title: A Bíróság (második tanács) 2004. szeptember 16-i ítélete. # az Európai Közösségek Bizottsága kontra Spanyol Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - 85/337/EGK irányelv - Egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról - Helytelen alkalmazás - Valencia-Tarragona, Las Palmas-Oropesa szakasz vasútvonal terve. # C-227/01. sz. ügy

text:
      C‑227/01. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Spanyol Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – 85/337/EGK irányelv – Egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata – Helytelen alkalmazás – A Valencia–Tarragona-vasútvonalprojekt Las Palmas–Oropesa szakasza”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi jog – Értelmezés – Többnyelvű szövegek – Egységes értelmezés – A különböző nyelvi változatok közötti eltérések –
            A kérdéses szabályozás általános rendszerének és céljának alapulvétele
      2.        Környezet – Egyes projektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata – 85/337 irányelv – Hatály – Egy létező vasútvonal
            új nyomvonalat is magában foglaló megkettőzése – Bennfoglaltság
      (85/337 tanácsi irányelv, I. melléklet, 7. pont, és II. melléklet, 12. pont)
      3.        Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – Objektív jelleg – Közösségi szöveg helytelen értelmezésének figyelembevétele
            – Kizártság
      (EK 226. cikk)
      4.        Környezet – Egyes projektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata – 85/337 irányelv – Alkalmazandóság – Releváns szempont
      (85/337 tanácsi irányelv)
      1.        A közösségi jog egységes értelmezése megköveteli, hogy egy rendelkezés különböző nyelvű változatai közötti esetleges eltérés
         esetén a rendelkezést azon jogszabály általános rendszerének és céljának megfelelően értelmezzék, amely a rendelkezést tartalmazza.

      (vö. 45. pont)
      2.        Az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló 85/337 irányelv értelmében egy olyan
         jellegű projekt, mint a már létező pálya megkettőzése, jelentős hatást gyakorolhat a környezetre, ha feltételezhető, hogy
         tartósan befolyásolja például az állat- és növényvilágot, a talaj összetételét vagy akár a tájat, és többek között jelentős
         hanghatással is jár; éppen ezért az ilyen projektnek az irányelv hatálya alá kell tartoznia. Következésképpen az ilyen jellegű
         projektet nem lehet úgy értelmezni, hogy az csupán valamely korábbi projektnek a 85/337 irányelv II. melléklete 12. pontjának
         értelmében vett egyszerű módosítása; figyelembe kell venni ezen irányelv II. mellékletének 7. pontját is, amely felsorolja
         a kötelező környezeti hatásvizsgálat körébe tartozó projekteket.

      Még inkább ezt a következtetést kell levonnunk, amikor olyan projekt megvalósításáról van szó, amelyben, még ha csak rövidebb
         szakaszon is, de új nyomvonal is épül. Az ilyen építési projekt ugyanis természeténél fogva várhatóan – a 85/337 irányelv
         értelmében vett – jelentős hatást gyakorol a környezetre.

      (vö. 48–50. pont)
      3.        Az EK 226. cikk alapján benyújtott tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset objektív jellegű, és az a tény,
         hogy a felrótt kötelezettségszegés a közösségi jogi rendelkezések helytelen tagállami értelmezéséből ered, nem akadályozhatja
         meg a Bíróságot a kötelezettségszegés megállapításában.

      (vö. 58. pont)
      4.        Az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló 85/337 irányelv alkalmazandóságának releváns
         szempontja azon alapul, hogy egy projekt „várhatóan” jelentős hatást gyakorol majd a környezetre. Ezen körülmények között
         a Bizottságot nem terheli annak kötelezettsége, hogy konkrétan meghatározza, hogy egy projekt ténylegesen milyen káros hatással
         van a környezetre.

      (vö. 59. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. szeptember 16.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 85/337/EGK irányelv – Egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata – Helytelen alkalmazás – A Valencia–Tarragona-vasútvonalprojekt Las Palmas–Oropesa szakasza”
      A C‑227/01. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt
      a Bírósághoz 2001. június 7‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: G. Valero Jordana, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Spanyol Királyság (képviseli: S. Ortiz Vaamonde, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, C. Gulmann, J. N. Cunha Rodrigues, R. Schintgen (előadó) és F. Macken bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivtalvezető: M. Múgica Arzamendi főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. február 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a felek által előterjesztett észrevételeket,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. március 24‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Spanyol Királyság nem teljesítette
         az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK tanácsi
         irányelv (HL L 175., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 248. o.) 2. és 3. cikkéből, 5. cikkének (2) bekezdéséből,
         valamint 6. cikkének (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit, mivel a „földközi-tengeri folyosó” elnevezésű projekt részét
         képező „Valencia–Tarragona-vasútvonal Las Palmas–Oropesa szakasza. Vasúti pálya” projekt vonatkozásában nem készített környezeti
         hatásvizsgálatot.

       A jogi háttér
       Közösségi szabályozás
      2        Első és a hatodik preambulumbekezdésének megfelelően a 85/337 irányelv célja a környezetszennyezésnek és a környezetre gyakorolt
         egyéb kedvezőtlen hatásoknak az egyes köz- és magánprojektek előzetes környezeti hatásvizsgálata révén történő megelőzése.

      3        Ahogy az az ötödik preambulumbekezdéséből kitűnik, az említett irányelv ennek érdekében általános alapelveket vezet be a környezeti
         hatásvizsgálatra vonatkozóan, tekintettel a környezetre várhatóan jelentős hatást gyakorló köz- és magánprojektekre vonatkozó
         engedélyezési eljárások kiegészítésére és összehangolására.

      4        A 85/337 irányelv nyolcadik és tizenegyedik preambulumbekezdése szerint bizonyos jellegű projektek jelentős hatást gyakorolnak
         a környezetre, és főszabály szerint ezeket a projekteket módszeres vizsgálatnak kell alávetni, azért, hogy figyelembe vegyék
         azokat a kérdéseket, amelyeknek célja, hogy védjük az emberi egészséget, a környezeti feltételek javításával hozzájáruljunk
         az élet minőségének javításához, óvjuk a fajok sokféleségének fennmaradását, és megőrizzük az élet alapvető forrását jelentő
         ökoszisztéma szaporodási képességét.

      5        A 85/337 irányelv jelen ügyre vonatkozó rendelkezései – a Tanácsnak a kérdéses irányelvet módosító, 1997. március 3‑i 97/11/EK
         irányelvét (HL L 73., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 151. o.) megelőző szövegezés szerint – a következők.

      6        A 85/337 irányelv 1. cikke így fogalmaz:

      „(1)      Ez az irányelv azoknak a köz- és magánprojekteknek a környezeti hatásvizsgálatára vonatkozik, amelyek várhatóan jelentős hatást
         gyakorolnak a környezetre.

      (2)      Jelen irányelv alkalmazásában:
      »projekt«:
      –      épületek vagy egyéb létesítmények kivitelezése,
      –      egyéb beavatkozások a természetes környezetbe és tájba [...]”.
      7        Az irányelv 2. cikkének értelmében:

      „(1)      A tagállamok meghoznak minden olyan intézkedést, amely ahhoz szükséges, hogy az engedély megadása előtt többek között a jellegüknél,
         méretüknél vagy elhelyezkedésüknél fogva a környezetre várhatóan jelentős hatást gyakorló projektek esetében hatásvizsgálatot
         végezzenek.

      Ezeket a projekteket a 4. cikk határozza meg.
      [...]
      (3)      A tagállamok kivételes esetekben egyes projekteket teljesen vagy részben mentesíthetnek az ebben az irányelvben megállapított
         rendelkezések hatálya alól.

      Ebben az esetben a tagállam:
      a)      megvizsgálja, hogy egyéb vizsgálati mód megfelelő-e, és hogy az így összegyűjtött információ nyilvánosságra hozható‑e;
      b)      nyilvánosságra hozza a mentesítésre vonatkozó adatokat és a mentesítés engedélyezésének okait;
      c)      az engedély megadása előtt tájékoztatja a Bizottságot a mentesítés okairól, és adott esetben, rendelkezésére bocsátja a saját
         állampolgárai számára hozzáférhetővé tett adatokat.

      A Bizottság késedelem nélkül továbbítja a kapott iratokat a többi tagállamhoz.
      [...]”
      8        Az említett irányelv 3. cikke értelmében:

      „A környezeti hatásvizsgálat minden egyedi esetre vonatkozóan a 4–11. cikkel összhangban megfelelő módon azonosítja, leírja
         és értékeli az egyes projektek közvetlen és közvetett hatásait a következő tényezőkre vonatkozóan:

      –        emberek, állat- és növényvilág,
      –        talaj, víz, levegő, éghajlat és a táj,
      –        az első és a második franciabekezdésben említett tényezők közötti kölcsönhatás,
      –        anyagi javak és a kulturális örökség.”
      9        A 85/337 irányelv 4. cikke, amelyre a fent hivatkozott 2. cikk (1) bekezdésének második albekezdése utalt, így rendelkezik:

      „(1)      A 2. cikk (3) bekezdése alapján az I. mellékletben felsorolt osztályokba tartozó projekteket vizsgálatnak vetik alá az 5–10. cikkel
         összhangban.

      (2)      A II. mellékletben felsorolt osztályokba tartozó projekteket vizsgálatnak vetik alá az 5–10. cikkel összhangban, amennyiben
         a tagállamok úgy ítélik meg, hogy azok jellemzői ezt megkövetelik.

      [...]”
      10      Az irányelv I. mellékletének 7. pontja – egyéb projektek mellett–  a „távolsági vasúti pályák” építését is említi.

      11      A fent említett irányelv II. mellékletének 12. pontja külön hivatkozik „az I. mellékletben szereplő fejlesztési projektek
         módosításaira”.

      12      A 85/337 irányelv 5. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:

      „(1)      Azoknak a projekteknek az esetén, amelyek a 4. cikk alapján az 5–10. cikkel összhangban környezeti hatásvizsgálatra kötelezettek,
         a tagállamok elfogadják azokat az intézkedéseket, amelyek biztosítják, hogy a projektgazda a III. mellékletben meghatározott
         alábbi információkat megfelelő formában közli [helyesen: közölje], amennyiben:

      a)      a tagállamok úgy ítélik meg, hogy az információ jelentős [helyesen: az információk jelentősek] az engedélyezési eljárás adott
         szakaszában, és [illetve] az adott projekt, projekttípus vagy a várható környezeti szempontok sajátos jellemzőire [nézve];

      b)      a tagállamok úgy ítélik meg, hogy figyelembe véve többek között a pillanatnyi ismereteket és a vizsgálati módszereket, észszerűen
         elvárható a projektgazdától ennek az információnak az összeállítása [helyesen: ezeknek az információknak az összegyűjtése].

      (2)      Az (1) bekezdéssel összhangban a projektgazda által benyújtandó információ legalább a következőket tartalmazza [helyesen:
         információk legalább a következőket tartalmazzák]:

      –        a projekt leírása, beleértve a projekt helyére, kialakítására és méretére vonatkozó információkat;
      –        a jelentős kedvezőtlen hatások elkerülésére, csökkentésére és – lehetőség szerint – ellensúlyozására tervezett intézkedések
         leírása;

      –        a projekt várható fő környezeti hatásainak meghatározásához és vizsgálatához szükséges adatok;
      –        az 1–3. franciabekezdésben említett adatok nem technikai jellegű összefoglalása.”
      13      Ugyanezen irányelv 6. cikkének (2) bekezdése értelmében:

      „A tagállamok biztosítják, hogy:
      –        minden engedélyezési kérelem és az 5. cikk alapján kapott minden információ a nyilvánosság számára hozzáférhető legyen,
      –        az érintettek véleményt nyilváníthassanak a projekt megkezdése előtt.”
      14      A 85/337 irányelv 12. cikke előírja:

      „(1)      A tagállamok meghozzák azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek az értesítéstől számított
         három éven belül megfeleljenek [helyes szórend: hogy az értesítéstől számított három éven belül megfeleljenek ennek az irányelvnek].

