title: Az Elsőfokú Bíróság (kibővített nyolcadik tanács) 2008. december 17-i ítélete.#Ryanair Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Állami támogatások - A vallon régió és a Charleroi Bruxelles Sud repülőtér által a Ryanair légitársasággal kötött megállapodások - Gazdasági előny fennállása - A piacgazdasági magánbefektető kritériumának alkalmazása.#T-196/04. sz. ügy.

text:
      T‑196/04. sz. ügy
      Ryanair Ltd
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Állami támogatások – A vallon régió és a Charleroi Bruxelles Sud repülőtér által a Ryanair légitársasággal kötött megállapodások – Gazdasági előny fennállása – A piacgazdasági magánbefektető kritériumának alkalmazása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A magánbefektető kritériuma szerinti értékelés
      (EK 87. cikk, (1) bekezdés)
      2.      Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A magánbefektető kritériuma szerinti értékelés – Köztulajdonban álló repülőtéri
            létesítményeket kezelő hatóság
      (EK 87. cikk, (1) bekezdés)
      1.      A magánbefektető kritériumának alkalmazása keretében a kereskedelmi ügyletet egészében kell figyelembe venni annak megvizsgálásakor,
         hogy a közjogi jogalany és az általa ellenőrzött jogalany együtt racionális piacgazdasági szereplőként jártak‑e el. A Bizottság
         a vitatott intézkedések értékelése során ugyanis köteles valamennyi releváns elemet és azok összefüggéseit figyelembe venni,
         ideértve az említett intézkedésekkel támogatást nyújtó hatóság vagy hatóságok helyzetére vonatkozó releváns elemeket is.

      (vö. 59. pont)
      2.      Annak megállapításakor, vajon valamely állami intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett előnyt jelent‑e,
         különbséget kell tenni egyrészről azon kötelezettségek között, amelyeket az államnak gazdasági tevékenységet folytató vállalkozásként
         kell vállalnia, másrészről pedig azon kötelezettségek között, amelyek őt közhatalomként terhelhetik. Abban az esetben, amikor
         az állam magánbefektetőként tevékenykedő vállalkozás minőségében jár el, szükségesnek tűnik ugyan a magatartását a piacgazdasági
         magánbefektető elvének fényében elemezni, az említett elv alkalmazását ki kell azonban zárni abban az esetben, amikor közhatalomként
         jár el. Ez utóbbi esetben ugyanis az állam magatartása sosem hasonlítható össze a gazdasági szereplőével vagy a piacgazdasági
         magánbefektetőével.

      Minden olyan tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával
         jár. A leszállási illetékek összegének megállapítása, valamint az ehhez kapcsolódó kártalanítási garancia a repülőtéri infrastruktúrák
         kezeléséhez közvetlenül kapcsolható tevékenység, amely gazdasági tevékenységet jelent. A hatóság által megállapított repülőtéri
         díjak a repülőtéren nyújtott szolgáltatások díjazásának tekintendők azon tény ellenére, hogy a díjak mértéke és a használók
         számára nyújtott szolgáltatás között fennálló közvetlen és egyértelmű kapcsolat gyenge.

      Továbbá a repülőtéri létesítmények légitársaságok rendelkezésére való bocsátása valamely hatóság által, valamint azok kezelése
         olyan illeték fizetése ellenében, amelynek mértékét e hatóság szabadon állapítja meg, gazdasági jellegű tevékenységnek minősíthető,
         mivel az ilyen tevékenységek – noha a közszférában hajtják végre azokat – kizárólag ebből adódóan nem tartoznak a közhatalmi
         jogkörök gyakorlásába. E tevékenységek ugyanis természetüknél, tárgyuknál és a rájuk vonatkozó szabályoknál fogva nem kapcsolódnak
         olyan jogkörök gyakorlásához, amelyek tipikusan közhatalmi jogkörök.

      Így az, hogy a köztulajdonban álló repülőtéri létesítmények tulajdonosa hatóság, nem zárhatja ki, hogy gazdasági tevékenységet
         folytató jogalanynak tekinthető.

      Ugyanígy kizárólag azon körülmény, hogy a hatóság a repülőtéri illetékek megállapítása területén szabályozási jellegű jogkörökkel
         rendelkezik, nem zárja ki, hogy az említett illetékekre vonatkozó engedmények rendszerét a piacgazdasági magánbefektető elvének
         fényében kelljen megvizsgálni, mivel ilyen rendszert magánszereplő is bevezethet.

      (vö. 84–85., 87–89., 91–92., 101. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített nyolcadik tanács)
      2008. december 17.(*)

      „Állami támogatások – A vallon régió és a Charleroi Bruxelles Sud repülőtér által a Ryanair légitársasággal kötött megállapodások – Gazdasági előny fennállása – A piacgazdasági magánbefektető kritériumának alkalmazása”
      A T‑196/04. sz. ügyben,
      a Ryanair Ltd (székhelye: Dublin [Írország], képviselik kezdetben: D. Gleeson, A. Collins SC, V. Power és D. McCann solicitors, később:
         V. Power, D. McCann solicitors, J. Swift QC, J. Holmes barrister és G. Berrisch avocat)

      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: N. Khan, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      támogatja:
      az Európai Légitársaságok Szövetsége (AEA) (képviselik: S. Völcker, F. Louis és J. Heithecker avocats)

      beavatkozó,
      a vallon régió és a Brussels South Charleroi Airport által a Ryanair légitársaság számára a Charleroi‑ban való működésének
         megkezdésekor nyújtott előnyökről szóló, 2004. február 12‑i 2004/393/EK bizottsági határozat (HL L 137., 1. o.) megsemmisítése
         iránti kérelem tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK
      ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (kibővített nyolcadik tanács),
      tagjai: E. Martins Ribeiro elnök, D. Šváby, S. Papasavvas, N. Wahl (előadó) és A. Dittrich bírák,
      hivatalvezető: K. Pocheć tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. március 12‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        A felperes, a Ryanair Ltd az első és legjelentősebb európai diszkont légitársaság. Elsőként alkalmazta Európában az ún. „low
         cost” kereskedelmi modellt, amelynek lényege a költségek minimalizálása és a hatékonyság maximalizálása valamennyi tevékenységi
         területén, azért hogy az összes piacon a legalacsonyabb árakat kínálja, és így jelentős számú utast vonzzon.

      2        A Ryanair a dublini célállomású légi útvonal megnyitásával 1997 májusában kezdte meg működését a charleroi‑i repülőtérről
         (Belgium).

      3        A 2000. év folyamán tárgyalásokat folytattak azzal kapcsolatban, hogy a Ryanair Charleroi‑ban hozza létre első kontinentális
         bázisát.

      4        2001. november elején a Ryanair két külön megállapodást kötött (a továbbiakban: vitatott megállapodások), az egyiket a charleroi‑i
         repülőtér tulajdonosával, a vallon régióval, a másikat pedig a vallon régió által ellenőrzött közvállalkozással, a Brussels
         South Charleroi Airporttal (BSCA), amely e repülőteret 1991. július 4. óta koncessziós jogosultként kezeli és működteti.

      5        Az első megállapodás értelmében a vallon régió a repülőtér nyitvatartási idejének módosításán túl a leszállási illetékeket
         a Ryanair vonatkozásában a jogszabályban előírtakhoz képest 50%‑kal csökkentette, és kötelezettséget vállalt arra, hogy a
         Ryanairnek kártalanítást nyújt bármely repülőtéri díj, illetve a repülőtér nyitvatartási idejének dekrétummal vagy rendelettel
         való módosításából közvetlenül vagy közvetetten eredő minden nyereségveszteség esetén.

      6        A második megállapodás szerint a Ryanair kötelezettséget vállalt arra, hogy a charleroi‑i repülőtéren kettő és négy közötti
         számú repülőgépet állomásoztat, és egy tizenöt éves időszakban repülőgépei naponta legalább háromszor fordulnak. Kötelezettséget
         vállalt továbbá arra, hogy a repülőtérről való „jelentős kivonulása” esetén egészben vagy részben visszatéríti a BSCA általi
         kifizetéseket (lásd a lenti 7. és 9. pontot).

      7        A BSCA kötelezettséget vállalt arra, hogy hozzájárul a Ryanair által a bázisának létrehozásával kapcsolatban viselendő költségekhez.
         E hozzájárulás a következőkből állt:

      –        a Ryanair személyzetének szállodai és ellátási költségei vonatkozásában 250 000 euróig terjedő kifizetés;
      –        megnyitott új utanként – Charleroi‑ban állomásozó repülőgépenként legfeljebb három útvonal erejéig – 160 000 eurót, vagyis
         legfeljebb 1 920 000 eurót kitevő kifizetés;

      –        a charleroi‑i repülőtér által kiszolgált új úti célokhoz rendelt repülő személyzet felvételének és képzésének költségei címén
         768 000 eurót kitevő kifizetés;

      –        irodai felszerelések vásárlására 4000 eurót kitevő kifizetés;
      –        műszaki célra különböző helyiségek vagy irodák „minimális vagy nulla költséggel” való rendelkezésre bocsátása.
      8        Továbbá e megállapodás értelmében a BSCA a Ryanairnek – a többi használó számára előírt díjnak megfelelő tíz euró helyett –
         utasonként egy eurót számláz a földi kiszolgálási szolgáltatások nyújtásáért.

      9        Végül a BSCA és a Ryanair közös társaságot alapított, a Promocyt, amelynek célja, hogy finanszírozza a Ryanair Cherleroi‑ban
         folytatott tevékenységeinek és a charleroi‑i repülőtér tevékenységeinek előmozdítását. A két fél kötelezettséget vállalt arra,
         hogy a Promocy működésében – egyrészről a törzstőke létrehozása érdekében 62 500 eurós vagyoni hozzájárulással, másrészről
         pedig a Promocy költségvetéséhez való éves, induló utasonként négy eurót kitevő hozzájárulással – ugyanolyan arányban vesznek
         részt.

      10      Ezen intézkedéseket nem jelentették be a Bizottságnak.

      11      A Bizottság a hozzá benyújtott panaszok és a sajtóban megjelent információk alapján 2002. december 11‑i levelében (SG [2002] D/233141)
         tájékoztatta a Belga Királyságot azon határozatáról, hogy ezen intézkedésekkel szemben megindítja az EK 88. cikk (2) bekezdése
         szerinti eljárást. Továbbá e határozatnak 2003. január 25‑én az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való közzétételével (HL C 18., 3. o.) felhívta az érintetteket a vitatott intézkedésekre vonatkozó észrevételeik megtételére.

      12      A Bizottság, miután megvizsgálta az érintett felek és a Belga Királyság megjegyzéseit, 2004. február 12‑én elfogadta a vallon
         régió és a Brussels South Charleroi Airport által a Ryanair légitársaság számára a Charleroi‑ban való működésének megkezdésekor
         nyújtott előnyökről szóló 2004/393/EK határozatot (HL L 137., 1. o.) (a továbbiakban: megtámadott határozat).

