés szabadsága - A szolgáltatásnyújtás szabadsága - Vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok - Állami támogatások - Adótanácsadó központok - Egyes adótanácsadási tevékenységek végzése - Kizárólagos jog - E tevékenységek díjazása.#C-451/03. sz. ügy.

text:
      C‑451/03. sz. ügy
      Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      kontra
      Giuseppe Calafiori
      (a Corte d’appello di Milano [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A letelepedés szabadsága – A szolgáltatásnyújtás szabadsága – Vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok – Állami támogatások – Adótanácsadó központok – Egyes adótanácsadási tevékenységek végzése – Kizárólagos jog – E tevékenységek díjazása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Verseny – Közvállalkozások és olyan vállalkozások, amelyeknek a tagállamok különleges vagy kizárólagos jogokat biztosítanak
            – Gazdasági erőfölény létrehozatala
      (EK 82. és EK 86. cikk, (1) bekezdés)
      2.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre
      3.        Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Szolgáltatásnyújtás szabadság
      (EK 43., és EK 49. cikk)
      4.        Államok által nyújtott támogatások – Fogalom
      (EK 87. cikk, (1) bekezdés)
      1.        Az EK 86. cikk (1) bekezdése értelmében vett különleges vagy kizárólagos jogok juttatásának tényével gazdasági erőfölény létrehozatala
         önmagában még nem összeegyeztethetetlen az EK 82. cikkel. A tagállam csak akkor szegi meg az e két rendelkezésben kimondott
         tilalmakat, ha már pusztán a kérdéses vállalkozásnak juttatott különleges vagy kizárólagos jogok gyakorlása is e vállalkozás
         erőfölényének visszaélésszerű kihasználásával jár, vagy ha e jogok a vállalkozás számára ilyen visszaélés elkövetésére indító
         helyzetet teremthetnek.

      (vö. 23. pont)
      2.        Amennyiben az előzetes döntéshozatali kérdésben az alapügyben vitatott tevékenység egésze egyetlen tagállamra korlátozódik,
         a válasz mindazonáltal hasznos lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára, különösen amennyiben nemzeti joga előírná, hogy
         valamely adott tagállami állampolgárt ugyanazon jogokban kell részesíteni, mint amelyekkel más tagállam állampolgára hasonló
         helyzetben rendelkezne a közösségi jog alapján. Ilyen kérdést elfogadhatónak kell minősíteni, mivel meg kell vizsgálni, hogy
         a Szerződés értelmezni kért rendelkezéseivel ellentétes‑e az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás más tagállamban
         lakóhellyel rendelkező személyekkel szembeni alkalmazása.

      (vö. 28‑30. pont)
      3.        Az EK 43. és EK 49. cikket akként kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely bizonyos adótanácsadói
         tevékenységek folytatásának jogát kizárólagos jelleggel az adótanácsadó központok (CAF) – amelyeket részvénytársasági formában
         kell létesíteni, tevékenységüket pénzügyminisztériumi engedéllyel kell gyakorolniuk és amelyeket törvényerejű rendeletben
         felsorolt jogalanyok létesíthetnek – számára tartja fenn. Ugyanis az ilyen nemzeti szabályozás, egyrészről teljes egészében
         kizárja a más tagállamban letelepedett gazdasági szereplőket a kérdéses szolgáltatás piacáról, másrészről, mivel a CAF‑ok
         létesítésének jogát szigorú követelményeknek megfelelő – sőt érintett tagállami székhelyű – egyes jogalanyokra korlátozza,
         alkalmas a más tagállamokban letelepedett gazdasági szereplők kérdéses szolgáltatás nyújtása céljából érintett tagállambeli
         letelepedéséhez való joga gyakorlásának megnehezítésére vagy akár teljes megakadályozására is.

      (vö. 7., 33‑34., 50. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      4.        Az olyan intézkedés, amellyel valamely tagállam az állami költségvetés terhére térítést juttat az adóbevallások elkészítésében
         és adóhatósághoz való benyújtásában az adófizetők segítésével megbízott egyes vállalkozásoknak, az EK 87. cikk (1) bekezdése
         értelmében vett állami támogatásnak minősül, amennyiben egyrészről a térítés meghaladja a közszolgáltatási kötelezettség teljesítésével
         okozott kiadások teljes vagy részleges fedezéséhez szükséges mértéket, figyelemmel az e kötelezettségek teljesítéséből származó
         bevételekre és ésszerű nyereségre is, és másrészről meghatározása nem a megfelelően irányított és az őt terhelő közszolgáltatás
         követelményeinek teljesítéséhez szükséges eszközökkel kellőképpen ellátott átlagos vállalkozás – e kötelezettségei teljesítésével
         keletkezett – költségeinek elemzése alapján történik, figyelemmel az e kötelezettségek teljesítéséből származó bevételekre
         és ésszerű nyereségre is.

      (vö. 72. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2006. március 30.(*)

      „A letelepedés szabadsága – A szolgáltatásnyújtás szabadsága – Vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok – Állami támogatások – Adótanácsadó központok – Egyes adótanácsadási tevékenységek végzése – Kizárólagos jog – E tevékenységek díjazása”
      A C‑451/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte d’appello di Milano (Olaszország)
         a Bírósághoz 2003. október 27‑én érkezett, 2003. október 15‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl
      és
      Giuseppe Calafiori
      között,
      a Pubblico Ministero
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. Malenovský, S. von Bahr (előadó), A. Borg Barthet és U. Lõhmus bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. május 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl képviseletében F. Capelli és M. Valcada avvocati,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: D. Del Gaizo avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében E. Traversa és V. Di Bucci, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. június 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a versenyjogról szóló EK 4., EK 10., EK 82., EK 86. és EK 98. cikk, a letelepedés
         és a szolgáltatásnyújtás szabadságáról szóló EK 43., EK 48. és EK 49. cikk, valamint az állami támogatásokról szóló EK 87. cikk
         értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl társaság (a továbbiakban: ADC Servizi) és G. Calafiori közjegyző
         között amiatt folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, hogy ez utóbbi megtagadta az e társaság taggyűlése által elhatározott
         társaságiszerződés-módosítás bejegyzését a milánói cégjegyzékbe.

       Nemzeti jogi háttér
      3        Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kifejtett nemzeti jogi háttér a következők szerint foglalható össze.

      4        Az 1998. december 28‑i 490. sz. törvényerejű rendelettel kiegészített, 1997. július 9‑i 241. sz. törvényerejű rendelet (a
         továbbiakban: 241/97. sz. törvényerejű rendelet) az adótanácsadó központoknak (Centro di Assistenza Fiscale, a továbbiakban:
         CAF) tartja fenn egyes adótanácsadási tevékenységek – így a munkavállalók és a velük egy tekintet alá eső adóalanyok éves
         adóbevallásának elkészítésével kapcsolatos tevékenységek – gyakorlásának jogát.

      5        A 241/97. sz. törvényerejű rendelet 34. cikkének (4) bekezdése a CAF‑okat kizárólagos jelleggel feljogosítja a jövedelemadó-bevallás
         egyszerűsített (730. számú) formanyomtatványon történő elkészítésére, ideértve a kitöltött bevallás másolatának és az adóelszámolásnak
         az adóalany részére való átadását, valamint a bevallás eredményének a forrásnál levont adó kiigazítása végetti közlését a
         beszedésre kötelezett munkáltatóval, és a bevallás adóhatósághoz történő benyújtását is.

      6        A 241/97. sz. törvényerejű rendelet 35. cikke (2) bekezdésének b) pontja a CAF‑oknak tartja fenn többek között a jogot annak
         ellenőrzésére, hogy a bevallásban szereplő adatok megfelelnek‑e a bevallás mellékleteiben szereplő adatoknak.

