title: A Bíróság ítélete (második tanács), 2015. október 6.#Alain Laurent Brouillard kontra Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation és État belge.#A Conseil d'État (Belgium) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Személyek szabad mozgása – EUMSZ 45. cikk és EUMSZ 49. cikk – Munkavállalók – Közszolgálatban történő foglalkoztatás – 2005/36/EK irányelv – Szakmai képesítések elismerése – A »szabályozott szakma« fogalma – A Cour de cassation (Belgium) mellett működő jogi referensek versenyvizsgáján való részvétel engedélyezése.#C-298/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2015. október 6. (
            *
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Személyek szabad mozgása — EUMSZ 45. cikk és EUMSZ 49. cikk — Munkavállalók — Közszolgálatban történő foglalkoztatás — 2005/36/EK irányelv — Szakmai képesítések elismerése — A »szabályozott szakma« fogalma — A Cour de cassation (Belgium) mellett működő jogi referensek versenyvizsgáján való részvétel engedélyezése”
      A C‑298/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Conseil d’État (Államtanács, Belgium) a Bírósághoz 2014. június 16‑án érkezett, 2014. május 15‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Alain Brouillard

      és
      a Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation,
      az État belge

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök (előadó), J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, J. L. da Cruz Vilaça és C. Lycourgos bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. március 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               A. Brouillard, saját maga képviseletében,

               —

               a belga kormány képviseletében M. Jacobs, L. Van den Broeck és C. Pochet, meghatalmazotti minőségben, segítőik: P. Levert és P.‑E. Paris ügyvédek,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Fiorentino avvocato dello Stato,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében J. Hottiaux és H. Støvlbæk, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. június 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 45. cikk és az EUMSZ 49. cikk, valamint a szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7‑i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 255., 22. o.) értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet az A. Brouillard és a Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation (semmítőszék mellett működő jogi referensek felvételi eljárását bonyolító bizottság, a továbbiakban: felvételi bizottság), illetve az État belge között a felvételi bizottságnak az A. Brouillard versenyvizsgára való jelentkezési kérelmét elutasító határozata tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 2005/36 irányelv (41) preambulumbekezdése kimondja:
               „Ez az irányelv nem előzi meg [helyesen: nem érinti] az [EUMSZ 45. cikk (4) bekezdése] és az [EUMSZ 51. cikk] alkalmazását, mindenekelőtt [helyesen: többek között] a közjegyzők vonatkozásában.”

               4

               Ezen irányelv „Cél” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Ez az irányelv megállapítja azokat a szabályokat, amelyek szerint az a tagállam, amely a területén egy szabályozott szakma gyakorlásának megkezdését, illetve gyakorlását ahhoz köti, hogy az érintett személy egy adott szakmai képesítéssel rendelkezzen (a továbbiakban: fogadó tagállam), az adott szakma gyakorlásának megkezdése és gyakorlása érdekében el kell, hogy ismerje azokat a szakmai képesítéseket, amelyeket egy vagy több más tagállamban (a továbbiakban: saját tagállam) szereztek, és amelyek feljogosítják az adott képesítéssel rendelkező személyt a fogadó tagállam területén ugyanazon szakma gyakorlására.”

               5

               Az említett irányelvnek a „Hatály” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ezt az irányelvet a tagállamok minden olyan állampolgárára alkalmazni kell, aki önálló vállalkozóként vagy munkavállalóként, beleértve a szabadfoglalkozásúakat, egy attól eltérő tagállamban kíván egy szabályozott szakmát gyakorolni, mint amelyben szakmai képesítését szerezte.
               [...]”

               6

               A 2005/36 irányelv „Fogalommeghatározások” című 3. cikke az alábbiak szerint került megszövegezésre:
               „(1)   Ezen irányelv alkalmazásában:

                        a)

                        »szabályozott szakma«: olyan szakmai tevékenység vagy szakmai tevékenységek csoportja, amely gyakorlásának a megkezdése, gyakorlása vagy gyakorlásának valamelyik módja, közvetlenül vagy közvetve, meghatározott szakmai képesítéssel való rendelkezéshez kötött törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések alapján; a gyakorlás módjának minősül különösen a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések által adott szakmai képesítéssel rendelkező személyek számára fenntartott szakmai cím használata. Amennyiben e meghatározás első mondata nem alkalmazható, a (2) bekezdésben említett szakmát szabályozott szakmának kell tekinteni;

                        b)

                        »szakmai képesítés«: előírt képesítés megszerzését tanúsító okirattal, a 11. cikk a) pontjának i. alpontjában említett képzettségi tanúsítvánnyal és/vagy szakmai tapasztalattal tanúsított képesítés;

                        c)

                        »előírt képesítés megszerzését tanúsító okirat«: olyan oklevél, bizonyítvány vagy egyéb okirat, amelyet egy tagállamban, e tagállam törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései alapján kijelölt hatóság bocsátott ki, és amely igazolja a túlnyomóan Közösségen belüli szakképzés sikeres elvégzését. Amennyiben e meghatározás első mondata nem alkalmazható, az előírt képesítés megszerzését tanúsító, a (3) bekezdésben említett okiratot előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratnak kell tekinteni;

                  [...]

                        e)

                        »szabályozott képzés«: minden olyan képzés, amely kifejezetten egy adott szakma gyakorlásának elsajátítására irányul, és amely egy vagy több kurzusból áll, amelyet szükség szerint szakmai képzés, próbaidős gyakorlat vagy szakmai gyakorlat egészít ki.

                  [...]”

               7

               Ezen irányelvnek „Az elismerés joghatásai” című 4. cikke szerint:
               „(1)   A szakmai képesítésnek a fogadó tagállam általi elismerése révén a jogosult a fogadó tagállamban megkezdheti annak a szakmának a gyakorlását, amelyre vonatkozóan a saját tagállamában képzettséggel rendelkezik, és ezt a szakmát a fogadó tagállamban ugyanolyan feltételek mellett gyakorolhatja, mint a fogadó tagállam állampolgárai.
               (2)   Ezen irányelv alkalmazásában az a szakma, amelyet a kérelmező a fogadó tagállamban gyakorolni kíván, azonos azzal, amelyre vonatkozóan a saját tagállamában képzettséggel rendelkezik, feltéve hogy az érintett tevékenységek hasonlóak.”

               8

               Az említett irányelvnek „Az elismerés feltételei” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ha egy szabályozott szakma gyakorlásának megkezdését vagy gyakorlását a fogadó tagállam meghatározott szakmai képesítés megszerzéséhez köti, ennek a tagállamnak az illetékes hatósága a tagállam saját állampolgáraira alkalmazottakkal azonos feltételek mellett köteles engedélyezni az adott szakma gyakorlásának megkezdését és gyakorlását olyan kérelmezők számára, akik olyan képzettségi tanúsítvánnyal vagy előírt képesítés megszerzését tanúsító okirattal rendelkeznek, amelyet egy másik tagállam követel meg ahhoz, hogy területén az adott szakma gyakorlását megkezdhessék, illetve az adott szakmát gyakorolhassák.
               [...]”

         A belga jog

               9

               A bíróságokról szóló törvénykönyv (Code judiciaire) 135a. cikke ekképpen szól:
               „A Cour de cassation (semmítőszék) munkáját jogi referensek segítik, e referensek számát – amely legalább öt és legfeljebb harminc – az igazságügyi miniszter határozza meg.
               A tanácselnök és a főügyész egyetértésben határozza meg az előbbi, illetve az utóbbi felügyelete alá tartozó referensek számát.
               A jogi referensek előkészítik a tanácsosok és az ügyészség tagjainak munkáját, részt vesznek az iratkezelési, fordítási, az ítéletek közzétételével, valamint a francia és holland nyelvű szövegek azonosságának biztosításával kapcsolatos feladatok ellátásában.”

               10

               E törvénykönyv 259k. cikke ekképpen rendelkezik:
               „Ahhoz, hogy a pályázó kinevezhető legyen a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referenssé, huszonötödik életévének betöltése, valamint az szükséges, hogy jogász doktori vagy jogi alapképzésben szerzett oklevéllel rendelkezzen.
               A pályázók a versenyvizsga során besorolásra kerülnek a kinevezésük érdekében.
               A Cour de cassation (semmítőszék) a szolgálati szükségleteknek megfelelően meghatározza a versenyvizsgák tárgyát. Meghatározza a versenyvizsgák feltételeit és felállítja a felvételi bizottságokat.
               A nyelvi egyensúly tiszteletben tartásával a felvételi bizottság a következő személyekből áll: a Cour de Cassationnak (semmítőszék) a tanácselnöke által jelölt két tagjából, az ügyészségnek a Cour de Cassation (semmítőszék) mellett működő főügyész által jelölt két tagjából, valamint négy, az intézmény tekintetében külsős személyből, akiket a király jelöl a tanácselnök és a főügyész által javasolt két, a nyelvi egyensúlyt tiszteletben tartó listáról, amelyek négy‑négy pályázót tartalmaznak.
               A versenyvizsga eredménye [hat] évig érvényes.”

