title: A Bíróság (első tanács) 2009. október 6-i ítélete.#Asturcom Telecomunicaciones SL kontra Cristina Rodríguez Nogueira.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao - Spanyolország.#93/13/EGK irányelv- A fogyasztókkal kötött szerződések - Tisztességtelen választottbírósági kikötés - Semmisség - Jogerős választottbírósági ítélet - Végrehajtás - A végrehajtást elrendelő nemzeti azon hatásköre, hogy hivatalból hivatkozzon a tisztességtelen választottbírósági kikötés semmisségére -Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvei.#C-40/08. sz. ügy.

text:
      C‑40/08. sz. ügy
      Asturcom Telecomunicaciones SL
      kontra
      Cristina Rodríguez Nogueira
      (a Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződések – Tisztességtelen választottbírósági kikötés – Semmisség – Jogerős választottbírósági ítélet – Végrehajtás – A végrehajtást elrendelő nemzeti bíróság azon hatásköre, hogy hivatalból hivatkozzon a tisztességtelen választottbírósági
         kikötés semmisségére –Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve”

      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – 93/13 irányelv
      (93/13 tanácsi irányelv, 6. cikk, (1) bekezdés)
      A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 93/13 tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni,
         hogy valamely jogerős, a fogyasztó távollétében hozott választottbírósági ítélet végrehajtása iránti kérelmet elbíráló bíróság,
         ha rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek, hivatalból köteles vizsgálni a fogyasztó és az
         eladó vagy szolgáltató között létrejött szerződésben szereplő választottbírósági kikötés tisztességtelen jellegét, amennyiben
         a nemzeti eljárási szabályok értelmében elvégezheti ezen értékelést a hasonló, belső jellegű keresetek tekintetében. Ez utóbbi
         esetben a nemzeti bíróság feladata valamennyi, a nemzeti jog értelmében ebből eredő következményt meghatározni abból a célból,
         hogy a szóban forgó kikötés ne jelentsen kötelezettséget a fogyasztóra nézve.

      Ezen értékelésre figyelemmel, tekintettel azon közérdek jellegére és jelentőségére, amelyen a 93/13 irányelv által a fogyasztóknak
         biztosított védelem alapul, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 6. cikkét azon nemzeti jogszabályokkal egyenértékűnek
         kell minősíteni, amelyek a nemzeti jogrendben a közrendi szabályok rangjával bírnak.

      (vö. 52., 59. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. október 6.(*)

      „93/13/EGK irányelv– A fogyasztókkal kötött szerződések – Tisztességtelen választottbírósági kikötés – Semmisség – Jogerős választottbírósági ítélet – Végrehajtás – A végrehajtást elrendelő nemzeti bíróság azon hatásköre, hogy hivatalból hivatkozzon a tisztességtelen választottbírósági
         kikötés semmisségére –Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve”

      A C‑40/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Juzgado de Primera Instancia
         nº 4 de Bilbao (Spanyolország) a Bírósághoz 2008. február 5‑án érkezett, 2008. január 29‑i határozatával terjesztett elő az
         előtte

      Asturcom Telecomunicaciones SL
      és
      Cristina Rodríguez Nogueira
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann, tanácselnök, M. Ilešič, A. Tizzano (előadó), E. Levits és J.‑J. Kasel, bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        Asturcom Telecomunicaciones SL képviseletében P. Calderón Plaza és P. García Ibaceta, abogados,
      –        a spanyol kormány képviseletében J. López‑Medel Bascones, meghatalmazotti minőségben,
      –        a magyar kormány képviseletében. Veres K. és Somssich R., valamint Fehér M., meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében W. Wils és R. Vidal Puig, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. május 14‑i tárgyaláson történő meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló,
         1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet 2. kötet 288. o.) értelmezésére
         vonatkozik).

      2        A kérelmet az Asturcom Telecomunicaciones SL (a továbbiakban: Asturcom) és C. Rodríguez Nogueira között az e társaság és ezen
         utóbbi személy között létrejött mobiltelefon‑előfizetői szerződés teljesítéséből eredő összegek megfizetése tárgyában hozott,
         jogerőssé vált választottbírósági ítélet végrehajtása iránti kérelem keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen
         feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a
         szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti
         a feleket.”

      4        A szóban forgó irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A tagállamok a fogyasztók és a szakmai versenytársak érdekében gondoskodnak arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök álljanak
         rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen
         feltételek alkalmazását.”

      5        Ugyanezen irányelv melléklete tartalmazza azoknak a feltételeknek a jelzésszerű felsorolását, amelyek tisztességtelennek tekinthetők.
         Ezek között a melléklet 1. pontjának q) alpontja azokra a feltételekre vonatkozik, amelyek tárgya vagy hatása az, hogy „kizárják
         vagy gátolják a fogyasztó jogainak érvényesítését peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában, vagy más jogorvoslati lehetőség
         igénybe vételében, különösen arra kötelezve a fogyasztót, hogy csak jogszabályi rendelkezések által nem kötött döntőbírósághoz
         fordulhat, jogtalanul korlátozva a rendelkezésére álló bizonyítékokat, vagy olyan bizonyítási terhet róva a fogyasztóra, amelyet
         az alkalmazandó jog értelmében rendesen a másik szerződő félnek kellene viselnie.”

       A nemzeti szabályozás
      6        A spanyol jogban a fogyasztók tisztességtelen feltételekkel szembeni védelmét elsőként a fogyasztók és felhasználók védelméről
         szóló, 1984. július 19‑i 26/1984. sz. általános törvény (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios,
         a BOE 1984. július 24‑i 176. száma, a továbbiakban: 26/1984 törvény) biztosította.

      7        A 26/1984 törvényt az általános szerződési feltételekről szóló, 1998. április 13‑i 7/1998. sz. törvény (Ley 7/1998 sobre Condiciones
         Generales de la Contratación, a BOE 1998. április 14‑i 89. száma, a továbbiakban: 7/1998 törvény) módosította, amely a 93/13
         irányelvet átültette a nemzeti jogba.

      8        A 7/1998 törvény többek között egy 10a. cikket illesztett a 26/1984 törvénybe, amelynek (1) bekezdése előírja, hogy „minden
         olyan egyedileg meg nem tárgyalt rendelkezés tisztességtelen feltételnek tekintendő, amely a jóhiszeműség követelményével
         ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára.
         A jelen törvény első kiegészítő rendelkezésében felsorolt valamennyi rendelkezés tisztességtelen feltételnek tekintendő. […]”

      9        A 7/1998 törvény 8. cikke előírja, hogy:

      „(1) Semmisek azok az általános feltételek, amelyek a szerződő fél sérelmére ellentmondanak a törvénynek vagy egyéb kötelező
         erejű vagy tiltó jogszabálynak, feltéve ha ezek megsértésük tekintetében nem írnak elő egyéb szankciókat.

      (2) Semmisek különösen a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott olyan tisztességtelen általános feltételek, amelyeket
         a 26/1984 általános törvény 10a. cikke és első kiegészítő rendelkezése határoz meg […].”

      10      A tényállás megvalósulásának időpontjában a választottbírósági eljárást a választottbíráskodásról szóló, 2003. december 23‑i
         60/2003. sz. törvény (a BOE 2003. december 26‑i 309. száma, a továbbiakban: 60/2003 törvény) szabályozta.

      11       A 60/2003 törvény 8. cikkének (4) és (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(4) Az ítélethozatal helye szerinti elsőfokú bíróság rendelkezik illetékességgel az ítélet végrehajtása tekintetében, a polgári
         perrendtartás 545. cikke (2) bekezdésének megfelelően […].

      (5) A választottbírósági ítélet hatályon kívül helyezése iránti kereset az ítélet meghozatalának helye szerinti Audiencia
         Provincialnál indítható.”

      12      Az említett törvény 22. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:

      „(1) A választottbírák dönthetnek saját hatáskörükről a választottbírósági kikötés létezésére vagy érvényességére vonatkozó
         kifogásokat, valamint bármely más olyan kifogást is beleértve, amelyek mérlegelése megakadályozza a jogvita érdemi részének
         megismerését. E tekintetben a szerződés részét alkotó választottbírósági kikötés a szerződés egyéb kikötéseitől független
         megállapodásnak minősül. A szerződés semmisségét megállapító választottbírósági határozat önmagában nem eredményezi a választottbírósági
         kikötés semmisségét.

      (2) Az előző bekezdésben szereplő kifogásokat legkésőbb a kérelem időpontjában kell benyújtani, anélkül, hogy a választottbírák
         kijelölésében vagy kinevezésében való részvétel ténye megakadályozná e kifogások benyújtását. Az arra vonatkozó kifogást,
         hogy a választottbírák túllépik hatáskörüket, akkor kell benyújtani, amikor a választottbírósági cselekmények során a hatáskört
         meghaladó jogterület tárgyalására kerül sor.

