title: A Bíróság (első tanács) 2007. november 8-i ítélete. # Amurta SGPS kontra Inspecteur van de Belastingdienst/Amsterdam. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof te Amsterdam - Hollandia. # EÜ artiklid 56 ja 58 - Kapitali vaba liikumine - Siseriiklik maksuõigus, mis sätestab ettevõtte tulumaksu vabastuse äriühingu osaluselt - Dividendide maksustamine - Kinnipeetav maks - Kinnipeetava maksu vabastus - Kohaldamine dividende saavale äriühingule, kelle asukoht või püsiv tegevuskoht on maksuvabastust andvas liikmesriigis ja kelle osalustele kohaldub ettevõtte tulumaksu vabastus - Keeldumine kinnipeetava maksu vabastuse võimaldamisest dividendide suhtes, mida jaotatakse äriühingule, kelle asukoht või püsiv tegevuskoht ei ole selles liikmesriigis. # C-379/05. sz. ügy

text:
      C‑379/05. sz. ügy
      Amurta SGPS
      kontra
      Inspecteur van de Belastingdienst/Amsterdam
      (a Gerechtshof te Amsterdam [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „EK 56. és EK 58. cikk – A tőke szabad mozgása – A részesedéseket a társasági adó alól mentesítő nemzeti adójogszabályok – Osztalékadóztatás – Forrásadó – Forrásadó alóli mentesség – A mentességet nyújtó tagállamban székhellyel vagy állandó telephellyel és a társasági adó alól mentes részesedésekkel rendelkező
         kedvezményezett társaságokra való alkalmazás – A forrásadó alóli mentesség alkalmazásának megtagadása a szóban forgó tagállamban sem székhellyel, sem állandó telephellyel
         nem rendelkező kedvezményezett társaságnak fizetett osztalékok tekintetében”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Adójogszabályok – Társasági adó
      (EK 56. és EK 58. cikk; 90/435 tanácsi irányelv, 5. cikk, (1) bekezdés)
      2.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – Elfogadhatóság – Korlátok
      (EK 234. cikk)
      3.        A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Adójogszabályok – Társasági adó
      (EK 56. cikk)
      1.        Az EK 56. és EK 58. cikkel ellentétes az a tagállami szabályozás, amely abban az esetben, ha az anyavállalat részesedése a
         leányvállalat alaptőkéjében nem éri el a különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös
         rendszeréről szóló 90/435 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti legkisebb részesedési arányt, forrásadót vet ki az e
         tagállamban illetőséggel rendelkező társaság által a másik tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaság részére
         fizetett osztalékokra, jóllehet mentességben részesíti az olyan kedvezményezett társaság részére fizetett osztalékokat, amely
         az előbbi tagállamban társaságiadó‑köteles vagy ugyanezen tagállamban olyan állandó telephellyel rendelkezik, amely vagyonának
         részét képezik az osztalékfizető társaságban való részesedések.

      Ugyanis a más tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékoknak az érintett tagállamban
         illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékokhoz viszonyított hátrányos kezelése alkalmas arra,
         hogy visszatartsa a más tagállamban illetőséggel rendelkező társaságokat attól, hogy befektetessenek az érintett tagállamban,
         és következésképpen főszabály szerint az EK 56. cikk által tiltott módon korlátozza a tőke szabad mozgását.

      Igaz, hogy egy adott tagállam által a belföldi illetőségű társaság által felosztott nyereség többszörös, illetve kettős adóztatásának
         elkerülése, illetve enyhítése érdekében hozott intézkedések szempontjából az osztalékban részesülő belföldi illetőségű részvényesek
         helyzete nem feltétlenül hasonló a másik tagállamban illetőséggel rendelkező osztalékban részesülő részvényesek helyzetéhez.
         Azonban attól kezdve, hogy valamely tagállam egyoldalúan vagy egyezmények útján jövedelemadót vet ki a belföldi illetőségű
         társaságok által nemcsak a belföldi, hanem a külföldi illetőségű részvényeseknek fizetett osztalékra is, e külföldi illetőségű
         részvényesek helyzete hasonlóvá válik a belföldi illetőségű részvényesek helyzetéhez. Ugyanis kizárólag az ugyanezen állam
         adóztatási joghatóságának gyakorlása vezet – függetlenül más tagállam adóztatásától – a többszörös vagy a gazdasági kettős
         adóztatás veszélyéhez. Ilyen esetben annak érdekében, hogy az osztalékban részesülő, külföldi illetőségű társaságok tekintetében
         ne korlátozzák a tőke szabad mozgását, az osztalékfizető társaság illetősége szerinti tagállam felelős annak biztosításáért,
         hogy – a nemzeti jogban a többszörös vagy a gazdasági kettős adóztatás elkerülését vagy enyhítését célzó eljárásokkal összevetve –
         a külföldi illetőségű részvényes társaságok a belföldi illetőségű részvényes társaságokra irányadóval egyenértékű bánásmódban
         részesüljenek. Nem ez a helyzet áll fenn, amennyiben a gazdasági kettős adóztatás, amelynek az osztalékfizető társaság illetősége
         szerinti államban illetőséggel nem rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékok képezik a tárgyát, kizárólag
         ezen tagállam adóztatási joghatóságának gyakorlásából ered, amely ezen osztalékokra osztalékadót vet ki, míg az ugyanezen
         tagállamban székhellyel vagy ott olyan állandó telephellyel rendelkező kedvezményezett társaságok esetében, amelyek vagyonának
         részét képezik az osztalékfizető társaság részvényei, e gazdasági kettős adóztatás elkerülése mellett döntött.

      Az ilyen szabályozást nem igazolja sem a nemzeti adórendszer koherenciája fenntartásának, sem pedig a tagállamok között megosztott
         adóztatási joghatóság megőrzésének szükségessége. Ha valamely tagállam úgy döntött, hogy nem adóztatja a területén illetőséggel
         rendelkező kedvezményezett társaságok ilyen jövedelmeit, nem hivatkozhat a tagállamok között megosztott adóztatási joghatóság
         egyensúlya megőrzésének szükségességére a más tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok adóztatásának
         igazolása érdekében.

      (vö. 28., 37–40., 59–61. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát
         a Bíróság nem vizsgálhatja – a közösségi jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni
         kell. A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság általi elutasítása csak abban
         az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy a közösségi jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ
         össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság
         nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdésekre hasznos választ
         adjon. A fent említett relevancia vélelme nem dönthető meg pusztán azon körülmény alapján, hogy az alapeljárás valamelyik
         fele bizonyos tényeket vitat, amelyek helytállóságának vizsgálata nem a Bíróság feladata, és amelyektől az említett eljárás
         tárgyának meghatározása függ.