               11

               Az említett törvénykönyv 259m. cikke értelmében:
               „A jogi referenseket a király nevezi ki hároméves gyakornoki időtartamra a 259k. cikkben említett besorolás szerint. E három év elteltével – a király által kizárólag a tanácselnök, illetve adott esetben a főügyész javaslatára, legkésőbb a gyakornokság harmadik évének harmadik trimeszterében hozott ellentétes határozat hiányában – a kinevezés véglegessé válik.
               A Cour de Cassation (semmítőszék) tanácselnöke és az e bíróság mellett működő főügyész egyetértésben jelölik ki, hogy mely jogi referens gyakornokok és mely végleges jelleggel kinevezett jogi referensek kerülnek az előbbi, illetve az utóbbi felügyelete alá.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               12

               A. Brouillard belga állampolgár a Cour de cassation (semmítőszék) iratkezelési és a szövegek azonosságával foglalkozó részlegén dolgozik. Rendelkezik fordító képesítéssel, egy belga egyetem jogi alapképzésén (candidature en droit) szerzett oklevéllel, és ugyanazon egyetem emberi jogi képzésén szerzett szakoklevéllel, valamint szakképzésben magánjog szakon, jogász–nyelvész szakirányon a poitiers‑i (Franciaország) egyetem által kiállított jogi, gazdasági és igazgatási mesteroklevelet szerzett (a továbbiakban: szakirányú mesteroklevél) levelező tagozatos képzésen.

               13

               2011. május 24‑én A. Brouillard jelentkezett a Cour de cassationnál (semmítőszék) jogi referensek felvételi versenyvizsgájára.

               14

               2011. június 23‑án A. Brouillard kérelmet nyújtott be a belgiumi Francia Közösséghez, hogy az ismerje el a szakirányú mesteroklevelének belga jogi mesterképzésen szerzett oklevéllel való egyenértékűségét.

               15

               2011. szeptember 6‑án a Cour de cassation (semmítőszék) elnöke közölte A. Brouillard‑ral a felvételi bizottság határozatát, amely az említett versenyvizsgára való jelentkezési kérelmét elfogadhatatlannak nyilvánítja, megjelölve, hogy a Cour de cassationnál (semmítőszék) jogi referensként történő kinevezéshez belga egyetemen megszerzett jogász doktori, jogi alapképzésben vagy jogi mesterképzésben szerzett oklevél szükséges, annak érdekében, hogy biztosítani lehessen, hogy a pályázó alkalmas e szakma gyakorlására Belgiumban. E határozatban a felvételi bizottság megjegyezte, hogy A. Brouillard nem felel meg ennek a feltételnek, mivel szakirányú mesteroklevelét a belgiumi Francia Közösség (Communauté française de Belgique) nem ismerte el egyenértékűnek a Belgiumban szerzett jogász doktori, illetve Belgiumban jogi alapképzésben vagy jogi mesterképzésben szerzett oklevéllel, és A. Brouillard nem vett részt belga egyetemen egyenértékűségi programban.

               16

               2011. október 27‑én a belga Francia Közösség elutasította A. Brouillard azon kérelmét, hogy szakirányú mesteroklevelét a jogi mesterképzésen szerzett akadémiai fokozattal egyenértékűnek ismerje el, és az egyenértékűséget az általános mesterképzésben szerzett akadémiai fokozatra korlátozta. E határozat a belgiumi Francia Közösség egyenértékűségi bizottsága jogi és kriminológiai részlegének kedvezőtlen véleményén alapult, és indokolása a következő volt:

                        „–

                        Az, hogy valaki a jogi tanulmányok elvégzését igazoló oklevéllel rendelkezik, annak a jogrendnek a tulajdonságaihoz kapcsolódó alkalmasságot és technikai szaktudást tanúsít, amelyben azt kiállították; következésképp az ilyen, külföldön folytatott tanulmányok nem felelnek meg a belgiumi Francia Közösség jogi egyetemi követelményeinek, amely egyetemek a hallgatókat a belga jogrendbeli jogászi foglalkozásokra készítik fel;

                        –

                        bizonyos, a belgiumi Francia Közösségben a jogi tanulmányok második szakaszának lezárásához elengedhetetlen tanegységet (különösen a kötelmi jogot, a szerződések jogát, a közigazgatási jogot, a szociális jogot) nem teljesítették azon [szakirányú mesteroklevél] megszerzése keretében, amely egyenértékűségének elismerését kérik.”

               17

               A szövetségi igazságügyi szolgálat értesítést tett közzé arról, hogy a 2012. szeptember 20‑i királyi rendeletekkel három jogi referenst neveztek ki a Cour de cassation (semmítőszék) mellé hároméves gyakornoki időtartamra (Moniteur belge, 2012. szeptember 28., 59905. o.).

               18

               A kérdést előterjesztő bírósághoz benyújtott két keresetlevelében A. Brouillard a felvételi bizottság határozata és e királyi rendeletek megsemmisítését kérte.

               19

               E körülmények között a Conseil d’État (Államtanács) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikket, valamint a 2005/36 irányelvet, hogy azok alkalmazandók arra az esetre, amikor egy Belgiumban élő belga állampolgár, aki nem gyakorolt szakmai tevékenységet egy másik tagállamban, a belga Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensek felvételi eljárására való jelentkezési kérelmét egy francia egyetem által kiállított oklevéllel, vagyis a francia poitiers‑i egyetem által 2010. november 22‑én kiállított [szakirányú mesteroklevéllel] támasztja alá?

                        2)

                        A belga Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi foglalkozás, amely tekintetében a bíróságokról szóló törvénykönyv 259k. cikke azt írja elő, hogy a kinevezés jogász doktori vagy jogi alapképzésben szerzett oklevél feltételétől függ, a 2005/36 irányelv 3. cikke értelmében vett szabályozott szakmának minősül‑e?

                        3)

                        A Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi foglalkozás, az amelyhez kapcsolódó feladatokat a bíróságokról szóló törvénykönyv 135a. cikke határozza meg, az EUMSZ 45. cikk (4) bekezdése értelmében vett közszolgálati foglalkozásnak minősül‑e, és ennélfogva az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikknek, valamint a 2005/36 irányelvnek az alkalmazását e 45. cikk (4) bekezdése kizárja‑e?

                        4)

                        Amennyiben az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikk, valamint a 2005/36 irányelv a jelen ügyben alkalmazandó, ezeket a rendelkezéseket úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes, hogy a felvételi bizottság a felvételi eljáráson való részvételt belga egyetem által kiállított jogász doktori vagy jogi alapképzésben szerzett oklevéltől, vagy attól teszi függővé, hogy az oktatás területén hatáskörrel rendelkező belgiumi Francia Közösség elismerje a felperes részére a francia poitiers‑i egyetem által kiállított mesteroklevél akadémiai egyenértékűségét a valamely belga egyetem által adott jogász doktori, vagy jogi alap‑ vagy mesterképzésben adott fokozattal?

                        5)

                        Amennyiben az EUMSZ 45. és EUMSZ 49. cikk, valamint a 2005/36 irányelv a jelen ügyben alkalmazandó, ezeket a rendelkezéseket úgy kell‑e értelmezni, hogy azok arra kötelezik a felvételi bizottságot, hogy a felperes oklevelei által tanúsított képesítéseit, valamint szakmai tapasztalatát összehasonlítsa a belga egyetem által adott jogász doktori vagy jogi alapképzésben adott fokozathoz kapcsolódó képesítéssel, és adott esetben arra kötelezik, hogy a 2005/36 irányelv 14. cikke szerinti kompenzációs intézkedést hozzon?”

         A szóbeli szakasz újbóli megnyitása iránti kérelemről

               20

               A főtanácsnok indítványának ismertetését követően az alapeljárás felperese 2015. augusztus 17‑én benyújtott beadványában kérte a Bíróságtól a szóbeli szakasz újbóli megnyitását. Ennek érdekében A. Brouillard lényegében azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a főtanácsnoki indítvány egyes nyelvi változataiban fordítási hibák találhatók, valamint hogy ellentmondás veszélye áll fenn a Bíróságnak a jelen ügyben meghozandó ítélete és a Törvényszéknek a Brouillard kontra Bíróság ügyben hozott ítélete (T‑420/13, EU:T:2015:633) között abban az esetben, ha nem tud azzal érvelni, hogy az említett indítvány szerinte nem vizsgálja alaposan a „szakmai tapasztalatok elismerésének” kérdését, amelyre e két ügyben hivatkozik.

               21

               Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 83. cikkének megfelelően a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően az eljárás során bármikor elrendelheti az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását, különösen, ha úgy ítéli meg, hogy az ügy körülményei nincsenek kellően feltárva,vagy ha a fél e szakasz befejezését követően a Bíróság határozatára nézve döntő jelentőségű új tényt hoz fel, illetve ha az ügyet olyan érv alapján kellene eldönteni, amelyet a felek, illetve az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke szerinti érdekeltek nem vitattak meg.

