title: A Bíróság május 15.-i ítélete: 1986. # Marguerite Johnston kontra Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Industrial Tribunal, Belfast (Northern Ireland) - Egyesült Királyság. # Féfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód - Készenléti rendőrség fegyveres tagja. # 222/84. sz. ügy

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1986. május 15. (*)„Férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód – Készenléti rendőrség fegyveres tagja”A 222/84. sz. ügyben,a
 Bírósághoz az Industrial Tribunal of Northern Ireland, Belfast által az
 EGK‑Szerződés 177. cikke alapján benyújtott, az e bíróság előttMarguerite Johnstonésa Chief Constable of the Royal Ulster Constabularyközött
 folyamatban lévő eljárásban, a férfiak és a nők közötti egyenlő
bánásmód elvének végrehajtásával kapcsolatos,
1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv
(HL L 39., 40. o.), valamint az EGK‑Szerződés
224. cikkének értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti
 kérelem tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 Mackenzie Stuart elnök, T. Koopmans, U. Everling,
K. Bahlmann és R. Joliet tanácselnökök, O. Due,
Y. Galmot, C. Kakouris és T. F. O’Higgins bírák,főtanácsnok: M. Darmon,hivatalvezető: P. Heim,figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:–        Marguerite
 Johnston képviseletében írásban és szóban, A. Lester QC és
D. Smyth barrister, Murphy, Kerr & Co. solicitorok
megbízásából,–        az
 Egyesült Királyság képviseletében írásban S. J. Hay, Treasury
 Solicitor’s Department, meghatalmazotti minőségben, segítője: A.
Campbell Senior Crown Counsel, valamint R. Plender barrister,
továbbá szóban F. Jacobs QC és R. Plender barrister,–        a Dán Királyság képviseletében szóban L. Mikaelsen,–        az
 Európai Közösségek Bizottsága képviseletében írásban és szóban Toledano
 Laredo főigazgató-helyettes, valamint J. Curall, a jogi szolgálat
tagja,a főtanácsnok indítványának az 1986. január 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,meghozta a következőÍtéletet1        1984. augusztus 8‑i
 végzésével, amely szeptember 4‑én érkezett a Bírósághoz, az Industrial
Tribunal of Northern Ireland, Belfast az EGK‑Szerződés 177. cikke
alapján előzetes döntéshozatal céljából a férfiak és a nők közötti
egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és
 a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február
9-i 76/207/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 39., 40. o.), és az
EGK-Szerződés 224. cikkének értelmezésére vonatkozó kérdéseket
terjesztett a Bíróság elé.2        E
 kérdések Marguerite I. Johnston és a Chief Constable of the Royal
Ulster Constabulary (a továbbiakban: RUC) között folyamatban lévő
eljárás keretében merültek fel. Ez utóbbi a hatáskörrel rendelkező
hatóság, amely kinevezi a rendőri szervek készenléti tagjait az
észak-írországi RUC Reserve-be, ahol az állások teljes munkaidejűek, és
amelyekre vonatkozó szerződések hároméves időtartamra szólnak, és
megújíthatóak az RUC Full-time Reserve-ben. A jogvita
M. I. Johnston, mint az RUC Full-time Reserve tagja,
szerződése megújításának és a lőfegyverek kezelésére és használatára
vonatkozó képzés nyújtásának a Chief Constable általi megtagadására
vonatkozik.3        Az
 előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy a Royal
Ulster Constabulary Reserve (Appointment and Conditions of Service)
Regulations (NI) 1973. rendelkezései, amelyek a készenléti rendőrségnél a
 kinevezés és a munkavégzés feltételeinek módozatait szabályozzák, nem
tesznek semmi olyan hátrányos megkülönböztetést a férfiak és a nők
között, amely jelen esetben jelentőséggel bírna. Ezenkívül a Sex
Discrimination (Northern Ireland) Order 1976 – SI 1976, nº 1042 (NI 15)
10. és 19. cikkéből – amely a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés
megszüntetését, továbbá a férfiak és nők közötti egyenlőség elvének az
alkalmazás, a szakképzés és a szakmai előmenetel, valamint a munkavégzés
 feltételeinek vonatkozásában való végrehajtását célzó szabályokat
határoz meg – az következik, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmát a
 rendőrségnél történő foglalkoztatás esetében is alkalmazzák, és hogy a
nőket és a férfiakat nem lehet ebből a szempontból eltérő módon kezelni,
 a magasságra, az egyenruhára, a felszerelésre, vagy az egyenruha és a
felszerelés támogatására vonatkozó feltételeket kivéve. Mindazonáltal a
Sex Discrimination Order 53. cikkének (1) bekezdése szerint egyetlen, a
hátrányos megkülönböztetést tiltó rendelkezésének„sem
 lehet olyan hatása, amely jogellenesé tenne olyan jogi aktust, amelyet
az állambiztonság, valamint a közbiztonság és a közrend védelmének
érdekében hoztak”;és e cikk (2) bekezdése szerint,„a
 miniszter által vagy a nevében aláírt tanúsítvány, amely igazolja, hogy
 egy jogi aktus, amelyet a tanúsítvány tartalmaz, az (1) bekezdésben
jelzett célok egyikére jött létre, megdönthetetlen bizonyítéka annak,
hogy ez a jogi aktus e célból jött létre”.4        Az
 Egyesült Királyságban a rendőrök általában nem viselanak lőfegyvert
feladataik ellátásakor, kivéve a különleges tevékenységeket, e
tekintetben semmilyen különbség nincs a férfiak és a nők között. A
merényletek nagy száma miatt, amelyeknek évek óta rendőr áldozatai is
vannak Észak-Írországban, az RUC Chief Constable úgy ítélte meg, hogy
nem lehet tovább fenntartani ezt a gyakorlatot. Úgy határozott, hogy az
RUC-ban és az RUC Reserve-ben a férfiak lőfegyvert fognak viselni
mindennapi feladataik végzése során, de a nőket nem látják el
lőfegyverrel, és nem kapnak kiképzést azok kezelésére és használatára.5        E
 körülmények között, a Chief Constable 1980-ban úgy ítélte meg, hogy az
RUC-nak megfelelő létszámú rendőrnője volt azokra a különleges
feladatokra, amelyeket általában a női személyi állományra bíznak. A
rendőrség általános feladatai gyakran olyanok voltak, amelyek
fegyverviselést igényeltek, ezért úgy ítélte meg, hogy e feladatokat nem
 lehet a továbbiakban nőkre bízni, és úgy határozott, hogy nem
szerződtetnek nőket, illetve nem újítják meg szerződésüket az RUC
Full-time Reserve-nél, csak akkor, ha olyan feladatokat kell ellátniuk,
amelyeket a női személyi állományra bíztak. E döntést követően, egy
esetet kivéve, egyáltalán nem ajánlottak szerződést nőknek, illetve nem
újították meg szerződésüket az RUC Full-time Reserve-nél.6        Az
 előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint
M. I. Johnston 1974. és 1980. között tagja volt az RUC
Full-time Reserve-nek. Itt hatékonyan látta el az egyenruhás rendőrök
olyan mindennapi feladatait, mint amilyen az ügyelet biztosítása az
őrsön, a gépjárműves járőrözésben való részvétel, a járőröző gépjármű
vezetése, valamint a rendőrőrsre bekísért személyek átvizsgálása. E
feladatok ellátása során nem viselt fegyvert, de általában egy fegyvert
viselő férfi kísérte a rendőrőrsön kívül, aki az RUC Full-time Reserve
tagja. 1980-ban a Chief Constable elutasította szerződése megújítását a
fent említett, az RUC Full-time Reserve női tagjaival kapcsolatos új
politikája miatt.7        M. I. Johnston
 keresetet nyújtott be az Industrial Tribunal-nál az elutasítás ellen,
amelyben ellenezte ezen új politika alkalmazását, és kérte szerződésének
 megújítását, és számára a lőfegyverek kezelésére és használatára
vonatkozó képzés biztosítását, arra hivatkozva, hogy jogtalan hátrányos
megkülönböztetés áldozata volt, amelyet a Sex Discrimination Order tilt.8        Az
 Industrial Tribunal előtt folyamatban lévő eljárás során a Chief
Constable bemutatta a Secretary of State tanúsítványát, amelyben az
Egyesült Királyság e minisztere – a fent idézett Sex Discrimination
Order 53. cikkének megfelelően – igazolta, hogy azon jogi aktus, amely
miatt a Royal Ulster Constabulary elutasította, hogy Marguerite I.
Johnstonnak új, teljes munkaidős állást ajánljon fel a Royal Ulster
Constabulary Reserve-nél, a következő célból jött létre: a) az
állambiztonság megőrzése, valamint b) a közbiztonság és a közrend
védelme.9        M. I. Johnston
 a 76/207 irányelvre hivatkozott. Ez utóbbi ugyanis – első cikke szerint
 –a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének végrehajtására
irányul az előmenetelt is magában foglaló munkavállalásra, a
szakképzésre és a munkafeltételekre vonatkozóan. Ez az elv – a 2. cikk
(1) bekezdése szerint – magában foglalja a nemen alapuló mindenféle
hátrányos megkülönböztetés hiányát, a (2) és a (3) bekezdésben
elfogadott eltérésekkel. Ezen elv különböző területeken való alkalmazása
 végett a 3–5. cikk előírja a tagállamok számára az egyenlő bánásmód
elvével ellentétes minden törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezés hatályon kívül helyezéséhez szükséges intézkedések
megtételét, és azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések
felülvizsgálatát, amelyeknél az azokat eredetileg ösztönző, védelmet
biztosító szándék már nem áll fenn. A 6. cikk szerint minden személy,
aki úgy véli, hogy hátrányos megkülönböztetés érte, jogait bírói úton
érvényesítheti.10      Annak
 érdekében, hogy e jogvitában képes legyen döntést hozni, az Industrial
Tribunal előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket
terjesztette a Bíróság elé:„1)      A
 76/207 tanácsi irányelvet – önmagában és a jelen ügy körülményeinek
fényében vizsgálva – úgy kell-e értelmezni, hogy az egy tagállam számára
 lehetővé teszi, hogy az irányelv hatálya alól azokat az aktusokat,
amelyek a munkavállalás vonatkozásában nemen alapuló hátrányos
megkülönböztetés jelentenek, és amelyeket az állambiztonság megőrzése, a
 közrend és a közbiztonság védelme céljából hoztak?2)      Ez
 az irányelv – önmagában és a jelen ügy körülményeinek fényében
vizsgálva – lehetővé teszi-e, hogy a készenléti rendőrség fegyveres
tagjának teljes munkaidős állását, vagy az ezen álláshoz kapcsolódó, a
lőfegyver kezelésére és használatára vonatkozó képzést olyan szakmai
tevékenységek, és adott esetben olyan, erre irányuló képzések közé
sorolják, amelyeknél a 2. cikk (2) bekezdése értelmében a nem a
tevékenység jellegéből vagy a munkavégzés körülményeiből adódóan
meghatározó tényező?3)      Melyek
 azok az elvek és szempontok, amelyeket a tagállamoknak alkalmazniuk
kell annak eldöntése érdekében, hogy a 2. cikk (2) bekezdése értelmében
„a nem meghatározó tényező”-e, egyrészről a készenléti rendőrség
fegyveres tagjának „szakmai tevékenysége” vonatkozásában, másrészről, az
 „erre irányuló képzések” vonatkozásában, azok jellegéből vagy
körülményeiből adódóan?4)      A
 törvény alapján a rendőrség irányításáért és ellenőrzéséért felelős
rendőrségi vezető által alkalmazott politika, amely szerint a rendőrség
női tagjainak nem kell lőfegyvert viselnie, figyelembe véve a jelen ügy
körülményeit, tekinthető-e úgy a 2. cikk (3) bekezdése értelmében, mint
„a nők védelméről szóló rendelkezés”, vagy az irányelv 3. cikke (2)
bekezdésének c) pontja értelmében mint „közigazgatási rendelkezés”,
amelyet a „védelmet biztosító szándék” ösztönöz?5)      Amennyiben
 a 4) kérdésre igenlő a válasz, melyek azok az elvek és szempontok,
amelyeket a tagállamoknak alkalmazniuk kell annak eldöntése érdekében,
hogy a „védelmet biztosító szándék” a 3. cikk (2) bekezdésének c) pontja
 értelmében fennáll?6)      A
 felperes a jelen ügy körülményei között hivatkozhat-e a tagállamok
nemzeti bíróságai előtt az egyenlő bánásmód elvére, amelyet az irányelv
említett rendelkezései tartalmaznak?7)      Amennyiben a 6) kérdésre igenlő a válasz, akkora)      az