      (2)      A tagállamok közlik a Bizottsággal nemzeti joguknak azokat a főbb rendelkezéseit, amelyeket a jelen irányelv által szabályozott
         területen fogadnak el.”

      15      A tagállamokat 1985. július 3‑án értesítették a fent említett irányelvről.

       A nemzeti szabályozás
      16      A 85/337 irányelv I. mellékletének 7. pontját átültető spanyol szabályozás a kötelezően környezeti hatásvizsgálat alá tartozó
         projektek között az „új nyomvonalon épült távolsági vasúti pályákat” is megemlíti.

       A pert megelőző eljárás
      17      Egy 1999 májusában érkezett panasz, majd a Bizottság és a spanyol hatóságok közötti levelezést követően a Bizottság úgy vélte,
         hogy a spanyol hatóságok helytelenül alkalmazták a 85/337 irányelvet, mert a „földközi-tengeri folyosó” elnevezésű projekt
         részét képező „Valencia–Tarragona-vasútvonal Las Palmas–Oropesa szakasza. Vasúti pálya” projekt vonatkozásában nem készítettek
         előzetes környezeti hatásvizsgálatot, ezért 2000. április 13‑án levélben szólította fel a Spanyol Királyságot, hogy két hónapon
         belül tegye meg észrevételeit.

      18      A Bizottság, mivel nem találta kielégítőnek a spanyol kormány által előterjesztett magyarázatot, 2000. szeptember 26‑án indokolással
         ellátott véleményben felszólította a Spanyol Királyságot, hogy az értesítéstől számított két hónapon belül fogadja el az irányelvnek
         való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.

      19      Miután a spanyol kormány a fenti indokolással ellátott véleményre adott 2001. január 2‑i válaszlevelében megismételte korábbi
         érvelését, a Bizottság úgy határozott, hogy benyújtja a jelen keresetet.

       A keresetről
      20      A Bizottság azt rótta fel, hogy a Spanyol Királyságnak nem tett eleget a 85/337 irányelv 2. és 3. cikkéből, az 5. cikkének
         (2) bekezdéséből, valamint a 6. cikkének (2) bekezdéséből származó azon kötelezettségének, hogy a „földközi-tengeri folyosó”
         elnevezésű projekt részét képező, a spanyolországi Levante régiót Katalóniával és a francia határral összekötő, „Valencia–Tarragona-vasútvonal
         Las Palmas–Oropesa szakasza. Vasúti pálya” projekt vonatkozásában környezeti hatásvizsgálatot készítsen.

       A kereset elfogadhatóságáról
      21      A tárgyaláson a spanyol kormány vitatta a kereset elfogadhatóságát, azzal az indokkal, hogy a keresetlevelet a pert megelőző
         eljárásétól eltérő kifogásra alapították.

      22      A spanyol kormány úgy érvelt, hogy a pert megelőző eljárás során az eljárás tárgyát egyértelműen a Las Palmas és Oropesa közötti
         vasútvonal 13,2 km hosszú szakaszában jelölték meg. Az eljárás azon szakaszában a Bizottság azt kifogásolta, hogy a spanyol
         kormány az említett szakasz 7,64 km‑es részét illetően – amelynek nyomvonalát Benicasim község megkerülése érdekében legfeljebb
         800 méterrel nyugati irányba áthelyezték – nem tett eleget a 85/337 irányelv követelményeinek. Ezzel szemben a Bizottság sem
         a felszólító levélben, sem az indokolással ellátott véleményben nem kifogásolta, hogy a 13,2 km‑es szakasz fennmaradó részén
         a megkettőzzék a vasúti pályát, és ezen felül, egy pillanatig sem állította, hogy egy már létező pálya megkettőzése ezen irányelv
         hatálya alá tartozna.

      23      Keresetében a Bizottság annak megállapítását kérte, hogy egy már létező pálya ily módon történő megkettőzése az említett irányelv
         előírásainak hatálya alá tartozik. Ráadásul a Bizottság a Valencia–Tarragona-vasútvonal teljes, 251 km hosszú szakaszát említette.

      24      Ezen körülmények között egyértelmű, hogy ez az eljárás tárgyának kiterjesztését jelentené.

      25      Érdemes itt megjegyezni, hogy jelen esetben sem az indokolással ellátott vélemény, sem az azt megelőző eljárás szabályossága
         nem vitatott. A spanyol kormány ellenben úgy érvel, hogy a keresetlevélben megfogalmazott kifogás eltér attól, amelyet a felszólító
         levél és az indokolással ellátott vélemény tartalmazott.

      26      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 226. cikkére alapított kereset tárgyát az e rendelkezésben szabályozott pert
         megelőző eljárás során kell meghatározni, következésképpen az indokolt véleményt és a keresetlevelet ugyanarra a kifogásra
         kell alapítani (lásd különösen a Bíróság C‑139/00. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben, 2002. július 11‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2002., I‑6407. o.] 18. pontját).

      27      Jelen esetben ugyanakkor nem lehet megállapítani, hogy az előzetes eljárás során meghatározott tárgyat kiterjesztették vagy
         megváltoztatták volna.

      28      Egyrészt, a Bíróság kérdésére válaszolva, a Bizottság megerősítette, hogy jelen kereset tárgya kizárólag a Las Palmas és Oropesa
         közötti 13,2 km hosszú szakasz, és – a spanyol kormány állításával ellentétben – nem terjed ki a teljes, 251 km hosszú, Valencia–Tarragona-vonalra.

      29      Másrészt mind a felszólító levél, mind az indokolással ellátott vélemény, amelyeket a Bizottság a Spanyol Királyságnak küldött,
         csakúgy, mint a keresetlevél, a „Las Palmas–Oropesa-szakaszra” utalnak, amelynek 13,2 km‑es hosszát az alperes kormány sem
         vitatja. Másfelől a spanyol kormány által benyújtott ellenkérelem egyértelműen bizonyítja, hogy ez utóbbi sem téved az eljárás
         tárgyát illetően, mivel abban ő maga jelöli meg, hogy az eljárás tárgyát a projekt Las Palmas és Oropesa közötti, 13,2 km
         hosszú szakasza képezi, amelyen a már meglévő pályát kettőzték meg, és alkalmassá tették az akár 220 km/h‑s sebességre is,
         és amelynek egy része a Benicasim nevű település elkerülésére épített, 7,64 km hosszú új nyomvonal.

      30      Következésképpen a jelen kereset elfogadható.

       Az ügy érdeméről
       A felek érvei
      31      Keresete alátámasztásaként a Bizottság hangsúlyozza, hogy egyértelmű, hogy a „földközi-tengeri folyosó” elnevezésű projekt
         részét képező „Valencia–Tarragona-vasútvonal Las Palmas–Oropesa szakasza. Vasúti pálya” projekt vonatkozásában nem folytatták
         le a 85/337 irányelv által előírt előzetes környezeti hatásvizsgálati eljárást.

      32      A Bizottság véleménye szerint viszont ez a vizsgálat jelen esetben kötelező lett volna, mivel olyan tervről van szó, amely
         szerepel az említett irányelv I. mellékletének 7. pontjában, amelyre az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése utal.

      33      A Bizottság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az eljárás tárgyát képező esetben a 85/337 irányelvet helytelenül alkalmazták,
         és így a Spanyol Királyság megsértette az említett irányelv 2. és 3. cikkét, az 5. cikkének (2) bekezdését, valamint 6. cikkének
         (2) bekezdését.

      34      A Bizottság véleménye szerint jelen esetben egyik olyan állítás sem tartható fenn, amelyet a spanyol kormány hozott fel eljárásának
         igazolására.

      35      Az említett kormány által felhozott érvek ellentétesek a 85/337 irányelvben leírtakkal, különösen annak I. melléklete 7. pontjának
         szövegével. Ezen kívül az érvelés ellentétes az irányelv szellemiségével és céljával.

      36      A spanyol kormány elismeri, hogy az ügy tárgyát képező projektet nem vetették alá a 85/337 irányelv által előírt környezeti
         hatásvizsgálati eljárásnak, de úgy ítéli meg, hogy az jelen esetben nem is lett volna szükséges.

      37      A spanyol kormány szerint valójában nem kellett alkalmazni az irányelvet, mivel a megkezdett munkálatok az eredeti pálya megkettőzésével
         csupán a már meglévő vasútvonal fejlesztését célozták, anélkül, hogy újabb vasútvonal építésébe kezdtek volna, vagy hosszabb
         szakaszon új nyomvonal vált volna szükségessé.

      38      Ezt az álláspontot erősíti a 85/337 irányelv I. mellékletének 7. pontját a spanyol jogba átültető szabályozás megfogalmazása
         is, amelynek a szóban forgó irányelv előírásaival való összeegyeztethetőségét a Bizottság soha nem is vitatta. Mindent egybevetve,
         e 7. pontnak a megfogalmazását illetően az angol változat is a „vonalak” („lines”) kifejezést használja, nem pedig a „pálya”
         szót.

      39      Ezenkívül az ügy tárgyát képező projektet nem az említett 7. pont szerinti távolsági közlekedésre szánták, mivel a projekt
         két, egymástól mindössze 13,2 km‑re fekvő település összekötését célozza.

      40      A spanyol kormány szerint a pálya megkettőzése az eredeti vonal építésével előidézett környezeti hatásokon túl nem járt plusz
         hatásokkal, mindenesetre a Bizottság nem hozott fel bizonyítékokat az ilyen hatások létezésére vonatkozóan.

      41      A spanyol kormány másodlagosan megjegyzi, hogy jelen esetben lényegében mégis betartották az irányelv követelményeit, mivel
         Benicasim általános területfejlesztési tervének 1992‑es felülvizsgálatát megelőzte egy közvélemény-kutatásnak alávetett hatástanulmány,
         valamint egy környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozat elkészítése. A felülvizsgálat célja pontosan a Benicasimt megkerülő
         vonal építési zónájának kijelölése volt, így az e célból megkezdett munkálatok hatásaira vonatkozó újabb tanulmány elkészítése
         már nem volt szükséges.

      42      Végül, az illetékes nemzeti hatóságok jelen esetben jóhiszeműen jártak el, és együttműködőnek mutatkoztak, hiszen a projekt
         azon részeit illetően, amelyeknél ez még lehetséges volt, alkalmazkodtak a Bizottság felvetéseihez, mivel a munkálatok befejezése
         előtt közvélemény-kutatást tartottak a projekt „3. számú módosításával” kapcsolatban, amely lényegében egy 754,5 m hosszú
         viadukt építésére vonatkozik.

       A Bíróság álláspontja
      43      A Bizottság keresete megalapozottságának vizsgálatakor – az alperes kormány védekezését is figyelembe véve – először is azt
         kell eldönteni, hogy a 85/337 irányelv, illetve még pontosabban az abban előírt környezeti hatásvizsgálat elvégzésének kötelezettsége
         vonatkozik‑e a per tárgyát képező projektre, és ha igen, akkor másodszor azt kell eldönteni, hogy a szóban forgó projekt megvalósítása
         során tiszteletben tartották‑e az említett irányelv rendelkezéseit.

      44      Ami az első kérdést illeti, a spanyol kormány által előterjesztett érvelés, miszerint az irányelv I. mellékletének 7. pontja
         csak két település közötti új vasútvonal építésére vonatkozik, tehát nem vonatkozik a már meglévő pálya megkettőzésére, nem
         fogadható el.

      45      Anélkül, hogy jelen kereset keretei között szükséges lenne megállapítani, hogy a 85/337 irányelv I. melléklet 7. pontjának
         különböző nyelvű változatai a „vonalak” (a spanyol nyelvű változatban „vías”) kifejezést használják‑e, illetve, hogy a szóban
         forgó rendelkezést átültető spanyol szabályozás összeegyeztethető‑e az irányelvvel, amennyiben a „pályák” („líneas”) kifejezést
         használja, a Bíróság joggyakorlata alapján a közösségi jog egységes értelmezése megköveteli, hogy egy rendelkezés különböző
         nyelvű változatai közötti esetleges eltérés esetén a rendelkezést azon jogszabály általános rendszerének és céljának megfelelően
         értelmezzék, amely a rendelkezést tartalmazza (lásd különösen a C‑72/95. sz., Kraaijeveld és társai ügyben 1996. október 24‑én
         hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5403. o.] 28. pontját).

