title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2017. szeptember 14.#Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements kontra Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#A First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Egyesült Királyság) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Közvetlen adózás – Letelepedés szabadsága – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – A tőke szabad mozgása – Trust – Trusteek – Más jogi személyek – Fogalom – A trust vagyonából eredő tőkenyereséget a trusteek adóügyi illetőségének másik tagállamba való áthelyezése miatt terhelő adó – Az adó összegének ezen áthelyezés időpontjában való meghatározása – Az adó azonnali beszedése – Igazolás – Arányosság.#C-646/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2017. szeptember 14. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal – Közvetlen adózás – Letelepedés szabadsága – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – A tőke szabad mozgása – Trust – Trusteek – Más jogi személyek – Fogalom – A trust vagyonából eredő tőkenyereséget a trusteek adóügyi illetőségének másik tagállamba való áthelyezése miatt terhelő adó – Az adó összegének ezen áthelyezés időpontjában való meghatározása – Az adó azonnali beszedése – Igazolás – Arányosság”
      A C‑646/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (elsőfokú bíróság, adójogi tanács, Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2015. december 3‑án érkezett, 2015. november 30‑i határozatával terjesztett elő
      a Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements

      és
      a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök, E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (előadó) és S. Rodin bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: R. Schiano tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. október 20‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               –

               a Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements képviseletében M. Lemos barrister és P. Baker QC,

               –

               az Egyesült Királyság kormánya képviseletében M. Holt, D. Robertson és S. Simmons, meghatalmazotti minőségben, segítőik: R. Hill és J. Bremner barristers,

               –

               az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,

               –

               a norvég kormány képviseletében K. B. Moen, K. E. B. Kloster és J. T. Kaasin, meghatalmazotti minőségben,

               –

               az Európai Bizottság képviseletében W. Roels és J. Samnadda, meghatalmazotti minőségben,

               –

               az EFTA Felügyeleti Hatóság képviseletében C. Zatschler, Ø. Bø és A. Steinarsdóttir, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. december 21‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 49. cikk, az EUMSZ 54. cikk, az EUMSZ 56. cikk és az EUMSZ 63. cikk értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements (a továbbiakban: Panayi trusteek) és a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (a továbbiakban: adóhatóság) között a trust vagyonából eredő rejtett tőkenyereséget a tusteek adóügyi illetőségének a származási tagállamtól eltérő tagállamba való áthelyezése miatt terhelő adó tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Az egyesült királysági jogi háttér
      A trustok

               3

               A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a common law országaiban a trust szó főszabály szerint egy háromoldalú ügyletet jelöl, amelynek keretében a trust alapítója vagyont ruház valakire, a trusteera annak érdekében, hogy az a trust létesítő okiratának megfelelően kezelje e vagyont harmadik személy, a kedvezményezett javára. A sajátos személyek javára alapított trustokat olykor settlementsnek hívják.

               4

               A trust jellemzője, hogy az azt alkotó dolgok tulajdona jogi és gazdasági tulajdonra oszlik, amely a trusteet és a kedvezményezettet illeti meg.

               5

               Jóllehet a trustot a jog elismeri és az joghatásokat vált ki, nem rendelkezik saját jogi személyiséggel és a trusteeja közvetítésével kell eljárnia. Így a trustot alkotó vagyon nem tartozik a trustee vagyonába. Ez utóbbi e vagyont külön vagyonként, a saját vagyonától elkülönítve köteles kezelni. A trustee alapvető kötelezettsége a trust létesítő okiratában és általában a jogszabályokban foglalt feltételek és terhek tiszteletben tartása.

         A tőkenyereség adóztatása

               6

               A Taxation of Chargeable Gains Act 1992 (az adóköteles nyereség adóztatásáról szóló 1992. évi törvény, a továbbiakban: TCGA) az alapügy tényállása megvalósulásának időpontjában hatályos változata 2. cikkének (1) bekezdése értelmében azt a személyt terheli tőkejövedelem‑adó az adott adóév során felmerülő adóztatható értéknövekedés tekintetében, aki ezen időszak bármely részében az Egyesült Királyságban rendelkezett lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel.

               7

               A TCGA 69. cikke értelmében a trusteekat „személyek egységes és állandó testületének” kellett tekinteni, elkülönítve azoktól a személyektől, akik időről időre trusteek voltak. E cikk kimondta továbbá, hogy „az említett testületet úgy kell tekinteni, hogy az (szokásosan) az Egyesült Királyságban rendelkezik illetőséggel, kivéve ha a trustok általános igazgatását az Egyesült Királyság területén kívül végzik, és az adott időpontban a trusteek vagy azok többsége nem az Egyesült Királyságban rendelkezik lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel”.

               8

               A TCGA 80. cikkének (1)–(4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Az egyesült királysági lakóhelyet megszüntető trusteek
               (1)   A jelen cikk alkalmazandó, amikor a trust trusteei valamely időpontban („a releváns időpont”) megszüntetik lakóhelyüket vagy szokásos tartózkodási helyüket az Egyesült Királyságban.
               (2)   A trusteek a jelen törvény alkalmazásában úgy tekintendők, mint akik

                        a)

                        a releváns időpont előtt közvetlenül meghatározott eszközökkel rendelkeztek és

                        b)

                        azokat haladéktalanul újra megszerezték

                  az ezen időpontban irányadó piaci áron.
               (3)   A lenti (4) és (5) bekezdésre figyelemmel, a meghatározott eszközök mindazon eszközök, amelyek a trust vagyonát alkották közvetlenül a releváns időpontot megelőzően […].
               (4)   Ha közvetlenül a releváns időpontot követően,

                        a)

                        a trusteek fióktelep vagy képviselet útján kereskedelmi tevékenységet folytatnak az Egyesült Királyságban,

                        b)

                        az eszközök az Egyesült Királyságban találhatók, és akár kereskedelmi tevékenység végzéséhez vagy annak érdekében használják, akár a fióktelep vagy képviselet érdekében használják vagy birtokolják, a fenti b) pontban említett eszközök nem meghatározott eszközök.”

               9

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kiderül, hogy a TCGA 87. cikke értelmében az Egyesült Királyságban lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel nem rendelkező trusteek által elért tőkenyereséget annyiban a kedvezményezettek tőkenyereségének kell tekinteni, amennyiben a trusteek részükre tőkekifizetést teljesítenek. E cikk kimondja, hogy a külföldi illetőségű trusteek által elért tőkenyereséget úgy kell tekinteni, mintha e trusteek az Egyesült Királyságban rendelkeznének lakóhellyel. A tőkenyereség ezen összességét azon kedvezményezettek tőkenyereségének kell tekinteni, akik tőkekifizetésben részesülnek a trusteek részéről. A tőkekifizetések meghatározása tág annak érdekében, hogy magukban foglalják a trust által igénybe vett szolgáltatások túlnyomó részét. Az Egyesült Királyságban lakóhellyel rendelkező kedvezményezetteknek tőkejövedelem‑adót kell fizetniük az általuk elért, tőkekifizetésnek tekintett nyereség után.

               10

               Ezenkívül a TCGA 91. cikke az adó összegének megemeléséről rendelkezik abban az esetben, ha eltérés van a tőkenyereség trusteek általi elérése és a tőkekifizetés kedvezményezett általi felvétele között.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               11

               Az alapügy tárgyát képező négy trustot a ciprusi állampolgár Panico Panayi 1992‑ben hozta létre (a továbbiakban: Panayi trustok) gyermekei és más családtagjai javára. Az általa alapított vállalkozások anyavállalata, a Cambos Entreprises Limited részvényeinek 40%‑át e trustokban helyezte el.

               12

               Az említett trustok létesítő okirataiból kitűnik, hogy sem P. Panayi, sem haláláig a felelsége a trustnak nem kedvezményezettje. Mindazonáltal P. Panayi gondnokként továbbra is jogosult új vagy további trusteekat kijelölni. Ellenben ugyanezen trustok kedvezményezettjei nem voltak erre jogosultak.

               13

               Amikor P. Panayi létrehozta a Panayi trustokat, feleségével és gyermekeivel együtt az Egyesült Királyságban rendelkezett lakóhellyel. A Panayi trustok eredeti trusteei P. Panayi és a KSL Trustees Limited, egy egyesült királysági „trust company” voltak. P. Panayi felesége 2003‑ban lett további trustee.

               14

               2004 elején P. Panayi és felesége úgy döntött, hogy elhagyják az Egyesült Királyságot, és tartósan Ciprusra térnek vissza. Költözésük előtt, 2004. augusztus 19‑én mindketten lemondtak a trustee tisztségükről. Helyettük P. Panayi ugyanezen a napon három új trusteet jelölt ki, mindhárom Ciprusi illetőségű volt. Ezzel szemben a KSL Trustees Limited, az Egyesült Királyságban illetőséggel rendelkező társaság, 2005. december 14‑ig megőrizte trustee minőségét. Így 2004. augusztus 19‑én a Panayi trustok trusteeinak többsége már nem az Egyesült Királyságban rendelkezett illetőséggel.

               15

               2005. december 19‑én a Panayi trusteek eladták a Panayi trustokban elhelyezett részvényeket, és ezen ügylet bevételét újra befektették. 2006. január 31‑én az említett trusteek valamennyi Panayi trust tekintetében benyújtották az önértékelést tartalmazó adóbevallásukat a 2004/2005‑ös adóév vonatkozásában. Kísérőlevélben részletesen kifejtették az adóhatóság számára a Panayi trusteek változását és a részvényeknek az e trusteek általi átruházását követő aktust.

               16

               Mivel e bevallások nem foglalták magukban a TCGA 80. cikke szerinti tartozásra vonatkozó releváns önértékeléseket, az adóhatóság vizsgálatot indított. 2010 szeptemberében az említett hatóság a trusteek tekintetében új adómegállapítási határozatot fogadott el amiatt, hogy e rendelkezés alapján adófizetési kötelezettség keletkezett. Következésképpen ugyanezen adóhatóság megállapította, hogy ezen adó adóztatandó tényállása az új trusteek 2004. augusztus 19‑i kinevezése volt, mivel a Panayi trusteek többsége ezen időponttól kezdve nem az Egyesült Királyságban rendelkezett illetőséggel, és így a Panayi trustok igazgatását úgy kellett tekinteni, mint amely a 2004/2005 adóévben Ciprusra helyeződött át. Az említett adó esedékességét tehát 2006. január 31‑ben határozták meg.

               17

               A Panayi trusteek a First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (elsőfokú bíróság, adójogi tanács, Egyesült Királyság) előtt terjesztettek elő fellebbezést, vitatva a tőkekivonási adó, illetve a TCGA 80. cikkében előírt azonnali beszedésének az uniós jog szerinti alapvető szabadságokkal való összeegyeztethetőségét.

               18

               Az adóhatóság úgy véli, hogy a trust angliai és walesi jog szerinti jogi jellege miatt egyik alapvető szabadság sem alkalmazandó a jelen ügyben. Amennyiben egyik szabadság alkalmazandónak tekintendő, e hatóság elismeri, hogy a tőkekivonási adó azonnali beszedése a priori korlátozásnak minősül, amely azonban igazolható és arányos.

               19

               A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy ha trusteek megőrizték volna Egyesült Királyságbeli illetőségüket, a trust által birtokolt részvények 2005. december 19‑i eladása lenne az adóztatandó tényállás a részvényekből eredő tőkenyereség esetében. Ezen adó 2007. január 31‑én válna esedékessé.

