A Bíróság (harmadik tanács) július 4.-i ítélete: 1985. # Alain-Pierre Allo és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Utólagosan kifizetett illetmény után járó kamatok. # 176/83. sz. ügy


A Törvényszék (kilencedik tanács) 2015. május 21-i ítélete. # Wine in Black GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-420/14. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) 1987. április 9-i ítélete. # Ügyészség kontra Jacques Verbrugge. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de police de Reims - Franciaország. # # 160/86. sz. ügy


A Bíróság (negyedik tanács) 2003. május 22-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Tagállami kötelezettségszegés. # C-335/02. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2013. november 19.#Az Európai Unió Tanácsa kontra Európai Bizottság.#Az Európai Unió tisztviselői és egyéb alkalmazottai díjazásának és nyugdíjának éves kiigazítása – A tisztviselők személyzeti szabályzata – Megsemmisítés iránti kereset – COM(2011) 829 végleges közlemény – COM(2011) 820 végleges javaslat – Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset – A tisztviselők személyzeti szabályzata XI. mellékletének 10. cikkén alapuló javaslatok előterjesztése – A Bizottság általi elmulasztás – Okafogyottá vált kereset – Okafogyottság.#C‑66/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2013. november 19. (
            *1
         )
      „Az Európai Unió tisztviselői és egyéb alkalmazottai díjazásának és nyugdíjának éves kiigazítása — A tisztviselők személyzeti szabályzata — Megsemmisítés iránti kereset — COM(2011) 829 végleges közlemény — COM(2011) 820 végleges javaslat — Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset — A tisztviselők személyzeti szabályzata XI. mellékletének 10. cikkén alapuló javaslatok előterjesztése — A Bizottság általi elmulasztás — Okafogyottá vált kereset — Okafogyottság”
      A C‑66/12. sz. ügyben,
      elsődlegesen az EUMSZ 263. cikk alapján megsemmisítés iránt, másodlagosan az EUMSZ 265. cikk alapján intézményi mulasztás megállapítása iránt 2012. február 9‑én
      az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Bauer és J. Herrmann, meghatalmazotti minőségben)
      felperesnek,
      támogatják:
      a Cseh Köztársaság (képviselik: M. Smolek, D. Hadroušek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben),
      a Dán Királyság (képviselik: V. Pasternak Jørgensen és C. Thorning, meghatalmazotti minőségben),
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: T. Henze és N. Graf Vitzthum, meghatalmazotti minőségben),

         Írország (képviseli: E. Creedon, meghatalmazotti minőségben, segítői: C. Toland BL és A. Joyce solicitor),
      a Spanyol Királyság (képviselik: N. Díaz Abad és S. Centeno Huerta, meghatalmazotti minőségben),
      a Francia Köztársaság (képviselik: G. de Bergues, D. Colas és J.‑S. Pilczer, meghatalmazotti minőségben),
      a Lett Köztársaság (képviselik: I. Kalniņš és A. Nikolajeva, meghatalmazotti minőségben),
      a Holland Királyság (képviselik: C. Wissels és M. Bulterman, meghatalmazotti minőségben),

         Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (képviselik: E. Jenkinson és J. Beeko, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: R. Palmer barrister)
      beavatkozók,
      az

         Európai Bizottság (képviselik: J. Currall, D. Martin és J.‑P. Keppenne, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      alperes ellen,
      támogatja:
      az Európai Parlament (képviselik: A. Neergaard és S. Seyr, meghatalmazotti minőségben)
      beavatkozó,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, K. Lenaerts elnökhelyettes, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz (előadó), Juhász E., M. Safjan, C. G. Fernlund és J. L. da Cruz Vilaça tanácselnökök, A. Rosas, G. Arestis, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. Toader és C. Vajda bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. július 2‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2013. szeptember 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Keresetlevelével az Európai Unió Tanácsa azt kéri, hogy a Bíróság:

                        —

                        elsődlegesen az EUMSZ 263. cikk alapján semmisítse meg

                                 —

                                 a kiegészítő információk szolgáltatása a Bizottság kivételi záradékról szóló, 2011. július 13‑i jelentéséhez című, 2011. november 24‑i COM(2011) 829 végleges közleményt (a továbbiakban: megtámadott közlemény) annyiban, amennyiben az Európai Bizottság abban véglegesen megtagadta, hogy az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának, valamint az Európai Közösségek egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeiről és a Bizottság tisztviselőire vonatkozó egyedi átmeneti intézkedések bevezetéséről szóló, 2010. november 24‑i 1080/2010/EU, Euratom rendelettel (HL L 311., 1. o.; helyesbítés: HL L 144., 2012.6.5., 48. o.) módosított, 1968. február 29‑i 259/68/EGK, Euratom, ESZAK tanácsi rendelettel létrehozott, az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (HL L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 5. o.; helyesbítés: HL 2007. L 248., 26. o.; a továbbiakban: személyzeti szabályzat) XI. mellékletének 10. cikke alapján megfelelő javaslatokat terjesszen az Európai Parlament és a Tanács elé, és

                                 —

                                 a Bizottság 2011. november 24‑én előterjesztett, az Európai Unió tisztviselői és egyéb alkalmazottai díjazásának és nyugdíjának, valamint az azokra alkalmazott korrekciós együtthatóknak 2011. július 1‑jétől kezdődő hatállyal történő kiigazításáról szóló tanácsi rendeletre vonatkozó javaslatát (COM(2011) 820 végleges, a továbbiakban: megtámadott javaslat),

                        —

                        másodlagosan az EUMSZ 265. cikk alapján állapítsa meg, hogy a Bizottság megsértette a Szerződéseket azáltal, hogy nem terjesztett a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikkén alapuló megfelelő javaslatokat a Parlament és a Tanács elé.

         Jogi háttér

               2

               A személyzeti szabályzat 65. cikke kimondja:
               „(1)   A Tanács minden évben felülvizsgálja az Unió tisztviselőinek és egyéb alkalmazottainak díjazását. E felülvizsgálatot szeptemberben kell elvégezni, a Bizottságnak az Európai Unió Statisztikai Hivatalának a tagállamok nemzeti statisztikai hivatalaival egyetértésben elkészített közös indexén alapuló közös jelentése alapján; az index az Unió minden egyes országában a július 1‑jén fennálló helyzetet tükrözi.
               E felülvizsgálat során a Tanács mérlegeli [helyesen: megvizsgálja], hogy az Unió gazdasági és szociális politikájának keretében a díjazást ki kell‑e igazítani. Különös figyelmet kell fordítani a közszolgálatbeli fizetések emelkedésére és a személyzetfelvétel szükségleteire.
               (2)   A megélhetési költségek jelentős változása esetén a Tanács két hónapon belül határoz a súlyozás [helyesen: az együtthatók] kiigazításáról és adott esetben visszamenőleges hatályú alkalmazásáról.
               (3)   E cikk alkalmazásában a Tanács a Bizottság javaslata alapján az [EUSZ] 16. cikkének (4) és (5) bekezdésében meghatározottaknak megfelelően minősített többséggel jár el.”

               3

               A személyzeti szabályzat 82. cikkének (2) bekezdése értelmében, amennyiben a Tanács a 65. cikk (1) bekezdésével összhangban a díjazás kiigazításáról határoz, ugyanezt a kiigazítást kell alkalmazni a nyugdíjakra is.

               4

               A személyzeti szabályzat 65a. cikke értelmében a személyzeti szabályzat 64. és 65. cikkének végrehajtására vonatkozó szabályokat a személyzeti szabályzat XI. melléklete határozza meg.

               5

               A személyzeti szabályzat XI. mellékletének 1. cikke – amely e melléklet 1. fejezete 1. szakaszának részét képezi –, kimondja, hogy a személyzeti szabályzat 65. cikkének (1) bekezdésében előírt felülvizsgálat céljából, az Eurostat minden évben október vége előtt jelentést készít a brüsszeli (Belgium) megélhetési költségek változásáról (Brüsszeli Nemzetközi Index), a brüsszeli és a tagállamokban található meghatározott alkalmazási helyek közötti gazdasági paritásokról (gazdasági paritások és közvetett mutatók), valamint a központi közigazgatás nemzeti közszolgálataiban fizetett bérek vásárlóerejének változásáról (fajlagos mutatók).

               6

               A személyzeti szabályzat XI. mellékletének 3. cikke értelmében, amely e melléklete 1. fejezetének „A díjazás és a nyugdíjak éves kiigazítására vonatkozó szabályok” című 2. szakaszát alkotja:
               „(1)   Július 1‑jétől kezdődő hatállyal a személyzeti szabályzat 65. cikkének (3) bekezdése értelmében a Tanács – a Bizottság javaslata és az e melléklet 1. szakaszában meghatározott kritériumok alapján – minden év vége előtt határoz a díjazás és a nyugdíjak kiigazításáról [helyesen: A Tanács – a Bizottság javaslata és az e melléklet 1. szakaszában meghatározott kritériumok alapján – minden év vége előtt, a személyzeti szabályzat 65. cikke (3) bekezdésének megfelelően határoz a díjazás és a nyugdíjak július 1‑jei hatállyal történő kiigazításáról].
               (2)   A kiigazítás összegét a Brüsszeli Nemzetközi Index és a fajlagos mutató szorzatával határozzák meg. A kiigazítást nettó értékben, egységes százalékban fejezik ki.
               […]
               (5)   Belgiumban és Luxemburgban nem kell korrekciós együtthatót alkalmazni. A korrekciós együtthatókat, amelyeket a következőkre kell alkalmazni:

                        a)

                        a többi tagállamban és bizonyos más alkalmazási helyeken szolgálatot teljesítő uniós tisztviselők illetménye;

                        b)

                        […] a többi tagállamban a 2004. május 1‑jét megelőzően szerzett nyugdíjjogosultságnak megfelelő része tekintetében folyósított nyugdíjak[,]

                  [a]z e melléklet 1. cikkében említett megfelelő gazdasági paritások és a személyzeti szabályzat 63. cikkében az érintett országok tekintetében meghatározott átváltási árfolyamok közötti arány alapján határozzák meg.
               […]”

               7

               A személyzeti szabályzat XI. mellékletének 5. fejezete a „Kivételi záradék” címet viseli. E fejezet a 10. cikkből áll, amely kimondja:
               „Ha a Bizottság által e célból rendelkezésre bocsátott objektív adatok alapján értékelve az Unión belüli gazdasági és szociális helyzetben komoly és hirtelen romlás következik be, a Bizottság megfelelő javaslatokat nyújt be, amelyekkel kapcsolatban a Tanács és az Európai Parlament az [EUMSZ] 336. cikkével összhangban határoz.”

               8

               Az említett melléklet 15. cikkének (1) bekezdése szerint az e mellékletben szereplő rendelkezéseket 2004. július 1‑jétől 2012. december 31‑ig kell alkalmazni.

         A jogvita előzményei

               9

               Tekintettel arra, hogy az Unióban a közelmúltban bekövetkezett pénzügyi és gazdasági válság „az Unión belüli gazdasági és szociális helyzet” a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikke értelmében vett „komoly és hirtelen romlását idézte elő”, a Tanács 2010 decemberében felkérte a Bizottságot, hogy e 10. cikk alapján terjesszen megfelelő javaslatokat a Parlament és a Tanács elé, kellő időben ahhoz, hogy azokat 2011 vége előtt megvizsgálhassák és elfogadhassák.

               10

               E felkérésre válaszul a Bizottság 2011. július 13‑án a Tanács elé terjesztette a kivételi záradékról (a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikke) szóló (COM(2011) 440 végleges) jelentést, amelyben tizenöt mutató alapján és a Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatósága által 2011. május 13‑án közzétett európai gazdasági előrejelzésre támaszkodva azt a következtetést vonta le, hogy nem szükséges a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikkén alapuló javaslat előterjesztése.