       A megtámadott határozat
      13      A megtámadott határozatban a Bizottság először is – a lefolytatott közigazgatási eljárás leírása után (az (1)–(6) preambulumbekezdés) –
         röviden emlékeztet a tényállásra és a hivatalos vizsgálati eljárás megindítását elrendelő határozatban foglalt értékelésre
         (a (7)–(15) preambulumbekezdés). Ezután bemutatja az érintett felek észrevételeit (a (16)–(75) preambulumbekezdés) és a Belga
         Királyság megjegyzéseit (a (76)–(136) preambulumbekezdés).

      14      A vitatott intézkedések tulajdonképpeni értékelése keretében a Bizottság először is az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében
         vett támogatás fennállását értékeli (a (137)–(250) preambulumbekezdés).

      15      E tekintetben elutasítja a piacgazdasági magánbefektető elvének a vallon régióra való alkalmazását. Lényegében úgy véli, hogy
         a leszállási illetékek megállapítása a vallon régió törvény‑ és rendeletalkotási hatáskörébe, és nem olyan gazdasági tevékenység
         keretébe tartozik, amely a piacgazdasági magánbefektető elvének fényében elemezhető lenne. A vallon régió, ahelyett hogy közhatalmi
         jogkörei keretében járt volna el, a Bizottság véleménye szerint jogellenes és hátrányosan megkülönböztető magatartást tanúsított,
         amikor – a többi légitársasággal szemben – a Ryanair vonatkozásában tizenöt éves időtartamra magánjogi szerződésben csökkentette
         a repülőtéri illetékek mértékét. A Bizottság ebből arra következtet, hogy a repülőtéri illetékek csökkentése és a kártalanítási
         garancia az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett előnyt jelent (a (139)–(160) preambulumbekezdés).

      16      A Bizottság a végrehajtási nehézségek ellenére azonban megpróbálja értékelni, hogy a BSCA által hozott intézkedéseket illetően
         a magánbefektető kritériuma teljesültnek tekinthető‑e (a (161)–(170) preambulumbekezdés). A Bizottság – mivel úgy vélte, hogy
         ez utóbbi nem a piacgazdasági magánbefektető elvének megfelelően járt el – úgy döntött, hogy a BSCA által a Ryanairnek nyújtott
         előnyök az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett előnyöket jelentenek (a (161)–(238) preambulumbekezdés). Kiemeli különösen,
         hogy beruházási döntésének meghozatalakor „a [BSCA] nem elemezte koherensen és minden eshetőséget figyelembe véve a kizárólag
         a Ryanairrel megkötni szándékozott szerződést”. Ennek során a BSCA olyan kockázatokat vállalt, amelyeket a piacgazdasági magánbefektető
         nem vállalt volna. E kockázatok mind az üzleti tervben foglalt adatokkal, mind pedig a BSCA és a vallon régió közötti viszonyokkal
         kapcsolatos egyéb adatokkal függenek össze (a (184)–(185) preambulumbekezdés).

      17      Mivel a Bizottság szerint teljesül a támogatás fennállásához szükséges többi kritérium, vagyis az egyediségre (a (239)–(242) preambulumbekezdés),
         a Ryanair számára állami források nyújtására (a (243)–(246) preambulumbekezdés), valamint a Közösségen belüli kereskedelem
         és a verseny érintettségére vonatkozó kritérium (a (247)–(249) preambulumbekezdés), megállapítja, hogy „a vallon régió és
         a BSCA által a Ryanairnek nyújtott előnyök állami támogatások”.

      18      A Bizottság kiemeli különösen, hogy a szóban forgó, akár a BSCA, akár a vallon régió által nyújtott előnyöket csak a Ryanair
         számára biztosították, és ezért azok egyediek. Megjegyzi továbbá, hogy ezen előnyök, amelyeket az (adott esetben regionális
         források igénybevételével járó) kártalanítási garancia és az (állam számára elmaradt haszonnal járó) leszállásiilleték‑csökkentés
         formájában közvetlenül a vallon régió nyújtott, illetve amelyeket a BSCA forrásainak igénybevétele által közvetve nyújtottak,
         a Ryanair javára állami források nyújtását foglalják magukban. Végül kifejti, hogy az említett, rendszerint a légitársaságot
         terhelő üzemeltetési költségek állam általi átvállalásának formájában nyújtott előnyök nemcsak egy vagy több útvonalon és
         meghatározott piaci szegmensben, hanem a Ryanair által ellátott teljes hálózatban torzítják a versenyt.

      19      Másodszor a Bizottság megvizsgálja, hogy e támogatásokat az EK‑Szerződésben előírt eltérések alapján a közös piaccal összeegyeztethetőeknek
         lehet‑e nyilvánítani. Lényegében arra a következtetésre jut, miszerint a vallon régió által nyújtott támogatások a közös piaccal
         összeegyeztethetetlenek. A Ryanairnek nyújtott engedmények a belga jogot és az arányosság elvét sértve hátrányosan megkülönböztetőek
         (a (263)–(266) preambulumbekezdés).

      20      Ami a BSCA által kifizetett támogatásokat illeti, a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekinti az új útvonalak
         megnyitásához nyújtott azon támogatásokat, amelyeknek összege nem haladja meg az indítási költségek 50%‑át, és amelyek időtartama
         5 évnél rövidebb. E határokon túl követeli a BSCA által a Ryanairnek kifizetett támogatások visszatéríttetését (a (267)–(344) preambulumbekezdés).

      21      Végül a Bizottság emlékeztet a repülőterek és a légi útvonalak finanszírozására vonatkozó politikai iránymutatásaira (a (345)–(356) preambulumbekezdés).

      22      A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen hangzik:

      „1. cikk
      A Belg[a Királyság] által, a vallon régió és a Ryanair között 2001. november 6‑án kötött szerződéssel a repülőtéri leszállási
         illetékek összegének – a vallon régióhoz tartozó repülőterek használatáért beszedendő illetékek megállapításáról szóló, 1998.
         július 16‑i vallon kormányrendelet 3. cikkében megállapított hivatalos díjon túlmenő – csökkentése, illetve az említett rendelet
         7. cikkének (1) és (2) bekezdésében megállapított általános engedmények formájában nyújtott támogatás a Szerződés 87. cikkének
         (1) bekezdése értelmében a közös piaccal összeegyeztethetetlen.

      2. cikk
      A Belg[a Királyság] által, a Brussels South Charleroi Airport (BSCA) vállalkozás és a Ryanair légitársaság között 2001. november
         2‑án kötött szerződéssel a földi kiszolgálási szolgáltatások áraira vonatkozóan a repülőtér hivatalos díjához képest adott
         engedmények formájában nyújtott támogatás a Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében a közös piaccal összeegyeztethetetlen.

      [A] Belg[a Királyság] a BSCA által viselt, a Ryanairnek nyújtott földi kiszolgálási szolgáltatásokkal összefüggő üzemeltetési
         költségek és a légitársaságnak számlázott ár közötti különbség kiszámításával megállapítja a visszatéríttetendő támogatások
         összegét. Amíg a 96/67/EK irányelvben előírt, két millió utasra vonatkozó küszöböt nem érik el, [a] Belg[a Királyság] ezen
         összegből levonhatja a BSCA által egyéb, szigorúan kereskedelmi tevékenységei keretében esetlegesen elért nyereségeket.

      3. cikk
      [A] Belg[a Királyság] gondoskodik arról, hogy a vallon régió által a 2001. november 6‑i szerződésben arra az esetre nyújtott
         kártalanítási garanciák, ha a Ryanairt a vallon régió szabályozási jogköreiből adódóan veszteségek érnék, érvénytelenek. A
         vallon régió a repülőtéri díjak, a repülőtér nyitvatartási ideje vagy más, szabályozási jellegű rendelkezések megállapítása
         során a Ryanairrel – mint más légitársaságokkal – szemben a szükséges mozgástérrel rendelkezik.

      4. cikk
      A BSCA által többek között marketinghozzájárulás, egyszeri ösztönző fizetések és irodák rendelkezésre bocsátása formájában
         nyújtott egyéb támogatások mint új útvonalak indításához nyújtott támogatások a közös piaccal összeegyeztethetőek a következő
         feltételek teljesülése esetén:

      1)      a hozzájárulásoknak új útvonal megnyitásához kell kapcsolódniuk, és időben korlátozottaknak kell lenniük. Az Európán belül
         kiszolgált úti célok esetén ezen időtartam nem haladja meg az útvonal megnyitását követő ötéves időszakot. Nem fizethetők
         ilyen hozzájárulások a Ryanair által a megelőző öt évben megszüntetett más útvonal helyett megnyitott útvonalhoz. A jövőben
         a támogatások olyan útvonalhoz sem nyújthatók, amelyet a Ryanair olyan más útvonal helyett nyit meg, amelyet korábban ugyanolyan
         gazdasági vagy népességi vonzáskörzetben lévő más repülőtérről látott el;

      2)      a jelenleg utasonként 4 euróban megállapított marketinghozzájárulásokat minden egyes érintett útvonal esetén a Ryanair által
         készített és a BSCA által érvényesített fejlesztési tervvel kell igazolni. E terv megjelöli a felmerülő és támogatható költségeket,
         amelyeknek közvetlenül az útvonal elősegítésével kell összefüggésben lenniük, éspedig azon célból, hogy az útvonalat az első
         ötéves időszakot követően támogatások nélkül is életképessé tegyék. A BSCA az ötéves időszak végén utólag érvényesíti az egyes
         légi útvonalakkal összefüggésben ténylegesen felmerült indítási költségeket is; a BSCA ehhez a feladathoz adott esetben igénybe
         veszi független könyvvizsgáló segítségét;

      3)      e hozzájárulásoknak a BSCA által már kifizetett részét illetően hasonló eljárást kell bevezetni e támogatások ugyanazon elvek
         alapján történő érvényesítésére;

      4)      a Ryanair működésének Charleroi‑ban való megkezdésekor vagy az egyes útvonalak megnyitásához átalány jelleggel kifizetett
         egyszeri hozzájárulásokat vissza kell téríttetni, kivéve azon részt, amely esetén [a] Belg[a Királyság] igazolni tudja, hogy
         az a charleroi‑i repülőtéri csomóponttal kapcsolatban a Ryanairnél felmerült költségekkel közvetlen összefüggésben van, továbbá
         hogy arányos és ösztönző;

      5)      az új útvonal számára nyújtott támogatások összessége sosem haladhatja meg a szóban forgó két úti cél – köztük Charleroi –
         vonatkozásában együttesen felmerülő indítási, marketing‑ és egyszeri költségek 50%‑át. Ugyanígy a valamely úti célra kifizetett
         hozzájárulások nem haladhatják meg az ezen úti céllal kapcsolatban felmerült tényleges költségek 50%‑át. Ezen értékelések
         során különös figyelmet szentelnek a Charleroi‑t olyan jelentősebb repülőterekkel összekötő útvonalakra, mint amelyek a Régiók
         Bizottságának a regionális repülőtéri kapacitásokról szóló, 2003. július 2‑i előretekintő véleményében meghatározott, e határozatban
         említett A és B kategóriába tartoznak, és/vagy a Charleroi‑t a 95/93/EGK rendelet értelmében koordinált vagy teljesen koordinált
         repülőtérrel összekötő útvonalakra;

      6)      a Ryanair köteles visszatéríteni a BSCA által kifizetett azon hozzájárulásokat, amelyekről az ötéves indítási időszak végén
         kiderül, hogy az így megállapított kritériumokat túllépik;

      7)      a [vitatott megállapodások] értelmében a Dublin–Charleroi útvonalra adott esetben kifizetett hozzájárulásokat visszatéríttetik;
      8)      [a] Belg[a Királyság] olyan nem hátrányosan megkülönböztető támogatási programot vezet be, amely az e határozatban megállapított
         objektív kritériumok alapján biztosítja a charleroi‑i repülőtérről új légi szolgáltatásokat nyújtani kívánó légitársaságok
         közötti egyenlő bánásmódot.