      A választottbírák utólagosan csak akkor fogadhatnak el kifogásokat, ha a késedelem igazolásra került.”
      13      Ugyanezen törvény 40. cikkének értelmében:

      „A jogerős ítélet ellen a hatályon kívül helyezés iránti keresetet e cím rendelkezéseinek megfelelően kell benyújtani.”
      14      A 60/2003 törvény 41. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „(1) Az ítélet csak akkor helyezhető hatályon kívül, ha az ezt kérő fél azt állítja, és bizonyítja, hogy:
      […]
      f) az ítélet ellentétes a közrenddel.
      […]”
      15      A szóban forgó törvény 41. cikkének (4) bekezdése értelmében a hatályon kívül helyezés iránti kereset a választottbírósági
         ítélet közlését követő két hónapon belül nyújtható be.

      16      A 60/2003 törvény 43. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A jogerős ítélet a res iudicata joghatásaival jár, és vele szemben csak a polgári perrendtartásban a jogerős ítéletek vonatkozásában előírtaknak megfelelő
         felülvizsgálat kérelmezhető.”

      17      Ugyanezen törvény 44. cikke előírja:

      „Az ítéletek végrehajtását a polgári perrendtartásban és az e címben foglalt rendelkezések szabályozzák.”
      18      A polgári perrendtartásról szóló, 2000. január 8‑i 1/2000. sz. törvény (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil; a BOE 2000. január
         8‑i 7. száma, a továbbiakban: 1/2000 törvény) 517. cikke (2) bekezdésének 2. pontja úgy rendelkezik, hogy a választottbírósági
         ítéletek vagy határozatok végrehajthatóak.

      19      Az 1/2000 törvény 559. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A végrehajtás alá vont személy az alábbi eljárási hibákra hivatkozva is nyújthat be kifogást a végrehajtás ellen:
      1. a végrehajtás alá vont személy nem rendelkezik a megkövetelt perképességgel;
      2. a végrehajtást kérő nem rendelkezik perképességgel, illetve a kérelem vonatkozásában megkövetelt perképességet nem igazolta
         hitelt érdemlően;

      3. a végrehajtás elrendelésének teljes semmissége, amennyiben az ítélet vagy választottbírósági ítélet nem tartalmazott marasztalást,
         a benyújtott irat nem felelt meg a megfelelő végrehajtás elrendelése tekintetében megkövetelt jogszabályi feltételeknek, illetve
         a végrehajtás elrendelése az e törvény 520. cikkében foglaltak megsértésével történt;

      4. ha a végrehajtás jogcíme közjegyző által nem ellenjegyzett választottbírósági ítélet, az ítélet hitelesítésének hiánya.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      20      2004. május 24‑én mobiltelefon‑előfizetési szerződés jött létre az Asturcom és C. Rodríguez Nogueira között. E szerződés választottbírósági kikötést tartalmazott, amely valamennyi, e szerződés teljesítésére
         vonatkozó vitás kérdést az Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Jogi és Méltányossági Választottbíróságok
         Európai Szövetsége, a továbbiakban: AEADE) határkörébe utalt. E választottbíróság székhelye – ami a szerződésben nem szerepel –
         Bilbaóban található.

      21      Mivel C. Rodríguez Nogueira nem egyenlített ki egyes számlákat, és a szerződést a megállapított előfizetési időtartam lejártán
         belül felmondta, az Asturcom vele szemben választottbírósági eljárást kezdeményezett az AEADE‑nál.

      22      A 2005. április 14‑én hozott választottbírósági ítélet C. Rodríguez Nogueirát 669,60 euró megfizetésére kötelezte.

      23      Mivel C. Rodríguez Nogueira nem nyújtott be hatályon kívül helyezésre irányuló kérelmet ezen ítélettel szemben, az ítélet
         jogerőssé vált.

      24      2007. október 29‑én az Asturcom a szóban forgó választottbírósági ítélet végrehajtása iránti kérelmet nyújtott be a Juzgado
         de Primera Instancia nº 4 de Bilbaóhoz.

      25      Előzetes döntéshozatalra utaló határozatában e bíróság megállapítja, hogy az előfizetési szerződésben található választottbírósági
         záradék tisztességtelen, különösen és elsősorban azon indokból, hogy a választottbíróság székhelyére történő utazásnak a fogyasztó
         által viselt költsége magasabb volt, mint az alapeljárás tárgyát képező összeg. Továbbá, ugyanezen bíróság szerint e székhely
         jelentős távolságra található a fogyasztó lakóhelyétől, és ez nem szerepel a szerződésben. Végül, e választottbíróság maga
         dolgozza ki azokat a szerződéseket, amelyeket a távközlési vállalkozások ezt követően alkalmaznak.

      26      A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor arra is rámutat, hogy egyrészt a 60/2003 törvény nem teszi lehetővé a választottbírák
         számára, hogy hivatalból megállapíthassák a tisztességtelen választottbírósági kikötések semmisségét, másrészt pedig az 1/2000
         törvény nem tartalmaz semmiféle rendelkezést arra vonatkozóan, hogy egy jogerőssé vált választottbírósági ítélet végrehajtására
         irányuló kérelem elbírálására hatáskörrel rendelkező bíróság hivatalból mérlegelheti‑e valamely választottbírósági kikötés
         tisztességtelen jellegét.

      27      E körülményekre figyelemmel, kétségeket táplálva a nemzeti szabályozásnak a közösségi joggal való összeegyeztethetősége tekintetében,
         különösen a nemzeti eljárásokat illetően, a Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao az eljárást felfüggesztette, és a
         következő kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „A [93/13 irányelv] szerinti fogyasztóvédelem értelmezhető‑e akképpen, hogy valamely jogerős, a fogyasztó távollétében hozott
         választottbírósági ítélet végrehajtása iránti kérelmet elbíráló bíróság hivatalból köteles vizsgálni a választottbírósági
         kikötés semmisségét, és ennek következtében hatályon kívül helyezni a választottbírósági ítéletet, amennyiben megállapítja,
         hogy a fenti szerződés a fogyasztóra nézve hátrányos tisztességtelen választottbírósági kikötést tartalmazott?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      28      A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével lényegében arra vár választ, hogy valamely jogerős, a fogyasztó távollétében hozott
         választottbírósági ítélet végrehajtása iránti kérelmet elbíráló nemzeti bíróság hivatalból köteles‑e vizsgálni egy eladó vagy
         szolgáltató és e fogyasztó között létrejött szerződésben szereplő választottbírósági kikötés semmisségét, illetve köteles‑e
         hatályon kívül helyezni ezen ítéletet.

      29       Az előterjesztett kérdés megválaszolásához először is emlékeztetni kell arra, hogy a 93/13 irányelv által létrehozott védelmi
         rendszer azon az elven alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási
         lehetőségei, mind pedig információs szintje tekintetében, amely helyzet az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott
         feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát (a C‑240/98–C‑244/98. sz., Océano
         Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben 2000. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4941. o.] 25. pontja,
         valamint a C‑168/05. sz. Mostaza Claro‑ügyben 2006. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑10421. o.] 25. pontja).

      30      E hátrányos helyzet tekintetében a szóban forgó irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tisztességtelen feltételek
         nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve. Amint az az ítélkezési gyakorlatból következik, olyan kógens rendelkezésről
         van szó, amely arra irányul, hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális
         egyensúlyt a szerződő felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse (a fent hivatkozott Mostaza Claro‑ügyben
         hozott ítélet 36. pontja és a C‑243/08. sz. Pannon GSM ügyben 2009. június 4‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették
         közzé] 25. pontja.

      31      A 93/13 irányelv által előírt védelem biztosítása érdekében a Bíróság már több esetben hangsúlyozta, hogy a fogyasztó és az
         eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet csak a szerződő feleken kívüli, pozitív beavatkozás egyenlítheti ki (a
         fent hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 27. pontja valamint a Mostaza
         Claro‑ügyben hozott ítélet 26. pontja).

      32      A Bíróság ezen elvek fényében állapította meg, hogy a nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely szerződéses feltétel
         tisztességtelen jellegét.(a fent hivatkozott Mostaza Claro‑ügyben hozott ítélet 38. pontja).

      33      A jelen ügy azonban annyiban tér el a fent hivatkozott Mostaza Claroügytől, hogy C. Rodríguez Nogueira tétlen maradt az Asturcommal
         szembeni jogvitára vonatkozó különböző eljárások során, és különösen hatályon kívül helyezésre irányuló kérelmet sem nyújtott
         be az AEADE által hozott ítélettel szemben, hogy a választottbírósági kikötés tisztességtelen jellegére hivatkozzon, ily módon
         ez az ítélet már jogerőssé vált.