      7        CAF részvénytársasági formában létesíthető, tevékenységét pénzügyminisztériumi engedéllyel gyakorolhatja. CAF‑ot csak a 241/97. sz.
         törvényerejű rendelet 32. és 33. cikkében felsorolt jogalanyok létesíthetnek. Ezek többek között a munkáltatói egyesületek,
         a szakszervezetek, ezek legalább 50 000 tagot számláló területi tagozatai, egyes adóbeszedésre kötelezett, legalább 50 000 munkavállalót
         foglalkoztató munkáltatók, illetve a védnöki intézményeket („istituti di patronato”) alapított, legalább 50 000 tagot számláló
         munkavállalói egyesületek. A 241/97. sz. törvényerejű rendeletben említett egyes jogalanyok esetén úgy tűnik, hogy a CAF létesítésének
         joga az Olaszországban letelepedett jogalanyokra korlátozódik.

      8        Ezenkívül a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 33. cikkének (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy a CAF az adótanácsadásért
         felelős személyt vagy személyeket a könyvvizsgálói vagy a könyvelői kamara nyilvántartásában szereplők közül kéri fel.

      9        A jogszabályok előírják, hogy az állami költségvetés a CAF‑oknak a nekik fenntartott tevékenységek ellátásáért térítést fizet,
         melynek összege kezdetben 25 000 ITL volt bevallásonként, és azóta 14 EUR körüli összegre emelkedett.

       Az alapeljárás
      10      A milánói székhelyű ADC Servizi könyvelési és adminisztratív tanácsadással foglalkozott.

      11      E társaság 2003. február 25‑i rendkívüli taggyűlése új társasági szerződést fogadott el, figyelemmel arra, hogy a társaság
         vállalkozások, munkavállalók és velük egy tekintet alá eső személyek, valamint nyugdíjasok részére végzett adótanácsadási
         tevékenységet.

      12      A taggyűlési jegyzőkönyvet készítő G. Calafiori közjegyző azzal az indokkal tagadta meg a módosításnak a milánói cégjegyzékbe
         való bejegyzését, hogy a társasági szerződésnek a társaság számára ezen adótanácsadási tevékenység végzését lehetővé tevő
         módosítása ellentétes a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 34. cikkével.

      13      Az ADC Servizi keresetében a Tribunale di Milanótól a fenti határozat milánói cégjegyzékbe való bejegyzésének elrendelését
         kérte. E bíróság 2003. május 15‑i végzésével elutasította a keresetet.

      14      Az ADC Servizi e végzés ellen fellebbezéssel élt a Corte d’appello di Milano előtt, előadva, hogy mivel a 241/97. sz. törvényerejű
         rendelet rendelkezései egyes adótanácsadási tevékenységeket kizárólagos jelleggel a CAF‑oknak tartanak fenn, ellentétesek
         az EK‑Szerződéssel.

      15      A Corte d’appello di Milano úgy véli, hogy az előtte folyamatban lévő per eldöntéséhez a közösségi jog értelmezésével kapcsolatos
         kérdések megválaszolása szükséges.

      16      Először is kijelenti, hogy a munkavállalók, nyugdíjasok és velük egy tekintet alá eső személyek olyan ügyekben is a CAF‑okhoz
         fordulnak, amelyeket a szabályozás nem tart fenn kizárólagos jelleggel e szervezeteknek, ami pedig a piaci versenyt torzítja.
         Ezért ez a rendszer ellentétes az EK 10., EK 81., EK 82. és EK 86. cikkel.

      17      A Corte d’appello di Milano ezt követően megállapítja, hogy egyes, pontos szempontok szerint meghatározott jogalanyok jövedelemadó-bevallása
         elkészítésének és benyújtásának kizárólagos jellegű fenntartása nem csupán a hazai, hanem a más tagállamban letelepedett gazdasági
         szereplők számára is tevékenységük végzésének akadályát jelenti, ami az EK 43., EK 48. és EK 49. cikkben tiltott korlátozásnak
         minősülhet.

      18      Végül a nemzeti bíróság úgy véli, hogy a jelen ítélet 9. pontjában említett, az állami költségvetés terhére kizárólag a CAF‑okat
         megillető térítés az EK 87. és EK 88. cikkben kimondott tilalomba ütközik.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      19      E megfontolások alapján a Corte di appello di Milano eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatalra a következő kérdéseket
         terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Akként kell‑e az EK 4., EK 10., EK 82., EK 86. és EK 98. cikket értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
         mint az, ami [a 241/97. sz. törvényerejű rendeletből] adódik, összefüggésben többek között a jövedelemadóról szóló törvények
         egységes szerkezetbe foglalt szövegével (1986. december 22‑i 917. sz. DPR [köztársasági elnöki rendelet]) és az 1991. december
         30‑i 413. törvénnyel, amely bizonyos adótanácsadói tevékenységek folytatásának jogát kizárólagos jelleggel meghatározott szervezeti
         formára korlátozza, mégpedig […] a CAF‑okra, megakadályozva ezzel, hogy a szektor más gazdasági szereplői, akik szintén megfelelő
         szakmai minősítéssel rendelkeznek az adótanácsadáshoz és a könyvvizsgálathoz (könyvvizsgálók, ügyvédek és egyéb munkaügyi
         tanácsadók) a CAF‑oknak fenntartott tevékenységet azonos feltételek mellett és azonos részletszabályok alapján folytathassák?

      2)      Akként kell‑e az EK 43., EK 48. és EK 49. cikket értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint az,
         amely [a 241/97. sz. törvényerejű rendeletből] adódik, összefüggésben többek között a jövedelemadóról szóló törvények egységes
         szerkezetbe foglalt szövegével ([…] 917. sz. DPR) és az 1991. december 30‑i 413. törvénnyel, amely bizonyos adótanácsadói
         tevékenységek folytatásának jogát kizárólagos jelleggel meghatározott szervezeti formára korlátozza, mégpedig a CAF‑okra,
         megakadályozva ezzel, hogy a szektor más gazdasági szereplői, akik szintén megfelelő szakmai minősítéssel rendelkeznek az
         adótanácsadáshoz és a könyvvizsgálathoz (könyvvizsgálók, ügyvédek és egyéb munkaügyi tanácsadók) a CAF‑oknak fenntartott tevékenységet
         azonos feltételek mellett és azonos részletszabályok alapján folytathassák?

      3)      Akként kell‑e az EK 87. cikket értelmezni, hogy állami támogatásnak minősül az olyan intézkedés, mint amelyet [a 241/97. sz.
         törvényerejű rendelet] és különösen annak 38. cikke kimond, amely a CAF‑ok részére az állami költségvetés terhére térítést
         juttat az e rendelet 34. cikkének (4) bekezdésében és 37. cikkének (2) bekezdésében említett tevékenységek végzéséért?

       Az első kérdésről
      20      Bevezetésképpen megállapítandó, hogy az EK 4. és az EK 98. cikk a közösségi rendszer gazdaságpolitikájának alapelveit határozza
         meg, és az EK 82. és EK 86. cikkben meghatározott versenyszabályok keretét rögzíti. Ezért a nemzeti bíróság EK 4. és EK 98. cikkre
         tett utalása ugyanazt a választ vonja maga után, mint amely az EK 82. és EK 86. cikk értelmezésével adható.

      21      Így tehát első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e az EK 82. és EK 86. cikkel
         az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely bizonyos adótanácsadói tevékenység folytatását kizárólagos
         jelleggel a CAF‑okra korlátozza.

      22      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 82. cikk kimondja: a közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos egy vagy
         több vállalkozásnak a közös piacon vagy annak jelentős részén meglévő erőfölényével való visszaélése.

      23      Rá kell mutatni arra is, hogy az EK 86. cikk (1) bekezdése értelmében vett különleges vagy kizárólagos jogok juttatásának
         ténye önmagában még nem összeegyeztethetetlen az EK 82. cikkel. A tagállam csak akkor szegi meg az e két rendelkezésben kimondott
         tilalmakat, ha már pusztán a kérdéses vállalkozásnak juttatott különleges vagy kizárólagos jogok gyakorlása is e vállalkozás
         erőfölényének visszaélésszerű kihasználásával jár, vagy ha e jogok ilyen visszaélés elkövetésére indító helyzetet teremthetnek
         (a C‑475/99. sz., Ambulanz Glöckner ügyben 2001. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8989. o.] 39. o.).