      […]”
       Eljárás és a felek kérelmei
      23      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. május 25‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

      24      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. november 1‑jén benyújtott beadványában az Európai Légitársaságok Szövetsége (AEA) kérte
         az ezen eljárásba a Bizottság támogatása végett való beavatkozásának engedélyezését.

      25      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalánál 2005. január 14‑én nyilvántartásba vett levelében a felperes kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság
         eljárási szabályzata 116. cikkének 2. §‑a értelmében egyes bizalmas elemek ne szerepeljenek a a beavatkozóval közlendő eljárási
         iratokban, és e célból benyújtotta a szóban forgó beadványok és iratok bizalmas elemeket nem tartalmazó változatát.

      26      2005. április 20‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke engedélyezte az AEA beavatkozását, és úgy határozott,
         hogy a bizalmas kezelés iránti kérelem megalapozottságáról később határoz. A beavatkozó benyújtotta beadványát, és a többi
         fél az előírt határidőn belül benyújtotta arra vonatkozó észrevételeit. A beavatkozó tájékoztatta az Elsőfokú Bíróságot, hogy
         a bizalmas kezelés iránti kérelemmel szemben nem emel kifogást.

      27      Az eljárási szabályzat 14. cikke alapján és a negyedik tanács javaslatára az Elsőfokú Bíróság az ügyet a feleknek az említett
         eljárási szabályzat 51. cikke szerinti meghallgatását követően kibővített ítélkező testület elé utalta.

      28      Mivel az Elsőfokú Bíróság tanácsainak összetétele megváltozott, az előadó bírót a nyolcadik kibővített tanácshoz osztották
         be, következésképpen a jelen ügyet e tanács elé utalták.

      29      Az Elsőfokú Bíróság (nyolcadik kibővített tanács) az előadó bíró jelentése alapján úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli
         szakaszt, és a feleket pervezető intézkedések útján felszólította egy sor kérdés írásbeli megválaszolására. A felek e felhívásnak
         az előírt határidőn belül eleget tettek.

      30      A 2008. március 25‑i tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a kérdéseire adott válaszait.

      31      A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        a megtámadott határozatot semmisítse meg;
      –        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      32      A Bizottság és a beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        a keresetet utasítsa el;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
      33      Keresetének alátámasztására a felperes két jogalapra hivatkozik. Az első az EK 235. cikkben előírt indokolási kötelezettség
         megsértésén alapul. Második jogalapjával a szóban forgó intézkedések állami támogatássá való minősítését vitatja, és e tekintetben
         az EK 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére hivatkozik.

      34      Az Elsőfokú Bíróság szerint először a második jogalapot kell megvizsgálni. E jogalap keretében a felperes különösen azt rója
         a Bizottság terhére, hogy egyetlen vitatott intézkedésre sem alkalmazta, vagy helytelenül alkalmazta a piacgazdasági magánbefektető
         elvét – amely pedig a megfelelő kritérium annak értékeléséhez, hogy az intézkedések támogatások‑e –, és e tekintetben különböző
         kifogásokat hoz fel. Lényegében több érvre hivatkozik, először is arra, hogy a Bizottság a vitatott intézkedések vizsgálata
         keretében nem vette figyelembe, hogy a vallon régiót és a BSCA‑t egy és ugyanazon jogalanynak kell tekinteni, másodszor, hogy
         hibát követett el, amikor megtagadta a piacgazdasági magánbefektető elvének a vallon régió által hozott intézkedésekre való
         alkalmazását, harmadszor pedig, hogy az említett elvet helytelenül alkalmazta a BSCA‑ra.

      35      E jogalap megvizsgálása előtt az Elsőfokú Bíróság célszerűnek tartja, hogy előzetesen néhány tekintetben részletezze az EK 87. cikk
         (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatás fogalmát, valamint a jelen ügyben általa elvégzendő felülvizsgálat jellegét
         és terjedelmét.

       Előzetes észrevételek
      36      Az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett támogatásnak minősítéshez az e rendelkezés szerinti minden feltételnek teljesülnie
         kell. Először is állami, vagy állami forrásból történő beavatkozásnak kell történnie. Másodszor ennek a beavatkozásnak alkalmasnak
         kell lennie arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet. Harmadszor előnyhöz kell juttatnia a kedvezményezettet
         azáltal, hogy bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos áruk termelését előnyben részesíti. Negyedrészt torzítania kell a versenyt,
         vagy azzal kell fenyegetnie (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑34/02. sz. Le Levant‑ügyben 2006. február 22‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2006., II‑267. o.] 110. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      37      A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a felperes kizárólag az előny fennállására vonatkozó feltételt vitatja.

      38      E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az e rendelkezés értelmében vett „támogatás” fogalma szükségszerűen
         az állami forrásokból közvetve vagy közvetlenül nyújtott, vagy az államnak, illetve az e célból általa kijelölt vagy létrehozott
         szervezeteknek többletterhet jelentő előnyöket jelenti (a Bíróság C‑52/97–C‑54/97. sz., Viscido és társai egyesített ügyekben
         1998. május 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2629. o.] 13. pontja és a C‑53/00. sz. Ferring‑ügyben 2001. november 22‑én
         hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑9067. o.] 16. pontja).

      39      A Bíróság kimondta különösen, hogy annak megállapítása érdekében, hogy egy állami intézkedés támogatásnak minősül‑e, meg kell
         határozni, hogy a kedvezményezett vállalkozás részesül‑e olyan gazdasági előnyökből, amelyeket szokásos piaci körülmények
         között nem kapott volna meg (a Bíróság C‑39/94. sz., SFEI és társai ügyben 1996. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1996.,
         I‑3547. o.] 60. pontja és a C‑342/96. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 1999. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
         I‑2459. o.] 41. pontja).

      40      Végül ki kell emelni, hogy mivel a támogatásnak a Szerződésben meghatározott fogalma jogi természetű, és azt objektív tényezők
         alapján kell értelmezni, a közösségi bíróságnak, figyelemmel mind az általa tárgyalt ügy egyedi körülményeire, mind a Bizottság
         által végzett mérlegelés technikai, illetve összetett jellegére, főszabály szerint teljes körű felülvizsgálatot kell gyakorolnia
         a tekintetben, hogy valamely intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e (a Bíróság C‑83/98. P. sz.,
         Franciaország kontra Ladbroke Racing és Bizottság ügyben 2000. május 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑3271. o.] 25. pontja
         és az Elsőfokú Bíróság T‑98/00. sz., Linde kontra Bizottság ügyben 2002. október 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3961. o.]
         40. pontja).

      41      Emlékeztetni kell azonban arra, hogy azon kérdésnek a Bizottság általi mérlegelése, hogy valamely intézkedés megfelel‑e a
         piacgazdasági magánbefektető kritériumának, összetett gazdasági értékelést foglal magában. A Bizottság az ilyen értékelést
         magában foglaló jogi aktus elfogadásakor ezért széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és a bírósági felülvizsgálat az eljárási
         és az indokolási szabályok betartásának, a téves jogértelmezés hiányának, az alapul vett tények tárgyi pontosságának és az
         e tények mérlegelése során elkövetett nyilvánvaló hiba hiányának, valamint a hatáskörrel való visszaélés hiányának vizsgálatára
         korlátozódik. Különösen nem feladata az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a határozat kibocsátójának a gazdasági értékelését a sajátjával
         váltsa fel (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑323/00. P. sz., DSG kontra Bizottság ügyben 2002. április 25‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2002., I‑3919. o.] 43. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑152/99. sz., HAMSA kontra Bizottság ügyben 2002. július 11‑én
         hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3049. o.] 127. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      42      Ezen elvek fényében kell megvizsgálni a felek érveit és először is azon kérdést, hogy a piacgazdasági magánbefektető elve
         alkalmazható‑e a vallon régió által hozott intézkedésekre.

       A piacgazdasági magánbefektető elvének a vallon régió által hozott intézkedésekre való alkalmazhatóságáról
      43      A felperes lényegében először is előadja, hogy a BSCA és a vallon régió egyetlen gazdasági egységet alkot. Ezért a piacgazdasági
         magánbefektető elvét együttesen kellett volna rájuk alkalmazni. Szerinte ugyanis a felek a vitatott megállapodásokat pénzügyi
         intézkedések egységének tekintették. A Bizottságnak az egymással összefüggő intézkedéseket ugyanazon egység részét képezőknek
         kell tekintenie annak vizsgálata során, hogy azok állami támogatást jelentenek‑e.

      44      Ezenkívül előadja, hogy – még ha feltételezzük is, hogy a Bizottság által elfogadott kettős megközelítést indokolta az a tény,
         hogy a piacgazdasági magánbefektető elve nem alkalmazható a vallon régióra – a Bizottság az elv alkalmazásának kizárásakor
         helytelenül következtetett arra, hogy a vallon régió a jelen ügyben nem gazdasági szereplőként, hanem szabályozó hatóság minőségben
         járt el.

      45      Az Elsőfokú Bíróság szerint először is meg kell vizsgálni, hogy a vallon régiót és a BSCA‑t a vitatott intézkedések vizsgálata
         során egy és ugyanazon gazdasági egységnek kellett volna‑e tekinteni, és adott esetben meg kell vizsgálni, hogy – a vallon
         régió és a BSCA közötti érdekazonosság fennállása ellenére – a Bizottság jogosan zárhatta‑e ki a piacgazdasági magánbefektető
         elvének a vallon régió által nyújtott előnyökre való alkalmazását, úgy vélve, hogy annak beavatkozása a jelen ügyben közhatalmi
         jogkörökből eredt.