               22

               A Bíróság úgy ítéli meg, hogy semmi nem indokolja a jelen eljárás szóbeli szakasza újbóli megnyitásának elrendelését, mivel az A. Brouillard által előadott érvelés nem vonatkozik különösebben az eljárási szabályzat említett rendelkezésében szereplő egyik esetre sem.

               23

               Következésképpen a szóbeli szakasz újbóli megnyitása iránti kérelmet el kell utasítani.

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első és a harmadik kérdésről

               24

               Az együttesen vizsgálandó első és harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ egyfelől, hogy az EUMSZ 45. cikk és az EUMSZ 49. cikk alkalmazandó‑e olyan helyzetben, mint amilyen az alapeljárásban is fennáll, amelyben valamely tagállam állampolgára, aki ebben a tagállamban lakik és dolgozik, valamely másik tagállamban szerzett oklevéllel rendelkezik, amelyre az előbbi tagállambeli Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensek felvételi eljárására való jelentkezésének kérelmezése érdekében hivatkozik, és másfelől, hogy az ilyen helyzet az EUMSZ 45. cikk (4) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e.

               25

               E tekintetben mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy az EUMSZ 49. cikk, amely a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására való jogra vonatkozik, az alapeljárásban nem alkalmazandó.

               26

               Az EUMSZ 49. cikket tekintve először is nem vitatott, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból következően az EUM‑Szerződésnek a személyek szabad mozgására irányadó rendelkezései nem alkalmazhatók azokra a tevékenységekre, amelyekben nincs jelen semmilyen kapcsolóelv valamely, az uniós jog által szabályozott helyzettel, és amelynek valamennyi releváns eleme egyetlen tagállamon belülre korlátozódik (lásd: López Brea és Hidalgo Palacios ítélet, C‑330/90 és C‑331/90, EU:C:1992:39, 7. pont; Uecker és Jacquet ítélet, C‑64/96 és C‑65/96, EU:C:1997:285, 16. pont).

               27

               Azonban a Bíróság megállapította, hogy a személyek szabad mozgása nem valósulna meg teljes mértékben, ha a tagállamok megtagadhatnák a az említett rendelkezések által biztosított kedvezményeket azon állampolgáraiktól, akik éltek az uniós jog által meghatározott könnyítésekkel, és akik e könnyítéseknek köszönhetően az állampolgárságuk szerinti tagállamtól eltérő tagállamban szereztek szakmai képesítést. E megfontolás irányadó akkor is, ha valamely tagállam állampolgára valamely másik tagállamban az alapképesítését kiegészítő olyan egyetemi képesítést szerez, amelyre a származási országába való visszatérésekor hivatkozni szeretne (lásd: Kraus‑ítélet, C‑19/92, EU:C:1993:125, 16. és 17. pont).

               28

               A jelen esetben A. Brouillard az állampolgársága szerinti tagállamban hivatkozik olyan egyetemi oklevélre, amelyet valamely másik tagállamban szerzett.

               29

               Következésképpen az EUM‑Szerződésnek a személyek szabad mozgására vonatkozó rendelkezései által biztosított kedvezményt nem lehet A. Brouillard‑tól megtagadni. Az a körülmény, hogy ezen oklevelet levelező tagozatos képzésen szerezte, e tekintetben nem releváns.

               30

               Másodszor az EUMSZ 45. cikk (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy e cikk rendelkezései nem vonatkoznak a közszolgálatban történő foglalkoztatásra.

               31

               Azonban e kivétel csupán a más tagállamok állampolgárainak bizonyos közszolgálati munkakörökben való foglalkoztatására vonatkozik (lásd: Vougioukas‑ítélet, C‑443/93, EU:C:1995:394, 19. pont; Grahame és Hollanders ítélet, C‑248/96, EU:C:1997:543, 32. pont; Schöning‑Kougebetopoulou‑ítélet, C‑15/96, EU:C:1998:3, 13. pont; Österreichischer Gewerkschaftsbund ítélet, C‑195/98, EU:C:2000:655, 36. pont).

               32

               Az említett rendelkezés ugyanis figyelembe veszi a tagállamok azon jogos érdekét, hogy saját állampolgáraik részére tartsanak fenn olyan meghatározott munkaköröket, amelyek a közhatalom gyakorlásával és az általános érdekek védelmével kapcsolatosak (lásd: Bizottság kontra Belgium ítélet, 149/79, EU:C:1980:297, 19. pont; Vougioukas‑ítélet, C‑443/93, EU:C:1995:394, 20. pont).

               33

               Ebből következik, hogy függetlenül attól a kérdéstől, hogy az a munkakör, amelyet A. Brouillard be kíván tölteni az EUMSZ 45. cikk (4) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e, e rendelkezés nem alkalmazandó az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló helyzetben, mivel A. Brouillard azon tagállam közszolgálatában kíván valamely munkakört betölteni, amelynek állampolgára.

               34

               Ilyen körülmények között azt kell válaszolni az első és a harmadik kérdésre, hogy az EUMSZ 45. cikket úgy kell értelmezni egyfelől, hogy az alkalmazandó olyan helyzetben, mint amilyen az alapeljárásban is fennáll, amelyben valamely tagállam állampolgára, aki ebben a tagállamban lakik és dolgozik, valamely másik tagállamban szerzett oklevéllel rendelkezik, amelyre az előbbi tagállambeli Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensek felvételi eljárására való jelentkezésének kérelmezése érdekében hivatkozik, és másfelől, hogy az ilyen helyzet nem tartozik az EUMSZ 45. cikk (4) bekezdésének hatálya alá.

         A második kérdésről

               35

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi foglalkozás a 2005/36 irányelv értelmében vett „szabályozott szakmának” minősül‑e.

               36

               Emlékeztetni kell arra, hogy a 2005/36 irányelv értelmében vett „szabályozott szakma” fogalmának a meghatározása az uniós jog hatálya alá tartozik (lásd Rubino‑ítélet, C‑586/08, EU:C:2009:801, 23. pont; Peñarroja Fa‑ítélet, C‑372/09 és C‑373/09, EU:C:2011:156, 27. pont).

               37

               Ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a „szabályozott szakma” fogalma olyan szakmai tevékenységre vagy szakmai tevékenységek csoportjára vonatkozik, amely gyakorlásának a megkezdése, gyakorlása vagy gyakorlásának valamelyik módja, közvetlenül vagy közvetve, meghatározott szakmai képesítéssel való rendelkezéshez kötött törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések alapján.

               38

               Amint azt a főtanácsnok az indítványának 53–55. pontjában megjegyezte, a 2005/36 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b), c) és e) pontjából következik, hogy az ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő „meghatározott szakmai képesítés” fogalma nem általánosságban bármely, az előírt képesítés megszerzését tanúsító okirattal igazolt képesítésre vonatkozik, hanem az előírt képesítés megszerzését tanúsító olyan okiratnak megfelelő képesítésre, amelynek célja kifejezetten az azzal rendelkezők adott szakmára való felkészítése.

               39

               A jelen esetben a bíróságokról szóló törvénykönyv 259k. cikke alapján a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi munkakör betöltéséhez szükséges, előírt képesítés megszerzését tanúsító okiratoknak nem kifejezetten az a céljuk, hogy az azokkal rendelkezőket e foglalkozás gyakorlására készítsék fel, hanem a jogi szakmák széles körének gyakorlására adnak lehetőséget.

               40

               Következésképpen ezen okiratok nem adnak olyan, a 2005/36 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „meghatározott szakmai képesítéseket”, amelyekkel való rendelkezéshez a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi munkakör betöltése vagy ellátása kötve lenne.

               41

               Ezenkívül az e foglalkozásra vonatkozó rendelkezések kevésbé kapcsolódnak valamely szakmát önmagában szabályozó rendelkezésekhez, mintsem inkább valamely bíróság álláshelyére vonatkozó rendelkezésekhez.

               42

               Következésképpen az említett foglalkozás nem minősül a 2005/36 irányelv értelmében vett „szabályozott szakmának”, amely folytán ezen irányelv nem alkalmazandó az alapeljárásban fennálló helyzetre.

               43

               Az a körülmény, hogy a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referenseket versenyvizsga folytán nevezik ki – amely versenyvizsga tárgyát a szolgálati szükségleteknek megfelelően határozzák meg, és amelynek eredménye hat évig érvényes – nem befolyásolja ezt az értékelést. Ugyanis a Bíróság már megítélte, hogy az a tény, hogy valakit egy olyan eljárás folytán választanak ki, amelynek célja előre meghatározott számú személynek a jelöltek összehasonlító vizsgálata, nem pedig általános szempontok alapján történő kiválasztása, és amelynek révén szigorúan korlátozott ideig érvényes címet ítélnek oda, nem tekinthető a 2005/36 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti „szakmai képesítés” megszerzésének (lásd: Rubino‑ítélet, C‑586/08, EU:C:2009:801, 32. pont).