               11

               E jelentést a Tanácsban megvitatták, melynek eredményeként a Tanács ismételten felkérte a Bizottságot, hogy alkalmazza az említett 10. cikket, és terjesszen elő a díjazás kiigazítására irányuló megfelelő javaslatot.

               12

               E felkérésre válaszul a Bizottság előterjesztette a megtámadott közleményt, amely többek között a Gazdasági és Pénzügyi Főigazgatósága által 2011. november 10‑én kiadott gazdasági előrejelzésekre támaszkodott. A Bizottság ismét arra a következtetésre jutott, hogy az Unió nem küzd a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikke értelmében vett rendkívüli helyzettel, ezért a Bizottság nem kezdeményezheti a kivételi záradék alkalmazását.

               13

               Ugyanezen a napon a Bizottság előterjesztette a megtámadott javaslatot, amely a díjazás kiigazításának a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 3. cikkében szereplő „rendes” módszerén alapult, és 1,7% mértékű kiigazítást javasolt.

               14

               Az Európai Unió tisztviselői és egyéb alkalmazottai díjazásának és nyugdíjának, valamint az azokra alkalmazott korrekciós együtthatóknak 2011. július 1‑jétől kezdődő hatállyal történő kiigazításáról szóló tanácsi rendeletre vonatkozó bizottsági javaslatról szóló, 2011. december 19‑i 2011/866/EU tanácsi határozattal (HL L 341., 54. o.) a Tanács úgy határozott, hogy többek között az alábbiak miatt „nem fogadja el a [megtámadott] javaslatot”:

                        (8)

                        […] A Tanács meggyőződése, hogy az Unióban jelenleg tapasztalható pénzügyi és gazdasági válság, amely következményeként a tagállamok nagy hányadában jelentős költségvetési kiigazításokra, többek között a nemzeti köztisztviselők javadalmazása kiigazítására került sor, az Unión belüli gazdasági és szociális helyzet komoly és hirtelen romlásához vezetett.

                  […]

                        (13)

                        A fentiek fényében a Tanács úgy véli, hogy a Bizottság nyilvánvalóan hiányos tények és téves megfontolás alapján alakította ki álláspontját a gazdasági és szociális helyzet komoly és hirtelen romlásával kapcsolatban, és ezért tagadta meg, hogy a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikkén alapuló javaslatot nyújtson be.

                        (14)

                        Mivel a […] Bíróság a [C-40/10. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2010. november 24-én hozott ítélet (EBHT 2010., I-12043. o.) alapjául szolgáló] ügyben kimondta, hogy a személyzeti szabályzat XI. mellékletének alkalmazására vonatkozó időszak tekintetében egyedül a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikkében szereplő eljárás ad lehetőséget a gazdasági válság figyelembevételére a díjazás kiigazítása során, a Tanács csak bizottsági javaslat alapján tudta volna az említett cikket válság idején alkalmazni.

                        (15)

                        A Tanácsnak meggyőződése, hogy a személyzeti szabályzat XI. melléklete 10. cikkének megfogalmazása alapján, valamint figyelemmel arra, hogy az [EUSZ] 13. cikke (2) bekezdésének második mondata értelmében az intézmények kötelesek jóhiszeműen és kölcsönösen együttműködni egymással, a Bizottságnak kötelessége lett volna megfelelő javaslatot benyújtani a Tanács részére. A Bizottság a következtetéseivel, valamint a javaslat benyújtásának elmulasztásával az említett kötelezettségét megszegte.

                        (16)

                        Tekintettel arra, hogy a Tanács csak bizottsági javaslat alapján járhat el, a Bizottság azzal, hogy elmulasztott a rendelkezésre álló dokumentumokból megfelelő következtetéseket levonni és a személyzeti szabályzat XI. melléklete 10. cikke szerinti javaslatot benyújtani, megakadályozta a Tanácsot abban, hogy a személyzeti szabályzat XI. melléklete 10. cikke szerinti jogi aktus elfogadása révén megfelelően reagáljon a gazdasági és szociális helyzet komoly és hirtelen romlására.”

         A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás

               15

               A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:

                        —

                        elsődlegesen az EUMSZ 263. cikk alapján semmisítse meg a megtámadott közleményt annyiban, amennyiben a Bizottság abban véglegesen megtagadta, hogy a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikke alapján megfelelő javaslatokat terjesszen a Parlament és a Tanács elé, valamint semmisítse meg a megtámadott javaslatot,

                        —

                        másodlagosan az EUMSZ 265. cikk alapján állapítsa meg, hogy a Bizottság megsértette a Szerződéseket azáltal, hogy nem terjesztette a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikkén alapuló megfelelő javaslatokat a Parlament és a Tanács elé, és

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               16

               A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a keresetet és a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.

               17

               A Bíróság elnöke 2012. április 20‑i végzésével engedélyezte a Parlament számára, hogy a Bizottság kereseti kérelmeinek támogatása végett beavatkozzon. A Bíróság elnöke 2012. július 6‑i végzésével engedélyezte a Cseh Köztársaság, a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, Írország, a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Holland Királyság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága számára, hogy a Tanács kereseti kérelmeinek támogatása végett beavatkozzanak.

         A keresetről

               18

               Keresetében a Tanács azzal érvel, hogy a Bizottság megsértette a személyzeti szabályzat XI. mellékletének az EUSZ 13. cikk (2) bekezdésének második mondatával és az EUMSZ 241. cikkel összefüggésben értelmezett 10. cikkét azáltal, hogy a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 3. cikkében szereplő „rendes” módszeren alapuló javaslatot terjesztett elő, és ezzel megtagadta az említett 10. cikken alapuló megfelelő javaslat előterjesztését.

               19

               A Bizottság azt állítja, hogy a kereset elfogadhatatlan annyiban, amennyiben a Tanács nem tagjai minősített többségével határozott e kereset megindításáról. Emellett sem a megtámadott közlemény, sem a megtámadott javaslat nem minősül az EUMSZ 263. cikk értelmében vett megtámadható jogi aktusnak. Végül az EUMSZ 265. cikkben előírt feltételek nem teljesültek, különösen amiatt, hogy a Bizottság állást foglalt a Tanács felkéréséről, amikor azzal érvelt, hogy a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 10. cikkében előírt eljárás megindításának feltételei nem teljesültek. Ugyanakkor a Tanács nincs megfosztva a bírói jogvédelemtől, mivel álláspontját érvényesítheti azon perben, amelyet a Bizottság indított a Tanács ellen a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 3. cikkén alapuló javaslat elfogadásának megtagadása miatt. Másodlagosan a Bizottság a megsemmisítés iránti kereset és az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset megalapozottságát vitatja, azt állítva, hogy a Tanács nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvaló hibát követett el az Unión belüli gazdasági és szociális helyzet értékelésekor.

               20

               Hangsúlyozni kell, hogy a C‑63/12. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2013. november 19‑én hozott ítélet alapjául szolgáló ügyhöz hasonlóan a jelen kereset az Unió tisztviselői és egyéb alkalmazottai díjazásának és nyugdíjának 2011. évi kiigazítására vonatkozik, és a Bizottság és a Tanács közötti, azon kérdéssel kapcsolatos véleménykülönbségen alapul, hogy ezen évre vonatkozóan a személyzeti szabályzat XI. mellékletének 3. cikkében szereplő „rendes” és automatikus módszert kell alkalmazni vagy az e melléklet 10. cikke szerinti kivételi záradékot, amely az „Unión belüli gazdasági és szociális helyzet komoly és hirtelen romlása” esetén alkalmazandó. A két ügy közötti szoros kapcsolat azon tényből is kitűnik, hogy a felek mindkét ügyben hivatkoznak a másik ügyben benyújtott beadványaikra, amelyeket mellékletként csatoltak.

               21

               Márpedig a fent hivatkozott Bizottság kontra Tanács ügyben 2013. november 19‑én hozott ítélet 57–77. pontjában a Bíróság határozott a díjazás és a nyugdíjak éves kiigazítása tekintetében az intézmények között fennálló feladatmegosztásról, különösen ami e kiigazítás jogi alapjának meghatározását és a kivételi záradék alkalmazásának kezdeményezését illeti.

               22

               Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a jelen kereset okafogyottá vált, így arról nem szükséges határozni.

         A költségekről

               23

               A Bíróság eljárási szabályzatának 142. cikke szerint, ha az eljárás okafogyottá válik, a költségekről a Bíróság szabad mérlegelése szerint határoz.

               24

               A jelen ügyben a kereset nem a felek egyikének magatartása következtében vált okafogyottá, hanem amiatt, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Bizottság kontra Tanács ügyben 2013. november 19‑én hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben határozott a megsemmisítés iránti keresetről.

               25

               Ilyen körülmények között úgy kell határozni, hogy a Tanács és a Bizottság, valamint a beavatkozók maguk viselik saját költségeiket.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A keresetről nem szükséges határozni.

                           2)

                           A Cseh Köztársaság, a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, Írország, a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Holland Királyság, Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága, az Európai Parlament, az Európai Unió Tanácsa, valamint az Európai Bizottság maguk viselik saját költségeiket.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2012. november 8.#Finanzamt Hildesheim kontra BLC Baumarkt GmbH & Co. KG.#A Bundesfinanzhof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Hatodik héairányelv – A 17. cikk (5) bekezdésének harmadik albekezdése – Az előzetesen felszámított adó levonásához való jog – Adóköteles ügyletekhez és adómentes ügyletekhez egyaránt felhasznált termékek és szolgáltatások – Épület kereskedelmi és lakhatási célból történő bérbeadása – A héa levonási hányadának kiszámítására vonatkozó kritérium.#C‑511/10. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2012. november 8. (
            *1
         )
      „Hatodik héairányelv — A 17. cikk (5) bekezdésének harmadik albekezdése — Az előzetesen felszámított adó levonásához való jog — Adóköteles ügyletekhez és adómentes ügyletekhez egyaránt felhasznált termékek és szolgáltatások — Épület kereskedelmi és lakhatási célból történő bérbeadása — A héa levonási hányadának kiszámítására vonatkozó kritérium”
      A C-511/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország) a Bírósághoz 2010. október 27-én érkezett, 2010. július 22-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Finanzamt Hildesheim

      és
      a BLC Baumarkt GmbH & Co. KG

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (előadó) és M. Berger bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a görög kormány képviseletében F. Dedousi, G. Kotta és K. Boskovits, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében C. Murrell, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében C. Soulay és B.-R. Killmann, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2012. április 26-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Finanzamt Hildesheim (a továbbiakban: Finanzamt) és a német jog alá tartozó társaság, a BLC Baumarkt GmbH & Co. KG (a továbbiakban: BLC) között, héaköteles ügyletekhez és héamentes ügyletekhez egyaránt felhasznált ingatlannal összefüggésben előzetesen felszámított hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: héa) levonási hányadának kiszámítása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az Unió szabályozása

               3

               A hatodik irányelv tizenkettedik preambulumbekezdésének rendelkezései szerint:
               „mivel az adólevonás szabályait össze kell hangolni a beszedett adók tényleges nagyságát befolyásoló mértékben; mivel a levonható hányadot hasonló módon kell kiszámítani valamennyi tagállamban”.