      (vö. 64–65. pont)
      3.        Valamely tagállam nem hivatkozhat más tagállam által ez utóbbi tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságnak
         egyoldalúan biztosított teljes adójóváírásra annak érdekében, hogy kivonja magát az adóztatási joghatóságának gyakorlásából
         eredő, az osztalékok gazdasági kettős adóztatásának elkerülésére irányuló kötelezettség alól olyan esetben, amikor az előbbi
         tagállam elkerüli a területén illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékok gazdasági kettős adóztatását.
         Amennyiben a tagállam a kettős adóztatás elkerüléséről szóló, valamely másik tagállammal kötött egyezményre hivatkozik, a
         nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy figyelembe kell‑e venni ezen egyezményt az alapügyben, és adott esetben
         neki kell vizsgálnia, hogy a tőke szabad mozgása korlátozásának hatásait semlegesíteni tudja‑e ezen egyezmény.

      (vö. 84. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2007. november 8.(*)

      „EK 56. és EK 58. cikk – A tőke szabad mozgása – A részesedéseket a társasági adó alól mentesítő nemzeti adójogszabályok – Osztalékadóztatás – Forrásadó – Forrásadó alóli mentesség – A mentességet nyújtó tagállamban székhellyel vagy állandó telephellyel és a társasági adó alól mentes részesedésekkel rendelkező
         kedvezményezett társaságokra való alkalmazás – A forrásadó alóli mentesség alkalmazásának elutasítása a szóban forgó tagállamban sem székhellyel, sem állandó telephellyel
         nem rendelkező kedvezményezett társaságnak fizetett osztalékok tekintetében”

      A C‑379/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Gerechtshof te Amsterdam (Hollandia)
         a Bírósághoz 2005. október 17‑én érkezett, 2005. szeptember 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az Amurta SGPS
      és
      az Inspecteur van de Belastingdienst/Amsterdam
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Tizzano, R. Schintgen, A. Borg Barthet és E. Levits (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. január 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az Amurta SGPS képviseletében L. C. A. Wijsman, J. J. Feenstra és R. M. P. G. Niessen‑Cobben advocaten,
      –        a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és D. J. M. de Grave, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: P. Gentili avvocato dello Stato,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében kezdetben S. Nwaokolo, később V. Jackson, meghatalmazotti minőségben, segítőjük:
         J. Stratford barrister,

      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és A. Weimar, meghatalmazotti minőségben,
      –        az EFTA Felügyeleti Hatóság képviseletében S. Rydelski és P. A. Bjørgan, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. június 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 56. és az EK 58. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a Portugáliában illetőséggel rendelkező Amurta SGPS társaság (a továbbiakban: Amurta) és az Inspecteur van de Belastingdienst/Amsterdam
         közötti jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya a Hollandiában illetőséggel rendelkező Retailbox BV társaság
         (a továbbiakban: Retailbox) által az Amurtának fizetett osztalékokból levont forrásadó.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i
         90/435/EGK tanácsi irányelv (HL L 225., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 147. o.) 5. cikkének (1) bekezdésében
         előírja:

      „Azon nyereség, amelyet a leányvállalat oszt fel az anyavállalata számára, mentesül a forrásadó alól, ha az utóbbi legalább
         25% részesedéssel rendelkezik a leányvállalat alaptőkéjében.”

       A nemzeti szabályozás
      4        Az osztalékadóról szóló 1965. évi törvény (Wet op de dividendbelasting 1965, a továbbiakban: Wet DB) 1. cikkének (1) bekezdése
         értelmében főszabály szerint 25%‑os osztalékadó terheli azon hollandiai illetőségű társaság által fizetett osztalékot, amelynek
         tőkéje teljesen vagy részben részesedésekre oszlik.

      5        Mindazonáltal a Wet DB 4. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „A társasági adóról szóló 1969. évi törvény (Wet op de vennootschapsbelasting 1969, a továbbiakban: Wet Vpb) 10. cikke (1) bekezdésének
         d) pontja szerinti részvényekből, kizárólag vagyoni jogokat biztosító részvényekből és kamatozó hitelből származó jövedelemből
         nem kell az adót levonni, ha a jövedelem kedvezményezettjét illető, részvényekből, kizárólag vagyoni jogokat biztosító részvényekből
         és kamatozó hitelből származó hozamra a szóban forgó törvény 13. cikke szerinti, részesedésre vonatkozó adómentesség alkalmazandó,
         és a részesedés a Hollandiában működtetett vállalkozásának a vagyonát képezi. Az első mondat nem alkalmazható az olyan jövedelemre,
         amelynek nem a kedvezményezett a haszonhúzója.”

      6        A 90/435 irányelven alapuló Wet DB 4a. cikke osztalékadó‑mentességet ír elő az Európai Unióban illetőséggel rendelkező és
         legalább 25%‑os részesedéssel bíró részvényeseknek fizetett osztalékokat illetően. Ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében
         a 25%‑os arány 10%‑ra csökken, ha a részvényes illetősége szerinti tagállam ugyanezen mérséklést alkalmazza.

      7        A Wet DB 13. cikke szerint:

      „1. A nyereség meghatározásakor nem kell figyelembe venni a részesedés címén szerzett hozamot, valamint a keletkezett költségeket
         – ideértve az árfolyamváltozások hozamát is –, amelyek valamely részesedés vonatkozásában merülnek fel, kivéve, ha nyilvánvaló,
         hogy e költségek – közvetett módon – Hollandiában adóköteles nyereség megszerzését szolgálják (a részesedés mentessége). […]

      2. Részesedésnek minősül, ha az adóalany társaság:
      a) a befizetett jegyzett tőke legalább 5%‑a erejéig részesedéssel rendelkezik olyan társaságban, amelynek tőkéje teljesen
         vagy részben részvényekre oszlik;

      […]”
      8        Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is jelzi, a Wet Vpb‑nek a Wet DB 4. cikkével összefüggésben értelmezett 13. cikke
         megfogalmazásából az következik, hogy az ebben a 4. cikkben előírt mentesség csak akkor alkalmazható, ha az osztalékfizető
         holland társaság részesedéseivel egyrészt Hollandiában társaságiadó‑alany részvényesek, másrészt pedig Hollandiában állandó
         telephellyel rendelkező külföldi részvényesek rendelkeznek, a részesedések pedig ezen állandó telephely vagyonát képezik.

       A kettős adóztatásról szóló egyezmény
      9        A Holland Királyság és a Portugál Köztársaság között a jövedelem‑ és a vagyonadók területén a kettős adóztatás elkerüléséről
         és az adóztatás kijátszásásnak megakadályozásáról szóló, 1999. szeptember 20‑án aláírt egyezmény (a továbbiakban: KAE) 10. cikke
         kimondja:

      „1. Az osztalék, amelyet az egyik államban belföldi illetőségű társaság a másik államban belföldi illetőségű személynek fizet,
         megadóztatható e másik államban.

      2. Mindazonáltal ez az osztalék abban az államban, ahol az osztalékot fizető társaság belföldi illetőségű, ennek az államnak
         a jogszabályai szerint is megadóztatható; ha azonban a haszonhúzó a másik államban belföldi illetőségű, az így megállapított
         adó nem haladhatja meg az osztalék bruttó összegének 10%‑át.