               44

               Ugyanez vonatkozik arra a tényre is, hogy a bíróságokról szóló törvénykönyv szerint a Cour de Cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensek kinevezése csupán hároméves gyakornoki időtartam után válik véglegessé. Kitűnik ugyanis e rendelkezésekből, illetve a tárgyalás során a belga kormány által adott magyarázatokból, hogy ez a gyakornokság próbaidőhöz hasonlít, amelynek végén határozhatnak úgy is, hogy nem kerül sor ilyen végleges kinevezésre. Az ilyen gyakornokság tehát nem olyan képzési időszaknak felel meg, amelyre a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi foglalkozás gyakorlásához lenne szükség.

               45

               Ilyen körülmények között azt kell válaszolni a második kérdésre, hogy a 2005/36 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi foglalkozás nem minősül az ezen irányelv értelmében vett „szabályozott szakmának”.

         A negyedik és az ötödik kérdésről

               46

               Figyelembe véve az első, a második és a harmadik kérdésekre adott válaszokat, a negyedik és az ötödik kérdést kizárólag az EUMSZ 45. cikk fényében kell megvizsgálni.

               47

               Negyedik és ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az EUMSZ 45. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy a valamely tagállam bírósága mellett működő jogi referensek versenyvizsgájának felvételi bizottsága az e tagállam állampolgára általa benyújtott, e versenyvizsgán való részvétel iránti kérelem vizsgálata során e részvételt az említett tagállam jogszabályai által megkívánt oklevelekkel való rendelkezéshez vagy a valamely másik tagállam egyeteme által kiállított mesteroklevél akadémiai egyenértékűségének elismeréséhez köti, anélkül hogy figyelembe vennék az érintett okleveleinek, bizonyítványainak és egyéb tanúsítványainak összességét, valamint releváns szakmai tapasztalatát, összehasonlítva az ezek által igazolt szakmai képesítést az e jogszabályok által megkívánt szakmai képesítéssel.

               48

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a valamely szakma megkezdéséhez szükséges feltételek harmonizációjának hiányában a tagállamoknak joguk van meghatározni az e szakma gyakorlásához szükséges ismereteket és képesítéseket, valamint megkövetelni az ezen ismereteket és képesítéseket igazoló oklevél bemutatását (lásd: Vlassopoulou‑ítélet, C‑340/89, EU:C:1991:193, 9. pont; Peśla‑ítélet, C‑345/08, EU:C:2009:771, 34. pont).

               49

               Tekintettel arra, hogy a valamely tagállam bírósága mellett működő jogi referensi foglalkozás megkezdésének feltételei a mai napig nem képzik uniós szintű harmonizáció tárgyát, továbbra is a tagállamok rendelkeznek hatáskörrel e feltételek meghatározására.

               50

               Ebből következően a jelen esetben az uniós joggal nem ellentétes az, hogy a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi munkakör betöltését a belga jogszabályok a szükségesnek ítélt ismeretekkel és képesítésekkel való rendelkezéshez kötik.

               51

               Mindazonáltal megállapítható, hogy a tagállamok kötelesek az e területre vonatkozó hatáskörüket az EUM‑Szerződés által biztosított alapvető szabadságok tiszteletben tartásával gyakorolni (lásd: Bizottság kontra Franciaország ítélet, C‑496/01, EU:C:2004:137, 55. pont; Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos ítélet, C‑330/03, EU:C:2006:45, 29. pont; Nasiopoulos‑ítélet, C‑575/11, EU:C:2013:430, 20. pont).

               52

               Különösképpen az e téren elfogadott nemzeti rendelkezések nem képezhetik az EUMSZ 45. cikk által biztosított alapvető szabadság tényleges gyakorlásának indokolatlan akadályozását (lásd: Kraus‑ítélet, C‑19/92, EU:C:1993:125, 28. pont; Peśla‑ítélet, C‑345/08, EU:C:2009:771, 35. pont).

               53

               Ekképpen a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a képesítési feltételeket előíró nemzeti szabályoknak, akkor is, ha állampolgárság tekintetében történő hátrányos megkülönböztetés nélkül is alkalmazzák őket, az lehet a hatásuk, hogy akadályozzák az említett alapvető szabadságok gyakorlását, ha a szóban forgó nemzeti szabályok nem veszik figyelembe az érintett által valamely másik tagállamban megszerzett ismereteket és képesítéseket (lásd: Vlassopoulou‑ítélet, C‑340/89, EU:C:1991:193, 15. pont; Morgenbesser‑ítélet, C‑313/01, EU:C:2003:612, 62. pont; Peśla‑ítélet, C‑345/08, EU:C:2009:771, 36. pont).

               54

               Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a tagállami hatóságoknak, amikor uniós tagállam állampolgára nyújt be hozzájuk olyan szakma gyakorlásának engedélyezésére irányuló kérelmet, amelynek a megkezdése a nemzeti jogszabályok szerint oklevélhez, szakmai képesítéshez, illetve gyakorlati tapasztalati időtartamhoz van kötve, figyelembe kell venniük az érintett okleveleinek, bizonyítványainak és egyéb tanúsítványainak összességét, valamint releváns szakmai tapasztalatát, összehasonlítva egyfelől az ezen okiratok és e tapasztalat által igazolt képzettséget, másfelől a nemzeti jogszabályok által megkívánt ismereteket és képesítéseket (lásd: Vlassopoulou‑ítélet, C‑340/89, EU:C:1991:193, 16. pont; Fernández de Bobadilla‑ítélet, C‑234/97, EU:C:1999:367, 31. pont; Dreessen‑ítélet, C‑31/00, EU:C:2002:35, 24. pont; Morgenbesser‑ítélet, C‑313/01, EU:C:2003:612, 57. és 58. pont).

               55

               Ennek az összehasonlító vizsgálatra irányuló eljárásnak lehetővé kell tennie a fogadó tagállam hatóságai számára azt, hogy objektíven meggyőződhessenek arról, hogy a külföldi oklevél az azzal rendelkező személy tekintetében, ha nem is azonos, de legalábbis a nemzeti oklevél által tanúsítottakkal egyenértékű ismereteket és képesítéseket igazol. A külföldi oklevél egyenértékűsége ezen vizsgálatának kizárólag azon ismeretek és képesítések fokának figyelembevételével kell történnie, amelyekkel az ilyen oklevéllel rendelkező személy feltehetően rendelkezik, tekintettel azon tanulmányok és azon gyakorlati képzés jellegére és időtartamára, amelyek ezen oklevélhez kapcsolódnak (lásd: Vlassopoulou‑ítélet, C‑340/89, EU:C:1991:193, 17. pont; Morgenbesser‑ítélet, C‑313/01, EU:C:2003:612, 68. pont; Peśla‑ítélet, C‑345/08, EU:C:2009:771, 39. pont).

               56

               E vizsgálat keretében azonban a tagállamok figyelembe vehetnek a mind az érintett szakma származási tagállambeli jogi hátterével, mind annak tevékenységi körével kapcsolatos objektív különbségeket (lásd: Vlassopoulou‑ítélet, C‑340/89, EU:C:1991:193, 18. pont; Morgenbesser‑ítélet, C‑313/01, EU:C:2003:612, 69. pont; Peśla‑ítélet, C‑345/08, EU:C:2009:771, 44. pont).

               57

               Amennyiben az oklevelek összehasonlító vizsgálatát követően arra a következtetésre lehet jutni, hogy a külföldi oklevél által tanúsított ismeretek és képesítések megfelelnek a nemzeti rendelkezések által előírtaknak, a tagállam köteles elismerni, hogy ezen oklevél megfelel az e rendelkezések által meghatározott követelményeknek. Ha viszont ezen összehasonlítás folytán ezen ismeretek és e képesítések csupán részlegesen feleltethetők meg egymásnak, a fogadó tagállam jogosult az érdekeltet arra kötelezni, hogy bizonyítsa, megszerezte a hiányzó ismereteket és képesítéseket (lásd: Vlassopoulou‑ítélet, C‑340/89, EU:C:1991:193, 19. pont; Fernández de Bobadilla‑ítélet, C‑234/97, EU:C:1999:367, 32. pont; Morgenbesser‑ítélet, C‑313/01, EU:C:2003:612, 70. pont; Peśla‑ítélet, C‑345/08, EU:C:2009:771, 40. pont).

               58

               E tekintetben az illetékes nemzeti hatóságok feladata annak megítélése, hogy a fogadó tagállamban akár tanulmányok útján, akár gyakorlati tapasztalat során megszerzett ismeretek és képesítések elegendőek‑e a hiányzó ismeretek meglétének igazolására (lásd: Vlassopoulou‑ítélet, C‑340/89, EU:C:1991:193, 20. pont; Fernández de Bobadilla‑ítélet, C‑234/97, EU:C:1999:367, 33. pont; Morgenbesser‑ítélet, C‑313/01, EU:C:2003:612, 71. pont; Peśla‑ítélet, C‑345/08, EU:C:2009:771, 41. pont).