       Egyetlen „vallon régió – BSCA” jogalany létezéséről
      –       A felek érvei
      46      A felperes azt rója a Bizottság terhére, hogy a vitatott intézkedések minősítésekor a vallon régiót és a BSCA‑t elkülönülő
         jogalanyoknak tekintette. E megkülönböztetés mesterséges, mivel a vallon régió ellenőrzi a BSCA‑t, amellyel gazdasági egységet
         alkot. Továbbá e megkülönböztetés jelentős következményekkel jár az elemzés lényegére nézve, mivel lehetővé tette, hogy a
         Bizottság a piacgazdasági magánbefektető elvének alkalmazása nélkül támogatásnak minősítse a vallon régió által nyújtott előnyöket.

      47      Kifejti, hogy a BSCA tőkéje közvetlenül vagy (a Société wallonne des aéroports [Sowaer] és a Société de développement et de
         participation du bassin de Charleroi [Sambrinvest] révén) közvetve több mint 95%‑ban a vallon régió tulajdonában van. Továbbá
         a BSCA igazgatótanácsának valamennyi tagját a vallon régió nevezi ki, és e tagok neki tartoznak felelősséggel. A felperes
         továbbá úgy érvel, hogy a vitatott megállapodások megkötését megelőző tárgyalások során a vallon régió és a BSCA végig ugyanúgy
         járt el, mint egy anyavállalat és leányvállalata.

      48      Mivel a charleroi‑i repülőtér a vallon régió tulajdonában van, úgy kell tekinteni, hogy ez utóbbi és a BSCA a repülőtérrel
         kapcsolatos „fellépésük” során egyetlen jogalanyt képeznek.

      49      Következésképpen a Bizottság által követett megközelítés mesterséges, mivel tagadja a vallon régió és a BSCA között fennálló
         szoros viszonyokat. Ez utóbbiak – előbbi a charleroi‑i repülőtér tulajdonosa minőségében, utóbbi pedig annak üzemeltetőjeként –
         a felperes véleménye szerint egyetlen gazdasági egységként járnak el. A Bizottságnak ezért együttesen kellett volna megvizsgálnia
         az általuk a Ryanairrel kapcsolatban hozott intézkedéseket (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑137/02. sz., Pollmeier Malchow kontra
         Bizottság ügyben 2004. október 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3541. o.] 50. pontját, amely a Bíróság 170/83. sz.
         Hydrotherm Gerätebau ügyben 1984. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 2999. o.] 11. pontjára támaszkodik, valamint
         analógia útján az Elsőfokú Bíróság T‑234/95. sz., DSG kontra Bizottság ügyben 2000. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2000.,
         II‑2603. o.] 124. pontját). Ha a Bizottság ezen utat követte volna, nem lett volna alap a BSCA üzleti tervével kapcsolatos
         kritikáira.

      50      A felperes e tekintetben hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozat (153) és (161) preambulumbekezdésében foglalt állítás,
         miszerint a vallon régió, illetve a BSCA szerepét illetően bizonyos mértékű zavar állt fenn, magatartásbeli egységre utal.

      51      A Bizottság úgy érvel, hogy e kifogások hatástalanok; a piacgazdasági magánbefektető elvének a vallon régióra és a BSCA‑ra
         való átfogó alkalmazása nem kérdőjelezheti meg a megtámadott határozat megalapozottságát. A Bizottság az üzleti terv elemzésekor
         ugyanis figyelembe vette mind a vallon régióval, mind pedig a BSCA‑val kötött megállapodásokat. Így a leszállási illetékek
         csökkentéséből eredő előnyöket a piacgazdasági magánbefektető elve alapján értékelte. A Bizottság azt állítja, hogy kellően
         rávilágított az üzleti terv lényeges gyenge pontjaira. Így tehát a vallon régió repülőtér‑tulajdonosi minősége – különösen
         a karbantartási és tűzvédelmi költségek előbbi általi átvállalását és a BSCA‑nak a környezeti alaphoz nyújtott hozzájárulásai
         maximálását illetően – semmilyen hatással nincs ezen elemzésre. A vallon régió és a BSCA egyetlen jogalanyként való figyelembevétele
         szintén nem járt volna semmilyen hatással az üzleti terv által várt hozamra, mivel a leszállási illetékek csökkentése a vallon
         régió számára semmilyen előnyt nem jelentett.

      52      A viszonválasz szakaszában a Bizottság az ügy irataihoz új, a vallon hatóságoktól származó iratokat nyújtott be, amelyek megerősítik
         azon értékelést, miszerint – még a vallon régió magánbefektetőnek való tekintése esetén is – a várt hozam a piacgazdasági
         magánbefektető elve szempontjából elégtelen volt.

      –       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      53      Emlékeztetni kell arra, hogy – ahogyan az ügy irataiból kitűnik – a BSCA a vallon régió által ellenőrzött közvállalkozás.
         Tőkéje nagyrészt közforrásokból származik. Pontosabban – és maga a Bizottság véleménye szerint is – a vallon régió a tényállás
         idején közvetlenül vagy közvetve a BSCA saját tőkéjének 96,28%‑ával rendelkezett. 2001. november 2‑án a BSCA és a Ryanair
         kölcsönös kötelezettségeket megállapító szerződést írt alá.

      54      A vallon régió a charleroi‑i repülőtéri infrastruktúra tulajdonosa. 2001. november 6‑án megállapodást kötött a Ryanairrel,
         amelynek értelmében kötelezettséget vállalt arra, hogy egyrészről a leszállási illetékekre engedményt nyújt az utóbbi számára,
         másrészről pedig kártalanítást nyújt az említett társaságnak a repülőtéri díjak, illetve a charleroi‑i repülőtér nyitvatartási
         idejének dekrétummal vagy rendelettel való módosításából eredő veszteségei esetén. Hangsúlyozni kell, hogy e megállapodás
         – ahogyan a Bizottság az érintett feleket a vitatott intézkedésekre vonatkozó észrevételeik megtételére felszólító levelének
         21. pontjában egyébként megjegyezte – csak a vallon régiónak a Ryanairrel szemben vállalt kötelezettségeiről rendelkezik.

      55      A Bizottság mind az eljárást megindító határozatban, mind a megtámadott határozatban elismerte a vallon régiót és a BSCA‑t
         összekötő gazdasági és jogi kapcsolatokat, és különösen azon tényt, hogy a BSCA a vallon régiótól gazdaságilag függő jogalany.

      56      A Bizottság az érintett feleket a vitatott intézkedésekre vonatkozó észrevételeik megtételére felszólító levelének 80. pontjában
         (lásd a fenti 11. pontot) – a piacgazdasági magánbefektető elvének a jelen ügyben való alkalmazhatóságát illetően – ugyanis
         megjegyezte, hogy „[a] [vallon] régió mint hatóság és a BSCA mint repülőtéri vállalkozás szerepeit illetően jelentős mértékű
         zavar állt fenn, ami nagyon megnehezíti ezen elv alkalmazását”. E levél 101. pontjában a Bizottság kiemelte továbbá, hogy
         „[a] vallon régiónak a BSCA‑ra gyakorolt meghatározó befolyása mindenekelőtt a részvényesi szerkezetben mutatkozik meg”, és
         hogy „[a] BSCA szervezési módja – a 2001. júniusi alapszabálya szerint – a társaság ellenőrzését az A kategóriába tartozó
         részvényesek, azaz a [vallon] régió és specializált társaságai számára tartja fenn”. Végül a Bizottság hangsúlyozta azon tényt,
         hogy „[a] vallon régió BSCA‑ra gyakorolt meghatározó befolyása tagadhatatlan, ha figyelembe vesszük, hogy a hatóságok hogyan
         alakították ki annak átfogó környezetét az 1991‑es létrehozásakor”.

      57      Azon következtetés, miszerint a vallon régió és a BSCA között szoros kapcsolatok állnak fenn, szintén a megtámadott határozatból
         ered. A Bizottság így megjegyezte, hogy a BSCA pénzügyi szerkezete szorosan a vallon régióéra épült (lásd különösen a megtámadott
         határozat (161)–(166) és (237) preambulumbekezdését), különösen a karbantartási és tűzvédelmi költségeknek a koncesszió értelmében
         való átvállalását illetően (lásd a megtámadott határozat (208)–(216) preambulumbekezdését). Továbbá azon részben, amelyben
         azt vizsgálták, nyújtottak‑e állami forrásokat, a Bizottság kiemelte, hogy „a BSCA a vallon régió által ellenőrzött közvállalkozás,
         amelyre utóbbi meghatározó befolyást gyakorol, és [hogy] ezen intézkedések neki tudhatók be” (lásd a megtámadott határozat
         (246) preambulumbekezdését).

      58      E különböző megállapítások ellenére a Bizottság a szóban forgó intézkedéseket külön vette figyelembe aszerint, hogy azokat
         a vallon régió vagy a BSCA hozta‑e.

      59      Márpedig a magánbefektető kritériumának alkalmazása keretében a kereskedelmi ügyletet egészében kell figyelembe venni annak
         megvizsgálásakor, hogy a közjogi jogalany és az általa ellenőrzött jogalany együtt racionális piacgazdasági szereplőként jártak‑e
         el. A Bizottság a vitatott intézkedések értékelése során ugyanis köteles valamennyi releváns elemet és azok összefüggéseit
         figyelembe venni (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑228/99. és T‑233/99. sz., Westdeutsche Landesbank Girozentrale
         és Land Nordrhein‑Westfalen kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. március 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑435. o.]
         270. pontját), ideértve a vitatott intézkedésekkel támogatást nyújtó hatóság vagy hatóságok helyzetére vonatkozó releváns
         elemeket is.

      60      Továbbá – a Bizottság állításával ellentétben – a vallon régiót és a BSCA‑t összekötő gazdasági kapcsolatok nem irrelevánsak,
         mivel a priori nem zárható ki, hogy a vallon régió nemcsak hogy részt vett a BSCA által gyakorolt tevékenységben (lásd analógia útján a
         Bíróság C‑222/04. sz., Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyben 2006. január 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑289. o.]
         112. pontját), hanem a vitatott intézkedések nyújtásáért pénzügyi ellenszolgáltatást is kapott.

      61      A jelen ügyben tehát meg kell állapítani, hogy a piacgazdasági magánbefektető elvének alkalmazásakor a vallon régiót és a
         BSCA‑t egyetlen jogalanynak kellett volna tekinteni. Meg kell továbbá vizsgálni, hogy a Bizottság jogosan tagadta‑e meg a
         piacgazdasági magánbefektető elvének a vallon régió által hozott intézkedésekre való alkalmazását ez utóbbi különös, azaz
         állítólagos szabályozó szerepére hivatkozva.

