title: A Bíróság (első tanács) 2011. november 24-i ítélete.#Európai Bizottság kontra Spanyol Királyság.#Tagállami kötelezettségszegés - 89/552/EGK irányelv - Televíziós műsorszolgáltatás - Hirdetési műsorok - Adásidő.#C-281/09. sz. ügy.

text:
      C‑281/09. sz. ügy
      Európai Bizottság
      kontra
      Spanyol Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – 89/552/EGK irányelv – Televíziós műsorszolgáltatás – Hirdetési műsorok – Adásidő”
      Az ítélet összefoglalása
      Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Televíziós műsorszolgáltatás – 89/552 irányelv – A hirdetési műsor fogalma
      (89/552 tanácsi irányelv, 18. cikk, (2) bekezdés)
      Nem teljesíti a 97/36 irányelvvel módosított, a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított,
         televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló 89/552 irányelv 3. cikkének
         (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit az a tagállam, amely lehetővé teszi, hogy a reklámok bizonyos típusait, így a reklámcélú
         riportokat, a televíziós promóciós műsorokat, a szponzorált hirdetéseket és a rövid reklámbejátszásokat a nemzeti televíziós
         csatornákon az óránkénti adásidőre vonatkozóan az említett irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt 20%‑os felső korlátozást
         meghaladó időtartamban közvetítsék. A reklámoknak ezek a típusai a hirdetési műsorok fogalmához tartoznak, és ennek megfelelően
         azokra kiterjednek az adásidőre vonatkozóan az utóbbi rendelkezésben előírt korlátozások.

      A 89/552 irányelv értelmében ugyanis főszabály szerint a műsorok között vagy a szünetekben közvetített televíziós reklám összes
         típusa hirdetési műsornak minősül, kivéve ha a szóban forgó reklám az említett irányelvben kifejezetten szabályozott valamely
         más típusú reklámnak minősül – ez a helyzet többek között a távértékesítés esetében –, vagy a bemutatásának módja miatt az
         hosszabb időtartamot igényel a hirdetési műsoroknál, feltéve hogy az említett hirdetési műsorokra előírt korlátozások alkalmazása,
         elfogadható indok nélkül, hátrányos helyzetbe hozná a reklám kérdéses típusát a hirdetési műsorokhoz képest. Ebből következően,
         még ha valamely meghatározott típusú reklám a benne rejlő okra tekintettel, azaz a bemutatásának módja miatt valamivel hosszabb
         időtartamú is a hirdetési műsorok esetében szokásos időtartamnál, ez az egyetlen körülmény nem lehet elegendő ahhoz, hogy
         az a 89/552 irányelv 18. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „más formájú reklámnak” minősüljön.

      (vö. 52–53., 55–56. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. november 24.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 89/552/EGK irányelv – Televíziós műsorszolgáltatás – Hirdetési műsorok – Adásidő”
      A C‑281/09. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2009. július 22‑én
      az Európai Bizottság (képviselik: L. Lozano Palacios és C. Vrignon, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Spanyol Királyság (képviseli: N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatja:
      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (képviselik: S. Behzadi‑Spencer és S. Hathaway, meghatalmazotti minőségben)

      beavatkozó,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits, és M. Berger (előadó) bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. április 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága a keresetében a Bíróságtól annak megállapítását kéri, hogy a Spanyol Királyság – mivel lehetővé
         tette az 1997. június 30‑i 97/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 202., 60. o.; magyar nyelvű különkiadás
         6. fejezet, 2. kötet, 321. o.) módosított, a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított,
         televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i 89/552/EGK
         tanácsi irányelv (HL L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o.; a továbbiakban: 89/552 irányelv)
         18. cikkének (2) bekezdésében előírt szabályok nyilvánvaló, ismételt és súlyos megsértését – nem teljesítette az említett
         irányelv 3. cikkének – az EK Szerződés 10. cikkével összefüggésben értelmezett – (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      2        A 89/552 irányelv huszonhetedik preambulumbekezdése szerint „mivel annak biztosítására, hogy a fogyasztók mint televíziónézők
         érdekei teljesen és megfelelően védettek legyenek, alapvető, hogy a televíziós hirdetésre bizonyos számú minimális szabály
         és norma vonatkozzon, és hogy a tagállamok fenntartsák a jogot részletesebb és szigorúbb szabályok bevezetésére […]”.

      3        A 89/552 irányelv 1. cikke szerint:

      „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
      [...]
      c)      »televíziós reklám«: bármilyen formájú közlemény, amelyet fizetés vagy hasonló ellenszolgáltatás ellenében közvetítenek, vagy
         önreklámozási célra közvetít egy köz‑ vagy magánvállalkozás egy szakma, üzlet, foglalkozás vagy hivatás tekintetében, annak
         érdekében, hogy fizetés ellenében előmozdítsa áruk vagy szolgáltatások értékesítését, beleértve az ingatlanokat, jogokat és
         kötelezettségeket;

      [...]
      e)      »szponzorálás«: az olyan hozzájárulás, amelyet nem televíziós műsorszolgáltató tevékenységekkel vagy audiovizuális munkák
         előállításával foglalkozó köz‑ vagy magánvállalkozás nyújt televíziós műsorok finanszírozására azzal a céllal, hogy előmozdítsa
         nevét, márkanevét, arculatát, tevékenységeit, illetve termékeit;

      f)      »távértékesítés«: azok a közvetlen ajánlatok, amelyeket fizetés ellenében a közönségnek közvetítenek áruk vagy szolgáltatások
         értékesítése céljából, beleértve ingatlanokat, jogokat és kötelezettségeket.”

      4        A 89/552 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése ekként rendelkezik:

      „A tagállamok megfelelő eszközökkel biztosítják jogrendszerük keretei között, hogy a joghatóságuk alá tartozó televíziós műsorszolgáltatók
         megfelelnek ezen irányelv rendelkezéseinek.”

      5        Az említett irányelv 17. cikke (1) bekezdése értelmében:

      „A szponzorált televíziós programoknak a következő követelményeknek kell megfelelniük:
      a)      a szponzorált programok tartalmát és ütemezését a szponzor semmilyen körülmények között sem befolyásolhatja úgy, hogy a programok
         tekintetében a műsorszolgáltató felelősségét és szerkesztői függetlenségét befolyásolja;

      b)      a szponzorokat egyértelműen fel kell tüntetni a nevükkel és/vagy a logójukkal, a program elején és/vagy végén;
      c)      nem ösztönözhetik a támogató vagy egy harmadik fél termékeinek vagy szolgáltatásainak vételét vagy bérletét, különösen oly
         módon, hogy különleges promóciós célú utalásokat tesznek az illető termékekre vagy szolgáltatásokra.”

      6        A 89/552 irányelv 18. cikkének eredeti változata szerint:

      „(1)      A reklám mennyisége nem haladhatja meg a napi adásidő 15%‑át. Azonban ez a százalék 20%‑ra növelhető abból a célból, hogy
         magába foglalja a hirdetések olyan formáit, mint például a közvetlen ajánlatok a közönség számára, termékek eladása, vétele
         vagy bérlete, illetve szolgáltatások nyújtása tekintetében, feltéve hogy a műsort megszakító rövid reklámok mennyisége nem
         haladja meg a 15%‑ot.

      (2)      Egy adott egyórás időszakban a műsort megszakító rövid reklám mennyisége nem haladhatja meg a 20%‑ot.
      [...]”
      7        A 97/36 irányelvvel való módosítása után a 89/552 irányelv 18. cikke ekként rendelkezik:

      „(1)      A távértékesítési, hirdetési műsorok és más formájú reklámok számára szánt adásidő aránya, a 18a. cikk meghatározása szerinti
         távértékesítési időszakok kivételével, nem haladhatja meg a napi adásidő 20%‑át. A reklámműsorokra szánt adásidő nem haladhatja
         meg a napi adásidő 15%‑át.

      (2)      A reklámműsorok és távértékesítési műsorok aránya hatvan percen belül nem haladhatja meg a 20%‑ot.
      (3)      E cikk alkalmazásában a reklám nem tartalmazza a következőket:
      –        a műsorszolgáltató részéről a saját műsoraival kapcsolatban, illetve azokból a műsorokból közvetlenül származó kiegészítő
         termékekkel kapcsolatban tett közleményei,

      –        közszolgálati közlemények és jótékonysági felhívások, amelyeket díjmentesen sugároznak.”
       A nemzeti jog
      8        A 89/552 irányelvet az 1999. június 7‑i 22/1999 törvénnyel, a 2001. július 9‑i 2001/15 törvénnyel és a 2002. október 28‑i
         39/2002 törvénnyel módosított 1994. július 12‑i 25/1994 törvénnyel (a BOE 1994. július 13‑i 166. száma, 22342. o.; a továbbiakban:
         25/1994 törvény) ültették át a spanyol jogrendbe.

      9        A spanyol közigazgatás a reklámról szóló törvényt a 2001. december 17‑i felügyeleti és ellenőrzési szolgálat keretében működő,
         információs társadalmi tartalmakkal foglalkozó szervezet által alkalmazott, reklámadások értelmező rendelkezései (criterios
         interpretativos de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos de la S. I. en sus servicios
         de inspección y control) (a továbbiakban: értelmező rendelkezések) 6. pontjának megfelelően alkalmazza.

      10      Az értelmező rendelkezések 5. oldalán a „Televíziós reklám bemutatásának formái” címben különbséget tesz a „hirdetési műsorok”
         és a „reklám más formái” között, amely megkülönböztetés ugyanezen szempontok szerint „jelentős következményekkel jár az adott
         adás idejének mennyiségi korlátait illetően”.

      11      Az értelmező rendelkezés a 25. és azt követő oldalakon a következőképpen emlékeztet a reklámra vonatkozó óránkénti mennyiségi
         korlátozásra:

      „Óránkénti korlátozás
      A nap minden egész óráján belül a reklámok és távértékesítési műsorok bármilyen formájára szánt adásidő nem haladhatja meg
         a 17 percet.

      A fent megfogalmazott korlátozások betartása mellett a hirdetési műsorokra és a távértékesítési műsorokra szánt idő, az önreklám
         kivételével, ugyanezen időtartamon belül nem haladhatja meg a 12 percet.”

      12      Az értelmező rendelkezések a következőképpen határozzák meg a napi korlátozásokat:

      „A reklámműsor vagy távértékesítési műsor bármely formájára szánt teljes napi adásidő – a jelen cikk (3) bekezdésében szabályozott
         távértékesítési műsorok kivételével – nem haladhatja meg a napi adásidő 20%‑át.