               4

               A hatodik irányelv 17. cikkének (5) bekezdése előírja
               „Amennyiben az adóalany termékeket és szolgáltatásokat olyan értékesítéshez használ fel, amelyre a (2) és (3) bekezdés szerint adólevonási jog áll fenn, és ezzel egyidejűleg olyan értékesítéshez is, amelyre nézve nem áll fenn az adólevonási jog, úgy a [héa] levonását csupán addig a mértékéig lehet megengedni, amely az először említett értékesítésre vonatkozik [helyesen: az adólevonás csak a héának az adóköteles tevékenységekkel arányos része tekintetében engedélyezhető].
               E levonható hányadot a 19. cikknek megfelelően az adóalany által teljesített összes értékesítésre alkalmazni kell.
               A tagállamok azonban a következőket tehetik:

                        a)

                        engedélyezik az adóalanynak, hogy üzleti tevékenysége valamennyi részterületére külön arányt alkalmazzon, ha minden ilyen részterületről külön nyilvántartást vezet;

                        b)

                        kötelezik az adóalanyt, hogy üzleti tevékenysége valamennyi részterületére külön arányt alkalmazzon, és hogy valamennyi ilyen részterületről külön nyilvántartást vezessen;

                        c)

                        engedélyezik vagy kötelezővé teszik, hogy az adóalany az adólevonást a termékek vagy szolgáltatások összességére vagy egy részére [helyesen: összességének vagy egy részének rendeltetése szerint] alkalmazza;

                        d)

                        engedélyezik vagy kötelezővé teszik, hogy az adóalany az adólevonást az első albekezdésben megállapított szabállyal összhangban valamennyi termékre és szolgáltatásra alkalmazza, amelyeket az ott megnevezett ügylet céljaira használ fel;

                        e)

                        engedélyezik, hogy amennyiben az adóalany által le nem vonható [héa] jelentéktelen összegű, úgy azt figyelmen kívül lehessen hagyni.”

               5

               A hatodik irányelv 19. cikkének (1) bekezdése értelmében:
               „A 17. cikk (5) bekezdésének első albekezdése szerinti levonható arányosított adó a következő tört eredménye, amelynél:

                        —

                        a számlálóban a 17. cikk (2) és (3) bekezdése szerint az adólevonásra jogosító éves tevékenység teljes, [héa] nélkül számított összege [helyesen árbevételének összege] összege szerepel,

                        —

                        a nevezőben pedig a számlálóban szereplő, továbbá az adólevonásra nem jogosító éves tevékenység teljes [árbevételének], [héa] nélkül számított ősszege szerepel. A tagállamok a nevezőbe bevonhatják mindazon szubvenciók összegét is, amelyek nem szerepelnek a 11. cikk A. része (1) bekezdésének a) pontjában.

                  Az arányosított adót éves alapon százalékban kell meg állapítani, és azt egész százalékegységre kell felkerekíteni.”

         A német jog

               6

               Az adójogi reformról szóló 2003. évi törvénnyel (Steueränderungsgesetz 2003, BGBl. 2003 I, 2645. o.) módosított forgalmi adóról szóló törvény (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, 1270. o.); a továbbiakban: UStG) 15. §-ának (4) bekezdése előírja:
               „Amennyiben az adóalany a vállalkozása számára értékesített, behozott vagy a Közösségen belül beszerzett terméket vagy általa igénybe vett egyéb szolgáltatást csak részben használja fel olyan tevékenységekhez, amelyek az előzetesen felszámított adó levonását kizárják, nem vonható le a mindenkori előzetesen felszámított adó összegének azon része, amelyik a felszámított adó levonásának kizárását eredményező tevékenységekhez gazdaságilag kapcsolódik. Az adóalany a le nem vonható részösszeget megfelelő becslés alapján állapíthatja meg. Az előzetesen felszámított adó le nem vonható részösszegének az előzetesen felszámított adó levonását kizáró tevékenységek és az adólevonásra jogosító tevékenységek egymáshoz viszonyított aránya alapján történő megállapítása csak akkor megengedett, ha semmilyen más gazdasági kapcsolódás nem lehetséges.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               7

               A BLC 2003 és 2004 között lakásokat és üzlethelyiségeket magában foglaló épületet épített. Ezen épület felépítését követően a BLC azt bérbe adta, e bérlet egy része héaköteles, a másik része pedig héamentes volt. A 2004. évi héabevallásában a BLC részben levonta a hivatkozott ingatlannal összefüggésben előzetesen felszámított adót. E tekintetben a BLC a levonható héa összegét az üzlethelyiségek bérbeadásából, illetve az egyéb bérbeadásból származó forgalom alapján meghatározott százalékos arányt alkalmazva (a továbbiakban: forgalmon alapuló módszer) számította ki.

               8

               Egy adóellenőrzést követően a Finanzamt megállapította, hogy az UStG 15. §-ának (4) bekezdése értelmében az előzetesen felszámított levonható héa összegét az üzlethelyiségek és a lakások alapterületének arányában kellett volna meghatároznia. A jelen esetben az utóbbi módszer alapján történő felosztás a levonható héa összegének csökkenését vonta maga után. A Finanzamt következésképpen az adó újbóli kiszámítására kötelezte a BLC-t.

               9

               A BLC keresetet nyújtott be az adó újbóli kiszámítására való e kötelezéssel szemben a Finanzgerichthez. E bíróság helyt adott a keresetnek, megállapítva, hogy az UStG 15. §-a (4) bekezdésének harmadik mondata ellentétes az uniós joggal. Ugyanis a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének c) pontjával ellentétes, ha valamely tagállam főszabályként a forgalmon alapuló módszertől eltérő számítási módszert ír elő.

               10

               A Finanzamt felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesfinanzhofhoz a Finanzgericht határozatával szemben. A Bundesfinanzhof úgy ítéli meg, hogy határozni kell abban a kérdésben, hogy a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésében és különösen az ezen irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének c) pontjában szereplő egyik lehetőség felhatalmazza-e a tagállamokat arra, hogy korlátozzák a forgalmon alapuló módszer alkalmazásából eredő felosztást, abban az értelemben, hogy e módszer csak akkor használható, ha nem lehetséges egyéb gazdasági kapcsolódás.

               11

               A fenti körülmények között a Bundesfinanzhof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Úgy kell-e értelmezni a […] hatodik […] irányelv 17. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdését, hogy az felhatalmazza a tagállamokat arra, hogy valamely vegyes használatú épület felépítésével összefüggésben előzetesen felszámított héa felosztása céljából elsődlegesen a [forgalom] arányától eltérő felosztási kritériumot írjanak elő?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               12

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy az felhatalmazza a tagállamokat arra, hogy valamely vegyes használatú épület felépítésével összefüggésben előzetesen felszámított héa levonási hányadának kiszámítása érdekében az ezen irányelv 19. cikkének (1) bekezdésében szereplő, a forgalom arányától eltérő felosztási kritériumot írjanak elő.

               13

               E kérdés megválaszolása érdekében emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (5) bekezdése meghatározza a héalevonási jogra vonatkozó szabályokat arra az esetre, amikor az adóalany a beszerzett termékeket és szolgáltatásokat „olyan értékesítéshez használ[ja] fel, amelyre a (2) és (3) bekezdés szerint adólevonási jog áll fenn, és ezzel egyidejűleg olyan értékesítéshez is, amelyre nézve nem áll fenn az adólevonási jog”. Ilyen esetben a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének első albekezdése értelmében az adólevonás csak a héának az előbbi adóköteles tevékenységekkel arányos része tekintetében engedélyezhető (a C-488/07. sz. Royal Bank of Scotland ügyben 2008. december 18-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-10409. o.] 17. pontja).

               14

               A levonható adót a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének második albekezdése értelmében az ugyanazon irányelv 19. cikkének megfelelően meghatározott levonási hányad alapján kell kiszámítani (a fent hivatkozott Royal Bank of Scotland ügyben hozott ítélet 18. pontja).

               15

               Ugyanakkor, amint az a fent hivatkozott Royal Bank of Scotland ügyben hozott ítélet 17. pontjából kitűnik, a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének az „azonban” kifejezést tartalmazó harmadik albekezdése engedélyezi az említett 17. cikk (5) bekezdésének első és a második albekezdésben előírt szabály alóli eltérést, mivel felhatalmazása alapján a tagállamok az e rendelkezés harmadik albekezdésében felsorolt egyéb módszerek egyikét is előírhatják a levonható adó meghatározása céljából, úgymint a tevékenység valamennyi részterületére vonatkozó külön levonási hányad alkalmazását, illetve az eszközök összességének vagy egy részének az adott ügyletre való rendeltetése alapján történő adólevonás meghatározását, sőt a levonási jog bizonyos feltételekkel való kizárását.

               16

               Mivel a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdését az említett 17. cikk (5) bekezdésének első és a második albekezdésétől eltérő rendelkezésnek kell tekinteni, a tagállamok az e rendelkezés által számukra biztosított hatáskörök gyakorlása során kötelesek tiszteletben tartani a hatodik irányelv 17. cikk (5) bekezdése első albekezdésének hatékony érvényesülését, valamint a közös héarendszer alapjául szolgáló elveket, különösen az adósemlegesség és az arányosság elvét.

               17

               Ennélfogva az a tény, hogy valamely tagállam elfogadhat olyan jogszabályokat, mint amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság bemutat, amely jogszabályok általában eltérnek a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének első és a második albekezdésében és a hatodik irányelv 19. cikkének (1) bekezdésében előírt szabályoktól, ellentétes az utóbbi irányelvvel. Ugyanis az ilyen jogszabályok megkérdőjelezik a hatodik irányelvnek az annak tizenkettedik preambulumbekezdésében kimondott céljait, amely szerint a levonási hányadot hasonló módon kell kiszámítani valamennyi tagállamban.

               18

               Ez az értelmezés megfelel a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdése céljának is, amely rendelkezéseit meghatározott esetekre kell alkalmazni, mivel céljuk, figyelembe véve az adóalany egyes tevékenységeinek különleges jellemzőit, többek között arra irányul, hogy lehetővé tegyék a tagállamok számára, hogy pontosabb eredményeket kapjanak a levonási hányad kiszámításakor (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Royal Bank of Scotland ügyben hozott ítélet 24. pontját).

               19

               Ebből következik, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (5) bekezdésével nem ellentétes, ha valamely tagállam a közös héarendszer alapjául szolgáló elveket tiszteletben tartva valamely adott ügylet – mint például vegyes használatú épület felépítése – vonatkozásában előnyben részesíti a levonási hányad kiszámításának az e rendelkezés harmadik albekezdésében előírt egyik módszerét.

               20

               A levonási hányad ilyen jellegű helyzetekben történő kiszámítására vonatkozó szabályokat illetően pontosítani kell, hogy a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdése d) pontjának alkalmazása esetében használatos módszer kivételével, amely kifejezetten visszautal az ezen irányelv 17. cikk (5) bekezdésének első albekezdésében szereplő számítási szabályra, az utóbbi irányelv 19. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabályok nem alkalmazhatók, ha az adott eset ugyanezen irányelv 17. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdésében foglalt különleges eljárás alá tartozik (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Royal Bank of Scotland ügyben hozott ítélet 21. pontját).

               21

               Ugyanis a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének és 19. cikke (1) bekezdésének szövegéből kitűnik, az utóbbi rendelkezés kizárólag az ezen irányelv 17. cikke (5) bekezdésének első albekezdésében említett levonási hányadra utal, és részletes számítási szabályt csak az e két rendelkezés közül az elsőben érintett arányra határoz meg (a fent hivatkozott Royal Bank of Scotland ügyben hozott ítélet 22. pontja), valamint kiterjesztéséként az említett irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének d) pontját alkalmazva történő levonásra.

               22

               Márpedig a hatodik irányelvben foglalt szabály hiányában a tagállamok feladata, hogy az uniós jog, valamint a közös héarendszer alapjául szolgáló elvek tiszteletben tartásával meghatározzák az előzetesen felszámított héa levonási hányadának kiszámítására vonatkozó módszereket és szabályokat. E hatáskör gyakorlása során az említett tagállamok kötelesek figyelembe venni az ezen irányelv célját és szerkezetét (lásd ebben az értelemben a C-437/06. sz. Securenta-ügyben 2008. március 13-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-1597. o.] 34. és 35. pontját).