 EGK-Szerződés 224. cikkét – önmagában vizsgálva – úgy kell-e
értelmezni, hogy az felhatalmazza a tagállamokat, hogy a közrend
fenntartását befolyásoló súlyos belső zavarok esetén eltérjenek azoktól a
 kötelezettségektől, amelyek – rendes esetben – az irányelv alapján
vonatkoznának rájuk (vagy a joghatóságuk alá tartozó munkaadókra)?b)      Ilyen
 esetben egy magánszemély annak megakadályozása végett, hogy a tagállam
felhívja az EGK-Szerződés 224. cikkét, hivatkozhat-e arra a tényre, hogy
 ez a tagállam nem konzultált más tagállammal?”11      Annak
 érdekében, hogy e kérdésekre az alapeljárás megoldására alkalmas
válaszokat lehessen adni, tisztázni kell azt a helyzetet, amelyben az
Industrial Tribunal-nak döntenie kell. Mint az előzetes döntéshozatalra
utaló határozatból kiderül, a Chief Constable elismerte az Industrial
Tribunal előtt, hogy a Sex Order Discrimination rendelkezései közül
egyedül az 53. cikk alkalmas arra, hogy igazolja az álláspontját.
M. I. Johnston saját részéről elismerte, hogy a Secretary of
State által kibocsátott tanúsítvány minden jogorvoslati lehetőségtől
megfosztaná őt, ha a nemzeti jogot elszigetelten alkalmaznák, és az
irányelv rendelkezéseire hivatkozott annak érdekében, hogy elhárítsa a
Sex Discrimination Order 53. cikkének joghatásait.12      Úgy
 tűnik tehát, hogy az Industrial Tribunal által feltett kérdések
elsősorban arra irányulnak, hogy összeegyeztethető-e a közösségi joggal
és a 76/207 irányelvvel az, hogy egy nemzeti bíróságot bírósági
felülvizsgálati jogának teljes körű gyakorlásában olyan szabály
akadályoz, mint amilyet a Sex Discrimination Order 53. cikkének (2)
bekezdése előír (a hatodik kérdés része). Emellett az Industrial
Tribunal által feltett kérdések célja annak lehetővé tétele, hogy ez
utóbbi megítélhesse, az irányelv rendelkezései lehetővé teszik-e és
milyen feltételek mellett azt, hogy a jelen ügyhöz hasonló helyzetben
eltérő módon kezeljék a nőket és a férfiakat a rendőrségnél történő
foglalkoztatás során, a közbiztonság védelme céljából, ahogyan ez a cél a
 Sex Discrimination Order 53. cikkének (1) bekezdésében szerepel (az
elsőtől az ötödik kérdésig). Ezen kívül a feltett kérdéseknek lehetővé
kell tenniük a kérdést feltevő bíróság számára annak kiderítését, hogy
az irányelv rendelkezéseire lehet-e hivatkozni, adott esetben, a nemzeti
 jog egyik ellentétes szabályával szemben (a hatodik kérdés másik
része). Az e kérdésekre adandó válaszoktól függően felmerülhet az a
kérdés, hogy az EGK-Szerződés 224. cikkére hivatkozhat-e egy tagállam
avégett, hogy eltérjen azoktól a kötelezettségektől, amelyekre az
irányelv kötelezi, olyan esetben, mint a jelenlegi (hetedik kérdés). A hatékony bírói jogorvoslathoz való jogról13      Elsőként
 tehát a hatodik kérdés azon részét kell megvizsgálni, amely annak
kiderítésére irányul, hogy a közösségi jog és különösen a 76/207
irányelv kötelezi-e a tagállamokat arra, hogy nemzeti bíróságaik útján
biztosítsák az irányelv rendelkezéseinek és az ennek végrehajtását célzó
 nemzeti jogszabályok betartásának hatékony ellenőrzését.14      M. I. Johnston
 szerint egy olyan rendelkezés, mint a Sex Order Discrimination 53.
cikkének (2) bekezdése ellentétes az irányelv 6. cikkével, mivel
megakadályozza a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságot bármilyen
bírósági felülvizsgálat gyakorlásában.15      Az
 Egyesült Királyság Kormánya megjegyzi, hogy az irányelv 6. cikke nem
kötelezi a tagállamokat arra, hogy az irányelv alkalmazása során
esetlegesen felmerülő valamennyi kérdést bírósági felülvizsgálatnak
vessék alá, még az állambiztonság vagy a közbiztonság területén sem.
Bizonyítási szabályok, mint amilyen a Sex Discrimination Order 53.
cikkének (2) bekezdése, gyakran előfordulnak a nemzeti eljárásjogban.
Igazolásukra az a tény szolgál, hogy az állambiztonsági és a
közbiztonsági kérdéseket csak a hatáskörrel rendelkező politikai hatóság
 mérlegelheti megfelelően, nevezetesen a miniszter, aki a kérdéses
tanúsítványt kibocsátja.16      A
 Bizottság úgy véli, hogy olyan joghatás elismerése, mint amilyet a Sex
Discrimination Order 53. cikkének (2) bekezdése a miniszteri
tanúsítványra előír, a bírósági felülvizsgálat teljes megtagadásához
vezetne, tehát ellentétes lenne a közösségi jog egyik alapelvével és az
irányelv 6. cikkével.17      E
 tekintetben fel kell idézni először is, hogy az irányelv 6. cikke
előírja a tagállamoknak, hogy nemzeti jogrendszerükben meghozzák az
ahhoz szükséges rendelkezéseket, hogy minden olyan személy, aki úgy
érzi, hogy hátrányos megkülönböztetés miatt sérelmet szenvedett,
„igényét bírói úton érvényesíthesse”. Ebből a rendelkezésből következik,
 hogy a tagállamok olyan intézkedéseket kötelesek hozni, amelyek kellően
 hatékonyak az irányelv céljának eléréséhez, és kötelesek biztosítani,
hogy az így keletkezett jogokra az érintett személyek ténylegesen
hivatkozni tudjanak a nemzeti bíróságok előtt.18      Az
 e cikkben előírt bírósági felülvizsgálat olyan általános jogelv
kifejeződése, amely a tagállamok közös alkotmányos hagyományain
nyugszik. Ezt az elvet az emberi jogok és az alapvető szabadságok
védelméről szóló, 1950. november 4-i európai egyezmény 6. és 13. cikke
is megerősítette. Amint azt a Parlament, a Tanács és a Bizottság 1977.
április 5-i együttes nyilatkozatában (HL C 103., 1. o.), és a Bíróság
ítélkezési gyakorlatával elismerte, a közösségi jog keretében figyelembe
 kell venni azokat az elveket, amelyeken ez az egyezmény alapul.19      Az
 irányelvnek az említett általános elv fényében értelmezett 6. cikke
szerint minden személynek joga van a hatékony jogorvoslathoz a
hatáskörrel rendelkező bíróság előtt azon jogi aktusok ellen, amelyek
megítélése szerint sértik a 76/207 irányelvben előírt férfiak és nők
közötti egyenlő bánásmód elvét. A tagállamok feladata, hogy biztosítsák a
 közösségi jog alkalmazandó rendelkezéseinek és az irányelv
rendelkezéseinek végrehajtását célzó nemzeti jogszabályok betartásának
hatékony bírósági felülvizsgálatát.20      Olyan
 rendelkezés, mint a Sex Discrimination Order 53. cikkének (2)
bekezdése, amely a jelen ügyben szereplőhöz hasonló tanúsítványt annak
megdönthetetlen bizonyítékaként ismeri el, hogy az egyenlő bánásmód
elvétől való eltérés feltételei teljesülnek, lehetővé teszi a
hatáskörrel rendelkező hatóságnak, hogy megfossza a magánszemélyt annak
lehetőségétől, hogy bírói úton érvényesítse az irányelvben elismert
jogait. Ilyen rendelkezés tehát ellentétes az irányelv 6. cikke által
megerősített hatékony bírósági felülvizsgálat elvével.21      Ennélfogva
 azt kell válaszolni az Industrial Tribunal által feltett hatodik kérdés
 e részére, hogy az 1976. február 9-i 76/207 tanácsi irányelv 6.
cikkében meghatározott hatékony bírósági felülvizsgálat elvével
ellentétes az, hogy egy nemzeti hatóság olyan tanúsítványát, amely
szerint teljesülnek a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvétől a
 közbiztonság védelme céljából történő eltéréshez szükséges
követelmények, olyan megdönthetetlen bizonyítékként ismerjenek el, amely
 teljesen kizárja a bíróság felülvizsgálati jogát. A 76/207 irányelvnek a közbiztonság védelmét célzó intézkedések tekintetében történő alkalmazhatóságáról22      Ezután
 az első kérdést kell megvizsgálni, amellyel az Industrial Tribunal azt
kívánja megtudni, hogy tekintettel arra, hogy a 76/207 irányelv nem
tartalmaz olyan kifejezett rendelkezést, amely az állambiztonság
megőrzésének, valamint a közrend, és különösen a közbiztonság védelmének
 céljából meghozott intézkedéseket érintené, alkalmazható-e az irányelv
ilyen intézkedések tekintetében.23      M. I. Johnston
 szerint az egyenlőség alapelvére vonatkozóan nem létezik ilyen célokból
 való általános eltérési lehetőség, amely független volna egyes szakmai
tevékenységektől és azok természetétől valamint gyakorlásuk
feltételeitől. Ilyen eltérési lehetőség pusztán azon az alapon, hogy a
hátrányos megkülönböztetés célja a közbiztonság védelme, vagy hasonló
cél, megadná a tagállamoknak azt a lehetőséget, hogy egyoldalúan
kivonják magukat az irányelv által számukra előírt kötelezettségek alól.24      Az
 Egyesült Királyság Kormánya úgy véli, hogy az EGK-Szerződés 36., 48.,
56., 66., 223. és 224. cikkének védzáradékai azt mutatják, hogy sem a
Szerződés, sem ebből következően az abból eredő jog nem alkalmazható
azokra a területekre, amelyekre a nemzeti bíróság kérdése irányul, és
nem korlátozzák a tagállamok hatáskörét abban, hogy meghozzák azokat az
intézkedéseket, amelyeket megfelelőnek vagy szükségesnek ítélnek e
célból. Azok az intézkedések tehát, amelyekre az első kérdés irányul,
nem tartoznak az irányelv hatálya alá.25      A
 Bizottság az irányelvnek az EGK-Szerződés 224. cikkének fényében
történő értelmezését javasolja, miszerint a közbiztonsági megfontolások –
 az e cikkben előírt különleges körülmények között és a bírósági
felülvizsgálat fenntartásával – igazolhatnák az egyenlő bánásmód elvétől
 való eltéréseket, még akkor is, ha az irányelv 2. cikke (2) és (3)
bekezdésének szigorú feltételei nem teljesülnek.26      E
 tekintetben meg kell állapítani, hogy a Szerződésnek csak a 36., 48.,
56., 223. és 224. cikke ír elő olyan eltéréseket, amelyek alkalmazhatók a
 közbiztonságot esetlegesen érintő esetekben, és ezek az eltérések
kivételes és jól körülhatárolt esetekre vonatkoznak. Korlátozott
jellegük miatt e cikkek nem alkalmasak kiterjesztő értelmezésre, és nem
teszik lehetővé, hogy ezekből levezethető legyen a Szerződésben rejlő
általános fenntartás, amely alkalmazható minden olyan intézkedésre,
amelyet a közbiztonság címén hoztak meg. A közösségi jog valamennyi
rendelkezése tekintetében a Szerződés rendelkezései által meghatározott
különleges feltételeken kívüli, általános fenntartás elismerése a
közösségi jog kötelező erejét és egységes alkalmazását veszélyeztetné.27      Ebből
 következik, hogy nincs semmilyen általános fenntartás a férfiak és a
nők közötti egyenlő bánásmód elvének végrehajtására vonatkozóan azon
intézkedésekkel kapcsolatban, amelyeket a közbiztonság védelme indokol,
kivéve a Szerződés 224. cikkének eseti alkalmazását, amely teljesen
rendkívüli esetre vonatkozik, és a hetedik kérdés tárgyát képezi. Azokat
 a tényeket tehát, amelyekkel kapcsolatban a hatáskörrel rendelkező
hatóság a közbiztonság védelmének követelményére hivatkozott, először az
 irányelv különös rendelkezései alkalmazásának keretein belül kell
megvizsgálni.28      Ennélfogva
 azt kell válaszolni az első kérdésre, hogy a nemen alapuló hátrányos
megkülönböztetéseket, amelyeket a közbiztonság védelme céljából
alkalmaznak, a 76/207 irányelvben a férfiak és nők közötti egyenlő
bánásmód alapelvétől meghatározott eltérések fényében kell vizsgálni. A szakmai tevékenység gyakorlásának körülményei alapján elfogadott eltérésekről29      Az
 Industrial Tribunal által feltett második és harmadik kérdés az
irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében az egyenlő bánásmód elvétől
meghatározott eltérés értelmezésére irányul annak érdekében, hogy
lehetséges legyen annak eldöntése, hogy vonatkozik-e ez az eltérés a
vitatotthoz hasonló eltérő bánásmódra. Ezért a bíróság tájékoztatást kér
 azokról a szempontokról és elvekről, amelyek alapján meghatározható,
hogy a jelen ügyben vitatotthoz hasonló tevékenység azon tevékenységek
közé tartozik-e, amelyeknél „a nem a tevékenység jellegéből vagy a
munkavégzés körülményeiből adódóan meghatározó tényező”.30      M. I. Johnston