       A vallon régió jogalkotó vagy szabályozó hatóságnak való tekintéséről és a piacgazdasági magánbefektető elvének az előbbi
         által hozott intézkedésekre való alkalmazásának kizárásáról

      –       A felek érvei
      62      A felperes nem ért egyet azzal, hogy a Bizottság megtagadta a vallon régió által nyújtott intézkedéseknek a piacgazdasági
         magánbefektető elve fényében való megvizsgálását. Cáfolja a Bizottság által e tekintetben felhozott érvelést (a megtámadott
         határozat (139)–(160) preambulumbekezdése), miszerint a vallon régió nem gazdasági tevékenységet gyakorolt, amikor leszállásiilleték‑csökkentést
         és kártalanítási garanciát nyújtott a számára, hanem – törvény‑ és rendeletalkotási hatásköreivel élve – közhatalmi jogköreit
         gyakorolta.

      63      Először is ezen érvelés ellentétes az ítélkezési gyakorlattal. A felperes előadja, hogy a piacgazdasági magánbefektető elvének
         alkalmazása az állami intézkedések által érintett gazdasági tevékenység jellegétől, nem pedig a támogatást nyújtó szerv minőségétől
         vagy az e szerv által a vállalkozásnak való gazdasági előny nyújtásához felhasznált eszközöktől függ. A felperes kifejti,
         hogy noha a piacgazdasági magánbefektető elve nem alkalmazható, amikor valamely hatóság közhatalmi jogköreinek keretében jár
         el, különösen amikor adókat vagy társadalombiztosítási terheket vet ki (a Bíróság C‑355/00. sz. Freskot‑ügyben 2003. május
         22‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑5263. o.] 55–58. és 80–87. pontja), alkalmazható azonban olyan helyzetben, amikor a
         hatóságok parafiskális járulékot szednek be.

      64      A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozatban csupán ismerteti azon törvényi rendelkezéseket, amelyek értelmében a
         vallon régió megállapíthatja a repülőtéri illetékeket. Semmi nem teszi lehetővé azonban annak megértését, hogy a Bizottság
         miért tekintette úgy, hogy a vallon régió nem a repülőtér tulajdonosa minőségében, hanem szabályozó hatóságként járt el.

      65      A felperes emlékeztet továbbá arra, hogy a közigazgatási eljárás során hivatkozott arra, hogy a Bizottságnak a charleroi‑i
         repülőtér árainak megállapítására vonatkozó politikába való beavatkozása a köz‑ és magánrepülőterek közötti, az EK 295. cikkel
         ellentétes hátrányos megkülönböztetést eredményez. Ezen érvre válaszolva a Bizottság a megtámadott határozat (157) preambulumbekezdésében
         megjegyezte, hogy „a vallon régió […] dönthetett volna úgy, hogy bizonyos elvek és feltételek tiszteletben tartása mellett
         a BSCA feladata a használóknak nyújtott szolgáltatásokért fizetendő illeték megállapítása”. Márpedig a Bizottság szerint,
         amennyiben a vallon régió így járt volna el, a leszállási illetékeknek a BSCA általi megállapítása kereskedelmi tevékenységet,
         nem pedig szabályozási jogkörök gyakorlását jelentette volna. Ezen díjmegállapítást tehát a piacgazdasági magánbefektető elve
         alapján kellett volna értékelni. A felperes ugyanakkor a szóban forgó tevékenységek jellegét és következésképpen a piacgazdasági
         magánbefektető elvének alkalmazását illetően előadja, hogy az ilyen tevékenységek nem válnak „szabályozóból” „kereskedelmivé”
         vagy „gazdaságivá” egyszerűen azért, mert valamely regionális kormány hozzá tartozó és általa ellenőrzött közvállalkozást
         bízott meg e tevékenységekkel.

      66      Közelebbről a leszállási illetékek csökkentését illetően a felperes arra hivatkozik, hogy a repülőtéri létesítményeknek a
         légifuvarozók számára való rendelkezésre bocsátása a közösségi versenyjog által szabályozott gazdasági tevékenységet jelent
         (a Bíróság C‑163/99. sz., Portugália kontra Bizottság ügyben 2001. március 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑2613. o.]
         45. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑128/98. sz., Aéroports de Paris kontra Bizottság ügyben 2000. december 12‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2000., II‑3929. o.] 108–124. pontja). Új ügyfelek vonzása érdekében a leszállási illetékekből való engedménynyújtás
         bevett gyakorlat az ágazatban (az Egyesült Királyság [Manchester Airport] állami támogatási ügyben 1999. június 14‑én hozott
         NN 109/98. sz. határozat 8. pontja).

      67      A felperes emlékeztet arra, hogy a Bizottság az érvelése során arra támaszkodott, hogy a Charleroi‑ban berendezkedett vállalkozások
         közül kizárólag ő kapott leszállásiilleték‑csökkentést és kártalanítási garanciát. A Bizottság ebből arra következtetett,
         hogy „[a] Szerződés 87. cikke tehát alkalmazható abban az esetben, ha az általános jogi díjszabályozástól való eltérés nyújtásából
         eredő előnyt nem igazolják objektív gazdasági okok” (a megtámadott határozat (140) preambulumbekezdése).

      68      Márpedig a felperes szerint ezen érvelés több okból is téves. Először is a Ryanairnek nyújtott feltételek nem a hatóságok
         által egyoldalúan nyújtott „eltérés” eredményei, hanem kereskedelmi tárgyalás eredményei. A Ryanair hangsúlyozza, hogy azon
         csökkentés mértéke, amelyet sikerült megkapnia (körülbelül 36%), meghaladja a vallon régió által a helyi jogszabályi rendelkezések
         értelmében rendszerint nyújtható csökkentési keretet. Másodszor a Ryanairnek nyújtott csökkentéseket egyértelmű és objektív
         gazdasági megfontolások igazolják. A charleroi‑i repülőtér a tevékenységének javítása érdekében több légitársaságot is megkeresett.
         Végül is a Ryanair volt az egyetlen, aki vállalta a rendszeres légi szolgáltatások e repülőtérről való nyújtásával együtt
         járó kockázatot. A vállalt kötelezettségekből adódóan a Ryanair helyzete nem volt ugyanolyan jelentőségű, mint az akkor Charleroi‑ban
         jelen lévő többi légifuvarozóé. Az árcsökkentésért cserébe a Ryanair kötelezettséget vállalt arra, hogy meghétszerezi a repülőtérről
         évente szállított utasok teljes számát, amely akkoriban körülbelül 20 000 személy volt. A Ryanair vállalta az azzal járó kockázatot,
         hogy első társaságként nagyszámú utas szállítását biztosítja, és hogy így ezen alulkihasznált és kevéssé ismert regionális
         repülőtér elsődleges használója lesz. Kötelezettségvállalásának időtartamára figyelemmel a Ryanair azon lehetőségről is lemondott,
         hogy kivonul Charleroi‑ból, amennyiben tevékenységének jövedelmezősége elégtelennek bizonyul. Harmadszor a vallon régió által
         a Ryanair javára elfogadott módosítások nem szelektívek és nem is korlátozottak, hanem hátrányosan megkülönböztető feltételek
         nélkül bármely harmadik személy számára elérhetőek. A BSCA‑val kötött megállapodás kifejezetten előírja, hogy „a jelen szerződés
         egyetlen rendelkezése sem akadályozza meg a BSCA‑t abban, hogy más légitársaságokkal tárgyaljon, vagy más társaságok által
         állomásoztatott repülőgépeket fogadjon” (az említett megállapodás 4.2. pontja). Ezenkívül a vallon régió 2001 júliusában sajtóközleményben
         erősítette meg, hogy a Ryanairnek biztosított előnyök más, hasonló tevékenységet folytatni kívánó társaságok számára is elérhetőek.

      69      A vallon régió által az esetleges jogszabályi változásai esetére nyújtott kártalanítási garanciát illetően a felperes úgy
         érvel, hogy az sem jelent állami támogatást. „Stabilizációs záradékhoz” hasonló, kereskedelmi jellegű, az ágazat gyakorlatainak
         megfelelő megegyezésről van szó. Ésszerűtlen lett volna ugyanis, hogy a Ryanair ilyen hosszú időtartamra elkötelezi magát,
         és ilyen jelentős kereskedelmi kockázatokat vállal, anélkül hogy cserébe a vallon régió ne biztosította volna őt arról, hogy
         a megállapodás szövegét nem módosítja, anélkül hogy a Ryanairt kártalanítaná. Amennyiben a vallon régiót megakadályoznánk
         ilyen kötelezettségek vállalásától, megfosztanánk őt a többi kereskedelmi szereplő rendelkezésére álló cselekvési eszköztől.
         A felperes hangsúlyozza, hogy a kártalanítási garanciát korlátozott mértékben alkalmazzák, és az egyáltalán nem korlátozza
         a vallon régió szuverén jogalkotási hatáskörét. Olyan kereskedelmi jellegű kötelezettségvállalásról van csak tehát szó, amely
         a tervezett gazdasági ügylet állandóságát hivatott biztosítani.

      70      Másodszor a Bizottság által követett megközelítés következetlen. E tekintetben a felperes azon ellentmondást hangsúlyozza,
         hogy a Bizottság egyrészről kijelentette, hogy a piacgazdasági magánbefektető elve a vallon régióra nem alkalmazható, másrészről
         azonban a BSCA üzleti terve életképességének az említett elv fényében való értékelésekor figyelembe vette a vallon régió által
         nyújtott előnyöket. A Bizottság azáltal, hogy a vallon régiónak tulajdonítja a leszállási illetékek és a kártalanítási garancia
         vonatkozásában adott engedményekből eredő előnyöket, megkerülte a piacgazdasági magánbefektető elvének alkalmazását és az
         ezen elvvel együtt járó elemzési nehézségeket.

      71      A Bizottság cáfolja e kifogásokat.

      72      Először is a Bizottság vitatja az ítélkezési gyakorlat felperes általi értelmezését. Szerinte a fenti 63. pontban hivatkozott
         Freskot‑ügyben hozott ítélet alátámasztja a megtámadott határozatot. Emlékeztet arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy a kötelező
         mezőgazdasági biztosítási rendszerhez való hozzájárulás nem jelent a Szerződés értelmében vett „szolgáltatást”, különösen
         mert az e rendszer keretében beszedett díj „lényegében a jogalkotó által előírt teher jellegét ölti”, mert „azt a hozzájárulásokért
         felelős hatóság szedi be”, „[e] díj jellemzőit, ideértve annak mértékét is, szintén a jogalkotó állapítja meg”, és „az illetékes
         miniszterek hatáskörébe tartozik a mértékének esetleges kiigazításáról való döntés”. Ezen értékelések közvetlenül érvényesek
         a jelen ügyben is.