      46      Ami a 85/337 irányelvet illeti, a Bíróság már megállapította, hogy az irányelv szövegéből azt a következtetést lehet levonni,
         hogy annak alkalmazási területe széles, célkitűzései pedig jelentősek (lásd a fent hivatkozott Kraaijeveld és társai ítélet
         31. és 39. pontját).

      47      Így, különösen az irányelv 1. cikkének (1) bekezdéséből, 2. cikkének (1) bekezdéséből, valamint az első, az ötödik, a hatodik,
         a nyolcadik és a tizenegyedik preambulumbekezdéséből az következik, hogy az irányelv alapvető célja, hogy többek között a
         jellegüknél, méretüknél vagy elhelyezkedésüknél fogva a környezetre várhatóan jelentős hatást gyakorló projektek esetében
         hatásvizsgálatot végezzenek az engedély megadása előtt (lásd ebben a vonatkozásban a C‑287/98. sz. Linster-ügyben 2000. szeptember
         19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6917. o.] 52. pontját).

      48      Ezek a megállapítások önmagukban is elegendőek annak kimondásához, hogy a 85/337 irányelv I. mellékletének 7. pontját úgy
         kell érteni, mint amely magában foglalja egy már létező pálya megkettőzését.

      49      Az ilyen jellegű projekt ténylegesen gyakorolhat az irányelv értelmében vett jelentős hatást a környezetre, ha feltételezhető,
         hogy tartósan befolyásolja például az állat- és növényvilágot, a talaj összetételét vagy akár a tájat, és többek között jelentős
         hanghatással is jár; ezért az ilyen projektnek az irányelv hatálya alá kell tartoznia. Komoly csorbát ejtene a 85/337 irányelv
         célkitűzésén, ha egy új – a létezővel akár párhuzamos – vasútvonal építése kivonható lenne a környezeti hatásvizsgálat elvégzésének
         kötelezettsége alól. Következésképpen az ilyen jellegű projektet nem lehet úgy értelmezni, hogy az csupán valamely korábbi
         projektnek az irányelv II. melléklete 12. pontjának értelmében vett egyszerű módosítása.

      50      Egyébként még inkább ezt a következtetést kell levonnunk a jelen esetben, amikor olyan projekt megvalósításáról van szó, amelyben,
         még ha csak rövidebb szakaszon is, de új nyomvonal is épül. Az ilyen építési projekt ugyanis természeténél fogva várhatóan
         – a 85/337 irányelv értelmében vett – jelentős hatást gyakorol a környezetre.

      51      Szintén megalapoztalan a spanyol kormány azon érve, miszerint az irányelv I. melléklete 7. pontjának alkalmazási feltételei
         nem állnak fenn, tekintettel arra, hogy a per tárgyát képező projekt nem az irányelv értelmében vett távolsági vasúti pályára
         vonatozik, hanem mindössze két szomszédos település közötti 13,2 km‑es szakaszra.

      52      A per tárgyát képező projekt ugyanis – ahogy azt a Bizottság helyesen megállapította – része a „földközi-tengeri folyosó”
         elnevezésű projekt keretébe illeszkedő, a spanyol Levante régiót Katalóniával és a francia határral összekötő, Valencia és
         Tarragona közötti 251 km-es vasútvonalnak.

      53      Ha helyt adnánk a spanyol kormány érvelésének, komoly veszélynek tennénk ki a 85/337 irányelv hatékony érvényesülését, mivel
         az érintett nemzeti hatóságoknak elegendő lenne a távolsági vasútvonalprojektet csupán kevéssé jelentős, egymás utáni szakaszokra
         osztani ahhoz, hogy mind a teljes projekt, mind az egyes útszakaszok tekintetében megkerüljék a szóban forgó irányelv rendelkezéseit.

      54      Mindezen megállapításokat figyelembe véve, a Bizottság keresetében megtámadott projekt – amely egy 251 km hosszú vasútvonal
         részét képező 13,2 km hosszúságú kiegészítő vasútvonal megépítésére vonatkozik, amelynek 7,64 km‑es szakasza a Benicasim nevű
         település megkerülését szolgáló új nyomvonal – a 85/337 irányelv I. mellékletében felsorolt osztályok egyikébe tartozik, amely
         osztályokat az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése és 5. cikkének (1) bekezdése alapján főszabály szerint vizsgálatnak kell
         alávetni.

      55      Azt a kérdést illetően tehát, hogy a szóban forgó projektet a 85/337 irányelv rendelkezéseinek megfelelően valósították‑e
         meg, mindenek előtt arra kell felhívni a figyelmet, hogy a spanyol kormány elismeri, hogy a környezeti hatásvizsgálat tekintetében
         ezen projektet nem vetették alá a 85/337 irányelv előírásainak. Másfelől pedig a spanyol kormány nem hivatkozik arra, hogy
         jelen esetben fennállnának az irányelv 2. cikkének (3) bekezdésében szabályozott feltételek.

      56      Továbbá, ami a spanyol kormány azon érvét illeti, amely szerint Benicasim általános területfejlesztési tervének 1992‑es felülvizsgálatát
         egy közvélemény-kutatásnak alávetett hatástanulmány és egy környezeti hatásokra vonatkozó nyilatkozat elkészítése előzte meg,
         rá kell mutatni, hogy még ha a terv tartalmazta is a 85/337 irányelv rendelkezéseinek minimálisan megfelelő információkat,
         az ügy körülményei között nem lehet elegendőnek tekinteni a tervet, mivel a terv ? ahogy azt a Bizottság állította, anélkül
         hogy az alperes kormány ennek komolyabban ellentmondott volna ? csak Benicasim község területére vonatkozik, pontosabban az
         azt megkerülő útvonalra, miközben egyértelmű, hogy a per tárgyát képező projekt ennél terjedelmesebb. Ebből következik, hogy
         legalább a fennmaradó részre vonatkozóan semmiképpen nem teljesítették az irányelv előírásait.

      57      Ezenkívül a spanyol kormány azon állítása, amely szerint az illetékes hatóságok a „3. számú módosítás” esetében figyelembe
         vették az említett irányelv rendelkezéseit, szintén nem megalapozott. Egyrészt: az alperes kormány szerint a nyilvánosságnak
         szánt információkat csak a projekt megvalósításának megkezdését követően publikálták. Ez az eljárás nyilvánvalóan ellentmond
         a 85/337 irányelv 6. cikke (2) bekezdésének, amely szerint az érintettek számára biztosítani kell annak a lehetőségét, hogy
         véleményt nyilváníthassanak a projekt megkezdése előtt. Így a spanyol kormány által hivatkozott tény, miszerint a közvélemény-kutatást
         a munkálatok befejezése előtt tartották, nem tekinthető megfelelőnek. Másrészt: ez az eljárás csupán a kérdéses 13,2 km‑es
         szakasz egy részét érintette, mivel a „3. számú módosítás” lényegében a hozzávetőleg 750 m hosszú viadukt építésére vonatkozik.

      58      Egyébiránt az a körülmény, hogy a spanyol hatóságok jóhiszeműen jártak el, szintén nem bír jelentősséggel. Az állandó joggyakorlatnak
         megfelelően ugyanis a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset objektív jellegű, és az a tény, hogy a felrótt kötelezettségszegés
         a közösségi jogi rendelkezések helytelen tagállami értelmezéséből ered, nem akadályozhatja meg a Bíróságot a kötelezettségszegés
         megállapításában (lásd a Bíróság C‑73/92. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1993. november 17‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1993., I‑5597. o.] 19. pontját).

      59      Végül pedig ami a spanyol kormány azon állítását illeti, hogy a Bizottság nem indokolta meg kielégítően a felrótt kötelezettségszegést,
         mivel nem bizonyította, hogy egy már létező pálya megkettőzése ténylegesen olyan hatással van a környezetre, amely meghaladná
         az eredeti vonal építésekor keletkezett hatásokat, elegendő arra utalni, hogy a 85/337 irányelv alkalmazandóságának releváns
         kritériuma azon alapul, hogy egy projekt „várhatóan” jelentős hatást gyakorol majd a környezetre (lásd e tekintetben az irányelv
         1. cikkének (1) bekezdését, valamint az ötödik és hatodik preambulumbekezdését). Ezen körülmények között a Bizottságot nem
         terheli annak kötelezettsége, hogy konkrétan meghatározza, hogy egy projekt ténylegesen milyen káros hatással van a környeztre.
         Ezzel szemben a Bizottság jelen esetben jogilag elegendő mértékben bizonyította, hogy az ügy tárgyát képező projekt az említett
         irányelv I. melléklete egyik előírásának alkalmazási körébe tartozik, és így kötelezően környezeti hatásvizsgálatnak kell
         alávetni. Végül pedig kétségtelen, hogy az ilyen jellegű projekt természetéből fakadóan újabb jelentős ártalmakkal jár, már
         csak amiatt is, hogy a vasútvonalat 220 km/h‑s sebességet elérő forgalomra teszik alkalmassá.

      60      Az előzőekben kifejtetteket összefoglalva: a Bizottság keresetét megalapozottnak kell tekinteni.

      61      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság, mivel nem végezte el a „földközi-tengeri folyosó” elnevezésű
         projekt részét képező „Valencia–Tarragona-vasútvonal Las Palmas–Oropesa szakasza. Vasúti pálya” projekt vonatkozásában a környezeti
         hatásvizsgálatot, nem teljesítette az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június
         27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv 2. és 3. cikkéből, 5. cikkének (2) bekezdéséből, valamint 6. cikkének (2) bekezdéséből eredő
         kötelezettségeit.

       A költségekről
      62      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Spanyol Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Spanyol Királyság, mivel nem végezte el a „földközi-tengeri folyosó” elnevezésű projekt részét képező „Valencia–Tarragona-vasútvonal
            Las Palmas–Oropesa szakasza. Vasúti pálya” projekt vonatkozásában a környezeti hatásvizsgálatot, nem teljesítette az egyes
            köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv
            2. és 3. cikkéből, 5. cikkének (2) bekezdéséből, valamint 6. cikkének (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2008. október 9-i ítélete.#Győrgy Katz kontra István Roland Sós.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Fővárosi Bíróság - Magyarország.#Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés - 2001/220/IB kerethatározat - A sértett jogállása a büntetőeljárásban - Közvádló helyett eljáró pótmagánvádló - A sértett tanúkénti kihallgatása.#C-404/07. sz. ügy.

text:
      C‑404/07. sz. ügy
      Katz György
      kontra
      Sós István Roland
      (a Fővárosi Bíróság [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – 2001/220/IB kerethatározat – A sértett jogállása a büntetőeljárásban – Közvádló helyett eljáró pótmagánvádló – A sértett tanúkénti kihallgatása”
      Az ítélet összefoglalása
      Európai Unió – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – A sértett jogállása a büntetőeljárásban
            – 2001/220 kerethatározat
      (2001/220 tanácsi kerethatározat, 2. és 3. cikk)
      A büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló 2001/220 kerethatározat – noha egyrészt arra kötelezi a tagállamokat, hogy
         a bűncselekmények sértettjei részére magas szintű védelmet, illetve büntető igazságszolgáltatási rendszerükben tényleges és
         megfelelő szerepet biztosítsanak, másrészt pedig, hogy elismerjék a sértettek jogait és jogos érdekeit, biztosítva számukra
         a meghallgatás és a bizonyítékok szolgáltatásának lehetőségét – tág mérlegelési mozgásteret hagy a tagállamok számára az e
         célkitűzések eléréséhez szükséges, konkrét szabályozás tekintetében.

      E kerethatározat 2. és 3. cikkét tehát úgy kell értelmezni, hogy e cikkek nem kötelezik a nemzeti bíróságot annak engedélyezésére,
         hogy valamely bűncselekmény sértettje pótmagánvádas büntetőeljárásban tanúként kihallgatást nyerjen. E lehetőség hiányában
         azonban a sértett számára lehetővé kell tenni, hogy bizonyítékként figyelembe vehető vallomás tételét engedélyezzék számára.