      […]”
      10      A kettős adóztatás elkerülésének módszerét a KAE 24. cikke határozza meg, amely előírja:

      „A kettős adóztatást Portugália esetében a következőképpen kell elkerülni:
      a) amennyiben a Portugáliában belföldi illetőségű személy olyan jövedelmet élvez, amely a jelen egyezmény rendelkezéseivel
         összhangban Hollandiában adóztatható, Portugália megengedi az ilyen belföldi illetőségű személy jövedelmét terhelő adóból
         azon összeg levonását, amely megegyezik a Hollandiában megfizetett jövedelemadóval. Az így levont összeg mindazonáltal nem
         haladhatja meg a levonás előtt Portugáliában számított jövedelemadónak azt a részét, amely a Hollandiában adóztatható jövedelemre
         esik;

      […]”
       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      11      Az alapügy tényállása idején az Amurta 14%‑os részesedéssel rendelkezett a Retailboxban. A Retailbox további részvényesei
         a 66%‑os részesedéssel rendelkező, hollandiai illetőségű Sonaetelecom BV társaság, valamint a portugáliai illetőségű, 14%‑os
         részesedéssel bíró Tafin SGPS és a szintén portugáliai illetőségű, 6%‑os részesedéssel rendelkező Perfin SGPS társaság voltak.

      12      2002. december 31‑én a Retailbox osztalékot fizetett részvényeseinek. A Sonaetelecom BV‑nek fizetett osztalékból nem vontak
         le osztalékadót, mivel a társaság a Wet DB 4. cikke szerinti mentességben részesült, míg az Amurtának, illetve a másik kettő,
         portugáliai illetőségű társaságnak fizetett osztalékot 25%‑os osztalékadóval terhelték.

      13      A Retailbox az Amurta nevében panaszt nyújtott be ezen adóbeszedés ellen 2003. január 30‑án. Mivel az Inspecteur van de Belastingdienst/Amsterdam
         határozatával elutasította a szóban forgó panaszt, az Amurta keresetet indított a Gerechtshof te Amsterdam előtt, amelyben
         kérte e határozat megsemmisítését és a beszedett osztalékadó visszatérítését.

      14      Mivel a Gerechtshof te Amsterdam úgy ítélte meg, hogy az alapügy megoldásához a közösségi jog értelmezése szükséges, az eljárás
         felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal végett az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1.      A [Wet DB] 4. cikke szerinti mentesség [a jelen ítélet 5–8. pontjában] ismertetett, ugyanezen törvény 4a. cikkében megállapított
         mentességgel együttesen vizsgálva összeegyeztethető‑e az EK‑Szerződésnek a tőke szabad mozgásáról szóló rendelkezéseivel (EK 56.
         és EK 58. cikk) annyiban, amennyiben ez a mentesség csak azon Hollandiában társaságiadó‑alany részvényesek vagy Hollandiában
         állandó telephellyel rendelkező külföldi részvényesek részére történő osztalékfizetésekre alkalmazandó – utóbbi azzal, hogy
         a részesedések ezen állandó telephely vagyonát képezik –, amelyekre vonatkozik a részesedéseknek a [Wet Vpb] 13. cikkében
         foglalt mentessége?

      2.      Van‑e jelentősége az első kérdés megválaszolásánál annak, hogy az olyan külföldi részvényes/társaság székhelye szerinti állam,
         amelyre nem vonatkozik a [Wet DB] 4. cikke szerinti mentesség, lehetővé teszi e részvényes/társaság számára a holland osztalékadó
         teljes mértékű jóváírását (full credit)?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
      15      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e az EK 56. és EK 58. cikkel az
         a tagállami szabályozás, amely abban az esetben, ha az anyavállalat részesedése a leányvállalat alaptőkéjében nem éri el a
         90/435 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti legkisebb részesedési arányt, forrásadót vet ki az e tagállamban illetőséggel
         rendelkező társaság által a másik tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaság részére fizetett osztalékokra,
         jóllehet mentességben részesíti az olyan kedvezményezett társaság részére fizetett osztalékokat, amely az előbbi tagállamban
         társaságiadó‑köteles vagy ugyanezen tagállamban olyan állandó telephellyel rendelkezik, amely vagyonának részét képezik az
         osztalékfizető társaságban való részesedések.

      16      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe
         tartoznak, azonban azok a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni e hatáskörüket (lásd különösen a C‑446/03. sz.,
         Marks & Spencer ügyben 2005. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10837. o.] 29. pontját; a C‑196/04. sz., Cadbury
         Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas ügyben 2006. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7995. o.] 40. pontját,
         valamint a C‑374/04. sz., Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én hozott ítélet
         [EBHT 2007., I‑11673. o.] 36. pontját).

      17      Azt is meg kell állapítani, hogy a közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában
         a tagállamok továbbra is jogosultak egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait,
         különösen a kettős adóztatás elkerülése érdekében (a C‑336/96. sz. Gilly‑ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998,
         I‑2793. o.] 24. és 30. pontja; a C‑307/97. sz., Saint-Gobain ZN ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6161 .o.]
         57. pontja, valamint a C‑470/04. sz. N‑ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7409. o.] 44. pontja).

      18      Amint az a 90/435 irányelvnek különösen a harmadik preambulumbekezdéséből kitűnik: annak célja, hogy közös adózási rendszer
         bevezetésével megszüntesse azon hátrányokat, amelyek a különböző tagállamok társaságainak együttműködését az ugyanazon tagállam
         társaságainak együttműködésével szemben érik, és ezáltal megkönnyítse a társaságok közösségi szintű csoportosulását (a C‑294/99. sz.,
         Athinaïki Zythopoiïa ügyben 2001. október 4‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑6797. o.] 25. pontja és a C‑446/04. sz., Test
         Claimants in the FII Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11753. o.] 103. pontja)

      19      A 90/435 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése csak akkor kötelezi a tagállamokat arra, hogy mentesítsék a forrásadó alól a leányvállalat
         által az anyavállalata számára felosztott nyereséget, ha az utóbbi legalább 25%‑os részesedéssel rendelkezik a leányvállalat
         alaptőkéjében.

      20      Nem vitatott, hogy az alapügyben felmerült helyzet nem tartozik az irányelv hatálya alá.

      21      A holland és az olasz kormány így arra hivatkozott, hogy a 90/435 irányelv által előírt legkisebb részesedési arány alatt
         a külföldi illetőségű társaság alávetése az osztalékra kivetett forrásadónak önmagában nem tekinthető az alapvető szabadságok
         megsértésének.

      22      Az olasz kormány szerint a szóban forgó irányelv hatálya alá nem tartozó részesedésekhez kapcsolódó osztalékok kezelése a
         nemzeti jogalkotói hatáskörbe tartozik, és az alapügyben felmerült helyzet az adóztatási joghatóságnak az osztalékfizetés
         helye szerinti és az osztalék kedvezményezettjének illetősége szerinti tagállam közötti megosztásából ered.