               59

               Mivel a kapcsolódó tevékenységek gyakorlása során szerzett minden gyakorlati tapasztalat növelheti valamely kérelmező ismereteit, az illetékes hatóságnak figyelembe kell vennie bármilyen olyan gyakorlati tapasztalatot, amely hasznos azon szakma gyakorlásához, amelynek megkezdése iránt kérelmet nyújtottak be. Azt, hogy e tapasztalatnak pontosan milyen értéket kell tulajdonítani, az illetékes hatóság az egyes ellátott feladatok, az e feladatok gyakorlása során megszerzett és alkalmazott ismeretek, valamint a szóban forgó érintettre rótt felelősség és e személy önállóságának mértéke fényében határozza meg (lásd: Vandorou és társai ítélet, C‑422/09, C‑425/09 és C‑426/09, EU:C:2010:732, 69. pont).

               60

               A jelen ítélet 53–59. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat nem akadálya annak, hogy valamely felvételi eljárást lebonyolító hatóság, mint amilyen a felvételi bizottság, valamely illetékes hatóságnak, mint a belgiumi Francia Közösség egyenértékűségi bizottsága jogi és kriminológiai részlegének a határozatát vegye alapul annak meghatározása érdekében, hogy a szóban forgó külföldi okirat egyenértékű‑e a megkívánt nemzeti okirattal.

               61

               Mindazonáltal az alapeljárást illetően kitűnik a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratból, hogy a felvételi bizottság azelőtt utasította el A. Brouillardnak a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensek felvételi eljárására való jelentkezési kérelmét, hogy ezen egyenértékűségi bizottság határozatot hozott volna az érintett azon kérelme tekintetében, hogy a szakirányú mesteroklevelét a belga jogi mesterképzésen szerzett akadémiai fokozattal egyénértékűnek ismerjék el.

               62

               A Bíróság rendelkezésére álló ügyiratból az is kitűnik, hogy A. Brouillard nem végzett el egy teljes jogi képzést, amely olyan oklevél megszerzésével járt volna, mint a valamely belga egyetemen jogász doktori, illetve jogi alapképzésben vagy jogi mesterképzésben szerzett oklevél.

               63

               Amint azt a tárgyalás során megerősítették, az is kitűnik, hogy a szakirányú mesterképzés, amelyre A. Brouillard hivatkozik, nem foglal magában semmilyen belga jogi tanegységet, és nem nyújt semmilyen képzést a közigazgatási jog és a szociális jog területén, a belgiumi Francia Közösség egyenértékűségi bizottságának jogi és kriminológiai részlege pedig úgy véli, hogy e területek tanegységei elengedhetetlenek a jogi tanulmányok második szakaszának lezárásához a belgiumi Francia Közösségben.

               64

               Mindemellett e tárgyalás során azt is jelezték, hogy e mesterképzés magában foglal egy francia polgári jogi tanegységet, amelybe beletartozik a kötelmi jog és a szerződések joga. Nem lehetett tehát kizárni, hogy az említett mesteroklevél által igazolt ismeretek és képesítések bírtak némi relevanciával a Cour de Cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi foglalkozás gyakorlásához megkívánt ismeretekkel és képesítésekkel való rendelkezés értékeléséhez.

               65

               Egyébiránt A. Brouillard a szakmai tapasztalatára hivatkozott, nevezetesen a Cour de cassation (semmítőszék) iratkezelési és a szövegek azonosságával foglalkozó részlegén eltöltött szolgálatára. Márpedig e szakmai tapasztalat relevánsnak tűnhetett ezen értékelés keretében.

               66

               Következésképpen a felvételi bizottságnak kötelezettsége volt megvizsgálni, hogy A. Brouillard szakirányú mesteroklevele és szakmai tapasztalata igazolta‑e vagy sem, hogy ez utóbbi megszerezte a megkívánt ismereteket és képesítéseket. A kérdést előterjesztő bíróság feladata ellenőrizni, hogy az alapügy összes releváns körülményére tekintettel a felvételi bizottság ténylegesen eleget tett‑e e kötelezettségnek, és adott esetben, hogy az érintett megfelelően igazolta‑e, hogy rendelkezik a szükséges képesítésekkel.

               67

               Ilyen körülmények között azt kell válaszolni a negyedik és az ötödik kérdésre, hogy az EUMSZ 45. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy az alapeljárásban szóban forgó körülményekhez hasonló körülmények között a valamely tagállam bírósága mellett működő jogi referensek versenyvizsgájának felvételi bizottsága az e tagállam állampolgára általa benyújtott, e versenyvizsgán való részvétel iránti kérelem vizsgálata során e részvételt az említett tagállam jogszabályai által megkívánt oklevelekkel való rendelkezéshez vagy a valamely másik tagállam egyeteme által kiállított mesteroklevél akadémiai egyenértékűségének elismeréséhez köti, anélkül hogy figyelembe vennék az érintett okleveleinek, bizonyítványainak és egyéb tanúsítványainak összességét, valamint releváns szakmai tapasztalatát, összehasonlítva az ezek által igazolt szakmai képesítést az e jogszabályok által megkívánt szakmai képesítéssel.

         A költségekről

               68

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az EUMSZ 45. cikket úgy kell értelmezni egyfelől, hogy az alkalmazandó olyan helyzetben, mint amilyen az alapeljárásban is fennáll, amelyben valamely tagállam állampolgára, aki ebben a tagállamban lakik és dolgozik, valamely másik tagállamban szerzett oklevéllel rendelkezik, amelyre az előbbi tagállambeli Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensek felvételi eljárására való jelentkezésének kérelmezése érdekében hivatkozik, és másfelől, hogy az ilyen helyzet nem tartozik az EUMSZ 45. cikk (4) bekezdésének hatálya alá.

                           2)

                           A szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7‑i 2005/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy a Cour de cassation (semmítőszék) mellett működő jogi referensi foglalkozás nem minősül az ezen irányelv értelmében vett „szabályozott szakmának”.

                           3)

                           Az EUMSZ 45. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy az alapeljárásban szóban forgó körülményekhez hasonló körülmények között a valamely tagállam bírósága mellett működő jogi referensek versenyvizsgájának felvételi bizottsága az e tagállam állampolgára általa benyújtott, e versenyvizsgán való részvétel iránti kérelem vizsgálata során e részvételt az említett tagállam jogszabályai által megkívánt oklevelekkel való rendelkezéshez vagy a valamely másik tagállam egyeteme által kiállított mesteroklevél akadémiai egyenértékűségének elismeréséhez köti, anélkül hogy figyelembe vennék az érintett okleveleinek, bizonyítványainak és egyéb tanúsítványainak összességét, valamint releváns szakmai tapasztalatát, összehasonlítva az ezek által igazolt szakmai képesítést az e jogszabályok által megkívánt szakmai képesítéssel.

                     Aláírások

            (
            *
         )   Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2013. július 4.#Argenta Spaarbank NV kontra Belgische Staat.#A rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgium) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Adójogszabályok – Társasági adó – Kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás – Fiktív kamat – A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény értelmében adómentes jövedelmet termelő, külföldön állandó telephellyel rendelkező társaság tekintetében levonható összeg csökkentése.#C‑350/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2013. július 4. (
            *1
         )
      „Adójogszabályok — Társasági adó — Kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás — Fiktív kamat — A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény értelmében adómentes jövedelmet termelő, külföldön állandó telephellyel rendelkező társaság tekintetében levonható összeg csökkentése”
      A C-350/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgium) a Bírósághoz 2011. július 4-én érkezett, 2011. június 24-i határozatával terjesztett elő az előtte
      az Argenta Spaarbank NV

      és
      a Belgische Staat

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, M. Ilešič, E. Levits (előadó), J.-J. Kasel és M. Safjan bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. július 12-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az Argenta Spaarbank NV képviseletében K. Morbée, K. Van Duyse és F. Smet advocaten,

               —

               a belga kormány képviseletében M. Jacobs és J.-C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében W. Mölls és W. Roels, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2012. szeptember 19-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 49. cikk értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet az Argenta Spaarbank NV (a továbbiakban: Argenta) és a Belgische Staat között a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás 2008. adóévben történő kiszámítása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A belga jog

               3

               A kockázati tőkéhez kapcsolódó levonást a jövedelemadóra alkalmazandó szabályozásba a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonást előíró 2005. június 22-i törvény (Moniteur belge,2005. június 30., 30077. o.) vezette be. E levonás az 1992. évi jövedelemadóról szóló törvénykönyv (Wetboek van de inkomstenbelastingen 1992; a továbbiakban: WIB 1992) 205bis–205novies cikkében szerepel.

               4

               E törvény indokolásából kitűnik, hogy annak célja többek között a belga gazdaság versenyképességének javítására irányuló általános célba illeszkedve az eltérő adójogi bánásmód csökkentése a társaságok kölcsöntőkéből történő finanszírozása – amelynek kamatai teljes mértékben levonhatók az adóból – és a saját tőkével történő finanszírozás (kockázati tőke) között – amelynek kamatai teljes mértékben adókötelesek –, továbbá a társaságok szolvenciamutatójának növelése, a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás bevezetése.