      (vö. 46., 50. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2008. október 9.(*)

      „Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – 2001/220/IB kerethatározat – A sértett jogállása a büntetőeljárásban – Közvádló helyett eljáró pótmagánvádló – A sértett tanúkénti kihallgatása”
      A C‑404/07. sz. ügyben,
      az EU 35. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Fővárosi Bíróság (Magyarország)
         a Bírósághoz 2007. augusztus 27‑én érkezett, 2007. július 6‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Katz György
      által
      Sós István Roland
      ellen indított büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. N. Cunha Rodrigues (előadó), J. Klučka, P. Lindh és A. Arabadjiev bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. június 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        Katz Gy. képviseletében Kiss L. ügyvéd,
      –        Sós I. R. képviseletében Helmeczy L. ügyvéd,
      –        a magyar kormány képviseletében Fazekas J., Somssich R. és Szíjjártó K., meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Troosters és Simon B., meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. július 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i 2001/220/IB
         tanácsi kerethatározat (HL L 82., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 72. o., a továbbiakban: kerethatározat)
         2., 3. és 8. cikkének értelmezésére irányul.

      2        E kérelmet a Katz György pótmagánvádló által csalás büntette miatt Sós István Roland ellen indított büntetőügyben terjesztették
         elő.

       Jogi háttér
       Az Európai Unió joga
      3        A kerethatározat (4) preambulumbekezdése értelmében:

      „A tagállamok kötelesek törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseiket a szükséges mértékben közelíteni, hogy a bűncselekmények
         sértettjei részére, tekintet nélkül arra, hogy melyik tagállamban tartózkodnak, magas szintű védelmet nyújthassanak.”

      4        A kerethatározat 1. cikkének értelmében e határozat alkalmazásában:

      „a)      a »sértett« természetes személy, aki olyan károsodást szenvedett, ideértve testi vagy szellemi épségének sérelmét, érzelmi
         szenvedését vagy gazdasági veszteségét is, amelynek közvetlen oka olyan cselekmény vagy mulasztás, amely valamely tagállam
         büntetőjogi szabályainak megsértésével valósult meg;

      […]”
      5        A kerethatározat 2. cikke így rendelkezik:

      „(1)      Minden tagállam biztosítja, hogy a sértettek a büntetőjogi rendszerében [helyesen: a büntető igazságszolgáltatási rendszerében]
         tényleges és megfelelő szereppel rendelkezzenek. A tagállamok továbbá […] arra törekszenek, hogy az eljárások során biztosítsák
         a sértettek egyéni méltóságának kellő tiszteletben tartását, és elismerjék a sértettek jogait és jogos érdekeit, különösen
         a büntetőeljárás keretein belül.”

      (2)      Minden tagállam biztosítja, hogy a különösen veszélyeztetett sértettek a különleges helyzetüknek legmegfelelőbb bánásmódban
         részesüljenek.”

      6        A kerethatározat 3. cikke előírja:

      „Minden tagállam biztosítja a sértett számára az eljárás során a meghallgatás és a bizonyítékok szolgáltatásának lehetőségét.
      Minden tagállam megfelelő intézkedéseket tesz annak biztosítása érdekében, hogy hatóságai a sértetteket csak a büntetőeljárás
         céljainak eléréséhez szükséges mértékben hallgassák ki.”

      7        A kerethatározat 5. cikke értelmében:

      „Minden tagállam megteszi a szükséges intézkedéseket, hogy az eljárásban tanúként vagy magánfélként szereplő sértett kommunikációs
         nehézségeit az adott büntetőeljárás fontos szakaszainak megértése vagy az e szakaszokban való részvétele terén a lehető legnagyobb
         mértékben lecsökkentse; ez olyan intézkedések meghozatalával történik, amelyek hasonlóak a terhelt vonatkozásában hozandó
         intézkedésekhez.”

      8        A kerethatározat 7. cikke előírja:

      „Minden tagállam biztosítja – alkalmazandó nemzeti rendelkezéseinek megfelelően – a fél vagy tanú jogállásával rendelkező
         sértett számára a lehetőséget, hogy a büntetőeljárásban való jogszerű részvétele következtében felmerült költségeinek megtérítését
         igényelhesse.”

      9        A Francia Köztársaságnak és a Magyar Köztársaságnak az Európai Unióról szóló szerződés 35. cikkében említett jogi aktusokra
         vonatkozóan a Bíróság előzetes döntéshozatali hatáskörének az általuk történő elfogadásáról tett nyilatkozatával kapcsolatos,
         az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában 2005. december 14‑én közzétett tájékoztatás (HL L 327., 19. o.) szerint a Magyar Köztársaság az EU 35. cikk (2) bekezdése
         alapján tett nyilatkozatával elfogadta az Európai Közösségek Bíróságának hatáskörét az EU 35. cikk (3) bekezdésének a) pontja
         szerinti eljárások lefolytatására.

      10      Az Európai Bíróság előzetes döntéshozatali eljárásával összefüggő nyilatkozatról szóló 2088/2003. (V. 15.) kormányhatározat
         értelmében ugyanakkor: „Az Európai Unióról szóló Szerződés 35. cikkének (2) bekezdése alapján a Magyar Köztársaság azt a nyilatkozatot
         teszi, hogy az Európai Bíróság joghatóságát az Európai Unióról szóló Szerződés 35. cikke (3) bekezdésének b) pontjában meghatározottak
         szerint fogadja el.”

      11      A Magyar Köztársaságnak, a Lett Köztársaságnak, a Litván Köztársaságnak és a Szlovén Köztársaságnak az Európai Unióról szóló
         szerződés 35. cikkében említett jogi aktusokra vonatkozóan a Bíróság előzetes döntéshozatali hatáskörének az általuk történő
         elfogadásáról tett nyilatkozatával kapcsolatos, az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában 2008. március 14‑én közzétett tájékoztatásból (HL L 70., 23. o.) kitűnik, hogy a Magyar Köztársaság visszavonta korábbi nyilatkozatát,
         és „kijelentette, hogy elfogadja az Európai Közösségek Bíróságának hatáskörét az Európai Unióról szóló szerződés 35. cikkének
         (2) bekezdésében és (3) bekezdésének b) pontjában foglalt szabályoknak megfelelően”.

       A nemzeti szabályozás
      12      A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 28. §‑ának (7) bekezdése így rendelkezik:

      „Az ügyész az e törvényben meghatározott feltételek esetén vádat emel, és a bíróság előtt – a magánvád és a pótmagánvád esetét
         kivéve – a vádat képviseli, vagy dönt a közvetítői eljárásra utalásról, a vádemelés elhalasztásáról, illetőleg részbeni mellőzéséről.
         Az ügyész a vádat elejtheti vagy módosíthatja. Az ügyész az ügy iratait a bírósági eljárásban megtekintheti, és indítványtételi
         jog illeti meg az ügyben felmerült minden olyan kérdésben, amelyben a bíróság dönt.”

      13      Ugyanezen törvény 31. §‑ának (1) bekezdése előírja:

      „A büntetőügyben ügyészként nem járhat el:
      […]
      b)      aki az ügyben mint terhelt, védő, továbbá sértett, magánvádló, pótmagánvádló, magánfél, feljelentő vagy mint képviselőjük
         vesz, vagy vett részt, illetőleg ezek hozzátartozója,

      c)      aki az ügyben mint tanú vagy szakértő, valamint szaktanácsadó vesz, vagy vett részt,
      […]”
      14      A szóban forgó törvény 51. §‑ának (1) bekezdése akként határozza meg a sértett fogalmát, hogy sértett az, akinek a jogát vagy
         a jogos érdekét a bűncselekmény sértette vagy veszélyeztette. Ugyanezen § (1) bekezdése értelmében a sértett a következőkre
         jogosult:

      „a)      – ha e törvény másképp nem rendelkezik – az eljárási cselekményeknél jelen legyen, az eljárás őt érintő irataiba betekintsen,
      b)      az eljárás bármely szakaszában indítványokat és észrevételeket tegyen,
      c)      büntetőeljárási jogairól és kötelességeiről a bíróságtól, az ügyésztől és a nyomozó hatóságtól felvilágosítást kapjon,
      d)      e törvényben meghatározott esetekben jogorvoslattal éljen.”
      15      Az 1998. évi XIX. törvény 53. §‑ának (1) bekezdése értelmében:

      „A sértett az e törvényben meghatározott esetekben pótmagánvádlóként léphet fel, ha:
      a)      az ügyész vagy a nyomozó hatóság a feljelentést elutasította, vagy a nyomozást megszüntette,
      b)      az ügyész a vádemelést részben mellőzte,
      c)      az ügyész a vádat elejtette,
      d)      az ügyész a nyomozás eredményeként közvádra üldözendő bűncselekményt nem állapított meg, ezért nem emelt vádat, illetőleg
         a vád képviseletét – magánvádas eljárásban elrendelt nyomozás eredményeként – nem vette át,

      e)      az ügyész a tárgyaláson a vádat azért ejtette el, mert megítélése szerint a bűncselekmény nem közvádra üldözendő.”
      16      A szóban forgó törvény 236. §‑a így rendelkezik:

      „A pótmagánvádló a bírósági eljárásban – ha e törvény másképp nem rendelkezik – az ügyész jogait gyakorolja, ideértve a vádlott
         személyi szabadságának elvonásával vagy korlátozásával járó kényszerintézkedés elrendelésének indítványozását. A vádlott szülői
         felügyeleti jogának megszüntetését a pótmagánvádló nem indítványozhatja.”

      17      Ugyanezen törvény 343. §‑ának (5) bekezdése előírja:

      „A pótmagánvádló a vádat nem terjesztheti ki.”
       A tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      18      Katz Gy. a Fővárosi Bíróság előtt Sós I. R.‑rel szemben pótmagánvádlóként lépett fel, őt a Büntető Törvénykönyv 318. §‑ának
         (1) bekezdésébe ütköző és a (6) bekezdés a) pontja szerint minősülő különösen nagy kárt okozó csalás bűntettével vádolva.
         Katz Gy. pótmagánvádlói fellépésére az ügyészség nyomozást megszüntető határozatát követően került sor.

      19      A pótmagánvádló fellépése a büntetőigény érvényesítésének a magyar büntetőeljárási jogszabályokban szereplő különös módja.
         Az ügyész általi vádemelésen (közvád) kívül a magyar jog lehetővé teszi, hogy bizonyos kisebb súlyú bűncselekmények esetén
         a sértett emeljen vádat, és képviselje azt (magánvád). Az alapeljárásban szereplő pótmagánvád a büntetőigény érvényesítésének
         harmadik módja: többek között akkor teszi lehetővé a sértett fellépését, ha az ügyész az általa emelt vádat elejti. A pótmagánvád
         és a magánvád megkülönböztetendő a polgári jogi igény magánfélként történő érvényesítésétől.

      20      Katz. Gy. saját maga tanúkénti idézését és kihallgatását indítványozta, amit a Fővárosi Bíróság elutasított, egyebekben a
         Fővárosi Bíróság a bizonyítást lefolytatta és lezárta azt.

      21      Katz Gy. a kérdést előterjesztő bíróság előtt perbeszédében kifejtette, hogy azáltal, hogy a bíróság nem hallgatta ki tanúként
         a sértettet-pótmagánvádlót, sérült a tisztességes eljárásnak, illetve a fegyveregyenlőségnek az emberi jogok és az alapvető
         szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezményben (a továbbiakban: EJEE) biztosított
         elve. Hivatkozott továbbá arra is, hogy a pótmagánvádló már a nyomozás során hátrányba került azzal, hogy a nyomozó hatóság
         nem tett eleget a tényállás-felderítési kötelezettségének, ezt azonban éppen a pótmagánvádló jogi intézménye hivatott pótolni
         annak érdekében, hogy a sértett személyes meghallgatásával az igazság kiderítésének, valamint a sértettnek okozott kár megtérülésének
         a lehetősége megteremtődjék. Katz Gy. szerint ellenkező esetben a sértett a terhelthez viszonyítva hátrányos helyzetbe kerül.