      A hirdetési műsorokra szánt adásidő nem haladhatja meg a teljes napi adásidő 15%‑át.”
      13      Az értelmező rendelkezések a következőképpen határozzák meg a napi korlátozások szintjét:

      „Reklám (bármilyen formájában) és távértékesítési műsor: a napi adásidő 20%‑a.
      Ez a korlátozás a reklám és a távértékesítés minden formáját érinti a távértékesítési műsorok kivételével.
      Hirdetési műsor: a napi adásidő 15%‑a.
      Ez a korlátozás nem vonatkozik a reklámok más formáira, a távértékesítési műsorokra és programokra.”
      14      Az értelmező rendelkezések a következőképpen határozzák meg a rövid reklámokat:

      „Rövid reklám: a műsorokhoz képest önálló, rövid (rendszerint 10 és 30 másodperc közötti) időtartamú audiovizuális reklámközlemény.”
      15      Az értelmező rendelkezések szerint a „más formájú reklám” meghatározása a következő:

      „Reklámcélú riport: általában promociós, információátadó vagy leíró tartalmú, a rövid reklámoknál hosszabb időtartamú reklámközlemények.
         Mint „tartaléktermékek” ismételt közvetítésre alkalmasak, noha egyedi hosszúságú és promociós tulajdonságaik miatt általában
         nem közvetítik őket újra.

      Televíziós promóció: valamely műsorhoz kapcsolódó olyan reklámközlemények, amelyek ugyanazt a színpadot, ugyanazt a díszletet,
         ugyanazt a rendezést és/vagy ugyanazt az öltözéket használják, mint az a műsor, amelyhez kapcsolódnak. Olyan »sorozatalkotásról«
         van szó, amelyet nem önálló formában, hanem kizárólag azon műsor ismétlése keretében való ismételt közvetítésre szánták, amelyben
         azt gyártották. Mivel valamely műsor egymást követő adásaiban ugyanazon termék televíziós promóciója különböző felvételeknek
         (a műsor különböző epizódjainak) felel meg, ezek a televíziós promóciók soha nem egyformák.

      A televíziós promóció kizárólag a műsorvezető szöveges közleményéből is állhat, amennyiben az a reklámot szolgálja. […]
      Szponzorált hirdetési műsorok: bizonyos televíziós műsorszolgáltatók kérésére az előző kommunikációs főtitkár úgy határozott,
         hogy a rövid reklám egyik sajátos formája, az »euroclaqueta« – amely elnevezést az egyik műsorszolgáltató használta, amely
         reklámban a műsor szponzorálására vonatkozó bejelentés és a szponzor reklámjának bemutatása egyidejűleg történik – a más formájú
         reklámok közé tartozik, amennyiben az eleget tesz a következő három feltételnek:

      –        az időtartama legfeljebb 10 másodperc;
      –        a közvetítése közvetlenül megelőzi vagy követi a kérdéses műsort;
      –        a gyártásának jellemzői egyértelműen különböznek hagyományos hirdetési műsorok gyártásától. […]
      Rövid reklámbejátszások: a reklámközleményeket tartalmazó rövid bejátszások »más formájú reklámnak« minősülnek, amennyiben
         60 másodpercnél hosszabbak, és nem az egymással lazán összefüggő rövid reklámok egyszerű összeállításai.”

       A pert megelőző eljárás és a Bíróság előtti eljárás
      16      A Bizottság a 2005‑ös év folyamán két hónapos referencia‑időszak vonatkozásában több nagy spanyol csatorna műsortervére vonatkozóan
         tanulmányt rendelt az Audimetrie nevű független tanácsadó társaságtól. Mivel azt állapította meg, hogy szerinte többször megsértették
         a 89/552 irányelv 11. és 18. cikkének rendelkezéseit, a Bizottság 2007. január 26‑án levelet intézett a Spanyol Királysághoz,
         amelyben felhívta ezt a tagállamot, hogy terjessze elő e tanulmányra vonatkozó észrevételeit.

      17      A 2007. március 13‑án a Bizottság szervezeti egységei és a spanyol adminisztráció között megtartott értekezletet követően
         a Spanyol Királyság átadta a Bizottság szervezeti egységei részére az Ipari, Turisztikai és Kereskedelmi Minisztérium információstársadalom‑fejlesztési
         főigazgatóságának levelét, amely részletes adatokat tartalmazott a spanyol hatóságok által követett gyakorlatra vonatkozóan.
         A Bizottság ebből a válaszból arra következtetett, hogy a Spanyol Királyság nem teljesítette a 89/552 irányelv 3. cikkének
         (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit. Következésképpen a Bizottság 2007. július 11‑én felszólító levelet intézett a Spanyol
         Királysághoz, amelyben felhívta, hogy két hónapos határidőn belül terjessze elő az észrevételeit.

      18      Ebben a levélben a Bizottság három kifogásra hivatkozott, amelyekből az első azon alapult, hogy a Spanyol Királyság nem teljesítette
         a kötelezettségeit, mivel megszorítóan határozta meg 89/552 irányelv 18. cikke (2) bekezdésében szereplő „hirdetési műsor”
         fogalmát, míg a „más formájú reklámok” fogalmát olyan szélesen határozta meg, hogy az a reklámnak bizonyos olyan típusait
         is magában foglalja, amelyek a Bizottság szerint a hirdetési műsorok kategóriájába tartoznak. Mivel a Bizottság később visszavonta
         a többi kifogását, azoknak a jelen ügy vonatkozásában nincs jelentőségük.

      19      A Spanyol Királyság az említett felszólító levélre az Ipari, Turisztikai és Kereskedelmi Minisztérium jelentéséhez mellékelt
         2007. október 26‑i levélben válaszolt. A „hirdetési műsor” fogalmát illetően a Spanyol Királyság megerősítette, hogy az továbbra
         is fennmaradtak az említett fogalom értelmezésére vonatkozó eltérések.

      20      A Bizottság 2008. május 8‑án, mivel úgy vélte, hogy ebből a válaszból az tűnt ki, hogy a Spanyol Királyság nem fogadta el
         a 89/552 irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt kötelezettségek betartásának biztosításához szükséges intézkedéseket,
         indokolással ellátott véleményt intézett ehhez a tagállamhoz, és felhívta, hogy a vélemény közlését követő két hónapos határidőn
         belül tegyen meg minden intézkedést az abban foglaltak teljesítése érdekében.

      21      Mivel nem találta kielégítőnek a Spanyol Királyság által 2008. szeptember 8‑án adott választ, a Bizottság a jelen kereset
         benyújtása mellett döntött.

      22      A Spanyol Királyság, valamint az alperes tagállam támogatására beavatkozó Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága
         a kereset elutasítását kéri.

       A keresetről
       A felek érvei
      23      Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság keresete a spanyol televíziós csatornákon közvetített reklámok négy típusára vonatkozik,
         nevezetesen: a reklámcélú riportra, a televíziós promócióra, a szponzorált hirdetésre és a rövid reklámbejátszásra. A Bizottság
         úgy véli, hogy a Spanyol Királyságban közvetített reklámok e négy típusa a „hirdetési műsorok” fogalmába tartozik. A Spanyol
         Királyságnak ezzel szemben az az álláspontja, hogy azok a „más formájú reklámok” közé tartoznak, és így azokra eltérő – napi
         és óránkénti – korlátozások vonatkoznak.

      24      A Bizottság azt állítja, hogy a C‑328/94., C‑329/94. és a C‑337/94–C‑339/94. sz., RTI és társai egyesített ügyekben 1996.
         december 12‑én hozott ítéletből (EBHT 1996., I‑6471. o.) levezethető az a vélelem, amely alapján a műsorok között vagy a szünetekben
         közvetített reklám bármely formája főszabály szerint a 89/552 irányelv értelmében vett „hirdetési műsornak” minősül, következésképpen
         arra vonatkozik az ezen irányelv 18. cikkének (2) bekezdése szerinti óránkénti korlátozás. A Bizottság szerint kizárólag a
         bizonyos típusú reklámok bemutatásához szükséges egyértelműen hosszabb időtartam teheti kivételesen indokolttá, hogy ezekre
         a reklámokra ne terjedjen ki a korlátozás.

      25      A Bizottság álláspontja szerint a szóban forgó négy reklámtípusnak általában nincs egyértelműen hosszabb időtartama, mint
         a hagyományos hirdetési műsoroknak. A Bizottság ezt azzal egészíti ki, hogy amennyiben ez nincs így, azt egyáltalán nem igazolják
         azon módok, amely az ilyen típusú reklámok bemutatásának szerves részét képezik, mivel azok hasonlítanak, sőt megegyeznek
         a hagyományos hirdetési műsorok bemutatásának módjaival.

      26      Ezekre a megfontolásokra tekintettel a Bizottság úgy érvel, hogy a kérdéses négy reklámtípus a hirdetési műsor fogalmába tartozik.
         Közelebbről, a reklámcélú riportokat illetően az Audimetrie társaság tanulmányából kitűnik, hogy azokat a műsorok között vagy
         a szünetekben, a hirdetési műsorokkal azonos gyakorisággal közvetítik. Végeredményben a reklámcélú riportok az időtartamuk
         és a sugalmazó hatásuk szempontjából hasonlítanak bizonyos hirdetési műsorokhoz.

      27      Ami a televíziós promóciókat illeti, a Bizottság kifejti, hogy a keresete csak a televíziós promóciós műsorokra vonatkozik.
         Ezeknek a műsoroknak rövid, hozzávetőleg egyperces az időtartamuk, amelyet nem lehet a hagyományos hirdetési műsoroknál jelentősen
         hosszabbnak tekinteni. Ezenfelül a televíziós promóciós műsorok esetében „tartalékközleményekről” van szó, amelyeket ugyan
         bizonyos színészek és bizonyos sajátos képi elemek jelenléte miatt kapcsolatba lehet hozni valamely meghatározott műsorral,
         azok azonban ezektől a műsoroktól teljesen függetlenek. Ezenkívül a televíziós promóciós műsorokat a reklámablakok keretében
         közvetítik, és a hagyományos hirdetési műsorokhoz hasonlóan ismételt közvetítésre szánják, és azokat valóban igen gyakran
         ismételten közvetítik.

      28      A szponzorált hirdetéseket illetően, a Bizottság a keresetét e hirdetéseknek a spanyol törvény értelmező rendelkezéseiben
         található meghatározására alapítja, amely szerint az „euroclaqueta” nevű sajátos reklámtípusról van szó, melyben egy műsor
         szponzorálásának bejelentése és a szponzor reklámjának bemutatása egyidejűleg történik, ami a vásárlóközönséget a szponzor
         termékeinek vagy szolgáltatásainak megvásárlására ösztönzi.  A Bizottság emlékeztet arra, hogy az 89/552 irányelv 17. cikke
         szerint a „szponzorálásnak” való minősítés feltétele, hogy a közlemény egyáltalán ne tartalmazzon a szponzor által kínált
         termékek vagy szolgáltatások megvásárlására vonatkozó ösztönzést.

      29      Végül, a rövid reklámbejátszásokat illetően, a Bizottság álláspontját szintén a spanyol törvény értelmező rendelkezéseiben
         található meghatározásra alapítja, amely szerint a rövid bejátszásokat tartalmazó reklámüzenetek „más formájú reklámoknak”
         minősülnek, amennyiben 60 másodpercnél hosszabbak, és nem az egymással lazán összefüggő rövid reklámok egyszerű összeállításai.
         A Bizottság úgy érvel, hogy a bejátszások bemutatásának módjai és azok jellemzői egyáltalán nem tesznek szükségessé a hagyományos
         hirdetési műsorokénál hosszabb időtartamot.

