title: Az Elsőfokú Bíróság (kibővített ötödik tanács) 2008. április 10-i ítélete. # Deutsche Telekom AG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - EK 82. cikk - A helyhez kötött távközlési hálózathoz való hozzáférés díja Németországban - Árpréshatás - A távközlési szabályozási nemzeti hatóság által jóváhagyott díj - Az erőfölényben lévő vállalkozás mozgástere. # T-271/03. sz. ügy

text:
      T‑271/03. sz. ügy
      Deutsche Telekom AG
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Verseny – EK 82. cikk – A helyhez kötött távközlési hálózathoz való hozzáférés díja Németországban – Árpréshatás – A távközlési szabályozási nemzeti hatóság által jóváhagyott díj – Az erőfölényben lévő vállalkozás mozgástere”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Verseny – Közösségi szabályok – Tárgyi hatály
      (EK 81. cikk és EK 82. cikk)
      2.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árpréshatás – Fogalom – Értékelési szempontok
      (EK 82. cikk)
      3.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árpréshatás – Az egyetlen rendelkezésre álló infrastruktúra tulajdonosa által nyújtott
            távközlésihálózat‑hozzáférési szolgáltatások
      (EK 82. cikk)
      4.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árpréshatás – Az egyetlen rendelkezésre álló infrastruktúra tulajdonosa által nyújtott
            távközlésihálózat‑hozzáférési szolgáltatások
      (EK 82. cikk)
      5.      Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Szándékos vagy gondatlan elkövetés – Fogalom
      (EK 82. cikk és EK 226. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)
      6.      Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya
      (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. és 3. pont)
      7.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Fogalom – Magatartása visszaélésszerű mivoltának az erőfölényben lévő vállalkozás általi
            ismerete – Hatás hiánya
      (EK 82. cikk)
      1.      Az a tény, hogy az erőfölényben lévő távközlési vállalkozás által alkalmazott díjakat a távközlési szabályozási nemzeti hatóságnak
         jóvá kellett hagynia, nem szünteti meg e vállalkozásnak az EK 82. cikk alapján fennálló felelősségét, mivel az említett díjak
         által kiváltott versenykorlátozó hatások nem kizárólag az alkalmazandó nemzeti szabályozásra vezethetőek vissza, hiszen az
         erőfölényben lévő vállalkozás befolyással volt ezek szintjére az említett hatósághoz benyújtott kérelmek révén, és rendelkezett
         megfelelő mozgástérrel díjainak olyan szinten történő megállapítására, amely lehetővé tette számára az árpréshatás megszüntetését
         vagy mérséklését. Ugyanis, az erőfölényben lévő vállalkozást terhelő különös felelősség keretében e vállalkozásnak a díjaira
         vonatkozóan módosítási kérelmeket kell előterjesztenie, amennyiben díjai veszélyeztetik a hatékony és torzításmentes versenyt
         a közös piacon.

      E megállapítást nem kérdőjelezi meg azon tény, miszerint az áraknak az EK 82. cikkel való összeegyeztethetősége a távközlési
         szabályozási nemzeti hatóság részéről előzetes vizsgálat tárgyát képezte. Ugyanis, még ha e hatóság, mint minden állami szerv,
         köteles is tiszteletben tartani a Szerződés rendelkezéseit, ez a hatóság a távközlés ágazati szabályozásának alkalmazásáért
         felelős hatóság, nem pedig az érintett tagállam versenyhatósága. Márpedig, a nemzeti szabályozó hatóságok a nemzeti jog alapján
         járnak el, amelynek távközlés-politikai jellegű célkitűzései különbözhetnek a közösségi versenyjog célkitűzéseitől. Mindenesetre,
         még ha az említett hatóság feladata is lenne valamely erőfölényben lévő vállalkozás által kérelmezett kiskereskedelmi árak
         EK 82. cikkel való összeegyeztethetőségének vizsgálata, e körülmény nem zárná ki, hogy a Bizottság megállapíthassa e vállalkozás
         felelősségét valamely jogsértésben, ugyanis a Bizottságot nem köti olyan határozat, amelyet egy nemzeti hatóság az EK 82. cikk
         alkalmazásával hozott.