               20

               E bíróság rámutat, hogy a Bíróságnak a tőkekivonási adókra vonatkozó ügyekben nem kellett vizsgálnia azon kérdést, hogy a trust, az alapítója, a trusteei vagy a kedvezményezettjei hivatkozhatnak‑e valamely alapvető szabadságra. Amennyiben valamely szabadság alkalmazandó, e bíróság azt kérdezi, hogy a korlátozás igazolható‑e az adóztatási joghatóság tagállamok közötti kiegyensúlyozott megosztásához kapcsolódó nyomós közérdeken alapuló okkal, vagy adott esetben ezen korlátozás arányos‑e.

               21

               E körülmények között a First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (elsőfokú bíróság, adójogi tanács) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Összeegyeztethető‑e a letelepedés szabadságával, a tőke szabad mozgásával vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságával, ha valamely tagállam a TCGA 80. cikkéhez hasonló jogszabályi rendelkezést fogad el és tart hatályban, amely alapján adó terheli a trustot alkotó eszközök értékének megfelelő rejtett tőkenyereséget, ha a trust trusteeinek bármely időpontban megszűnik a tagállamban a lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye?

                        2)

                        Feltételezve, hogy a hasonló adókivetés korlátozza a vonatkozó szabadság gyakorlását, igazolható‑e a hasonló adókivetés az adóztatási joghatóság kiegyensúlyozott megosztásával összhangban, és arányos‑e a hasonló adókivetés, ha a jog nem biztosítja a trusteenek a halasztott vagy részletekben történő adófizetés lehetőségét, és a trust eszközeinek későbbi értékcsökkenését sem veszi figyelembe?

                  Különösen az alábbi kérdések kerülnek előterjesztésre:

                        3)

                        Érinti‑e valamelyik alapvető szabadságot, ha valamely tagállam rejtett tőkenyereségre kivetett adóval sújtja a trustok eszközeinek értéknövekedését abban az időpontban, amikor a trusteek többségének megszűnik az adott tagállamban a lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye?

                        4)

                        Az ezen tőkekivonási adó általi szabadságkorlátozás igazolható‑e az adóztatási joghatóság kiegyensúlyozott megosztásának biztosításával olyan körülmények között, amikor a tőkejövedelem‑adót továbbra is ki lehetett vetni a realizált nyereségekre, de csak különös körülmények jövőbeli felmerülése esetén?

                        5)

                        Az egyedi eset tényállása alapján kell‑e meghatározni az arányosságot? Különösen, arányos‑e az ilyen adókivetésből eredő korlátozás olyan körülmények között, amikor:

                                 a)

                                 a jog nem rendelkezik a halasztott vagy részletekben történő adófizetés lehetőségéről és a trust eszközei későbbi, kivonást követő értékcsökkenésének figyelembevételéről,

                                 b)

                                 de a vitatott adómegállapítás különös körülményei között az eszközöket az adó esedékessé válása előtt értékesítették, és az érintett eszközök értéke nem csökkent a trust áthelyezése és az értékesítés időpontja között?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               22

               Az együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUM‑Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseivel – olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek, amelyekben a trusteekat a nemzeti jog személyek egységes és állandó testületének tekinti, megkülönböztetve azoktól a személyektől, akik időről időre trusteek lehetnek – ellentétes‑e az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, és amely értelmében adóköteles a trust vagyonából eredő rejtett tőkenyereség, ha a trusteek többsége adóügyi illetőségét másik tagállamba helyezi át, és nem lehetséges az így fizetendő adó halasztott beszedése.

               23

               A feltett kérdések megválaszolása érdekében mindenekelőtt meg kell határozni, hogy az olyan trustok, mint amelyek az alapügy tárgyát képezik, a letelepedés szabadságának hatálya alá tartoznak‑e, és adott esetben e szabadság alkalmazandó‑e olyan helyzetben, mint amilyen az alapügybeli.

         A letelepedés szabadságának a trustokra való alkalmazásáról

               24

               Az EUMSZ 49. cikk megtiltja a valamely tagállam állampolgárainak egy másik tagállam területén történő szabad letelepedésére vonatkozó korlátozásokat. Az EUMSZ 54. cikk első albekezdése szerint a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaság, amelynek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye az Unió területén van, az EUM‑Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek alkalmazása szempontjából ugyanolyan elbánásban részesül, mint azok a természetes személyek, akik a tagállamok állampolgárai.

               25

               Az EUMSZ 54. cikk második bekezdése szerinti társaság alatt értendő a polgári vagy kereskedelmi jog alapján létrejött társaság, beleértve a szövetkezeteket és a közjog vagy a magánjog hatálya alá tartozó más jogi személyeket, kivéve a nonprofit szervezeteket.

               26

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a letelepedés szabadságának, amely az uniós jog egyik alapvető rendelkezése (2011. május 24‑iBizottság kontra Belgium ítélet, C‑47/08, EU:C:2011:334, 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) és hozzájárul a belső piac megvalósításának céljához (lásd ebben az értelemben: 2005. december 13‑iSEVIC Systems ítélet, C‑411/03, EU:C:2005:762, 19. pont), igen széles a hatálya.

               27

               A Bíróság ítélkezési gyakorlatából tehát következik először is, hogy e szabadságtól való eltéréseket megszorítóan kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 1974. június 21‑iReyners ítélet, 2/74, EU:C:1974:68, 43–55. pont, 2017. február 1‑jei Bizottság kontra Magyarország ítélet, C‑392/15, EU:C:2017:73, 106. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), másodszor, hogy bár a Szerződés említett szabadságra vonatkozó rendelkezéseinek célja a nemzeti bánásmódnak a fogadó tagállamban történő biztosítása, azok egyaránt kizárják, hogy a származási tagállam megakadályozza az állampolgára vagy a joga szerint alapított társaság számára, hogy valamely másik tagállamban letelepedjen (1988. szeptember 27‑iDaily Mail és General Trust ítélet, 81/87, EU:C:1988:456, 16. pont; 2015. május 21‑iVerder LabTec ítélet, C‑657/13, EU:C:2015:331, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és harmadszor, hogy a letelepedés a Szerződés értelmében nagyon tág fogalom, amely magában foglalja az uniós állampolgárok azon jogát, hogy tartósan és folyamatos módon részt vegyenek a származási helyüktől eltérő tagállamok gazdasági életében, és hogy abból hasznot húzzanak, ami elősegíti a gazdasági és társadalmi kölcsönhatást az Unión belül (lásd ebben az értelemben: 1995. november 30‑iGebhard ítélet, C‑55/94, EU:C:1995:411, 25. pont).

               28

               A jelen ügyben nem vitatott egyrészt, hogy az alapügy tárgyát képező trustokat az Egyesült Királyság joga szerint hozták létre, másrészt hogy azok e jog szempontjából nem tekinthetők polgári jogi vagy kereskedelmi társaságoknak, beleértve a szövetkezeteket is. Meg kell tehát határozni, hogy e trustok az EUMSZ 54. cikk második bekezdése értelmében véve a közjog vagy a magánjog hatálya alá tartozó, haszonszerzési céllal működő „más jogi személyek” fogalmába tartozhatnak‑e.

               29

               E tekintetben – ahogy azt a főtanácsnok indítványának 33. és 34. pontjában lényegében megjegyezte – a „más jogi személy” e fogalma magában foglalja az olyan jogalanyt, amelyre a nemzeti jog értelmében olyan jogok és kötelezettségek vonatkoznak, amelyek lehetővé teszik számára, hogy önállóan járjon el az érintett nemzeti jogrendben, attól függetlenül, hogy nincs sajátos jogi formája, és amely haszonszerzési célt követ.

               30

               A jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik először is, hogy az érintett nemzeti jog értelmében a trustra bízott vagyon a trusteek személyes tulajdonától elkülönülő tulajdont képez, valamint hogy azok jogosultak és kötelesek e vagyont kezelni, továbbá a trust létesítő okiratában és a nemzeti jogban meghatározott feltételeknek megfelelően a vagyonról rendelkezni.

               31

               Másodsorban, ahogy azt a jelen ítélet 7. és 8. pontja megemlítette, egyrészt a TCGA 69. cikke szerint a trusteekat a nemzeti jog úgy kezeli, mint személyek egységes és állandó testületét, elkülönítve azoktól a személyektől, akik időről időre trusteek lehettek. E cikk kimondja továbbá, hogy az említett testületet úgy kell tekinteni, hogy az (szokásosan) az Egyesült Királyságban rendelkezik illetőséggel, kivéve ha a trustok általános igazgatását az Egyesült Királyság területén kívül végzik, és az adott időpontban a trsuteek vagy azok többsége nem az Egyesült Királyságban rendelkezik lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel. Másrészt a TCGA 80. cikke értelmében ha valamely trust trusteei valamely időpontban megszüntetik lakóhelyüket vagy szokásos tartózkodási helyüket az Egyesült Királyságban, azt feltételezik, hogy ezen időpontot közvetlenül megelőzően piaci értéken értékesítették és azonnal visszavásárolták a trust vagyonát alkotó eszközöket.

               32

               Következésképpen úgy tűnik, hogy az alapügy tárgyát képező szabályozás rendelkezései értelmében a trusteek együttesen, jogalanyként, nem pedig egyénenként kötelesek a trust vagyonából eredő rejtett tőkenyereséget terhelő adó megfizetésére, amennyiben úgy tekintendő, hogy a trust áthelyezte ügyvezetési központját valamely, Egyesült Királyságtól eltérő tagállamba. Ilyen áthelyezésre akkor kerül sor, ha a trusteek többsége megszünteti az egyesült királysági lakóhelyét. A trusteeknak a trust tulajdonával és a vagyonának kezelésével kapcsolatos tevékenysége tehát szétválaszthatatlanul kapcsolódik magához a trusthoz, és így azzal oszthatatlan egészet alkot. Efféle körülmények között az ilyen trust olyan jogalanynak tekintendő, amelyet a nemzeti jog értelmében olyan jogok illetnek meg, és olyan kötelezettségek terhelnek, amelyek lehetővé teszik számára, hogy önállóan járjon el az érintett nemzeti jogrendben.

               33

               Ami azt a kérdést illeti, hogy az alapügy tárgyát képező trustok haszonszerzési célt követnek‑e, elegendő megállapítani, hogy a Bíróság elé terjesztett iratokból kiderül, e trustok nem rendelkeznek karitatív vagy szociális céllal, és annak érdekében hozták őket létre, hogy a kedvezményezettek részesüljenek az említett trustok vagyonában keletkezett haszonból.

               34

               Következésképpen az olyan jogalany, mint a trust, amelyet a nemzeti jog értelmében olyan jogok illetnek meg, és olyan kötelezettségek terhelnek, amelyek lehetővé teszik számára, hogy önállóan járjon el, és amely tényleges gazdasági tevékenységet folytat, hivatkozhat a letelepedés szabadságára.

               35

               Felmerül tehát a kérdés, hogy e szabadság alkalmazható‑e olyan helyzetben, mint amely az alapügy tárgyát képezi, és amelyben a trusteek lakóhelyének az Egyesült Királyságtól eltérő tagállamba való áthelyezése a trust vagyonából eredő tőkenyereséget terhelő adó alapjául szolgáló tényállásának minősül.

         A letelepedés szabadságának alkalmazhatóságáról

               36

               A Bíróság korábban megállapította, hogy a valamely tagállam joga szerint alapított társaság, amely más tagállamba helyezi át tényleges ügyvezetési központját, anélkül hogy e székhelyáthelyezés érintené az előbbi tagállam társaságaként való minősítését, hivatkozhat a letelepedés szabadságára az említett székhelyáthelyezés okán az előbbi tagállam által a terhére kivetett adó jogszerűségének vitatása érdekében (2011. november 29‑iNational Grid Indus ítélet, C‑371/10, EU:C:2011:785, 33. pont).