      73      Másodszor a Bizottság emlékeztet arra, hogy a megtámadott határozatban a piacgazdasági magánbefektető elvét első alkalommal
         alkalmazta repülőtérre vonatkozó támogatásra. Előadja, hogy a piacgazdasági magánbefektető elve összeegyeztethetetlen az EK 87.
         és az EK 88. cikknek és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 61. cikkének a légiközlekedési ágazatban nyújtott
         állami támogatásokra való alkalmazásáról szóló, 1994. december 10‑i iránymutatásával (HL C 350., 5. o.), miszerint a repülőtéri
         infrastruktúrákba való közberuházások általános gazdaságpolitikai intézkedést jelentenek. Márpedig az állam nem járhat el
         egyszerre közhatalomként és magánbefektetőként. A Bizottság úgy véli, hogy a repülőtéri infrastruktúra és annak kezelése közötti
         megkülönböztetés összeegyeztethető az állami támogatások elemzésének a légiközlekedési ágazatban követett kettős megközelítésével,
         amely megkülönbözteti a repülőtéri infrastruktúrákat a repülőtéri szolgáltatásoktól.

      74      Harmadszor a Bizottság hangsúlyozza, hogy a felperes érvelése ellentmondást tartalmaz. Emlékeztet arra, hogy a felperes nem
         kifogásolta, hogy nem vette figyelembe a repülőtéri infrastruktúra javítása és a Ryanair működésének megkezdéséből eredő forgalomnövekedésnek
         való megfelelés érdekében a vallon régió részéről megkövetelt beruházások költségét. E beruházások nagy összegűek (kizárólag
         a közvetlenül az üzleti terv végrehajtásával kapcsolatos beruházások 93 millió eurót tesznek ki). Nem logikus a Bizottság
         terhére róni, hogy nem alkalmazta a vallon régióra a piacgazdasági magánbefektető elvét, amikor a megtámadott határozat nem
         vonatkozik ez utóbbi infrastrukturális beruházásaira. Amennyiben a piacgazdasági magánbefektető elve alapján való értékelésbe
         ezen infrastrukturális költségeket is be kellene vonni, azok csak növelnék az üzleti terv elégtelenségeit.

      75      A Bizottság felkéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy szólítsa fel a felperest arra, hogy vonja vissza a vallon régió által hozott
         intézkedések elemzésére alapított jogalapjait, vagy adjon magyarázatot arra, hogy a vallon régió piacgazdasági magánbefektetőként
         miért hajtotta végre az üzleti terv végrehajtásához szükséges beruházásokat, és bizonyítsa, hogy a megtámadott határozat e
         tekintetben nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz.

      76      Végül a Bizottság úgy véli, hogy azon kérdést, vajon figyelembe kellett‑e venni a repülőtér értékét, a keresetlevél ugyan
         említette, azonban túl szűkszavúan ahhoz, hogy meg lehessen állapítani, hogy az e kérdéssel kapcsolatosan a válaszban foglalt
         fejtegetések nem értelmezhetők az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a értelmében elfogadhatatlan új jogalapokként.

      77      Közelebbről a leszállási illetékek csökkentését illetően a Bizottság úgy véli, hogy a leszállási illetékeknek az infrastruktúrákhoz
         való hozzáférés érdekében való megállapítása a közhatalmi jogkörök gyakorlásába tartozik. A Belga Királyság nem vitatta, hogy
         a leszállási illetékek díjszabásához képesti engedménynyújtáshoz jogi aktus elfogadása szükséges. Márpedig a jelen ügyben
         a vizsgálat rámutatott arra, hogy a vallon régió nem az alkalmazandó jognak megfelelően járt el, és nem is tartotta be hatásköreit,
         amikor a Ryanairnek szerződéssel nyújtott engedményt.

      78      Ezen elemeket megerősíti a leszállási illetékek és a vallon régió által létrehozott környezeti alap – amelyhez a BSCA hozzájárul –
         közötti elválaszthatatlan kapcsolat. A repülőtér fejlesztése hátrányos következményekkel jár a környezetre, amelyeket a vallon
         régió nem hanyagolhat el. A környezeti alap e célkitűzésre hivatott választ adni. A Bizottság szerint ez azt mutatja, hogy
         a leszállási illetékek megállapítása szabályozási tevékenység.

      79      A Bizottság szerint a vallon régió megkerülte a jogszabályi korlátokat, amikor kizárólag a Ryanair számára a repülőtéri illetékekre
         engedményt nyújtó szerződést kötött. Amennyiben a repülőtér kezelését magánvállalkozásnak adták volna át, a Ryanair nem kaphatott
         volna a számára nyújtotthoz hasonló díjcsökkentést.

      80      A kártalanítási garanciát illetően a Bizottság azon a véleményen van, hogy bemutatja azon tényt, hogy a vallon régió nem vállalkozásként,
         hanem valamely gazdasági tevékenység szabályozása érdekében szabályozási jogkörével élő hatóságként járt el. Valamely vállalkozás
         nem tudott volna ilyen garanciát nyújtani, és semmiképpen nem is érezte volna ennek szükségét. E garancia nem függ össze a
         szerződés egyoldalú módosításával, amely mindenképpen kizárt, mivel a Ryanairrel kötött szerződés e lehetőségről nem rendelkezett.
         E garancia közvetlenül a vallon régió szabályozási jogköreiből következik, amelyek a piacgazdasági magánbefektető elvének
         nincsenek alárendelve, ahogyan a Ryanair és a vallon régió között kötött megállapodás 2. cikke is ezt tanúsítja.

      –       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      81      Emlékeztetni kell arra, hogy a vallon régió és a Ryanair között kötött megállapodás egyrészről a leszállási illetékekre vonatkozó
         engedményről, másrészről pedig – a repülőtér nyitvatartási idejének vagy a repülőtéri „díjak” mértékének módosítása esetére –
         kártalanítási garanciáról rendelkezik.

      82      A Bizottság a megtámadott határozat (160) preambulumbekezdésében kimondja:

      „A Bizottság […] megállapítja, hogy a piacgazdasági magánbefektető elve a vallon régió magatartására nem alkalmazható, és
         hogy a repülőtéri díjak csökkentése és a kártalanítási garancia az [EK] 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett előnyt jelent.
         Ezen előnyök lehetővé teszik a Ryanair számára üzemeltetési költségeinek csökkentését.”

      83      E megállapításhoz a Bizottság a következő elemeket vette figyelembe:

      –        a repülőtéri díjak megállapítása a vallon régió törvény‑ és rendeletalkotási hatáskörébe tartozik (a megtámadott határozat
         (144) preambulumbekezdése);

      –        a használók által a vallon repülőterek használatáért fizetendő repülőtéri díjak mértékének megállapításával a vallon régió
         gazdasági tevékenységet szabályoz, azonban nem vállalkozásként jár el (a megtámadott határozat (145) és (158) preambulumbekezdése);

      –        a vallon régió által megállapított „repülőtéri díjak” lehetővé teszik meghatározott források átadásának finanszírozását: e
         díjak 65%‑át a repülőtér koncessziós jogosultja (BSCA), 35%‑át pedig egy környezeti alap kapja meg (a megtámadott határozat
         (146)–(150) preambulumbekezdése);

      –        a vallon régió megsértette az alkalmazandó nemzeti jogszabályi rendelkezéseket, amikor magánjogi szerződéssel engedményt nyújtott
         a Ryanairnek, és így a „jogkörök összezavarását” eredményező helyzetbe került (a megtámadott határozat (151)–(153) preambulumbekezdése);

      –        a felperes állítása, miszerint a megtámadott határozat a „magánrepülőterek” és a „közrepülőterek” között hátrányos megkülönböztetést
         tesz, az Európában létező különböző illetékmegállapítási módokra tekintettel nem megalapozott (a megtámadott határozat (154)–(159) preambulumbekezdése).

      84      Ezen indokok megalapozottságának megvizsgálása előtt az Elsőfokú Bíróság szerint emlékeztetni kell arra, hogy annak megállapításakor,
         vajon valamely állami intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett előnyt jelent‑e, különbséget kell tenni egyrészről
         azon kötelezettségek között, amelyeket az államnak gazdasági tevékenységet folytató vállalkozásként kell vállalnia, másrészről
         pedig azon kötelezettségek között, amelyek őt közhatalomként terhelhetik (lásd ebben az értelemben – egyrészről azon helyzet
         között teendő különbségtételt illetően, amikor a támogatást nyújtó hatóság valamely társaság részvényeseként jár el, másrészről
         pedig, amikor hatósági minőségben jár el – a Bíróság C‑278/92–C‑280/92. sz., Spanyolország kontra Bizottság egyesített ügyekben
         1994. szeptember 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑4103. o.] 22. pontját és a C‑334/99. sz., Németország kontra Bizottság
         ügyben 2003. január 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑1139. o.] 134. pontját).

      85      Abban az esetben, amikor az állam magánbefektetőként tevékenykedő vállalkozás minőségében jár el, szükségesnek tűnik ugyan
         a magatartását a piacgazdasági magánbefektető elvének fényében elemezni, az említett elv alkalmazását ki kell azonban zárni
         abban az esetben, amikor közhatalomként jár el. Ez utóbbi esetben ugyanis az állam magatartása sosem hasonlítható össze a
         gazdasági szereplőével vagy a piacgazdasági magánbefektetőével.

      86      Meg kell tehát vizsgálni a jelen ügyben szóban forgó tevékenységek gazdasági vagy nem gazdasági jellegét.

      87      E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy minden olyan tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül, amely áruk
         vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával jár (a Bíróság 118/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1987.
         június 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1987., 2599. o.] 7. pontja és a fenti 66. pontban hivatkozott Aéroports de Paris kontra
         Bizottság ügyben hozott ítélet 107. pontja).

      88      Márpedig – a megtámadott határozat (145) preambulumbekezdésében a Bizottság által állítottakkal ellentétben – úgy kell tekinteni,
         hogy a vallon régió gazdasági jellegű tevékenységek keretében járt el. A leszállási illetékek összegének megállapítása, valamint
         az ehhez kapcsolódó kártalanítási garancia ugyanis a repülőtéri infrastruktúrák kezeléséhez közvetlenül kapcsolható tevékenység,
         amely gazdasági tevékenységet jelent (lásd ebben az értelemben a fenti 66. pontban hivatkozott Aéroports de Paris kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet 107–109., 121., 122. és 125. pontját).

      89      E tekintetben ki kell emelni, hogy a vallon régió által megállapított repülőtéri díjak a charleroi‑i repülőtéren nyújtott
         szolgáltatások díjazásának tekintendők a Bizottság által a megtámadott határozat (147) preambulumbekezdésében hivatkozott
         azon tény ellenére, hogy a díjak mértéke és a használók számára nyújtott szolgáltatás között fennálló közvetlen és egyértelmű
         kapcsolat gyenge.

      90      A fenti 63. pontban hivatkozott Freskot‑ügyben hozott ítéletben szóban forgó helyzettel ellentétben a repülőtéri díjakat a
         repülőtér tulajdonosa vagy koncessziós jogosultja által nyújtott szolgáltatások ellenszolgáltatásaként kell elemezni. A Bizottság
         a megtámadott határozat (147)–(149) preambulumbekezdésében maga is elismeri, hogy mind a jelen ügyben, mind korábbi határozathozatali
         gyakorlatában helyes volt az említett terhek „illetékeknek” és nem „díjaknak” tekintése.