      30      Ebből következően ezen intézmény szerint megállapítást nyert a Spanyol Királyságnak felrótt kötelezettségszegés, mivel a szóban
         forgó reklámok négy típusát „más formájú reklámnak”, nem pedig hirdetési műsornak tekintették, így azokat óránként 17 percig
         közvetítették a spanyol csatornákon, azaz – a Bizottság szerint – a 89/552 irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt óránkénti
         12 perces felső korlátozást 50%‑kal meghaladó időtartamig.

      31      A Spanyol Királyság úgy érvel, hogy a 89/552 irányelv 18. cikke sem a „hirdetési műsor”, sem a „más formájú reklám” fogalmát
         nem határozza meg. Olyan kizáró korlátozás  nélküli gyűjtő‑ és nyitott fogalmakról van szó, amelyek a „televíziós reklám”
         általános fogalmába tartoznak. Így különösen a „más formájú reklámok” fogalma a reklámalkotások azon különféle típusait foglalja
         magában, amelyeket az időtartamuk és az elkészítésük illetve közvetítésük sajátos jellemzői, vagy a céljuk, illetve meghatározott
         műsorokhoz vagy a televíziós műsorszolgáltató tevékenységéhez való kapcsolódásuk miatt nem lehet a „hirdetési műsor” hagyományos
         fogalmába tartozóknak tekinteni.

      32      Az említett tagállam szerint a televíziós reklámnak a 89/552 irányelv szerinti meghatározása nagyon széles gyűjtőfogalom,
         amely számos reklámhirdetést foglal magában, és az nemcsak a hirdetési műsorokat és a távértékesítési műsorokat öleli fel,
         hanem olyan más típusú hirdetéseket is, mint a telepromóciók, a reklámcélú riportok, a ráfilmezések, a szponzorált hirdetések,
         a reklámcélú riportba ágyazott rövid hirdetések, önreklámok, virtuális reklámok, közszolgálati közlemények, olyan hirdetési
         típusokat, amelyeket az elérendő célok függvényében különbözőképpen lehet kezelni az adásidejük terjedelme, a műsorok megszakítása,
         az önálló vagy együttes közvetítés tekintetében.

      33      A Spanyol Királyság szerint ugyanis a „hirdetési műsorok” és a „más formájú reklámok” fogalmát a 89/552 irányelv által követett
         célok függvényében kell értelmezni. E cél szerint egyensúlyt kell teremteni egyrészt a televíziós műsorszolgáltatók finanszírozási
         szükségletei, vállalkozási szabadságukhoz való joguk és a szerkesztői szabadságuk tiszteletben tartása, másrészt a fogyasztók
         mint televíziónézők érdekeinek a túlzott reklámozással szembeni védelme között. A 25/1994 törvény ezen okra tekintettel a
         reklám műsorok, valamint a távértékesítési műsorok esetében nemcsak 12 perces óránkénti korlátozást ír elő, hanem további
         17 perces korlátozást is a reklámok bármely más, számszerűen meghatározható formája esetében, beleértve a televíziós műsorszolgáltató
         termékeinek önreklámját, anélkül hogy a két korlátozás halmozására lehetőség volna ugyanazon óra vonatkozásában, mivel az
         említett törvény minden esetben tiszteletben tartja a reklámműsorokra és távértékesítési műsorokra meghatározott 12 perces
         korlátozást.

      34      A Spanyol Királyság azt állítja, hogy a szóban forgó négy reklámtípus nemcsak annak szabványos időtartamára tekintettel nem
         tartozik a hirdetési műsorok fogalmába, hanem még amiatt sem, hogy azok kereskedelmi szempontból kevésbé erőszakosak, a fogyasztóval
         szembeni sugalmazási szintjük alacsony, és végül azon körülmény miatt, hogy a televíziónézőt kevésbé zavarják a műsorok élvezetében.

      35      Az Egyesült Királyság úgy érvel, hogy a Bizottság keresete a „hirdetési műsor” fogalmának olyan értelmezésén alapul, amely
         nem tartja tiszteletben azokat az alapvető különbségeket, amelyeket a 89/552 irányelv állapított meg egyrészről a reklámműsorok,
         másrészről az olyan más formájú reklámok között, mint többek között a 18. cikk (3) bekezdésében meghatározott, a szponzorálás
         és a műsorszolgáltató által a saját műsoraival kapcsolatban közvetített közlemények.

      36      Az Egyesült Királyságnak az az álláspontja, hogy a 89/552 irányelv 17. cikkében meghatározott korlátozások nem vonatkoznak
         a szponzorálásra, amennyiben az eleget tesz a 89/552 irányelv 17. cikkében szereplő feltételeknek. Téves tehát a Bizottság
         azon megközelítése, amely szerint a szponzorált hirdetési műsorok hirdetési műsoroknak minősülnek. Amennyiben a szponzorált
         hirdetési műsor megfelel az említett irányelv 17. cikkében megfogalmazott követelményeknek, az a körülmény, hogy egy szponzorált
         hirdetés a szponzor bizonyos termékeit vagy szolgáltatásait promotálhatja, nem jelenti azt, hogy az hirdetési műsornak minősül.

      37      A műsorszolgáltató által a saját műsoraira vonatkozóan közvetített közleményeket illetően az Egyesült Királyság rámutat, hogy
         a Bizottság nem tartja tiszteletben a 89/552 irányelv 18. cikkének (3) bekezdésében az említett közleményekre vonatkozóan
         előírt kivételt. A Bizottság megközelítése következtében a műsorszolgáltató közleményei a „hirdetési műsorok” fogalmába tartoznának
         azon egyetlen okból, hogy azok a műsorszolgáltató által nyújtott szolgáltatások reklámozásának minősülnek. Az Egyesült Királyság
         szerint ez a megközelítés téves, mivel az megfosztja a hatékony érvényesülésétől az említett 18. cikk (3) bekezdésében foglalt
         kizáró rendelkezést.

       A Bíróság álláspontja
      38      A Bizottság a keresetében felrója a Spanyol Királyságnak a 89/552 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének megsértését, mivel a
         Spanyol Királyság lehetővé tette az említett irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabályok ismételt megsértését
         azáltal, hogy az adásidőben óránkénti korlátozást írt elő többek között a hirdetési műsorokat illetően. Így különösen, a spanyol
         hatóságok tévesen és túlzottan megszorítóan értelmezik az említett 18. cikkben foglalt „hirdetési műsor” fogalmát, ezért a
         Spanyolországban közvetített televíziós reklámok bizonyos típusait, nevezetesen: a reklámcélú riportokat, a televíziós promóciókat,
         a szponzorált hirdetési műsorokat és a rövid reklámbejátszásokat kivették az említett fogalomból, és azokra nem vonatkozik
         az említett óránkénti korlátozás.

      39      Következésképpen a jelen jogvitában eldöntendő alapvető kérdés annak meghatározásából áll, hogy a szóban forgó reklámok négy
         típusát „hirdetési műsornak” kell‑e minősíteni, ahogyan azt a Bizottság állítja, vagy pedig azok „más formájú reklámoknak”
         minősülnek a Spanyol Királyság érvelésének megfelelően.

      40      Ebben a vonatkozásban meg kell vizsgálni a 89/552 irányelv 18. cikkének (1) és (2) bekezdésében foglalt „hirdetési műsor”
         fogalmának tartalmát.

      41      Meg kell állapítani, hogy a 89/552 irányelv nem határozza meg ezt a fogalmat, és az irányelv ebben a kérdésben a tagállamok
         jogára sem utal.

      42      E körülmények között emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből
         az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó
         uniós jogi rendelkezést az egész Európai Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve a rendelkezés összefüggéseit
         és a kérdéses szabályozás célját (lásd ebben az értelemben a C‑195/06. sz. Österreichischer Rundfunk ügyben 2007. október
         18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑8817. o.] 24. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑396/09. sz.
         Interedil‑ügyben 2011. október 20‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 42. pontját).

      43      Ennélfogva a „hirdetési műsor” 89/552 irányelv 18. cikkének (1) és (2) bekezdése szerinti fogalmának terjedelmét, ahogy azt
         az uniós jogalkotó elő kívánta írni, e rendelkezés összefüggéseire és a kérdéses szabályozás céljára tekintettel kell értékelni
         (lásd analógia útján a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk ügyben hozott ítélet 25. pontját).

      44      Márpedig a 89/552 irányelv huszonhetedik preambulumbekezdéséséből, valamint ezen irányelv 18. cikkének (1) és (2) bekezdéséből
         kitűnik, hogy ezen cikk célja egyrészről a televíziós műsorszolgáltatók és a hirdetők pénzügyi érdekei, másrészről a jogosultak,
         azaz a szerzők és az alkotók, és a fogyasztók mint televíziónézők érdekei kiegyensúlyozott védelmének megteremtése (lásd analógia
         útján a C‑245/01. sz. RTL Television ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12489. o.] 62. pontját).

      45      Ez utóbbi tekintetben a Bíróság már hangsúlyozta, hogy a fogyasztók, mint televíziónézők védelme a túlzott reklámközvetítésekkel
         szemben az említett irányelv céljainak lényeges vonatkozása (a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk ügyben hozott ítélet
         27. pontja).

      46      Amint az magából a 89/552 irányelv huszonhetedik premabulumbekezdéséből kitűnik, az uniós jogalkotó pontosan e célkitűzés
         figyelembevételével kívánta biztosítani, hogy a reklám különböző fajtáira, amilyen a televíziós hirdetés, a távértékesítés
         és a szponzorálás, bizonyos számú minimális szabály és norma vonatkozzon annak érdekében, hogy a fogyasztók mint televíziónézők
         érdekei teljesen és megfelelően védettek legyenek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Österreichischer Rundfunk ügyben
         hozott ítélet 26. pontját).

      47      Így különösen a 89/552 irányelv nemcsak a televíziós reklám közvetítési idejének korlátozását vezette be, amint azt az 1. cikkének
         c) pontjában meghatározta, hanem – amint az ezen irányelv 18. cikkének (2) bekezdéséből következik – a napi és az óránkénti
         korlátozások között is különbséget tett. Márpedig ez a megkülönböztetés azon tény figyelembevételén alapul, hogy az óránkénti
         korlátozásoknak a napi korlátozásokkal ellentétben közvetlen kihatásuk van a fő műsoridőre, azaz azokra az órákra, amikor
         fokozott jelentősége van a televíziónézők érdekei megvédésének.

      48      Igaz ugyan – amint arra a Spanyol Királyság emlékeztet –, hogy a Bíróság a C‑6/98. sz. ARD‑ügyben 1999. október 28‑án hozott
         ítéletének (EBHT 1999., I‑7599. o.) 29. és 30. pontjában azt állapította meg, hogy a 89/552 irányelvnek a televíziós adások
         szabad közvetítésének korlátozását előíró rendelkezéseit megszorítóan kell értelmezni, amennyiben azok megfogalmazása nem
         világos és egyértelmű.