               37

               Az alapügyben meg kell állapítani először is, hogy mivel a trusteek jogosultak és kötelesek a trust vagyonát kezelni, és a trust vagyonából eredő tőkenyereséget terhelő adó alapjául szolgáló tényállás e trusteek lakóhelyének az Egyesült Királyság területéről való áthelyezése, a lakóhely ezen áthelyezése a nemzeti jog szempontjából e trust ügyvezetési központjának áthelyezését is maga után vonja.

               38

               Másodszor a Bírósághoz benyújtott iratokból kiderül, hogy az ügyvezetési központ alapügyben szereplő áthelyezése az érintett nemzeti jog szempontjából láthatóan nem érintette az alapügy tárgyát képező trustok trust minőségét.

               39

               Ilyen körülmények között a Bíróságnak a társaság vagyonából – a tényleges ügyvezetési központjának más tagállamba történő áthelyezése esetén – eredő tőkenyereség adóztatásával kapcsolatos ítélkezési gyakorlata vonatkozik arra az esetre is, amikor a tagállam a trust vagyonából eredő tőkenyereséget adóztatja meg a trust ügyvezetési központjának valamely másik tagállamba való áthelyezése miatt. Következésképpen a letelepedés szabadságát alkalmazni kell az olyan helyzetre, mint amely az alapeljárásban szerepel.

               40

               Ennélfogva meg kell határozni, hogy valamely tagállam olyan szabályozása, mint amely az alapügy tárgyát képezi, és amely a trust ügyvezetési központjának másik tagállamba való áthelyezése esetén egyrészt a trust vagyonából eredő tőkenyereséget ezen áthelyezés esetén megadóztatja, másrészt az e tőkenyereséget terhelő adó azonnali beszedését rendeli el, e szabadság korlátozását képezi‑e.

         A letelepedés szabadsága korlátozásának fennállásáról

               41

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 49. cikk előírja a letelepedés szabadsága minden korlátozásának a megszüntetését. E szabadság magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye az Unió területén van, jogosultak tevékenységüket valamely másik tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (2015. május 21‑iVerder LabTec ítélet, C‑657/13, EU:C:2015:331, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               42

               Ahogy arra a jelen ítélet 27. pontja emlékeztet, még ha az EUM‑Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek szövege szerint azok célja a nemzeti bánásmódnak a fogadó tagállamban történő biztosítása is, azok akkor is egyaránt kizárják, hogy a származási tagállam megakadályozza a joga szerint alapított társaság számára, hogy valamely másik tagállamban letelepedjen.

               43

               A letelepedés szabadsága korlátozásának tekintendő minden olyan intézkedés, amely e szabadság gyakorlását tiltja, zavarja, vagy kevésbé vonzóvá teszi (2015. május 21‑iVerder LabTec ítélet, C‑657/13, EU:C:2015:331, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               44

               A jelen esetben a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, hogy kizárólag a trust ügyvezetési központjának az Egyesült Királyságtól eltérő tagállamba való áthelyezése esetén rendelkezik úgy a szóban forgó szabályozás, hogy egyrészt a trust vagyonából eredő tőkenyereség ezen áthelyezés esetén adóköteles, másrészt az e tőkenyereséget terhelő adót azonnal be kell szedni. Ellenben ez nem vonatkozik a nemzeti területen belüli hasonló áthelyezésre.

               45

               Következésképpen, ahogy azt az Egyesült Királyság kormánya is elismeri, az alapügy tárgyát képező rejtett tőkenyereség nem lett volna adóköteles az Egyesült Királyságban, ha az újonnan kinevezett trusteek e tagállamban rendelkeztek volna lakóhellyel.

               46

               Ennélfogva meg kell állapítani, hogy az alapügy tárgyát képező szabályozás eltérő bánásmódot alkalmaz az ügyvezetési központját az Egyesült Királyságban megtartó trust, és azon trust között, amelynek az ügyvezetési központját másik tagállamba helyezik át amiatt, hogy az új trusteeinak a lakóhelye e másik tagállamban van.

               47

               Ezen eltérő bánásmód olyan jellegű, hogy egyrészt visszatartja a trustot kezelő trusteekat attól, hogy a trust ügyvezetésének központját másik tagállamba helyezzék át, másrészt visszatartja a trust alapítóját attól, hogy – amennyiben a trust létesítő okirata lehetővé teszi – új külföldi illetőségű trusteekat nevezzen ki. Ez tehát a letelepedés szabadsága korlátozásának minősül.

               48

               Ezen eltérő bánásmód csak akkor fogadható el, ha olyan helyzetekre vonatkozik, amelyek objektíve nem hasonlíthatók össze, vagy ha azt az uniós jogban elismert, közérdeken alapuló nyomós ok igazolja. Ezenkívül ez utóbbi esetben az is szükséges, hogy a korlátozás alkalmas legyen az általa elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (2015. december 17‑iTimac Agro Deutschland ítélet, C‑388/14, EU:C:2015:829, 26. és 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               49

               Ami mindenekelőtt az érintett helyzetek összehasonlítható jellegét illeti, elegendő azt megállapítani, hogy a területén keletkezett tőkenyereség adóztatására irányuló tagállami szabályozás szempontjából az ügyintézési központját másik tagállam területére áthelyező trust helyzete – annyiban, amennyiben a trust vagyonából eredő, az ezen áthelyezést megelőzően az első tagállamban keletkezett tőkenyereséget illeti – hasonló azon trust helyzetéhez, amely ezen első tagállamban tartja fenn ügyvezetési központját (lásd ebben az értelemben: 2011. november 29‑iNational Grid Indus ítélet, C‑371/10, EU:C:2011:785, 38. pont).

               50

               Ezt követően az Egyesült Királyság szerint az ilyen korlátozás igazolható az adóztatási joghatóság tagállamok közötti kiegyensúlyozott megosztásának megőrzésére irányuló, közérdeken alapuló kényszerítő okkal.

               51

               Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra egyfelől, hogy az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának védelme a Bíróság által elfogadott jogos cél. Másfelől az uniós jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait, különösen a kettős adóztatás elkerülése érdekében (2015. május 21‑iVerder LabTec ítélet, C‑657/13, EU:C:2015:331, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               52

               A jelen esetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy valamely turst ügyvezetési központjának egyik tagállamból egy másik tagállamba történő áthelyezése nem jelentheti azt, hogy a származási tagállamnak le kell mondania a hivatkozott áthelyezést megelőzően az adóztatási joghatósága alá tartozó tőkenyereség megadóztatásához való jogáról. E tekintetben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy valamely tagállam időbeli körülménnyel – úgymint az adóalanynak a rejtett értéknövekedés megjelenésének időszakában fennálló belföldi adóilletőségével – kiegészített területi adóztatás elvének megfelelően jogosult az említett értéknövekedés megadóztatására, az említett adóalany kivándorlásának időpontjában. Az ilyen intézkedés az olyan helyzetek megakadályozására irányul, amelyek alkalmasak arra, hogy veszélyeztessék a származási tagállamnak a területén végzett tevékenységekre vonatkozó adóztatási joghatósága gyakorlását, és igazolható tehát az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának megőrzésével kapcsolatos indokokkal (lásd ebben az értelemben: 2011. november 29‑iNational Grid Indus ítélet, C‑371/10, EU:C:2011:785, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               53

               Mindazonáltal a Bíróság kifejtette, hogy az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának fenntartásával kapcsolatos cél csak akkor igazolhatja a nemzeti intézkedést, ha a jövedelem keletkezésének helye szerinti tagállam ténylegesen képtelen az említett jövedelem tekintetében adóztatási joghatóságát gyakorolni (2014. január 23‑iDMC‑ítélet, C‑164/12, EU:C:2014:20, 56. pont).

               54

               Márpedig az alapügyben a Panayi trusteek azt állítják, hogy az érintett tőkenyereség alapügy tárgyát képező trustok ügyvezetési központjának áthelyezésekor való azonnali adóztatásának hiánya sem akadályozta volna meg az Egyesült Királyságot abban, hogy megadóztassa a Panayi trustok vagyonából eredő tőkenyereséget, mivel a TCGA 87. cikke értelmében a külföldi illetőségű trusteek által elért és belföldi illetőségű kedvezményezetteket tőkekifizetés formájában megillető tőkenyereség e kedvezményezetteknél megadóztatható.

               55

               Ahogy azt a főtanácsnok indítványának 50. pontjában megállapította, az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi – annyiban, amennyiben az a szóban forgó tagállam által megtartott adóztatási joghatósága teljes mértékben a trusteek és a kedvezményezettek döntésétől függ –, nem tekinthető elegendőnek az e tagállam azon adóztatási joghatóságának megőrzéséhez, amely a területén keletkezett tőkenyereséget érinti.

               56

               Következésképpen meg kell állapítani, hogy az olyan tagállami szabályozás, amely olyan helyzetben, mint amely az alapügy tárgyát képezi, a trust vagyonából eredő rejtett tőkenyereséget a trust ügyvezetési központjának másik tagállamba való áthelyezése esetén adókötelessé teszi annak ellenére, hogy ezen első tagállam megtarthatja az e tőkenyereséget érintő esetleges adóztatási joghatóságot, alkalmas arra, hogy biztosítsa adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának megőrzését, amennyiben ezen első tagállam ezen áthelyezést követően elveszíti az e tőkenyereséget érintő adóztatási joghatóságát.

               57

               Ami végül a szóban forgó intézkedés arányosságát illeti, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy megfelel az arányosság elvének az, hogy a származási tagállam az adóztatási joghatósága gyakorlásának megőrzése érdekében megállapítja a területén akkor – a jelen esetben a trust ügyvezetési központjának más tagállamba történő áthelyezésekor – keletkezett rejtett értéknövekedés után esedékes adót, amikor az érintett társaságra vonatkozó adóztatási joghatósága megszűnik (2011. november 29‑iNational Grid Indus ítélet, C‑371/10, EU:C:2011:785, 52. pont). Másrészt az olyan tagállami szabályozás, amely értelmében az ügyintézési központját másik tagállamba helyező trust választhat ezen tőkenyereség összegének azonnali megfizetése, vagy pedig az említett adónak adott esetben az alkalmazandó nemzeti szabályozás szerinti kamatokkal növelt halasztott megfizetése között, olyan intézkedésnek minősül, amely a fizetendő adó azonnali beszedésénél kevésbé sérti a letelepedés szabadságát (lásd ebben az értelemben: 2015. május 21‑iVerder LabTec ítélet, C‑657/13, EU:C:2015:331, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               58

               Egyébiránt ezzel összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a halasztott beszedés nem vezethet oda, hogy a származási tagállam köteles legyen figyelembe venni az olyan esetleges értékcsökkenést, amely a trust ügyvezetési helyének másik tagállamba való áthelyezése után keletkezhet (lásd ebben az értelemben: 2011. november 29‑iNational Grid Indus ítélet, C‑371/10, EU:C:2011:785, 61. pont).

               59

               Márpedig a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező szabályozás kizárólag a szóban forgó adó azonnali beszedését írja elő. Következésképpen az ilyen szabályozás meghaladja a tagállamok közötti adóztatási joghatóság megosztásának megőrzésére irányuló cél eléréséhez szükséges mértéket, és ezért a letelepedés szabadságának nem igazolható korlátozását képezi.

               60

               Ezen értékelést nem kérdőjelezheti meg az a tény, hogy az alapügy körülményei között a tőkenyereség az adó összegének megállapítását követően, de annak esedékességét megelőzően keletkezett, mivel az alapügy tárgyát képező szabályozás aránytalan jellege abból ered, hogy e szabályozás nem biztosítja az adózónak azt a lehetőséget, hogy a fizetendő adó beszedésének időpontját elhalassza.