      34      E körülményekre figyelemmel azt kell meghatározni, hogy annak a követelménye, hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei
         tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt a szerződő felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal
         helyettesítse, kötelezi‑e a végrehajtást elrendelő bíróságot, hogy feltétlen védelmet biztosítson a fogyasztónak akkor is,
         ha a fogyasztó jogainak érvényesítése céljából semmiféle bírósági eljárást nem kezdeményezett, és annak ellenére, hogy a nemzeti
         eljárási szabályok előírják a jogerő elvének végrehajtását.

      35      Ebben a tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a jogerő elve mind a közösségi, mind pedig a nemzeti jogrendekben
         jelentős szerepet tölt be.

      36      A Bíróság ugyanis már megállapította, hogy mind a jog, mind a jogviszonyok stabilitásának, illetve az igazságszolgáltatás
         megfelelő működésének biztosításához fontos, hogy ne lehessen többé vita tárgyává tenni azokat a bírósági határozatokat, amelyek
         a rendelkezésre álló jogorvoslatok kimerülését, illetve az azok előterjesztésére nyitva álló határidők elteltét követően jogerőre
         emelkedtek (a C‑224/01. sz. Köbler‑ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑10239. o.] 38. pontja és a C‑234/04. sz.
         Kapferer‑ügyben 2006. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2585. o.] 20. pontja, valamint a C‑2/08. sz. Fallimento Olimpiclub
         ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 22. pontja.

      37      Következésképpen, a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében, a közösségi jog nem írja elő a nemzeti bíróságnak, hogy eltérjen
         a határozatokat jogerőre emelő belső eljárási szabályok alkalmazásától, még akkor sem, ha ez lehetővé tenné a szóban forgó
         határozat által megvalósított közösségi jogi jogsértés orvoslását (lásd többek között a C‑126/97. sz. Eco Swiss ügyben 1999.
         június 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3055. o.] 47. és 48. pontját, a fent hivatkozott Kapferer‑ügyben hozott ítélet 21. pontját
         és a fent hivatkozott Fallimento Olimpiclub ügyben hozott ítélet 23. pontját).

      38      A tárgykörre vonatkozó közösségi szabályozás hiányában a jogerő végrehajtásának részletes szabályai a tagállamok eljárási
         autonómiájának elve alapján azok belső jogrendjébe tartoznak. Nem lehetnek kedvezőtlenebbek azonban, mint a hasonló belső
         jellegű esetekre vonatkozó szabályok (az egyenértékűség elve), és nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé
         a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd többek között a fent hivatkozott
         Kapferer‑ügyben hozott ítélet 22. pontját és a fent hivatkozott Fallimento Olimpiclub ügyben hozott ítélet 24. pontját).

      39      Először is, a tényleges érvényesülés elvét illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság korábban úgy ítélte meg, hogy minden
         esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e
         a közösségi jog alkalmazását, azt kell megvizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek az egész eljárásban betöltött helye, hogy
         hogyan zajlik az eljárás, és melyek a sajátosságai a különböző nemzeti fórumok előtt. Ebből a szempontból adott esetben azokat
         az alapelveket is figyelembe kell venni, amelyek a nemzeti bírósági rendszer alapjául szolgálnak, mint például a védelemhez
         való jog, a jogbiztonság elve, és az eljárás szabályos lefolytatásának elve (a C‑312/93. sz. Peterbroeck‑ügyben 1995. december
         14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4599. o.] 14. pontja és a fent hivatkozott Fallimento Olimpiclub ügyben hozott ítélet 27. pontja).

      40      A jelen ügyben az alapeljárásban szereplő választottbírósági ítélet azon okból vált jogerőssé, hogy az érintett fogyasztó
         nem nyújtott be hatályon kívül helyezés iránti keresetet az e tekintetben előírt határidőn belül.

      41      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a jogbiztonság érdekében az ésszerű mértékben
         meghatározott jogvesztő jellegű keresetindítási határidők kitűzése összeegyeztethető a közösségi joggal (ebben az értelemben
         lásd a 33/76. sz., Rewe‑Zentralfinanz és Rewe‑Zentral ügyben 1976. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 1976., 1989. o.] 5. pontját,
         a C‑261/95. sz. Palmisani‑ügyben 1997. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4025. o.] 28. pontját, valamint a C‑2/06. sz.
         Kempter‑ügyben 2008. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑411. o.] 58. pontját). Az ilyen határidők ugyanis nem teszik
         gyakorlatilag lehetetlenné, vagy nem nehezítik meg rendkívüli mértékben a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását
         (ebben az értelemben lásd C‑255/00. sz. Grundig Italiana ügyben 2002. szeptember 24‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8003. o.]
         34. pontját).

      42      Azt kell tehát megvizsgálni, hogy ésszerűnek minősül‑e az olyan két hónapos határidő, mint amelyet a 60/2003 törvény 41. cikkének
         (4) bekezdése ír elő, amelynek lejártakor, hatályon kívül helyezés iránti kereset hiányában a választottbírósági ítélet jogerőssé
         válik, és ily módon a res iudicata joghatásaival jár.

      43      A jelen ügyben egyfelől meg kell állapítani, hogy – amint arra a Bíróság már rámutatott – a 60 napos keresetindítási határidő
         önmagában nem támadható (ebben az értelemben lásd a fent hivatkozott Peterbroeck‑ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet
         [EBHT 1995., I‑4599. o.] 16. pontját).

      44      Az ilyen jogvesztő határidő ugyanis ésszerűnek minősül abban a tekintetben, hogy egyrészt lehetővé teszi annak értékelését,
         hogy léteznek‑e indokok valamely választottbírósági ítélet megtámadására, és másrészt, adott esetben, az ezen ítélet hatályon
         kívül helyezésére irányuló kereset elkészítését. Hangsúlyozni kell továbbá, a jelen ügyben észrevételeket benyújtó felek egyike
         sem állította, hogy a választottbírósági ítéletek hatályon kívül helyezésére irányuló keresetek benyújtására vonatkozó nemzeti
         eljárási szabályok, és különösen az e tekintetben kitűzött két hónapos határidő ésszerűtlen lenne.

      45      Másfelől meg kell állapítani, hogy a 60/2003 törvény 41. cikkének (4) bekezdése értelmében a határidő számítása a választottbírósági
         ítélet közlésétől kezdődik. Ily módon az alapügyben a fogyasztó nem lehetett olyan helyzetben, hogy a jogvesztő határidő anélkül
         kezdett volna eltelni, illetve telt el, hogy ne szerzett volna tudomást a tisztességtelen választottbírósági kikötés rá vonatkozó
         hatásairól.

      46      E körülményekre figyelemmel, úgy tűnik, hogy az ilyen keresetindítási határidő összhangban van a tényleges érvényesülés elvével,
         mivel nem önmagában olyan jellegű, hogy gyakorlatilag lehetetlenné tenné vagy rendkívül megnehezítené a fogyasztó 93/13 irányelvből
         eredő jogainak gyakorlását (ebben az értelemben lásd a C‑327/00. sz. Santex‑ügyben 2003. február 27‑én hozott ítélet [EBHT 2003.,
         I‑1877. o.] 55. pontját).

      47      Mindenesetre a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartása az alapügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között nem
         terjeszkedhet annak megköveteléséig, hogy a nemzeti bíróság nem csak egy jogait nem ismerő fogyasztó eljárási jellegű mulasztását
         pótolja, mint a fent hivatkozott Mostaza Claro‑ítélet alapjául szolgáló ügyben, hanem az alapügy alpereséhez hasonló olyan
         érintett fogyasztó tétlenségét is teljes egészében kompenzálja, aki nem vett részt a választottbírósági eljárásban, és az
         e tény okán jogerőssé vált választottbírósági ítélettel szemben sem nyújtott be ennek hatályon kívül helyezésére irányuló
         keresetet.

      48      A fenti megfontolásokra figyelemmel meg kell állapítani, hogy a fogyasztókat a tisztességtelen szerződési feltételekkel szemben
         védő spanyol rendszer által előírt eljárási szabályok nem teszik lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a 93/13 irányelv által
         a fogyasztóknak biztosított jogok gyakorlását.