      49      Mindazonáltal ez nem változtat azon – amint arra a főtanácsnok az indítványának a 75. pontjában rámutatott –, hogy a 89/552
         irányelv 18. cikke szerinti „hirdetési műsorok” fogalmát a céljának figyelembevételével kell értelmezni, miszerint a televíziós
         reklámközleményekre vonatkozó közvetítési szabadság gyakorlását össze kell egyeztetni a televíziónézők túlzott reklámközvetítésekkel
         szembeni védelmének követelményével.

      50      Ebben a tekintetben a Bíróság azt is kimondta, amint arra a Bizottság helyesen rámutatott, hogy a „hirdetési műsorok” általában
         nagyon rövid időtartamú, jelentős sugalmazó hatással bíró reklámtípusok, amelyek rendszerint csoportokban, a műsorok alatt
         vagy között változó gyakorisággal jelennek meg, és amelyeket a termékek vagy szolgáltatások gyártói vagy azok ügynökei állítanak
         elő, nem pedig maguk a műsorszolgáltatók (a fent hivatkozott RTI és társai ügyben hozott ítélet 31. pontja).

      51      Az említett RTI és társai ügyben hozott ítéletben a „hirdetési műsorok” fogalmának – a 89/552 irányelv eredeti változata szerinti –
         „a hirdetések olyan formái[...] [fogalmától való elhatárolásának összefüggésében], mint például a közvetlen ajánlatok a közönség
         számára”, a Bíróság lényegében azt állapította meg, hogy ezen ajánlatok vonatkozásában az adásidő felső korlátjának kivételes
         megnövelése azzal a ténnyel igazolható, hogy azok a bemutatásuk módja miatt  hosszabb időtartamúak, és a hirdetési műsorokra
         előírt adásidő‑korlátozás alkalmazása az esetükben azt eredményezné, hogy az említett ajánlatok a hirdetési műsorokhoz képest
         hátrányos helyzetbe kerülnének. Másrészt a Bíróság hangsúlyozta, hogy ezek a szempontok a reklámok más formái esetében is
         alkalmazhatók (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott RTI és társai ügyben hozott ítélet 32., 34. és 37. pontját).

      52      Ebből következően a 89/552 irányelv értelmében főszabály szerint a műsorok között vagy a szünetekben közvetített televíziós
         reklám összes típusa „hirdetési műsornak” minősül, kivéve ha a szóban forgó reklám a 89/552 irányelvben kifejezetten szabályozott
         valamely más típusú reklámnak minősül – ez a helyzet többek között a „távértékesítés” esetében –, vagy a bemutatásának módja
         miatt hosszabb időtartamot igényel a hirdetési műsoroknál, feltéve hogy az említett hirdetési műsorokra előírt korlátozások
         alkalmazása, elfogadható indok nélkül, hátrányos helyzetbe hozná a reklám kérdéses típusát a hirdetési műsorokhoz képest.

      53      Ebből következően ha valamely meghatározott típusú reklám a benne rejlő okra tekintettel, azaz a bemutatásának módja miatt
         valamivel hosszabb időtartamú a hirdetési műsorok esetében szokásos időtartamnál, ez az egyetlen körülmény nem lehet elegendő
         ahhoz, hogy az a 89/552 irányelv 18. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „más formájú reklámnak” minősüljön.

      54      Márpedig az iratokból kitűnik – így különösen a jelen ítélet 16. pontjában említett Audimetrie‑jelentésből, amelynek ténybeli
         pontosságát a Spanyol Királyság nem vonta eredményesen kétségbe –, hogy a jelen ügyben szóban forgó reklámok mind a négy típusa
         általában legfeljebb kétperces időtartamú.

      55      A fentiekből következően a reklámoknak ezek a típusai a „hirdetési műsorok” fogalmába tartoznak, és azokra kiterjednek a 89/552
         irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében foglalt adásidőre vonatkozó korlátozások.

      56      A fentiek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság – mivel lehetővé tette, hogy a reklámok bizonyos
         típusait, így a reklámcélú riportokat, a televíziós promóciós műsorokat, a szponzorált hirdetéseket és a rövid reklámbejátszásokat
         a spanyol televíziós csatornákon az óránkénti adásidőre vonatkozóan a 89/552 irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt
         20%‑os felső korlátozást meghaladó időtartamban közvetítsék – nem teljesítette az említett irányelv 3. cikkének (2) bekezdéséből
         eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      57      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Spanyol Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Spanyol Királyság – mivel lehetővé tette, hogy a reklámok bizonyos típusait, így a reklámcélú riportokat, a televíziós promóciós
            műsorokat, a szponzorált hirdetéseket és a rövid reklámbejátszásokat a spanyol televíziós csatornákon az óránkénti adásidőre
            vonatkozóan az 1997. június 30‑i 97/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok törvényi, rendeleti
            vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek
            összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i 89/552/EGK tanácsi irányelv 18. cikkének (2) bekezdésében előírt 20%‑os felső korlátozást
            meghaladó időtartamban közvetítsék – nem teljesítette az említett irányelv 3. cikkének (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2007. szeptember 20.#Société des produits Nestlé SA kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#C-193/06 P. sz. ügy.

text:
      A Bíróság (harmadik tanács) 2007. szeptember 20‑i ítélete – Nestlé kontra OHIM
      (C‑193/06. P. sz. ügy)
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – 40/94/EK rendelet – 8. cikk (1) bekezdésének b) .pontja – A »QUICKY« szóelemet tartalmazó ábrás védjegy – A QUICKIES korábbi nemzeti szóvédjegyek jogosultjának felszólalása – Összetéveszthetőség – Átfogó értékelés”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 34–35., 46–47., 76. pont)

      Tárgy

         Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) T‑74/04. sz., Nestlé kontra OHIM, beavatkozó: Quick restaurants SA ügyben 2006. február
                  22‑én hozott azon ítélete ellen benyújtott fellebbezés, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította az OHIM második fellebbezési
                  tanácsának (az R 922/2001‑2. sz. ügyben) a Société des produits Nestlé és a Quick restaurants SA közötti felszólalási eljárásra
                  vonatkozó, 2003. december 17‑i határozatának hatályon kívül helyezésére irányuló keresetet.

            Rendelkező rész
      1)         A Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑74/04. sz., Nestlé kontra OHIM – Quick (QUICKY)
         ügyben 2006. február 22‑én hozott ítéletét, mivel az Elsőfokú Bíróság a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK
         tanácsi rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontját megsértve nem értékelte a szóban forgó megjelölések vizuális hasonlóságát
         az általuk kiváltott összbenyomás alapján.

      2)         A Bíróság a fellebbezést ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)         A Bíróság az ügyet visszautalja az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága elé.

                  4)

                  A Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.


title: A Bíróság (második tanács) 2006. szeptember 7-i ítélete.#N kontra Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof te Arnhem - Hollandia.#Személyek szabad mozgása - EK 18. cikk - Letelepedés szabadsága - EK 43. cikk - Közvetlen adózás - Jelentős részesedések fiktív értéknövekedésének megadóztatása az adójogi lakóhely valamely más tagállamba történő áthelyezése esetén.#C-470/04. sz. ügy.

text:
      C‑470/04. sz. ügy
      N
      kontra
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo
      (a Gerechtshof te Arnhem [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Személyek szabad mozgása – EK 18. cikk – Letelepedés szabadsága – EK 43. cikk – Közvetlen adózás – Jelentős részesedések fiktív értéknövekedésének megadóztatása az adójogi lakóhely valamely más tagállamba történő áthelyezése
         esetén”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – A Szerződés rendelkezései –Hatály
      (EK 43. cikk)
      2.        Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Adójogszabályok
      (EK 43. cikk)
      3.        Közösségi jog – Magánszemélyek számára biztosított jogok – Tagállam általi megsértés
      1.        Hivatkozhat az EK 43. cikkre az a közösségi állampolgár, aki lakóhelyének áthelyezése óta valamely tagállamban lakik, és olyan
         társaságok részvényeinek kizárólagos tulajdonosa, amelyek székhelye valamely másik tagállamban található.

      (vö. 30. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az EK 43. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, ha valamely tagállam az adózó illetőségének e tagállamon
         kívülre történő áthelyezése esetén a társasági jogok rejtett értéknövekedését terhelő olyan adózási rendszert vezet be, amely
         ezen adó megfizetése elhalasztásának engedélyezését biztosíték nyújtásától teszi függővé, és amely nem veszi teljes mértékben
         figyelembe az érintett adózó lakóhelyének áthelyezését követően adott esetben bekövetkező, a fogadó tagállamban számításba
         nem vett értékcsökkenést.

      (vö. 55. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        A közösségi jog megsértésével követelt biztosíték nyújtásából származó korlátozás nem szűnik meg visszamenőlegesen e biztosíték
         puszta felszabadításával. A biztosíték felszabadításáról rendelkező aktus formája teljesen érdektelen e tekintetben. Ha a
         tagállam a belső jog megsértésével követelt biztosíték visszatérítése esetére késedelmi kamat megfizetését írja elő, e kamat
         a közösségi jog megsértése esetén is fizetendő. Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a Bíróság által adott
         iránymutatásoknak, valamint a tényleges érvényesülés és egyenértékűség elveinek megfelelően megítélje, hogy fennáll‑e az érintett
         tagállam felelőssége a biztosíték nyújtására vonatkozó kötelezettség által okozott kárért.

      (vö. 67. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2006. szeptember 7.(*)

      „Személyek szabad mozgása – EK 18. cikk – Letelepedés szabadsága – EK 43. cikk – Közvetlen adózás – Jelentős részesedések fiktív értéknövekedésének adóztatása az adójogi lakóhely valamely más tagállamba történő áthelyezése
         esetén”

      A C‑470/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Gerechtshof te Arnhem (Hollandia)
         a Bírósághoz 2004. november 2‑án érkezett, 2004. október 27‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      N.
      és
      az Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis és J. Klučka (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: R. Grass,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        N. képviseletében P. L. M. van Gorkom advocaat,
      –        a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és C. A. H. M. ten Dam, meghatalmazotti minőségben,
      –        a dán kormány képviseletében J. Molde, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében W.‑D. Plessing, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Albenzio avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és A. Weimar, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. március 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatali kérelem az EK 18. cikk és az EK 43. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet N. és az Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo (a továbbiakban: adóhatóság) között az adóhatóságnak
         az 1997. évre vonatkozó jövedelemadóra és társadalombiztosítási járulékra vonatkozó adómegállapító határozat ellen N. által
         benyújtott panaszt elfogadhatatlannak nyilvánító határozata tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A jövedelemadóról szóló törvény
      3        Az 1964. évi jövedelemadóról szóló törvény (Wet op de inkomstenbelasting, a továbbiakban: WIB) 3. cikke szerint az adózó adóját
         az adóköteles jövedelem után kell kiszámítani, amely e törvény 4. cikkének megfelelően többek között magában foglalja a jelentős
         részesedésből származó jövedelmet.

      4        A WIB 20a. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében jelentős részesedésből származó jövedelemnek minősül a részesedést
         megtestesítő részvény átruházásából eredő jövedelem teljes összege. E cikk (3) bekezdése szerint akkor van szó jelentős részesedésről,
         ha az adózó közvetlenül vagy közvetve rendelkezik valamely társaság tőkéjének legalább 5%‑ával.