      23      A holland kormány azt állítja, hogy a Wet DB – az osztalékok kettős adóztatásának nemzeti szintű elkerülésére irányuló – 4. cikke
         szerinti mentességnek a másik tagállamban illetőséggel rendelkező és az osztalékfizető társaságban a 90/435 irányelvben meghatározottnál
         kisebb tőkerészesedéssel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékokra való kiterjesztése az osztalékadó
         eltörléséhez vezetne, és nem tartaná tiszteletben a Hollandiában hatályos hagyományos rendszert. E kormány szerint, ha a Wet DB
         4. cikke az osztalékadó forrásnál való levonása alól mentességet ír is elő, az adó egyebekben továbbra is érvényesíthető,
         és osztalékfizetéskor adót szednek be. E kormány szerint a Wet DB 4a. cikke sérti a hagyományos rendszert, amit kizárólag
         a 90/435 irányelv rendelkezéseivel lehet igazolni, és ami nem haladhatja meg az ezen irányelv által a tagállamoknak előírt
         kötelezettségeket.

      24      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 90/435 irányelv hatálya alá nem tartozó részesedések esetében valójában a tagállamok
         jogosultak meghatározni azt, hogy milyen esetben és milyen mértékben kell a felosztott nyereség gazdasági kettős adóztatását
         elkerülni, és ennek céljából egyoldalúan vagy más tagállamokkal kötött egyezmények útján mechanizmusokat létrehozni e gazdasági
         kettős adóztatás elkerülésére vagy enyhítésére. Mindazonáltal ez nem jelenti azt, hogy a tagállamok az EK‑Szerződésben biztosított
         alapvető szabadságokkal ellentétes intézkedéseket alkalmazhatnak (lásd a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV of the
         ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 54. pontját).

      25      A jelen esetben az osztalékok forrásadó‑mentessége érdekében a Wet DB‑nek a Wet Vpb 13. cikkével együttesen olvasott 4. és
         4a. cikke eltérő bánásmódban részesíti egyrészt a Hollandiában székhellyel vagy ott olyan állandó telephellyel rendelkező
         kedvezményezett társaságokat, amelyek vagyonának részét képezik az osztalékfizető társaság részvényei, másrészt pedig a nem
         hollandiai illetőségű kedvezményezett társaságokat.

      26      Ugyanis a Wet DB 4. cikkének megfelelően a forrásadó‑mentesség kizárólag a Hollandiában székhellyel vagy ott olyan állandó
         telephellyel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékokra alkalmazható, amelyek vagyonának részét képezik
         az osztalékfizető társaság részvényei, illetve amely társaságok a belföldi illetőségű osztalékfizető társaságban legalább
         5%‑os részesedéssel bírnak, és amelyek részesedései a Wet Vpb 13. cikke értelmében adómentesek. A Wet DB 4a. cikke szerint
         azonban a nem holland illetőségű kedvezményezett társaságok részére fizetett osztalékok csak akkor forrásadó‑mentesek, ha
         a társaság az osztalékfizető társaság tőkéjében legalább 25%‑os részesedéssel rendelkezik, amely százalékarány 10%‑ra mérsékelhető,
         ha a részvényes illetősége szerinti tagállam ugyanezen mérséklést alkalmazza.

      27      Amint azt a főtanácsnok az indítványa 26. pontában megállapította, az ilyen szabályozás az osztalékadóztatás tekintetében
         hátrányosan kezeli a holland társaság tőkéjében 5–25%‑os részesedéssel rendelkező, nem holland illetőségű kedvezményezett
         társaságokat az ugyanilyen mértékű részesedéssel bíró holland kedvezményezett társaságokhoz viszonyítva. Ugyanis a nem holland
         illetőségű társaságoknak fizetett osztalékokat az osztalékfizető társaságnál társasági adó címén, a kedvezményezett társaságnál
         pedig osztalékadó címén adóztatják, és így ezen osztalékok gazdasági kettős adóztatás tárgyát képezik, míg a holland illetőséggel
         rendelkező társaságoknak fizetett osztalékok esetében elkerülik az ehhez hasonló gazdasági kettős adóztatást.

      28      A más tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok részére fizetett osztalékoknak a holland illetőségű kedvezményezett
         társaságoknak fizetett osztalékokhoz viszonyított hátrányos kezelése alkalmas arra, hogy visszatartsa a más tagállamban illetőséggel
         rendelkező társaságokat attól, hogy befektetessenek Hollandiában, és következésképpen az EK 56. cikk szerint főszabály szerint
         tiltott módon korlátozza a tőke szabad mozgását.

      29      Meg kell azonban vizsgálni, hogy a szabad tőkemozgás e korlátozása indokolható‑e a Szerződés rendelkezéseivel.

      30      Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontja szerint „[a]z 56. cikk rendelkezései nem érintik a
         tagállamoknak azt a jogát, hogy […] alkalmazzák adójoguk azon vonatkozó rendelkezéseit, amelyek a lakóhely […] alapján az
         adózók között különbséget tesznek”.

      31      Szintén meg kell állapítani, hogy magát az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontjában előírt eltérést korlátozza az EK 58. cikk
         (3) bekezdése, amely előírja, hogy az ugyanezen cikk (1) bekezdésében említett nemzeti rendelkezések „nem szolgálhatnak az
         56. cikkben meghatározott szabad tőkemozgásra és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás
         eszközéül”.

      32      Különbséget kell tenni az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontjában megengedett egyenlőtlen bánásmód és ugyanezen cikk (3) bekezdésében
         titott hátrányos megkülönböztetés között. Márpedig az ítélkezési gyakorlat szerint ahhoz, hogy az alapügyben érintetthez hasonló
         nemzeti adójogi szabályozást összeegyeztethetőnek lehessen tekintetni a Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel,
         az szükséges, hogy az eltérő bánásmód objektíve össze nem hasonlítható helyzetekre vonatkozzon vagy nyomós közérdek alapján
         indokolható legyen (lásd a C‑35/98. sz. Verkooijen‑ügyben 2000. június 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4071. o.] 43. pontját;
         a C‑319/02. sz. Manninen‑ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7477. o.] 29. pontját és a C‑512/03. sz.
         Blanckaert‑ügyben 2005. szeptember 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7685. o.] 42. pontját).

      33      Meg kell tehát vizsgálni, hogy a holland illetőségű kedvezményezett társaságok és a más tagállamban illetőséggel rendelkező
         kedvezményezett társaságok az alapügyben felmerült nemzeti szabályozás céljára tekintettel összehasonlítható helyzetben vannak‑e.

      34      E tekintetben a német és az olasz kormány azt állította, hogy objektív különbség van a teljes körű adókötelezettséggel rendelkező
         holland illetőségű kedvezményezett társaságok helyzete, valamint a kizárólag a Hollandiában kapott osztalékok tekintetében
         adóköteles, más tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok helyzete között.