               5

               A „fiktív kamat levonásaként” is hívott, a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás abban áll, hogy levonják a társasági adó alapjából az érintett társaságok saját tőkéjének bizonyos százalékát.

               6

               A WIB 1992 205 quater cikkének 1. §-a szerint a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás megegyezik a WIB 1992 205ter cikk szerint meghatározott kockázati tőkének e 205 quater cikk következő §-aiban meghatározott rögzített mértékkel megszorzott összegével.

               7

               A WIB 1992 205ter. cikk 1. §-ának első bekezdése előírja, hogy a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonásnak valamely adóköteles időszak vonatkozásában történő meghatározása érdekében a figyelembe veendő kockázati tőke, e 205ter. cikk 2–7. § rendelkezéseire is figyelemmel, a társaságnak az előző adóköteles időszak végén fennálló saját tőkéje összegének felel meg, amelyet a könyvelésre és a mérlegben szereplő éves beszámolókra vonatkozó jogszabályoknak megfelelően határoztak meg. Az említett 2–7. § felsorolja azon eseteket, amelyekben a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás összege kiszámításának alapját képező saját tőkét ki kell igazítani.

               8

               Különösen a WIB 1992 205ter cikkének 2. §-a értelmében a WIB 1992 205ter cikkének 1. §-a szerint megállapított kockázati tőkét csökkenteni kell azon állandó telephely aktíváinak nettó könyv szerinti értékével, amely telephely bevétele a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény értelmében adómentes.

               9

               A WIB 1992 205quinquies cikke előírja, hogy ha valamely olyan adóévben, amelyben érvényesíthető lenne a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás, nincsen nyereség, az ezen adóévre nem nyújtott mentességet fokozatosan át kell vinni a következő hét év nyereségeire.

         A kettős adóztatás elkerüléséről szóló, a Belga Királyság és a Holland Királyság által kötött egyezmény

               10

               A Belga Királyság és a Holland Királyság közötti, a jövedelem- és a vagyonadók területén a kettős adóztatás elkerüléséről és az adóztatás kijátszásának megakadályozásáról szóló, 2001. június 5-i egyezmény (Moniteur belge,2002. december 20., 57533. o., a továbbiakban: belga-holland egyezmény) 7. cikkének (1)–(3) bekezdése előírja:
               „(1)   Az egyik szerződő állam vállalkozásának nyeresége csak ebben az államban adóztatható, kivéve, ha a vállalkozás tevékenységét a másik szerződő államban egy ott lévő telephely útján fejti ki. Amennyiben a vállalkozás ily módon fejti ki tevékenységét, úgy a vállalkozás nyeresége a másik államban adóztatható, azonban csak olyan mértékben, amilyen mértékben az ennek a telephelynek tudható be.
               (2)   „A (3) bekezdés rendelkezéseire figyelemmel, ha az egyik szerződő állam vállalkozása a másik szerződő államban egy ott lévő telephelye útján üzleti tevékenységet fejt ki, akkor valamennyi szerződő államban azt a nyereséget kell ennek a telephelynek betudni, amelyet akkor érhetne el, ha önálló és elkülönült vállalkozásként azonos vagy hasonló tevékenységet végezne azonos vagy hasonló feltételek mellett, és teljesen függetlenként tartana fenn üzleti kapcsolatot azzal a vállalkozással, amelynek telephelye.
               (3)   A telephely nyereségének megállapításánál levonhatók a telephely miatt felmerült költségek, beleértve az így felmerült üzletvezetési és általános ügyviteli költségeket, függetlenül attól, hogy abban az államban merültek-e fel, ahol a telephely található, vagy máshol.”

               11

               A belga-holland egyezmény 23. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „A kettős adóztatást Belgium esetében a következőképpen kell elkerülni:

                        a)

                        Amikor egy belga illetőséggel rendelkező osztaléktól eltérő jövedelmet, kamatot vagy az ezen egyezmény 12. cikkének (5) bekezdésében említett díjakat kap, vagy a jelen egyezmény alkalmazásában Hollandiában adóköteles vagyonnal rendelkezik, Belgium mentesíti az adó alól e jövedelmeket vagy vagyont, azonban e lakosának jövedelme vagy vagyonának többi része utáni adó összegének kiszámítása érdekében Belgium alkalmazhatja azon mértéket, amely akkor lenne irányadó, ha a szóban forgó jövedelem vagy vagyon nem lenne adómentes.

                  [...]”

         Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               12

               Az Argenta Belgiumban letelepedett társaság, amely e tagállamban tartozik a társasági adó hatálya alá. Az Argenta Hollandiában állandó telephellyel rendelkezik, amelynek bevételei a belga–holland egyezmény értelmében Belgiumban mentesek az adó alól.

               13

               A 2008. adóévre az Argenta a WIB 1992 205bis–205novies cikk szerint kérte a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás kedvezményét.

               14

               2008. november 19-én az említett adóév vonatkozásában megállapításra került az Argenta által fizetendő társasági adó. Ezen adó kiszámításának keretében a WIB 1992 205ter. cikk 2. §-ára alapítva a belga adóhatóság nem vette figyelembe az Argentának Hollandiában található állandó telephelye aktíváinak nettó értékét a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás alapjául szolgáló kockázati tőke meghatározása érdekében.

               15

               Az Argenta által ezen adómegállapítással szemben 2009. május 20-án benyújtott kifogást az említett hatóság 2009. szeptember 7-én elutasította.

               16

               Az Argenta, úgy vélve, hogy a WIB 1992 205ter cikk 2. §-a korlátozza az EUMSZ 49. cikkben előírt letelepedési szabadságot annyiban, amennyiben az olyan tagállamban található állandó telephely által megvalósított befektetések, amellyel a Belga Királyság a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezményt kötött, nem biztosítanak kockázati tőkéhez kapcsolódó levonáshoz való jogot, míg a Belgiumban található telephelyen megvalósított hasonló befektetések feljogosítanak e levonásra, a kérdést előterjesztő bírósághoz 2009. december 4-én keresetet nyújtott be e határozattal szemben.

               17

               E körülmények között az említett bíróság úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Ellentétes-e az [EUMSZ 49]. cikkel az a nemzeti adójogi szabályozás, amelynek értelmében a Belgiumban teljes körű adókötelezettséggel rendelkező társaság az adóköteles nyeresége kiszámolása során nem eszközölhet a kockázati tőkéhez kapcsolódó, olyan összegű levonást, amely az adóalany Európai Unió másik tagállamában található telephelye aktíváinak nettó könyv szerinti értéke, másrészt az e telephelyekhez számító passzívák összessége közötti pozitív különbségnek felel meg, míg jogosult ilyen levonásra akkor, ha ez a pozitív különbség Belgiumban található állandó telephelynek tudható be?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               18

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az EUMSZ 49. cikket úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a valamely tagállamban teljes körű adókötelezettséggel rendelkező társaságnak nyújtott adólevonás kiszámításához nem veszik figyelembe a másik tagállamában található állandó telephelye aktíváinak nettó könyv szerinti értékét, ha az említett állandó telephely nyeresége a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény értelmében nem adóköteles ez előbbi tagállamban, míg az előbbi tagállam területén fekvő állandó telephely aktíváit e tekintetben figyelembe veszik.

               19

               Amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, a letelepedés szabadsága, amelyet az EUMSZ 49. cikk elismer az Unió állampolgárainak, és amely magában foglalja a jogot a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások alapítására és irányítására a letelepedés országának joga által a saját állampolgáraira előírtakkal azonos feltételek szerint, az EUMSZ 54. cikknek megfelelően magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye az Európai Unió területén van, jogosultak tevékenységüket az érintett tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (lásd a C-310/09. sz. Accor-ügyben 2011. szeptember 15-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-8115. o.] 39. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               20

               Még akkor is, ha az EUM-Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek szövege szerint azok célja a nemzeti elbánásnak a fogadó tagállamban történő biztosítása, azok egyaránt kizárják, hogy a származási tagállam megakadályozza az állampolgára vagy a joga szerint alapított társaság számára, hogy valamely másik tagállamban letelepedjen (a fent hivatkozott Accor-ügyben hozott ítélet 40. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               21

               Ezen elvek alkalmazandók akkor is, ha az egyik tagállamban letelepedett társaság egy másik tagállamban állandó telephely útján gyakorolja tevékenységét (a C-414/06. sz. Lidl Belgium ügyben 2008. május 15-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-3601. o.] 20. pontja).

               22

               Az alapügyben nem vitatott, hogy a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás kiszámításához a szóban forgó szabályozás eltérő bánásmódot vezet be a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephelyek – amelyek nyeresége Belgiumban nem adóköteles – aktívái, és az utóbbi tagállamban található állandó telephelyek aktívái vonatkozásában.

               23

               Ugyanis a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephelyek – amelyek nyeresége Belgiumban nem adóköteles – aktíváit nem veszik figyelembe az alapügyben szóban forgó levonás alapjául szolgáló kockázati tőke kiszámításakor, míg a Belgiumban található állandó telephelyek aktíváit e tekintetben figyelembe veszik.