      5        A WIB 20a. cikke (6) bekezdésének i) pontja akként rendelkezik, hogy az adózó belföldi illetőségének a haláltól eltérő okból
         történő elvesztése egy tekintet alá esik a részvények átruházásával.

      6        A WIB 20c. cikke határozza meg a vélelmezett átruházásból származó jövedelem kiszámításának szabályait. E cikk (1) bekezdésének
         megfelelően az átruházásból származó haszon általában a vételár és az eladási ár közötti különbség. E cikk (4) bekezdése szerint,
         ha valamely átruházás vagy szerzés tekintetében nincs ellenszolgáltatás, a részesedés átruházásának időpontjában irányadó
         forgalmi értéket kell ellenértéknek tekinteni. Arra az esetre, ha az adózó Hollandiába helyezi át lakóhelyét, e cikk (7) bekezdése
         akként rendelkezik, hogy a vételár helyett az értékpapírnak az adózó e tagállamba történő belépése idején irányadó forgalmi
         értékét kell figyelembe venni.

      7        A WIB 20c. cikkének (18) bekezdése ekként rendelkezik:

      „Miniszteri rendelet határozza meg a beszerzési árra vonatkozó szabályokat abban az esetben, ha az adózó vagyona olyan társasági
         részesedésekből áll, amelyek tekintetében az adózóra korábban a 20a. cikk (6) bekezdésének i) pontját kellett alkalmazni.
         Szintén miniszteri rendelet határozza meg a 20a. cikk (6) bekezdésének i) pontja, illetve a 49. cikk (4) bekezdésének második
         mondata alapján megállapított, az adó csökkentésére vonatkozó szabályokat, ha az adózó azt követően tér vissza tíz éven belül
         Hollandiába, hogy lakóhelyét külföldre helyezte át.”

       Az adók beszedéséről szóló törvény
      8        Az alapügy tényállásának megvalósulása idején az adók beszedéséről szóló 1990. évi törvény (Invorderingswet, a továbbiakban: IW)
         25. cikkének (6) bekezdése rendelkezett az adózó belföldi illetőségének a haláltól eltérő okból történő elvesztése esetén
         követelt adó megfizetésének elhalasztásáról. Az e rendelkezésben foglalt utalás szerint miniszteri rendelet határozza meg
         a megfelelő biztosíték nyújtása mellett egy évtől tíz évig terjedő időszakra nyújtható fizetési halasztás engedélyezésére
         vonatkozó szabályokat. A fizetési halasztás érvényét veszti különösen akkor, ha a halasztással érintett részvényeket a WIB 20a. cikke
         (1) bekezdése, illetve (6) bekezdésének a)–h) pontja szerint átruházták.

      9        Az IW 26. cikkének (2) bekezdése az alapügy tényállásának megvalósulása idején ekként rendelkezett:

      „Miniszteri rendelet határozza meg azon szabályokat, amelyek alapján az adózó kedvezményben részesülhet azon adó tekintetében,
         amelynek megfizetésére a 25. cikk (6) bekezdése alapján fizetési halasztást kapott:

      […]
      b)      legfeljebb az ezen részvények átruházása után külföldön ténylegesen levont adó összegéig, a 25. cikk (8) bekezdése szerinti
         átruházásból származó jövedelem címén azzal, hogy az adókedvezmény összege nem haladhatja meg azon adó összegét, amely tekintetében
         fizetési halasztást engedélyeztek;

      c)      legfeljebb a 10 év után még fizetendő összegnek megfelelő mértékig.”
       Az adók beszedéséről szóló törvény végrehajtási rendelete
      10      Az adók beszedéséről szóló 1990. évi törvény végrehajtási rendelete (Uitvoeringsregeling invorderingswet, a továbbiakban:
         URIW) és különösen annak 25. és 26. cikke utal e törvényre. E rendelet 2. és 4. cikke ekként rendelkezik:

      „2. cikk
      (1)      Az adóhatóság az adózó kérelmére határozatban, amely ellen fellebbezésnek van helye, kamat felszámítása nélkül fizetési halasztást
         engedélyez a törvény 25. cikke (6) bekezdésében említett esetekben, feltéve hogy megfelelő biztosítékot nyújtanak, és elfogadják
         a fizetési halasztás alkalmazásának az adóhatóság által meghatározott feltételeit.

      (2)      A fizetési halasztás a […] [WIB] 20a. cikke (6) bekezdésének i) pontja szerint elszámolt nyereség alapján fizetendő adó, valamint
         ezen összeg kamatai tekintetében engedélyezhető […].

      (3)      Amennyiben a részvényeket, a kizárólag vagyoni jogokat biztosító részvényeket vagy kötvényeket a […] […] 20a. cikke (1) bekezdése,
         illetve (6) bekezdésének a)‑h) pontja szerint átruházták, az adóhatóság határozatában, amely ellen fellebbezésnek van helye,
         visszavonja az e részvényekkel összefüggésben engedélyezett fizetési halasztást.

      […]
      4. cikk
      (1)      Az adóhatóság az adózó kérelmére határozatban, amely ellen fellebbezésnek van helye, jövedelemadó-kedvezményt engedélyezhet
         a törvény 26. cikke (2) bekezdésében említett esetekben, legfeljebb a fent említett bekezdésben rögzített összegben, azzal,
         hogy részvények esetén a kedvezmény összege nem lehet nagyobb, mint a következő összegek közül a kisebbik:

      1.      az e részvényre vonatkozóan engedélyezett fizetési halasztás tárgyát képező adó összege […],
      2.      az olyan részvények átruházása után külföldön ténylegesen levont adó összege, az átruházásból származó nyereség alapján, amelyre
         vonatkozóan fizetési halasztást engedélyeztek a 25. cikk (6) bekezdése szerint […]”.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      11      N. 1997. január 22‑én Hollandiából az Egyesült Királyságba helyezte át lakóhelyét. Lakóhelye áthelyezésének időpontjában kizárólagos
         tulajdonosa volt a holland jog alá tartozó három korlátolt felelősségű társaságnak (besloten vennootschappen), amelyek tényleges
         ügyvezetése e naptól kezdve Curaçao szigetén (Holland Antillák) működött.

      12      N. 15 664 697 NLG összegű adóköteles jövedelmet tüntetett fel az 1997. évi adóbevallásában, amelyből a saját lakásának hasznosításából
         származó jövedelem 765 NLG‑t, a részesedéséből származó jövedelem pedig 15 663 932 NLG‑t tett ki. Az e bevalláson alapuló
         adómegállapító határozatban 3 918 275 NLG szerepelt, amely érték nem tartalmazza a 228 429 NLG összegű kamatot.

      13      N. kérelme alapján ezen összegre fizetési halasztást kapott. A tényállás megvalósulása idején hatályban lévő nemzeti szabályozás
         azonban a halasztás engedélyezését biztosíték nyújtásától tette függővé. N. így óvadékba adta a tulajdonában álló egyik társaság
         részvényeit.

      14      A C‑9/02. sz., Lasteyrie du Saillant ügyben 2004. március 11‑én hozott ítéletet (EBHT 2004., I‑2409. o.) követően a pénzügyi
         államtitkár a Holland Parlament második kamarájába tartozó egyik képviselő kérdésére válaszul írt 2004. április 13‑i levelében
         azt az álláspontot fogalmazta meg, hogy a fizetési halasztás engedélyezéséhez szükséges biztosíték nyújtására vonatkozó feltétel
         nem tartható fenn. Következésképpen az adóhatóság arról tájékoztatta N‑t, hogy az általa nyújtott biztosítékot feloldja.

      15      N. 2002 óta almát termeszt az Egyesült Királyságban található birtokán.

      16      A Gerechtshof te Arnhem előtt folyamatban lévő alapeljárásban lényegében az a kérdés merült fel, hogy elvben összeegyeztethető‑e
         a közösségi joggal a WIB, az IW és az URIW által létrehozott rendszeren alapuló olyan adó, amelynél az adókötelezettséget
         keletkeztető esemény a WIB 20a. cikke (3) bekezdése szerinti jelentős részesedéssel rendelkező hollandiai lakos lakóhelyének
         valamely másik tagállamba történő áthelyezése.

      17      N. másodsorban a fenti adózási rendszer végrehajtási szabályait tartja sérelmesnek. E tekintetben különösen úgy véli, hogy
         a biztosíték nyújtására vonatkozó kötelezettség, amely a WIB által bevezetett adó megfizetése elhalasztásának kötelező feltétele,
         korlátozza a közösségi jog által a számára biztosított jogok gyakorlásában. Álláspontja szerint ugyanakkor a korlátozás nem
         szűnik meg pusztán azzal, hogy a pénzügyi államtitkár visszamenőlegesen elrendeli a fenti biztosíték felszabadítását.

      18      Az alapügy felperese emellett azt állítja, hogy ellentétes a közösségi joggal az a holland szabály, amely a költségeknek a
         pernyertes fél számára történő visszatérítését átalányösszegben határozza meg, mivel az korlátozza a holland jogalanyokat
         abban, hogy e szabályra eredményesen hivatkozhassanak.

      19      Mivel a Gerechtshof te Arnhem előtti eljárásban érdemben felmerült a WIB, az IW és az URIV által létrehozott adózási rendszernek
         az EK 18. cikkel és az EK 43. cikkel való összeegyeztethetősége, e bíróság akként határozott, hogy felfüggeszti az eljárást,
         és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Az a tagállami lakos, aki lakóhelyét letelepedés céljából e tagállamból valamely másik tagállamba helyezi át, hivatkozhat‑e
         az EK 18. cikkre a kiindulási tagállam elleni eljárásban kizárólag azon az alapon, hogy az áttelepülése folytán kivetett adó
         korlátozza vagy korlátozhatja áttelepülését?

      2)      Amennyiben az első kérdésre nemmel kell válaszolni, az a tagállami lakos, aki lakóhelyét letelepedés céljából e tagállamból
         valamely másik tagállamba helyezi át, hivatkozhat‑e az EK 43. cikkre a kiindulási tagállam elleni eljárásban abban az esetben,
         ha teljes mértékben nem bizonyos, vagy nem valószínű, hogy e másik tagállamban olyan gazdasági tevékenységet fog folytatni,
         mint amelyet e cikk említ? Az előző kérdés megválaszolása szempontjából jelentőséggel bír‑e az a körülmény, hogy e tevékenységet
         belátható időn belül gyakorolja‑e? Ha igen, mennyi időt kell e tekintetben előírni?

      3)      Amennyiben az első vagy a második kérdésre igennel kell válaszolni, ellentétes‑e az EK 18. cikkel, illetve az EK 43. cikkel
         azon szóban forgó holland szabályozás, amely alapján jövedelemadót/társadalombiztosítási járulékot vethetnek ki a társasági
         részesedésből származó jövedelem vélelmezett megszerzésére kizárólag azért, mert feltételezni kell, hogy az a hollandiai lakos,
         aki már nem minősül belföldi illetőségű adózónak, mivel lakóhelyét valamely más tagállamba helyezte át, átruházta e részesedését
         megtestesítő részvényeit.