 úgy véli, hogy erre a kérdésre nem lehet válaszolni ilyen általános
megfogalmazásban. Ő mindig teljes megelégedésre végezte feladatait a
rendőrségen. Szerinte a nők tökéletesen alkalmasak arra, hogy a
lőfegyverek kezelésére vonatkozó kiképzésben részesüljenek. Az
Industrial Tribunalra tartozik annak mérlegelése, hogy, tekintettel
azokra a tényleges feladatokra, amelyeket neki kellene ellátnia, az
irányelv 2. cikkének (2) bekezdése szerinti eltérés lehetséges-e.
Szerinte ez a rendelkezés nem teszi lehetővé, hogy őt az RUC Full-time
Reserve-nél teljes egészében valamennyi munkából kizárják.31      Az
 Egyesült Királyság Kormánya szerint a tagállamok diszkrecionális
jogkörrel bírnak annak megállapítása terén, hogy az állambiztonság, a
közbiztonság és a közrend követelményei alapján a rendőrségnél a szakmai
 tevékenység gyakorlásának feltételeivel ellentétes-e az, hogy ezt a
tevékenységet lőfegyvert viselő nő végezze. A tagállamok figyelembe
vehetnek e tekintetben olyan szempontokat, mint például a fizikai erő
különbsége, a közvélemény várható reakciója a fegyvert viselő rendőrnők
feltűnésére, és az ez utóbbiak ellen irányuló merényletek. A Chief
Constable döntése, amelyet e szempontok alkalmazásával hozott meg, az
irányelv 2. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozik.32      A
 Bizottság úgy véli, hogy a munkavégzés körülményeiből, és a nem
jellegéből adódóan lehet a fegyvert viselő rendőr tevékenységét olyan
tevékenységnek tekinteni, amelynél a nem meghatározó tényező. Az
eltérést ugyanakkor az egyes különleges feladatok vonatkozásában kell
igazolni, és nem a munkát általánosságban vizsgálva. Különösen az
arányosság elvét kell tiszteletben tartani. A nemzeti bíróság feladata a
 vitatott hátrányos megkülönböztetés e szempontból történő vizsgálata.33      E
 tekintetben először is meg kell állapítani, hogy amennyiben az
Észak-Írországban a rendőrség vonatkozásában hatáskörrel rendelkező
hatóságok a közbiztonság védelmének követelményei miatt úgy határoztak,
hogy a továbbiakban eltérnek attól az Egyesült Királyság többi részében
általában alkalmazott szabálytól, amely szerint a mindennapi feladatok
ellátásakor nem fegyverzik fel a rendőrséget, ez a határozat önmagában
semmilyen megkülönböztetést nem jelent a férfiak és a nők között, tehát
az egyenlő bánásmód elvének alkalmazási körén kívül esik. Az
intézkedéseknek az irányelv rendelkezéseinek fényében való vizsgálata
csak a Chief Constable azon határozata tekintetében merül fel, hogy a
nőket nem látják el lőfegyverrel, és használatukra sem képezik ki őket,
valamint hogy a rendőrség általános feladatait ettől kezdve fegyvert
viselő férfiak látják el, és nem újítják meg az RUC Full-time
Reserve-nél az olyan nők szerződéseit, mint M. I. Johnston,
akik korábban általános rendőrségi feladatokat látták el.34      Mivel
 – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül – a
Sex Discrimination Order, annak kifejezett rendelkezése alapján,
alkalmazandó a rendőrségi állásokra, és az alkalmazandó különös
rendelkezések e tekintetben semmilyen megkülönböztetést nem tesznek a
férfiak és nők között, a szakmai tevékenység jellege a rendőrségnél nem
vehető figyelembe a vitatott hátrányos megkülönböztetés igazolására. Meg
 kell azonban vizsgálni, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló
határozatban leírt tevékenység gyakorlásának különleges körülményeiből
adódóan a nem meghatározó tényezőnek minősül-e.35      Amint
 az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, az RUC
Full-time Reserve-nél dolgozó nők vonatkozásában alkalmazandó politikát a
 Chief Constable azért fogadta el, mert úgy vélte, hogy azzal, hogy a
nőket fegyverrel látják el, azt kockáztatják, hogy gyakrabban lesznek
merényletek célpontjai és fegyverük támadóik kezébe kerülhet, a
közvélemény rosszul fogadná a nők fegyverviselését, amely túlságosan
ellentmondana a fegyvert nem viselő rendőrség képének, valamint a
fegyvert viselő nők kevésbé lennének hatékonyak a rendőri tevékenység
szociális területén, a családokkal és a gyerekekkel való
kapcsolattartásban, amely területen szolgálatuk különösen értékes. A
Chief Constable így politikáját azoknak a különleges feltételeknek a
vonatkozásában indokolta, amelyek között a rendőrség munkája zajlik az
Észak-Írországban fennálló helyzetben, tekintettel a közbiztonság
védelmének követelményeire súlyos belső zavarok idején.36      Azon
 kérdés tekintetében, hogy ilyen indokolás az irányelv 2. cikke (2)
bekezdésének hatálya alá tartozik-e, először is meg kell állapítani,
hogy ezt a rendelkezést, mint az irányelv által megerősített egyéni
jogtól való eltérést, megszorítóan kell értelmezni. El kell ismerni
azonban, hogy a fegyvert viselő rendőrség tagjai által végzett szakmai
tevékenység gyakorlásának körülményeit az a környezet határozza meg,
amelyben e tevékenységeket végzik. E tekintetben nem lehet kizárni annak
 lehetőségét, hogy súlyos belső zavarok esetén a rendőrnők
fegyverviselése még nagyobb kockázatot jelenthet az ellenük irányuló
merényletek formájában, és ezért a közbiztonság követelményeivel
ellentétes lehet.37      Ilyen
 körülmények között bizonyos rendőrségi tevékenységek gyakorlásának
körülményei lehetnek olyanok, hogy gyakorlásuknál a nem meghatározó
tényezőnek minősül. Ekkor a tagállam a férfiak részére tarthatja fenn e
feladatokat és az ehhez szükséges képzést. Ilyen esetben a tagállamok –
mint ahogy ez az irányelv 9. cikkének (2) bekezdéséből következik –
kötelesek a kérdéses tevékenységeket időszakosan felülvizsgálni annak
eldöntése érdekében, hogy a társadalmi fejlődés tükrében indokolt-e az
irányelv általános szabályaitól eltérő kivételek további fenntartása.38      Ezen
 kívül fel kell idézni, hogy valamennyi olyan egyéni jogtól történő
eltérés meghatározása során, mint amilyen az irányelv által
meghatározott férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód, tiszteletben kell
 tartani az arányosság elvét, amely a közösségi jogrendszer alapjait
képező általános jogelvek közé tartozik. Ez az elv megköveteli, hogy az
eltérések ne haladják meg a kitűzött cél elérésére alkalmas és ahhoz
szükséges mértéket, valamint megköveteli az egyenlő bánásmód elvének és a
 közbiztonság azon követelményeinek lehető legmesszebbmenő
összeegyeztetését, amelyek a kérdéses tevékenység gyakorlásának
körülményeit meghatározzák.39      Az
 EGK-Szerződés 177. cikke által meghatározott hatáskörmegosztás
keretében a nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy azon
indokok, amelyekre a Chief Constable alapozta döntését, ténylegesen
megalapozottak-e, és igazolják-e az M. I. Johnston esetében
meghozott konkrét intézkedést. Ugyancsak a nemzeti bíróság feladata az
arányosság elve tiszteletben tartásának felügyelete, és annak
ellenőrzése, hogy nem lehetett-e volna elkerülni
M. I. Johnston szerződése megújításának elutasítását olyan
feladatoknak a nők részére történő kiosztásával, amelyeket az elérni
kívánt célok veszélyeztetése nélkül, fegyver nélkül is el lehet látni.40      Az
 Industrial Tribunal második és harmadik kérdésére adandó válasz tehát
az, hogy a 76/207 irányelv 2. cikkének (2) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy annak vizsgálata során, hogy a rendőri tevékenység
gyakorlásának körülményeiből adódóan a nem meghatározó tényezőnek
minősül-e, a tagállam figyelembe veheti a közbiztonság védelmének
követelményeit annak érdekében, hogy olyan belső helyzetben, amelyet
gyakori merényletek jellemeznek, a rendőrség általános feladatait
lőfegyverrel ellátott férfiak részére tartsa fenn. A nők védelmének szándékával elfogadott eltérésekről41      Az
 Industrial Tribunal ezután negyedik és ötödik kérdésével azt kéri, hogy
 a Bíróság értelmezze az egyes nemzeti jogszabályok alapjául szolgáló,
az irányelv 2. cikkének (3) bekezdésében szereplő „nők védelme”,
valamint a 3. cikk (2) bekezdésének c) pontjában szereplő „védelmet
biztosító szándék” fogalmakat, annak érdekében, hogy lehetséges legyen
annak eldöntése, hogy a vitatott eltérő bánásmód az egyenlő bánásmód
elvétől való e célokból előírt eltérések alkalmazási körébe tartozik-e.42      M. I. Johnston
 szerint e rendelkezések szigorúan értelmezendőek, és csak arra
irányulnak, hogy különös bánásmódot biztosítsanak a nők részére
egészségük és biztonságuk védelme érdekében, terhesség vagy anyaság
esetén. Nem ez a helyzet a nőknek a rendőrség fegyveres szolgálatából
történő teljes kizárása esetében.43      Az
 Egyesült Királyság Kormányának érvelése szerint az RUC Full-Time
Reserve-nél lévő nők tekintetében a politika célja a nők védelme annak
megakadályozásával, hogy merényletek célpontjaivá váljanak. A nők
védelmének fogalma alkalmas arra, hogy ilyen célnak súlyos zavarok
idején megfeleljen. A Bizottság is azon a véleményen van, hogy olyan
kivételes helyzet, mint amilyen jelenleg Észak-Írországban van, és a
veszélyek, amelyek ebből a fegyvert viselő rendőrnőkre nézve származnak,
 alkalmasak arra, hogy figyelembe vegyék őket a nők védelmének
szempontjából.44      E
 tekintetben meg kell állapítani, hogy az irányelv 2. cikkének (2)
bekezdéséhez hasonlóan annak (3) bekezdését, amely egyaránt meghatározza
 a 3. cikk (2) bekezdése c) pontjának hatályát, szigorúan kell
értelmezni. A terhesség és az anyaság kifejezett említéséből adódik,
hogy az irányelv egyrészről a nők biológiai állapotának védelmét,
másrészről az anya és gyermeke közötti különleges kapcsolatot kívánja
biztosítani. Az irányelv e rendelkezése tehát nem teszi lehetővé, hogy a
 nőket egy állásból azért zárják ki, mert a közvélemény azt igényli,
hogy a nőket a férfiaknál jobban védjék olyan kockázatok ellen, amelyek a
 férfiakat és nőket egyaránt érintik, és amelyek eltérnek a nők
védelmének azon szükséges elemeitől, amelyek kifejezetten említésre
kerülnek.45      Nem
 tűnik úgy, hogy azok a kockázatok és veszélyek, amelyeknek a nők
rendőrségi feladataik elvégzése során vannak kitéve, olyan helyzetben,
mint amilyen Észak-Írországban fennáll, eltérnének azoktól, amelyeknek
minden férfi ki van téve ugyanezen feladatok elvégzésekor. A nők ilyen
szakmai tevékenységből való teljes kizárása, amelyet nem kifejezetten
nőkre vonatkozó kockázatok alapján a közbiztonság védelme érdekében
vezetnek be, nem tartozik azon eltérő bánásmódok körébe, amelyeket az
irányelv 2. cikkének (3) bekezdése a nők védelme érdekében megenged.46      Az
 Industrial Tribunal negyedik és ötödik kérdésére adandó válasz tehát
az, hogy a 76/207 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése által a nők védelme
 érdekében megengedett, férfiak és nők közötti eltérő bánásmód nem
terjed ki azokra a kockázatokra és veszélyekre, amelyeknek munkája
végzése során adott helyzetben minden fegyveres rendőr ki van téve, és
amelyek nem kifejezetten a nőket érintik. A 76/207 irányelv hatályáról47      Az
 Industrial Tribunal a hatodik kérdésével arra keres választ, hogy
magánszemély hivatkozhat-e az irányelv rendelkezéseire a nemzeti bíróság
 előtt zajló eljárásban. Tekintettel az előzőekre, ez a kérdés különösen
 az irányelv 2. és 6. cikkére vonatkozóan merül fel.48      M. I. Johnston
 úgy véli, hogy az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése feltétlen,
valamint kellően világos és pontos ahhoz, hogy közvetlen hatállyal
rendelkezzen. Így hivatkozni lehet rá a Chief Constable-lal, mint
hatósággal szemben. Mindenesetre az irányelv magánszemélyekkel szemben
is közvetlen horizontális hatállyal rendelkezik.49      Az