               23

               A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy tekintettel először is a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének céljára, amely – amint arra a jelen ítélet 18. pontja emlékeztet – arra irányul, hogy lehetővé tegye a tagállamok számára, hogy pontosabb eredményeket kapjanak a levonási hányad kiszámításakor, másodszor az ezen irányelv 17. cikke (5) bekezdésének szerkezetére, harmadszor pedig a közös héarendszer alapjául szolgáló adósemlegesség elvére, amelynek végrehajtása a 17. cikk (5) bekezdésének harmadik albekezdésében nyilvánul meg, a tagállamok kötelesek az utóbbi rendelkezés által elismert kiváltságok gyakorlása során figyelni arra, hogy az előzetesen felszámított héa levonási hányadának kiszámítása a lehető legpontosabb legyen (lásd analógia útján a gazdasági tevékenységek és a nem gazdasági tevékenységek közötti levonási hányad megállapítása tekintetében a fent hivatkozott Securenta-ügyben hozott ítélet 37. pontját).

               24

               A hatodik irányelvvel ennélfogva nem ellentétes, ha az említett hatáskörök gyakorlása során a tagállamok valamely adott ügylet vonatkozásában a forgalmon alapuló módszertől eltérő módszert vagy felosztási kritériumot használnak, mint például különösen az alapügyben szóban forgó területen alapulót, feltéve hogy a választott módszer biztosítja az előzetesen felszámított héa levonási hányadának a forgalmon alapuló módszerhez viszonyított pontosabb megállapítását.

               25

               Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata e feltételek tiszteletben tartásának az ellenőrzése.

               26

               Következésképpen azt kell válaszolni az előterjesztett kérdésre, hogy a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a valamely adott ügylettel – mint például vegyes használatú épület felépítésével – összefüggésben előzetesen felszámított héa levonási hányadának kiszámítása során az ezen irányelv 19. cikke (1) bekezdésében szereplő, a forgalom arányától eltérő felosztási kritériumot részesítsenek előnyben, feltéve hogy a választott módszer az említett levonási hányad pontosabb megállapítását biztosítja.

         A költségekről

               27

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                     A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 17. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a valamely adott ügylettel – mint például vegyes használatú épület felépítésével – összefüggésben előzetesen felszámított hozzáadottérték-adó levonási hányadának kiszámítása során az ezen irányelv 19. cikke (1) bekezdésében szereplő, a forgalom arányától eltérő felosztási kritériumot részesítsenek előnyben, feltéve hogy a választott módszer az említett levonási hányad pontosabb megállapítását biztosítja.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2010. július 1-i ítélete. # Paulette Füller-Tomlinson kontra Európai Parlament. # Közszolgálat. # F-97/08. sz. ügy


A Bíróság február 19.-i ítélete: 1998. # Northern Ireland Fish Producers' Organisation Ltd (NIFPO) és Northern Ireland Fishermen's Federation kontra Department of Agriculture for Northern Ireland. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice in Northern Ireland, Queen's Bench Division - Egyesült Királyság. # Halászat. # C-4/96. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2009. december 10-i ítélete.#Krzysztof Peśla kontra Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Schwerin - Németország.#Munkavállalók szabad mozgása - EK 39. cikk - A szabályozott jogi szakmák felkészítő gyakorlatára bocsátás megtagadása - A valamely másik tagállamban jogi oklevelet szerzett jelölt - A megszerzett ismeretek egyenértékűségének vizsgálati szempontjai.#C-345/08. sz. ügy.

text:
      C‑345/08. sz. ügy
      Krzysztof Peśla
      kontra
      Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern
      (a Verwaltungsgericht Schwerin [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Munkavállalók szabad mozgása – EK 39. cikk – A szabályozott jogi szakmák felkészítő gyakorlatára bocsátás megtagadása – A valamely másik tagállamban jogi oklevelet szerzett jelölt – A megszerzett ismeretek egyenértékűségének vizsgálati szempontjai”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Személyek szabad mozgása – Munkavállalók – A szabályozott jogi szakmákra felkészítő gyakorlatra bocsátás
      (EK 39. cikk)
      2.        Személyek szabad mozgása – Munkavállalók – A szabályozott jogi szakmákra felkészítő gyakorlatra bocsátás
      (EK 39. cikk)
      1.        Az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy az e célra szolgáló vizsgák letétele nélkül, közvetlenül a jogi szakmákra felkészítő
         gyakorlatra bocsátás iránti kérelmet követő, a képzések egyenértékűségére vonatkozó vizsgálatnál referenciának tekinthető
         ismeretek azok az ismeretek, amelyeket az azon tagállam által megkövetelt képesítés igazol, ahol a jelölt a gyakorlat megkezdését
         kérelmezi.

      A jelölt okleveleivel, bizonyítványaival és más címeivel, valamint vonatkozó szakmai gyakorlatával igazolt képesítést a nemzeti
         jog megkívánt szakmai képesítéssel összehasonlító vizsgálat keretében ugyanis a tagállamok különböző célokat vehetnek figyelembe
         mind az érintett szakma származási tagállambeli jogi hátterét illetően, mind annak tevékenységi körét illetően. Az ügyvédi
         szakma esetében tehát a tagállamnak joga van az oklevelek összehasonlító vizsgálatát elvégezni, figyelemmel az érintett nemzeti
         jogrendszerek közötti lényeges eltérésekre.

      Így, maga az a tény, hogy az egyik tagállam joga tárgyában folytatott jogi tanulmányok mind a képzés szintjét, mind az e célra
         fordított időt és energiát illetően összehasonlíthatónak tekinthetők a valamely más tagállamban előírt képesítéssel igazolt
         ismeretek megszerzésére irányuló tanulmányokkal, még nem eredményezi azt, hogy az összehasonlító vizsgálat során nem az azon
         tagállam nemzeti rendelkezései által megkövetelt szaktudást kellene előnyben részesíteni, amelyben a jelölt a jogi szakma
         megkezdéséhez szükséges szakmai képzésben szeretne részesülni, hanem azokat az ismereteket, amelyek az első tagállam jogának
         alapjaira vonatkoznak, és amelyeket az e tagállamban szerzett képesítések igazolnak.

      (vö. 37., 44., 46., 48. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy amikor valamely tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai egy másik tagállam állampolgárának
         valamely szabályozott szakma későbbi gyakorlásához szükséges gyakorlati képzési idő – mint például a jogi szakmákra felkészítő
         gyakorlat – megkezdésére irányuló kérelmét vizsgálják, e cikk nem írja elő, hogy e hatóságok a közösségi jog által előírt
         egyenértékűségi vizsgálat keretében a jelölttől csupán alacsonyabb szintű jogi ismereteket követeljenek meg, mint amelyeket
         az e tagállamban a gyakorlati képzési idő megkezdéséhez szükséges képesítés igazol. Ugyanakkor pontosítani kell, hogy egyrészt
         az említett cikk nem képezi akadályát annak sem, hogy a képesítési előírásokat ilyen rugalmasan értelmezzék, másrészt lényeges,
         hogy az érintett által képesítésekkel igazolt ismeretek részleges elismerésének lehetősége a gyakorlatban ne csupán fiktív
         lehetőség maradjon, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

      (vö. 65. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2009. december 10.(*)

      „Munkavállalók szabad mozgása – EK 39. cikk – A szabályozott jogi szakmák felkészítő gyakorlatára bocsátás megtagadása – A valamely másik tagállamban jogi oklevelet szerzett jelölt – A megszerzett ismeretek egyenértékűségének vizsgálati szempontjai”
      A C‑345/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgericht Schwerin
         (Németország) a Bírósághoz 2008. július 28‑án érkezett, 2008. július 8‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Krzysztof Peśla
      és
      a Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: J. N. Cunha Rodrigues, a második tanács elnöke, a harmadik tanács elnökeként eljárva, P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus
         és A. Ó Caoimh (előadó) bírák,

      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. július 2‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        Peśla képviseletében B. Kemper Rechtsanwalt,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Kemper, meghatalmazotti minőségben,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében E. Skandalou és S. Vodina, meghatalmazotti minőségben,
      –        Írország képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítői: M. Collins S.C., D. Dodd B.L., és K. Keane B.L.,
      –        a magyar kormány képviseletében Fazekas J., Veres K. és Fehér M., meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –        a finn kormány képviseletében A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében H. Støvlbæk, M. Adam és M. Vollkommer, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 39. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a K. Peśla, lengyel állampolgár és a Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern (Mecklenburg–Elő‑Pomeránia igazságügyi
         minisztériuma) között amiatt folyó peres eljárás keretén belül terjesztették elő, hogy ez utóbbi – az úgynevezett „erstes
         juristiches Staatsexamen” (első jogi államvizsga, a továbbiakban: első államvizsga) vizsgáihoz kötelező joganyagra vonatkozó
         alkalmassági vizsga letételének hiányában – megtagadta az előbbitől a felkészítő jogi szakmai gyakorlaton joggyakornokként
         („Rechtsreferendarként”) való részvétel jogát.

       A nemzeti jogi háttér
      3        Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy Németországban minden szabályozott jogi szakma gyakorlásához
         főszabály szerint szükség van a „Befähigung zum Richteramt” (a bírói hivatás gyakorlásához szükséges felhatalmazás) megszerzésére.
         A bírák jogállásáról szóló német törvény (Deutsches Richtergesetz, a továbbiakban: a DRiG) 5. §‑a (1) bekezdésének megfelelően
         e felhatalmazást azok a személyek kaphatják meg, akik sikeresen letették az egyetemi tanulmányokat lezáró első államvizsgát,
         valamint a felkészítő gyakorlatot („Rechtsreferendariatot”, a továbbiakban: felkészítő gyakorlatot) követő második jogi államvizsgát.

      4        A DRiG 5a. §‑ának (2) bekezdése szerint a –  Németországban legalább két évig tartó – egyetemi tanulmányok tárgyát a kötelező
         tantárgyak és a választható speciális tantárgyak képezik. A kötelező tantárgyak témája a polgári jog, a büntetőjog, a közjog
         és az eljárásjog alapvetése, ideértve az európai jogot, a jogi alaptant, a filozófia, a történelem és a szociológia alapjait
         is érintő témákat. A speciális tantárgyak célja a tanulmányok kiegészítése, a hozzájuk kapcsolódó kötelező tárgyak elmélyítése,
         valamint a jog interdiszciplináris és nemzetközi vetületeinek átadása.

      5        A DRiG 5d. §‑a (2) bekezdésének első mondata értelmében az első államvizsga tárgyát képező tantárgyaknak olyan szintűeknek
         kell lenniük, hogy azokat négy és fél év alatt el lehessen sajátítani. Ugyanezen törvény 5. §‑a (1) bekezdésének értelmében
         ezen első vizsga egy, a különféle speciális tantárgyakra vonatkozó egyetemi vizsgából, és egy, a kötelező tantárgyakra vonatkozó
         államvizsgából áll. Az említett (2) bekezdés harmadik mondata szerint ez utóbbi vizsgát írásbeli és szóbeli vizsga formájában
         bonyolítják le.

      6        A DRiG 5. §‑a (2) bekezdésének megfelelően a tanulmányok és a felkészítő gyakorlat tartalmának összhangban kell lennie egymással.
         Ugyanezen törvény 5b. §‑a alapján a felkészítő gyakorlat időtartama két év, amely kötelező gyakorlaton való részvételből és
         fakultatív gyakorlaton vagy gyakorlatokon való részvételből áll. Ugyanezen cikk értelmében e gyakorlat kötelező részeit a
         polgári rendesbíróságokon, az ügyészségeken, a büntetőbíróságokon, a közigazgatási szerveknél vagy valamely ügyvédnél kell
         teljesíteni. A DRiG 5. §‑a (3) bekezdése első mondatának megfelelően a második jogi államvizsga írásbeli részére a felkészítő
         gyakorlat tizennyolcadik és huszonegyedik hónapja között kell, hogy sor kerüljön.