      24      Következésképpen nem csupán az a kérdés, hogy a CAF‑ok részesülnek‑e a nemzeti szabályozás következtében az EK 86. cikk (1) bekezdése
         értelmében vett különleges vagy kizárólagos jogokban, hanem egyben az is, hogy az ilyen szabályozás előidézhet‑e erőfölénnyel
         való visszaélést.

      25      Márpedig megállapítandó: függetlenül attól a kérdéstől, hogy részesültek‑e a CAF‑ok ilyen különleges vagy kizárólagos jogokban,
         sem az előzetes döntéshozatalra utaló határozat, sem az írásbeli észrevételek nem tárnak a Bíróság elé annak eldöntését lehetővé
         tévő ténybeli vagy jogi adatot, hogy az erőfölény, illetve a visszaélésszerű magatartás EK 82. cikkben meghatározott tényállási
         elemei fennállnak‑e.

      26      Ezért a Bíróság az első kérdésre nem adhat hasznos választ.

       A második kérdésről
      27      Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e az EK 43. és EK 49. cikkel az alapügyben
         szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely bizonyos adótanácsadói tevékenység folytatását kizárólagos jelleggel
         a CAF‑okra korlátozza.

      28      Bevezetésképpen ki kell térni arra, hogy az olasz kormány álláspontja szerint ez a kérdés elfogadhatatlan, mivel az alapügyben
         a vitás tevékenység egésze egyetlen tagállamra korlátozódik.

      29      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a válasz mindazonáltal hasznos lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára, különösen
         amennyiben nemzeti joga az alapügyhöz hasonló eljárásban előírná, hogy valamely olasz állampolgárt ugyanazon jogokban kell
         részesíteni, mint amelyekkel más tagállam állampolgára hasonló helyzetben rendelkezne a közösségi jog alapján (lásd a C‑250/03. sz.
         Mauri-ügyben 2005. február 17‑én hozott végzés [EBHT 2005., I‑1267. o.] 21. pontját).

      30      Azt kell tehát vizsgálni, hogy a Szerződés értelmezni kért rendelkezéseivel ellentétes‑e az alapügyben szereplőhöz hasonló
         nemzeti szabályozás más tagállamban lakóhellyel rendelkező személyekkel szembeni alkalmazása.

      31      Bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy az EK 43. és EK 49 cikk a letelepedési szabadság és a szolgáltatásnyújtási szabadság
         korlátozásainak megszüntetését írja elő, és hogy ilyen korlátozásnak tekintendő minden olyan intézkedés, amely e szabadságok
         gyakorlását tiltja, zavarja vagy kevésbé vonzóvá teszi (lásd többek között a C‑439/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben
         2002. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑305. o.] 22. pontját).

      32      E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a 241/97. sz. törvényerejű rendelet kizárólagos
         jelleggel jogosítja fel a CAF‑okat az adóalanyok részére bizonyos adótanácsadási szolgáltatások nyújtására, különösen a munkavállalók
         és velük egy tekintet alá eső személyek egyszerűsített adóbevallásának elkészítéséhez kapcsolódó tanácsadásra.

      33      A szolgáltatásnyújtás szabadságát illetően az ilyen nemzeti szabályozás, mivel e tevékenységeket a CAF‑oknak tartja fenn,
         teljes egészében kizárja a más tagállamban letelepedett gazdasági szereplőket a kérdéses szolgáltatás piacáról.

      34      A letelepedés szabadságát illetően az ilyen szabályozás, mivel a CAF létesítésének jogát szigorú követelményeknek megfelelő
         – és amint az a közölt adatokból kitűnik, olaszországi székhelyű – egyes jogalanyokra korlátozza, alkalmas a más tagállamokban
         letelepedett gazdasági szereplők kérdéses szolgáltatás nyújtása végetti olaszországi letelepedéséhez való joga gyakorlásának
         megnehezítésére vagy akár teljes megakadályozására is.

      35      Ezért a CAF‑ok bizonyos adótanácsadási szolgáltatások nyújtására való kizárólagos jellegű feljogosítása a letelepedési és
         a szolgáltatásnyújtási szabadság EK 43. és EK 49. cikkben tiltott korlátozásának minősül.

      36      A CAF létesítését az Olaszországban már letelepedett egyes jogalanyokra korlátozó nemzeti rendelkezések hátrányos megkülönböztetést
         eredményeznek. Ilyen rendelkezéseket csak az EK 46. és EK 55. cikkben említett közrendi, közbiztonsági vagy közegészségi okok
         igazolhatnak, ám a jelen ügyben nem hivatkoztak ezekre (a C‑263/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. május 29‑én
         hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4195. o.] 15. pontja).

      37      Ezzel szemben amennyiben a kérdéses nemzeti rendelkezések a fogadó tagállam területén tevékenységet folytató minden személyre
         vagy vállalkozásra vonatkoznak, azok igazolhatóak, ha a nyomós közérdeknek megfelelnek, legalábbis amennyiben alkalmasak a
         kitűzött cél megvalósításának biztosítására, és nem lépik túl a megvalósításhoz szükséges mértéket (lásd a C‑79/01. sz., Payroll
         és társai ügyben 2002. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑8923. o.] 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      38      E tekintetben megállapítandó, hogy a kérdéses szolgáltatást igénybe vevők azon károktól való védelméhez fűződő közérdek, amelyek
         őket a szükséges szakmai képesítéssel, illetve feddhetetlenséggel nem rendelkező személyek nyújtotta szolgáltatások miatt
         érhetik, indokolhatja a letelepedési és a szolgáltatásnyújtási szabadság korlátozását (lásd ilyen értelemben a C‑76/90. sz.
         Säger-ügyben 1991. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4221. o.] 15–17. pontját).

      39      Márpedig, mint azt a főtanácsnok indítványának 49. pontjában hangsúlyozta, a CAF‑oknak fenntartott feladatok egy része – a
         kitöltött bevallás másolatának és az adóelszámolásnak az adóalany részére való átadása, a bevallás adóhatósághoz történő benyújtása,
         valamint a bevallás eredményének közlése a beszedésre kötelezett munkáltatóval – lényegében puszta ügyvitel, és nem kíván
         különösebb szakmai képzettséget.

      40      Nyilvánvaló, hogy e szolgáltatások jellege nem indokolhatja, hogy e szolgáltatások nyújtásának jogát a különleges szakmai
         képzettséggel rendelkező személyi körre korlátozzák.

      41      Igaz ugyan, hogy a CAF‑oknak fenntartott más feladatok – így többek között annak ellenőrzése, hogy az adóbevallásban szereplő
         adatok megfelelnek‑e a bevallás mellékleteiben szereplő adatoknak – összetettebbek, azonban nem tűnik úgy, hogy a CAF létesítésére
         jogosult szervezetek különleges biztosítékot jelentenének e feladatok végzése terén a szakmai hozzáértésre.

      42      Mint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 33. cikkének (2) bekezdése
         alapján a CAF az adótanácsadásért felelős személyt vagy személyeket a könyvvizsgálói vagy a könyvelői kamara nyilvántartásában
         szereplők közül kéri fel, akik tehát saját nevükben nem nyújthatnak a CAF‑oknak fenntartott szolgáltatást.

      43      E körülményekre figyelemmel úgy tűnik, hogy a 241/97. sz. törvényerejű rendeletnek a CAF‑okat bizonyos adótanácsadási szolgáltatások
         nyújtására kizárólagos jelleggel jogosító rendelkezései nem alkalmasak a jelen ítélet 38. pontjában említett közérdek biztosítására.

      44      A tárgyaláson az olasz kormány előadta, hogy a kérdéses nemzeti szabályozás az EK 45. cikk első bekezdése és az EK 55. cikk
         alapján mindenképpen indokolt, mely rendelkezések kimondják, hogy a közhatalom gyakorlásához kapcsolódó tevékenységekre a
         letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadsága nem terjed ki.

      45      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 45. és EK 55. cikket, mint a letelepedési szabadság általános szabálya alóli
         kivételt, olyan szűken kell értelmezni, amely feltétlenül szükséges azon érdekek védelméhez, amelyeket e rendelkezések a tagállamok
         részére védeni engednek (a 147/86. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1988. március 15‑én hozott ítélet [EBHT 1988.,
         1637. o.] 20. pontja és a C‑114/97. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1998. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 1998.,
         I‑6717. o.] 34. pontja).