 Egyesült Királyság Kormánya szerint az irányelv 2. cikkének (1)
bekezdése feltételes rendelkezés annyiban, hogy olyan korlátozásoktól
függ, amelyeket a tagállamok diszkrecionálison határozhatnak meg. A
Chief Constable alkotmányosan független az államtól, és jelen esetben
pusztán mint munkaadó érintett, az irányelv pedig nem rendelkezik
közvetlen hatállyal az ilyen kapcsolatok tekintetében.50      A
 Bizottság úgy véli, hogy az ügyet el lehet dönteni a nemzeti jog
keretén belül, és nem szükséges az irányelv 2. és 3. cikkének közvetlen
hatályáról nyilatkozni.51      E
 tekintetben először is meg kell állapítani, hogy minden olyan esetben,
amikor egy irányelvet megfelelő módon végrehajtanak, annak joghatásai az
 érintett tagállamok által meghozott végrehajtási intézkedéseken
keresztül érintik a magánszemélyeket. Az a kérdés tehát, hogy a 2. cikk
(1) bekezdésére lehet-e hivatkozni a nemzeti bíróság előtt, tárgytalan,
amint megállapítást nyer, hogy a nemzeti jog végrehajtotta ezt a
rendelkezést.52      A
 2. cikk (2) bekezdése által megengedett, és a fentiekben ismertetett
egyenlő bánásmód elvétől való eltérés a tagállamok számára pusztán
lehetőséget jelent. A hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata
annak megállapítása, hogy a nemzeti jogszabályok rendelkezésein
keresztül éltek-e ezzel a lehetőséggel, valamint e rendelkezések
tartalmának vizsgálata. Az a kérdés, hogy magánszemély hivatkozhat-e az
irányelv egyik rendelkezésére a nemzeti jogszabályok által előírt
eltéréssel szemben, csak akkor merülne fel, ha ez az eltérés túllépné az
 irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében megengedett kivételek korlátait.53      Ebben
 az összefüggésben először is meg kell állapítani, mint azt a Bíróság
már 1984. április 10-én hozott ítéleteiben (14/83. sz., von Colson és
Kamann ügy [EBHT 1984., 1891. o.]; 79/83. sz. Harz-ügy [EBHT 1984.,
1921. o.]) kimondta, hogy tagállamoknak egy irányelvből fakadó azon
kötelezettsége, hogy az abban meghatározott eredményeket elérjék,
valamint a Szerződés 5. cikke szerinti azon kötelezettsége, hogy
megtegyenek minden megfelelő általános vagy különös intézkedést e
kötelezettség teljesítésének biztosítása érdekében, a tagállamok
valamennyi hatóságára, így a hatáskörük keretein belül a bíróságokra is
vonatkozik. Következésképpen a nemzeti jog, és különösen a 76/207
irányelv végrehajtására bevezetett nemzeti törvényi rendelkezések
alkalmazásakor a nemzeti bíróságnak saját nemzeti jogát az irányelv
szövegének és céljának fényében kell értelmeznie a 189. cikk (3)
bekezdésében meghatározott eredmény elérése érdekében. Az Industrial
Tribunal feladata tehát az irányelv teljes érvényesülésének biztosítása
érdekében a Sex Discrimination Order rendelkezéseinek, és különösen 53.
cikke (1) bekezdésének értelmezése az irányelv rendelkezéseinek
fényében, amint azok fent értelmezésre kerültek.54      Arra
 az esetre, ha az eddigiekre tekintettel mégis felmerülne annak kérdése,
 hogy magánszemély hivatkozhat-e az irányelvre a nemzeti jogszabályok
által előírt eltéréssel szemben, fel kell idézni a Bíróság állandó
ítélkezési gyakorlatát (lásd különösen a 8/81. sz. Becker-ügyben 1982.
január 19-én hozott ítéletet [EBHT 1982., 53. o.]). Még közelebbről, a
Bíróság 1986. február 26-án hozott ítéletében (152/84. sz. Marshall-ügy
[EBHT 1986., 1986., 723. o.]) nemrégiben úgy ítélte meg, hogy a 76/207
irányelv bizonyos rendelkezései tartalmi szempontból feltétlenek és
kellően pontosak, és a magánszemélyek hivatkozhatnak ezekre egy
tagállammal szemben, ha a tagállam azt helytelenül ülteti át.55      Ez
 a megállapítás a fent hivatkozott, 1986. február 26-án hozott ítéletben
 az irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében előírt egyenlő bánásmód
elvének az 5. cikk (1) bekezdésében említett elbocsátás feltételeivel
kapcsolatos alkalmazására vonatkozott. Ugyanez vonatkozik a 2. cikk (1)
bekezdésében szereplő elvnek a 3. cikk (1) bekezdésében említett állások
 betöltésének, valamint a 4. cikkben említett, a szakképzéshez és
magasabb szintű szakképzéshez való hozzájutás feltételeivel kapcsolatos
alkalmazására, amelyek a jelen ügy tárgyát képezik.56      Ugyancsak
 a fent említett, 1986. február 26-án hozott ítéletében a Bíróság
kimondta, hogy a magánszemélyek hivatkozhatnak az irányelvre állami
intézménnyel szemben függetlenül attól, hogy ez utóbbi mint munkaadó
vagy mint hatóság jár el. Olyan hatóság tekintetében, mint amilyen a
Chief Constable, meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra
utaló határozatból az derül ki, hogy ez utóbbi a rendőrségi szolgálatok
irányításáért felelős tisztviselő. Ilyen hatóság, amelyet az állam a
közrend és a közbiztonság fenntartásával bízott meg, bármilyen is legyen
 egyébként a kapcsolata más állami intézményekkel, nem magánszemélyként
jár el. Nem származhat előnye abból, hogy a tagállam, amelyből létét
nyeri, nem tartotta be a közösségi jogot.57      A
 hatodik kérdésre adandó válasz tehát az, hogy magánszemélyek egy állami
 hatósággal szemben, amelynek feladata a közrend és a közbiztonság
fenntartása, és amely munkáltatóként jár el, hivatkozhatnak a 76/207
irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében előírt, férfiak és a nők közötti
egyenlő bánásmód elvének a 3. cikk (1) bekezdésében említett állások
betöltésének, valamint a 4. cikkben említett, a szakképzéshez és
magasabb szintű szakképzéshez való hozzájutás feltételeivel kapcsolatos
alkalmazására annak érdekében, hogy kizárjanak ezen elvtől való, a
nemzeti jogszabályok által előírt eltérést, amennyiben ez az eltérés
túllépi az irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében megengedett kivételek
korlátait.58      Az
 irányelv 6. cikke vonatkozásában, amely – amint az a fentiekben már
bemutatásra került – jelen esetben ugyancsak alkalmazandó, a Bíróság már
 korábban úgy ítélte meg a fent említett, 1984. április 10-én hozott
ítéleteiben, hogy e cikk az esetleges hátrányos megkülönböztetés
szankcióinak vonatkozásában nem tartalmaz olyan feltétlen és kellően
pontos kötelezettséget, amelyre magánszemély hivatkozhatna. Ugyanakkor
amennyiben ebből – az általa kifejezésre juttatott általános elv
fényében értelmezett – cikkből az következik, hogy minden olyan
személynek rendelkeznie kell hatékony bírói jogorvoslati lehetőséggel,
akit megítélése szerint nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés ért, e
rendelkezés feltétlen és kellően pontos ahhoz, hogy hivatkozni lehessen
rá olyan tagállammal szemben, amely saját belső jogrendjében nem
biztosítja ennek teljes körű alkalmazását.59      Meg
 kell tehát állapítani a hatodik kérdés e részére adott válaszban, hogy a
 6. cikk rendelkezésére, mely szerint minden olyan személynek
rendelkeznie kell hatékony bírói jogorvoslati lehetőséggel, akit
megítélése szerint nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés ért,
magánszemélyek hivatkozhatnak olyan tagállammal szemben, amely saját
belső jogrendjében nem biztosítja ennek teljes körű alkalmazását. Az EGK-Szerződés 224. cikkéről60      Ami
 a 224. cikk értelmezésére vonatkozó hetedik kérdést illeti, az
előzőekből következik, hogy a 76/207 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése
lehetővé teszi egy tagállamnak, hogy figyelembe vegye a közbiztonság
védelmének követelményeit olyan helyzetben, mint amilyen az ügyben
szereplő. Ami az irányelvben előírt szabályok tiszteletben tartása
tekintetében a bírósági felülvizsgálat biztosítására vonatkozó
követelményt illeti, az ügy iratainak egyetlen eleme és a Bíróság elé
terjesztett észrevételek egyike sem enged arra következtetni, hogy az
Észak-Írországban fennálló súlyos belső zavarok lehetetlenné teszik a
bírósági felülvizsgálat működését, vagy hogy a közbiztonság védelméhez
szükséges intézkedéseket megfosztaná hatékonyságuktól a nemzeti
bíróságok által gyakorolt ilyen felülvizsgálat ténye. Ilyen feltételek
mellett a jelen ügyben nem merül fel az a kérdés, hogy egy tagállam
hivatkozhat-e az EGK-Szerződés 224. cikkére avégett, hogy eltérjen a
számára a közösségi jog, és különösen az irányelv által előírt
kötelezettségektől.61      Így a többi kérdésre adott válaszokra tekintettel a hetedik kérdés tárgytalan. A költségekről62      A
 Bíróság felé észrevétellel élő Egyesült Királyság és Dánia kormányai,
valamint az Európai Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek
nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő
felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy
szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGaz
 Industrial Tribunal of Northern Ireland 1984. augusztus 8‑i
határozatával hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen
határozott:1)      Az
 1976. február 9‑i 76/207 tanácsi irányelv
6. cikkében meghatározott hatékony bírósági felülvizsgálat elvével
ellentétes az, hogy egy nemzeti hatóság olyan tanúsítványát, amely
szerint teljesülnek a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvétől a
 közbiztonság védelme céljából történő eltéréshez szükséges
követelmények, olyan megdönthetetlen bizonyítékként ismerjenek el, amely
 teljesen kizárja a bíróság felülvizsgálati jogát. A 6. cikk
rendelkezésére, mely szerint minden olyan személynek rendelkeznie kell
hatékony bírói jogorvoslati lehetőséggel, akit megítélése szerint nemen
alapuló hátrányos megkülönböztetés ért, magánszemélyek hivatkozhatnak
olyan tagállammal szemben, amely saját belső jogrendjében nem biztosítja
 ennek teljes körű alkalmazását.2)      A
 nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéseket, amelyeket a közbiztonság
védelme céljából alkalmaznak, a 76/207 irányelvben a férfiak és nők
 közötti egyenlő bánásmód alapelvétől meghatározott eltérések fényében
kell vizsgálni.3)      A
 76/207 irányelv 2. cikkének (2) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy annak vizsgálata során, hogy a rendőri tevékenység
gyakorlásának körülményeiből adódóan a nem meghatározó tényezőnek
minősül-e, a tagállam figyelembe veheti a közbiztonság védelmének
követelményeit annak érdekében, hogy olyan belső helyzetben, amelyet
gyakori merényletek jellemeznek, a rendőrség általános feladatait
lőfegyverrel ellátott férfiak részére tartsa fenn.4)      A
 76/207 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése által a nők
védelme érdekében megengedett, férfiak és nők közötti eltérő bánásmód
nem terjed ki azokra a kockázatokra és veszélyekre, amelyeknek munkája
végzése során adott helyzetben minden fegyveres rendőr ki van téve, és
amelyek nem kifejezetten a nőket érintik.5)      Magánszemélyek
 egy állami hatósággal szemben, amelynek feladata a közrend és a
közbiztonság fenntartása, és amely munkáltatóként jár el, hivatkozhatnak
 a 76/207 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében előírt
férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a 3. cikk
(1) bekezdésében említett állások betöltésének, valamint a
4. cikkben említett a szakképzéshez és magasabb szintű
szakképzéshez való hozzájutás feltételeivel kapcsolatos alkalmazására
annak érdekében, hogy kizárjanak ezen elvtől való, a nemzeti
jogszabályok által előírt eltérést, amennyiben ez az eltérés túllépi az
irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében megengedett kivételek
korlátait.Mackenzie StuartKoopmans      EverlingBahlmannJoliet      DueGalmotKakourisO’HigginsKihirdetve Luxembourgban, az 1986. május 15-i nyilvános ülésen.P. Heim       A. J. Mackenzie Stuarthivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: angol.