      22      A kérdést előterjesztő bíróság a 2007. július 6‑án tartott folytatólagos tárgyaláson a bizonyítási eljárást újra megnyitotta.
         A Fővárosi Bíróság megjegyezte, hogy ha az 1998. évi XIX. törvény 236. §‑a az ügyész és a pótmagánvádló azonosságának tilalmát
         fel is oldotta, e törvény egyik rendelkezése sem oldja fel e törvény 31. §‑ának (1) bekezdésében előírt azon tilalmat, hogy
         a tanú ügyészként nem járhat el. A Fővárosi Bíróság arra a következtetésre jut, hogy a pótmagánvádló nem hallgatható meg tanúként
         az ilyen büntetőeljárás keretében. A magánvádas eljárások esetében a Be. tartalmaz olyan kifejezetten megengedő-feloldó rendelkezést,
         amely alapján a magánvádlót tanúként lehet kihallgatni. Kétségtelenül van hasonlóság a magánvádas és a pótmagánvádas eljárások
         természete között, ám utaló szabály hiányában a két különböző eljárás szabályozása között nincs átfedés.

      23      A Fővárosi Bíróság megállapítja, hogy azt maga a jogalkotó is elismerte, hogy a pótmagánvád intézménye a hatósági tétlenség
         és a szakszerűtlen eljárás fontos korrekciós eszköze. Az is kétségtelen, hogy a jogintézmény értelme az, hogy a sértett reális
         lehetőséget kapjon a bírósági döntés kikényszerítésére. Ez azonban elnehezülhet, adott esetben ellehetetlenülhet akkor, ha
         a pótmagánvádlóként fellépő sértett nem hallgatható ki tanúként, és ő saját maga, a saját tanúvallomása által nem szolgáltathat
         bizonyítékot, annak ellenére, hogy a bizonyítandó tényről adott esetben leginkább ő bír tudomással.

      24      Ugyanakkor a Fővárosi Bíróság álláspontja szerint azt is tényként kell megállapítani, hogy az ügyészi jogosítvánnyal rendelkező
         pótmagánvádló meglehetősen erős jogokkal rendelkezik. Indítványtételi jogánál fogva lehetősége van arra, hogy bizonyítékokat
         szolgáltasson, valamint észrevételezési jog is megilleti.

      25      A Fővárosi Bíróság számára kérdéses, hogy miként kell értelmezni a sértett „tényleges és megfelelő” szerepét, valamint a sértett
         meghallgatásának és bizonyíték szolgáltatásának „lehetőségét”: abba „beleértendő‑e az, hogy a nemzeti bíróság számára biztosítani
         kell azt a lehetőséget, hogy a sértettet a pótmagánvádas eljárásban is tanúként hallgathassa ki”.

      26      Ezért a Fővárosi Bíróság mint az alapügyben elsőfokon eljáró bíróság az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „A […] kerethatározat 2. és 3. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy a nemzeti bíróság számára biztosítani kell azt a lehetőséget,
         hogy a sértett a pótmagánvádas eljárásban is tanúként meghallgatható legyen?”

       Az elfogadhatóságról
      27      Amint az a jelen ítélet 10. pontjából is kitűnik, a Magyar Köztársaság a 2088/2003. (V. 15.) kormányhatározatban tett nyilatkozatával
         elfogadta a Bíróság hatáskörét az EU 35. cikkben előírt jogi aktusok érvényessége és értelmezése kérdésének eldöntésére az
         e cikk (3) bekezdésének b) pontjában előírt részletszabályok szerint. Bizonyos, hogy a jelen előzetes döntéshozatalra utaló
         végzést e nyilatkozatnak megfelelően terjesztették elő, így a Fővárosi Bíróság azon bíróságok közé tartozik, amelyek az EU 35. cikk
         értelmében kérelmet terjeszthetnek a Bíróság elé.

      28      A magyar kormány úgy ítéli meg, hogy ennek ellenére az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel hipotetikus.
         Szerinte a Fővárosi Bíróság helytelenül állítja, hogy a magyar jog nem teszi lehetővé, hogy a pótmagánvádlót tanúként hallgassák
         meg a büntetőeljárásban. A magyar kormány érvelésének alátámasztására a Legfelsőbb Bíróság Büntető Kollégiumának 2007. május
         14‑i 4/2007. BK véleményére hivatkozik, amely szerint „nincs törvényes akadálya annak, hogy a pótmagánvádlóként fellépő sértettet
         a büntetőeljárásban tanúként hallgassák ki”. Katz Gy. is azt állítja, hogy a magyar jog lehetővé teszi a pótmagánvádló tanúként
         való meghallgatását a büntetőeljárásban.

      29      Emlékeztetni kell arra, hogy az EU 46. cikk b) pontja értelmében az EK-Szerződésnek a Bíróság hatáskörére és az e hatáskör
         gyakorlására vonatkozó rendelkezéseit – köztük az EK 234. cikket – az EU‑Szerződés VI. címének rendelkezéseire az EU 35. cikkben
         meghatározott feltételek szerint kell alkalmazni. Ebből az következik, hogy az EK 234. cikk szerinti szabályozás hatálya a
         Bíróság EU 35. cikken alapuló előzetes döntéshozatali hatáskörére is kiterjed, az e rendelkezésben előírt feltételek fenntartásával
         (lásd különösen a C‑296/08. PPU. sz. Santesteban Goicoechea‑ügyben 2008. augusztus 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem
         tették közzé] 36. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      30      Az EK 234. cikkhez hasonlóan az EU 35. cikk is azt a feltételt támasztja az előzetes kérdések Bíróság elé terjesztéséhez,
         hogy a nemzeti bíróság „úgy ítél[je] meg, hogy ítéletének meghozatalához szükség van a kérdés eldöntésére”, így a Bíróságnak
         az EK 234. cikk alapján előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságára vonatkozó ítélkezési gyakorlata
         főszabály szerint az EU 35. cikk alapján az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre is vonatkoztatható (lásd különösen
         a C‑467/05. sz. Dell’Orto‑ügyben 2007. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑5557. o.] 39. pontját és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      31      Következésképpen a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájának vélelmét csak kivételesen
         lehet megdönteni, ha nyilvánvaló, hogy a kérdésekkel érintett uniós jog kért értelmezése semmilyen kapcsolatban sem áll az
         alapjogvita tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azon ténybeli
         és jogi körülmények, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a feltett kérdésekre hasznos módon válaszolhasson. Ezen esetek kivételével
         a Bíróság főszabály szerint köteles az EU 35. cikk (1) bekezdésében szereplő jogi aktusokra vonatkozó előzetes döntéshozatalra
         előterjesztett kérdésekről határozni (a fent hivatkozott Dell’Orto‑ügyben hozott ítélet 40. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlat).

      32      Amint az a jelen ítélet 18–25. pontjából is kitűnik, az előzetes döntéshozatalra utaló határozat bemutatja az alapeljárás
         tényállását, illetve az alkalmazandó nemzeti jog közvetlenül idevonatkozó rendelkezéseit, és kifejti azon indokokat, amelyek
         alapján a kérdést előterjesztő hatóság a kerethatározat értelmezését kéri, valamint a kerethatározat és az alkalmazandó nemzeti
         jog közötti összefüggést.

      33      A magyar kormány állításával ellentétben nem nyilvánvaló, hogy az alapeljárásban szereplő kérdés hipotetikus jellegű, mivel
         tény az, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azért utasította el Katz Gy.‑nek az alapügyben szereplő pótmagánvádas eljárásban
         tanúként történő meghallgatásra irányuló indítványát, mert álláspontja szerint a magyar jog nem írja elő kifejezetten e jogot
         az ilyen helyzetben.

      34      Ugyanakkor a Bíróságnak nem feladata, hogy valamely előzetes döntéshozatal iránti eljárásban nemzeti rendelkezések értelmezése
         tárgyában foglaljon állást, vagy hogy eldöntse, a kérdést előterjesztő bíróság által adott értelmezés helytálló‑e (az EK 234. cikk
         tekintetében lásd különösen a C‑244/06. sz. Dynamic Medien ügyben 2008. február 14‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették
         közzé] 19. pontját).

      35      Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre választ kell adni.

      36      Ezzel szemben nem lehet helyt adni Katz Gy. arra irányuló kérelmének, hogy a Bíróság annak vizsgálatára is kiterjessze a feltett
         kérdést, hogy a kerethatározat megköveteli‑e, hogy a magyar jog által az ügyészre ruházott bizonyos nyomozati jogosítványok
         a pótmagánvádlót is megillessék.

      37      Az EU 35. cikk értelmében ugyanis a Bírósághoz nem az alapeljárás felei fordulhatnak, hanem a nemzeti bíróság. A Bíróság elé
         terjesztendő kérdéseket tehát kizárólag a nemzeti bíróság határozhatja meg, és a felek nem módosíthatják azok tartalmát (lásd
         a fent hivatkozott Santesteban Goicoechea‑ügyben hozott ítélet 46. pontját).

      38      Egyébként, ha Bíróság választ adna a Katz Gy. által előterjesztett kérdésekre, az nem lenne összeegyeztethető a számára az
         EU 35. cikkben meghatározott hatáskörrel, és azzal a feladatával, hogy biztosítsa, hogy a tagállamok kormányai, valamint az
         egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően benyújthassák észrevételeiket, figyelembe véve, hogy ez
         utóbbi rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot kézbesítik az érdekelt feleknek (a fent hivatkozott
         Santesteban Goicoechea‑ügyben hozott ítélet 47. pontja).

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      39      Megállapítható, hogy a Katz Gy. helyzetében lévő személy sértettnek minősül a kerethatározat 1. cikkének a) pontja értelmében,
         amely rendelkezés szerint a sértett az a természetes személy, aki olyan károsodást szenvedett, amelynek közvetlen oka valamely
         tagállam büntetőjogi szabályainak megsértésével megvalósuló cselekmény vagy mulasztás.

      40      Amint az a kerethatározat 5. és 7. cikkéből következik, e jogszabály az eljárásban tanúként vagy félként szereplő sértett
         helyzetére vonatkozik.

      41      A kerethatározat egyetlen rendelkezése sem zárja ki ennek hatálya alól azt a helyzetet, amelyben a sértett büntetőeljárás
         keretében – az alapeljáráshoz hasonlóan – a vádhatóság helyett és helyében annak feladatait gyakorolja.

      42      A kerethatározat (4) preambulumbekezdéséből az következik, hogy a bűncselekmények sértettjei részére magas szintű védelmet
         kell nyújtani.

      43      A kerethatározat 2. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok biztosítják, hogy a sértettek a büntető igazságszolgáltatási
         rendszerükben tényleges és megfelelő szereppel rendelkezzenek, és elismerjék a sértettek jogait és jogos érdekeit, különösen
         a büntetőeljárás keretein belül.

      44      A kerethatározat 3. cikkének (1) bekezdése általános jelleggel arról rendelkezik, hogy a tagállamok biztosítják a sértett
         számára az eljárás során a meghallgatás és a bizonyítékok szolgáltatásának lehetőségét.

      45      Következésképpen, ugyan a pótmagánvádlóként fellépő sértett a kerethatározat szerinti tanú jogállásával rendelkezhet, az is
         igaz, hogy sem a kerethatározat 3. cikkének (1) bekezdése, sem pedig ennek egyéb rendelkezései nem tartalmaznak előírást a
         büntetőeljárásokban a sértettekre alkalmazandó bizonyítási rendszer vonatkozásában.

      46      Meg kell tehát állapítani, hogy a kerethatározat – noha egyrészt arra kötelezi a tagállamokat, hogy a bűncselekmények sértettjei
         részére magas szintű védelmet, illetve büntető igazságszolgáltatási rendszerükben tényleges és megfelelő szerepet biztosítsanak,
         másrészt pedig, hogy elismerjék a sértettek jogait és jogos érdekeit, biztosítva számukra a meghallgatás és a bizonyítékok
         szolgáltatásának lehetőségét – tág mérlegelési mozgásteret hagy a tagállamok számára az e célkitűzések eléréséhez szükséges,
         konkrét szabályozás tekintetében.