      4)      Amennyiben a harmadik kérdésre azért kell igennel válaszolni, mert az adófizetés elhalasztásának engedélyezése biztosíték
         nyújtásától függ, megszüntethető‑e visszamenőlegesen a szóban forgó korlátozás a nyújtott biztosíték felszabadításával? E
         kérdés megválaszolása szempontjából jelentőséggel bír‑e az a körülmény, hogy a biztosíték felszabadítása a végrehajtás keretében
         vagy azon kívül elfogadott jogszabály vagy iránymutatás alapján történt‑e? E kérdés megválaszolása szempontjából jelentőséggel
         bír‑e az a körülmény, hogy a biztosíték nyújtásából esetlegesen eredő kárt megtérítik‑e?

      5)      Amennyiben a harmadik kérdésre igennel, a negyedik kérdés első részére pedig nemmel kell válaszolni, igazolható‑e az ez esetben
         fennálló korlátozás?”

      20      A Gerechtshof te Arnhem emellett megjegyzi, hogy „[ami] azt illeti, hogy az adóalanynak a közösségi jog megsértése tárgyában
         folyó eljárásban való pernyertessége esetén összeegyeztethető‑e a közösségi joggal a költségek visszatérítésének (átalányösszegen
         alapuló) holland rendszere”, e bíróság átveszi a Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch által (a 2005. július 5‑én hozott ítélettel
         [EBHT 2005., I‑5821. o.] lezáruló C‑376/03. sz. D‑ügyben) a Bíróság részére feltett kérdést.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

       Az első és a második kérdésről
      21      A kérdést előterjesztő bíróság első két kérdésével, amelyeket célszerű együttesen megvizsgálni, lényegében azt kívánja megtudni,
         hogy az EK‑Szerződés mely rendelkezéseit kell alkalmazni olyan esetben, mint amely az alapügyben felmerült. Közelebbről e
         bíróság felvilágosítást kér arról, hogy mennyiben áll fenn átfedés, illetve mi a viszony az Európai Unió polgárainak szabad
         mozgása, illetve tartózkodása, és a letelepedés szabadságának fogalmai között.

      22      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 43. cikk fejti ki az uniós állampolgárnak – az EK 18. cikkben általános jelleggel
         megfogalmazott – a tagállamok területén való szabad mozgásához és tartózkodásához való jogát (a C‑193/94. sz., Skanavi és
         Chryssanthakopoulos egyesített ügyekben 1996. február 29‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑929. o.] 22. pontja).

      23      Következésképpen az EK 18. cikk alapján kizárólag annyiban kell elbírálni az EK 43. cikk alá nem tartozó helyzeteket, amennyiben
         az EK 43. cikk nem alkalmazható az alapügyben felmerült helyzet egészére.

       Az EK 43. cikk alkalmazhatóságáról
      24      Meg kell vizsgálni, hogy hivatkozhat‑e N. pusztán azon az alapon az EK 43. cikkre, hogy ő e társaságok kizárólagos részvényese.

      25      A holland kormány szerint nem merül fel a letelepedés szabadsága, illetve e szabadság korlátozása akkor, ha az erre hivatkozó
         személy nem végez tényleges gazdasági tevékenységet.

      26      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a kialakult következetes ítélkezési gyakorlat szerint az EK 43. cikk szerinti „letelepedés”
         kifejezés igen tág fogalom, amely a közösségi állampolgár azon lehetőségét jelenti, hogy biztosan és folyamatosan részt vegyen
         a származási tagállamától eltérő valamely más tagállam gazdasági életében (a C‑55/94. sz. Gebhard‑ügyben 1995. november 30‑án
         hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4165. o.] 25. pontja). A Bíróság közelebbről kimondta, hogy az olyan társaságban fennálló 100%‑os
         társasági részesedés alapján, amelynek székhelye a tulajdonos lakóhelyétől eltérő tagállamban található, e tulajdonos vitathatatlanul
         a Szerződésnek a telepedési jogra vonatkozó rendelkezései alá tartozik (lásd a C‑251/98. sz. Baars‑ügyben 2000. április 13‑án
         hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2787. o.] 21. pontját).

      27      Így a letelepedés szabadsága kiterjed arra a közösségi állampolgárra, aki valamely tagállamban lakik, és valamely másik tagállamban
         székhellyel rendelkező társaságban fennálló részesedése alapján irányítást biztosító befolyással rendelkezik a társaság döntései
         felett, és meghatározhatja annak tevékenységét, ami mindig fennáll a társasági jogok 100%‑ával való rendelkezés esetén (lásd
         e tekintetben a fent hivatkozott Baars‑ügyben hozott ítélet 22. és 26. pontját).

      28      Ugyanis vitathatatlan, hogy az alapügyben fennálló helyzetben a közösségi állampolgár lakóhelyének áthelyezése óta az egyik
         tagállamban lakik, és olyan társaságok részvényeinek kizárólagos tulajdonosa, amelyek székhelye valamely másik tagállamban
         található. Ebből következően a lakóhely áthelyezése óta alkalmazni kell az EK 43. cikket N. helyzetére (lásd e tekintetben
         a C‑152/03. sz., Ritter‑Coulais ügyben 2006. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1711. o.] 32. pontját).

      29      Ilyen körülmények között nem szükséges megvizsgálni az EK 18. cikk alkalmazhatóságát.

      30      Az első két kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy hivatkozhat az EK 43. cikkre az olyan közösségi állampolgár, mint
         az alapügy felperese, aki lakóhelyének áthelyezése óta az egyik tagállamban lakik, és olyan társaságok részvényeinek kizárólagos
         tulajdonosa, amelyek székhelye valamely másik tagállamban található.

       A harmadik és az ötödik kérdésről
      31      A kérdést előterjesztő bíróság harmadik és ötödik kérdésével, amelyeket szintén együttesen célszerű megvizsgálni, azt kívánja
         megtudni, hogy az EK 43. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az, ha valamely tagállam az adózó adójogi
         lakóhelyének e tagállamon kívülre történő áthelyezése esetén olyan, az értéknövekedést terhelő adózási rendszert vezet be,
         mint amely az alapügyben felmerült.

      32      A holland adójog az alapügy tényállásának megvalósulása idején olyan adót vetett ki a társasági jogok rejtett értéknövekedésére,
         amelynél az adókötelezettséget keletkeztető esemény a – valamely társaságban jelentős részesedéssel rendelkező – adózó lakóhelyének
         Hollandián kívül történő áthelyezése volt.

      33      E tekintetben előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jog jelenlegi fejlettségi
         állapotában a közvetlen adók a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban a közösségi jog tiszteletben tartásával
         kötelesek gyakorolni hatáskörüket (a fent hivatkozott Lasteyrie du Saillant ügyben hozott ítélet 44. pontja és a C‑446/03. sz.,
         Marks & Spencer ügyben 2005. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10837. o.] 29. pontja).

      34      Tagadhatatlan, hogy ugyan a WIB, az IW és az URIW által az alapügy tényállása megvalósulásának idején létrehozott rendszer
         nem teszi lehetetlenné a holland adózó letelepedési jogának gyakorlását, visszatartó erejénél fogva alkalmas arra, hogy korlátozza
         azt.

      35      Analógiaként véve a Bíróság által valamely hasonló adózási rendszert illetően kimondottakat (a fent hivatkozott Lasteyrie
         du Saillant ügyben hozott ítélet 46. pontja), azon adózó, aki az EK 43. cikk által a számára biztosított jogok gyakorlása
         keretében Hollandián kívülre kívánta áthelyezni lakóhelyét, az alapügy tényállásának megvalósulása idején hátrányosabb bánásmódban
         részesült azon személyhez képest, akinek lakóhelye Hollandiában maradt. Az adózó terhére pusztán azért állapítottak meg adót
         a még be nem folyt és a rendelkezésre nem álló jövedelem után, mert áthelyezte lakóhelyét, míg ha továbbra is Hollandiában
         lakott volna, az értéknövekedés kizárólag annyiban lett volna adóköteles, amennyiben árfolyamnyereségként ténylegesen befolyt
         volna. E bánásmódbeli különbség alkalmas volt arra, hogy visszatartsa az érdekeltet attól, hogy lakóhelyét Hollandián kívülre
         helyezze át.

      36      A társasági jogok rejtett értéknövekedésére kivetett adó e rendszere alkalmazási szabályainak vizsgálata megerősíti e megállapítást.
         Először is megállapítandó, hogy jóllehet igénybe lehetett venni fizetési halasztást, annak engedélyezése nem volt automatikus,
         hanem feltételek teljesítésétől, így különösen biztosíték nyújtásától függött. E feltételek már önmagukban korlátozó hatást
         váltanak ki, amennyiben megfosztják az adózót a biztosítékként adott vagyon élvezetétől (lásd e tekintetben a fent hivatkozott
         Lasteyrie du Saillant ügyben hozott ítélet 47. pontját).

      37      Továbbá, az alapügy tényállása megvalósulása idején a lakóhely áthelyezését követően bekövetkezett értékcsökkenést nem vették
         figyelembe az adótartozás csökkentése körében. Ily módon árfolyamnyereségként be nem folyt értéknövekedésre fizetési halasztás
         biztosítása mellett kivetett, a fent említett átruházás időpontjában meghatározott adó, amely azonban a szóban forgó értékpapírok
         későbbi átruházása során árfolyamnyereségként befolyt, meghaladhatta annak az adónak az összegét, amelyet az adózónak akkor
         kellett volna megfizetnie, ha az átruházás ugyanezen a napon történik, anélkül hogy az adózó Hollandián kívülre helyezte volna
         lakóhelyét. Ez esetben a jövedelemre kivetett adót az átruházás során árfolyamnyereségként ténylegesen befolyt összeg alapján
         számították volna ki, amelynek összege alacsonyabb vagy akár nulla is lehetett volna.

      38      Végül, amint arra a főtanácsnok az indítványának 79. pontjában joggal rámutat, a lakóhely Hollandián kívülre történő áthelyezése
         esetére előírt adóbevallás olyan további formai követelmény, amely alkalmas arra, hogy még inkább akadályozza az érdekelt
         költözését, és amely kizárólag akkor terheli a továbbra is e tagállamban lakó adózókat, amikor azok ténylegesen átruházzák
         részesedéseiket.

      39      Ilyen körülmények között az alapügyben felmerült adózási rendszer alkalmas arra, hogy akadályozza a letelepedési jog gyakorlását.

      40      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából azonban az következik, hogy azon tagállami rendelkezések, amelyek alkalmasak arra, hogy
         zavarják vagy kevésbé vonzóvá tegyék a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlását, azzal a feltétellel fogadhatók
         el, hogy közérdekű célt szolgálnak, alkalmasak e célok megvalósításának biztosítására, és nem haladják meg az elérni kívánt
         cél megvalósításához szükséges mértéket (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Lasteyrie du Saillant ügyben hozott ítélet
         49. pontját).