      35      Az Egyesült Királyság Kormánya, amelyet az olasz kormány is támogat, úgy véli, hogy az alapügyben felmerült adórendelkezések
         az adó beszedésének, majd későbbi visszatérítésének elkerülésére irányuló igazgatási egyszerűsítést szolgálják, és így nem
         alkalmazhatók a más tagállamban illetőséggel rendelkező és a Hollandiában nem társaságiadó‑köteles kedvezményezett társaságoknak
         fizetett osztalékokra.

      36      Emellett az Egyesült Királyság Kormánya azt állítja, hogy a kedvezményezett társaság illetősége szerinti tagállam tudja a
         leghatékonyabban elkerülni az osztalékok kettős adóztatását.

      37      A Bíróság már úgy ítélte meg, hogy egy adott tagállam által a belföldi illetőségű társaság által felosztott nyereség többszörös,
         illetve kettős adóztatásának elkerülése, illetve enyhítése érdekében hozott intézkedések szempontjából az osztalékban részesülő
         belföldi illetőségű részvényesek helyzete nem feltétlenül hasonló a másik tagállamban illetőséggel rendelkező osztalékban
         részesülő részvényesek helyzetéhez (a C‑170/05. sz., Denkavit Internationaal és Denkavit France ügyben 2006. december 14‑én
         hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11949. o.] 34. pontja).

      38      Mindenesetre attól kezdve, hogy valamely tagállam egyoldalúan vagy egyezmények útján jövedelemadót vet ki a belföldi illetőségű
         társaságok által nemcsak a belföldi, hanem a külföldi illetőségű részvényeseknek fizetett osztalékra is, e külföldi illetőségű
         részvényesek helyzete hasonló a belföldi illetőségű részvényesek helyzetéhez (a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV
         of the ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 68. pontja, valamint a fent hivatkozott Denkavit Internationaal és Denkavit
         France ügyben hozott ítélet 35. pontja).

      39      Ugyanis kizárólag az ugyanezen állam adóztatási joghatóságának gyakorlása – függetlenül más tagállam adóztatásától – vezet
         a többszörös vagy a gazdasági kettős adóztatás veszélyéhez. Ilyen esetben annak érdekében, hogy ne korlátozzák az osztalékban
         részesülő külföldi illetőségű társaságokat megillető szabad tőkemozgást főszabály szerint az EK 56. cikk által tiltott módon,
         az osztalékfizető társaság illetősége szerinti tagállam felelős annak biztosításáért, hogy – a nemzeti jogban a többszörös
         vagy a gazdasági kettős adóztatás elkerülését vagy enyhítését célzó eljárásokkal összevetve – a külföldi illetőségű részvényes
         társaságok a belföldi illetőségű részvényes társaságokra irányadóval egyenértékű bánásmódban részesüljenek (lásd a fent hivatkozott
         Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 70. pontját).

      40      Márpedig meg kell állapítani, hogy a gazdasági kettős adóztatás, amelynek tárgyát képezik a nem holland illetőségű kedvezményezett
         társaságoknak fizetett osztalékok, kizárólag azon tagállam adóztatási joghatóságának gyakorlásából ered, amely ezen osztalékokra
         osztalékadót vet ki, míg a Hollandiában székhellyel vagy ott olyan állandó telephellyel rendelkező kedvezményezett társaságok
         esetében, amelyek vagyonának részét képezik az osztalékfizető társaság részvényei, e gazdasági kettős adóztatás elkerülése
         mellett döntött a szóban forgó tagállam.

      41      Még ha az olasz kormány és az Egyesült Királyság Kormánya állításának megfelelően feltételezzük is, hogy a Wet DB 4. cikke
         a részesedéseknek a Wet Vpb 13. cikke szerinti, a nem holland illetőségű, és az ilyen adókötelezettséggel nem rendelkező kedvezményezett
         társaságokra nem alkalmazható társasági adó alóli mentesség végrehajtásának egyszerűsítésére irányul, e körülmény nem meghatározó.
         Amint a Bíróság a jelen ítélet 38. és 39. pontjában megállapította, a Holland Királyság – más tagállamban illetőséggel rendelkező
         kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékok tekintetében való – adóztatási joghatóságának gyakorlása teszi az e tagállamban
         illetőséggel rendelkező társaságok által fizetett osztalékok gazdasági kettős adóztatásának elkerülését illetően összehasonlíthatóvá
         e kedvezményezett társaságok helyzetét a Hollandiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok helyzetével.

      42      Meg kell továbbá vizsgálni, hogy az ilyen korlátozás nem indokolható‑e nyomós közérdek alapján. Az olasz kormány és az Egyesült
         Királyság Kormánya által támogatott holland kormány arra hivatkozik, hogy a szóban forgó rendszert igazolják az adórendszer
         koherenciájának megőrzésére alapított érvek.

      43      A holland kormány szerint az osztalékok forrásadó‑mentessége a részesedések Wet Vpb. 13. cikke szerinti mentességének szükségszerű
         kiegészítője. Az osztalékok forrásadó‑mentessége nélkül a részesedések mentessége – bár csak átmelentileg – nem érvényesülne,
         mivel az osztalékadónak a társasági adóba való beszámítása esetében az elméletileg adómentes jövedelemet mégis megadóztatnák.

      44      A holland kormány megállapítja, hogy e két mentesség ugyanazon adóalanyra vonatkozik, és ha az osztalékadó és a társasági
         adó elméletileg két különböző adó, nemzeti szinten az osztalékadó nem más, mint a társasági adóba teljes mértékben beszámítható
         adóelőleg. Az alapügyben vitatott rendszer így igazolható lenne az adórendszer koherenciájának megőrzésére alapított érvekkel,
         még ha a C‑204/90. sz. Bachmann‑ügyben 1992. január 28‑án hozott ítéletben (EBHT 1992., I‑249. o.) felmerült rendszertől eltérően
         e rendszer egyrészt nem is nyújt adókedvezményt, másrészt pedig nem egyenlíti ki ezen adókedvezményt valamely meghatározott
         adóteherrel.

      45      Az Egyesült Királyság Kormánya úgy véli, hogy az adórendszer koherenciáját határokon átnyúló szinten kell értékelni, mivel
         a KAE biztosítja, hogy a felosztott nyereségre kivetett osztalékadó levonható a kedvezményezett társaság által Portugáliában
         fizetendő társasági adóból.

      46      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Bachmann‑ügyben hozott ítélete 28. pontjában, valamint
         C‑300/90. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1992. január 28‑án hozott ítélete [EBHT 1990., I‑305. o.] 21. pontjában elismerte,
         hogy az adórendszer koherenciája megőrzésének szükségessége igazolhatja a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok
         gyakorlásának korlátozását. Az ilyen igazolásra alapított érvek azonban kizárólag akkor helytállóak, ha közvetlen kapcsolat
         állapítható meg az adott adóelőny és az ezen előnynek valamely meghatározott adóteherrel történő kiegyenlítése között (a fent
         hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 42. pontja és a C‑524/04, sz., Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation ügyben
         2007. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑2107. o.] 68. pontja).