               61

               A fenti megállapítások összességére tekintettel a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az EUM‑Szerződésnek a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseivel – olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek, amelyekben a trusteekat a nemzeti jog személyek egységes és állandó testületének tekinti, megkülönböztetve azoktól a személyektől, akik időről időre trusteek lehetnek – ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, és amelynek értelmében adóköteles a trust vagyonából eredő rejtett tőkenyereség, ha a trusteek többsége adóügyi illetőségét másik tagállamba helyezi át, és nem lehetséges az így fizetendő adó halasztott beszedése.

         A költségekről

               62

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUM-Szerződésnek a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseivel – olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek, amelyekben a trusteekat a nemzeti jog személyek egységes és állandó testületének tekinti, megkülönböztetve azoktól a személyektől, akik időről időre trusteek lehetnek – ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, és amelynek értelmében adóköteles a trust vagyonából eredő rejtett tőkenyereség, ha a trusteek többsége adóügyi illetőségét másik tagállamba helyezi át, és nem lehetséges az így fizetendő adó halasztott beszedése.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2014. június 25-i ítélete. # Ginny Maynard kontra Európai Rendőrségi Hivatal (Europol). # F-121/12. sz. ügy


A Törvényszék (kilencedik tanács) 2014. október 8-i ítélete. # Laboratoires Polive kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-77/13. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (hatodik tanács), 2015. szeptember 10.#EE Ltd kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy – Egy kék színű alapon fehér pontokat ábrázoló közösségi ábrás védjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – Megkülönböztető képesség hiánya – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-94/14. sz. ügy.


A Törvényszék ítélete (hatodik tanács), 2017. október 4.#PP Gappol Marzena Porczyńska kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – A GAPPOL európai uniós ábrás védjegy bejelentése – GAP korábbi európai uniós szóvédjegy – Csatlakozó kereset – Viszonylagos kizáró okok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja) – Közismertség – A megkülönböztető képesség vagy a jóhírnév tisztességtelen kihasználása – A 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése) – Indokolási kötelezettség – A 207/2009 rendelet 75. cikke (jelenleg a 2017/1001 rendelet 94. cikke).#T-411/15. sz. ügy.


title: A Törvényszék (második tanács) 2013. június 5-i ítélete. # Recombined Dairy System A/S kontra Európai Bizottság. # Vámunió - Új-Zélandról származó laktoglobulin-koncentrátumok behozatala - Behozatali vámok utólagos beszedése - Behozatali vámok elengedése iránti kérelem - A 2913/92/EGK rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja és 236. cikke. # T-65/11. sz. ügy