      46      Valamint az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az e cikkekben említett eltérési lehetőséget azokra a tevékenységekre kell
         korlátozni, amelyek önmagukban véve is a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek minősülnek (a 2/74. sz.
         Reyners-ügyben 1974. június 21‑én hozott ítélet [EBHT 1974., 631. o.] 45. pontja; a C‑42/92. sz. Thijssen-ügyben 1993. július
         13‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑4047. o.] 8. pontja; a fent hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet
         35. pontja és a C‑283/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. május 31‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4363. o.]
         20. pontja).

      47      Annak ellenőrzése, hogy az adóbevallásban szereplő adatok megfelelnek‑e a bevallás mellékleteiben szereplő adatoknak, még
         akkor is, ha a hatóság azt tényleg csupán ritkán vitatja, nem a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és jellegzetes részvételnek,
         hanem az adóhatóság feladatainak elvégzését előkészítő, illetve megkönnyítő cselekménynek minősül.

      48      Ugyanez vonatkozik a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 34. és 35. cikkében meghatározott és az előzetes döntéshozatalra utaló
         határozatban említett többi tevékenységre – a kitöltött bevallás másolatának és az adóelszámolásnak az adóalany részére való
         átadására, a bevallás eredményének a beszedésre kötelezett munkáltatóval való közlésére, valamint a bevallás adóhatósághoz
         történő benyújtására – is.

      49      Ezért a CAF‑oknak fenntartott, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban említett tevékenységek nem tartoznak az EK 45.
         és EK 55. cikkben meghatározott kivételek hatálya alá.

      50      Az eddigiekre figyelemmel a második kérdésre adandó válasz az, hogy az EK 43. és EK 49. cikket akként kell értelmezni, hogy
         azokkal ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely bizonyos adótanácsadói tevékenységek
         folytatásának jogát kizárólagos jelleggel a CAF‑ok számára tartja fenn.

       A harmadik kérdésről
      51      Bevezetésképpen megállapítandó, hogy az előterjesztő bíróság harmadik kérdése a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 38. cikkének
         a CAF‑ok részére térítés fizetését előíró rendelkezésére, ugyanezen rendelet 34. cikke (4) bekezdésének a CAF‑ok által végzett
         adótanácsadásról szóló rendelkezéseire és e rendelet 37. cikke (2) bekezdésének a más jogalanyok által végzett adótanácsadásról
         szóló rendelkezéseire egyaránt vonatkozik.

      52      Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása kizárólag a CAF‑ok részére fizetendő térítést említi.

      53      Ezért a harmadik kérdés vizsgálata a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 34. cikkének (4) bekezdése és 38. cikkének (1) bekezdése
         alapján nyújtott térítésre korlátozandó.

      54      Harmadik kérdésével az előterjesztő bíróság tehát lényegében arra vár választ, hogy a CAF‑ok által a 241/97. sz. törvényerejű
         rendelet 34. cikkének (4) bekezdése és 38. cikkének (1) bekezdése alapján az adóbevallások elkészítéséért és benyújtásáért
         juttatotthoz hasonló térítés állami támogatásnak minősül‑e az EK 87. cikk (1) bekezdése szerint.

      55      Bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a „támogatás” minősítéshez az e rendelkezésben
         meghatározott valamennyi feltétel teljesülése szükséges (lásd a C‑142/87. sz., Belgium kontra Bizottság ún. Tubemouse-ügyben
         1990. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑959. o.] 52. pontját, a C‑278/92–280/92. sz., Spanyolország kontra Bizottság
         ügyben 1994. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4301. o.] 20. pontját, a C‑482/99. sz., Franciaország kontra Bizottság
         ügyben 2002. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4397. o.] 68. pontját és a C‑280/00. sz., Altmark Trans és Regierungspräsidium
         Magdeburg ügyben 2003. július 24‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑7747. o.] 74. pontját).

      56      Először is a beavatkozásnak az állam által vagy állami forrásból kell történnie. Másodszor, alkalmasnak kell lennie arra,
         hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet. Harmadszor, a kedvezményezett számára előnyt kell megtestesítenie. Negyedszer,
         torzítania kell a versenyt, vagy azzal kell fenyegetnie.

      57      Az első feltétel akkor teljesül, ha a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 38. cikkének (1) bekezdésében meghatározott térítést
         az állami költségvetés terhére fizetik.

      58      A második feltételt illetően megállapítható, hogy a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 38. cikkének (1) bekezdése alapján jelentős
         összeg fizethető ki a CAF‑oknak, és hogy ilyen összegekre jogosult CAF létesítése más tagállamokban letelepedett gazdasági
         szereplők számára is engedélyezhető. Ezért a kérdéses intézkedés alkalmas arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet.

      59      A harmadik és a negyedik feltételről szólva emlékeztetni kell arra, hogy formájától függetlenül támogatásnak minősül az a
         beavatkozás, amely közvetlenül vagy közvetve alkalmas vállalkozások előnyben részesítésére, illetve amely olyan gazdasági
         előnynek tekinthető, amelyet a kedvezményezett vállalkozás az általános piaci feltételek között nem érhetett volna el (a fent
         hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítélet 84. pontja).

      60      Ezzel szemben, amennyiben az állami beavatkozás a kedvezményezett vállalkozás által közszolgáltatási kötelezettségként teljesített
         szolgáltatás ellenértékéül adott térítésnek tekinthető oly módon, hogy e vállalkozás nem részesül tényleges anyagi előnyben,
         és így nem kerül e beavatkozás folytán versenytársainál kedvezőbb helyzetbe, úgy az ilyen beavatkozás nem tartozik az EK 87. cikk
         (1) bekezdésének hatálya alá (a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítélet 87. pontja).

      61      Azonban ahhoz, hogy valamely konkrét térítés az állami támogatássá minősítést elkerülje, számos feltételnek teljesülnie kell
         (a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítélet 88. pontja).

      62      Egyrészt a kedvezményezett vállalkozást ténylegesen közszolgáltatási kötelezettségnek kell terhelnie, és e kötelezettségnek
         egyértelműen meghatározottnak kell lennie (a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott
         ítélet 89. pontja).

      63      E tekintetben nem tilos, hogy valamely tagállam közszolgáltatásnak minősítse az olyan adótanácsadási szolgáltatást, amilyet
         a CAF‑ok a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 34. cikkének (4) bekezdése alapján a munkavállalók és velük egy tekintet alá
         eső személyek részére nyújtanak, amelynek célja az adóalanyok segítése adókötelezettségeik teljesítésében, valamint az adóhatósági
         feladatok elvégzésének megkönnyítése.

      64      Másrészt a térítés számítási alapjául szolgáló paramétereknek előzetesen megállapítottaknak, objektíveknek és átláthatóknak
         kell lenniük, elkerülendő, hogy a térítés a kedvezményezett vállalkozás versenytársaival szembeni előnyben részesítésére alkalmas
         gazdasági előny legyen (a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítélet 90. pontja).

      65      E tekintetben úgy tűnik, hogy az elkészített és az adóhatósághoz benyújtott bevallásonként nagyjából 14 EUR‑ban megállapított
         összegű térítés e feltételnek megfelelhet.

      66      Harmadrészt a térítés nem haladhatja meg a közszolgáltatási kötelezettség teljesítésével okozott kiadások teljes vagy részleges
         fedezéséhez szükséges mértéket, figyelemmel az e kötelezettségek teljesítéséből származó bevételekre és ésszerű nyereségre
         is (a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítélet 92. pontja).

      67      Negyedrészt a térítést a megfelelően irányított és az általa végzett közszolgáltatás követelményeinek teljesítéséhez szükséges
         eszközökkel kellőképpen ellátott átlagos vállalkozás – e kötelezettségei teljesítésével keletkezett – költségeinek elemzése
         alapján kell meghatározni, figyelemmel az e kötelezettségek teljesítéséből származó bevételekre és ésszerű nyereségre is (a
         fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítélet 93. pontja).