               24

               Amint azt a főtanácsnok az indítványa 33. pontjában megállapította, az állandó telephelyek aktíváinak figyelembevétele a Belgiumban társaságiadó-köteles társaság kockázati tőkéhez kapcsolódó levonásának kiszámításához adóelőnyt jelent, mivel az ilyen figyelembevétel hozzájárul az ilyen társaság által az említett tagállamban fizetendő társasági adó tényleges mértékének csökkentéséhez.

               25

               Márpedig ezt az adóelőnyt megtagadják, ha a Belgiumban letelepedett társaság állandó telephelye más tagállamban van, és bevétele a Belga Királyság és e másik tagállam között létrejött, a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény értelmében adómentességet élvez.

               26

               A belga kormány e tekintetben úgy érvel, hogy az alapügyben vitatott szabályozásból eredő eltérő bánásmód nem minősül azonban a letelepedés szabadsága korlátozásának, mivel egyrészt ezen eltérő bánásmód nem jár hátrányos következményekkel a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephellyel rendelkező társaság számára, másrészt pedig, ha ilyen hátrányos következmények kerülnek megállapításra, azok az adóztatási joghatóság több tagállam által történő gyakorlásának tudhatók be.

               27

               Így e kormány álláspontja szerint, még ha figyelembe is veszik a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephely aktíváit, nem lehet enyhíteni a belföldön letelepedett társaság adóeredményén. Ugyanis az említett kormány szerint a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény szerint nem adómentes külföldi állandó telephelyeket illetően a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás az állandó telephelynek betudott aktívák tekintetében külön kerül kiszámításra, és elsődlegesen az e telephely által megvalósított nyereségre kerül alkalmazásra. A belga kormány analógia útján azt a következtetést vonja le, hogy ha figyelembe kell venni azon, a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephely aktíváit, amelynek jövedelme valamely egyezmény értelmében adómentes, a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonást az e telephelynek betudott nyereségre kell alkalmazni. Márpedig e nyereség Belgiumban nem adóköteles.

               28

               Az Argenta, valamint a Bizottság is vitatta a belga jog ezen értelmezését, úgy érvelve, hogy azon külföldi állandó telephelyeket illetően, amelyek jövedelme nem adómentes Belgiumban, a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás a teljes jövedelem alapján kerül kiszámításra, és az érintett társaság összes jövedelmére alkalmazandó.

               29

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, amennyiben a Bíróság egy tagállam bírósága által az EUMSZ 267. cikk értelmében előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre válaszol, nem rendelkezik hatáskörrel e tagállam belső jogának értelmezésére, mivel az a nemzeti bíróságok feladata (lásd különösen a C-37/92. sz., Vanacker és Lesage ügyben 1993. október 12-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-4947. o.] 7. pontját, a C-449/06. sz. Gysen-ügyben 2008. február 14-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-553. o.] 17. pontját és a C-23/12. sz. Zakaria-ügyben 2013. január 17-én hozott ítélet 29. pontját).

               30

               Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a belga kormány elismerte a tárgyaláson, hogy még ha az állandó telephely aktívái tekintetében külön kerül is kiszámításra a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás, és elsősorban e telephely nyereségére kell azt alkalmazni, az esetleges többlet az anyavállalat által elért nyereségből kerül levonásra. Így az említett kormány által előadott érvelésből nem következik, hogy a belföldi anyavállalat az adóalapja csökkentése vonatkozásában nem részesülhet a kockázati tőkéhez kapcsolódó, a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephely aktíváit figyelembe véve kiszámolt levonásban.

               31

               Egyébiránt, amint azt a főtanácsnok az indítvány 40. pontjában megállapította, a belga kormány nem vitatta az Argenta azon elméletét, amely szerint a saját tőkével rendelkező belga társaság kockázati tőkéhez kapcsolódó levonásban részesülhet akkor is, ha csak a saját tőkével nem rendelkező külföldi állandó telephelye termel nyereséget, amelyet a belga jogszabályok értelmében az említett levonás kiszámításakor ténylegesen az említett társaságnak tudnak be.

               32

               Következésképpen az, hogy a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephely nem részesülhet az adóalapja csökkentése vonatkozásában az említett állandó telephely aktíváit figyelembe véve kiszámolt kockázati tőkéhez kapcsolódó levonásban, hátrányos e társaság számára.

               33

               A belga kormány állításával ellentétben e hátrányos bánásmód nem abból a körülményből ered, hogy az állandó telephely fekvése szerinti tagállam nem írja elő a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonást, hanem egyedül a belga szabályozás azon választásából ered, hogy elutasítja az említett állandó telephelyek aktíváinak figyelembevételét. Az említett hátrányos bánásmód nem lehet tehát a több tagállam által egyidejűleg gyakorolt adóztatási joghatóság következménye.

               34

               Az ilyen hátrányos bánásmód visszatarthat valamely belga társaságot attól, hogy a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephely útján folytassa tevékenységét, és következésképpen a Szerződés letelepedési szabadságra vonatkozó rendelkezéseiben főszabály szerint tiltott korlátozásnak minősül.

               35

               A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján a szabad letelepedés korlátozása csak akkor fogadható el, ha azt nyomós közérdek igazolja. Azonban ebben az esetben is elengedhetetlen, hogy az alkalmas legyen az elérni kívánt cél megvalósítására, és ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (lásd a fent hivatkozott Lidl Belgium ügyben hozott ítélet 27. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               36

               E tekintetben a belga kormány együttesen a belga adórendszer koherenciája biztosításának szükségességére vonatkozó okokra és az adóztatási joghatóság tagállamok közötti kiegyensúlyozott megosztására hivatkozik.

               37

               Így először is a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás rendszere tökéletesen szimmetrikus, és közvetlen, személyes és anyagi kapcsolat áll fenn az aktívákat alapul véve kiszámított adóelőny és az ezen aktívák által termelt nyereség adóztatása között.

               38

               E kapcsolat hasonló a valamely aktíva megszerzését szolgáló hitel levonható kamatai és az ezen aktíva által termelt adóköteles nyereség közötti kapcsolathoz, hiszen az alapügyben szóban forgó levonást bevezető törvény célja, amint az a törvény indokolásából kitűnik, hogy adózási szempontból ugyanúgy kezelje a saját tőkét, mint a kölcsöntőkét. Jóllehet a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás a társaság saját tőkéjéhez viszonyítva általány formájában, nem pedig adóköteles nyereségének arányában kerül kiszámításra, a levonás kiszámított összege azon kamatokat hivatott képviselni, amelyeket a társaság fizetne, ha hitelt kellett volna felvennie a saját tőkéje segítségével megszerzett aktívák létrehozása érdekében.

               39

               Másodszor a belga kormány szerint az olyan, a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található állandó telephely aktívái figyelembevételének elutasításával, amelynek nyeresége Belgiumban nem adóköteles, az említett tagállam az adóztatási joghatóságát a területiség elvének és az adóztatási joghatóság megosztásának tiszteletben tartásával gyakorolja, amint az a belga-holland egyezményből következik.

               40

               Az állandó telephelynek betudott aktívák és passzívák vonatkozásában a számviteli vagy az elszámolásokon kívüli terhek figyelembevétele lehetőségének és az ezen aktívákkal és passzívákkal kapcsolatos adólevonásnak a biztosítása azon tagállam feladata, amely számára a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény biztosítja az állandó telephely nyeresége megadóztatásának jogát. A belga-holland egyezmény által bevezetett ilyen megosztás egyébiránt megfelel Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) által kidolgozott, a jövedelem és a vagyon adóztatásáról szóló modellegyezménynek.

               41

               Ami a belga kormány által hivatkozott első igazolást illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már elismerte, hogy az adórendszer koherenciájának megőrzése igazolhatja a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlásának korlátozását (a C-204/90. sz. Bachmann-ügyben 1992. január 28-án hozott ítélet [EBHT 1992., I-249. o.] 28. pontja; a C-319/02. sz. Manninen-ügyben 2004. szeptember 7-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-7477. o.] 42. pontja; a C-471/04. sz. Keller Holding ügyben 2006. február 23-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-2107. o.] 40. pontja és a C-418/07. sz. Papillon-ügyben 2008. november 27-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-8947. o.] 43. pontja).

               42

               Mindazonáltal ahhoz, hogy az ilyen igazolásra alapított érv elfogadható legyen, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint közvetlen kapcsolatot kell megállapítani az adott adókedvezmény és az ezen kedvezménynek valamely meghatározott adóteherrel történő kiegyenlítése között (a fent hivatkozott Manninen-ügyben hozott ítélet 42. pontja és a fent hivatkozott Keller Holding ügyben hozott ítélet 40. pontja), amely kapcsolat közvetlen jellegét a szóban forgó szabályozás által követett célra tekintettel kell megállapítani (a fent hivatkozott Manninen-ügyben hozott ítélet 42. pontja, a C-293/06. sz. Deutsche Shell ügyben 2008. február 28-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-1129. o.] 39. pontja és a fent hivatkozott Papillon-ügyben hozott ítélet 44. pontja).