      49      Másodsorban, az egyenértékűség elvét illetően, ez azt követeli meg, hogy a nemzeti jog által a közösségi jog hivatalból történő
         figyelembevétele tekintetében előírt feltételek ne legyenek kevésbé kedvezőek, mint a hivatalból történő alkalmazását szabályozó
         azonos rangú nemzeti jogi szabályok (lásd ebben az értelemben többek között a C‑430/93. és C‑431/93. sz., Van Schijndel és
         Van Veen egyesített ügyekben 1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑ 4705. o.] 13. és 17. pontját és a hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      50      Annak megvizsgálása tekintetében, hogy a szóban forgó elvet a nemzeti bíróság előtt folyó eljárásban tiszteletben tartották‑e,
         e bíróság feladata – amely az egyetlen, amelynek közvetlen ismeretei vannak a keresetek eljárási szabályairól a nemzeti jogban –,
         hogy megvizsgálja a feltételezetten hasonló, belső jellegű keresetek tárgyát és lényeges elemeit (lásd többek között a C‑78/98. sz.,
         Preston és társai ügyben 2000. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑3201. o.] 49. és 56. pontját). A Bíróság ugyanakkor
         a nemzeti bíróság által végzendő értékelés tekintetében bizonyos, a közösségi jog értelmezésére irányuló elemeket szolgáltathat
         e bíróság számára (lásd a fent hivatkozott Preston‑ügyben hozott ítélet 50. pontját).

      51      Márpedig, amint az a jelen ítélet 30. pontjában is megállapításra került, hangsúlyozni kell, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkének
         (1) bekezdése kógens rendelkezésnek minősül. Hangsúlyozni kell továbbá, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében ezen
         irányelv egyébként, a maga egészében, az EK 3. cikk (1) bekezdése t) pontjának értelmében olyan intézkedésnek minősül, amely
         elengedhetetlen az Európai Közösségre bízott feladatok megvalósításához és különösen a Közösség egész területén az életszínvonal
         és életminőség javításának biztosításához (a fent hivatkozott Mostaza Claro‑ügyben hozott ítélet 37. pontja).

      52      Ily módon, tekintettel azon közérdek jellegére és jelentőségére, amelyen a 93/13 irányelv által a fogyasztóknak biztosított
         védelem alapul, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 6. cikkét azon nemzeti jogszabályokkal egyenértékűnek kell minősíteni,
         amelyek a nemzeti jogrendben a közrendi szabályok rangjával bírnak.

      53      Ebből következik, hogy ha valamely jogerős választottbírósági ítélet végrehajtására irányuló kereset ügyében eljáró nemzeti
         bíróságnak a nemzeti eljárási szabályok értelmében hivatalból kell értékelnie a választottbírósági kikötés és a nemzeti közrendi
         szabályok közötti ellentmondást, akkor e bíróságnak hivatalból kell értékelnie e kikötésnek a szóban forgó irányelv 6. cikke
         szerinti tisztességtelen jellegét is, mivel rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek (ebben
         az értelemben lásd a fent hivatkozott Pannon GSM ügyben hozott ítélet 32. pontját).

      54      Ilyen kötelezettség hárul arra a nemzeti bíróságra is, amely a belső igazságszolgáltatási rendszer keretében pusztán annak
         lehetőségével rendelkezik, hogy hivatalból értékelje az ilyen kikötés és a nemzeti közrendi szabályok közötti ellentmondást
         (ebben az értelemben lásd a fent hivatkozott Van Schijndel és Van Veen ügyben hozott ítélet 13., 14. és 22. pontját, valamint
         a fent hivatkozott Kempter‑ügyben hozott ítélet 45. pontját).

      55      Márpedig az alapügyet illetően a spanyol kormány szerint a jogerőssé vált választottbírósági ítélet végrehajtását elrendelő
         bíróságnak hatáskörében áll, hogy hivatalból értékelje valamely fogyasztó és eladó vagy szolgáltató között létrejött szerződésben
         szereplő választottbírósági kikötés azon okból eredő semmisségét, hogy ez ellentétes a nemzeti közrendi szabályokkal: Ezt
         a hatáskört egyébként az Audiencia Provincial de Madrid és az Audiencia Nacional több, újabban hozott ítélete is elismerte.

      56      A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát annak vizsgálata, hogy az előtte folyó eljárásban erről van‑e szó.

      57      Végül, a végrehajtást elrendelő bíróság által annak megállapítása következményeit illetően, hogy található‑e tisztességtelen
         válaszottbírósági kikötés egy fogyasztó és eladó vagy szolgáltató között létrejött szerződésben, arra kell emlékeztetni, hogy
         a 93/13 irányelv 6. cikkének 1) bekezdése megköveteli, hogy a tagállamok előírják, hogy a tisztességtelen feltételek „a saját
         nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint” nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve.

      58      Következésképpen, amint azt a magyar kormány is javasolta írásbeli észrevételeiben, a nemzeti bíróságra hárul annak a feladata,
         hogy a nemzeti joggal összhangban meghatározzon minden olyan következményt, amelyekkel valamely tisztességtelen választottbírósági
         kikötés jár a választottbírósági ítélet tekintetében, tekintettel arra, hogy e kikötés nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra
         nézve.

      59      A fentiekre figyelemmel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 93/13 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy
         valamely jogerős, a fogyasztó távollétében hozott választottbírósági ítélet végrehajtása iránti kérelmet elbíráló bíróság,
         ha rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek, hivatalból köteles vizsgálni a fogyasztó és az
         eladó vagy szolgáltató között létrejött szerződésben szereplő választottbírósági kikötés tisztességtelen jellegét, amennyiben
         a nemzeti eljárási szabályok értelmében elvégezheti ezen értékelést a hasonló, belső jellegű keresetek tekintetében. Ez utóbbi
         esetben a nemzeti bíróság feladata valamennyi, a nemzeti jog értelmében ebből eredő következményt meghatározni abból a célból,
         hogy a szóban forgó kikötés ne jelentsen kötelezettséget a fogyasztóra nézve.

       A költségekről
      60      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi
            irányelvet úgy kell értelmezni, hogy valamely jogerős, a fogyasztó távollétében hozott választottbírósági ítélet végrehajtása
            iránti kérelmet elbíráló bíróság, ha rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek, hivatalból
            köteles vizsgálni a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató között létrejött szerződésben szereplő választottbírósági kikötés
            tisztességtelen jellegét, amennyiben a nemzeti eljárási szabályok értelmében elvégezheti ezen értékelést a hasonló, belső
            jellegű keresetek tekintetében. Ez utóbbi esetben a nemzeti bíróság feladata valamennyi, a nemzeti jog értelmében ebből eredő
            következményt meghatározni abból a célból, hogy a szóban forgó kikötés ne jelentsen kötelezettséget a fogyasztóra nézve.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


A Bíróság (harmadik tanács) 2014. szeptember 4–i ítélete.#Európai Bizottság kontra Németországi Szövetségi Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés – EUMSZ 63. cikk – A tőke szabad mozgása – Öröklési és ajándékozási illeték – Tagállami szabályozás, amely magasabb összegű illetékmentes részt biztosít, ha az örökhagyó az elhalálozás pillanatában, illetve az ajándékozó vagy a kedvezményezett belföldi lakóhellyel rendelkezik – A kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgya – Korlátozás – Indokolás.#C‑211/13. sz. ügy.


A Bíróság 1975. november 20-i ítélete. # Camilla Borella kontra Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Sozialgericht Augsburg - Németország. # 49-75. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2016. június 9.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA), SA kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – Kartellek – EK 81. cikk – Az útépítési bitumen spanyol piaca – A piac felosztása és az árak összehangolása – Az Európai Unió Törvényszéke előtti eljárás túlzott időtartama – Az Európai Bizottság előtti eljárás túlzott időtartama – A költségek miatti fellebbezés.#C-608/13. P. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2016. június 9. (
            *1
         )
      „Fellebbezés — Kartellek — EK 81. cikk — Az útépítési bitumen spanyol piaca — A piac felosztása és az árak összehangolása — Az Európai Unió Törvényszéke előtti eljárás túlzott időtartama — Az Európai Bizottság előtti eljárás túlzott időtartama — A költségek miatti fellebbezés”
      A C‑608/13. P. sz. ügyben,
      a Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA (székhelye: Madrid [Spanyolország], képviselik: O. Armengol i Gasull és J. M. Rodríguez Cárcamo abogados)
      fellebbezőnek
      az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2013. november 25‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      az Európai Bizottság (képviselik: C. Urraca Caviedes és F. Castillo de la Torre, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: A. J. Rivas avocat)
      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz, a negyedik tanács elnöke, az ötödik tanács elnökeként eljárva, K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, az ötödik tanács bírájaként eljárva, D. Šváby (előadó), A. Rosas és C. Vajda bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Fellebbezésével a Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA az Európai Unió Törvényszéke 2013. szeptember 16‑iCEPSA kontra Bizottság ítéletének (T‑497/07, EU:T:2013:438; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítélettel a Törvényszék elutasította az [EK 81. cikk] alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/38.710 – „spanyol bitumen”‑ügy) 2007. október 3‑án hozott C(2007) 4441 végleges bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) őt érintő részének megsemmisítése, illetve másodlagosan a vele szemben kiszabott bírság csökkentése iránti keresetét.