      68      A kérdéses térítés összegére vonatkozó e két utóbbi feltétel vizsgálata az alapügy tényállásának mérlegelését teszi szükségessé.

      69      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy nem tartozik a Bíróság hatáskörébe az alapügy tényállásának mérlegelése, sem az
         általa értelmezett közösségi jogszabályoknak a nemzeti intézkedésekre vagy tényállásokra való alkalmazása, mivel e kérdések
         a nemzeti bíróság kizárólagos hatáskörét képezik (lásd a 13/68. sz. Salgoil-ügyben 1968. december 19‑én hozott ítéletet [EBHT 1968.,
         661., 672. o.], az 51/74. sz. Van der Hulst ügyben 1975. január 23‑án hozott ítélet [EBHT 1975., 79. o.] 12. pontját, a C‑320/88. sz.,
         Shipping and Forwarding Enterprise Safe ügyben 1990. február 8‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑285. o.] 11. pontját, a C‑175/98.
         és C‑177/98. sz., Lirussi és Bizzaro ügyben 1999. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6881. o.] 38. pontját és a C‑282/00. sz.
         RAR-ügyben 2003. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4741. o.] 47. pontját).

      70      A nemzeti bíróság feladata tehát, hogy az alapügy tényállására tekintettel mérlegelje, állami támogatásnak minősül‑e az EK 87. cikk
         (1) bekezdése alapján a 241/97. sz. törvényerejű rendelet 38. cikkének (1) bekezdésében meghatározott térítés.

      71      Ebben az összefüggésben jelzendő, hogy a nemzeti bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a támogatási intézkedések és támogatási
         rendszerek közös piaccal való összeegyeztethetőségének vizsgálatára. E vizsgálat az Európai Közösségek Bizottságának – a közösségi
         bíróságok ellenőrzésével gyakorolt – kizárólagos hatásköre (lásd a C‑354/90. sz., Fédération nationale du commerce extérieur
         des produits alimentaires és Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon ügyben 1991. november 21‑én hozott
         ítélet [EBHT 1991., I‑5505. o.] 14. pontját, a C‑39/94. sz. SFEI-ügyben 1996. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3547. o.]
         42. pontját és a C‑295/97. sz. Piaggio-ügyben 1999. június 17‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3735. o.] 31. pontját).

      72      Az eddigiek alapján a harmadik kérdésre adandó válasz az, hogy az olyan intézkedés, amellyel valamely tagállam az állami költségvetés
         terhére térítést juttat az adóbevallások elkészítésében és adóhatósághoz való benyújtásában az adóalanyok segítésével megbízott
         egyes vállalkozásoknak, az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül, amennyiben a térítés:

      –        összege meghaladja a közszolgáltatási kötelezettség teljesítésével okozott kiadások teljes vagy részleges fedezéséhez szükséges
         mértéket, figyelemmel az e kötelezettségek teljesítéséből származó bevételekre és ésszerű nyereségre is, és

      –        meghatározása nem a megfelelően irányított és az őt terhelő közszolgáltatás követelményeinek teljesítéséhez szükséges eszközökkel
         kellőképpen ellátott átlagos vállalkozás – e kötelezettségei teljesítésével keletkezett – költségeinek elemzése alapján történik,
         figyelemmel az e kötelezettségek teljesítéséből származó bevételekre és ésszerű nyereségre is.

       A költségekről
      73      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK 43. és EK 49. cikket akként kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti
            szabályozás, amely bizonyos adótanácsadói tevékenységek folytatásának jogát kizárólagos jelleggel az adótanácsadó központok
            számára tartja fenn.
      2)      Az olyan intézkedés, amellyel valamely tagállam az állami költségvetés terhére térítést juttat az adóbevallások elkészítésében
            és adóhatósághoz való benyújtásában az adófizetők segítésével megbízott egyes vállalkozásoknak, az EK 87. cikk (1) bekezdése
            értelmében vett állami támogatásnak minősül, amennyiben a térítés:
      –        összege meghaladja a közszolgáltatási kötelezettség teljesítésével okozott kiadások teljes vagy részleges fedezéséhez szükséges
            mértéket, figyelemmel az e kötelezettségek teljesítéséből származó bevételekre és ésszerű nyereségre is, és
      –        meghatározása nem a megfelelően irányított és az őt terhelő közszolgáltatás követelményeinek teljesítéséhez szükséges eszközökkel
            kellőképpen ellátott átlagos vállalkozás – e kötelezettségei teljesítésével keletkezett – költségeinek elemzése alapján történik,
            figyelemmel az e kötelezettségek teljesítéséből származó bevételekre és ésszerű nyereségre is.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2012. július 5.#DTZ Zadelhoff vof kontra Staatssecretaris van Financiën.#A Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia) előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Hatodik héairányelv – 5. cikk, (3) bekezdés, c) pont, és 13. cikk, B rész, d) pont, 5. alpont – Társasági részvények átruházására irányuló ügylet közvetítése – Az e társaságok tulajdonában lévő ingatlanok feletti tulajdonjog átruházását is magában foglaló ügylet – Mentesség.#C‑259/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2012. július 5. (
            *1
         )
      „Hatodik héairányelv — 5. cikk, (3) bekezdés, c) pont és 13. cikk, B rész, d) pont, 5. alpont — Társasági részvények átruházására irányuló ügylet közvetítése — Az e társaságok tulajdonában lévő ingatlanok feletti tulajdonjog átruházását is magában foglaló ügylet — Mentesség”
      A C-259/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia) a Bírósághoz 2011. május 26-án érkezett, 2011. április 22-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a DTZ Zadelhoff vof

      és
      a Staatssecretaris van Financiën között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: U. Lõhmus tanácselnök, A. Rosas (előadó) és C. G. Fernlund, bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a DTZ Zadelhoff vof képviseletében B. van Zadelhoff belastingadviseur,

               —

               a holland kormány képviseletében C. Wissels és C. Schillemans, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében C. Soulay és W. Roels, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 5. cikke (3) bekezdésének és 13. cikke B része d) pontja 5. alpontjának értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a DTZ Zadelhoff vof (a továbbiakban: DTZ Zadelhoff) és a Staatssecretaris van Financiën (pénzügyi államtitkár) közötti jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya, hogy hogyan minősül a hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: héa) alóli mentesség szempontjából a társasági részvények olyan átruházása, amely magában foglalja az e társaságok tulajdonában lévő ingatlanok feletti tulajdonjog átruházását is.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében:
               „A hozzáadottérték-adó alá tartozik:
               1.   az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás”.

               4

               A hatodik irányelv 5. cikkének (1) és (3) bekezdése előírja:
               „(1)   »Termékértékesítés«: a materiális javak feletti tulajdonjog átengedése.
               […]
               (3)   A tagállamok materiális javaknak tekinthetik a következőket:
               […]

                        c)

                        részvények vagy ezzel egyenértékű érdekeltségek, amelyek az ingatlanra vagy annak egy részére jogilag, illetve ténylegesen tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak.”

               5

               A hatodik irányelv 13. cikkének „Egyéb adómentességek” című B. része az alábbiak szerint rendelkezik:
               „Az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül, az általuk meghatározott feltételek mellett a tagállamok mentesítik az adó alól a következőket, annak érdekében, hogy biztosítsák az ilyen mentességek megfelelő és egyértelmű alkalmazását, valamint hogy megakadályozzák az adókijátszásokat, az adókikerüléseket és az esetleges visszaéléseket:
               […]

                        d)

                        a következő ügyletek:
                        […]

                                 5.

                                 azon ügyletek, beleértve a közvetítést is, de kivéve a kezelést és a letéti kezelést [helyesen: de kivéve a letéti őrzést és a kezelést], amelyek részvényekre, gazdasági társaságokban vagy egyesületekben megtestesülő részesedésre, adóskötelezvényekre vagy egyéb értékpapírokra vonatkoznak, a következők kivételével:
                                 […]

                                          —

                                          az 5. cikk (3) bekezdése szerinti jogok vagy értékpapírok;

                  […]”

               6

               A kérdést előterjesztő bíróság szerint a Holland Királyság nem élt a hatodik irányelv 5. cikke (3) bekezdésének c) pontjában a tagállamok részére biztosított lehetőséggel.