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A T-65/11. sz. ügyben,
            a Recombined Dairy System A/S (székhelye: Horsens [Dánia], képviselik: T. Kristjánsson és T. Gønge ügyvédek)
            felperesnek
            az Európai Bizottság (képviselik: A.-M. Caeiros, L. Keppenne és B.-R. Killmann, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: P. Dyrberg ügyvéd)
            alperes ellen
            az azt megállapító 2010. november 12-i C(2010) 7692 végleges bizottsági határozat (REC 03/08 ügyirat) részleges megsemmisítése iránti kérelme tárgyában, hogy bizonyos behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele igazolt, illetve azok elengedése nem igazolt,
            A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),
            tagjai: N. J. Forwood elnök, F. Dehousse (előadó) és J. Schwarcz bírák,
            hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. december 6-i tárgyalásra,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            A jogvita előzményei
            1. A felperes Recombined Dairy System A/S Új-Zélandról származó laktoglobulin-koncentrátumot (a továbbiakban: LGC) hozott be az Európai Unióba. A tejsavófehérje-tartalomtól függően többfajta LGC létezik.
            2. 1993-ban és 1994-ben a felperes tíz LGC-termékre – így többek között az LGC 312-re, az LGC 392-re és az LGC 472-re – vonatkozóan kötelező érvényű tarifális felvilágosítás (a továbbiakban: KTF) iránti kérelmeket terjesztett a dán vámhatóságok elé. Az e három termékre vonatkozó KTF-eket a dán vámhatóságok a kapott információk alapján, a termékek elemzése nélkül állították ki a felperes részére. A felperes által nyújtott és a KTF-ekben szereplő információkban többek között az szerepelt, hogy az érintett termékek a szárazanyagra számítva több mint 80 tömegszázalék savófehérje-tartalommal – amely 75%-ban béta-laktoglobulin- és immunoglobulin-, és 25%-ban egyéb tejsavófehérjéből állt – rendelkeztek. A szóban forgó LGC-ket a módosított, a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23-i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (HL L 256., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.) I. mellékletében szereplő Kombinált Nómenklatúra (a továbbiakban: nómenklatúra) 3504 vámtarifaszáma alá sorolták be. A nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma többek között a „koncentrált tejfehérjékre” vonatkozik. Az e három termékre vonatkozó KTF-ek 1994. április 13-tól 2000. április 12-ig voltak érvényesek.
            3. 1995-ben a felperes az LGC 450-re vonatkozó KTF iránti kérelmet terjesztett a dán vámhatóságok elé. E hatóságok arról tájékoztatták a felperest, hogy nincs szükség újabb KTF-re, mivel az LGC 450 nagymértékben megegyezik az LGC 472-vel, amelyre vonatkozóan már kiállítottak KTF-et. A felperes visszavonta a kérelmét. Következésképpen az LGC 450-ra vonatkozóan nem állítottak ki számára KTF-et.
            4. Más termékfajtákra, vagyis az LGC 131-re és az LGC 8471-re vonatkozóan a felperes nem nyújtott be KTF iránti kérelmet.
            5. Egy termékmintán végzett elemzést követően – amely az eredetileg bejelentettnél alacsonyabb tejsavófehérje-tartalmat (vagyis 80%-nál alacsonyabb tejsavófehérje-tartalmat) mutatott ki – a dán vámhatóságok a felperes által importált összes LGC-terméket elemzésnek vetették alá. Ennek alapján 2000. november 27-én úgy határoztak, hogy az LGC 131-t, az LGC 312-t, az LGC 392-t, az LGC 450-t és az LGC 8471-t a nómenklatúra 0404 vámtarifaszáma alá sorolják be, és utólagosan könyvelésbe veszik a behozatali vámokat. A hivatkozott vámtarifaszám többek között a „sűrített tejsavóra” vonatkozott. E határozatban azt is megállapították, hogy amennyiben a felperes által eredetileg bejelentett tejsavófehérje-tartalom (vagyis a több mint 80% savófehérje-tartalom) helyes lett volna, a szóban forgó termékeket a nómenklatúra 3502 vámtarifaszáma alá sorolták volna be. A hivatkozott vámtarifaszám többek között olyan, „két vagy több savófehérje koncentrátumára” vonatkozott „amely szárazanyagra számítva több mint 80 tömegszázalék savófehérjét tartalmaz”. Ezért a dán vámhatóságok elutasították az érintett termékeknek a nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma alá történő besorolását.
            6. Mivel a felperes vitatta a tarifális besorolást és az alkalmazott elemzési módszert, a dán vámhatóságok módosították módszerüket, és végül megállapították, hogy az LGC-termékek felperes által eredetileg bejelentett tejsavófehérje-tartalma (vagyis a több mint 80% savófehérje-tartalom) helyes. Ezért a korábbi tarifális besorolás felülvizsgálatáról határoztak, és az LGC 131-t, az LGC 312-t, az LGC 392-t, az LGC 450-t és az LGC 8471-t a nómenklatúra 3502 vámtarifaszáma alá besorolva módosították határozatukat. A tarifális besorolás módosítása nem érintette az érintett termékekre vonatkozó behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételéről szóló határozatot.
            7. 2005. június 13-án a felperes egyrészt a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Vámkódex) 236. cikkével együttesen értelmezett 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja, másrészt a Vámkódex 239. cikke alapján a behozatali vámok elengedése iránti kérelmet nyújtott be a dán vámhatóságokhoz. Kérelme az LGC-termékek 1997. szeptember 1-je és 2000. augusztus 2. közötti időszakban történő behozatalára vonatkozott, amelyekre nézve a dán vámhatóságok vagy egyáltalán nem állítottak ki KTF-et, vagy az azokra vonatkozóan kiállított KTF-ek érvényessége a behozatal időpontjában már lejárt. A dán vámhatóságok e kérelmet 2005. augusztus 1-jei határozatukkal elutasították.
            8. 2005. szeptember 22-én a felperes e határozattal szemben keresetet terjesztett a Landsskatteretten (országos adóügyi bíróság, Dánia) elé.
            9. 2007. szeptember 13-án a Landsskatteretten felhívta a dán vámhatóságokat arra, hogy a felperes kérelmét terjesszék az Európai Bizottság elé határozathozatalra. A Landsskatteretten úgy vélte különösen, hogy az ügy körülményeire tekintettel nem kizárható, hogy teljesülnek a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában, illetve 239. cikkében meghatározott feltételek.
            10. 2008. október 6-án a dán hatóságok a Bizottsághoz fordultak azt kérve, a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjának értelmében határozzon arról, hogy igazolt-e a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételének mellőzése, másodlagosan pedig a Vámkódex 239. cikkének értelmében igazolt-e a szóban forgó vámok elengedése.
            11. A Bizottság 2010. november 12-i C(2010) 7692 végleges határozatában – amelyben megállapította, hogy bizonyos behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele igazolt, illetve e vámok elengedése nem az (REC 03/08 ügy) (a továbbiakban: megtámadott határozat) – először is úgy ítélte meg, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjának címén az LGC 450 2000. április 13-át megelőző behozatalaira nézve igazolt a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételének mellőzése. Az egyéb termékek – vagyis az LGC 131, az LGC 312, az LGC 392 és az LGC 8471 – behozatala kapcsán, illetve az LGC 450 2000. április 13-tól történő behozatala kapcsán a Bizottság úgy ítélte meg, hogy igazolt a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele. Másodszor a Vámkódex 239. cikke alapján úgy ítélte meg, hogy az LGC 312 és az LGC 392, valamint az LGC 450 2000. április 13-tól történő behozatala tekintetében igazolt volt a behozatali vámok elengedése. Ezzel szemben arra a következtetésre jutott, hogy az LGC 131 és az LCG 8471 tekintetében egyáltalán nem igazolt a behozatali vámok elengedése. Ezzel kapcsolatosan kifejtette, hogy nem merült fel semmilyen, a Vámkódex 239. cikkében vett rendkívüli körülmény, mivel a felperes e termékekre nézve egyáltalán nem kérte, hogy a dán hatóságok nyújtsanak KTF-eket.
            Az eljárás és a felek kérelmei
            12. A Törvényszék Hivatalához 2011. január 28-án keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
            13. Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (második tanács) úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt.
            14. A 2012. december 6-i tárgyaláson a Törvényszék meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a szóbeli kérdéseire adott válaszait.
            15. A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkének (2) és (4) bekezdését;
            – a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
            16. A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – utasítsa el a keresetet;
            – a felperest kötelezze a költségek viselésére.
            A jogkérdésről
            17. Elöljáróban meg kell jegyezni – amint azt a felperes is megerősítette a tárgyaláson –, hogy a jelen kereset a megtámadott határozat 1. cikke (2) és (4) bekezdésének megsemmisítésére irányul annyiban, amennyiben e rendelkezések az LGC 131 és LGC 8471 termékek importjára vonatkoznak.
            18. A felperes keresete alátámasztására két jogalapot hoz fel. Az első és elsődlegesen felhozott jogalap a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának, valamint 236. cikkének megsértésére vonatkozik. A második és másodlagosan felhozott jogalap a Vámkódex 239. cikkének megsértésére vonatkozik.
            19. A Törvényszék úgy ítéli meg, hogy először a felperes elsőnek felhozott jogalapját kell megvizsgálni.
            20. A felperes lényegében arra hivatkozik, hogy az LGC-termékeknek a nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma alá történő besorolása a dán vámhatóságoknak betudható hiba, függetlenül attól, hogy a hivatkozott LGC-kre nyújtottak-e KTF-et, vagy sem.
            21. A Bizottság vitatja a felperes érveit. Kijelenti különösen, hogy a tarifális besorolás szempontjából az LGC-termékek közül általánosságban nem mindegyik azonos. Arra hivatkozik továbbá, hogy a dán hatóságok a jelen eljárás tárgyát képező termékekre vonatkozóan nem állítottak ki egyetlen KTF-et sem. Ezen túlmenően, a felperes az LGC 131-et és az LGC 8471-et jelentéktelen mértékben importálta. Végül nem áll rendelkezésre egyetlen olyan dokumentum sem, amelyből az derülne ki, hogy a vámáru-nyilatkozatokbeli árumegnevezés megfelelt volna a nómenklatúra meghatározásainak.
            22. Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 220. és 239. cikkében előírt eljárásoknak ugyanaz a céljuk, nevezetesen a behozatali vagy kiviteli vámok utólagos megfizetésének azokra az esetekre való korlátozása, amelyekben az utólagos megfizetés indokolt, és összeegyeztethető az olyan alapelvekkel, mint a bizalomvédelem elve. Egyébiránt a behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése – amelyet csak bizonyos feltételek mellett és kifejezetten rögzített esetekben lehet engedélyezni – a behozatal és kivitel általános rendszere alóli kivételnek minősül, következésképpen az ilyen, a visszafizetést vagy elengedést előíró rendelkezéseket szigorúan kell értelmezni (lásd a Bíróság C-552/08. P. sz., Agrar-Invest-Tatschl kontra Bizottság ügyben 2009. október 1-jén hozott végzésének [EBHT 2009., I-9265. o.] 52. és 53. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            23. Emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján a hatóságok nem intézkednek a behozatali vám utólagos könyvelésbe vétele iránt, ha három konjunktív feltétel teljesül. Ehhez először is az szükséges, hogy a vámot az illetékes hatóságok hibájából ne fizessék be, a hatóságok által elkövetett hibának továbbá olyannak kell lennie, amelyet a megfizetésért felelős jóhiszemű személy ésszerűen nem észlelhetett, és végül e személynek vámáru-nyilatkozatában meg kell felelnie minden, a hatályos jogszabályokban megállapított előírásnak. Amennyiben ezek a feltételek teljesülnek, a megfizetésért felelős személynek joga van ahhoz, hogy tekintetében mellőzzék az utólagos vámbeszedést (lásd a Bíróság C-173/06. sz., Agrover-ügyben 2007. október 18-án hozott ítéletének [EBHT 2007., I-8783. o.] 30. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            24. Az első feltétellel kapcsolatban emlékeztetni kell, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának célja, hogy védelmezze a megfizetésért felelős személynek a vám beszedéséről vagy annak mellőzéséről szóló határozat alapjául szolgáló valamennyi körülmény megalapozottságába vetett jogos bizalmát. A megfizetésért felelős személy jogos bizalma kizárólag akkor méltó az e rendelkezés által biztosított védelemre, ha „maguk” az illetékes hatóságok adtak alapot a megfizetésért felelős személy bizalmára. Így tehát csak olyan hibák alapozzák meg az utólagos vámbeszedés mellőzéséhez fűződő jogot, amelyek az illetékes hatóságok tevőleges magatartására vezethetők vissza (lásd a fenti 23. pontban hivatkozott Agrover–ügyben hozott ítélet 31. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            25. Főszabály szerint nem tekinthető úgy, hogy e feltétel teljesül, amennyiben az illetékes hatóságokat az exportőr pontatlan nyilatkozatai vezetik félre, amelyek érvényességét az utóbbiak nem kötelesek ellenőrizni vagy értékelni. Ugyanígy, a megfizetésért felelős személy viseli az olyan kereskedelmi dokumentumból eredő kockázatot, amely egy későbbi ellenőrzés során tévesnek bizonyul (lásd a Bíróság C-251/00. sz. Ilumitrónica–ügyben 2002. november 14-én hozott ítéletének [EBHT 2002., I-10433. o.] 43. és 44. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ezzel szemben az ítélkezési gyakorlat értelmében az illetékes hatóságok hibájának tekinthető, amennyiben semmiféle kifogást sem emeltek az áruknak a gazdasági szereplő által a vámáru-nyilatkozataiban végzett tarifális besorolásával kapcsolatosan, és a hivatkozott nyilatkozatok minden, a szóban forgó szabályozás alkalmazásához szükséges ténybeli adatot tartalmaztak ahhoz, hogy az illetékes hatóságok által elvégezhető utólagos ellenőrzés ne tárhasson fel új elemeket. Ez különösen így van, amennyiben a gazdasági szereplő által benyújtott összes vámáru-nyilatkozat teljes volt, azaz e nyilatkozatok a bejelentett vámtarifaszám mellett feltüntették különösen a nómenklatúrában szereplő árumegnevezést, és amennyiben olyan nagy mennyiségű behozatalról volt szó, amely viszonylag hosszú ideig folytatódott anélkül, hogy a vámtarifaszám vita tárgyát képezte volna (lásd a Bíróság C-250/91. sz. Hewlett Packard France ügyben 1993. április 1-jén hozott ítéletének [EBHT 1993., I-1819. o.] 19. és 20. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            26. A jelen ügyben a Bizottság az LGC 131 és az LCG 8471 behozatala kapcsán a megtámadott határozatban úgy ítélte meg, hogy a dán vámhatóságok egyáltalán nem követtek el hibát, mivel e termékekre vonatkozóan nem állítottak ki egyetlen KTF-et sem a felperes részére (a megtámadott határozat (31) preambulumbekezdése). A Bizottság egyébiránt megállapította, hogy a felperes jóhiszeműen járt el, és betartotta a vámáru-nyilatkozattételre vonatkozó összes hatályos rendelkezést (a megtámadott határozat (39) preambulumbekezdése).
            27. Először is eleve el kell utasítani a Bizottságnak a megtámadott határozatban szereplő és a Törvényszék előtt megismételt érveit, amelyek lényegében arra vonatkoznak, hogy az a tény, hogy a dán vámhatóságok nem állítottak ki KTF-eket, nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy e vámhatóságok hibát követtek el. Az a tény ugyanis, hogy a felperes nem kérte az érintett termékekre vonatkozó KTF-ek kiállítását, még nem jelenti azt, hogy vámhatóságok ne követtek volna el hibát. Minden egyéb értelmezés megfosztaná a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontját annak értelmétől. Az ítélkezési gyakorlat egyébiránt elismerte, hogy a vámhatóságok olyan helyzetekben is hibázhattak, amikor a felperes nem kérte, hogy nyújtsanak részére KTF-et, vagy erre nem volt jogosult (a Bíróság 314/85. sz., Foto-Frost-ügyben 1987. október 22-én hozott ítélete [EBHT 1987., 4199. o.]).
            28. Másodszor rá kell m utatni arra, hogy – amint az a megtámadott határozatból kitűnik – a dán vámhatóságok a KTF-ek kiállítása során a termékeket hibás vámtarifaszám alá sorolták be (a megtámadott határozat (24) és (33) preambulumbekezdése).
            29. Harmadszor a Bizottság a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében kijelenti, hogy a dán vámhatóságoknak már 1999 novemberében, vagyis az LGC 131 és az LGC 8471 behozatala jogvita tárgyát képező – 1997. szeptember 1-jétől 2000. augusztus 2-ig terjedő – időszakának vége előtti időpontban tudomása volt arról, hogy a KTF-ek tárgyát képező termékek vámtarifaszáma hibás volt, a hivatkozott KTF-eket mégsem vonták vissza. A megtámadott határozatból továbbá az is kitűnik, hogy a dán vámhatóságok által végzett elemzések nem csupán az olyan termékekre vonatkoztak, amelyek valamely KTF tárgyát képezték, hanem az LGC 131-re is, amelyre nem állítottak ki KTF-et (a megtámadott határozat (9) és (10) preambulumbekezdése). Következésképpen a dán vámhatóságoknak 1999 novemberétől tudomásuk volt arról, hogy a jelen eljárásban érintett két termék egyikének tarifális besorolása hibás volt. Ennek ellenére 2000. november 27-ig vártak a behajtás iránti eljárás megindításával (a megtámadott határozat (13) preambulumbekezdése). A még érvényes KTF-eket – amelyek 2000. április 12-én jártak le – sem vonták vissza, pedig ezt megtehették volna. Egyébiránt rá kell mutatni, hogy 1999 novembere és 2000 novembere között a felperes a nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma szerinti besorolással történő 13 behozatallal nagyjából 240 tonna LGC 131-et, illetve két behozatallal 40 tonna LGC 8471-et importált, miközben a dán vámhatóságoknak tudomásuk volt arról, hogy általánosságban az LGC-termékek és különösen az LGC 131 tarifális besorolása téves volt. Végül különösen az LGC 131-et illetően meg kell jegyezni, hogy a Bizottság beadványában szereplő állításával ellentétben e termékből a felperes a jogvita tárgyát képező időszak alatt jelentős mennyiséget importált, ugyanis e behozatal több száz tonnányi mennyiséget és 45 importműveletet tett ki. Hozzá kell fűzni, hogy amint azt a tárgyalás során meg is erősítették, a felek egyetértenek azon tény tekintetében, hogy az érintett termékek – annyiban, amennyiben azok összetevője a tejsavófehérje – nem sorolhatók be a nómenklatúra 3504 vámtarifaszám alatt, a dán vámhatóságok a KTF-kben mégis így jártak el. A dán vámhatóságok egyébként elismerték ezt a tényt, ugyanis a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételéről szóló 2000. november 27-i határozatukban kijelentették, hogy „[a]z áruk 3504 vámtarifaszám alá való besorolása kizárt, tekintettel arra, hogy nem tejfehérjéről, hanem tejsavófehérjéről van szó”. Ebből következően a szóban forgó termékek vámáru-nyilatkozatokbeli leírására figyelemmel – amely kifejezetten egy tejsavófehérjére, vagyis a „laktoglobulinra” vonatkozott – a vámhatóságoknak lehetőségük lett volna arra, hogy észleljék a tarifális besorolási hibát.
            30. Negyedszer rá kell mutatni arra, hogy sem a dán vámhatóságok, sem a megtámadott határozatban a Bizottság nem kérdőjelezték meg a felperes által benyújtott összes vámáru-nyilatkozat teljességét. Így különösen, a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy „[a] kérelemből az derül[t] ki, hogy úgy kell[ett] tekinteni, hogy az érdekelt jóhiszeműen járt el, és teljesítette a vámáru-nyilatkozatra vonatkozó hatályos rendelkezéseket” (a megtámadott határozat (39) preambulumbekezdése). A megtámadott határozatban szereplő tények nem támasztják alá a Bizottságnak a beadványaiban tett azon kijelentését, miszerint a „nyilatkozatban szereplő árumegnevezés nem volt teljes”. A Bizottság egyébiránt a tárgyalás során olyan jogalapot sem tudott megnevezni, amely lehetővé tette volna annak megállapítását, hogy a felperes által tett vámáru-nyilatkozatok nem voltak teljesek. Ezen túlmenően a Bizottság azon állításával kapcsolatosan, miszerint a felperes az LGC 131-re és az LGC 8471-re vonatkozóan egyáltalán nem nyújtott olyan műszaki dokumentációt, amely lehetővé tette volna azok tarifális besorolásának meghatározását, emlékeztetni kell arra, hogy az LGC 131 egyike volt azon termékeknek, amelyeket a vámhatóságok 1999-ben műszaki elemzésnek vetettek alá (a megtámadott határozat (9) preambulumbekezdése). Ezenfelül nyilvánvaló, hogy a dán vámhatóságok az LGC 131-et és az LGC 8471-et az ellenőrzést követően ugyanazon vámtarifaszám alá sorolták be, mint a többi LGC-terméket, ideértve azon LGC-termékeket is, amelyekre nézve KTF-et állítottak ki. Végül emlékeztetni kell arra, hogy a felek egyetértenek abban, hogy az érintett termékek – mivel tejsavófehérjékből állnak – nem voltak besorolhatók a nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma alá. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a felperes behozatali nyilatkozataiban szereplő árumegnevezés – a „laktoglobulin”, vagyis egyfajta tejsavófehérje – elegendően pontos volt ahhoz, hogy a vámhatóságok legalább azt megállapíthassák, hogy a szóban forgó termékeket nem a hivatkozott vámtarifaszám alá kellett volna besorolni.
            31. Ötödször a dán vámhatóságok a felperessel 1995. november 2-án folytatott telefonbeszélgetés során hozzáfűzték, hogy az egyik termék – nevezetesen az LGC 450 – tekintetében nem volt szükség újabb KTF kiállítására, mivel a felperes által benyújtott kérelem szerint „az nagymértékben megegyezett” egy olyan termékkel – nevezetesen az LGC 472-vel –, amelyre vonatkozóan nyújtottak már KTF-et. E telefonbeszélgetés tartalmát – amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (35) preambulumbekezdésében megjegyzi – a felperes egy, a dán vámhatóságoknak címzett 1995. november 3-i levélben erősítette meg anélkül, hogy azt a szóban forgó hatóságok később cáfolták volna. A Bizottsághoz intézett kérelmükben maguk a vámhatóságok – a felperes eléjük terjesztett érveit megismételve – is megemlítik e telefonbeszélgetés megtörténtét és tartalmát. Ez a ténybeli helyzet egyébiránt arra késztette a Bizottságot, hogy a megtámadott határozat ugyanezen preambulumbekezdésében arra a következtetésre jusson, hogy a dán vámhatóságok hibát követtek el az LGC 450 2000. április 13-át megelőző behozatalai tekintetében.
            32. A jelen jogvita tárgyát képező termékekkel kapcsolatosan a Bizottság a megtámadott határozat (24) preambulumbekezdésében megjegyzi, hogy a dán vámhatóságok hozzá benyújtott kérelme szerint a behozatali vámok könyvelésbe vételének mellőzése és e vámok elengedése annyiban igazolt, amennyiben „a KTF tárgyát nem képező termékek a tarifális besorolás szempontjából megegyeznek olyan termékekkel, amelyek tekintetében KTF-et állítottak ki”. Ezt a ténybeli megállapítást a Bizottság a megtámadott határozatban nem vitatta.
            33. Ezen túlmenően ki kell emelni, hogy a dán vámhatóságok által a fizetési felszólításukban meghatározott vámtarifaszámtól függetlenül a szóban forgó összes LGC-termék ugyanazon vámtarifaszám alá került besorolásra. Ebből következően a dán vámhatóságok számára az LGC 131 és LCG 8471 termékek vámtarifa-besorolásuk szerint a többi importált LCG-termékkel – ideértve a KTF-ben részesülő termékeket is – megegyezőnek minősültek. Ezt az értékelést a dán vámhatóságok Bizottsághoz intézett kérelme is megerősíti, amelyben e hatóságok kifejtették, hogy „az összes minta a szárazanyagra számítva legalább 80 tömegszázalék savófehérje tartalmú volt”, illetve hogy a szóban forgó termékek „számos, több mint 80 tömegszázalék savófehérje tartalmú tejsavófehérjéből” álltak. Ezt a ténybeli megállapítást a Landsskatteretten 2007. szeptember 13-i határozata is megismétli. Márpedig a felek által a beadványaikban adott magyarázatokra figyelemmel a szóban forgó termékek tarifális besorolása szempontjából kizárólag a több mint 80% tejsavófehérje tartalmú és a kevesebb mint 80% tejsavófehérje tartalmú termékek között tettek különbséget. Ebből következően a dán vámhatóságok magyarázatai szerint a szóban forgó termékek tulajdonképpen a tarifális besorolás szempontjából megegyeztek, amit a Bizottság is elismert a tárgyalás során. Így különösen, a Bizottság a tárgyalás során nem tudta megjelölni azokat a releváns megkülönböztető elemeket, amelyek alapján megállapítható lenne, hogy a hivatkozott LGC-termékek a vámszabályozás értelmében nem minősülnek azonos típusú árunak (a Bíróság C-199/09. sz. Schenker–ügyben 2010. december 2-án hozott ítéletének [EBHT 2010., I-12311. o.] 24. pontja). A Bizottság egyébiránt soha nem vitatta a dán vámhatóságoknak a szóban forgó termékek tarifális besorolása szempontjából egyező mivoltára vonatkozó megállapítását, illetve kiegészítő információkat sem kért. Ezzel kapcsolatosan hangsúlyozni kell, hogy a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.) 871. cikkének (5) bekezdése értelmében, ha megállapítást nyer, hogy a tagállam által szolgáltatott adatok nem elegendőek ahhoz, hogy az adott ügyben a tények teljes ismeretében határozatot hozhasson, a Bizottság e tagállamtól vagy bármely más tagállamtól további adatok szolgáltatását kérheti. A fentiekből következően a jelen ügyben a felperes úgy vélhette, hogy ugyan az LGC 131 és az LGC 8471 termékek nem részesültek KTF-ben, ám azokat ugyanazon vámtarifaszám alá kell besorolni, mint azokat, amelyek KTF-ben részesülnek vagy részesültek.
            34. Ezen elemek összességére figyelemmel meg kell állapítani, hogy a dán vámhatóságok a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében az LGC 131 és az LGC 8471 termékek tarifális besorolásával kapcsolatosan hibát vétettek. A megtámadott határozat tehát e tekintetben jogsértő, mivel azon alapul, hogy a dán hatóságok nem vétettek ilyen hibát.
            35. Következésképpen anélkül, hogy szükség lenne a felperes által másodlagosan felhozott második jogalap vizsgálatára, a kereset első jogalapjának helyt kell adni, és ennek megfelelően meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 1. cikkének (2) és (4) bekezdését annyiban, amennyiben azok az LGC 131 és LGC 8471behozatalaira vonatkoznak.
            A költségekről
            36. Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján
            A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
            a következőképpen határozott:
            1) A 2010. november 12-i C(2010) 7692 végleges bizottsági határozat 1. cikkének (2) és (4) bekezdését – amelyek azt állapítják meg, hogy bizonyos behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele igazolt, illetve azok elengedése nem igazolt (REC 03/08 ügy) – megsemmisíti annyiban, amennyiben azok a 131 és 8471 laktoglobulin-koncentrátumok behozatalaira vonatkoznak.
            2) Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit, valamint a Recombined Dairy System A/S részéről felmerült költségeket.