         Jogi háttér

               2

               Az Európai Gazdasági Közösség által használt nyelvek meghatározásáról szóló, 1958. április 15‑i 1. tanácsi rendelet (HL 1958. 17., 385. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 3. cikke úgy rendelkezik, hogy „azokat az okmányokat, amelyeket az EU valamely intézménye küld egy tagállamnak a joghatósága alá tartozó személynek, az adott állam nyelvén kell megszövegezni”.

         A jogvita előzményei és a vitatott határozat

               3

               A jogvitának a megtámadott ítélet 1–91., illetve 107. és 108. pontjában bemutatott előzményeit a következőképpen lehet összefoglalni.

               4

               A jogsértéssel érintett termék az útburkoló bitumen, vagyis olyan bitumen, amelyen semmiféle átalakítást nem végeztek, és amelyet utak építéséhez és karbantartásához használnak.

               5

               A spanyol bitumenpiac egyrészt három gyártóból, a Repsol, a CEPSA‑PROAS és a BP csoportokból, másrészt importőrökből áll, amelyek között a Nynäs és a Petrogal csoport szerepel.

               6

               A CEPSA‑PROAS csoport az energiaágazatban tevékeny, tőzsdén jegyzett társaságok nemzetközi csoportja, amely több országban is jelen van. A Productos Asfálticos (PROAS) SA, az 1991. március 1‑jétől a CEPSA kizárólagos tulajdonában lévő leányvállalata, a CEPSA által előállított bitument forgalmaz, illetve más bitumenalapú termékeket gyárt és forgalmaz.

               7

               A PROAS‑nak Spanyolországban az útburkoló bitumen harmadik személyek részére történő eladásából 90700000 euró forgalma származott a 2001. üzleti évben, ami az érintett piac 31,67%‑nak felel meg. A CEPSA‑PROAS konszolidált forgalma 2006‑ban 18474000000 euró volt.

               8

               A BP csoport egy társasága által 2002. június 20‑án a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: 2002. évi engedékenységi közlemény) alapján benyújtott engedékenység iránti kérelme nyomán 2002. október 1‑jén és 2‑án vizsgálatokat végeztek a Repsol, a CEPSA‑PROAS, a BP, a Nynäs és a Petrogal csoportoknál.

               9

               2004. február 6‑án az Európai Bizottság [az EK 81. cikk] és [az EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 11. cikkének (3) bekezdése alapján megküldte az érintett vállalkozásoknak az első csoport tájékoztatáskérést.

               10

               A Repsol csoport és a PROAS a 2004. március 31‑i, illetve 2004. április 5‑i faxban a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján, társasági nyilatkozat kíséretében kérelmet küldött a Bizottságnak.

               11

               A Bizottság, miután további négy tájékoztatáskérést intézett az érintett vállalkozásokhoz, formálisan megindította az eljárást, és 2006. augusztus 24–28. között kifogásközlést küldött a BP, a Repsol, a CEPSA‑PROAS, a Nynäs és a Petrogal csoportok érintett társaságainak.

               12

               Mielőtt a CEPSA‑PROAS csoport érintett társaságainak megküldte volna a kifogásközlést, a Bizottság a 2006. július 19‑i levelében azt kérdezte a CEPSA‑tól, hogy hozzájárul‑e ahhoz, hogy a Bizottság minden hivatalos dokumentumot, kifogásközlést, vagy a vele szemben adott esetben hozandó határozatot angol nyelven küldjön meg neki. A 2006. július 20‑i levelében a CEPSA kijelentette, hogy a Bizottság a kifogásközlést angol nyelven küldheti meg.

               13

               2007. október 3‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelyben megállapította, hogy a tizenhárom címzett vállalkozás az útburkoló bitumen ágazatban (a Kanári‑szigetek kivételével) a spanyol területet érintően a piac felosztásából és az árak rögzítéséből álló megállapodások és összehangolt magatartások összességében vett részt.

               14

               A Bizottság úgy vélte, hogy mindkét megállapított versenykorlátozás, vagyis a piac felosztására vonatkozó horizontális megállapodások, valamint az árak összehangolása, természetükből adódóan az EK 81. cikk legsúlyosabb megsértésének minősülnek, amelyek – az ítélkezési gyakorlat szerint – már a jellegüknél fogva igazolhatják a „különösen súlyos” jogsértésnek való minősítést.

               15

               A Bizottság a kiszabandó bírság „kiindulási összegét” a jogsértés súlyára, az érintett piac 2001‑ben 286400000 euróra becsült értékére, a jogsértés utolsó teljes évére, valamint arra tekintettel, hogy a jogsértés a bitumen egyetlen tagállamban való értékesítésére korlátozódott, 40000000 euróban határozta meg.

               16

               A Bizottság ezt követően a vitatott határozat címzett társaságait az eltérő bánásmód alkalmazása céljából különböző csoportokba sorolta annak függvényében, hogy mekkora jelentőségük volt az érintett piacon, így véve figyelembe a tényleges gazdasági lehetőségüket arra, hogy kárt okozzanak a versenyben.

               17

               A Repsol csoport és a PROAS, melyek piaci részesedése a 2001. üzleti évben 34,04%‑ot, illetve 31,67%‑ot tett ki, az első kategóriába kerültek, a BP csoport 15,19%‑os piaci részesedéssel a második kategóriába, míg a Nynäs csoport és a Petrogal csoport, amelyek piaci részesedése 4,54% és 5,24% között mozgott, a harmadik kategóriába. Ennek alapján a Bizottság a kiszabandó bírságok „alapösszegét” a következőképpen határozta meg:

                        —

                        első kategória a Repsol csoport és a PROAS számára: 40000000 euró;

                        —

                        második kategória a BP csoport számára: 18000000 euró;

                        —

                        harmadik kategória a Nynäs csoport és a Petrogal csoport számára: 5500000 euró.

               18

               Miután a bírságok alapösszegét a jogsértés időtartamának – mégpedig a PROAS esetében tizenegy év, hét hónap (1991. március 1‑től 2002. október 1‑ig) – függvényében megnövelte, a Bizottság megállapította, hogy a kiszabandó bírság összegét 30%‑kal növelni kell azon súlyosító körülmény miatt, hogy e vállalkozás volt a szóban forgó kartell egyik fő „motorja”.

               19

               A Bizottság azt is megállapította, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján a PROAS‑t megilleti a vele szemben egyébként kiszabandó bírság összegének 25%‑os csökkentése.

               20

               E tényezők alapján a CEPSA‑val és a PROAS‑szal szemben egyetemlegesen 83850000 euró bírságot szabtak ki.

         A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet

               21

               A Törvényszék Hivatalához 2007. december 20‑án benyújtott keresetével a fellebbező a vitatott határozatnak az őt érintő részében történő megsemmisítését, másodlagosan pedig a vele szemben kiszabott bírság összegének csökkentését kérte. Kérte továbbá, hogy a Törvényszék a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               22

               Keresetének alátámasztása érdekében a fellebbező hét jogalapra hivatkozott.

               23

               A Törvényszék e jogalapok mindegyikét, így a keresetet teljes egészében elutasította.

               24

               A Bizottság a viszontkeresetében azt kérte, hogy a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva emelje meg a CEPSA‑val szemben kiszabott bírság összegét; a Törvényszék e kérelemnek nem adott helyt.

         A felek kérelmei

               25

               Fellebbezésével a CEPSA azt kéri, hogy a Bíróság:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítélet rendelkező részének első és harmadik pontját;

                        —

                        határozzon az ügyben érdemben, anélkül, hogy visszautalná az ügyet a Törvényszék elé, mégpedig a vitatott határozatban megállapított bírság összegét az általa megfelelőnek értékelt összegre csökkentve, és

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a fellebbezés költségeinek viselésére.

               26

               A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a fellebbezést, és

                        —

                        a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.

         A fellebbezésről

               27

               Fellebbezésének alátámasztása érdekében a fellebbező hat jogalapra hivatkozik.

               28

               Az együttesen vizsgálandó első két jogalapot a lényeges eljárási szabályok megsértésére és a nyelvhasználatra vonatkozó szabályok terén a tények elferdítésére alapítja. A harmadik jogalap a fellebbezővel szemben kiszabott bírság összegének meghatározásakor az arányosság elvének megsértésére vonatkozik. A fellebbező az együttesen vizsgálandó negyedik és az ötödik jogalapjában azzal érvel, hogy a Törvényszék megsértette az észszerű határidő betartásának elvét. A hatodik jogalap a Törvényszék eljárási szabályzata – a jogvitára alkalmazandó változatában – 87. cikke (2) bekezdésének megsértésén alapul.