      91      Továbbá a repülőtéri létesítmények légitársaságok rendelkezésére való bocsátása valamely hatóság által, valamint azok kezelése
         olyan illeték fizetése ellenében, amelynek mértékét e hatóság szabadon állapítja meg, gazdasági jellegű tevékenységnek minősíthető,
         mivel az ilyen tevékenységek – noha a közszférában hajtják végre azokat – kizárólag ebből adódóan nem tartoznak a közhatalmi
         jogkörök gyakorlásába. E tevékenységek ugyanis természetüknél, tárgyuknál és a rájuk vonatkozó szabályoknál fogva nem kapcsolódnak
         olyan jogkörök gyakorlásához, amelyek tipikusan közhatalmi jogkörök (lásd a contrario a Bíróság C‑364/92. sz. SAT Fluggesellschaft ügyben 1994. január 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑43. o.] 30. pontját).

      92      Így önmagában az a körülmény, hogy a vallon régió hatóság, és hogy a köztulajdonban álló repülőtéri létesítmények tulajdonosa,
         nem zárhatja ki, hogy a vallon régió a jelen ügyben gazdasági tevékenységet folytató jogalanynak tekinthető (lásd ebben az
         értelemben a fenti 66. pontban hivatkozott Aéroports de Paris kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 109. pontját).

      93      E tekintetben a Bizottság a tárgyaláson elismerte, hogy a közrepülőtér tulajdonosa egyszerre járhat el szabályozó hatóságként
         és magánbefektetőként. Ezenkívül megjegyezte, hogy amennyiben a BSCA nem járt volna el a vallon régió mint a charleroi‑i repülőtér
         tulajdonosa és a Ryanair mint az említett repülőtér ügyfele közötti közvetítő minőségében, a vallon régiót piacgazdasági magánbefektetőnek
         lehetett volna tekinteni. A Bizottság azonban hangsúlyozza, hogy a jelen ügyben a vallon régió csupán a szabályozási és adóztatási
         jogköreit gyakorló szabályozó hatóságként járt el. Kiemeli különösen, hogy a tényállás megvalósulásának időpontjában a vallon
         régiónak a repülőtéri díjak – amelyek közé tartoznak a jelen ügyben kizárólagosan szóban forgó, a légi járművek leszállására
         vonatkozó illetékek is – megállapítására vonatkozó jogköreit a 2001. március 22‑i vallon kormányrendelettel (Moniteur belge, 2001. április 10., 11845. o.) módosított, a vallon régióhoz tartozó repülőterek használatáért beszedendő illetékek megállapításáról
         szóló, 1998. július 16‑i vallon kormányrendelet (Moniteur belge, 1998. szeptember 15., 29491. o.) írta elő. E rendelet 8. cikke értelmében a közlekedési miniszter képviselőjéből, a repülőtér
         koncessziós társaságának két képviselőjéből, a Közberuházási és Közlekedési Minisztérium közlekedési főigazgatóságának képviselőjéből
         és a repülőtér használóinak képviselőjéből álló, a használók konzultatív bizottságának feladata, hogy az illetékrendszer módosítására
         vonatkozó tervekről véleményt adjon. Ezen elemekből az tűnik ki, hogy közhatalmi jogkörök gyakorlásáról van szó.

      94      Az Elsőfokú Bíróság azonban úgy véli, hogy ezen érvelés nem fogadható el, mivel nem veszi figyelembe azon tényt, hogy a jelen
         ügyben szóban forgó tevékenység, azaz a repülőtéri díjak megállapítása szorosan kapcsolódik a charleroi‑i repülőtér használatához
         és kezeléséhez, amely tevékenységet gazdasági tevékenységnek kell tekinteni.

      95      E tekintetben ki kell emelni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (156) preambulumbekezdésében megjegyezte:

      „Valamely repülőtér mindig közhasznú feladatot lát el, ezért általában bizonyos szabályozási formáknak vetik alá, még ha magánvállalkozás
         tulajdonában is van és/vagy az kezeli. A repülőtér magánkezelői alávethetők e szabályozásnak, és az illetékek megállapítására
         vonatkozó jogköreiket monopolhelyzetük miatt gyakran nemzeti szabályozó hatóságok előírásai határolják be. A repülőtereknek
         a használóikkal szembeni erősebb helyzetét így behatárolhatják az illetékek legmagasabb szintjeit (»price caps«) megállapító
         nemzeti szabályozó hatóságok. Semmiképpen nem helyes azt állítani, hogy valamely magánrepülőtér szabadon állapíthatja meg
         illetékeit, anélkül hogy ne lenne alávetve bizonyos szabályozási formáknak.”

      96      Így a Bizottság, miközben a piacgazdasági magánbefektető elvének a vallon régió által hozott intézkedésekre való alkalmazását
         az utóbbi által gyakorolt jogkörök szabályozási jellegére tekintettel megtagadta, maga is kiemelte, hogy a repülőtér általában
         – pontosítva, hogy „még ha magánvállalkozás tulajdonában is van és/vagy az kezeli” – bizonyos szabályozási formáknak van alávetve.
         Következésképpen a repülőtéri illetékek megállapítása különböző módjainak fennállására alapított indok önmagában nem zárhatja
         ki a piacgazdasági magánbefektető elvének a vallon régió által nyújtott előnyökre való alkalmazását.

      97      Ezenkívül nem fogadható el azon megfontolás sem, miszerint a vallon régió megsértette az alkalmazandó nemzeti jogszabályi
         rendelkezéseket, amikor magánjogi szerződéssel engedményt nyújtott a Ryanairnek, és így a „jogkörök összezavarását” eredményező
         helyzetbe került (a megtámadott határozat (151)–(153) preambulumbekezdése).

      98      A Bizottság feladata volt ugyanis a vitatott intézkedések vizsgálata során megkülönböztetni a gazdasági jellegű tevékenységeket
         a szoros értelemben a közhatalmi jogkörök keretébe tartozó tevékenységektől. Továbbá azt, ha a támogatást nyújtó hatóság magatartása
         megfelel a nemzeti jognak, nem kell figyelembe venni azon kérdés megválaszolásakor, hogy ez utóbbi a piacgazdasági magánbefektető
         elvének megfelelően járt‑e el, vagy hogy az EK 87. cikk (1) bekezdését sértő gazdasági előnyt nyújtott‑e. Az a tény, hogy
         a tevékenység jogilag valamely jogszabályi rendelkezésben foglalt tarifától való eltérésnek minősül, nem teszi lehetővé annak
         megállapítását, hogy e tevékenységet nem gazdasági tevékenységnek kell tekinteni.

      99      A Bizottság a megtámadott határozatban követett megközelítés alátámasztása érdekében nem támaszkodhat az EK 87. és az EK 88. cikknek,
         valamint az EGT‑megállapodás 61. cikkének a légiközlekedési ágazatban nyújtott állami támogatásokra való alkalmazásáról szóló
         iránymutatásra. Ezen iránymutatás ugyanis csupán azt írja elő, hogy „[a]z infrastrukturális projektek megvalósítása olyan
         általános gazdaságpolitikai intézkedést jelent, amelyet a Bizottság nem vizsgálhat az állami támogatásokra vonatkozó szabályok
         alapján”, miközben kimondja, hogy „[a] Bizottság […] értékelheti a repülőtereken belül hozott olyan intézkedéseket, amelyek
         a társaságoknak közvetlenül vagy közvetetten kedvezhetnek”. Ezen iránymutatás nemhogy megerősítené a Bizottság álláspontját,
         hanem arra emlékeztet, hogy a repülőterek üzemeltetése és az ehhez kapcsolódó – akár állami szervek általi – illetékmegállapítás
         a versenyjog alkalmazásában gazdasági tevékenységet jelent.

      100    Ezenkívül megjegyzendő, hogy a Bizottság, miközben rámutat arra, hogy „a vallon régió […] dönthetett volna úgy, hogy bizonyos
         elvek és feltételek tiszteletben tartása mellett a BSCA feladata a használóknak nyújtott szolgáltatásokért fizetendő illeték
         megállapítása” (lásd a megtámadott határozat (157) preambulumbekezdését), illetve elfogadja, hogy a repülőtéri díjakra vonatkozó
         engedmények rendszere önmagában nem sérti a közösségi jogot (a megtámadott határozat (159) preambulumbekezdése), maga is elismeri,
         hogy a szóban forgó esethez hasonló repülőtériilleték‑csökkentés és kártalanítási garancia nyújtása nem kapcsolható közhatalmi
         jogkörökhöz.

      101    Kizárólag azon körülmény, hogy a jelen ügyben a vallon régió a repülőtéri illetékek megállapítása területén szabályozási jellegű
         jogkörökkel rendelkezik, nem zárja ki, hogy az említett illetékekre vonatkozó engedmények rendszerét a piacgazdasági magánbefektető
         elvének fényében kelljen megvizsgálni, mivel ilyen rendszert magánszereplő is bevezethet.

      102    E megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a vallon
         régiót és a BSCA‑t összekötő gazdasági kapcsolatok ellenére megtagadta az e két jogalany által nyújtott előnyök együttes vizsgálatát
         és a piacgazdasági magánbefektető elvének a vallon régió által hozott intézkedésekre való alkalmazását.

      103    Mivel a szóban forgó intézkedések együttes vizsgálata megkövetelte volna a piacgazdasági magánbefektető elvének nem csupán
         a BSCA által hozott intézkedésekre, hanem a vallon régió által hozott intézkedésekre való alkalmazását is, már nem kell megvizsgálni
         a piacgazdasági magánbefektető elvének a BSCA‑ra való téves alkalmazására alapított jogalap utolsó részét. Nem zárható ki
         ugyanis, hogy az említett elvnek a vallon régió és a BSCA által alkotott egységre való alkalmazása más eredményre vezetett
         volna.