      41      A kérdést előterjesztő bíróság elsőként a közérdekű célra vonatkozó feltétel teljesülését és e célnak az adórendszer által
         történő megvalósíthatóságát illetően megállapítja, hogy az alapügyben tárgyalt nemzeti rendelkezések, tekintettel kialakulásuk
         körülményeire, a területiség elve alapján többek között biztosítani kívánják a társasági jogok értéknövekedésének adóztatására
         vonatkozó joghatóság tagállamok közötti megosztását. A holland kormány szerint e szabályozásnak szintén célja a kettős adóztatás
         elkerülése.

      42      Emlékeztetni kell arra, hogy egyfelől az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának védelme a Bíróság által elfogadott
         jogos cél (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Marks & Spencer ügyben hozott ítélet 45. pontját). Másfelől az EK 293. cikknek
         megfelelően a tagállamok szükség szerint tárgyalásokat folytatnak egymással annak érdekében, hogy állampolgáraik javára biztosítsák
         a kettős adóztatás megszüntetését a Közösségen belül.

      43      Azonban a kapcsolt vállalkozások nyereségkiigazításával kapcsolatos kettős adóztatás megszüntetéséről szóló 90/436/EGK egyezmény
         (HL 1990. L 225., 10. o.) kivételével közösségi szinten semmilyen egységesítést vagy összehangolást célzó intézkedés nem született
         a kettős adóztatás terén, és a tagállamok erre vonatkozóan még nem kötöttek többoldalú egyezményt az EK 293. cikk alapján
         (lásd e tekintetben a C‑336/96. sz. Gilly‑ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2793. o.] 23. pontját és a
         fent hivatkozott D‑ügyben hozott ítélet 50. pontját).

      44      A Bíróság ezen összefüggésben már kimondta, hogy a közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések
         hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni az adóztatási joghatóságuk megosztásának
         szempontjait, különösen a kettős adóztatás elkerülése érdekében (a fent hivatkozott Gilly‑ügyben hozott ítélet 24. és 30. pontja,
         a C‑307/97. sz., Saint Gobain ZN ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6161. o.] 57. pontja, a C‑385/00. sz.
         De Groot‑ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11819. o.] 93. pontja és a C‑513/03. sz., van Hilten-van
         der Heijden ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1957. o.] 47. és 48. pontja).

      45      E tekintetben a tagállamok számára hasznos lehet a nemzetközi gyakorlat, így többek között a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési
         Szervezet (OECD) által kidolgozott modellegyezményben foglaltak felhasználása (lásd a fent hivatkozott Gilly‑ügyben hozott
         ítélet 31. pontját és a fent hivatkozott van Hilten-van der Heijden ügyben hozott ítélet 48. pontját).

      46      Ezzel összefüggésben a jövedelem és a vagyon adóztatásáról szóló OECD‑modellegyezmény 2005‑ös változata 13. cikke (5) bekezdésének
         megfelelően a bármely dolog átruházásából származó jövedelem abban a Szerződő államban adóköteles, ahol az átruházó lakóhelye
         található. Ugyanis, amint a főtanácsnok az indítványának 96. és 97. pontjában hangsúlyozta, a szóban forgó nemzeti rendelkezések
         a területi adóztatás elvével – kiegészülve az adóköteles jövedelem keletkezésének ideje alatt történő belföldi tartózkodásra
         vonatkozó időbeli körülménnyel – összhangban írják elő a Hollandiában nyilvántartott értéknövekedésre kivetett adó beszedését,
         amelynek összegét az érintett adózó kivándorlásának időpontjában meghatározták, és amelynek megfizetését az értékpapírok tényleges
         átruházásáig felfüggesztették.

      47      Ebből az következik, hogy egyfelől az alapügyben felmerült intézkedés közérdekű célt szolgál, másfelől alkalmas e cél megvalósításának
         biztosítására.

      48      Végül azt kell megvizsgálni, hogy az olyan intézkedés, mint amely az alapügyben felmerült, nem haladja‑e meg az elérni kívánt
         cél megvalósításához szükséges mértéket.

      49      A jelen ítélet 38. pontjában a Bíróság megállapította, hogy a jövedelemre kivetett adó kiszámítása érdekében a lakóhely áthelyezésének
         időpontjában beadandó adóbevallás olyan igazgatási jellegű formai követelmény, amely alkalmas arra, hogy zavarja vagy kevésbé
         vonzóvá tegye az alapvető szabadságoknak az érdekelt adózó általi gyakorlását, azonban ezen előírás nem tekinthető aránytalannak,
         tekintettel az adóztatási joghatóság megosztásának különösen a tagállamok közötti kettős adóztatás megszüntetését szolgáló
         jogos céljára.

      50      Lehetséges lett volna, hogy csak utólag, az értékpapírok tényleges átruházásakor határozzák meg az adónak a származási tagállamot
         illető részét, ez azonban nem jelentett volna kevésbé súlyos kötelezettséget az adózó számára. Az adóbevalláson felül, amelyet
         az adózónak a részesedések átruházásakor kellett volna benyújtania az illetékes holland hatóság részére, meg kellett volna
         őriznie az értékpapírok – a lakóhely-áthelyezés időpontjában irányadó – forgalmi értékének, valamint az esetleges levonható
         költségeknek a meghatározásához szükséges valamennyi iratot.

      51      Ezzel szemben a rendes körülmények között fizetendő adó megfizetésének elhalasztásához szükséges biztosíték nyújtására vonatkozó
         kötelezettséget illetően ki kell jelenteni, hogy az ugyan kétségtelenül megkönnyíti ezen adó valamely külföldi személytől
         történő beszedését, de meghaladja azt a mértéket, amely feltétlenül szükséges a területi adóztatás elvén alapuló adórendszer
         működésének és hatékonyságának biztosításához. Ugyanis léteznek kevésbé korlátozó eszközök az alapvető szabadságok szempontjából.

      52      Amint arra a főtanácsnok indítványának 113. pontjában rámutatott, a közösségi jogalkotó már hozott olyan összehangolásra irányuló
         intézkedéseket, amelyek lényegében ugyanezen célt szolgálják. Közelebbről a 2004. november 16‑i 2004/106/EK tanácsi irányelvvel
         (HL L 359., 30. o; magyar nyelvű különkiadás: 9. fejezet, 1. kötet, 63. o.) módosított, a tagállamok illetékes hatóságainak
         a közvetlen adózás, a bizonyos jövedéki adók és a biztosítási díjak adózása területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról
         szóló, 1977. december 19‑i 77/799/EGK tanácsi irányelv (HL L 336., 15. o.) alapján valamely tagállam bármely olyan információt
         kérhet valamely más tagállamtól, amely lehetővé teszi számára a jövedelmet terhelő adók pontos megállapítását (a C‑55/98. sz.
         Vestergaard‑ügyben 1999. október 28‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7641. o.] 26. pontja és a C‑422/01. sz., Skandia és Ramstedt
         ügyben 2003. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6817. o.] 42. pontja).

      53      Ezenfelül a 2001. június 15‑i 2001/44/EK tanácsi irányelvvel (HL L 175., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás: 2. fejezet, 12. kötet,
         27. o.) módosított, az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap finanszírozási rendszerének részét képező műveletekből
         és a mezőgazdasági lefölözésekből és vámokból eredő követelések behajtására vonatkozó kölcsönös jogsegélyről szóló, 1976. március
         15‑i tanácsi irányelv (HL L 73., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás: 2. fejezet, 1. kötet, 44. o.) akként rendelkezik, hogy
         valamely tagállam segítséget kérhet valamely másik tagállamtól a bizonyos adóknak, így a jövedelmet és a vagyont terhelő adóknak
         megfelelő tartozások beszedése során.

      54      Végül ezen összefüggésben az értékpapírokból származó jövedelmet terhelő adó beszedésének kizárólag olyan rendszerét lehet
         az általa elérni kívánt céllal arányosnak tekinteni, amely teljes mértékben figyelembe veszi az érintett adózó lakóhelyének
         áthelyezését követően esetlegesen bekövetkező értékcsökkenést, kivéve ha ezt a fogadó tagállamban már számításba vették.

      55      A harmadik és ötödik kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az EK 43. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes
         az, ha valamely tagállam az adózó illetőségének e tagállamon kívülre történő áthelyezése esetén olyan, az értéknövekedést
         terhelő adózási rendszert vezet be, amely az alapügyben felmerült, ,és ezen adó megfizetése elhalasztásának engedélyezését
         biztosíték nyújtásától teszi függővé, valamint nem veszi teljes mértékben figyelembe az érintett adózó lakóhelyének áthelyezését
         követően adott esetben bekövetkező, a fogadó tagállamban számításba nem vett értékcsökkenést.

       A negyedik kérdésről
      56      A kérdést előterjesztő bíróság negyedik kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy olyan esetben, mint amely az alapügyben
         felmerült, megszűnik‑e visszamenőlegesen a szóban forgó korlátozás azzal, hogy felszabadítják az értékpapírok értéknövekedését
         terhelő adó megfizetése elhalasztásának céljából nyújtott biztosítékot. E bíróság továbbá azt kérdezi, hogy ennek elbírálását
         bármely módon érinti‑e az, hogy a biztosíték felszabadítása milyen formájú aktussal történt. Végül azt kívánja megtudni, hogy
         meg kell‑e téríteni az ily módon keletkezett kárt.

      57      Amint azt a főtanácsnok indítványának 128. pontjában megjegyezte, a biztosíték nyújtása fő szabály szerint járulékos költségekkel
         jár. Így a társasági részesedések óvadékba adása többek között csökkentheti a részesedések tulajdonosának fizetőképességébe
         vetett bizalmat, amely tulajdonos számára ez adott esetben kedvezőtlenebb hitelfeltételeket eredményez. Ennélfogva az ilyen
         következményeket nem lehet pusztán a biztosíték felszabadításával visszamenőlegesen orvosolni.

      58      Egyéként megállapítandó, hogy a biztosíték felszabadításáról rendelkező aktus formájára vonatkozó kérdés e tekintetben teljesen
         irreleváns.

      59      Azt illetően pedig, hogy követelhető‑e a szóban forgó adó megfizetése elhalasztásának engedélyezéséhez szükséges biztosíték
         nyújtására vonatkozó kötelezettségből eredő kár megtérítése, emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok bíróságainak feladata,
         hogy az EK 10. cikkben előírt együttműködés elvének alkalmazásával biztosítsák a jogalanyok számára a közösségi jog közvetlen
         hatályából eredő jogvédelemet. Az ilyen tárgyú közösségi jogszabályok hiányában minden tagállam belső jogrendjének feladata
         kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságot, és meghatározni a bírósághoz fordulás azon eljárási szabályait, amelyek célja,
         hogy biztosítsák azoknak a jogoknak a védelmét, amelyek a közösségi jog közvetlen hatályából következnek az érintettek számára.
         Azonban ezek a rendelkezések nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló, belső jellegű jogorvoslatokra vonatkozóak (a tényleges
         érvényesülés elve), valamint nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a közösségi
         jogrend által biztosított jogok gyakorlását (lásd e tekintetben a 33/76. sz. Rewe‑ügyben 1976. december 16‑án hozott ítélet
         [EBHT 1976., 1989. o.] 5. pontját, a C‑312/93. sz. Peterbroeck‑ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4599. o.]
         12. pontját és a C‑397/98. és C‑410/98. sz, Metallgesellschaft és társai egyesített ügyekben 2001. március 8‑án hozott ítéletet
         [EBHT 2001., I‑1727. o.]).