    ---documentbreak---

         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)
      2013. június 5. (
            *1
         )
      „Vámunió — Új-Zélandról származó laktoglobulin-koncentrátumok behozatala — Behozatali vámok utólagos beszedése — Behozatali vámok elengedése iránti kérelem — A 2913/92/EGK rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja és 236. cikke”
      A T-65/11. sz. ügyben,
      a Recombined Dairy System A/S (székhelye: Horsens [Dánia], képviselik: T. Kristjánsson és T. Gønge ügyvédek)
      felperesnek
      az Európai Bizottság (képviselik: A.-M. Caeiros, L. Keppenne és B.-R. Killmann, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: P. Dyrberg ügyvéd)
      alperes ellen
      az azt megállapító 2010. november 12-i C(2010) 7692 végleges bizottsági határozat (REC 03/08 ügyirat) részleges megsemmisítése iránti kérelme tárgyában, hogy bizonyos behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele igazolt, illetve azok elengedése nem igazolt,
      A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),
      tagjai: N. J. Forwood elnök, F. Dehousse (előadó) és J. Schwarcz bírák,
      hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. december 6-i tárgyalásra,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               A felperes Recombined Dairy System A/S Új-Zélandról származó laktoglobulin-koncentrátumot (a továbbiakban: LGC) hozott be az Európai Unióba. A tejsavófehérje-tartalomtól függően többfajta LGC létezik.

               2

               1993-ban és 1994-ben a felperes tíz LGC-termékre – így többek között az LGC 312-re, az LGC 392-re és az LGC 472-re – vonatkozóan kötelező érvényű tarifális felvilágosítás (a továbbiakban: KTF) iránti kérelmeket terjesztett a dán vámhatóságok elé. Az e három termékre vonatkozó KTF-eket a dán vámhatóságok a kapott információk alapján, a termékek elemzése nélkül állították ki a felperes részére. A felperes által nyújtott és a KTF-ekben szereplő információkban többek között az szerepelt, hogy az érintett termékek a szárazanyagra számítva több mint 80 tömegszázalék savófehérje-tartalommal – amely 75%-ban béta-laktoglobulin- és immunoglobulin-, és 25%-ban egyéb tejsavófehérjéből állt – rendelkeztek. A szóban forgó LGC-ket a módosított, a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23-i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (HL L 256., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.) I. mellékletében szereplő Kombinált Nómenklatúra (a továbbiakban: nómenklatúra) 3504 vámtarifaszáma alá sorolták be. A nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma többek között a „koncentrált tejfehérjékre” vonatkozik. Az e három termékre vonatkozó KTF-ek 1994. április 13-tól2000. április 12-ig voltak érvényesek.

               3

               1995-ben a felperes az LGC 450-re vonatkozó KTF iránti kérelmet terjesztett a dán vámhatóságok elé. E hatóságok arról tájékoztatták a felperest, hogy nincs szükség újabb KTF-re, mivel az LGC 450 nagymértékben megegyezik az LGC 472-vel, amelyre vonatkozóan már kiállítottak KTF-et. A felperes visszavonta a kérelmét. Következésképpen az LGC 450-ra vonatkozóan nem állítottak ki számára KTF-et.

               4

               Más termékfajtákra, vagyis az LGC 131-re és az LGC 8471-re vonatkozóan a felperes nem nyújtott be KTF iránti kérelmet.

               5

               Egy termékmintán végzett elemzést követően – amely az eredetileg bejelentettnél alacsonyabb tejsavófehérje-tartalmat (vagyis 80%-nál alacsonyabb tejsavófehérje-tartalmat) mutatott ki – a dán vámhatóságok a felperes által importált összes LGC-terméket elemzésnek vetették alá. Ennek alapján 2000. november 27-én úgy határoztak, hogy az LGC 131-t, az LGC 312-t, az LGC 392-t, az LGC 450-t és az LGC 8471-t a nómenklatúra 0404 vámtarifaszáma alá sorolják be, és utólagosan könyvelésbe veszik a behozatali vámokat. A hivatkozott vámtarifaszám többek között a „sűrített tejsavóra” vonatkozott. E határozatban azt is megállapították, hogy amennyiben a felperes által eredetileg bejelentett tejsavófehérje-tartalom (vagyis a több mint 80% savófehérje-tartalom) helyes lett volna, a szóban forgó termékeket a nómenklatúra 3502 vámtarifaszáma alá sorolták volna be. A hivatkozott vámtarifaszám többek között olyan, „két vagy több savófehérje koncentrátumára” vonatkozott „amely szárazanyagra számítva több mint 80 tömegszázalék savófehérjét tartalmaz”. Ezért a dán vámhatóságok elutasították az érintett termékeknek a nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma alá történő besorolását.