title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2014. február 13.#Susanne Sokoll‑Seebacher.#Az Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Letelepedés szabadsága – Közegészség – EUMSZ 49. cikk – Gyógyszertárak – A lakosság megfelelő gyógyszerellátása – Működési engedély – A gyógyszertárak területi megoszlása – Alapvetően demográfiai kritériumon alapuló határértékek bevezetése – A gyógyszertárak közötti minimális távolság.#C‑367/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2014. február 13. (
            *1
         )
      „Letelepedés szabadsága — Közegészség — EUMSZ 49. cikk — Gyógyszertárak — A lakosság megfelelő gyógyszerellátása — Működési engedély — A gyógyszertárak területi megoszlása — Alapvetően demográfiai kritériumon alapuló határértékek bevezetése — A gyógyszertárak közötti minimális távolság”
      A C‑367/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (Ausztria) a Bírósághoz 2012. augusztus 1‑jén érkezett, 2012. július 24‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Susanne Sokoll‑Seebacher által,

         Agnes Hemetsberger mint Susanna Zehetner jogutódja
      részvételével indított eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, M. Safjan, J. Malenovský (előadó), A. Prechal és S. Rodin bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               S. Sokoll‑Seebacher képviseletében E. Berchtold‑Ostermann Rechtsanwältin,