      60      Emellett a Bíróság már kimondta, hogy a nemzeti jog feladata, hogy a fenti elvek tiszteletben tartásával szabályozza a jogosulatlanul
         beszedett adók visszatérítéséhez járulékosan kapcsolódó valamennyi kérdést, úgymint adott esetben a kamat fizetését, ideértve
         a kamat számításának kezdő napját és mértékét (a 26/74. sz., Roquette frères kontra Bizottság ügyben 1976. május 21‑én hozott
         ítélet [EBHT 2001., 677. o.] 11. és 12. pontja, a 130/79. sz., Express Dairy Foods ügyben 1980. június 12‑én hozott ítélet
         [EBHT 1980., 1887. o.] 16. és 17. pontja és a fent hivatkozott Metallgesellschaft és társai egyesített ügyekben hozott ítélet
         86. pontja).

      61      Tekintettel a jogosulatlanul beszedett adók visszatérítése és a közösségi jog megsértésével követelt biztosíték felszabadítása
         között fennálló hasonlóságokra, ugyanez a helyzet az olyan kérelem esetén, amely valamely biztosíték adásával összefüggésben
         felmerült költségek megtérítését célzó késedelmi kamatok megfizetésére irányul.

      62      Mindent egybevetve a közösségi jog megsértésével követelt biztosíték nyújtása által okozott kár alkalmas arra, hogy az alapján
         megállapítható legyen a vitatott intézkedést hozó tagállam felelőssége.

      63      Azon feltételeket illetően, amelyek teljesülése esetén valamely tagállam köteles a magánszemélyeknek a közösségi jog megsértésével
         okozott, e tagállamnak felróható kár megtérítésére, a Bíróság az ítélkezési gyakorlatában három ilyen feltételt állapított
         meg, nevezetesen: a megsértett jogszabály célja, hogy a magánszemélyeket jogokkal ruházza fel, a jogsértés kellően súlyos,
         és közvetlen ok-okozati kapcsolat áll fenn a tagállamot terhelő kötelezettség megsértése és a jogsérelmet szenvedett személyek
         kára között. E feltételek fennállásának mérlegelése a helyzet körülményeitől függ (a C‑46/93. és C‑48/93. sz., Brasserie du
         pêcheur és Factortame egyesített ügyekben 1996. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑1029. o.] 51. pontja, a C‑178/94.,
         C‑179/94., C‑188/94. és C‑188/94–C‑190/94. sz., Dillenkofer és társai egyesített ügyekben 1996. október 8‑án hozott ítélet
         [EBHT 1996., I‑4845. o.] 21. pontja, valamint a C‑424/97. sz. Haim‑ügyben 2000. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑5123. o.]
         36. pontja).

      64      Ami különösen a második feltételt illeti, a Bíróság már kimondta, hogy egyfelől a közösségi jog megsértése akkor kellően súlyos,
         ha tagállam a jogalkotói hatalom gyakorlása során nyilvánvalóan és súlyosan túllépte az e jogkörének gyakorlására meghatározott
         korlátokat (lásd a fent hivatkozott Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben hozott ítélet 55. pontját és a
         fent hivatkozott Dillenkofer és társai ügyben hozott ítélet 25. pontját), és másfelől, a közösségi jog egyszerű megsértése
         is elegendő lehet a kellően súlyos jogsértés megtörténtének megállapításához, ha a jogsértés elkövetésének idején e tagállam
         csupán jelentősen korlátozott mérlegelési mozgástérrel rendelkezett, vagy egyáltalán nem rendelkezett mérlegelési mozgástérrel
         (a C‑5/94. sz., Hedley Lomas‑ügyben 1996. május 23‑án hozott ítélet 28. pontja).

      65      Annak megállapítása során, hogy a közösségi jog megsértése kellően súlyos jogsértésnek minősül‑e, a kártérítési igényt elbíráló
         nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie az általa tárgyalt ügyre jellemző összes körülményt. E körülmények között vizsgálandó,
         hogy a megsértett szabály milyen mértékben egyértelmű, illetve pontos; az elkövetett mulasztás, illetve okozott kár szándékos‑e
         vagy gondatlan; az esetleges jogban való tévedés menthető‑e, vagy sem, és a közösségi intézmény által tanúsított magatartás
         hozzájárulhatott‑e a közösségi joggal ellentétes nemzeti intézkedés vagy gyakorlat elfogadásához, illetve fenntartásához (lásd
         a fent hivatkozott Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben hozott ítélet 56. pontját és a fent hivatkozott
         Haim‑ügyben hozott ítélet 43. pontját).

      66      E tekintetben szem előtt kell tartani, hogy a közösségi jog szóban forgó szabályai a Szerződés közvetlenül hatályos rendelkezései,
         amelyek közvetlenül alkalmazandók voltak az alapügy tényállásának megvalósulása előtt. Azonban a vitatott adózási rendszer
         hatálybalépése idején, azaz 1997. január 1‑jén, a Bíróság még nem hozott ítéletet a fent hivatkozott Lasteyrie du Saillant
         ügyben, amelyben először mondta ki, hogy ellentétes a letelepedés szabadságával az értékpapír értéknövekedésére kivetett – számos
         tekintetben az alapügyben felmerülthöz hasonló – adó megfizetésének elhalasztásához szükséges biztosíték nyújtására vonatkozó
         kötelezettség.

      67      Következésképpen a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a közösségi jog megsértésével követelt biztosíték nyújtásából
         származó korlátozás nem szűnik meg visszamenőlegesen e biztosíték puszta felszabadításával. A biztosíték felszabadításáról
         rendelkező aktus formája teljesen érdektelen e tekintetben. Ha a tagállam a belső jog megsértésével követelt biztosíték visszatérítése
         esetére késedelmi kamat megfizetését írja elő, e kamat a közösségi jog megsértése esetén is fizetendő. Ezenfelül a kérdést
         előterjesztő bíróság feladata, hogy a Bíróság által adott iránymutatásoknak, valamint a tényleges érvényesülés és egyenértékűség
         elveinek megfelelően megítélje, hogy fennáll‑e az érintett tagállam felelőssége a biztosíték nyújtására vonatkozó kötelezettség
         által okozott kárért.

       A költségek megtérítésére vonatkozó rendszerről
      68      Jóllehet az előzetes döntéshozatalra utaló határozat kizárólag a fent tárgyalt öt kérdést tartalmazza, e határozatnak a fent
         hivatkozott D‑ügyben hozott ítéletre történő hivatkozásából úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében tájékoztatást
         szeretne kérni a költségek megtérítésére alkalmazandó holland rendszernek a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről.
         Ez azon kérdések egyike, amellyel e bíróságnak az alapügyben foglalkoznia kell.

      69      Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlat szerint annak szükségessége, hogy a nemzeti bíróság számára a közösségi jog
         hasznos értelmezését lehessen adni, megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa feltett kérdések ténybeli és
         jogszabályi hátterét, amelybe az általa feltett kérdések illeszkednek, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket,
         amelyeken e kérdések alapulnak (lásd különösen a C‑320/90–C‑322/90. sz., Telemarsicabruzzo és társai egyesített ügyekben 1993. január
         26‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑393. o.] 6. és 7. pontját, a C‑67/96 sz. Albany‑ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet
         [EBHT 1999., I‑5751. o.] 39. pontját és a C‑176/96 sz., Lehtonen és Castors Braine ügyben 2000. április 13‑án hozott ítélet
         [EBHT 2000., I‑2681. o.] 22. pontját).

      70      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban található információknak nemcsak a Bíróságnak az ügyet előmozdító válaszait
         kell lehetővé tenniük, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai, valamint más felek a Bíróság alapokmánya 23. cikke alapján
         észrevételeket tegyenek. A Bíróságnak ugyanis biztosítania kell ezt a lehetőséget, tekintettel arra, hogy e rendelkezés szerint
         kizárólag az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot kézbesítik a felek részére (lásd különösen a C‑458/93. sz. Saddik‑ügyben
         1995. március 23‑án hozott végzés [EBHT 1995., I‑511. o.] 13. pontját, a fent hivatkozott Albany‑ügyben hozott ítélet 40. pontját
         és a fent hivatkozott Lehtonen és Castors Braine ügyben hozott ítélet 23. pontját).

      71      Azonban meg kell állapítani, hogy e feltételek nem teljesülnek a költségek visszatérítésének rendszerét illetően.

      72      Ilyen körülmények között nem szükséges e kérdésre válaszolni.

       A költségekről
      73      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Hivatkozhat az EK 43. cikkre az olyan közösségi állampolgár, mint az alapügy felperese, aki lakóhelyének áthelyezése óta valamely
            tagállamban lakik, és olyan társaságok részvényeinek kizárólagos tulajdonosa, amelyek székhelye valamely másik tagállamban
            található.
      2)      Az EK 43. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, ha valamely tagállam az adózó illetőségének e tagállamon
            kívülre történő áthelyezése esetén olyan, az értéknövekedést terhelő adózási rendszert vezet be, amely az alapügyben felmerült,
            és ezen adó megfizetése elhalasztásának engedélyezését biztosíték nyújtásától teszi függővé, valamint nem veszi teljes mértékben
            figyelembe az érintett adózó lakóhelyének áthelyezését követően adott esetben bekövetkező, a fogadó tagállamban számításba
            nem vett értékcsökkenést.
      3)      A közösségi jog megsértésével követelt biztosíték nyújtásából származó korlátozás nem szűnik meg visszamenőlegesen e biztosíték
            puszta felszabadításával. A biztosíték felszabadításáról rendelkező aktus formája teljesen érdektelen e tekintetben. Ha a
            tagállam a belső jog megsértésével követelt biztosíték visszatérítése esetére késedelmi kamat megfizetését írja elő, e kamat
            a közösségi jog megsértése esetén is fizetendő. Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a Bíróság által adott
            iránymutatásoknak, valamint a tényleges érvényesülés és egyenértékűség elveinek megfelelően megítélje, hogy fennáll‑e az érintett
            tagállam felelőssége a biztosíték nyújtására vonatkozó kötelezettség által okozott kárért.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. november 15-i ítélete. # Václav Hrbek kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Az ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT közösségi ábrás védjegy bejelentése - Az alpine korábbi közösségi ábrás védjegy - Hatáskörrel való visszaélés - A 207/2009/EK rendelet 65. cikkének (2) bekezdése - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-434/10. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. november 15‑i ítélete – Hrbek kontra OHIM – Outdoor Group (ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT)
      (T‑434/10. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT közösségi ábrás védjegy bejelentése – Az alpine korábbi közösségi ábrás védjegy – Hatáskörrel való visszaélés – A 207/2009/EK rendelet 65. cikkének (2) bekezdése – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 31., 47.,
         65., 71–74. pont)

      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának az Outdoor Group Ltd és Václav Hrbek közötti felszólalási eljárással kapcsolatban
                  2010. július 8‑án hozott határozata (R 1441/2009‑2. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék Václav Hrbeket kötelezi a költségek viselésére.