      47      Azonban, hogy a kerethatározat 3. cikkének (1) bekezdése ne veszítse el hatékony érvényesülésének nagy részét, és ne sérüljenek
         a kerethatározat 2. cikkének (1) bekezdésében előírt kötelezettségek, e rendelkezések mindenképpen megkövetelik, hogy a sértett
         vallomást tehessen a büntetőeljárás során, és ezt a vallomást bizonyítékként figyelembe lehessen venni.

      48      Meg kell továbbá állapítani, hogy a kerethatározatot az alapvető jogokat, köztük különösen az EJEE 6. cikkében kimondott tisztességes
         eljáráshoz való jogot tiszteletben tartva kell értelmezni (lásd különösen a C‑105/03. sz. Pupino‑ügyben 2005. június 16‑án
         hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5285. o.] 59. pontját).

      49      A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát annak biztosítása, hogy a büntetőeljárás során a bizonyításfelvétel, a maga
         összességében, ne sértse az EJEE‑nek az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett 6. cikke szerinti tisztességes eljárás
         követelményeit (lásd különösen a C‑276/01. sz. Steffensen‑ügyben 2003. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3735. o.]
         76. pontját és a fent hivatkozott Pupino‑ügyben hozott ítélet 60. pontját).

      50      E körülményekre figyelemmel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a kerethatározat 2. és 3. cikkét úgy
         kell értelmezni, hogy e cikkek nem kötelezik a nemzeti bíróságot annak engedélyezésére, hogy valamely bűncselekmény sértettje
         az alapügybelihez hasonló pótmagánvádas büntetőeljárásban tanúként kihallgatást nyerjen. E lehetőség hiányában azonban a sértett
         számára lehetővé kell tenni, hogy bizonyítékként figyelembe vehető vallomás tételét engedélyezzék számára.

       A költségekről
      51      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      A büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló, 2001. március 15‑i 2001/220/IB tanácsi kerethatározat 2. és 3. cikkét úgy
            kell értelmezni, hogy e cikkek nem kötelezik a nemzeti bíróságot annak engedélyezésére, hogy valamely bűncselekmény sértettje
            az alapügybelihez hasonló pótmagánvádas büntetőeljárásban tanúként kihallgatást nyerjen. E lehetőség hiányában azonban a sértett
            számára lehetővé kell tenni, hogy bizonyítékként figyelembe vehető vallomás tételét engedélyezzék számára.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: magyar.


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2006. július 11-i ítélete. # Miguel Torres SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A Torre Muga közösségi ábrás védjegy bejelentése - TORRES korábbi nemzeti és nemzetközi szóvédjegyek - Összetéveszthetőség - Védelemhez való jog megsértése. # T-247/03. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2006. július 11‑i ítélete – Torres kontra OHIM – Bodegas Muga (Torre Muga)
      (T‑247/03. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A Torre Muga közösségi ábrás védjegy bejelentése – TORRES korábbi nemzeti és nemzetközi szóvédjegyek – Összetéveszthetőség – Védelemhez való jog megsértése”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 71. pont)

      Tárgy

               A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) első fellebbezési tanácsának a Miguel Torres, SA
                  és a Bodegas Muga,SA közötti felszólalási eljárásra vonatkozó, R 998/2001‑1. sz. ügyben 2003. április 7‑én hozott határozatával
                  szemben benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Bodega Muga, SA

               Az érintett közösségi védjegy:

               a Torre Muga ábrás védjegy (791.004 sz. védjegybejelentés a 33. osztályba tartozó áruk tekintetében)

               A felszólalásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Miguel Torres, SA

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               TORRES védjegyek (egy nemzetközi védjegy, egy dán, egy német védjegy, három spanyol védjegy és két angol védjegy) a 33. osztályba
                  tartozó áruk tekintetében

               A felszólalási osztály határozata:

               a felszólalást elutasítja

               A fellebbezési tanács határozata:

               a fellebbezést elutasítja

      Rendelkező rész

                  1)

                  Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                  2)

                  Az Elsőfokú Bíróság a felperest kötelezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) költségeinek
                     viselésére.

                  3)

                  A beavatkozó maga viseli saját költségeit.


title: A Bíróság (első tanács) 2011. október 20-i ítélete.#Greenstar-Kanzi Europe NV kontra Jean Hustin és Jo Goossens.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hof van Cassatie - Belgium.#A 873/2004/EK rendelettel módosított 2100/94/EK rendelet - A 11. cikk (1) bekezdésének, a 13. cikk (1)-(3) bekezdésének, a 16., 27., 94. és 104. cikknek az értelmezése - A közösségi növényfajta-oltalmi jog kimerülésének elve - Hasznosítási szerződés - Harmadik személyekkel szemben indított bitorlási kereset - A hasznosítási szerződésnek a hasznosító által történt megsértése harmadik felekkel való szerződéses kapcsolatban.#C-140/10. sz. ügy.

text:
      C‑140/10. sz. ügy
      Greenstar-Kanzi Europe NV
      kontra
      Jean Hustin és Jo Goossens
      (a Hof van Cassatie [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A 873/2004/EK rendelettel módosított 2100/94/EK rendelet – A 11. cikk (1) bekezdésének, a 13. cikk (1)–(3) bekezdésének, a 16., 27., 94. és 104. cikknek az értelmezése – A közösségi növényfajta-oltalmi jog kimerülésének elve – Hasznosítási szerződés – Harmadik személyekkel szemben indított bitorlási kereset – A hasznosítási szerződésnek a hasznosító által történt megsértése harmadik felekkel való szerződéses kapcsolatban”
      Az ítélet összefoglalása
      Mezőgazdaság – Egységes jogszabályok – A növényfajták oltalma – Az oltalom jogosultja vagy hasznosítója által azon harmadik
            személlyel szemben indított bitorlási kereset, aki az oltalom alatt álló növényfajta anyagát egy másik olyan hasznosító közvetítésével
            szerezte, aki megsértette a korábban a jogosulttal kötött hasznosítási szerződésben szereplő feltételeket vagy korlátozásokat
            – Megengedhetőség – Feltétel
      (A 873/2004 tanácsi rendelettel módosított 2100/94 tanácsi rendelet, 11. cikk, (1) bekezdés, 13. cikk, (1)–(3) bekezdés, 16.,
            27., 94. és 104. cikk)
      A 873/2004 tanácsi rendelettel módosított, a közösségi növényfajta oltalmi jogokról szóló 2100/94 tanácsi rendelet 94. cikkét
         – az említett rendelet 11. cikkének (1) bekezdésével, 13. cikkének (1)–(3) bekezdésével, 16., 27. és 104. cikkével együttesen
         értelmezve – úgy kell értelmezni, hogy a közösségi növényfajta‑oltalom jogosultja vagy a hasznosító bitorlási keresetet indíthat
         azzal a harmadik személlyel szemben, aki az oltalom alatt álló növényfajta anyagát egy másik olyan hasznosító közvetítésével
         szerezte, aki megsértette az azon hasznosítási szerződésben szereplő feltételeket vagy korlátozásokat, amelyet ez utóbbi hasznosító
         korábban a jogosulttal kötött, amennyiben a szóban forgó feltételek vagy korlátozások közvetlenül az érintett növényfajta
         közösségi oltalmának alapvető elemeire vonatkoznak, aminek megítélése a nemzeti bíróság feladata.

      Ilyen esetben a bitorlás megítélését illetően nincs jelentősége annak, hogy az a harmadik személy, aki a növényfajta értékesített
         vagy átengedett anyagának tekintetében folytatta a tevékenységet, tudott‑e vagy tudnia kellett‑e az említett hasznosítási
         szerződésben szereplő feltételekről vagy korlátozásokról.

      (vö. 44., 49. pont és a rendelkező rész 1‑2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. október 20.(*)

      „A 873/2004/EK rendelettel módosított 2100/94/EK rendelet – A 11. cikk (1) bekezdésének, a 13. cikk (1)–(3) bekezdésének, a 16., 27., 94. és 104. cikknek az értelmezése – A közösségi növényfajta-oltalmi jog kimerülésének elve – Hasznosítási szerződés – Harmadik személyekkel szemben indított bitorlási kereset – A hasznosítási szerződésnek a hasznosító által történt megsértése harmadik felekkel való szerződéses kapcsolatban”
      A C‑140/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hof van Cassatie (Belgium)
         a Bírósághoz 2010. március 17‑én érkezett, 2010. február 25‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Greenstar-Kanzi Europe NV
      és
      Jean Hustin,

      Jo Goossens
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits J.‑J. Kasel (előadó), és bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Greenstar‑Kanzi Europe NV képviseletében N. Segers és K. Tielens advocaten,
      –        J. Hustin és J. Goossens képviseletében H. Van Gompel és J. Hensen advocaten,
      –        a spanyol kormány képviseletében F. Díez Moreno, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében F. Wilman és T. van Rijn, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. július 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közösségi növényfajta‑oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi
         rendelet (HL L 227., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o., a továbbiakban: 2100/94 rendelet) 2004.
         április 29-i 873/2004/EK tanácsi rendelettel (HL L 162., 38. o.) módosított változatának 11. cikke (1) bekezdésének, 13. cikke
         (1)–(3) bekezdésének, 16., 27., 94. és 104. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a keresetet a Greenstar Kanzi Europe NV (a továbbiakban: a GKE) és a J. Hustin és J. Goossens között, a Kanzi védjegyhez
         és a Nicoter fajtájú almafákhoz, valamint az ezekhez fűződő védjegy- és közösségi növényfajta-oltalmi jogoknak az utóbbiak
         által annak révén történt állítólagos megsértése tárgyában folyamatban lévő peres eljárásban terjesztették elő, hogy J. Hustin
         és J. Goossens Kanzi márkanévvel értékesítettek almákat.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      3        A 2100/94 rendelet tizennegyedik preambulumbekezdése kimondja:

      „mivel a közösségi növényfajta-oltalmi jog hatályának az egész Közösségre nézve egységesnek kell lennie, ezért a jogosult
         hozzájárulásához kötött kereskedelmi ügyleteknek pontosan körülhatároltnak kell lenniük; mivel az oltalom körét – a legtöbb
         nemzeti rendszerhez képest – ki kell terjeszteni a fajta egyes anyagaira is, a Közösségen kívüli országokkal folytatott olyan
         kereskedelem figyelembevétele érdekében, amelynek során az oltalom nem érvényesül; mivel azonban a jogkimerülés elve bevezetésének
         biztosítania kell, hogy ez az oltalom ne legyen túlzott mértékű”.

      4        E rendelet 11. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Az a személy, aki a fajtát nemesítette vagy felfedezte, illetve kifejlesztette, továbbá annak jogutódja, mindketten – a személy
         és jogutódja – (a továbbiakban: a nemesítő) jogosultak a közösségi növényfajta-oltalmi jogokra”.

      5        Az említett rendelet 13. cikkének szövege a következő:

      „(1)      A közösségi növényfajta oltalom feljogosítja a közösségi növényfajta oltalom jogosultját vagy jogosultjait (a továbbiakban:
         a jogosultat) a (2) bekezdésben foglalt tevékenységek folytatására.

      (2)      A 15. és 16. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül, az oltalom alatt álló fajta fajtaösszetevői vagy betakarított terménye
         (a továbbiakban mindkettő: az anyag) vonatkozásában az alábbi tevékenységek kizárólag a jogosult felhatalmazásával folytathatók:

      a)      előállítás vagy újbóli előállítás (többszörözés);
      b)      szaporítás céljára történő előkészítés;
      c)      értékesítésre felkínálás;
      d)      értékesítés vagy egyéb forgalmazás;
      e)      a Közösségből történő kivitel;
      f)      a Közösségbe történő behozatal;
      g)      az a)–f) pontban említett bármely cselekmény céljából történő raktáron tartás.
      A jogosult a felhatalmazását feltételekhez és korlátozásokhoz kötheti.
      (3)      A betakarított terményre a (2) bekezdés rendelkezései kizárólag akkor alkalmazandók, ha a terményhez az oltalomban részesített
         fajta fajtaösszetevőinek jogosulatlan felhasználása útján jutottak, és amennyiben a jogosultnak nem volt megfelelő alkalma
         az említett fajtaösszetevőkkel kapcsolatos jogainak gyakorlására.