         A lényeges eljárási szabályok megsértésére és a nyelvhasználatra vonatkozó szabályok terén a tények elferdítésére alapított, első és második jogalapról

      A felek érvei

               29

               A megtámadott ítélet 113–115. és 119. pontja ellen irányuló első jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem semmisítette meg a vitatott határozatot a lényeges eljárási szabályok abból eredő megsértése miatt, hogy a Bizottság a CEPSA‑nak angol nyelven küldte meg a kifogásközlést, megsértve ezzel az első rendelet 3. cikkét, az EUSZ 3. cikket, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 41. cikkének (4) bekezdését, amint arra már a válaszában és a tárgyaláson is hivatkozott. E tekintetben a fellebbező azt állítja, hogy irreleváns az, hogy szabadon és önszántából egyezett bele e jogsértésbe.

               30

               A Bizottság úgy véli, hogy a lényeges eljárási szabályok megsértésére és az első rendelet megsértésére alapított jogalap új, a fellebbezés szakaszában elfogadhatatlan jogalapnak minősül. Másodlagosan úgy véli, hogy a jogalap megalapozatlan.

               31

               A megtámadott ítéletnek egyrészről a 109., 110. és 114. pontja, másrészről pedig 115. pontja ellen irányuló, második jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elferdítette a tényeket annak megállapításával, hogy a fellebbező a nyelvhasználati szabályok megsértésébe szabad akaratából egyezett bele, és hogy e jogsértés következtében nem sérült a védelemhez való joga.

               32

               E tekintetben a fellebbező azzal érvel, hogy egyrészt 2006. július 20‑án csupán azért küldte meg a kifogásközlés angol nyelven való megküldését elfogadó iratot, hogy elkerülje a bírság amiatti megemelését, hogy a kifogásközlés 2006. szeptember 1‑je utáni megküldése a Bizottságot arra ösztönözte volna, hogy vele szemben jelentősen súlyosabb bírságot szabjon ki.

               33

               Másrészt azt állítja, hogy azt a tényt, hogy ezt a kifogásközlést nem a kívánt nyelven fogalmazták meg, a Törvényszéknek úgy kellene tekintenie, hogy nem csak az első rendeletet, hanem a védelemhez való jogát is sérti, mivel ezt a dokumentumot le kellett fordíttatnia ahhoz, hogy válaszolni tudjon rá, amely így nem bírt az eredeti változatnak megfelelő pontossággal és hitelességgel.

               34

               A Bizottság viszont úgy véli, hogy a Törvényszék egyáltalán nem ferdítette el a tényeket, és hogy semmiképpen sem állapítható meg a védelemhez való jog megsértése, mivel az eljárás az állítólagos szabálytalanság nélkül sem vezetett volna más eredményre.

         A Bíróság álláspontja

               35

               A Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani. Ugyanis valamely fél jogosult a Bíróság előtt olyan jogalapokra hivatkozni, amelyek a Törvényszék által elfogadott megoldás jogi megalapozottságát vitatják (lásd: 2007. november 29‑iStadtwerke Schwäbisch Hall és társai kontra Bizottság ítélet, C‑176/06 P, nem tették közzé, EU:C:2007:730, 17. pont). Márpedig a megtámadott ítélet 107–119. pontjában a Törvényszék kifejezetten a fellebbezőnek a lényeges eljárási szabályok megsértésére és az első rendelet megsértésére alapított kifogásaira válaszolt. Ennélfogva a fellebbező jogosult a megtámadott ítéletnek ezeket a jogalapokat elutasító részét vitató jogalapokra hivatkozni.

               36

               A lényeges eljárási szabályok megsértésére és az első rendelet, valamint az EUSZ 3. cikk, illetve a Charta 41. cikke (1) bekezdésének megsértésére alapított kifogásokat illetően a Bíróságnak a Törvényszék által a megtámadott ítélet 115. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az első rendelet 3. cikkében meghatározott nyelv használata nem minősül az EUMSZ 263. cikk értelmében vett olyan lényeges eljárási szabálynak, amelynek megsértése feltétlenül érintené a valamely személyhez más nyelven intézett bármiféle dokumentum szabályszerűségét (lásd ebben az értelemben: 1970. július 15‑iACF Chemiefarma kontra Bizottság ítélet, 41/69, EU:C:1970:71, 47–52. pont). Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis, ha valamely intézmény egy tagállam joghatósága alá tartozó személyhez olyan szöveget intéz, amely nem ezen állam nyelvén íródott, ez az eljárásmód csakis akkor érinti az eljárás jogszerűségét, ha abból e személyre nézve a közigazgatási eljárásban hátrányos következmények származnak.

               37

               Ebből következik, hogy a fellebbező érvelésével ellentétben csakis akkor, ha a kifogásközlés megküldésekor az első rendelet 3. cikkében előírt nyelvtől eltérő nyelv használatából a fellebbezőre nézve hátrányos következmények származtak, kifogásolható e megküldés, és ebből eredően az így megindított eljárás szabályszerűsége.

               38

               Ez utóbbi tekintetben a fellebbező által a második jogalap keretében kifejtett azon érvelést, amely szerint a Törvényszék elferdítette a tényeket annak megállapításával, hogy szabad akaratából egyezett bele abba, hogy a kifogásközlést angol nyelvű változatban kapja meg, el kell utasítani anélkül, hogy a Bíróságnak állást kellene foglalnia annak esetleges megalapozottságáról. A jelen ügyben ugyanis az állítólagos elferdítés csakis akkor eredményezheti a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését, amennyiben bebizonyosodik, hogy a beleegyezésből adott esetben származó kár a fellebbező védelemhez való jogának megsértését eredményezi a közigazgatási eljárásban.

               39

               Márpedig egy ilyen jogsértés megállapítása érdekében a fellebbező lényegében ugyanazokat az érveket hozza fel, mint amelyeket a Törvényszék előtt előadott, és amelyeket a Törvényszék a megtámadott ítélet 113. pontjában már olyan indokkal elutasított, amelyekről a fellebbező nem állítja, hogy a tények elferdítésén alapul. Ennélfogva ezeket az érveket mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani, amiből az következik, hogy a második jogalapnak nem lehet helyt adni, amennyiben a tények állítólagos elferdítésén alapul.

               40

               Következésképpen a fellebbezés első és a második jogalapját teljes egészében el kell utasítani.

         Az arányosság elvének a Törvényszék általi megsértésére alapított, harmadik jogalapról

      A felek érvei

               41

               A fellebbező a megtámadott ítélet 321–332. pontja ellen irányuló, harmadik jogalapjában azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélettel megsértette az indokolási kötelezettségét, és a Bíróság által értelmezett arányosság elvét.

               42

               A Törvényszéknek a fellebbező által a fellebbezése alátámasztására hivatkozott 1994. július 14‑iParker Pen kontra Bizottság ítéletben (T‑77/92, EU:T:1994:85) elfogadott megoldás mintájára csökkentenie kellett volna a CEPSA‑val és a PROAS‑szal szemben egyetemlegesen kiszabott bírság összegét, mivel a Bizottság nem vette figyelembe a jogsértéssel érintett termékkel összefüggő forgalomnak a CEPSA‑PROAS csoport teljes forgalmához viszonyított csekély arányát – konkrétan 0,77% –, ami azt eredményezte, hogy a CEPSA‑val szemben kiszabott bírság végső összege a PROAS által a jogsértés utolsó teljes üzleti évében elért forgalmának több mint 90%‑át tette ki.

               43

               Márpedig a Törvényszék nem alkalmazta az ebből az ítéletből eredő tantételt, mivel csupán azt állapította meg, hogy egyrészt a forgalom 10%‑os felső határát helyesen alkalmazták a jelen ügyben, anélkül hogy megvizsgálta volna a jogsértéssel érintett termékkel összefüggő csekély forgalom relevanciáját, másrészt pedig, hogy az említett ítélet nem társaságcsoportra vonatkozik.

               44

               Ezáltal a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor helyben hagyott egy olyan bírságot, amelynek összege nemcsak hogy nem megfelelő, de az aránytalanságig túlzott a 2012. november 22‑iE.ON Energie kontra Bizottság ítélet (C‑89/11 P, EU:C:2012:738) 126. pontja értelmében.

               45

               A Bizottság úgy véli, hogy e jogalap megalapozatlan.

         A Bíróság álláspontja

               46

               Mivel a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem indokolta megfelelően a CEPSA‑PROAS csoporttal szemben kiszabott bírság aránytalan jellegére vonatkozó érvelésének elutasítását, meg kell állapítani, hogy ez az állítás a megtámadott ítélet nyilvánvalóan téves olvasatán alapul.