      7        A DRiG 5b. §‑ának (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a felkészítő gyakorlat minden egyes kötelező része – a valamely ügyvédnél
         teljesített gyakorlati rész kivételével, amelynek időtartama kilenc hónap – három hónapig tart.

      8        A bíróságokról szóló törvény (Gerichtsverfassungsgesetz, a továbbiakban: a GVG) 10. §‑a értelmében vett képzés keretében a
         joggyakornokok a bíró felügyelete mellett eljárhatnak a jogi tanácsadás iránti kérelmek ügyében, büntetőügyek kivételével
         az eljárás során meghallgatják a feleket, bizonyítást vehetnek fel, és tárgyalást tarthatnak. A GVG 142. §‑ának (3) bekezdése
         úgy rendelkezik, hogy a joggyakornokokra lehet bízni az ügyészségi tisztviselő helyettesítési feladatait is, e tisztviselő
         felügyelete mellett.

      9        E szabályozás részleteinek pontos meghatározása a tartományokra (Landokra) tartozik. Mecklenburg–Elő‑Pomeránia jogászképzésről
         szóló törvénye (Gesetz über die Juristenausbildung im Land Mecklenburg‑Vorpommern, a továbbiakban: a JAG‑M‑V) 21. §‑ának (3) bekezdése
         szerint a joggyakornok felkészítő gyakorlata közjogi képzés keretében zajlik. A joggyakornokok megélhetési támogatást kapnak
         a JAG‑M‑V 21a. §‑ának (2) bekezdése értelmében. E felkészítő gyakorlat során a hierarchia szerinti felügyelet alá tartoznak,
         és képzésvezetőjük utasításainak megfelelően kell eljárniuk, a jogászképzésről szóló törvény végrehajtási rendeletének (Verordnung
         zur Ausführung des Juristenausbildungsgesetzes, a továbbiakban: JAPO‑M‑V) 36. §‑a (1) és (2) bekezdésének értelmében. A JAG‑M‑V
         24. §‑a értelmében a felkészítő képzés a vizsga sikerességének vagy az első pótvizsga sikertelenségének kihirdetése napjáig
         tart.

      10      A DriG 6. §‑ának (1) bekezdése szerint a felkészítő gyakorlatra bocsátás az első államvizsga sikeres teljesítéséhez van kötve.
         Ugyanezen törvény 112a. §‑a értelmében ha valamely európai uniós tagállam állampolgára az említett tagállamban megszerezte
         az e tagállamban az egyetemet követő ügyvédképzés megkezdését lehetővé tevő egyetemi oklevelet, akkor Németországban kérheti
         ezen egyetemi oklevélnek az első államvizsgával való egyenértékűségének elismerését. Ezen egyenértékűségi igazolás megszerzése
         esetén az érintett megkezdheti a felkészítő gyakorlatot.

      11      Az ügyiratokból az derül ki, hogy a DRiG‑nek „A jogi szakmák felkészítő gyakorlatára való bocsátáshoz szükséges egyenértékűség
         vizsgálata” című 112a. §‑át a Bíróság C‑313/01. sz. Morgenbesser‑ügyben 2003. november 13‑án hozott ítéletét [EBHT 2003.,
         I‑13467. o.] követően fogadták el. E cikk így rendelkezik:

      „(1) Az Európai Unió valamely tagállamának, az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásban részes valamely másik államnak
         vagy Svájcnak azok az állampolgárai, akik az ezen államok valamelyikében megszerzett olyan jogtudományi egyetemi oklevéllel
         rendelkeznek, amely ezen államban megteremti a lehetőséget a Gesetz über die Tätigkeit europäischer Rechtsanwälte in Deutschland
         1. §‑a szerinti európai ügyvédi posztgraduális képzés megkezdésére, kérelemre felkészítő joggyakorlatra bocsátást nyernek,
         ha ismereteik és képességeik megfelelnek az 5. § (1) bekezdése szerinti, sikeresen letett állami kötelező tantárgyi vizsga
         által igazolt ismereteknek és képességeknek.

      (2) Az (1) bekezdés szerint szükséges ismeretek és képességek vizsgálata kiterjed az egyetemi oklevélre és a bemutatott igazolásokra,
         különösen az oklevelekre, a vizsgabizonyítványokra, az egyéb képesítési igazolásokra és a vonatkozó szakmai tapasztalat igazolására.
         Ha a vizsgálat az egyenértékűséget nem vagy csak részben állapítja meg, kérelemre alkalmassági vizsga letételének van helye.

      (3) Az alkalmassági vizsga egy német nyelven leteendő állami vizsga, amely a német jog szükséges ismeretét vizsgálja, és amelynek
         azon képesség megítélését kell szolgálnia, hogy a felkészítő joggyakorlat sikeresen elvégezhető‑e. A vizsga tárgyai a polgári
         jog, a büntetőjog és a közjog, ideértve a kapcsolódó eljárási jogot is. Az állami kötelező tantárgyi vizsga írásbeli vizsgakérdéseit
         kell megválaszolni azoknak a második mondatban említett jogterületeknek a vonatkozásában, amelyek kielégítő ismeretét a (2) bekezdés
         első mondata szerinti vizsgálat keretében még nem igazolták.

      (4) Az alkalmassági vizsga akkor sikeres, ha
      1. a vizsga lebonyolításának helye szerinti tartomány joga alapján az állami kötelező tantárgyi vizsga sikerességéhez szükséges
         számú vizsga, legalább azonban az állami kötelező tantárgyi vizsga keretében leteendő vizsgák fele sikeres, és

      2. a vizsgák a (3) bekezdés második mondatában felsorolt jogterületek közül legalább két területen sikeresek, ezek közül legalább
         egy vizsga a polgári jog területére vonatkozik.

      Ha a (3) bekezdés második mondatában felsorolt jogterületek megfelelő ismerete már a (2) bekezdés első mondata szerinti vizsgálat
         keretében bebizonyosodott, úgy e területeken a vizsgákat sikeresnek kell tekinteni.

      (5) A sikertelen alkalmassági vizsga egyszer ismételhető meg.
      (6) Az (1) bekezdés szerinti egyenértékűség elismerését úgy kell tekinteni, mintha az 5. § (1) bekezdése szerinti első vizsga
         sikeres lett volna.

      [...]”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      12      K. Peśla 2003 decemberében „jó” minősítéssel és a magiszter fokozat megszerzésével zárta le az 1998‑ban a poznani egyetem
         (Lengyelország) jogtudományi karán megkezdett felsőfokú tanulmányait. 2005 januárjában a frankfurti (Frankfurt an der Oder,
         Németország) egyetem jogi kara – ahol 1998 óta párhuzamosan tanult – a német‑lengyel jogászképzés elvégzését követően a „Master
         of German and Polish Law” tudományos fokozatot, 2005 februárjában pedig a „Bachelor of German and Polish Law” tudományos címet
         adományozta neki.

      13      2005 novemberében K. Peśla kérelmezte a jogi szakmákra felkészítő gyakorlatra való felvételét Mecklenburg–Elő‑Pomeránia tartományban.
         Kérelmének indokolásaként, egyéb igazolások – mint például az egyes tanulmányi kurzusok kreditpontjainak teljesítésére, szakmai
         tapasztalataira, valamint az elvégzett tanfolyamokra és képzésekre vonatkozó igazolások – bemutatása mellett hivatkozott a
         fent említett Morgenbesser‑ügyben hozott ítéletre.

      14      2007. március 27‑i határozatával a Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern elutasította a DRiG 112a. §‑a szerinti egyenértékűség
         elismerésére irányuló kérelmet. Álláspontja szerint az egyenértékűség vizsgálata során alkalmazott szempont azon ismeretek
         megléte, amelyek az ugyanezen törvény 5. §‑ának (1) bekezdése szerinti, a kötelező tárgyakból tett első államvizsga teljesítéséhez
         szükségesek. A külföldi jogi ismeretek a német joghoz képest fennálló eltérések miatt nem ismerhetők el egyenértékűnek. Ezenfelül,
         ezen elutasító határozat szerint a K. Peśla által a Master of German and Polish Law kurzuson megszerzett kreditpontokhoz szükséges
         német jogi ismeretek egyértelműen alacsonyabb szintűek, mint a kötelező tantárgyakból teendő első államvizsga írásbeli vizsgáján
         megkövetelt ismeretek.

      15      Az említett elutasító határozatban ugyanakkor szerepel, hogy K. Peśla, amennyiben azt kérelmezi, részt vehet a DRiG 112a. §‑ának
         (3) bekezdése szerinti alkalmassági vizsgán.

      16      2007. április 27‑én K. Peśla a 2007. március 27‑i határozattal szemben keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
         Keresetének alátámasztásaként elsősorban arra hivatkozott, hogy az egyenértékűségnek a Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern
         által végzett vizsgálata ellentétes a Bíróság ítélkezési gyakorlata által kidolgozott szempontokkal. Szerinte, ha a német
         jog ismeretének olyan szintű elsajátítása lenne a figyelembe veendő vizsgálati szempont, mint az első államvizsgához megköveteltek,
         akkor egyetlen külföldi diploma sem tudna megfelelni e szempontnak, hiszen a többi tagállamban a német jogot általában nem
         tanítják.

      17      Másodlagosan K. Peśla azt kifogásolja az említett elutasító határozatban, hogy az nem vette kellőképpen figyelembe azokat
         az ismereteket, amelyeket ő Németországban tanulmányai, gyakorlatai, két egyetemi tanszéken folytatott tevékenységei és felügyelet
         mellett végzett munkája során megszerzett.

      18      A Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern azt állítja, hogy a megtámadott elutasító határozat indokolt. Az ő véleménye szerint
         a megszerzett ismeretek egyenértékűsége nem ismerhető el.

      19      E körülmények alapján, mivel úgy vélte, hogy az eléje terjesztett jogvita megoldása azoktól a feltételektől függ, amelyekhez
         az EK 39. cikk a DRiG 112a. §‑a (1), (2) és (6) bekezdése szerinti egyenértékűség elismerését köti, a Verwaltungsgericht Schwerin
         felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal végett az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Összeegyeztethető‑e az EK 39. cikkel, hogy az egyenértékűségnek a [DRiG] 112a. §‑ának (1) és (2) bekezdése szerinti elismerésére
         csak akkor kerül sor, ha a bemutatott igazolásokból kitűnik, hogy a közösségi polgár rendelkezik a [DRiG] 5. §‑ának (1) bekezdése
         szerinti (német jogi) kötelező tantárgyi vizsga során felmért ismeretekkel és képességekkel?

      2)      Ha az első kérdésre nemleges válasz adandó:
      Azt írja‑e elő az EK 39. cikk, hogy az egyenértékűség közösségi joggal összhangban álló vizsgálatának egyedüli mércéje az,
         hogy a közösségi polgárnak az EU‑ban megszerzett egyetemi oklevele – az általa bemutatott további, végzettséget és tapasztalatot
         igazoló okmányokkal együtt – az (intellektuális) képzési színvonal és képzési ráfordítások tekintetében összehasonlítható
         [az első államvizsgával]?