      [...]”
      6        A 2100/94 rendelet 16. cikke értelmében:

      „A közösségi növényfajta oltalmi jogok nem terjednek ki az oltalom alatt álló, valamint a 13. cikk (5) bekezdésének hatálya
         alá tartozó fajta anyagával kapcsolatos tevékenységekre, ha az anyagot a jogosult a Közösség bármely részén mások részére
         rendelkezésre bocsátotta, vagy azt a jogosult hozzájárulásával más részére rendelkezésre bocsátották, továbbá nem terjed ki
         azon tevékenységekre, amelyek a fenti anyagból származó bármely anyaghoz kapcsolódnak, kivéve, ha e tevékenységek:

      a)      a szóban forgó fajta továbbszaporítására is kiterjednek, kivéve, ha e szaporítás már az anyag rendelkezésre bocsátásának időpontjában
         is szándékolt volt; vagy

      b)      a fajtaösszetevők olyan harmadik országba irányuló kivitelére is kiterjednek, amely nem részesíti oltalomban azon növénynemzetségek
         vagy fajok fajtáit, amelyhez az adott fajta tartozik, kivéve, ha az exportált anyagot végső fogyasztásra szánják.”

      7        A rendelet 27. cikke a következőket írja elő:

      „(1)      A közösségi növényfajta-oltalmi jogok részben vagy egészben szerződéses hasznosítási jogok tárgyát képezhetik. A hasznosítási
         jogok kizárólagosak vagy nem kizárólagosak lehetnek.

      (2)      A jogosult a közösségi növényfajta-oltalom alapján őt megillető jogokat érvényesítheti a hasznosítási jogot élvező olyan személlyel
         szemben, aki a hasznosítási jogához kapcsolódó (1) bekezdés szerinti feltételeket vagy korlátozásokat megszegi.”

      8        A rendelet 94. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A jogosult jogosan indíthat pert az alábbiak ellen a jogbitorlás megakadályozása, arányos kártérítés [helyesen: méltányos
         díjazás] fizetése vagy mindkettő érdekében:

      a)      aki a 13. cikk (2) bekezdésében megjelölt tevékenységeket közösségi növényfajta oltalmi jogot elnyert fajta esetében jogosulatlanul
         folytatja;

      […]
      (2)      Aki szándékosan vagy gondatlanul elköveti [helyesen: követi el] a fentieket, a jogosultnak a nevezett tevékenység eredményeképpen
         bekövetkező minden egyéb kára vonatkozásában kártérítésre kötelezhető. Kevésbé súlyos gondatlanság esetén a fenti követelés
         a gondatlanság mértéke arányában csökkenthető, de a csökkentés nem lehet olyan mértékű, hogy a kártérítési követelés összege
         a jogbitorlást elkövetett személy oldalán keletkezett előnyök értékét ne érje el.”

      9        Ugyanezen rendelet 104. cikkének szövege a következő:

      „(1)      A bitorlással kapcsolatos keresetet a jogosult nyújthatja be. A hasznosítási joggal rendelkező személyek is benyújthatják
         az ilyen keresetet, kivéve, ha azt kizárólagos hasznosítási jog esetén a jogosulttal kötött megállapodás, illetőleg a 29. cikk
         és a 100. cikk (2) bekezdése alapján a Hivatal [CPVO] kifejezetten kizárta.

      (2)      A hasznosítási joggal rendelkező bármely személy – az általa elszenvedett kár megtérítése céljából – beavatkozhat a jogosult
         által indított bitorlási perbe.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      10      A Nicolaï NV (a továbbiakban: Nicolaï) – a 2100/94 rendelet 11. cikkének (1) bekezdése értelmében vett – „nemesítője” egy
         új almafafajtának, nevezetesen a Nicoternek. Ez utóbbi az egyetlen olyan almákat termő fafajta, amelyeket Kanzi márkanéven
         értékesítenek, már amennyiben azok megfelelnek a meghatározott minőségi követelményeknek. Emiatt a fajta, illetve a védjegy
         minősége felhígulásának elkerülése érdekében egy szelektív forgalmazói hálózattal egyenértékű rendszert léptettek működésbe,
         amelynek versenytárgyalási feltételeket tartalmazó dokumentációja korlátozásokat tartalmaz a fák termelését, valamint a gyümölcsök
         termesztését, minőségének megőrzését, szétválogatását és értékesítését illetően.

      11      A Nicolaï által a Nicoter almafafajta tekintetében 2001. április 27‑én benyújtott bejelentést a Közösségi Növényfajta‑ Értesítőben 2001. június 15‑én tették közzé.

      12      Az említett bejelentéshez társuló növényfajta oltalmi jogot a Nicolaï 2002. szeptember 3‑án apportként bevitte a Better3fruit
         NV nevű cégbe (a továbbiakban: Better3fruit). Ennélfogva a Nicoter fajtájú fák tekintetében megadott közösségi növényfajta
         oltalom jogosultja jelenleg a Better3fruit.

      13      Szintén a Better3fruit a jogosultja az almák tekintetében bejelentett Kanzi védjegynek.

      14      2003‑ban a Better3fruit és a Nicolaï egy olyan hasznosítási szerződést kötött, amelynek értelmében a Nicolaïnak kizárólagos
         joga van a Nicoter fajtájú almafák termesztésére és értékesítésére. Az említett szerződés úgy rendelkezik, hogy a Nicolaï
         „[...] a 6. sz. mellékletben szereplő, termesztési ágra vonatkozó hasznosítási szerződésnek a vele szerződő érintett felek
         (termelők), illetve a 7. sz. mellékletben szereplő, értékesítési ágra vonatkozó hasznosítási szerződésnek a vele szerződő
         érintett felek (nagykereskedők) általi előzetes írásbeli megkötése nélkül nem engedheti át a szerződés tárgyát képező termék
         tulajdonjogát, illetve nem értékesítheti a terméket”.

      15      2004. december 24‑én a Nicolaï 7000 darab Nicoter fajtájú almafát adott el J. Hustinnak. E jogügylet alapján J. Hustint semmiféle
         külön előírás nem köti a Kanzi alma termesztését és a termény értékesítését illetően.

      16      A Better3fruit és a Nicolaï között 2003‑ban létrejött hasznosítási szerződés 2005. január 20‑án megszűnt. Egy, az alapeljárás
         peres felei között vita tárgyát képező időpontban a GKE megszerezte a növényfajta oltalom által biztosított kizárólagos hasznosítási
         jogokat a Nicoter almafák tekintetében. Ennélfogva a GKE lett a Nicolaï helyébe lépő hasznosító.

      17      2007. december 4‑én megállapításra került, hogy J. Goossens Kanzi megnevezéssel jelölt almát értékesít. Kiderült, hogy az
         almát J. Hustin szállította neki.

      18      E megállapítás alapján a GKE közösségi növényfajta-bitorlási keresetet indított J. Hustinnal és J. Goossensszel szemben. 2008.
         január 29‑én az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet elbíráló Rechtbank van koophandel te Antwerpen elnöke határozatot hozott,
         amelyben megállapította, hogy J. Hustin és J. Goossens egyaránt megsértette a GKE növényfajta oltalmi jogait.

      19      A Hof van beroep te Antwerpen 2008. április 24‑i ítéletével e határozatot megváltoztatta. Úgy ítélve meg, hogy a Nicolaï nem
         teljesítette a hasznosítási szerződésben vállalt kötelezettségeit, az említett bíróság megállapította, hogy J. Hustin és J. Goossens
         nem követett el bitorlást a GKE növényfajta‑oltalmi jogainak tekintetében, hiszen a Better3fruit és a Nicolaï között létrejött
         hasznosítási szerződésben átvett korlátozásokra J. Hustinnal és J. Goossensszel szemben nem lehet hivatkozni.

      20      A GKE felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Hof van beroep te Antwerpen ezen ítélete ellen. A Hof van Cassatie, mivel kétségei
         merültek fel a 2100/94 rendelet 16. cikkében szereplő jogkimerülési szabály hatályával kapcsolatban, úgy döntött, hogy felfüggeszti
         az eljárást, és előzetes döntéshozatali kérelmével az alábbi két kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni a […] [2100/94] rendelet 11. cikkének (1) bekezdésével, 13. cikkének (1)–(3) bekezdésével, 16., 27.
         és 104. cikkével együttesen értelmezett 94. cikkét, hogy a jogosult vagy a hasznosító bitorlási keresetet indíthat az ellen,
         aki azon anyag (termény) tekintetében folytat tevékenységet, amelyet a hasznosító értékesített részére vagy bocsátott rendelkezésére,
         ha a hasznosító és a közösségi növényfajta‑oltalmi jog jogosultja között létrejött hasznosítási szerződésben kikötött korlátozásokat
         ezen anyag (termény) értékesítése során megszegték?

      2)      Az 1) kérdésre adandó igenlő válasz esetén jelentőséggel bír‑e e jogsértés vizsgálata szempontjából az a kérdés, hogy az előbb
         említett tevékenységet folytató személy tudott‑e vagy tudnia kellett‑e a hasznosítási szerződésben kikötött, fent említett
         korlátozásokról?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      21      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a közösségi növényfajta-oltalom
         jogosultja vagy hasznosítója indíthat‑e bitorlási keresetet valamely olyan harmadik személlyel szemben, aki az anyagot egy
         másik hasznosítótól szerezte meg, és ez utóbbi az anyag eladásánál nem tartotta be a jogosult és ez utóbbi hasznosító között
         létrejött hasznosítási szerződésben szereplő feltételeket, illetve korlátozásokat.

      22      Bevezetésként megjegyzendő, hogy az alapügy kizárólag azzal a kérdéssel kapcsolatos, hogy az új hasznosító, vagyis a GKE,
         indíthat‑e bitorlási keresetet azokkal a harmadik személyekkel, jelen esetben J. Hustinnal és J. Goossensszel szemben, akik
         az anyagot a korábbi hasznosítótól szerezték be, vagyis a Nicolaïtól, amely ezen anyag értékesítése során megszegte az azon
         hasznosítási szerződésben szereplő feltételeket, illetve korlátozásokat, amelyet annak idején ezt megelőzően a közösségi növényfajta-oltalom
         jogosultjával, nevezetesen a Better3fruittal kötött.

      23      Még ha a kérdést előterjesztő bíróság által említett első feltételezés, vagyis annak a lehetősége, hogy a jogosult maga indíthat
         bitorlási keresetet e harmadik személyekkel szemben, nem is tűnik relevánsnak, figyelemmel az alapeljárásbeli jogvita sajátosságaira,
         mindenesetre azt kell megállapítani, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése a bitorlási kereset megindításának
         jogát a közösségi növényfajta-oltalom jogosultja számára tartja fenn.

      24      Lévén, hogy a hasznosító e kereset megindítására vonatkozó joga a jogosult e jogától függ, ezért elsőként azt kell meghatározni,
         hogy a 2100/94 rendelet e jognak a jogosult általi gyakorlását pontosan mely feltételekhez köti.

      25      A 2100/94 rendelet által bevezetett közösségi növényfajta-oltalmat illetően hangsúlyozni kell, hogy az különböző szintű oltalmakról
         és különböző jogorvoslati lehetőségekről rendelkezik.

      26      Először is létezik egy „elsődleges” oltalom, amely a 2100/94 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének megfelelően a fajtaösszetevőkre
         terjed ki. A betakarított termény „másodlagos” oltalom tárgyát képezi, amelyet ugyan szintén megemlít a 13. cikk (2) bekezdése,
         de azt ugyanezen cikk (3) bekezdése erősen korlátozza. Így, bár a fajtaösszetevők és a betakarított termény egyaránt az említett
         13. cikk (2) bekezdése értelmében vett „anyag” fogalmába tartozik, e két kategóriára vonatkozó oltalom eltérő.