      47      Emlékeztetni kell arra is, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti adórendszer koherenciája megőrzésének szükségességén
         alapuló érvet a szóban forgó adójogi szabályozás által elérni kívánt cél fényében is meg kell vizsgálni (lásd a C‑9/02. sz.,
         de Lasteyrie du Saillant ügyben 2004. március 11‑én hozott ítéletet [EBHT 2004., I‑2409. o.] 67. pontját és a fent hivatkozott
         Manninen‑ügyben hozott ítélet 43. pontját).

      48      Nem vitatott, hogy érvelésével a holland kormány azt kívánja bizonyítani, hogy a részesedés Wet Vpb 13. cikkében előírt mentességének
         helyes alkalmazása érdekében szükséges, hogy az osztalékok forrásadó‑mentességet élvezzenek. Mindazonáltal, amint azt a főtanácsnok
         az indítványa 65. pontjában megállapította, így eljárva e kormány legalább egyértelműen ki tudja fejezni a holland rendszer
         által célzott igazgatási egyszerűsítést, amely önmagában nem elegendő a korlátozás igazolásához.

      49      Maga a holland kormány is elismeri, hogy a Hollandiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékok
         forrásadó‑mentességét nem egyenlíti ki adóteher.

      50      Még ha el is fogadjuk azon álláspontot, hogy az osztalékok forrásadó‑mentessége és a részesedések adómentessége lényegét tekintve
         egymáshoz kapcsolódik, meg kell állapítani, hogy annyiban, amennyiben a gazdasági kettős adóztatás elkerülésére irányulnak,
         a kizárólag a Hollandiában illetőséggel rendelkező társaságoknak nyújtott ezen adókedvezmény és az ellentételező adóteher
         között nem mutatható ki közvetlen kapcsolat.

      51      Mivel a Hollandiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett, valamint a más tagállamban illetőséggel
         rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékok az osztalékfizető társaságnál társaságiadó‑kötelesek, a holland
         kormány nem bizonyítja, hogy adórendszerének koherenciáját hogyan veszélyeztetné, ha az osztalékadó‑mentességet kiterjesztenék
         a más tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságokra is, amelyek bár nem társaságiadó‑kötelesek Hollandiában,
         az osztalékok adóztatását, valamint a kettős adóztatás megszüntetéséhez kapcsolódó esetleges adókedvezményeket illetően összehasonlítható
         helyzetben vannak a Hollandiában székhellyel vagy olyan állandó telephellyel rendelkező kedvezményezett társaságokkal, amelyek
         vagyonának részét képezik az osztalékfizető társaság részvényei.

      52      Az Egyesült Királyság Kormányának érvelését illetően elegendő megemlíteni, hogy egyrészt a Wet DB 1. cikke szerinti, a más
         tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékokra való forrásadó kivetése nem függ a
         Holland Királyság és az e tagállam között a kettős adóztatás elkerüléséről szóló, és e tehernek a kedvezményezett társaság
         illetősége szerinti tagállamban való levonását lehetővé tevő egyezmény létrejöttétől, másrészt pedig, hogy az ilyen egyezmény
         által bevezetett rendszer esetleges koherenciája nem képezi tárgyát az előterjesztett első kérdésnek.

      53      Az Egyesült Királyság Kormánya továbbá úgy érvelt, hogy a holland rendszer igazolható a tagállamok között megosztott adóztatási
         joghatóság egyensúlyának szükségességével.

      54      Az Egyesült Királyság Kormánya szerint az adóztatási hatásköröknek a Holland Királyság és a Portugál Köztársaság közti megosztása
         megjelenik a KAE‑ben. Ezen egyezmény szerint az osztalékok megadóztathatók az osztalékfizető társaság, valamint a kedvezményezett
         társaság illetősége szerinti tagállamban is, és a kettős adóztatást a társasági adóból való levonás révén kerülik el. Megkérdőjelezné
         a szóban forgó megosztást, ha a Holland Királyság nem vonhatná le a forrásnál az osztalékadót, ami azzal járna, hogy ebben
         a tagállamban mindenféle adó alól mentesülnének e jövedelmek.

      55      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Holland Királyság nem hivatkozhat a KAE‑re annak érdekében, hogy kivonja magát a
         Szerződésből eredő kötelezettségei alól (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Denkavit Internationaal és Denkavit France
         ügyben hozott ítélet 53. pontját).

      56      Amint az a fent hivatkozott Marks & Spencer ügyben hozott ítélet 51. pontjából és a C‑231/05. sz. Oy AA‑ügyben 2007. július
         18‑án hozott ítélet 60. pontjából [EBHT 2007., I‑6373. o.] következik, a Bíróság az adóelkerülés veszélyére és a veszteségek
         kétszeres elszámolására alapított igazolással együtt elfogadta a tagállamok között megosztott adóztatási joghatóság egyensúlyának
         megőrzéséhez fűződő követelményt is.

      57      Nem vitatott, hogy a Bíróság elé észrevételeket terjesztő kormányok nem hivatkoztak a veszteségek kétszeres elszámolásának
         és az adóelkerülés veszélyének a fennállására.

      58      A Hollandia területén szerzett jövedelmek adóztatási lehetőségének elvesztésére vonatkozó érvet illetően meg kell jegyezni,
         hogy a tagállamok között megosztott adóztatási joghatóság egyensúlyának megőrzéséhez fűződő követelmény elfogadható, különösen,
         ha a szóban forgó rendszer olyan magatartások megakadályozására irányul, amelyek alkalmasak arra, hogy veszélyeztessék a tagállamnak
         a területén végzett tevékenységekre vonatkozó adóztatási joghatósága gyakorlását (lásd a C‑347/04. sz., Rewe Zentralfinanz
         ügyben 2007. március 29‑én hozott ítélet [EBHT 2007. I‑2647. o.] 42. pontját és a fent hivatkozott Oy AA ügyben hozott ítélet
         54. pontját).

      59      Mindazonáltal, ha valamely tagállam úgy döntött, hogy nem adóztatja a területén illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok
         ilyen jövedelmeit, nem hivatkozhat a tagállamok között megosztott adóztatási joghatóság egyensúlyának megőrzéséhez fűződő
         követelményre a más tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok adóztatásának igazolása érdekében.

      60      E körülmények között a tőke szabad mozgásának az alapügyben felmerülthöz hasonló nemzeti rendelkezések által történő korlátozását
         nem igazolja sem a nemzeti adórendszer koherenciája fenntartásának szükségessége, sem pedig a tagállamok között megosztott
         adóztatási joghatóság megőrzéséhez fűződő követelmény.