      3)      Ha a második kérdésre is nemleges válasz adandó:
      Összeegyeztethető‑e az EK 39. cikkel, hogy bár az egyenértékűségnek a [DRiG] 112a. §‑ának (1) és (2) bekezdése szerinti elismerése
         tartalmilag a (német jogi) első államvizsga kötelező tantárgyi vizsgaanyagához kapcsolódik, de a Közösség területén már sikeresen
         elvégzett egyéb jogi tanulmányokra figyelemmel csak valamivel „alacsonyabb” követelményeket támasztanak?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      20      Az első két kérdés, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, arra vonatkozik, hogy melyek azok az ismeretek, amelyek referenciának
         tekinthetők annak megítélésénél, hogy a közvetlenül – az e célra szolgáló vizsgák letétele nélkül – a jogi szakmákra felkészítő
         gyakorlatra bocsátás iránti kérelmet benyújtó személy rendelkezik‑e azonos szintű ismeretekkel azokhoz képest, amelyeket az
         érintett tagállamban az ilyen gyakorlatra való bocsátáshoz megkövetelnek. Az első kérdés tehát arra vonatkozik, hogy az említett
         ismereteknek a fogadó tagállam joga‑e a tárgya, míg a második kérdés annak megállapítására irányul, hogy valamely másik tagállam
         jogának ismerete egyenértékűnek tekinthető‑e – mind a képzés szintjét, mind annak idejét és az annak érdekében tett erőfeszítéseket
         illetően – azokkal az ismeretekkel, amelyeket a fogadó tagállamban a jogi szakmák felkészítő gyakorlatára való bocsátáshoz
         megkövetelnek.

      21      Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy lehetséges‑e az, hogy a közösségi
         jog előírja, hogy a fogadó tagállam joga ismeretének a második jogi államvizsgát megelőző, kötelező felkészítő joggyakorlatra
         bocsátáshoz és a jogi szakma megkezdéséhez megkövetelt szintje – a személyek szabad mozgásának elősegítése érdekében – valamelyest
         alacsonyabb legyen.

       Az első két kérdésről
      22      Az első két kérdésre adandó válasz tekintetében először is emlékeztetni kell arra, hogy a K. Peśla helyzetében lévő személyek
         nem hivatkozhatnak az alapeljárásban a másodlagos közösségi jogra felsőfokú képesítéseik és szakmai tapasztalataik elismerése
         érdekében azért, hogy Németországban a jogi szakma gyakorlásához szükséges képzés gyakorlati részét megkezdhessék.

      23      Az ügyvédi hivatásnak a képesítés megszerzése országától eltérő tagállamokban történő folyamatos gyakorlásának elősegítéséről
         szóló, 1998. február 16‑i 98/5/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 77., 36. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet,
         3. kötet, 83. o.) ugyanis kizárólag a származási tagállamában teljes körű ügyvédi képesítést szerzett személyekre vonatkozik
         (lásd a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 45. pontját). Ezenfelül az ügyiratokból kiderül, hogy a joggyakornoki
         tevékenység teljesítése Németországban a jogi szakma megkezdéséhez szükséges képzés gyakorlati részét képezi. Ebből következik,
         hogy ezen tevékenység nem minősíthető a 2001. május 14‑i 2001/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 206.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 26. kötet, 195. o.) módosított, a legalább hároméves szakoktatást és szakképzést
         lezáró felsőfokú oklevelek elismerésének általános rendszeréről szóló, 1988. december 21‑i 89/48/EGK tanácsi irányelv (HL L 19.,
         16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 337. o.) értelmében olyan „szabályozott szakmának”, amely elválasztható
         lenne azon német jogi szakmáktól, mint például az ügyvédi szakma (lásd analógiaként a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben
         hozott ítélet 46–55. pontját).

      24      Márpedig, miként az a tárgyaláson is megerősítésre került, az alapeljárás tényállásának időpontjában K. Peśla még nem szerezte
         meg az ügyvédi szakma megkezdéséhez szükséges szakmai képesítést Lengyelországban.

      25      A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében mind az EK 39. cikk, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten megemlített
         a kérdéseiben, mind az EK 43. cikk alkalmazható az olyan esetekre, mint az alapeljárásbeli.

      26      Először is, miként az az ügyiratokból, különösen a német kormány észrevételeiből is kiderül, egyrészt, a joggyakornokoknak
         a tanulmányaik során elsajátított ismereteiket kell a gyakorlatban alkalmazniuk, és ezzel a gyakorlatvezetőjük irányítása
         alatt annak tevékenységéhez járulnak hozzá, másrészt pedig, a joggyakornokok képzésük idején javadalmazást kapnak megélhetési
         támogatás formájában. E tekintetben a Bíróság korábban már kimondta, hogy mivel a joggyakornokok valóságos és tényleges tevékenységet
         végeznek díjazás ellenében, ezért őket az EK‑Szerződés 39. cikke értelmében vett munkavállalóknak kell tekinteni (lásd ebben
         az értelemben a C‑109/04. sz. Kranemann‑ügyben 2005. március 17‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2421. o.] 12–18. pontját).

      27      Másodszor, a német szabályozás által előírt felkészítő gyakorlat a képzés része, és az ügyvédi hivatás, mint az EK 43. cikk
         hatálya alá tartozó szabályozott szakma megkezdésének szükséges előfeltétele (lásd analógiaként a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben
         hozott ítélet 60. pontját).

      28      Egyébként kiemelendő, hogy e két cikk alkalmazása nem zárható ki az alapeljárásbeli ügyben az EK 39. cikk (4) bekezdésben
         foglalt, „közszolgálatban történő foglalkoztatásra” vonatkozó, és az EK 45. cikk első bekezdésében foglalt, valamely tagállamban
         „a közhatalom gyakorlásához tartósan vagy időlegesen kapcsolódó tevékenységekre” vonatkozó kivételek alapján.

      29      Ugyanis egyrészt, amennyiben a joggyakornok gyakorlati idejének egy részét a közszférán kívül teljesíti, elegendő arra emlékeztetni,
         hogy „a közszolgálatban történő foglalkoztatás” nem foglalja magában a valamely természetes vagy a magánjog hatálya alá tartozó
         jogi személy általi foglalkoztatást, függetlenül az alkalmazottra háruló feladatoktól (lásd a C‑114/97. sz., Bizottság kontra
         Spanyolország ügyben 1998. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑6717. o.] 33. pontját és a fent hivatkozott Kranemann‑ügyben
         hozott ítélet 19. pontját).

      30      Bár a fent hivatkozott Kranemann‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló jogvitában az említett felkészítő gyakorlatnak csak
         egy részéről volt szó, amelyet a közszférán kívül kell teljesíteni, kiemelendő, hogy amennyiben a joggyakornok a képzésének
         egy részét polgári rendesbíróságon, közigazgatási szervnél, ügyészségen vagy büntetőbíróságon tölti, akkor is – miként azt
         a német kormány a tárgyaláson hangsúlyozta – a gyakorlatvezető utasításainak megfelelően és annak felügyelete alatt végzi
         tevékenységét, ahogyan az többek között a GVG és JAPO‑M‑V jelen ítélet 8. és 9. pontjában idézett rendelkezéseiből is kiderül.

      31      Következésképpen a joggyakornoki tevékenység nem tartozhat az EK 39. cikk (4) bekezdésében foglalt kivétel hatálya alá, mivel
         e kivétel nem alkalmazható az olyan foglalkoztatásra, amely bár állami szervnél vagy valamely más, a közjog hatálya alá tartozó
         szervezetnél történik, nem jogosít fel igazi közigazgatási jellegű feladatok elvégzésére (lásd többek között a 149/79. sz.,
         Bizottság kontra Belgium ügyben 1980. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1980., 3881. o.] 11. pontját, valamint a C‑47/02. sz.,
         Anker és társai ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑10447. o.] 59. pontját).

      32      Másrészt az EK 45. cikk első bekezdésében említett eltérési lehetőséget azokra a tevékenységekre kell korlátozni, amelyek
         önmagukban véve is a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek minősülnek (lásd többek között a 2/74. sz.
         Reyners‑ügyben 1974. június 21‑én hozott ítélet [EBHT 1974., 631. o.] 45. pontját, a C‑42/92. sz., Thijssen‑ügyben 1993. július
         13‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑4047. o.] 8. pontját és a C‑283/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. május
         31‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4363. o.] 20. pontját).

      33      Ennélfogva, a jelen ítélet 30. pontjában kifejtettekhez hasonló okokból, a joggyakornoki tevékenység, még ha azt a közszférában
         is végzik, nem tartozik az EK 45. cikk első bekezésében foglalt kivétel hatálya alá (lásd még analógiaként a fent hivatkozott
         Thijssen‑ügyben hozott ítélet 22. és 23. pontját).

      34      Azt is ki kell emelni, hogy a valamely szakma megkezdéséhez szükséges feltételek harmonizációjának hiányában a tagállamoknak
         joguk van meghatározni az e szakma gyakorlásához szükséges ismereteket és képesítéseket, valamint megkövetelni az ezen ismereteket
         és képesítéseket igazoló oklevél bemutatását (lásd a 222/86. sz., Heylens és társai ügyben 1987. október 15‑én hozott ítélet
         [EBHT 1987., 4097. o.] 10. pontját, a C‑340/89. sz. Vlassopoulou‑ügyben 1991. május 7‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑2357. o.]
         9. pontját, valamint a C‑104/91. sz., Aguirre Borrell és társai ügyben 1992. május 7‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑3003. o.]
         7. pontját).

      35      Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi jog határokat szab a tagállamok e hatáskörének gyakorlásával szemben,
         hiszen az e téren elfogadott nemzeti rendelkezések nem képezhetik az EK 39. cikk és az EK 43. cikk által biztosított alapvető
         szabadságok tényleges gyakorlásának indokolatlan akadályozását (lásd a fent hivatkozott Heylens és társai ügyben hozott ítélet
         11. pontját, valamint a C‑19/92. sz. Kraus‑ügyben 1993. március 31‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑1663. o.] 28. és 32. pontját).

      36      E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a képesítési feltételeket előíró nemzeti szabályoknak,
         akkor is, ha állampolgárság tekintetében történő hátrányos megkülönböztetés nélkül is alkalmazzák őket, az lehet a hatásuk,
         hogy akadályozzák az említett alapvető szabadságok gyakorlását, ha a szóban forgó nemzeti szabályok nem veszik figyelembe
         az érdekelt által valamely másik tagállamban megszerzett ismereteket és képesítéseket (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
         Vlassopoulou‑ügyben hozott ítélet 15. pontját; a fent hivatkozott Kraus‑ügyben hozott ítélet 32. pontját; a C‑375/92. sz.,
         Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1994. március 22‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑923. o.] 18. pontját, valamint a fent
         hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 61. és 62. pontját).

      37      Ebből következően a tagállam hatóságai valamely más tagállam állampolgárának a szabályozott szakma későbbi gyakorlásához szükséges
         gyakorlati képzési idő megkezdésére irányuló kérelmének vizsgálata során oly módon kötelesek az érintett szakmai képesítését
         figyelembe venni, hogy az okleveleivel, más címeivel és vonatkozó szakmai gyakorlatával igazolt képesítést a nemzeti jog szerint
         a kérdéses foglalkozás gyakorlásához megkívánt szakmai képesítéssel kötelesek egybevetni (lásd ebben az értelemben többek
         között a fent hivatkozott Vlassopoulou‑ügyben hozott ítélet 16. pontját és a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet
         57. és 58. pontját).

      38      Ezen ítélkezési gyakorlat az EK‑Szerződés által biztosított alapvető szabadságokhoz fűződő alapelv kifejeződése (lásd ebben
         az értelemben a C‑238/98. sz. Hocsman‑ügyben 2000. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6623. o.] 24. pontját és
         a C‑31/00. sz. Dreessen‑ügyben 2002. január 22‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑663. o.] 25. pontját). Így miként az a fent
         hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 61. pontjából is következik, a vizsgálat nem tér el aszerint, hogy a munkavállalók
         szabad mozgására vagy a letelepedés szabadságára hivatkoznak valamely, az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló olyan határozat
         megtámadásakor, amely elutasította a Németországi Szövetségi Köztársaságon kívüli, valamely más tagállamból származó jelentkező
         gyakorlatra bocsátás iránti kérelmét, az első államvizsgához kötelező joganyagra vonatkozó alkalmassági vizsga letételének
         hiányában.