               —

               A. Hemetsberger képviseletében C. Schneider Rechtsanwalt,

               —

               az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek, J. Vláčil és T. Müller, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és A. P. Antunes, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében G. Braun és I. Rogalski, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 49. cikk, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 16. és 47. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet az S. Sokoll‑Seebacher által indított eljárás keretében terjesztették elő, amelynek tárgya új gyógyszertár nyitása a Felső‑Ausztria Landban található Pinsdorf település területén.

         Az osztrák jogi háttér

               3

               A BGBl. I. 41/2006. számában közzétett törvénnyel módosított, a gyógyszertárakról szóló törvény (Apothekengesetz, a továbbiakban: ApG) 10. §‑a így rendelkezik:
               „(1)   Gyógyszertár létesítésére akkor adható engedély, ha:

                        1.

                        a gyógyszertár létesítésének helye szerinti településen van már állandó jelleggel letelepedett orvos, és

                        2.

                        fennáll az igény új gyógyszertár létesítésére.

                  (2)   Ilyen igény nem áll fenn, amennyiben:

                        1.

                        a kérelem benyújtásának időpontjában a tervezett üzemeltetési hely szerinti település területén már van orvosi rendelő mellett működő gyógyszertár, és kevesebb mint két egészségbiztosítási pénztárral szerződésben álló orvosi (teljes munkaidős) álláshelyet […] töltenek be háziorvosok, vagy

                        2.

                        a létesítendő új gyógyszertár tervezett üzemeltetési helye és a legközelebbi meglévő gyógyszertár üzemeltetési helye közötti távolság 500 méternél kisebb,

                        3.

                        a meglévő, szomszédos gyógyszertárak valamelyike üzemeltetési helyéről továbbra is ellátandó személyek száma az új gyógyszertár létesítése miatt csökken, és 5500 fő alá esik.

                  (3)   A fenti (2) bekezdés 1. pontja szerinti igény nem áll fenn továbbá, amennyiben a kérelem benyújtásának időpontjában a gyógyszertár tervezett üzemeltetési helye szerinti település területén már létezik

                        1.

                        orvosi rendelő mellett működő gyógyszertár és

                        2.

                        egészségbiztosítási pénztárral szerződésben álló csoportpraxis […]

                  […]
               (4)   A fenti (2) bekezdés 3. pontja értelmében vett ellátandó személyek azok az állandó lakosok, akik a meglévő gyógyszertár üzemeltetési helyétől közúton 4 kilométernél kisebb sugarú körzetben élnek, és akiket a helyi viszonyok miatt továbbra is ez lát el.
               (5)   Amennyiben a fenti (4) bekezdésben meghatározottak szerinti állandó lakosok száma nem éri el az 5500 főt, az igény fennállásának vizsgálata során az olyan személyeket is ide kell számítani, akik – foglalkozásuk folytán vagy valamely szolgáltatás vagy tömegközlekedési eszközök igénybevétele miatt – e körzetben látandók el.
               (6)   A fenti (2) bekezdés 2. pontja szerinti távolságtól kivételes esetben el lehet tekinteni, amennyiben ezt a helyi adottságok a lakosság zavartalan gyógyszerellátásának érdekében sürgető módon megkövetelik.
               (7)   Új gyógyszertár létesítése iránti igény kérdésére vonatkozóan az osztrák gyógyszerészkamara szakvéleményét ki kell kérni. […]
               […]”

               4

               Az ApG „korlátozó határidőre” vonatkozó 47. §‑ának (2) bekezdése az alábbiakat írja elő:
               „A pályázó engedély iránti kérelmét a körzeti hatóságok az eljárás további lefolytatása nélkül abban az esetben is elutasítják, ha egy másik pályázónak az ugyanazon a helyen létesítendő új gyógyszertárra irányuló korábbi kérelmét a 10. §‑ban megnevezett feltételek nem teljesülése miatt elutasították, legfeljebb két év telt el az ezen ügyben hozott utolsó határozatról való értesítést követően, és a korábbi határozat esetében irányadó helyi viszonyokban nincs jelentős változás. […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               5

               2011. december 29‑i határozatával a gmundeni közigazgatási hivatal vezetője (Bezirkshauptmann von Gmunden) S. Sokoll‑Seebacher Pinsdorf település területén létesítendő új gyógyszertár létrehozására vonatkozó engedély iránti kérelmét elutasította azzal az indokolással, hogy nem áll fenn az ApG 10. §‑a értelmében vett igény.

               6

               Ezen elutasító határozat az osztrák gyógyszerészkamara 2011. április 12‑i szakvéleményén, valamint az e szakvéleményhez fűzött, 2011. október 25‑i kiegészítő észrevételeken alapult. E dokumentumok értelmében az új gyógyszertár létesítése következtében az S. Zehetner által a Pinsdorffal szomszédos Altmünster település területén üzemeltetett gyógyszertár által ellátandó személyek száma jóval 5500 alá esne, vevőköre ugyanis 1513 személyre csökkenne.

               7

               S. Sokoll‑Seebacher vitatta e határozatot, és előadta, hogy a szakvéleményhez fűzött kiegészítő észrevételekben az osztrák gyógyszerészkamara tekintetbe vette azt a jelenleg Pinsdorf és Altmünster szomszédos települések között még meglévő közvetlen útösszeköttetést, amely az osztrák vasúttársaság infrastrukturális terve értelmében a közeljövőben megszűnik. Márpedig S. Sokoll‑Seebacher szerint ez utóbbi körülményt tekintetbe kellett volna venni. Ezenfelül nem vették figyelembe azt sem, hogy S. Zehetner gyógyszertárát annak idején annak nyilvánvaló ismeretében létesítette, hogy soha nem fog ellátni 5500 fős vevőkört.

               8

               Ilyen körülmények között az Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Ellentétes‑e a Charta 16. cikke szerinti törvényesség elvével és/vagy az átláthatóság EUMSZ 49. cikkben kimondott követelményével az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügyben szóban forgó ApG 10. §‑a (2) bekezdésének 3. pontja, amely alapján azon feltételt, hogy egy új nyilvános gyógyszertár létesítéséhez igénynek kell fennállnia, legalább alapvető jellemzőit illetően nem törvényben szabályozzák, hanem tartalmának irányadó elemeit nemzeti ítélkezési gyakorlat pontosítja, mivel ezáltal nem zárható ki, hogy bizonyos belföldi érdekeltek, mint akikről az alapügyben szó van, más tagállamok állampolgáraival szemben összességében jelentős versenyelőnyre tegyenek szert?

                        2)

                        Abban az esetben, ha az első kérdésre nemleges választ kell adni: ellentétes‑e az EUMSZ 49. cikkel az olyan nemzeti szabályozás, mint az ApG 10. §‑a (2) bekezdésének 3. pontja, amely az igény fennállásának alapvető kritériumaként szigorúan egy 5500 fős határt szab, amely tekintetében a törvény nem nyújt lehetőséget ezen alapszabály alóli eltérésre, mivel ezáltal a célnak [a Bíróság C-570/07. és C-571/07. sz., Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben 2010. június 1-jén hozott ítéletének (EBHT 2010., I-4629. o.) 98–101. pontja] értelmében vett koherens elérése de facto nem tűnik (minden további nélkül) megvalósíthatónak?

                        3)

                        Abban az esetben, ha a második kérdésre nemleges választ kell adni: ellentétes‑e az EUMSZ 49. cikkel és/vagy a Charta 47. cikkével az olyan nemzeti szabályozás, mint az ApG 10. §‑a (2) bekezdésének 3. pontja, amelyből a legfelsőbb szintű nemzeti bíróságoknak az igény fennállására vonatkozó ítélkezési gyakorlata következtében további részletfeltételek – mint a kérelem benyújtásának időbeli elsőbbsége; a folyamatban lévő eljárás további érdekeltek esetében való korlátozó hatása; a kérelem elutasítása esetén két éves korlátozó határidő; egyrészt az »állandó lakosok« és másrészt a »betérő vásárlók« száma megállapításának, valamint két vagy több gyógyszertár 4 km‑es körzetének az átfedése esetén a vevőkör szétválasztásának kritériumai stb. – következnek, mivel ezáltal főszabályként nem lehetséges e rendelkezés megfelelő időn belül történő előrelátható és kiszámítható végrehajtása, és ezért e rendelkezés nem tekinthető a cél koherens elérésére ténylegesen alkalmasnak (lásd a Bíróság fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gomez egyesített ügyekben hozott ítéletének 98–101. pontját, valamint 114–125. pontját), és/vagy a megfelelő gyógyszertári szolgáltatásnyújtás de facto nem tekinthető biztosítottnak, és/vagy megállapítható a belföldi érdekeltek egymás közötti fennálló, vagy ezek és más tagállamok érdekelt állampolgárai közötti tendenciózus hátrányos megkülönböztetés?”

         Az elfogadhatóságról

               9

               S. Zehetner és az osztrák kormány első helyen az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát vitatják abból az okból, hogy az alapeljárás nem tartalmaz határon átnyúló elemet, és tisztán belső helyzetre vonatkozik.

               10

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy bár az alapeljárás tárgyát képező szabályozáshoz hasonló nemzeti szabályozás – amely egyformán alkalmazandó az osztrák állampolgárokra és más tagállamok állampolgáraira – főszabály szerint csak annyiban tartozhat az EUM‑Szerződésben biztosított alapvető szabadságokra vonatkozó rendelkezések hatálya alá, amennyiben a tagállamok közötti kereskedelmet érintő helyzetekre alkalmazandó, egyáltalán nem zárható ki, hogy az Osztrák Köztársaságon kívüli, más tagállamokban letelepedett személyek is érdekeltek lettek volna vagy lennének abban, hogy e tagállamban gyógyszertárakat üzemeltessenek (lásd ebben az értelemben a C‑159/12–C‑161/12. sz., Venturini és társai egyesített ügyekben 2013. december 5‑én hozott ítélet 25. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               11

               Márpedig, noha a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból kétségtelenül kitűnik, hogy az alapeljárás felperese osztrák állampolgár, valamint hogy az alapeljárás valamennyi tényállási eleme egyetlen tagállamon, nevezetesen az Osztrák Köztársaságon belülre korlátozódik, ettől még alapeljárás tárgyát képező szabályozás kifejthet olyan joghatásokat, amelyek nem korlátozódnak e tagállamra.