               43

               Így, amint az a jelen ítélet 24. pontjában említésre került, az alapügyben szóban forgó adóelőny annak a lehetőségében áll, hogy a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás kiszámításakor figyelembe vegyék az állandó telephelynek betudott aktívákat.

               44

               Márpedig ezen előnyt, amely azzal jár, hogy csökkenti az anyavállalatra vonatkozó társasági adó tényleges mértékét, az alapügyben nem egyenlíti ki semmilyen meghatározott adóteher.

               45

               Igaz, az említett előnyt csak akkor biztosítják, ha az állandó telephely által termelt nyereség adóköteles Belgiumban.

               46

               Mindazonáltal nem áll fenn a jelen ítélet 42. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat szerinti közvetlen kapcsolat az aktívák figyelembevételével kiszámított előny és az utóbbiak által termelt jövedelem adóztatása között.

               47

               Ugyanis az alapügyben szóban forgó szabályozás csak azt követeli meg, hogy az említett állandó telephely által esetlegesen elért jövedelmek adókötelesek legyenek Belgiumban, a kérdéses előny nyújtását azonban nem köti sem a tényleges jövedelemszerzés feltételéhez, sem pedig az esetlegesen elért jövedelmek tényleges megadóztatásához. Ennélfogva az érintett szabályozás elfogadja az olyan helyzetet, amikor, ha az állandó telephely jövedelme adóköteles Belgiumban, de e telephely nem termelt jövedelmet, annak aktíváit figyelembe veszik az azon társaságra alkalmazandó levonás kiszámításakor, amelyhez tartozik.

               48

               Egyébiránt a WIB 1992 205quinquies cikke előírja, hogy ha valamely olyan adóévben, amelyben érvényesíthető lenne a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás, nincsen nyereség, az ezen adóévre nem nyújtott mentességet fokozatosan át kell vinni a következő hét év nyereségeire.

               49

               Következésképpen a Belga Királyságtól eltérő tagállamban lévő, a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény szerint Belgiumban adómentes állandó telephelyek aktívái figyelembevételének elutasítása nem igazolható a nemzeti adórendszer koherenciája biztosításának szükségességére irányuló okokkal.

               50

               Ami a belga kormány által hivatkozott második igazolást illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának védelme a Bíróság által elfogadott jogos cél (lásd ebben az értelemben a C-446/03. sz. Marks & Spencer ügyben 2005. december 13-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-10837. o.] 45. pontját; a C-470/04. sz. N-ügyben 2006. szeptember 7-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-7409. o.] 42. pontját; a C-231/05. sz. Oy AA ügyben 2007. július 18-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-6373. o.] 51. pontját és a fent hivatkozott Lidl Belgium ügyben hozott ítélet 31. pontját). Egyébiránt az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az uniós jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait, különösen a kettős adóztatás elkerülése érdekében (a C-540/07. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. november 19-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-10983. o.] 29. pontja és a C-371/10. sz. National Grid Indus ügyben 2011. november 29-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-12273. o.] 45. pontja).

               51

               Mindazonáltal az a körülmény, hogy valamely tagállam a kettős adóztatás elkerüléséről szóló, egy másik tagállammal kötött egyezményben megállapította, hogy az e másik tagállamban található állandó telephelynek betudott nyereség csak az utóbbi tagállamban adóköteles, és következésképpen az előbbi tagállam nem gyakorolhatja adóztatási joghatóságát az említett állandó telephelynek betudott nyereség vonatkozásában, nem igazolhatja rendszeresen bármely előny nyújtásának azon, az előbbi tagállam területén letelepedett társaságtól való megtagadását, amelyhez az említett állandó telephely tartozik.

               52

               Az előny ilyen megtagadásából eredő eltérő bánásmód csak akkor igazolható, ha a valamely tagállamban található társaság nemzetközileg fejt ki gazdasági tevékenységet, ami pedig nem keletkeztet közvetlenül az ezen államot megillető adóbevételeket (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Marks & Spencer ügyben hozott ítélet 40. pontját és a C-347/04. sz. Rewe Zentralfinanz ügyben 2007. március 29-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-2647. o.] 43. pontját).

               53

               Ezzel szemben az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az adóztatási joghatóság tagállamok közötti kiegyensúlyozott megosztása megőrzésének szükségessége különösen akkor fogadható el, ha a szóban forgó rendszer olyan magatartások megakadályozására irányul, amelyek alkalmasak arra, hogy veszélyeztessék a tagállamnak a területén végzett tevékenységekre vonatkozó adóztatási joghatósága gyakorlását (lásd a fent hivatkozott Oy AA-ügyben hozott ítélet 54. pontját; a C-379/05. sz. Amurta-ügyben 2007. november 8-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-9569. o.] 58. pontját; a C-303/07. sz. Aberdeen Property Fininvest Alpha ügyben 2009. június 18-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-5145. o.] 66. pontját; a C-284/09. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2011. október 20-án hozott ítélet [EBHT 2011., I-9879. o.] 77. pontját, valamint a C-338/11–C-347/11. sz. Santander Asset Management SGIIC és társai ügyben 2012. május 10-én hozott ítélet 47. pontját).

               54

               Így a Bíróság úgy ítélte meg, hogy e cél többek között a nyereség adóztatásához való jog és az állandó telephely veszteséglevonásának lehetősége közötti szimmetria megőrzésére irányul annyiban, amennyiben annak elismerése, hogy valamely külföldi illetőségű állandó telephely vesztesége levonható az anyavállalat jövedelméből, azt eredményezné, hogy ez utóbbi szabadon megválaszthatná azt a tagállamot, ahol e veszteséget elszámolja (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Oy AA ügyben hozott ítélet 56. pontját és a fent hivatkozott Lidl Belgium ügyben hozott ítélet 34. pontját).

               55

               Márpedig, amint azt a főtanácsnok az indítványa 63. pontjában megállapította, az alapügyben szóban forgó adóelőny nyújtásának ténye nem veszélyezteti sem azon tagállam hatáskörét, hogy gyakorolja a területén folytatott tevékenységgel kapcsolatos adóztatási joghatóságot, amelynek területén letelepedett az a társaság, amelyhez az állandó telephely tartozik, sem pedig azon tagállamét, amelynek területén az állandó telephely található, és nem jár a szokásosan az e tagállamok egyikében adóköteles jövedelmeknek a másik tagállamba történő áttételével.

               56

               Végül a belga kormánynak egyrészt az állandó telephelynek betudható aktívák megszerzéséhez felhasznált kölcsön kamataihoz kapcsolódó adólevonás keretében, illetve az állandó telephely saját tőkéje tekintetében érényesülő bánásmód szükséges hasonlóságára alapított érvét illetően meg kell állapítani, hogy maga a kormány is elismeri a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás átalányjellegét, amely az érintett társaság saját tőkéjéhez viszonyítva, nem pedig az aktívái által létrehozott adóköteles nyereség arányában kerül kiszámításra.

               57

               Ennélfogva az említett kormány érvényesen nem állíthatja, hogy a belga–holland egyezmény, és különösen annak az állandó telephely nyereségének megállapítására vonatkozó rendelkezései és e tekintetben az e telephely által végzett tevékenység kapcsán felmerült kiadások figyelembevételével ellentétes a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonás kiszámításakor az azon állandó telephelynek betudott aktívák figyelembevétele, amelynek jövedelme ezen egyezmény szerint nem adóköteles Belgiumban.

               58

               E feltételek mellett az alapügyben szóban forgó szabályozásban előírt korlátozást nem igazolhatják az adóztatási joghatóság tagállamok közötti kiegyensúlyozott megosztásának szükségességére vonatkozó indokok.

               59

               A fenti megfontolások összességére tekintettel azt kell válaszolni az előterjesztett kérdésre, hogy az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a valamely tagállamban teljes körű adókötelezettséggel rendelkező társaságnak nyújtott adólevonás kiszámításához nem veszik figyelembe a másik tagállamában található állandó telephelye aktíváinak nettó könyv szerinti értékét, ha az említett állandó telephely nyeresége a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény értelmében nem adóköteles az előbbi tagállamban, míg az előbbi tagállam területén fekvő állandó telephely aktíváit e tekintetben figyelembe veszik.

         A költségekről

               60

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a valamely tagállamban teljes körű adókötelezettséggel rendelkező társaságnak nyújtott adólevonás kiszámításához nem veszik figyelembe a másik tagállamában található állandó telephelye aktíváinak nettó könyv szerinti értékét, ha az említett állandó telephely nyeresége a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény értelmében nem adóköteles az előbbi tagállamban, míg az előbbi tagállam területén fekvő állandó telephely aktíváit e tekintetben figyelembe veszik.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság (hatodik tanács) október 19.-i ítélete: 2000. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 95/59/EK irányelv - 9. cikk. # C-216/98. sz. ügy