      61      Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy ellentétes az EK 56. és az EK 58. cikkel az a tagállami szabályozás,
         amely abban az esetben, ha az anyavállalat részesedése a leányvállalat alaptőkéjében nem éri el a 90/435 irányelv 5. cikkének
         (1) bekezdése szerinti legkisebb részesedési arányt, forrásadót vet ki az e tagállamban illetőséggel rendelkező társaság által
         a másik tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaság részére fizetett osztalékokra, jóllehet mentességben
         részesíti az olyan kedvezményezett társaság részére fizetett osztalékokat, amely az előbbi tagállamban társaságiadó‑köteles
         vagy ugyanezen tagállamban olyan állandó telephellyel rendelkezik, amely vagyonának részét képezik az osztalékfizető társaságban
         való részesedések.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
      62      Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy van‑e jelentősége az első kérdés megválaszolásánál
         annak, hogy az olyan kedvezményezett társaság székhelye szerinti állam, amelyre nem vonatkozik a Wet DB 4. cikke szerinti
         mentesség, lehetővé teszi e társaság számára az adó teljes mértékű jóváírását.

       Az elfogadhatóságról
      63      Amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből következik, feltételezve, hogy a Hollandiában kivetett osztalékadó figyelembe
         vehető Portugáliában, a kérdést előterjesztő bíróság az Amurta nyilatkozataiból indult ki. Márpedig az utóbbi vitatta a Bíróság
         előtt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés alapjául szolgáló feltételezés helyességét. Ugyanis az Amurta
         szerint a Portugál Köztársaság mentességet nyújt az osztalékokra, és nem tesz lehetővé számára teljes adójóváírást a Hollandiában
         kivetett osztalékadó tekintetében. Így a kérdés kizárólag jogtudományi jelentőséggel bír.

      64      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróság által saját felelősségére
         meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – a közösségi jog
         értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell (lásd a C‑300/01. sz. Salzmann‑ügyben 2003. május
         15‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4899. o.] 29. és 31. pontját). A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem Bíróság általi elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy a közösségi jog értelmezése,
         amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma
         hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy
         a feltett kérdéseket hatékonyan megválaszolja (lásd különösen a C‑379/98. sz. PreussenElektra‑ügyben 2001. március 13‑án hozott
         ítélet [EBHT 2001, I‑2099. o.] 39. pontját; a C‑94/04. és C‑202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekben 2006. december
         5‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11421. o.] 25. pontját, valamint a C‑222/05–C‑225/05. sz., Weerd és társai egyesített ügyekben
         2007. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑4233. o.] 22. pontját).

      65      A fent említett relevancia vélelme nem dönthető meg pusztán azon körülmény alapján, hogy az alapeljárás valamelyik fele bizonyos
         tényeket vitat, amelyek helytállóságának vizsgálata nem a Bíróság feladata, és amelyektől az említett eljárás tárgyának meghatározása
         függ (a fent hivatkozott Cipolla és társai ügyben hozott ítélet 26. pontja, valamint a fenti hivatkozott Weerd és társai egyesített
         ügyekben hozott ítélet 23. pontja).

      66      Márpedig az, hogy van‑e Portugáliában olyan jogszabály, amely a teljes adójóváírás révén biztosítja a Hollandiában kivetett
         osztalékadó figyelembevételét, éppen ilyen ténybeli kérdés, amelyet a Bíróság nem vizsgálhat.

      67      A második kérdést tehát elfogadhatónak kell tekinteni.

       Az ügy érdeméről
      68      Az Amurta, az EFTA Felügyeleti Hatóság, valamint a Bizottság is úgy véli, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az
         adóalanyt hátrányosan érintő adórendelkezéseknek valamely biztosított alapszabadsággal összeegyeztethetetlen tagállami alkamazását
         nem igazolja az olyan adókedvezmény, amelyben az érdekelt valamely más tagállamban részesülne.

      69      A KAE‑re hivatkozva a holland, a német, az olasz kormány és az Egyesült Királyság Kormánya úgy érvel, hogy az osztalékfizető
         társaság által fizetett osztalékok tekintetében a kedvezményezett társaságot a Holland Királyságban kivetett adó miatt a Portugál
         Köztársaságban megillető teljes adójóváírás jelentőséggel bír annak megállapítása során, hogy a portugál illetőségű kedvezményezett
         társaság hátrányosan megkülönböztető vagy korlátozó elbánásban részesül‑e.

      70      A holland kormány állítása szerint a KAE az alapügy jogi hátterének részét képezi. Ha a szóban forgó KAE nem ír elő teljes
         adójóváírást, azt kell figyelembe venni, hogy van‑e tényleges lehetőség az eltérő bánásmód semlegesítésére. Ilyen esetben
         az osztalékok forrásadó‑mentességére vonatkozó holland szabályok nem korlátozzák a tőke szabad mozgását. Mindazonáltal a kérdést
         előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy megegyezik‑e az összes adóteher a belföldi és a külföldi illetőségűek
         esetében.

      71      Az Egyesült Királyság Kormánya úgy érvel, hogy – mivel a Holland Királyság gyakorolta adóztatási joghatóságát – biztosítania
         kell, hogy az Amurta ne részesüljön kevésbé kedvező bánásmódban, mint a Hollandiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett
         társaságok. Bár a nemzeti bíróság feladata, hogy a KAE‑t értelmezve megvizsgálja, hogy a Holland Királyság elkerülte‑e a gazdasági
         kettős adóztatást, az Egyesült Királyság Kormánya mindazonáltal úgy érvel, hogy amennyiben a Holland Királyság által beszedett
         osztalékadó levonható a Portugáliában fizetendő adóból, az Amurtát összesen terhelő adó nem magasabb azon adótehernél, amely
         akkor hárulna rá, ha Portugáliában fektetett volna be, sem pedig annál, amely a Hollandiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett
         társaságra hárul. Ha a szóban forgó adóteher mégis magasabb lenne, az eltérés a Portugáliában és a Hollandiában hatályos adómérték
         különbségéből ered, mivel a Szerződés nem biztosítja a szabad mozgás adósemlegességét.

      72      A német kormány szintén úgy véli, hogy figyelembe kell venni a KAE‑t. E kormány szerint a Hollandiában hatályos adórendszer
         közösségi joggal való összeegyeztethetősége nem attól függ, hogy a forrásadót valóban le lehet‑e vonni a Portugáliában fizetendő
         adóból, mivel egyrészt a forrasadót kivető tagállam nincs befolyással a kedvezményezett társaság illetősége szerinti tagállamra,
         másrészt pedig a szóban forgó forrásadó levonhatóságának hiánya különböző szubjektív okokból adódhat. Ahhoz, hogy a Hollandiában
         hatályos adórendszer összeegyeztethető legyen a közösségi joggal, elegendő, hogy a Holland Királyság és a Portugál Köztársaság
         megegyezzen a forrásadó Portugáliában való figyelembevételében, és a KAE megfeleljen a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési
         Szervezet (OECD) által kidolgozott egyezménymintának.

      73      A KAE‑t illetősen az Amurta úgy érvel, hogy létezése nem bír jelentőséggel, mivel ezen egyezmény előírja a Hollandiában fizetett
         adó beszámítását, jóllehet a Portugál Köztársaság adómenességben részesíti az osztalékokból származó jövedelmet.