      27      Másodszor, a 2100/94 rendelet több jogorvoslati lehetőségről rendelkezik. A 94. cikk (1) bekezdése szerint bárkivel szemben,
         aki a közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta tekintetében jogosulatlanul folytatja a 13. cikk (2) bekezdésében említett
         tevékenységek valamelyikét, bitorlási keresetet lehet indítani.

      28      Ami konkrétabban a hasznosítási szerződéseket illeti, a 2100/94 rendelet 27. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy
         a jogosult a közösségi növényfajta-oltalom alapján őt megillető jogokat érvényesítheti a hasznosítási jogot élvező olyan személlyel
         szemben, aki a hasznosítási jogához kapcsolódó (1) bekezdés szerinti feltételeket vagy korlátozásokat megszegi.

      29      Így tehát különbséget kell tenni egyrészt a jogosult által a hasznosítóval szemben indított keresetek, másrészt pedig az olyan
         harmadik személyekkel szemben indított keresetek között, akik az oltalom alatt álló anyag tekintetében jogosultatlanul végeznek
         különféle tevékenységeket.

      30      Ami e két eset közül az elsőt illeti, amely az alapeljárás tárgya is, hozzá kell tenni, hogy a 2100/94 rendelet 104. cikkének
         (1) bekezdése rendelkezik arról, hogy a hasznosító bitorlási keresetet indíthat a jogosult helyett is. A GKE mint hasznosító
         tehát jogosult bitorlási keresetet indítani J. Hustinnal és J. Goossensszel szemben.

      31      Mindenesetre megjegyzendő, hogy a 2100/94 rendelet 16. cikkében foglalt, ún. „jogkimerülés” elve szerint a közösségi növényfajta-oltalmi
         jogok nem terjednek ki az oltalom alatt álló fajta anyagával kapcsolatos tevékenységekre, ha az anyagot a jogosult az Európai
         Unió bármely részén mások részére rendelkezésre bocsátotta vagy azt a jogosult hozzájárulásával más részére rendelkezésre
         bocsátották, kivéve ha e tevékenységek vagy a szóban forgó fajta továbbszaporítására is kiterjednek, kivéve ha e szaporítás
         már az anyag rendelkezésre bocsátásának időpontjában is szándékolt volt, vagy a fajtaösszetevők olyan harmadik országba irányuló
         kivitelére is kiterjednek, amely nem részesíti oltalomban azon növénynemzetségek vagy fajok fajtáit, amelyhez az adott fajta
         tartozik, kivéve ha az exportált anyagot végső fogyasztásra szánják.

      32      A 2100/94 rendelet 16. cikkéből, valamint az ott kimondott szabályból az következik, hogy az olyan ügyekben, mint az alapeljárás
         tárgyát képező is, a GKE, mint a jogosult, vagyis a Better3fruit helyébe lépő és helyette eljáró új hasznosító által J. Hustinnal
         és J. Goossensszel szemben indított bitorlási kereset csak akkor vehető figyelembe, ha a jogosult jogai nem merültek ki.

      33      E tekintetben az ügyiratokból az derül ki, hogy a Better3fruit és a Nicolaï egy olyan hasznosítási szerződést kötött, amelynek
         értelmében a Better3fruit átengedte a Nicolaïnak a Nicoter almafák termesztésének és értékesítésének kizárólagos jogát, valamint
         az azokhoz fűződő jogok hasznosítását.

      34      E hasznosítási szerződés olyan feltételeket és korlátozásokat tartalmazott, amelyek szerint a Nicolaï nem engedhette volna
         át a hasznosítási engedély tárgyát képező termék tulajdonjogát, anélkül hogy az érintett harmadik személy ne vállalta volna
         az említett feltételek, illetve korlátozások betartásának kötelezettségét.

      35      Így tehát az előző két pontban bemutatott tényezőkre tekintettel azt kell megvizsgálni, hogy a közösségi növényfajta-oltalom
         jogosultjának jogai kimerültek‑e.

      36      A 2100/94 rendelet 16. cikkében kimondott jogkimerülés elvének hatályát a Bíróság korábban még nem értelmezte.

      37      A kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést tette fel, hogy mindazonáltal a Bíróságnak az említett jogkimerülés elvének hatálya
         kapcsán a védjegyjogi ügyekben hozott ítélkezési gyakorlata analógia útján alkalmazható‑e.

      38      Ezen ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a védjegyjogosult és engedélyese közötti viszony szempontjából a védjeggyel
         megjelölt áruk engedélyes által történő forgalomba hozatalát főszabály szerint úgy kell tekinteni, mint amely a védjegyjogosult
         hozzájárulásával történt (lásd a C‑59/08. sz. Copad‑ügyben 2009. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑3421. o.] 46. pontját).

      39      Ugyanakkor ugyanezen ítélkezési gyakorlat szerint, a használati szerződés nem egyenértékű a védjegyjogosultnak az e védjeggyel
         megjelölt áruk forgalomba hozatalára vonatkozó abszolút és feltétlen hozzájárulásával (lásd a fent hivatkozott Copad‑ügyben
         hozott ítélet 47. pontját).

      40      Ami konkrétabban a növényfajta-oltalmat illeti, a 2100/94 rendelet 27. cikkének (2) bekezdése kifejezetten rendelkezik azon
         lehetőségről, hogy a jogosult az ezen oltalomból eredő jogait érvényesítheti a hasznosítóval szemben, ha ez utóbbi megszegi
         a hasznosítási szerződés valamely kikötését.

      41      Ami viszont a 2100/94 rendelet 94. cikkében foglalt, harmadik személyekkel szemben indított bitorlási keresetet illeti, figyelemmel
         kell lenni ugyanezen rendelet tizennegyedik preambulumbekezdésére is, amelynek értelmében a jogosultnak biztosított oltalom
         nem lehet túlzott mértékű. Ennélfogva azt kell megállapítani, hogy a hasznosítási szerződés valamely kikötésének megsértése
         nem járhat azzal a következménnyel, mintha a jogosult hozzájárulása mindig hiányozna. E hozzájárulást különösen nem lehet
         hiányzónak tekinteni abban az esetben, amikor a hasznosító a hasznosítási szerződés valamely olyan rendelkezését szegi meg,
         amely nincs kihatással a forgalombahozatalhoz adott hozzájárulásra, és így a jogosult jogának kimerülésére sem.

      42      Mivel a Bírósághoz megküldött ügyiratok nem tartalmazták a hasznosítási szerződés 6. és 7. sz. mellékletét, amelyekre az említett
         szerződés érintett kikötése utalt, a Bíróságnak nem állnak rendelkezésére elegendő bizonyíték ahhoz, hogy meg tudja határozni
         az alapeljárás tárgyát képező érintett rendelkezés típusát. Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróságra hárul – az elé került
         ügy tényei és körülményei alapján – a szóban forgó hasznosítási szerződés rendelkezéseinek megfelelő minősítése.

      43      Ha a kérdést előterjesztő bíróságnak azt kell megállapítania, hogy az oltalom alatt álló anyagot a hasznosító a hasznosítási
         szerződésben foglalt valamely olyan feltétel vagy korlátozás megsértésével engedte át, amely közvetlenül a közösségi növényfajta
         közösségi oltalmának alapvető elemeire vonatkozott, akkor azt a következtetést kell levonni, hogy az anyag hasznosító általi
         átengedése a harmadik fél részére a jogosult hozzájárulása nélkül történt, és így ez utóbbi jogai nem merültek ki. A hasznosítási
         szerződés egyéb jellegű szerződéses rendelkezéseinek megsértése viszont nem képezi akadályát a jogosult jogai kimerülésének.

      44      Az előző megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkét, az említett
         rendelet 11. cikkének (1) bekezdésével, 13. cikkének (1)–(3) bekezdésével, 16., 27. és 104. cikkével együttesen értelmezve,
         olyan feltételek esetén, mint az alapeljárás tárgyát képezők, úgy kell értelmezni, hogy a jogosult vagy a hasznosító bitorlási
         keresetet indíthat azzal a harmadik személlyel szemben, aki az anyagot egy másik olyan hasznosító közvetítésével szerezte,
         aki megsértette az azon hasznosítási szerződésben szereplő feltételeket vagy korlátozásokat, amelyet ez utóbbi hasznosító
         korábban a jogosulttal kötött, amennyiben a szóban forgó feltételek vagy korlátozások közvetlenül az érintett növényfajta
         közösségi oltalmának alapvető elemeire vonatkoztak, amelynek megítélése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

      45      A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a bitorlás megítélését illetően
         van‑e jelentősége annak, hogy az értékesített vagy átengedett anyag tekintetében tevékenységet folytató harmadik személy tudott‑e
         vagy tudnia kellett‑e a hasznosítási szerződésben szereplő feltételekről vagy korlátozásokról.

      46      E tekintetben ki kell emelni, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése pontosítja azokat a feltételeket, amelyek
         esetén a közösségi növényfajta-oltalom jogosultja bitorlási keresetet indíthat a bitorlóval szemben akár a bitorlás beszüntetése,
         akár méltányos díjazás megfizetése, akár e két reparációs forma kombinációja iránt.

      47      Ugyanezen cikk (2) bekezdése felsorolja azokat az eseteket, amelyekben a jogosult ezenfelül keresetet indíthat a bitorlóval
         szemben az általa okozott kár megtérítése iránt. Ahhoz, hogy a jogosult az elszenvedett kár megtérítését kérhesse, a (2) bekezdés
         szerint a cselekményt a bitorlónak szándékosan vagy gondatlanul kell elkövetnie. Enyhe gondatlanság esetén a kártérítéshez
         való jog főszabály szerint megfelelően korlátozható.

      48      E két bekezdés szövegének összevetése azt mutatja, hogy az (1) bekezdésből hiányoznak a szubjektív elemek. Tehát azt kell
         megállapítani, hogy az olyan szubjektív elemek, mint a hasznosítási szerződésben foglalt feltételek vagy korlátozások ismerete,
         főszabály szerint nem játszanak semmiféle szerepet a bitorlás megítélése és az ilyen bitorlást elkövető személlyel szembeni
         keresetindítási jog megítélése szempontjából.

      49      Figyelemmel az előbbiekre, a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a bitorlás megítélését illetően nincs jelentősége
         annak, hogy az a harmadik személy, aki az értékesített vagy átengedett anyag tekintetében folytatta a tevékenységet, tudott‑e
         vagy tudnia kellett‑e a hasznosítási szerződésben szereplő feltételekről vagy korlátozásokról.

       A költségekről
      50      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A közösségi növényfajta oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet 2004. április 29-i 873/2004/EK
            tanácsi rendelettel módosított változatának 94. cikkét – az említett rendelet 11. cikkének (1) bekezdésével, 13. cikkének
            (1)–(3) bekezdésével, 16., 27. és 104. cikkével együttesen értelmezve – az alapeljárás tárgyát képező feltételek esetén úgy
            kell értelmezni, hogy a jogosult vagy a hasznosító bitorlási keresetet indíthat azzal a harmadik személlyel szemben, aki az
            anyagot egy másik olyan hasznosító közvetítésével szerezte, aki megsértette az azon hasznosítási szerződésben szereplő feltételeket
            vagy korlátozásokat, amelyet ez utóbbi hasznosító korábban a jogosulttal kötött, amennyiben a szóban forgó feltételek vagy
            korlátozások közvetlenül az érintett növényfajta közösségi oltalmának alapvető elemeire vonatkoznak, aminek megítélése a kérdést
            előterjesztő bíróság feladata.
      2)      A bitorlás megítélését illetően nincs jelentősége annak, hogy az a harmadik személy, aki az értékesített vagy átengedett anyag
            tekintetében folytatta a tevékenységet, tudott‑e vagy tudnia kellett‑e a hasznosítási szerződésben szereplő feltételekről
            vagy korlátozásokról.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.