         A holland jog

               7

               A forgalmi adóról szóló 1968. június 28-i törvény (Wet op de omzetbelasting; Staatsblad 1968, 329. sz.) 11. cikke így rendelkezik:
               „(1)   Rendeletben megállapítandó feltételek mellett mentesülnek az adó alól:
               […]

                        i)

                        a következő értékesítések és szolgáltatások:
                        […]

                                 2.

                                 azon ügyletek, beleértve a közvetítést is, de kivéve a letéti őrzést és a kezelést, amelyek értékpapírokra vagy tulajdoni részesedést megtestesítő egyéb eszközökre vonatkoznak, a termékek feletti rendelkezési jogot megtestesítő okmányok kivételével;

                  […]”

         Az alapjogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               8

               Az alapügybeli időszakban a svédországi székhelyű társaság. a Fabege AB (a továbbiakban: Fabege) közvetetten rendelkezett a World Fashion Centre Amsterdam B. V. részvényeinek 100%-os tulajdonával, amely társaság volt az Amszterdamban (Hollandia) található World Fashion Centre épületegyütteshez (a továbbiakban: WFC) tartozó I. és II. torony tulajdonosa és üzemeltetője. A Fabege szintén közvetetten rendelkezett a Fabege WF B. V. részvényeinek 100%-ával, amely társaság volt a WFC-hez tartozó IV. torony tulajdonosa és üzemeltetője.

               9

               A ’s-hertogenboschi székhelyű társaság, a Stienstra B. V. Bedrijfshuisvesting (a továbbiakban: Stienstra) közvetetten rendelkezett a De Herven III B. V. (a továbbiakban: De Herven) 100%-os tulajdonával, amely az ugyanezen városban található Soetelieve irodaház tulajdonosa és üzemeltetője volt.

               10

               A DTZ Zadelhoff ingatlanokkal kapcsolatos ügynöki és tanácsadási tevékenységet végez.

               11

               1999-ben a Fabege a DTZ Zadelhoffot díjazás ellenében azzal bízta meg, hogy keressen vevőket a WFC-re. A Fabege-nek az volt a szándéka, hogy ezt az épületegyüttest a közvetett tulajdonos társaságok részvényeinek átruházása útján értékesíti. A részvényekért kért eladási ár szinte kizárólag a WFC mint ingatlan forgalmi értékéhez igazodott. A megbízás alapján a DTZ Zadelhoff talált egy vevőt, akinek 1999. október 5. és 2000. január 24. között eladták, illetve akire átruházták a részvényeket.

               12

               2000 folyamán a Stienstra a DTZ Zadelhoffot díjazás ellenében azzal bízta meg, hogy keressen vevőket a Soetelieve irodaházra. Egyelőre nem közölte, hogy az említett irodaház vagy a De Herven részvények tulajdonjogát ruházza-e át. Végül a DTZ Zadelhoff tevékenysége nyomán akadt egy vevő, akinek eladták, illetve akire átruházták a De Herven részvényeket.

               13

               A DTZ Zadelhoff nem számított fel, és nem is fizetett forgalmi adót a Fabege és a Stienstra számára nyújtott szolgáltatásai után, amelyek abban álltak, hogy vevőket keresett az említett ingatlanokra. Úgy vélte, hogy e szolgáltatások a forgalmi adóról szóló 1968. június 28-i törvény 11. cikke (1) bekezdése i) pontjának 2. alpontja értelmében vagy adómentesek, vagy pedig nem adóztathatók Hollandiában, mivel a szolgáltatás nem tekinthető a Holland Királyság területén nyújtott szolgáltatásnak, ha a megbízó székhelye nem e tagállamban található.

               14

               Az Inspecteur van de Belastingdienst (a továbbiakban: Inspecteur) úgy vélte, hogy nem alkalmazható az adómentesség, és a szolgáltatásnyújtásokat Hollandiában nyújtott szolgáltatásoknak kell tekinteni, így a DTZ Zadelhoff tekintetében a 2000. január 1-je és december 31. közötti időszakra utólagosan állapította meg a héát. E társaság panasza nyomán az Inspecteur határozatában csökkentette az utólagos adómegállapítás összegét.

               15

               A DTZ Zadelhoff keresetet indított az Inspecteur utóbbi határozatával szemben a Rechtbank te Haarlem (haarlemi kerületi bíróság) előtt, amely e keresetet mint megalapozatlant elutasította. E társaság ezen ítélet ellen fellebbezett a Gerechtshof te Amsterdam (amsterdami fellebbviteli bíróság) előtt, amely helybenhagyta az elsőfokú ítéletet. A DTZ Zadelhoff ekkor felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Hoge Raad der Nederlanden elé.

               16

               A Hoge Raad der Nederlanden úgy ítéli meg, hogy a Gerechtshof te Amsterdam helyesen állapította meg azt a helyet, amelyet a szolgáltatásnyújtás helyének kell tekinteni. Ellenben a kérdést előterjesztő bíróságnak kételyei vannak azzal kapcsolatban, hogy hogyan is minősül a héamentesség szempontjából a társasági részvények átruházására irányuló ügylet, amely magában foglalja az e társaságok tulajdonában lévő ingatlanok feletti tulajdonjog átruházását is.

               17

               E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Úgy kell-e értelmezni a hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontjának 5. alpontját, hogy kizárólag azért tartoznak annak hatálya alá a kötelezett által végzettekhez hasonló, lényegében az érintett társaságok tulajdonában lévő ingatlanokra és azok (közvetett) átruházására vonatkozó ügyletek is, mert ezen ügyletek a társasági részvények átruházására irányultak, és ezzel az eredménnyel jártak?

                        2)

                        Arra az esetre is vonatkozik-e a mentesség alól a hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontja 5. alpontjának második francia bekezdésében előírt kivétel, ha a tagállam nem élt az [ugyanezen] irányelv 5. cikke (3) bekezdésének c) pontja által biztosított azon lehetőséggel, hogy materiális javaknak tekintse azokat a részvényeket vagy ezzel egyenértékű érdekeltségeket, amelyek az ingatlanra tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak?

                        3)

                        Az előző kérdésre adandó igenlő válasz esetén: az azon társaságokban meglévő részvények is az előzőekben említett részvényeknek vagy ezzel egyenértékű érdekeltségeknek tekintendők-e, amely társaságok közvetlenül vagy közvetve (leány-, illetve a vállalati láncban lejjebb elhelyezkedő leányvállalatok révén) ingatlanok tulajdonjogával rendelkeznek, függetlenül attól, hogy e társaságok ezen ingatlanokat önmagukban hasznosítják vagy valamely más vállalkozás keretében használják?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

         Az első és második kérdésről

               18

               Az első és második kérdésével, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy egyrészről a hatodik irányelv 13. cikke B része d) pontjának 5. alpontját akként kell-e értelmezni, hogy e héamentesség alá tartoznak az olyan ügyletek, mint amelyeket a DTZ Zadelhoff az alapügyben teljesített, és amelyek az érintett társaságok részvényeinek átruházására irányulnak, és ezzel az eredménnyel is jártak, de amelyek lényegében az e társaságok tulajdonában lévő ingatlanokra és ezek (közvetett) átruházására vonatkoznak, kizárólag azért, mert ezen ügyletek arra irányultak, hogy e társaságok részvényeit átruházzák, és ezzel az eredménnyel is jártak, másrészről pedig, hogy alkalmazható-e az e mentesség alóli kivétel, amelyet ugyanezen 5. alpont második francia bekezdése ír elő, még abban az esetben is, ha a tagállam nem élt az említett irányelv 5. cikke (3) bekezdésének c) pontjában előírt azon lehetőséggel, hogy materiális javaknak tekintse azokat a részvényeket vagy ezzel egyenértékű érdekeltségeket, amelyek az ingatlanra jogilag, illetve ténylegesen tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak.