      39      Miként azt a Bíróság már többször kimondta, a jelen ítélet 37. pontjában említett összevetésre irányuló vizsgálati eljárásnak
         lehetővé kell tennie a fogadó tagállam hatóságai számára azt, hogy objektíven meggyőződhessenek arról, hogy a külföldi oklevél,
         annak jogosultja tekintetében, ha nem is azonos, de legalábbis a nemzeti oklevél által tanúsítottakkal egyenértékű ismereteket
         és képesítéseket igazol. A külföldi okmány egyenértékűsége ezen vizsgálatának kizárólag az ezen okmány alapján megkövetelhető
         ismeretek és képesítések fokának figyelembevételével kell történnie, tekintettel azon tanulmányok jellegére, időtartamára
         és azon gyakorlati képzésre, amelyre az a jogosult tekintetében feltehetőleg vonatkozik (lásd a fent hivatkozott Heylens és
         társai ügyben hozott ítélet 13. pontját; a fent hivatkozott Vlassopoulou‑ügyben hozott ítélet 17. pontját; a fent hivatkozott
         Aguirre Borrell és társai ügyben hozott ítélet 12. pontját; a fent hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1994.
         március 22‑én hozott ítélet 13. pontját, valamint a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 68. pontját).

      40      Amennyiben az oklevelek összehasonlító vizsgálatát követően arra a következtetésre lehet jutni, hogy a külföldi oklevél által
         tanúsított szakértelem és képesítés megfelel a nemzeti rendelkezések által előírtaknak, a tagállam köteles elismerni, hogy
         az érintett oklevél megfelel a nemzeti jogszabályok által meghatározott követelményeknek. Ezzel szemben, amennyiben kitűnik,
         hogy a fenti szakértelem és képesítés a nemzeti jogszabályok által előírt követelményeknek csak részben felel meg, a befogadó
         tagállam jogosult az érdekeltet arra kötelezni, hogy bizonyítsa, megszerezte a hiányzó szakértelmet és képesítést (lásd a
         fent hivatkozott Vlassopoulou‑ügyben hozott ítélet 19. pontját; a fent hivatkozott Aguirre Borrell és társai ügyben hozott
         ítélet 14. pontját; a C‑234/97. sz. Fernández de Bobadilla ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4773. o.]
         32. pontját, a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 70. pontját, valamint a C‑255/01. sz., Markopoulos és társai
         ügyben 2004. október 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9077. o.] 64. és 65. pontját).

      41      E tekintetben a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok feladata annak megítélése, hogy a fogadó tagállamban akár tanulmányok
         útján, akár gyakorlati tapasztalat során megszerzett szakértelem és képesítés elegendő‑e a hiányzó szakértelem meglétének
         igazolására (a fent hivatkozott Vlassopoulou‑ügyben hozott ítélet 20. pontja, a fent hivatkozott Fernández de Bobadilla ügyben
         hozott ítélet 33. pontja és a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 71. pontja).

      42      A jelen ítélet előző három pontjában ismertetett ítélkezési gyakorlatra, különösen a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben
         hozott ítélet 68. pontjára és 70. pontjának első mondatára támaszkodva, K. Peśla arra hivatkozik, hogy ahhoz, hogy az olyan
         nemzeti rendelkezést, mint a DRiG 112a. §‑ának (1) és (2) bekezdése, a közösségi joggal összeegyeztethető módon lehessen alkalmazni,
         főként azokat az ismereteket és képesítéseket kell figyelembe venni, amelyeket a származási tagállamban, a jelen esetben a
         Lengyel Köztársaságban szereztek meg, és adott esetben a fogadó tagállamban, vagyis a jelen ügyben a Németországi Szövetségi
         Köztársaság joga tekintetében megszerzett ismereteket és képesítéseket csak másodlagosan kell figyelembe venni. Úgy véli,
         hogy ha a német jog ismerete és az abban való jártasság lenne a figyelembe veendő összehasonlítási szempont, akkor egyetlen
         külföldi diploma sem tudna megfelelni e szempontnak, hiszen a többi tagállamban a német jogot általában nem tanítják. Így
         szerinte a szabad mozgás a gyakorlatban kizárt lenne az olyan fiatal jogászok számára, akik a képesítésüket valamely, a Németországi
         Szövetségi Köztársaságon kívüli, másik tagállamban szerezték.

      43      Ezen érvelés az alapul vett ítélkezési gyakorlat téves értelmezésén alapul.

      44      Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a jelen ítélet 37. és 39–41. pontjában ismertetett összehasonlító vizsgálat keretében
         a tagállamok különböző célokat vehetnek figyelembe mind az érintett szakma származási tagállambeli jogi hátterét illetően,
         mind annak tevékenységi körét illetően. Az ügyvédi szakma esetében tehát a tagállamnak joga van az oklevelek összehasonlító
         vizsgálatát elvégezni, figyelemmel az érintett nemzeti jogrendszerek közötti lényeges eltérésekre (lásd a fent hivatkozott
         Vlassopoulou‑ügyben hozott ítélet 18. pontját és a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 69. pontját).

      45      Miként az a jelen ítélet 37. pontjában idézett ítélkezési gyakorlatból következik, és K. Peśla állításával ellentétben, éppen
         a fogadó tagállam jogszabályai által megkövetelt szakmai képesítés tekintetében kell vizsgálni a valamely más tagállamban
         kiadott oklevél által tanúsított szakértelmet, és a más tagállamokban megszerzett képesítéseket és/vagy szakmai tapasztalatot,
         valamint az azon tagállamban megszerzett tapasztalatot, ahol a jelölt be szeretné magát jegyeztetni (lásd még ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Aguirre Borrell és társai ügyben hozott ítélet 11. pontját; a C‑164/94. sz. Aranitis‑ügyben 1996. február
         1‑jén hozott ítélet [EBHT 1996., I‑135. o.] 31. pontját; a fent hivatkozott Dreessen‑ügyben hozott ítélet 24. pontját és a
         fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 67. pontját).

      46      Így, maga az a tény, hogy az egyik tagállam joga tárgyában folytatott jogi tanulmányok mind a képzés szintjét, mind az e célra
         fordított időt és energiát illetően összehasonlíthatónak tekinthetők a valamely más tagállamban előírt képesítéssel igazolt
         ismeretek megszerzésére irányuló tanulmányokkal, még nem eredményezi azt, hogy a jelen ítélet 37. és 39–41. pontjában ismertetett
         összehasonlító vizsgálat során nem az azon tagállam nemzeti rendelkezései által megkövetelt szaktudást kellene előnyben részesíteni,
         amelyben a jelölt a jogi szakma megkezdéséhez szükséges szakmai képzésben szeretne részesülni, hanem azokat az ismereteket,
         amelyek az első tagállam jogának alapjaira vonatkoznak, és amelyeket az ez utóbbi tagállamban szerzett képesítések igazolnak.
         Ugyanis, miként azt a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, az olyan érvelés, mint amelyet K. Peśla elsődlegesen kifejtett,
         végső következményeit illetően annak elismeréséhez vezetne, hogy bármely jelölt megkezdhetné a felkészítő gyakorlatot, anélkül
         hogy a legkisebb mértékben is ismerné akár a német jogot, akár a német nyelvet.

      47      Egyébiránt, ami K. Peśla azon másodlagos állítását illeti, hogy az általa Németországban elvégzett egyetemi kurzus során szerzett
         német jogi ismereteket a Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern nem vette kellőképpen figyelembe, elegendő arra emlékeztetni,
         hogy a jelen esetben nem a Bíróság feladata eldönteni, hogy a német hatóságok megalapozottan minősítették‑e nem elegendőnek
         a K. Peśla által hozzájuk benyújtott igazoló okmányokat.

      48      Az előzőekre tekintettel, az első két kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy az
         e célra szolgáló vizsgák letétele nélkül, közvetlenül a jogi szakmákra felkészítő gyakorlatra bocsátás iránti kérelmet követő,
         a képzések egyenértékűségére vonatkozó vizsgálatnál referenciának tekinthető ismeretek azok az ismeretek, amelyeket az azon
         tagállam által megkövetelt képesítés igazol, ahol a jelölt a gyakorlat megkezdését kérelmezi.

       A harmadik kérdésről
      49      Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a jelen ítélet 37. és 39–41. pontjának
         megfelelően elvégzendő egyenértékűségi vizsgálatnál lejjebb kell‑e vinni – még ha csak enyhén is – a fogadó tagállam jogának
         megkövetelt ismereti szintjét, annak érdekében, hogy az EK 39. cikk hatékony érvényesülése biztosított legyen.

      50      E tekintetben az EK 39. cikk hatékony érvényesülése nem azt követeli meg, hogy valamely tagállamban a szakmai tevékenység
         megkezdése alacsonyabb követelményekhez legyen kötve az e tagállam állampolgáraitól megköveteltekhez képest.

      51      A jelen ítélet 34–41., 44. és 45. pontjában említett ítélkezési gyakorlatában a Bíróság elismerte az adott szakma gyakorlásához
         megkövetelt képesítések kívánalmának az EK 39. és az EK 43. cikk által biztosított alapvető szabadságok hatékony gyakorlásának
         követelményével való összebékítésének szükségességét (lásd e tekintetben különösen a fent hivatkozott Heylens és társai ügyben
         hozott ítélet 13. pontját).

      52      Így tehát ezen ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a jelen ítélet 39. pontjában említett egyenértékűségi vizsgálatot
         az érdekelt által hivatkozott egyetemi és szakmai képzés egészére való figyelemmel kell elvégezni, annak értékeléséhez, hogy
         ezen egész, még ha csak részben is, kielégítőnek tekinthető az érintett tevékenység megkezdéséhez előírt feltételeket illetően
         (lásd ebben az értelemben különösen a fent hivatkozott Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 66. és 67. pontját). Amennyiben ezen
         összehasonlító vizsgálatból az derül ki, hogy az említett egész csupán részben felel meg e feltételeknek, akkor a fogadó tagállam
         – miként az a jelen ítélet 40. pontjából következik – jogosult az érdekeltet annak bizonyítására kötelezni, hogy megszerezte
         a hiányzó szakértelmet és képesítést.

      53      Az a tény, hogy a fogadó tagállamnak így olyan szaktudást kell figyelembe vennie, amely csak részben felel meg az ezen tagállam
         nemzeti jogszabályai által megkövetelt szakmai képesítés által tanúsítottaknak, és mindezt oly módon, ami eltér az ezen képesítés
         megszerzését megelőző vizsgáktól, máris hozzájárul a főként az EK 39. cikkben foglalt személyek szabad mozgásának elősegítéséhez.
         Ilyen kötelezettség hiányában ugyanis, a fogadó tagállam állampolgáraitól általánosan megkövetelt egyetemi oklevél hiánya,
         mint olyan, döntő akadályát képezhetné a jogi szakma megkezdésének e tagállamban (lásd ebben a tekintetben a fent hivatkozott
         Morgenbesser‑ügyben hozott ítélet 64–67. pontját).

      54      Ennélfogva nem fogadható el K. Peśla azon érvelése, miszerint az EK 39. cikket megfosztaná az értelmétől az, ha a fogadó tagállam
         a nemzeti jogának ugyanolyan szintű ismeretét követelné meg a jelölttől, mint amelyet az e tagállamban az említett szakma
         megkezdéséhez szükséges képesítés tanúsít.

      55      Ezenfelül, az ügyiratokból kiderül, hogy a joggyakornoktól a felkészítő gyakorlat elejétől kezdve elvárják, hogy segítse gyakorlatvezetője
         munkáját, és gyakorlati tevékenységét annak irányítása mellett végezze. Emiatt elengedhetetlennek tekinthető, hogy a gyakornok
         – már a jogi ismereteinek gyakorlati tevékenység keretében való alkalmazásának megkezdése előtt – ugyanolyan szintű ismeretekkel
         rendelkezzen a német jogrendet illetően, mint amelyeket a kötelező tárgyakból leteendő első államvizsga igazol. Mindenesetre,
         figyelemmel a képzési folyamat progresszív jellegére, az előírt időn belül nehéznek tűnik megszerezni a második jogi államvizsga
         – remélhetőleg sikeres – letételéhez szükséges ismereteket.