      (vö. 107–108., 113., 120–122. pont)
      2.      Az erőfölényben lévő vállalkozás árpréshatás formájában megjelenő árképzési gyakorlatának visszaélésszerű volta az előállított
         terméknek az „upstream” (az értékesítési lánc előző szintjén lévő) piacon alkalmazott kiskereskedelmi ára és az alapanyagért
         a versenytársai számára a „downstream” (az értékesítési lánc következő szintjén lévő) piacon meghatározott nagykereskedelmi
         ár közötti tisztességtelen különbözetből adódik, amennyiben ezen árak közötti különbözet negatív, vagy nem elegendő a saját
         előállított termék egyedi költségeinek fedezetére. Következésképpen ilyen visszaélés megállapításához a Bizottságnak nem kell
         bizonyítania, hogy a kiskereskedelmi árak önmagukban visszaélésszerűek.

      A Bizottság joggal alapozhatja az erőfölényben lévő vállalkozás árainak visszaélésszerű voltára vonatkozó elemzését kizárólag
         ez utóbbi egyedi helyzetére, és következésképpen költségeire és díjaira, és nem ez utóbbi aktuális vagy potenciális versenytársainak
         helyzetére. Bármilyen más megközelítés ugyanis a jogbiztonság általános elve megsértésének kockázatával járna, hiszen ha egy
         erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlatának jogszerűsége a versenytársak egyedi helyzetén múlna, nevezetesen ez
         utóbbiak költségeinek szerkezetén, amelyre vonatkozóan nem feltétlenül állnak az erőfölényben lévő vállalkozás rendelkezésére
         információk, ez utóbbi nem volna abban a helyzetben, hogy saját magatartásának jogszerűségét képes legyen megítélni.

      Az árpréshatás fennállásának értékelésekor meg kell vizsgálni, hogy az erőfölényben lévő vállalkozásnak magának, vagy egy
         hasonlóan hatékony vállalkozásnak módjában állhatott volna máshogy, mint veszteségesen kínálni az előállított terméket, amennyiben
         ezt megelőzően arra kényszerül, hogy az alapanyag árát megfizesse.

      (vö. 166–167., 188., 191–194. pont)
      3.      Amennyiben valamely távközlési szolgáltató tulajdonában van az egyetlen rendelkezésre álló infrastruktúra, oly módon, hogy
         a hálózathoz való hozzáférési szolgáltatások, amelyeket versenytársai számára nyújt (nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások,
         közvetített szolgáltatások) elengedhetetlenek ez utóbbiak számára ahhoz, hogy e szolgáltatóval versenyre keljenek a kiskereskedelmi
         hozzáférési szolgáltatások downstream piacán, e szolgáltató nagykereskedelmi és kiskereskedelmi árai közötti árpréshatás főszabály
         szerint korlátozza a verseny fejlődését a downstream piacon. Amennyiben ugyanis az erőfölényben lévő szolgáltató kiskereskedelmi
         árai alacsonyabbak, mint nagykereskedelmi díjai, vagy ha az ez utóbbiak és a kiskereskedelmi árak közötti különbözet nem elegendő
         ahhoz, hogy egy hasonlóan hatékony szolgáltató fedezni tudja az előfizetői hozzáférési szolgáltatásokhoz kapcsolódó egyedi
         költségeket, úgy az erőfölényben lévő szolgáltatóhoz hasonló hatékonyságú potenciális versenytárs csak veszteségek elszenvedésével
         tud belépni az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacára. Igaz, hogy az erőfölényben lévő szolgáltató versenytársai általában
         keresztfinanszírozáshoz folyamodnak, azaz az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán elszenvedett veszteségeiket más
         piacon, így a távközlési szolgáltatások piacán realizált nyereséggel kompenzálják. Mindazonáltal arra tekintettel, hogy az
         erőfölényben lévő szolgáltatónak, mint a hálózat tulajdonosának nem kell közvetített szolgáltatásokhoz folyamodnia ahhoz,
         hogy előfizetői hozzáférési szolgáltatásokat nyújtson, valamint hogy versenytársaival ellentétben nem kell egy erőfölényben
         lévő vállalkozás árképzési gyakorlata miatt kompenzálnia az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán elszenvedett veszteségeit,
         az árpréshatás versenytorzító hatású nemcsak az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán, hanem a távközlési szolgáltatások
         piacán is.