               19

               Elsősorban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a hatodik irányelv 13. cikkében előírt adómentességek az uniós jog autonóm fogalmainak minősülnek, amelyek célja annak elkerülése, hogy a héarendszer alkalmazása tagállamonként eltérjen (lásd különösen a C-349/96. sz. CPP-ügyben 1999. február 25-én hozott ítélet [EBHT 1999., I-973. o.] 15. pontját, valamint a C-540/09. sz. Skandinaviska Enskilda Banken ügyben 2010. március 10-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-1509. o.] 19. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               20

               Ugyancsak az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az említett adómentességek leírására használt kifejezéseket szigorúan kell értelmezni, mivel ezek kivételt jelentenek a főszabályhoz képest, miszerint az adóalany által ellenszolgáltatás fejében teljesített minden szolgáltatásnyújtás után héát kell fizetni (a C-8/01. sz. Taksatorringen-ügyben 2003. november 20-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-13711. o.] 36. pontja, a C-472/03. sz. Arthur Andersen ügyben 2005. március 3-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-1719. o.] 24. pontja és a C-453/05. sz. Ludwig-ügyben 2007. június 21-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-5083. o.] 21. pontja).

               21

               Mindazonáltal e kifejezések értelmezésének összhangban kell állnia a hatodik irányelv 13. cikkében előírt adómentességek által elérni kívánt célokkal, és tiszteletben kell tartania a közösségi héarendszer lényegéből következő adósemlegesség elvének követelményeit. A szigorú értelmezés e szabálya ugyanakkor nem jelenti azt, hogy az említett 13. cikkben előírt adómentesség meghatározására használt kifejezéseket oly módon kell értelmezni, hogy azok ne tudják kifejteni hatásukat (lásd ebben az értelemben a C-445/05. sz. Haderer-ügyben 2007. június 14-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-4841. o.] 18. pontját és a C-461/08. sz. Don Bosco Onroerend Goed ügyben 2009. november 9-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-11079. o.] 25. pontját).

               22

               Pontosabban a hatodik irányelv 13. cikke B része d) pontja 5. alpontjának terjedelmét illetően a Bíróság megállapította, hogy a részvényekre és más értékpapírokra vonatkozó ügyletek az értékpapírpiacon végzett ügyletek, és az értékpapírok kereskedelme olyan jogi aktusokat foglal magában, amelyek megváltoztatják a felek jogi és pénzügyi helyzetét (lásd ebben az értelemben a C-2/95. sz. SDC-ügyben 1997. június 5-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-3017. o.] 72. és 73. pontját, valamint a C-29/08. sz. SKF-ügyben 2009. október 29-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-10413. o.] 48. pontját).

               23

               A hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontjának 5. alpontja szerinti „ügyletek, […] amelyek […] értékpapírokra vonatkoznak” kifejezés ennélfogva olyan ügyleteket takar, amelyek értékpapírokra vonatkozó jogokat és kötelezettségeket hozhatnak létre a felek számára, azokat módosíthatják vagy megszüntethetik (lásd különösen a C-235/00. sz. CSC Financial Services ügyben 2001. december 13-án hozott ítélet [EBHT 2001., I-10237. o.] 33. pontját és a fent hivatkozott SKF-ügyben hozott ítélet 48. pontját).

               24

               Az alapjogvita alapjául szolgáló tényállást illetően sem a felülvizsgálatot kérelmező fél, sem a holland kormány, sem pedig az Európai Bizottság nem vitatja, hogy a Fabege és a Stienstra, miután igénybe vették a DTZ Zadelhoff szolgáltatásait, eladták és átruházták azokat a részvényeket, amelyeknek közvetetten voltak a tulajdonosai.

               25

               E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy a Stienstra, amikor azzal bízta meg a DTZ Zadelhoffot, hogy keressen vevőket a Soetelieve irodaházra, nem közölte, hogy ezen ingatlan vagy a De Herven részvények tulajdonjogának átruházására kerül majd sor. Ugyanis a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a héarendszer jogbiztonság szavatolására és az adó alkalmazásával kapcsolatos intézkedések elősegítésére irányuló céljainak megfelelően – a rendkívüli eseteket kivéve – a szóban forgó ügylet objektív jellegét kell figyelembe venni (lásd ebben az értelemben a C-4/94. sz. BLP Group ügyben 1995. április 6-án hozott ítélet [EBHT 1995., I-983. o.] 24. pontját és a fent hivatkozott SKF-ügyben hozott ítélet 47. pontját). Így a Stienstra esetleges eredeti szándékától függetlenül a végeredményben sorra kerülő ügylet annak objektív jellege szerint részvényekre vonatkozó ügylet volt, következésképpen azt – a kivételektől eltekintve – ekként is kell figyelembe venni.

               26

               Másodsorban pedig azon kérdést illetően, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontjának 5. alpontjában szereplő „közvetítés” fogalma vonatkozik-e a DTZ Zadelhoff által nyújtott alapügybeli szolgáltatásokra, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta, hogy e rendelkezésből az következik, hogy a „beleértve a közvetítést is” kifejezés nem arra irányul, hogy az e rendelkezésben foglalt mentesség lényeges tartalmát meghatározza, hanem hogy annak hatályát a közvetítési tevékenységre is kiterjessze (a fent hivatkozott CSC Financial Services ügyben hozott ítélet 38. pontja).

               27

               Így anélkül hogy vizsgálni kellene a „közvetítés” fogalom pontos jelentését, amely egyébként a hatodik irányelv más rendelkezéseiben, így különösen a 13. cikke B. része d) pontjának 1–4. alpontjában is szerepel, meg kell állapítani, hogy a hivatkozott 5. alpont körében e kifejezés egy olyan közvetítő személy által végzett tevékenységet ölel fel, aki nem részes fél valamely pénzügyi termékre vonatkozó szerződésben, és akinek tevékenysége különbözik az ilyen szerződésekben részes felek által nyújtott tipikus szerződéses szolgáltatásoktól. A közvetítési tevékenység ugyanis valamely szerződő fél részére nyújtott szolgáltatás, amelyet e fél önálló közvetítői tevékenységként díjazásban részesít. Ez többek között e félnek az ilyen szerződési lehetőségről való tájékoztatásából, a másik féllel való kapcsolatfelvételből, illetve a kölcsönös szolgáltatások részleteinek az ügyfél nevében és javára történő megtárgyalásából állhat. E tevékenység célja tehát, hogy megtegye az ahhoz szükséges lépéseket, hogy a két fél szerződést kössön, anélkül hogy a közvetítőnek a szerződés tartalmához saját érdeke fűződne (a fent hivatkozott CSC Financial Services ügyben hozott ítélet 39. pontja).

               28

               Az alapügyben a DTZ Zadelhoff ügynöki és tanácsadási tevékenységet végzett, amely abból állt, hogy díjazás ellenében vevőket keresett azon ingatlanokra, amelyeket ezt követően részvényátruházás útján értékesítettek, illetve ruháztak át, és amely arra irányult, hogy egyrészt a Fabege és a vevő között, másrészt pedig a Stienstra és a vevő között szerződés jöjjön létre, anélkül hogy a DTZ Zadelhoffnak az e szerződések tartalmához saját érdeke fűződött volna. Az említett tevékenységek tehát megfelelnek a hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontjának 5. alpontja szerinti, részvényekre vonatkozó „közvetítés” fogalmának.

               29

               Harmadsorban meg kell vizsgálni, hogy e tevékenységek a hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontjának 5. alpontjában előírt mentesség alóli kivétel körébe tartoznak-e, amelyet ugyanezen 5. alpont második francia bekezdése szabályoz.

               30

               A hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontja 5. alpontjának második francia bekezdéséből következik, hogy az egyéb uniós jogi rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok mentesítik az adó alól különösen azon ügyletek, beleértve a közvetítést is, amelyek részvényekre, gazdasági társaságokban vagy egyesületekben megtestesülő részesedésre, adóskötelezvényekre vagy egyéb értékpapírokra vonatkoznak, az ugyanezen irányelv 5. cikkének (3) bekezdése szerinti jogok vagy értékpapírok kivételével.

               31

               A hatodik irányelv 5. cikkének (3) bekezdése szerint a tagállamok materiális javaknak tekinthetik különösen a részvényeket vagy ezzel egyenértékű érdekeltségeket, amelyek az ingatlanra vagy annak egy részére jogilag, illetve ténylegesen tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak.