               6

               Mivel a felperes vitatta a tarifális besorolást és az alkalmazott elemzési módszert, a dán vámhatóságok módosították módszerüket, és végül megállapították, hogy az LGC-termékek felperes által eredetileg bejelentett tejsavófehérje-tartalma (vagyis a több mint 80% savófehérje-tartalom) helyes. Ezért a korábbi tarifális besorolás felülvizsgálatáról határoztak, és az LGC 131-t, az LGC 312-t, az LGC 392-t, az LGC 450-t és az LGC 8471-t a nómenklatúra 3502 vámtarifaszáma alá besorolva módosították határozatukat. A tarifális besorolás módosítása nem érintette az érintett termékekre vonatkozó behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételéről szóló határozatot.

               7

               2005. június 13-án a felperes egyrészt a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Vámkódex) 236. cikkével együttesen értelmezett 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja, másrészt a Vámkódex 239. cikke alapján a behozatali vámok elengedése iránti kérelmet nyújtott be a dán vámhatóságokhoz. Kérelme az LGC-termékek 1997. szeptember 1-je és 2000. augusztus 2. közötti időszakban történő behozatalára vonatkozott, amelyekre nézve a dán vámhatóságok vagy egyáltalán nem állítottak ki KTF-et, vagy az azokra vonatkozóan kiállított KTF-ek érvényessége a behozatal időpontjában már lejárt. A dán vámhatóságok e kérelmet 2005. augusztus 1-jei határozatukkal elutasították.

               8

               2005. szeptember 22-én a felperes e határozattal szemben keresetet terjesztett a Landsskatteretten (országos adóügyi bíróság, Dánia) elé.

               9

               2007. szeptember 13-án a Landsskatteretten felhívta a dán vámhatóságokat arra, hogy a felperes kérelmét terjesszék az Európai Bizottság elé határozathozatalra. A Landsskatteretten úgy vélte különösen, hogy az ügy körülményeire tekintettel nem kizárható, hogy teljesülnek a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában, illetve 239. cikkében meghatározott feltételek.

               10

               2008. október 6-án a dán hatóságok a Bizottsághoz fordultak azt kérve, a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjának értelmében határozzon arról, hogy igazolt-e a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételének mellőzése, másodlagosan pedig a Vámkódex 239. cikkének értelmében igazolt-e a szóban forgó vámok elengedése.

               11

               A Bizottság 2010. november 12-i C(2010) 7692 végleges határozatában – amelyben megállapította, hogy bizonyos behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele igazolt, illetve e vámok elengedése nem az (REC 03/08 ügy) (a továbbiakban: megtámadott határozat) – először is úgy ítélte meg, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjának címén az LGC 450 2000. április 13-át megelőző behozatalaira nézve igazolt a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételének mellőzése. Az egyéb termékek – vagyis az LGC 131, az LGC 312, az LGC 392 és az LGC 8471 – behozatala kapcsán, illetve az LGC 450 2000. április 13-tól történő behozatala kapcsán a Bizottság úgy ítélte meg, hogy igazolt a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele. Másodszor a Vámkódex 239. cikke alapján úgy ítélte meg, hogy az LGC 312 és az LGC 392, valamint az LGC 450 2000. április 13-tól történő behozatala tekintetében igazolt volt a behozatali vámok elengedése. Ezzel szemben arra a következtetésre jutott, hogy az LGC 131 és az LCG 8471 tekintetében egyáltalán nem igazolt a behozatali vámok elengedése. Ezzel kapcsolatosan kifejtette, hogy nem merült fel semmilyen, a Vámkódex 239. cikkében vett rendkívüli körülmény, mivel a felperes e termékekre nézve egyáltalán nem kérte, hogy a dán hatóságok nyújtsanak KTF-eket.

         Az eljárás és a felek kérelmei

               12

               A Törvényszék Hivatalához 2011. január 28-án keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

               13

               Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (második tanács) úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt.

               14

               A 2012. december 6-i tárgyaláson a Törvényszék meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a szóbeli kérdéseire adott válaszait.

               15

               A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkének (2) és (4) bekezdését;

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               16

               A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

               17

               Elöljáróban meg kell jegyezni – amint azt a felperes is megerősítette a tárgyaláson –, hogy a jelen kereset a megtámadott határozat 1. cikke (2) és (4) bekezdésének megsemmisítésére irányul annyiban, amennyiben e rendelkezések az LGC 131 és LGC 8471 termékek importjára vonatkoznak.

               18

               A felperes keresete alátámasztására két jogalapot hoz fel. Az első és elsődlegesen felhozott jogalap a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának, valamint 236. cikkének megsértésére vonatkozik. A második és másodlagosan felhozott jogalap a Vámkódex 239. cikkének megsértésére vonatkozik.

               19

               A Törvényszék úgy ítéli meg, hogy először a felperes elsőnek felhozott jogalapját kell megvizsgálni.

               20

               A felperes lényegében arra hivatkozik, hogy az LGC-termékeknek a nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma alá történő besorolása a dán vámhatóságoknak betudható hiba, függetlenül attól, hogy a hivatkozott LGC-kre nyújtottak-e KTF-et, vagy sem.

               21

               A Bizottság vitatja a felperes érveit. Kijelenti különösen, hogy a tarifális besorolás szempontjából az LGC-termékek közül általánosságban nem mindegyik azonos. Arra hivatkozik továbbá, hogy a dán hatóságok a jelen eljárás tárgyát képező termékekre vonatkozóan nem állítottak ki egyetlen KTF-et sem. Ezen túlmenően, a felperes az LGC 131-et és az LGC 8471-et jelentéktelen mértékben importálta. Végül nem áll rendelkezésre egyetlen olyan dokumentum sem, amelyből az derülne ki, hogy a vámáru-nyilatkozatokbeli árumegnevezés megfelelt volna a nómenklatúra meghatározásainak.

               22

               Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 220. és 239. cikkében előírt eljárásoknak ugyanaz a céljuk, nevezetesen a behozatali vagy kiviteli vámok utólagos megfizetésének azokra az esetekre való korlátozása, amelyekben az utólagos megfizetés indokolt, és összeegyeztethető az olyan alapelvekkel, mint a bizalomvédelem elve. Egyébiránt a behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése – amelyet csak bizonyos feltételek mellett és kifejezetten rögzített esetekben lehet engedélyezni – a behozatal és kivitel általános rendszere alóli kivételnek minősül, következésképpen az ilyen, a visszafizetést vagy elengedést előíró rendelkezéseket szigorúan kell értelmezni (lásd a Bíróság C-552/08. P. sz., Agrar-Invest-Tatschl kontra Bizottság ügyben 2009. október 1-jén hozott végzésének [EBHT 2009., I-9265. o.] 52. és 53. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               23

               Emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján a hatóságok nem intézkednek a behozatali vám utólagos könyvelésbe vétele iránt, ha három konjunktív feltétel teljesül. Ehhez először is az szükséges, hogy a vámot az illetékes hatóságok hibájából ne fizessék be, a hatóságok által elkövetett hibának továbbá olyannak kell lennie, amelyet a megfizetésért felelős jóhiszemű személy ésszerűen nem észlelhetett, és végül e személynek vámáru-nyilatkozatában meg kell felelnie minden, a hatályos jogszabályokban megállapított előírásnak. Amennyiben ezek a feltételek teljesülnek, a megfizetésért felelős személynek joga van ahhoz, hogy tekintetében mellőzzék az utólagos vámbeszedést (lásd a Bíróság C-173/06. sz., Agrover-ügyben 2007. október 18-án hozott ítéletének [EBHT 2007., I-8783. o.] 30. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               24

               Az első feltétellel kapcsolatban emlékeztetni kell, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának célja, hogy védelmezze a megfizetésért felelős személynek a vám beszedéséről vagy annak mellőzéséről szóló határozat alapjául szolgáló valamennyi körülmény megalapozottságába vetett jogos bizalmát. A megfizetésért felelős személy jogos bizalma kizárólag akkor méltó az e rendelkezés által biztosított védelemre, ha „maguk” az illetékes hatóságok adtak alapot a megfizetésért felelős személy bizalmára. Így tehát csak olyan hibák alapozzák meg az utólagos vámbeszedés mellőzéséhez fűződő jogot, amelyek az illetékes hatóságok tevőleges magatartására vezethetők vissza (lásd a fenti 23. pontban hivatkozott Agrover–ügyben hozott ítélet 31. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               25

               Főszabály szerint nem tekinthető úgy, hogy e feltétel teljesül, amennyiben az illetékes hatóságokat az exportőr pontatlan nyilatkozatai vezetik félre, amelyek érvényességét az utóbbiak nem kötelesek ellenőrizni vagy értékelni. Ugyanígy, a megfizetésért felelős személy viseli az olyan kereskedelmi dokumentumból eredő kockázatot, amely egy későbbi ellenőrzés során tévesnek bizonyul (lásd a Bíróság C-251/00. sz. Ilumitrónica-ügyben 2002. november 14-én hozott ítéletének [EBHT 2002., I-10433. o.] 43. és 44. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ezzel szemben az ítélkezési gyakorlat értelmében az illetékes hatóságok hibájának tekinthető, amennyiben semmiféle kifogást sem emeltek az áruknak a gazdasági szereplő által a vámáru-nyilatkozataiban végzett tarifális besorolásával kapcsolatosan, és a hivatkozott nyilatkozatok minden, a szóban forgó szabályozás alkalmazásához szükséges ténybeli adatot tartalmaztak ahhoz, hogy az illetékes hatóságok által elvégezhető utólagos ellenőrzés ne tárhasson fel új elemeket. Ez különösen így van, amennyiben a gazdasági szereplő által benyújtott összes vámáru-nyilatkozat teljes volt, azaz e nyilatkozatok a bejelentett vámtarifaszám mellett feltüntették különösen a nómenklatúrában szereplő árumegnevezést, és amennyiben olyan nagy mennyiségű behozatalról volt szó, amely viszonylag hosszú ideig folytatódott anélkül, hogy a vámtarifaszám vita tárgyát képezte volna (lásd a Bíróság C-250/91. sz. Hewlett Packard France ügyben 1993. április 1-jén hozott ítéletének [EBHT 1993., I-1819. o.] 19. és 20. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               26

               A jelen ügyben a Bizottság az LGC 131 és az LCG 8471 behozatala kapcsán a megtámadott határozatban úgy ítélte meg, hogy a dán vámhatóságok egyáltalán nem követtek el hibát, mivel e termékekre vonatkozóan nem állítottak ki egyetlen KTF-et sem a felperes részére (a megtámadott határozat (31) preambulumbekezdése). A Bizottság egyébiránt megállapította, hogy a felperes jóhiszeműen járt el, és betartotta a vámáru-nyilatkozattételre vonatkozó összes hatályos rendelkezést (a megtámadott határozat (39) preambulumbekezdése).

               27

               Először is eleve el kell utasítani a Bizottságnak a megtámadott határozatban szereplő és a Törvényszék előtt megismételt érveit, amelyek lényegében arra vonatkoznak, hogy az a tény, hogy a dán vámhatóságok nem állítottak ki KTF-eket, nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy e vámhatóságok hibát követtek el. Az a tény ugyanis, hogy a felperes nem kérte az érintett termékekre vonatkozó KTF-ek kiállítását, még nem jelenti azt, hogy vámhatóságok ne követtek volna el hibát. Minden egyéb értelmezés megfosztaná a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontját annak értelmétől. Az ítélkezési gyakorlat egyébiránt elismerte, hogy a vámhatóságok olyan helyzetekben is hibázhattak, amikor a felperes nem kérte, hogy nyújtsanak részére KTF-et, vagy erre nem volt jogosult (a Bíróság 314/85. sz., Foto-Frost-ügyben 1987. október 22-én hozott ítélete [EBHT 1987., 4199. o.]).