      56      Mindenesetre, még ha az EK 39. cikk önmaga nem is írja elő a fogadó tagállam joga megkövetelt ismerete szintjének lejjebbvitelét
         az olyan esetekben, mint az alapeljárásbeli, emlékeztetni kell arra, hogy e cikk nem értelmezhető úgy, mint amely megfosztja
         a tagállamokat attól a lehetőségtől, hogy felpuhítsák a megkövetelt képesítési előírásokat.

      57      Ebből következik, hogy amikor valamely tagállam hatóságai egy másik tagállam állampolgárának valamely szabályozott szakma
         későbbi gyakorlásához szükséges gyakorlati képzési idő – mint amilyen a felkészítő gyakorlat is – megkezdésére irányuló kérelmét
         vizsgálják, akkor maga az EK 39. cikk nem írja elő, hogy e hatóságok a közösségi jog által előírt egyenértékűségi vizsgálat
         keretében a jelölttől csupán alacsonyabb szintű jogi ismereteket követeljenek meg, mint amelyeket az e tagállamban a gyakorlati
         képzési idő megkezdéséhez szükséges képesítés igazol, ugyanakkor az említett cikk nem képezi akadályát annak, hogy e képesítési
         előírásokat rugalmasan értelmezzék.

      58      Mindenesetre lényeges, hogy a főként a jelen ítélet 52. pontjában említett részleges elismerés lehetősége a gyakorlatban ne
         csupán fiktív lehetőség maradjon.

      59      E tekintetben amikor az érintett jelölt képesítései és a megkövetelt ismeretek összevetése csak részleges megfelelést mutat,
         a fogadó tagállam nem feltétlenül jogosult minden ilyen esetben előírni, hogy a jelölt azonos tárgyú alkalmassági vizsgát
         tegyen le, függetlenül a megállapított részleges ismeretek szűkebb vagy szélesebb körétől. Ugyanis a jelen ítélet 37. pontjában
         említett összehasonlító vizsgálat tárgyát képező tananyag megfelelő tételenkénti összegzésének hiánya azzal a következménnyel
         járhat, hogy a gyakorlatban ki lenne zárva a megszerzett képesítések részleges elismerésének lehetősége, és így az érintetteknek
         ezt követően azt kellene bizonyítaniuk, hogy nem csupán a hiányzó ismereteket, hanem azon ismereteket és képesítéseket is
         megszerezték, amelyek az említett összehasonlító vizsgálat alapján megkövetelt szinten is elismerésre alkalmasak.

      60      Mindenesetre pontosítani kell, hogy mivel az első államvizsgához hasonló nemzeti jogi vizsgák sikeres letétele a bizonyítéka
         az adott jogterületen megszerzett, széles körű és mélyreható ismereteknek, ezért az előző pontból következő tételenkénti összegzés
         követelménye nem eredményezheti azt, hogy e területek bizonyos aspektusainak egyszerű, de pontos ismerete elegendő ahhoz,
         hogy az érintett a képesítéseinek részleges elismerését megalapozottan kérelmezze.

      61      Az alapeljárásban a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a DRiG 112a. §‑a által bevezetett rendszer,
         a nemzeti hatóságok által alkalmazott módon, megteremti‑e az ugyanezen § (3) bekezdésében említett vizsgák egészének letételére
         vonatkozó kötelezettség alóli mentesítés lehetőségét azon személyek számára, akik az említett § (1) és (2) bekezdésében előírt
         összehasonlító vizsgálat tárgyát – együttesen – képező tananyag jelentős részét illetően kellően széles körű és mélyreható
         ismeretekkel rendelkeznek.

      62      E pontot illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság által feltett kérdésre a tárgyaláson adott válaszában a német kormány
         rámutatott arra, hogy abban az esetben, ha a jelölt például megszerezte a DRiG 112a. § (1) és (2) bekezdésében említett összehasonlító
         vizsgálatnál megkívánt szintnek megfelelő német polgári jogi ismereteket, anélkül hogy egyidejűleg igazolni tudná a német
         polgári eljárásjog ugyanilyen szintű ismeretét, akkor az említett § (3) bekezdésében előírt alkalmassági vizsgának kizárólag
         a német polgári eljárásjog a tárgya.

      63      Ezenfelül kiemelendő, hoyg a DRiG 112a. §‑a (1) bekezdésében említett ismeretek és képességek vizsgálata a gyakorlatban valójában
         kevésbé szigorú, mint az első államvizsga. Az ügyiratokból ugyanis kiderül, hogy ellentétben valamely, tanulmányait Németországban
         végzett jogi diplomával rendelkező személlyel, a valamely más tagállamból érkező jelölt nem köteles sem a speciális tantárgyakból
         vizsgát tenni, sem szóbeli vizsgát tenni.

      64      E körülményekre tekintettel első ránézésre nem tűnik úgy, hogy a DRiG 112a. §‑a által bevezetett rendszer keretében a többek
         között a jelen ítélet 52. pontjában említett módon megszerzett ismeretek részleges elismerésének a lehetősége csupán fiktív
         lenne, amelynek eldöntése ugyanakkor a kérdést előterjesztő azon bíróság feladata, amely kizárólagos hatáskörrel rendelkezik
         a belső jog értelmezésére.

      65      Az előzőek egészére tekintettel, a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy
         amikor valamely tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai egy másik tagállam állampolgárának valamely szabályozott szakma
         későbbi gyakorlásához szükséges gyakorlati képzési idő – mint amilyen a felkészítő gyakorlat is – megkezdésére irányuló kérelmét
         vizsgálják, e cikk nem írja elő, hogy e hatóságok a közösségi jog által előírt egyenértékűségi vizsgálat keretében a jelölttől
         csupán alacsonyabb szintű jogi ismereteket követeljenek meg, mint amelyeket az e tagállamban a gyakorlati képzési idő megkezdéséhez
         szükséges képesítés igazol. Ugyanakkor pontosítani kell, hogy egyrészt az említett cikk nem képezi akadályát annak, hogy a
         képesítési előírásokat rugalmasan értelmezzék, másrészt lényeges, hogy az érintett által képesítésekkel igazolt ismeretek
         részleges elismerésének lehetősége a gyakorlatban ne csupán fiktív lehetőség maradjon, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő
         bíróság feladata.

       A költségekről
      66      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy az e célra szolgáló vizsgák letétele nélkül, közvetlenül a jogi szakmákra felkészítő
            gyakorlatra bocsátás iránti kérelmet követő, a képzések egyenértékűségére vonatkozó vizsgálatnál referenciának tekinthető
            ismeretek azok az ismeretek, amelyeket az azon tagállam által megkövetelt képesítés igazol, ahol a jelölt a gyakorlat megkezdését
            kérelmezi.
      2)      Az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy amikor valamely tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai egy másik tagállam állampolgárának
            valamely szabályozott szakma későbbi gyakorlásához szükséges gyakorlati képzési idő – mint például Németországban a jogi szakmákra
            felkészítő gyakorlat – megkezdésére irányuló kérelmét vizsgálják, e cikk nem írja elő, hogy e hatóságok a közösségi jog által
            előírt egyenértékűségi vizsgálat keretében a jelölttől csupán alacsonyabb szintű jogi ismereteket követeljenek meg, mint amelyeket
            az e tagállamban a gyakorlati képzési idő megkezdéséhez szükséges képesítés igazol. Ugyanakkor pontosítani kell, hogy egyrészt
            az említett cikk nem képezi akadályát annak, hogy a képesítési előírásokat ilyen rugalmasan értelmezzék, másrészt lényeges,
            hogy az érintett által képesítésekkel igazolt ismeretek részleges elismerésének lehetősége a gyakorlatban ne csupán fiktív
            lehetőség maradjon, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (hatodik tanács) február 15.-i ítélete: 1996. # Buralux SA, Satrod SA és Ourry SA kontra az Európai Unió Tanácsa. # Fellebbezés. # C-209/94. P. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (nyolcadik tanács) 2008. november 26-i ítélete.#Agraz, SA és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Szerződésen kívüli felelősség - Mezőgazdaság - A feldolgozott gyümölcs- és zöldségtermékek piacának közös szervezése - A feldolgozott paradicsomtermékek termelési támogatása - Az összeg számítási módja - 2000/2001-es gazdasági év - A kár becslése.#T-285/03. sz. ügy.

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (nyolcadik tanács) 2008. november 26‑i ítélete – Agraz és társai kontra Bizottság
      (T‑285/03. sz. ügy)
      „Szerződésen kívüli felelősség – Mezőgazdaság – A feldolgozott gyümölcs‑ és zöldségtermékek piacának közös szervezése – A feldolgozott paradicsomtermékek termelési támogatása – Az összeg számítási módja – 2000/2001‑es gazdasági év – A kár becslése”
      1.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Tényleges és bizonyos kár – Bizonyítási teher (EK 288. cikk) (vö. 49. pont)
      2.                     Szerződésen kívüli felelősség – Kár – Jóvátétel – Pénzromlás figyelembevétele – Kompenzációs kamatok – Kiszámítási módozatok
            (EK 288. cikk) (vö. 50–51. pont)
      Tárgy

               A feldolgozott paradicsomtermékek minimumárának és támogatási összegének a 2000/2001‑es gazdasági évre történő megállapításáról
                  szóló, 2000. július 12‑i 1519/2000/EK bizottsági rendeletben (HL L 174., 29. o.) előírt termelési támogatás összegének számítási
                  módja miatt a felperesek által állítólag elszenvedett kár megtérítésére irányuló kártérítési kereset.

            Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság arra kötelezi a Bizottságot, hogy fizessen az Agraz SA és azon további 86 társaság számára, akiknek a
         neve az I. és II. mellékletben szerepel, a 2000/2001‑es gazdasági évre általuk kapott termelési támogatásnak az 1519/2000
         rendelet II. mellékletében megállapított összege 15,54%‑os emelésének megfelelő kártérítést.

      2)         E kártérítést a támogatásnak az egyes felperesek részére történő tényleges kifizetésétől a jelen ítélet kihirdetésig azon
         felperesek vonatkozásában, akiknek a neve az ítélet I. mellékletében szerepel, az EKB által a főbb refinanszírozási műveletekre
         vonatkozóan rögzített, két százalékponttal növelt kamatlábbal számított, míg azon felperesek vonatkozásában, akiknek a neve
         az ítélet II. mellékletében szerepel, a székhelyük szerinti tagállamban az Eurostat által az érintett időszakra megállapított
         éves infláció alapján számított kompenzációs kamatokkal kell kiegészíteni.

      3)         Az így kiegészített kártérítést a jelen ítélet kihirdetésétől a teljes kifizetésig számított késedelmi kamatokkal kell növelni
         az EKB által a főbb refinanszírozási műveletekre vonatkozóan rögzített, két ponttal növelt kamatlábbal számolva.

      4)         Az Agraz és azon további 86 társaság, akiknek a neve az I. és II. mellékletben szerepel, viseli az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság
         előtt felmerült költségeik kétötöd részét.

      5)         A Bizottság a saját költségein kívül viseli az Agraznak és azon további 86 társaságnak, akiknek a neve az I. és II. mellékletben
         szerepel, az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtt felmerült költségei háromötöd részét.


A Bíróság 1976. február 18-i ítélete. # Carstens Keramik GmbH és August Hoff kontra Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Bundesfinanzhof - Németország. # 98-75. és 99-75. sz. egyesített ügyek