      74      A Bizottság szerint a tagállam nem hivatkozhat valamely kettős adóztatás elkerülésére irányuló egyezményre annak érdekében,
         hogy kivonja magát a kötelezettségvállalásai alól. Ezen álláspontot osztja az EFTA Felügyeleti Hatóság is, amely úgy érvel,
         hogy a tagállamok még egyezménykötés révén sem háríthatják át másik tagállamra a közösségi jog tiszteletben tartására vonatkozó
         kötelezettségeiket. A szóban forgó Hatóság többek között hozzáteszi, hogy az ilyen egyezmény célja a kettős adóztatás elkerülése,
         és nem pedig az esetleges korlátozások kiigazítása.

      75      Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az olyan kedvezőtlen bánásmód
         az adózás terén, amely valamely alapvető szabadságot sért, nem indokolható esetleges egyéb adókedvezményekkel (a fent hivatkozott
         Verkooijen‑ügyben hozott ítélet 61. pontja).

      76      Amint arra a Bíróság a jelen ügy 28. pontjában rámutatott, a tőke szabad mozgásának korlátozása a más tagállamban illetőséggel
         rendelkező kedvezményezett társaságok részére fizetett osztalékoknak a Hollandiában székhellyel vagy olyan állandó telephellyel
         rendelkező kedvezményezett társaságok részére fizetett osztalékokhoz viszonyított hátrányos bánásmódban részesítéséből ered,
         amely állandó telephely vagyonának részét képezik az osztalékfizető társaságban való részesedések.

      77      A jelen ítélet 39. pontjából az is következik, hogy amennyiben a gazdasági kettős adóztatás elkerülésére irányuló célt illetően
         a szóban forgó kedvezményezett társaságok a Hollandiában székhellyel vagy olyan állandó telephellyel rendelkező kedvezményezett
         társaságokéval összehasonlítható helyzetben vannak, amely állandó telephely vagyonának részét képezik az osztalékfizető társaságban
         való részesedések, a Holland Királyság köteles biztosítani, hogy a nemzeti jogában a többszörös vagy a gazdasági kettős adóztatás
         elkerülését vagy enyhítését célzó eljárásokkal összevetve a más tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságok
         a Hollandiában illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságokkal egyenértékű bánásmódban részesüljenek.

      78      Így a Holland Királyság nem hivatkozhat egy másik tagállam által egyoldalúan nyújtott előnyre annak érdekében, hogy kivonja
         magát a Szerződésből eredő kötelezettségei alól.

      79      Nem kizárt azonban, hogy valamely tagállam annak ellenére tiszteletben tudja tartani a Szerződésből eredő kötelezettségeit,
         hogy kettős adóztatás elkerülésére irányuló egyezményt köt más tagállammal (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Test
         Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 71. pontját).

      80      Amennyiben a kettős adóztatás elkerülésére irányuló egyezményből eredő adórendszer az alapügyben alkalmazandó jogi háttér
         részét képezi, és a kérdést előterjesztő bíróság is ekként mutatta be, a Bíróságnak figyelembe kell vennie, hogy a közösségi
         jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezését nyújthassa (lásd ebben az értelemben a C‑265/04. sz. Bouanich‑ügyben
         2006. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑923. o.] 51. pontját, valamint a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV
         of the ACT Group Litigation ügyben hozott ítélet 71. pontját; a fent hivatkozott Denkavit Internationaal és Denkavit France
         ügyben hozott ítélet 45. pontját és a fent hivatkozott Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation ügyben hozott ítélet
         54. pontját).

      81      Mindazonáltal, amint azt a főtanácsnok az indítványa 85. pontjában kiemelte, meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra
         utaló határozatban semmi sem utal arra, hogy a Gerechtshof te Amsterdam hivatkozott volna a KAE vonatkozó rendelkezéseire.

      82      A nemzeti bíróság feladata az alapügyben alkalmazandó jog meghatározása.

      83      A nemzeti bíróság feladata tehát annak megállapítása, hogy figyelembe kell‑e venni a KAE‑t az alapügyben, és adott esetben
         neki kell vizsgálnia, hogy a tőke szabad mozgásának – az első kérdésre adott válasz keretében a jelen ítélet 28. pontjában
         említett – korlátozása hatásait semlegesíteni tudja‑e ezen egyezmény.

      84      Ezért a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a tagállam nem hivatkozhat a másik tagállam által e másik tagállamban
         illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságnak egyoldalúan biztosított teljes adójóváírásra annak érdekében, hogy kivonja
         magát az adóztatási joghatóságának gyakorlásából eredő, az osztalékok gazdasági kettős adóztatásának elkerülésére irányuló
         kötelezettség alól olyan esetben, amikor az előbbi tagállam elkerüli a területén illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságoknak
         fizetett osztalékok gazdasági kettős adóztatását. Amennyiben a tagállam a kettős adóztatás elkerüléséről szóló, valamely másik
         tagállammal kötött egyezményre hivatkozik, a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy figyelembe kell‑e venni ezen
         egyezményt az alapügyben, és adott esetben neki kell vizsgálnia, hogy a tőke szabad mozgása korlátozásának hatásait semlegesíteni
         tudja‑e ezen egyezmény.

       A költségekről
      85      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK 56. és az EK 58. cikkel ellentétes az a tagállami szabályozás, amely abban az esetben, ha az anyavállalat részesedése
            a leányvállalat alaptőkéjében nem éri el a különböző tagállamok anya- és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös
            rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i 90/435/EGK tanácsi irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti legkisebb részesedési
            arányt, forrásadót vet ki az e tagállamban illetőséggel rendelkező társaság által a másik tagállamban illetőséggel rendelkező
            kedvezményezett társaság részére fizetett osztalékokra, jóllehet mentességben részesíti az olyan kedvezményezett társaság
            részére fizetett osztalékokat, amely az előbbi tagállamban társaságiadó‑köteles vagy ugyanezen tagállamban olyan állandó telephellyel
            rendelkezik, amely vagyonának részét képezik az osztalékfizető társaságban való részesedések.
      2)      A tagállam nem hivatkozhat a másik tagállam által e másik tagállamban illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságnak
            egyoldalúan biztosított teljes adójóváírásra annak érdekében, hogy kivonja magát az adóztatási joghatóságának gyakorlásából
            eredő, az osztalékok gazdasági kettős adóztatásának elkerülésére irányuló kötelezettség alól olyan esetben, amikor az előbbi
            tagállam elkerüli a területén illetőséggel rendelkező kedvezményezett társaságoknak fizetett osztalékok gazdasági kettős adóztatását.
            Amennyiben a tagállam a kettős adóztatás elkerüléséről szóló, valamely másik tagállammal kötött egyezményre hivatkozik, a
            nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy figyelembe kell‑e venni ezen egyezményt az alapügyben, és adott esetben
            neki kell vizsgálnia, hogy a tőke szabad mozgása korlátozásának hatásait semlegesíteni tudja‑e ezen egyezmény.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland


A Bíróság szeptember 19.-i ítélete: 2000. # Németországi Szövetségi Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # C-156/98. sz. ügy