               12

               Ezenkívül még az olyan, tisztán belső helyzetet érintő esetben is, mint az alapeljárások tárgyát képező eset, amelyben valamennyi elem egyetlen tagállamon belülre korlátozódik, a Bíróság válasza hasznos lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára, főként olyankor, amikor a nemzeti jog őt arra kötelezné, hogy ugyanazokat a jogokat biztosítsa a tagállami állampolgároknak, mint amelyekre azonos esetben a valamely más tagállamból származó állampolgárok az uniós jog alapján igényt tarthatnának (a fent hivatkozott Venturini és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 28. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               13

               Következésképpen ezen első elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.

               14

               S. Zehetner másodsorban, anélkül, hogy kifejezetten elfogadhatatlansági kifogást emelne erre vonatkozóan, kételyeinek ad hangot a tekintetben, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem kellő mértékben kitér‑e a hivatkozott uniós jogi rendelkezések és az alapügyben alkalmazandó nemzeti jogszabályok közötti kapcsolatra. Ezen előzetes döntéshozatal iránti kérelem ugyanis nehezen érthető, mivel csak nagy vonalakban foglalja össze az osztrák tételes jogot.

               15

               E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az uniós jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezése megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa feltett kérdések ténybeli és szabályozási hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak (lásd különösen a C-134/03. sz. Viacom Outdoor ügyben 2005. február 17-én hozott ítélet [EBHT 2005., I-1167. o.] 22. pontját, a C-453/03., C-11/04., C-12/04. és C-194/04. sz., ABNA és társai egyesített ügyekben 2005. december 6-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-10423. o.] 45. pontját, valamint a C‑284/12. sz. Deutsche Lufthansa ügyben 2013. november 21‑én hozott ítélet 20. pontját).

               16

               A Bíróság hangsúlyozta továbbá annak fontosságát, hogy a nemzeti bíróságnak meg kell jelölnie azon okokat, amelyek arra indították, hogy felvesse az uniós jog értelmezését, és amelyek alapján szükségesnek tartotta előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé terjeszteni a kérdéseit. A Bíróság szerint továbbá elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság minimális magyarázatot adjon az értelmezni kért uniós rendelkezések kiválasztásának okaira, és az e rendelkezések és az alapügyben alkalmazandó nemzeti jogszabály közötti kapcsolatra (lásd különösen a C-318/00. sz., Bacardi-Martini és Cellier des Dauphins ügyben 2003. január 21-én hozott ítélet [EBHT 2003., I-905. o.] 43. pontját, valamint a fent hivatkozott ABNA és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 46. pontját).

               17

               A jelen esetben a jogvita alapját képező tényállásnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban való bemutatása, valamint az alkalmazandó nemzeti jog leírása lehetővé tették az alapeljárás felperese, valamint a tagállamok kormányai számára az előterjesztett kérdésekre vonatkozó írásbeli észrevételek megtételét. Másrészt az említett határozat bemutatja azon uniós jogi rendelkezéseket, amelyeknek az értelmezését a kérdést előterjesztő bíróság kéri, és kellő magyarázatot ad e rendelkezések és az alapügyben alkalmazandó nemzeti jogszabály közötti kapcsolatra.

               18

               Ilyen körülmények között az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatónak kell tekinteni.

         Az ügy érdeméről

      Az első és második kérdésről

               19

               Első és második kérdésével, amelyeket együttesen célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a Charta 16. cikkét és/vagy az EUMSZ 49. cikket akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, mint az alapügyben szereplő jogszabály, amennyiben az említett bíróság álláspontja szerint e jogszabály nem rögzít kellően meghatározott kritériumokat annak vizsgálatához, hogy fennáll‑e a gyógyszerellátás iránti igény új gyógyszertár nyitásához, és, nemleges válasz esetén, az ezen EUMSZ 49. cikkel és különösen a megvalósítani kívánt cél koherens elérésének követelményével ellentétes‑e az ilyen jogszabály, amennyiben az ezen igény vizsgálatához szükséges alapvető kritériumként eltérést nem engedő, szigorú határt rögzít a „továbbra is ellátandó személyek”számának tekintetében.

               20

               Először is meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak nemcsak a letelepedés szabadságáról szóló EUMSZ 49. cikknek, hanem a Charta vállalkozás szabadságát kimondó 16. cikkének az értelmezésével kapcsolatban is kételyei vannak.

               21

               Márpedig az említett 16. cikk akként rendelkezik, hogy „[a] vállalkozás szabadságát, az uniós joggal és a nemzeti jogszabályokkal és gyakorlattal összhangban, el kell ismerni”. Vagyis a vállalkozás szabadsága hatályának meghatározása céljából a Charta e cikke többek között az uniós jogra utal.

               22

               Ezt az utalást akként kell értelmezni, hogy a Charta 16. cikke többek között a letelepedés alapvető szabadságának a gyakorlását biztosító EUMSZ 49. cikkre utal.

               23

               Ilyen körülmények között és tekintettel arra, hogy az előterjesztett kérdések kizárólag a letelepedés szabadságát érintik, az alapeljárás tárgyát képező nemzeti szabályozást kizárólag az EUMSZ 49. cikk fényében kell értékelni.

               24

               Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 49. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal főszabály szerint nem ellentétes, hogy valamely tagállam az új egészségügyi szolgáltatásnyújtók, köztük a gyógyszertárak létesítésének előzetes engedélyezési rendszerét fogadja el, amennyiben az elengedhetetlen ahhoz, hogy az egészségügyi szolgáltatásokhoz való hozzáférés terén megszüntessék az esetleges hiányosságokat, és elkerüljék az azonos feladatot ellátó struktúrák megtöbbszörözését oly módon, hogy a lakosság igényeihez illeszkedő, az egész körzetet lefedő és a földrajzilag elszigetelt vagy más okból hátrányos helyzetű régiókat figyelembe vevő egészségügyi ellátás legyen biztosítható (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben hozott ítélet 70. és 71. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               25

               A Bíróság tehát úgy ítélte meg, hogy az új gyógyszertárak létesítésének engedélyezésének megadásához előírt egyes kritériumokon alapuló nemzeti szabályozás, főszabály szerint alkalmas az annak biztosítására irányuló cél elérésére, hogy a lakosság gyógyszerekkel való ellátása megbízható és színvonalas legyen (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben hozott ítélet 94. pontját; a C‑217/09. sz. Polisseni‑ügyben 2010. december 17‑én hozott végzés 25. pontját, és a C‑315/08. sz. Grisoli‑ügyben 2011. szeptember 29‑én hozott végzés 31. pontját).

               26

               A Bíróság továbbá kimondta, hogy figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az emberek egészsége és élete az első helyen áll a Szerződés által oltalmazott javak és érdekek között, és a tagállamok feladata eldönteni, hogy milyen szinten óhajtják biztosítani a közegészség védelmét, és azt milyen módon kívánják megvalósítani. Ez a szint tagállamonként változhat, ezért a tagállamok részére bizonyos mérlegelési mozgásteret kell engedni (a fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben hozott ítélet 44. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               27

               Közelebbről a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az előzetes hatósági engedélyezés rendszere nem igazolhatja a nemzeti hatóságok részéről megnyilvánuló olyan szabad mérlegelésen alapuló magatartást, amely megfosztja a különösen valamely alapvető szabadságra, mint amilyen a letelepedés szabadsága, vonatkozó uniós rendelkezéseket azok hatékony érvényesülésétől. Ahhoz, hogy az előzetes hatósági engedélyezés rendszere abban az esetben is igazolható legyen, ha korlátozza az említett alapvető szabadságot, annak olyan objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon kell alapulnia, amelyek kellőképpen korlátok közé szorítják a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását (a C-169/07. sz. Hartlauer-ügyben 2009. március 10-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-1721. o.] 64. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               Az alapügyben meg kell állapítani, hogy a szóban forgó nemzeti jogszabály az új gyógyszertár létesítésére vonatkozó engedély megadását „igény” fennállásához köti, amelynek fennállását vélelmezni kell, hacsak az ugyanezen jogszabály által pontosan meghatározott egyes körülmények legalább valamelyike ennek nem mond ellent.

               29

               Közelebbről az említett jogszabály értelmében annak megállapításához, hogy nem áll fenn igény új gyógyszertár létesítése iránt, tekintetbe kell venni a kérelem benyújtásának időpontjában az érintett körzetben jelen lévő egészségügyi szolgáltatásnyújtók számát, a létesítendő gyógyszertár és a meglévő legközelebbi gyógyszertár közötti távolságot, valamint a meglévő gyógyszertárak egyike által „továbbra is ellátandó személyek” számát. Ez a szám a meglévő gyógyszertártól számított körzet vonatkozásában kerül meghatározásra, és alapvetően minden, az így meghatározott körzetben élő állandó lakost, másodlagosan pedig minden olyan személyt magában foglal, aki bizonyos, e jogszabály által ugyancsak pontosan meghatározott kötelékek által kapcsolódik e körzethez.

               30

               E kritériumok közül azok, amelyek az egészségügyi szolgáltatásnyújtók vagy az egyes körzetekben élő állandó lakosok számára, illetve a gyógyszertárak közötti távolságra vonatkoznak, olyan objektív adatok, amelyek főszabály szerint nem vezethetnek értelmezési vagy alkalmazási nehézségekhez.

               31

               Ezzel szemben, ami a személyeknek az érintett körzettel fennálló kapcsolatára vonatkozó kritériumot illeti, meg kell állapítani, hogy az nyilvánvalóan nincs híján minden kétértelműségnek. Mindazonáltal, egyrészt egy ilyen kritérium nem tekinthető a legfőbb kritériumnak a „továbbra is ellátandó személyek” számának meghatározásához, mivel alkalmazására csak másodlagosan kerül sor, másrészt a releváns fennálló kapcsolatok objektív módon meghatározottak, és többek között statisztikai adatok által ellenőrizhetők.