               28

               Másodszor rá kell mutatni arra, hogy – amint az a megtámadott határozatból kitűnik – a dán vámhatóságok a KTF-ek kiállítása során a termékeket hibás vámtarifaszám alá sorolták be (a megtámadott határozat (24) és (33) preambulumbekezdése).

               29

               Harmadszor a Bizottság a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében kijelenti, hogy a dán vámhatóságoknak már 1999 novemberében, vagyis az LGC 131 és az LGC 8471 behozatala jogvita tárgyát képező – 1997. szeptember 1-jétől2000. augusztus 2-ig terjedő – időszakának vége előtti időpontban tudomása volt arról, hogy a KTF-ek tárgyát képező termékek vámtarifaszáma hibás volt, a hivatkozott KTF-eket mégsem vonták vissza. A megtámadott határozatból továbbá az is kitűnik, hogy a dán vámhatóságok által végzett elemzések nem csupán az olyan termékekre vonatkoztak, amelyek valamely KTF tárgyát képezték, hanem az LGC 131-re is, amelyre nem állítottak ki KTF-et (a megtámadott határozat (9) és (10) preambulumbekezdése). Következésképpen a dán vámhatóságoknak 1999 novemberétől tudomásuk volt arról, hogy a jelen eljárásban érintett két termék egyikének tarifális besorolása hibás volt. Ennek ellenére 2000. november 27-ig vártak a behajtás iránti eljárás megindításával (a megtámadott határozat (13) preambulumbekezdése). A még érvényes KTF-eket – amelyek 2000. április 12-én jártak le – sem vonták vissza, pedig ezt megtehették volna. Egyébiránt rá kell mutatni, hogy 1999 novembere és 2000 novembere között a felperes a nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma szerinti besorolással történő 13 behozatallal nagyjából 240 tonna LGC 131-et, illetve két behozatallal 40 tonna LGC 8471-et importált, miközben a dán vámhatóságoknak tudomásuk volt arról, hogy általánosságban az LGC-termékek és különösen az LGC 131 tarifális besorolása téves volt. Végül különösen az LGC 131-et illetően meg kell jegyezni, hogy a Bizottság beadványában szereplő állításával ellentétben e termékből a felperes a jogvita tárgyát képező időszak alatt jelentős mennyiséget importált, ugyanis e behozatal több száz tonnányi mennyiséget és 45 importműveletet tett ki. Hozzá kell fűzni, hogy amint azt a tárgyalás során meg is erősítették, a felek egyetértenek azon tény tekintetében, hogy az érintett termékek – annyiban, amennyiben azok összetevője a tejsavófehérje – nem sorolhatók be a nómenklatúra 3504 vámtarifaszám alatt, a dán vámhatóságok a KTF-kben mégis így jártak el. A dán vámhatóságok egyébként elismerték ezt a tényt, ugyanis a behozatali vámok utólagos könyvelésbe vételéről szóló 2000. november 27-i határozatukban kijelentették, hogy „[a]z áruk 3504 vámtarifaszám alá való besorolása kizárt, tekintettel arra, hogy nem tejfehérjéről, hanem tejsavófehérjéről van szó”. Ebből következően a szóban forgó termékek vámáru-nyilatkozatokbeli leírására figyelemmel – amely kifejezetten egy tejsavófehérjére, vagyis a „laktoglobulinra” vonatkozott – a vámhatóságoknak lehetőségük lett volna arra, hogy észleljék a tarifális besorolási hibát.

               30

               Negyedszer rá kell mutatni arra, hogy sem a dán vámhatóságok, sem a megtámadott határozatban a Bizottság nem kérdőjelezték meg a felperes által benyújtott összes vámáru-nyilatkozat teljességét. Így különösen, a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy „[a] kérelemből az derül[t] ki, hogy úgy kell[ett] tekinteni, hogy az érdekelt jóhiszeműen járt el, és teljesítette a vámáru-nyilatkozatra vonatkozó hatályos rendelkezéseket” (a megtámadott határozat (39) preambulumbekezdése). A megtámadott határozatban szereplő tények nem támasztják alá a Bizottságnak a beadványaiban tett azon kijelentését, miszerint a „nyilatkozatban szereplő árumegnevezés nem volt teljes”. A Bizottság egyébiránt a tárgyalás során olyan jogalapot sem tudott megnevezni, amely lehetővé tette volna annak megállapítását, hogy a felperes által tett vámáru-nyilatkozatok nem voltak teljesek. Ezen túlmenően a Bizottság azon állításával kapcsolatosan, miszerint a felperes az LGC 131-re és az LGC 8471-re vonatkozóan egyáltalán nem nyújtott olyan műszaki dokumentációt, amely lehetővé tette volna azok tarifális besorolásának meghatározását, emlékeztetni kell arra, hogy az LGC 131 egyike volt azon termékeknek, amelyeket a vámhatóságok 1999-ben műszaki elemzésnek vetettek alá (a megtámadott határozat (9) preambulumbekezdése). Ezenfelül nyilvánvaló, hogy a dán vámhatóságok az LGC 131-et és az LGC 8471-et az ellenőrzést követően ugyanazon vámtarifaszám alá sorolták be, mint a többi LGC-terméket, ideértve azon LGC-termékeket is, amelyekre nézve KTF-et állítottak ki. Végül emlékeztetni kell arra, hogy a felek egyetértenek abban, hogy az érintett termékek – mivel tejsavófehérjékből állnak – nem voltak besorolhatók a nómenklatúra 3504 vámtarifaszáma alá. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a felperes behozatali nyilatkozataiban szereplő árumegnevezés – a „laktoglobulin”, vagyis egyfajta tejsavófehérje – elegendően pontos volt ahhoz, hogy a vámhatóságok legalább azt megállapíthassák, hogy a szóban forgó termékeket nem a hivatkozott vámtarifaszám alá kellett volna besorolni.

               31

               Ötödször a dán vámhatóságok a felperessel 1995. november 2-án folytatott telefonbeszélgetés során hozzáfűzték, hogy az egyik termék – nevezetesen az LGC 450 – tekintetében nem volt szükség újabb KTF kiállítására, mivel a felperes által benyújtott kérelem szerint „az nagymértékben megegyezett” egy olyan termékkel – nevezetesen az LGC 472-vel –, amelyre vonatkozóan nyújtottak már KTF-et. E telefonbeszélgetés tartalmát – amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (35) preambulumbekezdésében megjegyzi – a felperes egy, a dán vámhatóságoknak címzett 1995. november 3-i levélben erősítette meg anélkül, hogy azt a szóban forgó hatóságok később cáfolták volna. A Bizottsághoz intézett kérelmükben maguk a vámhatóságok – a felperes eléjük terjesztett érveit megismételve – is megemlítik e telefonbeszélgetés megtörténtét és tartalmát. Ez a ténybeli helyzet egyébiránt arra késztette a Bizottságot, hogy a megtámadott határozat ugyanezen preambulumbekezdésében arra a következtetésre jusson, hogy a dán vámhatóságok hibát követtek el az LGC 450 2000. április 13-át megelőző behozatalai tekintetében.

               32

               A jelen jogvita tárgyát képező termékekkel kapcsolatosan a Bizottság a megtámadott határozat (24) preambulumbekezdésében megjegyzi, hogy a dán vámhatóságok hozzá benyújtott kérelme szerint a behozatali vámok könyvelésbe vételének mellőzése és e vámok elengedése annyiban igazolt, amennyiben „a KTF tárgyát nem képező termékek a tarifális besorolás szempontjából megegyeznek olyan termékekkel, amelyek tekintetében KTF-et állítottak ki”. Ezt a ténybeli megállapítást a Bizottság a megtámadott határozatban nem vitatta.

               33

               Ezen túlmenően ki kell emelni, hogy a dán vámhatóságok által a fizetési felszólításukban meghatározott vámtarifaszámtól függetlenül a szóban forgó összes LGC-termék ugyanazon vámtarifaszám alá került besorolásra. Ebből következően a dán vámhatóságok számára az LGC 131 és LCG 8471 termékek vámtarifa-besorolásuk szerint a többi importált LCG-termékkel – ideértve a KTF-ben részesülő termékeket is – megegyezőnek minősültek. Ezt az értékelést a dán vámhatóságok Bizottsághoz intézett kérelme is megerősíti, amelyben e hatóságok kifejtették, hogy „az összes minta a szárazanyagra számítva legalább 80 tömegszázalék savófehérje tartalmú volt”, illetve hogy a szóban forgó termékek „számos, több mint 80 tömegszázalék savófehérje tartalmú tejsavófehérjéből” álltak. Ezt a ténybeli megállapítást a Landsskatteretten 2007. szeptember 13-i határozata is megismétli. Márpedig a felek által a beadványaikban adott magyarázatokra figyelemmel a szóban forgó termékek tarifális besorolása szempontjából kizárólag a több mint 80% tejsavófehérje tartalmú és a kevesebb mint 80% tejsavófehérje tartalmú termékek között tettek különbséget. Ebből következően a dán vámhatóságok magyarázatai szerint a szóban forgó termékek tulajdonképpen a tarifális besorolás szempontjából megegyeztek, amit a Bizottság is elismert a tárgyalás során. Így különösen, a Bizottság a tárgyalás során nem tudta megjelölni azokat a releváns megkülönböztető elemeket, amelyek alapján megállapítható lenne, hogy a hivatkozott LGC-termékek a vámszabályozás értelmében nem minősülnek azonos típusú árunak (a Bíróság C-199/09. sz. Schenker-ügyben 2010. december 2-án hozott ítéletének [EBHT 2010., I-12311. o.] 24. pontja). A Bizottság egyébiránt soha nem vitatta a dán vámhatóságoknak a szóban forgó termékek tarifális besorolása szempontjából egyező mivoltára vonatkozó megállapítását, illetve kiegészítő információkat sem kért. Ezzel kapcsolatosan hangsúlyozni kell, hogy a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.) 871. cikkének (5) bekezdése értelmében, ha megállapítást nyer, hogy a tagállam által szolgáltatott adatok nem elegendőek ahhoz, hogy az adott ügyben a tények teljes ismeretében határozatot hozhasson, a Bizottság e tagállamtól vagy bármely más tagállamtól további adatok szolgáltatását kérheti. A fentiekből következően a jelen ügyben a felperes úgy vélhette, hogy ugyan az LGC 131 és az LGC 8471 termékek nem részesültek KTF-ben, ám azokat ugyanazon vámtarifaszám alá kell besorolni, mint azokat, amelyek KTF-ben részesülnek vagy részesültek.

               34

               Ezen elemek összességére figyelemmel meg kell állapítani, hogy a dán vámhatóságok a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében az LGC 131 és az LGC 8471 termékek tarifális besorolásával kapcsolatosan hibát vétettek. A megtámadott határozat tehát e tekintetben jogsértő, mivel azon alapul, hogy a dán hatóságok nem vétettek ilyen hibát.

               35

               Következésképpen anélkül, hogy szükség lenne a felperes által másodlagosan felhozott második jogalap vizsgálatára, a kereset első jogalapjának helyt kell adni, és ennek megfelelően meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 1. cikkének (2) és (4) bekezdését annyiban, amennyiben azok az LGC 131 és LGC 8471behozatalaira vonatkoznak.

         A költségekről

               36

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A 2010. november 12-i C(2010) 7692 végleges bizottsági határozat 1. cikkének (2) és (4) bekezdését – amelyek azt állapítják meg, hogy bizonyos behozatali vámok utólagos könyvelésbe vétele igazolt, illetve azok elengedése nem igazolt (REC 03/08 ügy) – megsemmisíti annyiban, amennyiben azok a 131 és 8471 laktoglobulin-koncentrátumok behozatalaira vonatkoznak.

                           2)

                           Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit, valamint a Recombined Dairy System A/S részéről felmerült költségeket.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2013. június 5-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: dán.