               32

               Így a tagállamok a héa szempontjából materiális javaknak tekinthetik az olyan részvényeket, amelyek az ingatlanra vagy annak egy részére jogilag, illetve ténylegesen tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak, amilyen részvényekről az alapügyben is szó van.

               33

               Nem vitatott, hogy a Holland Királyság nem élt ezzel a lehetőséggel.

               34

               A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a tagállamok szabadon élhetnek a hatodik irányelv 5. cikkének (3) bekezdésében biztosított választási lehetőséggel, beleértve azt is, hogy megállapítanak bizonyos feltételeket, feltéve hogy ezek alapvetően nem változtatnak a biztosított választási lehetőség jellegén, mivel a hatodik irányelv rendelkezései semmilyen módon nem korlátozzák a tagállamok e tekintetben fennálló mérlegelési jogkörét (a C-326/99. sz. „Goed Wonen”-ügyben 2001. október 4-én hozott ítélet [EBHT 2001., I-6831. o.] 34. pontja).

               35

               Ha tehát a hatodik irányelv 5. cikkének (3) bekezdése megengedi, hogy materiális javaknak tekintsenek minden nevezett érdekeltséget, vagy csak azok egyikét, illetve azok közül néhányat, az említett rendelkezés azt is megengedi, hogy az ilyen besorolást csak azokra az érdekeltségekre korlátozzák, amelyek megfelelnek az érintett tagállam által szabott feltételeknek (a fent hivatkozott „Goed Wonen”-ügyben hozott ítélet 34. pontja).

               36

               Ellenben nehezen lenne összeegyeztethető a hatodik irányelv szabályozási rendszerével annak elismerése, hogy az ezen irányelv 13. cikke B. része d) pontja 5. alpontjának második francia bekezdésében szereplő, az irányelv 5. cikkének (3) bekezdésére vonatkozó hivatkozás az utóbbi rendelkezésben felsorolt valamennyi jogra, illetve értékpapírra vonatkozik, függetlenül attól, hogy a tagállam élt-e, vagy sem az ugyanezen rendelkezésben számára biztosított választási lehetőséggel.

               37

               Ezt az értelmezést megerősítik a hatodik irányelv előkészítő anyagai is. Amint a Bizottság írásbeli észrevételeiben is jelezte, a hatodik irányelvre vonatkozó javaslata (COM(73) 950 végleges) az 5. cikkének (1) bekezdésében úgy szólt, hogy azokat a részvényeket vagy ezzel egyenértékű érdekeltségeket, amelyek az ingatlanra vagy annak egy részére jogilag, illetve ténylegesen tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak, mindig úgy kell kezelni, mint azokat az ingatlanokat, amelyekre vonatkoznak.

               38

               Az említett javaslat indokolásából (6. o.) kitűnik, hogy a Bizottság úgy vélte, hogy „az (1) bekezdésben foglalt besorolás célja, hogy a semlegesség magától értetődő okán a [héa] alá tartozzanak azok az ügyletek, amelyek gazdasági szempontból az ingatlan vagy annak egy része értékesítésével egyenértékűek”.

               39

               Végül azonban az Európai Közösségek Tanácsa, miután a Bizottság több más javaslatot is előterjesztett, egy másik szövegváltozatot fogadott el, amely anélkül, hogy erre kötelezné a tagállamokat, megengedi számukra, hogy materiális javaknak tekintsék „a részvényeket vagy ezzel egyenértékű érdekeltségeket, amelyek az ingatlanra vagy annak egy részére jogilag, illetve ténylegesen tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak”.

               40

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy igaz ugyan, hogy a hatodik irányelv 13. cikkében foglalt adómentességek leírására használt kifejezéseket szigorúan kell értelmezni, mivel ezek kivételt jelentenek a főszabályhoz képest, miszerint az adóalany által ellenszolgáltatás fejében teljesített minden szolgáltatásnyújtás után héát kell fizetni (lásd különösen a C-305/01. sz. MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring ügyben 2003. június 26-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-6729. o.] 63. pontját, valamint a C-455/05. sz. Velvet & Steel Immobilien ügyben 2007. április 19-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-3225. o.] 14. pontját), a szigorú értelmezés azonban nem korlátozhatja az adómentesség körét oly módon, amelyet a szóban forgó rendelkezés szövege nem támaszt alá. Az ilyen megközelítés ugyanis ellentétes lenne a héarendszer – különösen a jogbiztonság szavatolására irányuló – céljaival (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott SKF ügyben hozott ítélet 46. és 47. pontját).

               41

               Az adósemlegesség elve nem eredményezhet olyan értelmezést, amely ellentétes a hatodik irányelv 5. cikkének (3) bekezdésével együttesen értelmezett 13. cikke B. része d) pontja 5. alpontjának szövegével.

               42

               Ezért az első és második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontjának 5. alpontját akként kell értelmezni, hogy e héamentesség alá tartoznak az olyan ügyletek, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, és amelyek az érintett társaságok részvényeinek átruházására irányulnak, és ezzel az eredménnyel is jártak, de amelyek lényegében az e társaságok tulajdonában lévő ingatlanokra és ezek (közvetett) átruházására vonatkoznak. Az e mentesség alóli kivétel, amelyet ugyanezen 5. alpont második francia bekezdése ír elő, nem alkalmazható, ha a tagállam nem élt az említett irányelv 5. cikke (3) bekezdésének c) pontjában előírt azon lehetőséggel, hogy materiális javaknak tekintse azokat a részvényeket vagy ezzel egyenértékű érdekeltségeket, amelyek az ingatlanra jogilag, illetve ténylegesen tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak.

         A harmadik kérdésről

               43

               Az első és a második kérdésre adott válaszra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság által feltett harmadik kérdést nem szükséges megválaszolni.

         A költségekről

               44

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

                     A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 13. cikke B. része d) pontjának 5. alpontját akként kell értelmezni, hogy e hozzáadottértékadó-mentesség alá tartoznak az olyan ügyletek, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, és amelyek az érintett társaságok részvényeinek átruházására irányulnak, és ezzel az eredménnyel is jártak, de amelyek lényegében az e társaságok tulajdonában lévő ingatlanokra és ezek (közvetett) átruházására vonatkoznak. Az e mentesség alóli kivétel, amelyet ugyanezen 5. alpont második francia bekezdése ír elő, nem alkalmazható, ha a tagállam nem élt az említett irányelv 5. cikke (3) bekezdésének c) pontjában előírt azon lehetőséggel, hogy materiális javaknak tekintse azokat a részvényeket vagy ezzel egyenértékű érdekeltségeket, amelyek az ingatlanra jogilag, illetve ténylegesen tulajdon- vagy birtokjogot biztosítanak.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság (első tanács) 1978. március 16-i ítélete. # Leonardo Leonardini kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 115/76. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) február 9.-i ítélete: 1984. # Groupement d'intérêt économique "Rhône-Alpes Huiles" és társai kontra Syndicat national des fabricants raffineurs d'huile de graissage és társai. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour d'appel de Lyon - Franciaország. # Áruk szabad mozgása - Hulladékolajok. # 295/82. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) január 24.-i ítélete: 2002. # Temco Service Industries SA kontra Samir Imzilyen és társai. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour du travail de Bruxelles - Belgium. # 77/187/EGK irányelv - A munkavállalók jogainak védelme vállalkozások átruházása esetén. # C-51/00. sz. ügy


A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (harmadik tanács) 2010. december 15.#Roberta Saracco kontra Európai Központi Bank.#Közszolgálat – Az EKB személyi állománya – Személyes okokkal indokolt szabadság – Maximális időtartam – A meghosszabbítás megtagadása.#F‑66/09. sz. ügy.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) november 15.-i ítélete: 2000. # Ivo Camacho-Fernandes kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-20/00. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) október 2.-i ítélete: 1997. # Hellen Gerster kontra Freistaat Bayern. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach - Németország. # Tisztviselő. # C-1/95. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) június 27.-i ítélete: 2000. # Onno Plug kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Kártérítési kereset. # T-47/97. sz. ügy