               32

               Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy az alapügy tárgyát képező jogszabályhoz hasonló nemzeti jogszabály által előírt kritériumok kellően objektív jelleget mutatnak.

               33

               Egyébként az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem következik, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti jogszabály által kifejezetten előírtaktól különböző, ekként a gazdasági szereplők által előre nem ismert kritériumokat is tekintetbe lehetne venni annak meghatározásához, hogy nem áll fenn új gyógyszertár létesítése iránti igény.

               34

               E tekintetben az a körülmény, hogy az ApG 10. cikkében említett kritériumokat a nemzeti ítélkezési gyakorlat pontosította, önmagában nem akadályozza, hogy az érintett gazdasági szereplők e kritériumokról előzetesen tudomást szerezzenek.

               35

               Végül, a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratok alapján egyáltalán nem vonható le az a következtetés, hogy az említett jogszabály által előírt kritériumokat hátrányosan megkülönböztetőknek lehetne tekinteni.

               36

               E tekintetben meg kell jegyezni különösen, hogy a jelen ítélet 28. pontjában felvázolthoz hasonló helyzetben az új gyógyszertár létesítése iránti igényt vélelmezni kell. Következésképpen nem az egyes, új gyógyszertárat létesíteni szándékozó jelölteknek kell azt bizonyítani, hogy a jelen esetben valóban fennáll ilyen igény.

               37

               Következésképpen az engedélyeztetési eljárás kimenetele főszabály szerint nem függ attól a ténytől, hogy csak bizonyos jelöltek, akár saját állampolgárok, akár más tagállamok polgárai, rendelkeznek adott esetben olyan információkkal, amelyek alkalmasak ilyen igény fennállásának bizonyítására, ami előnyösebb helyzetbe hozná őket azokhoz a versenytársakhoz képest, akik ezen információknak nincsenek birtokában.

               38

               Ebből az következik, hogy az alapügy tárgyát képező jogszabályhoz hasonló nemzeti jogszabályt úgy kell tekinteni, hogy az előzetesen ismert, nem hátrányosan megkülönböztető, objektív kritériumokon alapul, amelyek alkalmasak arra, hogy kellőképpen korlátok közé szorítsák az illetékes nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását.

               39

               Harmadsorban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti szabályozás csak akkor alkalmas a megvalósítani kívánt cél elérésére, ha azt valóban összefüggő és rendszeres módon kívánja elérni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Hartlauer‑ügyben hozott ítélet 55. pontját, a C-171/07. és C-172/07. sz., Apothekerkammer des Saarlandes és társai egyesített ügyekben 2009. május 19-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-4171. o.] 42. pontját; a fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben hozott ítélet 94. pontját, a C‑539/11. sz. Ottica New Line di Accardi Vincenzo ügyben 2013. szeptember 26‑án hozott ítélet 47. pontját).

               40

               E tekintetben végső soron az alapeljárásban szereplő tények értékelésére és a nemzeti szabályozás értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy a nemzeti jogszabály e követelményeknek megfelel‑e, és ha igen, milyen mértékben. Mindazonáltal a Bíróság, amelynek az a feladata, hogy hasznos választ adjon a nemzeti bíróságnak, hatáskörrel rendelkezik arra, hogy az alapeljárás iratai, valamint az elé terjesztett írásbeli és szóbeli észrevételek alapján útmutatást adjon a nemzeti bíróságnak a döntéshez (lásd a fent hivatkozott Ottica New Line di Accardi Vincenzo ügyben hozott ítélet 48. és 49. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               41

               E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti szabályozás által új gyógyszertár létesítéséhez meghatározott, a népsűrűséghez és a gyógyszertárak közötti minimális távolsághoz kapcsolódó feltételeknek az érintett terület egészén való egységes alkalmazása bizonyos körülmények között azzal a kockázattal járna, hogy egyes sajátos népsűrűségű körzetekben nem biztosítaná a gyógyszertári szolgáltatásokhoz való megfelelő hozzáférést (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben hozott ítélet 96. pontját).

               42

               Közelebbről a népsűrűséghez kapcsolódó feltételekről szólva a Bíróság megállapította, hogy e feltételek egységes, eltérést nem engedő alkalmazása azokban a vidéki körzetekben, ahol a lakosság általában szétszórt és alacsony számú, azt eredményezheti, hogy egyes érdekelt lakosok a gyógyszertártól való ésszerű távolságon kívül maradnak, és így elesnek a gyógyszertári szolgáltatáshoz való megfelelő hozzáféréstől (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben hozott ítélet 97. pontját).

               43

               Ami az alapeljárást illeti, az ApG 10. cikke azt írja elő, hogy nem áll fenn új gyógyszertár létesítését igazoló igény, amennyiben e gyógyszertár létesítése következtében a meglévő, szomszédos gyógyszertárak valamelyike üzemeltetési helyéről a „továbbra is ellátandó személyek”, azaz az említett helytől közúton 4 km‑en belüli körzetben élő állandó lakosok száma csökken, és 5500 fő alá esik. Mindazonáltal, amennyiben e lakosok száma 5500 főnél kisebb, ugyanezen törvény értelmében az igény fennállásának vizsgálata során az olyan személyeket is ide kell számítani, akik – foglalkozásuk folytán, vagy valamely szolgáltatás vagy tömegközlekedési eszközök igénybevétele miatt – ebben a körzetben az említett gyógyszertárból látandók el (a továbbiakban: betérő vásárlók).

               44

               Ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ adhassunk, ki kell emelni két, az alábbiakban kifejtésre kerülő tényezőt.

               45

               Egyrészt vannak olyan személyek, akik a legközelebbi gyógyszertár üzemeltetési helyétől közúton 4 kilométeren belüli körzeten kívül élnek, és akiket nem vesznek tekintetbe állandó lakosként sem az ellátási körzetben, sem más meglévő körzetben. E személyek természetesen számításba vehetők „betérő vásárlókként” egy vagy több körzetben, de ez nem változtat azon, hogy a gyógyszertári szolgáltatásokhoz való hozzáférésük olyan körülményektől függ tehát, amelyek főszabály szerint nem biztosítják számukra az ezen ellátásokhoz való állandó és folyamatos hozzáférést, mivel az csak foglalkozásukhoz vagy közlekedési eszközöknek egy adott körzetben való használatához kötődik. Következésképpen egyes, különösen a vidéki régiókban élő személyek számára a gyógyszerekhez való hozzáférés kevéssé megfelelőnek bizonyulhat, nyilván azért is, mert az alapügy tárgyát képező szabályozáshoz hasonló nemzeti szabályozás nem írja elő, hogy legfeljebb milyen távolság lehet a személy lakóhelye és az ahhoz legközelebbi gyógyszertár között.

               46

               Ez a fenti pontban említett kategóriába tartozó személyek esetében annál is inkább igaz, mert némelyikük ráadásul – időszakos vagy elhúzódó jelleggel – csökkent mozgásképességű, mivel idős, mozgássérült vagy beteg. Ugyanis egyrészt egészségi állapotuk sürgős vagy gyakori gyógyszerezést igényelhet, másrészt a különböző körzetekkel fennálló kapcsolataik, igen gyenge egészségi állapotuk folytán, szinte nem is léteznek.

               47

               Másrészt abban az esetben, ha új gyógyszertár létesítését az új gyógyszertár jövőbeni ellátási körzetét alkotó, 4 kilométeren belüli körzeten kívül eső területen élő valamennyi személy érdekében kérik, e gyógyszertár létesítése szükségszerűen a meglevő gyógyszertárak ellátási körzetében élő állandó lakosok számának – adott esetben akár az 5500 fős küszöb alá történő – csökkenéséhez vezet, amely személyeket továbbra is el kell látni. Ez a helyzet különösen a vidéki régiókban, ahol a népsűrűség általában alacsony.

               48

               Ugyanakkor a nemzeti jogszabályból úgy tűnik, aminek vizsgálata mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy új gyógyszertár létesítésére vonatkozó engedély megadása iránti kérelem kedvező elbírálásához ilyen körülmények között az szükséges, hogy a „betérő vásárlók” száma elégséges legyen az ezen új gyógyszertár létesítésével érintett körzetekben „továbbra is ellátandó” lakosok száma viszonylagos csökkenésének ellensúlyozásához. Ekként az e kérelem tárgyában hozandó határozat valójában nem a gyógyszertári szolgáltatásokhoz az újonnan tervezett körzetben való hozzáférés értékelésétől, hanem attól a kérdéstől függ, hogy az e létesítéssel érintett körzetekben e gyógyszertárak fogadhatnak‑e „betérő vásárlókat”, és milyen számban.

               49

               Mindazonáltal az elszigetelt és kevéssé „látogatott” vidéki régiókban fennáll a veszélye annak, hogy a „továbbra is ellátandó személyek” száma nem éri el a szigorúan megkövetelt határt, következésképpen annak is, hogy az új gyógyszertár létesítését igazoló igény nem minősül elégségesnek.

               50

               Következésképpen a „továbbra is ellátandó személyek” számára vonatkozó kritérium alkalmazásával fennáll a veszélye annak, hogy egyes, elszigetelt és a meglévő gyógyszertárak ellátási körzetein kívül eső vidéki régiókban élő személyek – különösen a csökkent mozgásképességű személyek – számára nem biztosított a gyógyszertári szolgáltatásokhoz való egyenlő és megfelelő hozzáférés.

               51

               A fenti megfontolások összességének fényében azt kell válaszolni az első két kérdésre, hogy az EUMSZ 49. cikket és különösen a megvalósítani kívánt cél koherens elérésének követelményét akként kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló tagállami jogszabály, amely az új gyógyszertár létrehozása iránti igény vizsgálatához szükséges alapvető kritériumként szigorú határt rögzít a „továbbra is ellátandó személyek” száma tekintetében, amennyiben az illetékes nemzeti hatóságoknak nincs lehetőségük a helyi adottságok figyelembevételével eltérni e határtól.

         A harmadik kérdésről

               52

               Az első két kérdésre adott válaszra tekintettel a harmadik kérdésre nem szükséges válaszolni.

         A költségekről

               53

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUMSZ 49. cikket és különösen a megvalósítani kívánt cél koherens elérésének követelményét akként kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló tagállami jogszabály, amely az új gyógyszertár létrehozása iránti igény vizsgálatához szükséges alapvető kritériumként szigorú határt rögzít a „továbbra is ellátandó személyek” száma tekintetében, amennyiben az illetékes nemzeti hatóságoknak nincs lehetőségük a helyi adottságok figyelembevételével eltérni e határtól.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.