      104    Nem lehet helyt adni a Bizottság azon érvének, miszerint a vitatott intézkedések összességének a piacgazdasági magánbefektető
         elve fényében való újraértékelése a felperes számára még hátrányosabb eredményre vezetett volna. Ahogyan ugyanis a felperes
         megjegyzi, a vitatott intézkedések aszerinti külön vizsgálata, hogy azokat a vallon régió vagy a BSCA hozta‑e, lényegesen
         kihatottak a Bizottság elemzésére, mivel lehetővé tette, hogy utóbbi a piacgazdasági magánbefektető elvének alkalmazása nélkül
         állami támogatásoknak minősítse a vallon régió által hozott intézkedéseket. Márpedig a fenti 41. pontban hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatból kitűnik, hogy a piacgazdasági magánbefektető elvének az ügylet egészére való alkalmazása olyan vizsgálatot és
         összetett gazdasági értékeléseket foglal magában, amelyek elvégzése nem az Elsőfokú Bíróság feladata. E tekintetben emlékeztetni
         kell arra, hogy a megsemmisítés iránti eljárás keretében az Elsőfokú Bíróság a Bizottság által a megtámadott határozatban
         elvégzett értékelések jogszerűségéről nyilatkozik. Az Elsőfokú Bíróságnak nem feladata, hogy ilyen jogvita keretében újraértékelje
         a beruházás körültekintő jellegét, és hogy eldöntse azon kérdést, hogy valamely magánbefektető a megtámadott határozat elfogadásának
         időpontjában végrehajtotta volna‑e a tervezett beruházást (lásd ebben az értelemben a T‑296/97. sz., Alitalia kontra Bizottság
         ügyben 2000. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., II‑3871. o.] 170. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      105    Következésképpen a Bizottság által elkövetett téves jogalkalmazásra tekintettel helyt kell adni a felperes kérelmeinek, és
         a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni, anélkül hogy az első jogalap alátámasztása érdekében kifejtett érveket meg
         kellene vizsgálni.

       A költségekről
      106    Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      107    Az eljárási szabályzat 87. cikke (4) §‑a harmadik bekezdésének megfelelően a beavatkozó maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített nyolcadik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a vallon régió és a Brussels South Charleroi Airport által a Ryanair légitársaság számára a Charleroi‑ban
            való működésének megkezdésekor nyújtott előnyökről szóló, 2004. február 12‑i 2004/393/EK bizottsági határozatot megsemmisíti.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot kötelezi saját költségei, valamint a Ryanair Ltd költségeinek viselésére.
      3)      Az Európai Légitársaságok Szövetsége (AEA) maga viseli saját költségeit.

               Martins Ribeiro

               Šváby

               Papasavvas

               Wahl

                     Dittrich

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2008. december 17‑i nyilvános ülésen.

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: angol.


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2004. július 15-i ítélete. # Fernando Valenzuela Marzo kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-384/02. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2004. július 15.
      T‑384/02. sz. ügy
      Fernando Valenzuela Marzo
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Tisztviselők ─ Díjazás ─ Beilleszkedési támogatás ─ A személyzeti szabályzat VII. melléklete 9. cikkének (3) bekezdése ─ Egyéves határidő”
      Teljes szöveg francia nyelven II - 0000
      Tárgy: Egyrészről a Bizottság 2001. november 16‑i és 2002. február 13‑i, a beilleszkedési támogatás második felének megfizetését
         a felperes részére azzal az indokkal megtagadó határozatainak megsemmisítése iránti kérelem, hogy családjának a felperes alkalmazási
         helyére költözése a szolgálatba lépésének időpontjától számított, a személyzeti szabályzat szerinti egyéves határidőn belül
         nem történt meg, másrészről a Bizottságnak a beilleszkedési támogatás második fele évi 8 %-os kamattal növelt összegének a
         felperes részére történő megfizetésére kötelezése iránti kérelem.

      Határozat: Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Sérelmet okozó aktus ─ Fogalom ─ Pusztán megerősítő aktus ─ Kizártság
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk, (1) bekezdés)
      2.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Sérelmet okozó aktus ─ Panaszt elutasító határozat ─ Világos és egyértelmű elutasítás ─ Megerősítő
            aktus ─ Elfogadhatatlanság
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk, (1) bekezdés)
      3.     Tisztviselők ─ A költségek megtérítése ─ Beilleszkedési támogatás ─ A biztosítás feltételei ─ A szokásos lakóhely tényleges
            áthelyezése ─ A tisztviselő családja lakóhelyének áthelyezése ─ A szokásos lakóhely fogalma ─ A tisztviselőre háruló, a letelepedés
            tényleges voltára vonatkozó bizonyítási teher
      (Személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 5. cikk, (1) és (4) bekezdés és 9. cikk, (3) bekezdés)
      4.     Tisztviselők ─ Kereset ─ A megtámadott aktus jogszerűségének az elfogadásakor fennálló tényállás és jogi helyzet alapján történő
            értékelése
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk)
      5.     Tisztviselők ─ A költségek megtérítése ─ Beilleszkedési támogatás ─ A biztosítás feltételei ─ Családos tisztviselők ─ A tisztviselő
            családjának letelepedése az alkalmazási helyen ─ A próbaidő lejártától számított egyéves határidő ─ A próbaidő alól mentesített
            tisztviselőkre vonatkozó meghosszabbítás ─ Hiány
      (Személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 5. cikk, (1) és (4) bekezdés és 9. cikk, (3) bekezdés)
      1.     A határozat csupán a korábbi határozat megerősítése, és ezért nem okoz a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése
         értelmében vett sérelmet, amennyiben nem tartalmaz semmilyen új elemet a korábbi aktushoz képest, és nem előzte meg ezen aktus
         címzettje helyzetének újbóli értékelése.

      (lásd a 32. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑321/01. sz., Internationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 18-án hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ 2003., II‑3225. o.) 23. pontja.

      2.     Valamennyi panaszt elutasító határozat, akár kifejezett, akár hallgatólagos, – ha világos és egyértelmű – csupán megerősíti
         a panaszos által kifogásolt aktust vagy mulasztást, és önmagában véve nem minősül megtámadható aktusnak. Önmagában véve a
         határozat – adott esetben – kizárólag akkor minősül kereset tárgyát képezhető aktusnak, ha részben vagy egészben helyt ad
         az érintett panaszának.

      (lásd a 36. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 371/87. sz., Progoulis kontra Bizottság ügyben 1988. június 16-án hozott végzésének (EBHT 1988., 3081. o.)
         17. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑196/95. sz., H kontra Bizottság ügyben 1997. június 3-án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1997.,
         I‑A‑133. és II‑403. o.) 40. pontja.

      3.     Szokásos lakóhely az a hely, ahol az érintett érdekeinek állandó vagy szokásos központját kijelölte azzal a szándékkal, hogy
         annak tartós jelleget biztosítson, tekintettel arra, hogy a szokásos lakóhely meghatározásához figyelemmel kell lenni az azt
         meghatározó valamennyi ténybeli körülményre. A lakóhely fogalma – amely nem a személy által egyik vagy másik országban töltött
         idő pusztán mennyiségi összehasonlításán alapul – mindazonáltal az egy helyen történő fizikai tartózkodáson kívül magában
         foglalja az életvitelből és a rendes társadalmi kapcsolatok kialakításából következő, a tartózkodás folyamatosságára irányuló
         szándékot.

      Ebből következően a letelepedés vagy a szokásos lakóhely áthelyezése olyan ténykérdés, amelynek bizonyítására minden megfelelő
         eszköz igénybe vehető. A kéthavi alapilletménynek megfelelő beilleszkedési támogatásra igényt tartó tisztviselőnek kell vagy
         megdönthetetlen bizonyítékot, vagy nem kétértelmű és nem ellentmondó, egybevágó jelek nyalábját alkotó körülmények összességét
         szolgáltatnia arra nézve, hogy családja a beiktatásától számított egy éven belül az alkalmazás helyére helyezte át szokásos
         lakóhelyét.

      Mivel a pénzbeli szolgáltatásokhoz való jogot biztosító rendelkezéseket szigorúan kell értelmezni, az adminisztráció magas
         követelményeket támaszthat a tisztviselő családja letelepedésének bizonyítéka tekintetében, és megtagadhatja a beilleszkedési
         támogatás folyósítását, amennyiben komoly kétségei támadnak a személyzeti szabályzatban megszabott határidőben történő letelepedés
         valós jellege vonatkozásában.

      (lásd a 81─83. és 104. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság C‑452/93 P. sz., Magdalena Fernández kontra Bizottság ügyben 1994. szeptember 15-én hozott ítéletének
         (EBHT 1994., I‑4295. o.) 22. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑37/99. sz., Miranda kontra Bizottság ügyben 2001. április 24-én
         hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2001., I‑A‑87 és II‑413. o.) 32. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑221/02. sz., Lebedef és társai
         kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 18-án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2003., I‑A‑211. és II‑1037. o.) 38. pontja.

      4.     A megtámadott aktus jogszerűségét az elfogadás idején fennálló ténybeli és jogi elemek alapján kell megítélni. Az Elsőfokú
         Bíróság ugyanis elvonná a szóban forgó aktust kibocsátó intézmény hatáskörét, ha az elfogadáskor fenn nem álló elemek fényében
         kellene vizsgálnia a jogszerűséget. Az Elsőfokú Bíróság azonban nem vonhatja el az intézmények hatáskörét.

      (lásd a 98. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 15/76. és 16/76. sz., Franciaország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1979. február 7-én hozott ítéletének
         (EBHT 1979., 321. o.) 7. pontja; a Bíróság C‑449/98 P. sz., IECC kontra Bizottság ügyben 2001. május 17-én hozott ítéletének
         (EBHT 2001., I‑3875. o.) 87. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑19/90. sz., Von Hoessle kontra Számvevőszék ügyben 1991. július
         11-én hozott ítéletének (EBHT 1991., II‑615. o.) 30. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑177/94. és T‑377/94. sz., Altmann és társai
         kontra Bizottság egyesített ügyekben 1996. december 12-én hozott ítéletének (EBHT 1996., II‑2041. o.) 119. pontja.

      5.     A személyzeti szabályzat VII. melléklete 5. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy a tisztviselőnek beilleszkedési
         támogatás fizetendő, és hogy az e rendelkezés (4) bekezdésében hivatkozott határidő az ugyanezen melléklet 9. cikke (3) bekezdésének
         értelmében a próbaidő leteltét követő egy év. E megfogalmazások világossága kizárja a határidő olyan próbaidővel való meghosszabbítását,
         amelynek letöltésére a tisztviselő nem volt köteles.

      Ugyanis mind a próbaidő letöltésére kötelezett tisztviselő, mind az e kötelezettség alól felmentett tisztviselő esetében a
         családos tisztviselőnek nyújtott beilleszkedési támogatás második felét ugyanazon időbeli feltétellel folyósítják, nevezetesen
         akkor, ha a család lakóhelyének megváltoztatására a beiktatást követő egy éven belül sor kerül.

      A próbaidő teljesítése alól felmentett tisztviselők helyzete mind jogi, mind ténybeli szempontból objektíve eltér a próbaidő
         teljesítésére kötelezett tisztviselőkétől azon bizonytalanság miatt, amely csupán ez utóbbiak helyzetét jellemzi a beiktatást
         megelőzően. A két csoporthoz tartozók helyzete csupán a próbaidő elteltét követően válik azonossá, amikor is a próbaidő letöltésére
         kötelezett tisztviselők bizonytalansági helyzete megszűnik. Az egyenlő bánásmód elve ezért megköveteli, hogy a személyzeti
         szabályzatban szereplő határidő mindkét csoport számára a beiktatással vegye kezdetét.

      (lásd a 119., 120. és 122. pontot)