               47

               A CEPSA‑val és a PROAS‑szal szemben egyetemlegesen kiszabott bírság aránytalan jellegével kapcsolatos kifogás elutasításához ugyanis a Törvényszék egyrészt a megtámadott ítélet 316. pontjában megállapította, hogy a CEPSA‑PROAS csoportot illetően csakis a PROAS által értékesített útburkoló bitument vette figyelembe. Másodszor a megtámadott ítélet 317. és 318. pontjában megjegyezte, hogy a Bizottság semmiféle szorzótényezőt nem alkalmazott. Harmadszor ezen ítélet 323. pontjában megállapította, hogy az 1994. július 14‑iParker Pen kontra Bizottság ítélet (T‑77/92, EU:T:1994:85) a jelen ügy szempontjából nem releváns, tekintettel egyrészt arra, hogy a vitatott határozatban a Bizottság csupán a jogsértés tárgyát képező termékek értékesítéséből származó összeget vette figyelembe, másrészt pedig arra, hogy az 1994. július 14‑iParker Pen kontra Bizottság ítéletben (T‑77/92, EU:T:1994:85) egy független társaságról volt szó, így nem merült fel a csoport teljes forgalmának esetleges figyelembevétele. Negyedszer a CEPSA‑nak a forgalom az [EK 81. cikkben] és [az EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikke (2) bekezdésében meghatározott 10%‑os felső határának túllépésére vonatkozó érvére válaszolva az említett ítélet 324. pontjában megállapította, hogy az, hogy a CEPSA‑PROAS csoporttal szemben kiszabott bírság összege közel megegyezik a PROAS által a szóban forgó jogsértés utolsó teljes üzleti évében elért, az összes értékesítést magában foglaló forgalommal, önmagában nem enged az arányosság elvének megsértésére következtetni, és e tekintetben ugyanezen ítélet 327–329. pontjában megállapította, hogy a Bizottság helyesen tekintette úgy, hogy a PROAS és a CEPSA egyetlen gazdasági egységet képezett, és hogy ezt a felső határt az EK 81. cikk értelmében vállalkozásként tevékenykedő, egyetlen gazdasági egységet képező valamennyi társaság összesített forgalma alapján kell kiszámolni.

               48

               Mivel a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a bírságok összegének arányosságát állapította meg, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak, amennyiben fellebbezés keretén belül jogi kérdésekről határoz, nem feladata, hogy méltányossági okokból a sajátjával helyettesítse az Törvényszék értékelését, amely az uniós jog megsértése miatt a vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok összegéről dönt. Így a bírság összegének nem megfelelő jellege folytán csak akkor lehetne megállapítani, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a szankció mértéke nem csupán nem megfelelő, hanem oly mértékben eltúlzott, hogy az már aránytalan (2014. július 10‑iTelefónica és Telefónica de España kontra Bizottság ítélet, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 205. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               49

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, ahogyan azt a Törvényszék is helyesen tette a megtámadott ítélet 328. pontjában, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső határt e rendelkezés szerint az EK 81. cikk – jelenleg EUMSZ 101. cikk – értelmében a vállalkozásként tevékenykedő, egyetlen gazdasági egységet képező valamennyi társaság összesített forgalma alapján kell kiszámolni (lásd: 2013. május 8‑iEni kontra Bizottság ítélet, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 109. pont; 2013. július 11‑iTeam Relocations és társai kontra Bizottság ítélet, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, 172. és 173. pont; 2013. november 26‑iGroupe Gascogne kontra Bizottság ítélet, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 56. pont). Valamely bírság arányossága ugyanis különösen az elrettentésre irányuló célra tekintettel értékelendő, és ezen összesített forgalom figyelembevétele tehát ezen értékelés szempontjából ahhoz szükséges, hogy figyelembe vegye az említett vállalkozás gazdasági erejét (lásd ebben az értelemben: 2016. január 20‑iToshiba Corporation kontra Bizottság ítélet, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 83. és 84. pont).

               50

               Márpedig a fellebbező, mivel lényegében azzal érvel, hogy a CEPSA‑PROAS csoporttal szemben kiszabott bírság összege a PROAS forgalmának több mint 90%‑át teszi ki, ezen állítása alátámasztására nem szolgál semmiféle olyan adattal, amely azt bizonyítaná, hogy a vele szemben kiszabott bírság összege, amely a CEPSA‑PROAS csoport forgalmának kevesebb mint 1%‑át teszi ki, a Bíróságnak a jelen ítélet 48. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata értelmében az aránytalanságig túlzott.

               51

               Amennyiben a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék az 1983. június 7‑iMusique Diffusion française és társai kontra Bizottság ítéletre (100/80–103/80, EU:C:1983:158) hivatkozva nem vizsgálta meg, hogy a kiszabott bírság arányos‑e nem csupán a csoport teljes forgalmához képest, hanem a jogsértés terjedelméhez képest is, elegendő annyit megállapítani, hogy a Törvényszék helyesen alkalmazta ezt az ítélkezési gyakorlatot, mivel nem csak a csoport teljes forgalmát vette figyelembe, hanem a kartell résztvevői, köztük a PROAS által teljesített útburkoló bitumen eladásokat is. Egyébiránt a fellebbező nem vitatta a megtámadott ítélet 315., 316. és 322. pontját, amelyek szerint a PROAS a jogsértésben tizenegy év, hét hónapon keresztül vett részt. A bírság alapösszegének Bizottság általi, a jogsértésben való részvétel e hosszú időszakának figyelembevétele érdekében történő megemelését sem vitatta.

               52

               Az előzőekből következően a jelen fellebbezés harmadik jogalapját mint megalapozatlant el kell utasítani.

         Az észszerű határidő betartása elvének megsértésére alapított, negyedik és ötödik jogalapról

      A felek érvei

               53

               A fellebbező a megtámadott ítélet 267–269. pontja ellen irányuló, negyedik jogalapjával azt kifogásolja, hogy a Törvényszék megsértette az EUMSZ 261. cikket és az 1/2003 rendelet 31. cikkét azáltal, hogy a megtámadott ítélet meghozatalában megmutatkozott késedelmének következményeiről nem foglalt állást. E tekintetben azzal érvel, hogy a Törvényszék az őt megillető korlátlan felülvizsgálati jogkör körében köteles figyelembe venni az ügy valamennyi ténybeli és jogi körülményét, és különösen az észszerű határidő betartásának elvét.

               54

               Az ugyancsak a Charta 41. cikkének (1) bekezdéséből és 47. cikkének második bekezdéséből következő észszerű határidő betartása elvének megsértésére alapított, ötödik jogalap három részből áll. E jogsértés következtében és jóvátétel címén a fellebbező a vele szemben kiszabott bírság összegének 25%‑kal való csökkentését kéri. E tekintetben azzal érvel, hogy az ügy elbírálásában való késedelem minden egyes éve a kiszabott bírság összegének 10%‑kal, illetve minden egyes, hat hónap és egy év közötti időszak ezen összeg 5%‑kal való csökkentését kellene, hogy eredményezze.

               55

               E jogalap első részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék megszegte az elé terjesztett ügyek észszerű időn belüli elbírálására irányuló kötelezettségét, tekintettel arra, hogy a kereset benyújtása és a megtámadott ítélet kihirdetése között eltelt öt év és kilenc hónap, beleértve az írásbeli szakasz lezárása és az eljárás szóbeli szakasza közt eltelt négy év és két hónapos időszakot.

               56

               Az említett jogalap második részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék megsértette az észszerű határidő betartásának elvét, mivel nem együttesen értékelte a közigazgatási eljárás és a bírósági eljárás időtartamát, amely összességében meghaladta a tizenegy évet. Érvelése alátámasztására Kokott főtanácsnok Solvay kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványának (C‑109/10 P, EU:C:2011:256) 240. pontjára hivatkozik.

               57

               Ugyanezen jogalapnak a megtámadott ítélet 245–265. pontja ellen irányuló harmadik részében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állapította meg, hogy a közigazgatási eljárást észszerű határidőn belül folytatták le.

               58

               E rész alátámasztása érdekében azzal érvel, hogy a jelen ügy Bizottság általi elbírálásának ötéves időszakát nem indokolhatja a jogvita bonyolultsága, vagy a vizsgálat alá vont vállalkozások magatartása, akik mind együttműködtek az eljárás során.

               59

               Arra is hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 245–250. pontjában a Törvényszék a közigazgatási eljárás időtartamának értékeléséhez tévesen vette figyelembe azt, hogy a Bizottság a versenyjogi bírságok kiszabásának elévülési idejét betartotta. Továbbá azt kifogásolja, hogy a Törvényszék az értékelése során – a megtámadott ítélet 251–265. pontjában – nem vette figyelembe a közigazgatási eljárás kezdetét, vagyis a 2002 októbere és 2004 júniusa között eltelt időszakot, amely során a Bizottság elemezhette volna a BP csoport engedékenységi kérelemét, és elvégezhette volna az ehhez a kérelemhez szükséges vizsgálatot.

               60

               A Bizottság azzal érvel, hogy ami az észszerű határidőnek mind a közigazgatási, mind pedig a bírósági eljárásban – akár külön‑külön, akár együttesen nézve – való megsértésére vonatkozó állításokat illeti, a fellebbező feladata, hogy a Törvényszékhez kártérítési keresetet nyújtson be. Hozzáteszi, hogy mindenesetre a fellebbező nem szolgál semmiféle olyan adattal, amely azt bizonyítaná, hogy a Bizottság előtti eljárás és/vagy a Törvényszék előtti eljárás az ügy körülményeire tekintettel túlzottan hosszú volt.

         A Bíróság álláspontja

               61

               Az ötödik jogalap harmadik részét illetően, amelyben a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állapította meg, hogy a közigazgatási eljárás nem lépte túl az észszerű határidőt, emlékeztetni kell arra, hogy bár az észszerű határidő betartása elvének megsértése indokolhatja az EUMSZ 101. cikken és az EUMSZ 102. cikken alapuló eljárás során hozott határozat megsemmisítését akkor, ha az érintett vállalkozás védelemhez való jogának megsértésével jár (lásd ebben az értelemben: 2006. szeptember 21‑iNederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ítélet, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 42. és 43. pont), az ilyen közigazgatási eljárás észszerű határidejének Bizottság általi megsértése – amennyiben bebizonyosodik – nem eredményezheti a kiszabott bírság összegének csökkentését (lásd ebben az értelemben: 2014. május 8‑iBolloré kontra Bizottság ítélet, C‑414/12 P, nem tették közzé, EU:C:2014:301, 109. pont).

               62

               Márpedig a jelen ügyben – amint az a jelen ítélet 54., illetve 57–59. pontjából kitűnik – nem vitatott, hogy a fellebbező az arra vonatkozó kifogásaival, hogy a Törvényszék a közigazgatási eljárás nem túlzott elhúzódásának megállapításához figyelembe vette azt, hogy az elévülési idő még nem telt le, valamint hogy a Törvényszék nem vette figyelembe a vitatott közigazgatási eljárás egy részét, csupán a vele szemben kiszabott bírság összegének csökkentését kívánja elérni.

               63

               Következésképpen az ötödik jogalap harmadik részét, megalapozottságától eltekintve, mint hatástalant el kell utasítani.

               64

               A fellebbezésnek az észszerű időn belüli határozathozatal Törvényszék általi megsértésére alapított negyedik jogalapját és ötödik jogalapjának első részét illetően emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben valamely uniós bíróság megsérti a Charta 47. cikkének második bekezdéséből eredő azon kötelezettségét, hogy az előtte folyamatban lévő ügyeket észszerű időn belül tárgyalja, a Törvényszéknek az EUMSZ 261. cikk és az 1/2003 rendelet 31. cikke szerinti korlátlan felülvizsgálati jogkörétől függetlenül, ezt a Törvényszék előtt indított kártérítés iránti eljárás keretében lehet szankcionálni, mivel az ilyen kereset hatékony jogorvoslatot képez. Ezért az észszerű időn belüli határozathozatal Törvényszék általi elmulasztásából eredő kár megtérítése iránti kérelmet nem lehet fellebbezés formájában közvetlenül a Bíróság elé terjeszteni, hanem azt magához a Törvényszékhez kell benyújtani (lásd különösen: 2014. július 10‑iTelefónica és Telefónica de España kontra Bizottság ítélet, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 66. pont; 2014. október 9‑iICF kontra Bizottság ítélet, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 57. pont; 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 17. és 18. pont).

               65

               Az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdése értelmében hatáskörrel rendelkező Törvényszék, amelyhez kártérítési keresetet nyújtottak be, köteles az ilyen keresetről a kifogásolt időtartamú eljárás alapjául szolgáló jogvitában eljárótól eltérő összetételű tanácsban határozatot hozni (lásd különösen: 2014. július 10‑iTelefónica és Telefónica de España kontra Bizottság ítélet, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 67. pont; 2014. október 9‑iICF kontra Bizottság ítélet, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 58. pont; 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 19. pont).

               66

               Ugyanakkor, mivel a jelen ügyben nyilvánvaló – anélkül, hogy a feleknek erre vonatkozóan további adatokkal kellene szolgálniuk –, hogy a Törvényszék kellően súlyosan megsértette az ügy észszerű időn belüli elbírálására vonatkozó kötelezettségét, a Bíróság ezt megállapíthatja (lásd különösen: 2014. október 9‑iICF kontra Bizottság ítélet, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, 59. pont; 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 20. pont).

               67

               A jelen ügyben erről van szó. A Törvényszék előtti eljárás időtartama, vagyis közel öt év és kilenc hónap, amelybe többek között azon négy év és egy hónapos időszak is beletartozik, amely bármiféle eljárási cselekmény nélkül telt el – amint az a jelen ítélet 92–94. pontjából kitűnik – az írásbeli szakasz lezárulta és a tárgyalás között, nem magyarázható sem az ügy jellegével vagy bonyolultságával, sem pedig az ügy összefüggéseivel.

               68

               Egyrészt ugyanis a Törvényszék elé terjesztett jogvita nem volt különösen bonyolult. Másrészt sem a megtámadott ítéletből, sem a felek által előadott adatokból nem tűnik ki, hogy e tétlenség időszaka objektíven igazolt volna, vagy a fellebbezőknek abban szerepük lett volna.

               69

               A jelen ítélet 65. pontjában kifejtett megfontolásokból azonban az következik, hogy a jelen fellebbezés negyedik jogalapját, valamint ötödik jogalapjának első részét el kell utasítani.

               70

               Az ötödik jogalap második részét illetően, amelyben a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem együttesen értékelte a közigazgatási és a bírósági szakasz időtartamát ahhoz, hogy összességében értékelje ezen időtartama észszerű voltát, ismételten emlékeztetni kell arra, hogy ez a fellebbezővel szemben kiszabott bírság összege csökkentésének elérésére irányul.

               71

               Márpedig, még ha feltételezzük is, hogy – a Törvényszék által a megtámadott ítéletben megállapítottak ellenére – megállapítható az észszerű határidő betartásához fűződő jog megsértése amiatt, hogy a CEPSA‑val szembeni közigazgatási és bírósági eljárás hosszú volt, ez a jogsértés önmagában nem eredményezheti azt, hogy a Törvényszék vagy a fellebbezés keretében a Bíróság csökkentse a szóban forgó jogsértés alapján az e társasággal szemben kiszabott bírság összegét (lásd ebben az értelemben: 2014. május 8‑iBolloré kontra Bizottság ítélet, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, 107. pont).

               72

               Ennélfogva az ötödik jogalap második részét el kell utasítani.

               73

               Következésképpen a negyedik és az ötödik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.

         A Törvényszék eljárási szabályzata – a jogvitára alkalmazandó változatában – 87. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított, hatodik jogalapról

               74

               A fellebbező a hatodik jogalapjával azt állítja, hogy a Törvényszék megsértette a Törvényszék eljárási szabályzata 87. cikkének (2) bekezdését a jogvitára alkalmazandó változatában, mivel a CEPSA‑t kötelezte a költségek viselésére, holott tekintettel arra, hogy mindkét fél részlegesen lett pernyertes, a költségeket meg kellett volna osztania köztük.

               75

               E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint abban az esetben, amennyiben a Bíróság a fellebbezés minden más jogalapját elutasította, a Törvényszék költségekre vonatkozó határozatának állítólagos jogellenességére utaló kérelmeket az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének második bekezdése alapján – amelynek értelmében a fellebbezés nem vonatkozhat kizárólag a költségek összegére vagy arra, hogy a költségek viselésére melyik felet kötelezték – mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani (lásd ebben az értelemben: 1995. január 13‑iRoujansky kontra Tanács végzés, C‑253/94 P, EU:C:1995:4, 13. és 14. pont; 2014. október 2‑iStrack kontra Bizottság ítélet, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, 151. pont).

               76

               Mivel a fellebbező a fellebbezés első öt jogalapja tekintetében pervesztes lett, így a költségek megosztásával kapcsolatos, utolsó jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

               77

               Ennélfogva a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.

         A költségekről

               78

               Az eljárási szabályzat 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.

               79

               E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint, amely ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

               80

               Mivel a CEPSA pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a jelen fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

                           2)

                           A Bíróság a Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA‑t kötelezi a költségek viselésére.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	* Az eljárás nyelve: spanyol.


A Bíróság (első tanács) 1987. január 21-i ítélete. # Vassiliki Stroghili kontra az Európai Közösségek Számvevőszéke. # # 204/85. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) október 1.-i ítélete: 1998. # Langnese-Iglo GmbH kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny . # C-279/95. P. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) október 4.-i ítélete: 1991. # B. J. van Dalfsen és társai kontra B. van Loon és T. Berendsen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # Brüsszeli Egyezmény. # C-183/90. sz. ügy