      Az árpréshatás számítását illetően a Bizottság joggal veheti figyelembe kizárólag a hozzáférési szolgáltatásokból származó
         bevételeket, kizárva az egyéb szolgáltatásokból, így a távközlési szolgáltatásokból származó bevételeket.

      Így először is, még ha igaz is, hogy az előfizető szemszögéből a hozzáférési szolgáltatások és a távközlési szolgáltatások
         egységet képeznek, a Bizottság jogosult kizárólag az erőfölényben lévő szolgáltató hozzáférési szolgáltatásokból származó
         bevételeit figyelembe venni, és eltekinteni a hálózathoz való hozzáférés révén nyújtható egyéb szolgáltatásokból, így a távközlési
         szolgáltatásokból származó bevételektől. Az erőfölényben lévő szolgáltató versenytársai ugyanis csak úgy tudnak távközlési
         szolgáltatást nyújtani előfizetők számára e szolgáltató hálózatán keresztül, ha hozzáféréssel rendelkeznek az említett hálózathoz.
         Az erőfölényben lévő szolgáltató és a versenytársai közötti esélyegyenlőség tehát azt feltételezi, hogy a hozzáférési szolgáltatások
         díjai olyan szinten kerüljenek meghatározásra, amely biztosítja, hogy a versenytársak az erőfölényben lévő szolgáltatóval
         azonos feltételekkel nyújthassanak távközlési szolgáltatásokat. Ez az esélyegyenlőség csak akkor biztosított, ha az erőfölényben
         lévő szolgáltató olyan szinten határozza meg a kiskereskedelmi árait, amely lehetővé teszi – az erőfölényben lévő szolgáltatóval
         azonos hatékonyságúnak feltételezett – versenytársak számára, hogy a közvetített szolgáltatásokért fizetett díjat teljes egészében
         beépíthessék kiskereskedelmi áraikba. Amennyiben azonban az erőfölényben lévő szolgáltató ezt az elvet nem tartja tiszteletben,
         az új belépők csak veszteséggel képesek hozzáférési szolgáltatást kínálni ügyfeleiknek. A helyi hurokhoz való hozzáférés kapcsán
         elszenvedett veszteségeiket ebben az esetben kénytelenek lennének a távközlési szolgáltatások magasabb díjaiból fedezni, ami
         a távközlési piacon is torzítaná a versenyt.

      Másodszor, a Bizottság összehasonlíthatja az erőfölényben lévő szolgáltató által a hálózathoz való hozzáférésért a versenytársai
         számára meghatározott díjait a közvetlenül az előfizetői részére kínált valamennyi hozzáférési szolgáltatás díjainak súlyozott
         átlagával, még akkor is, ha a versenytárs szolgáltatók nem nyújtják e szolgáltatások mindegyikét. Mivel az erőfölényben lévő
         szolgáltató árképzési gyakorlatának visszaélésszerű voltát egyedi helyzete alapján, következésképpen a felperes költségeire
         és díjaira tekintettel kell megítélni, azt nem befolyásolhatja a versenytársai által a hozzáférési szolgáltatások egyik vagy
         másik piacán élvezett esetleges előny.

      Végül a Bizottság figyelembe veheti a nagykereskedelmi díjak egészének kiszámítása során a felmondási díjat, amelyet a közvetített
         szolgáltatást igénybe vevő versenytárs fizet az erőfölényben lévő szolgáltatónak, amennyiben az előbbi egy előfizetője felmondja
         a hozzáférési szolgáltatásra vonatkozó szerződését, mivel a felmondási díj az erőfölényben lévő szolgáltató versenytársainak
         szempontjából a közvetített szolgáltatáshoz kapcsolódó összköltség olyan részét képezi, amelynek meg kell jelennie kiskereskedelmi
         áraikban.

      (vö. 199–200., 203–204., 206., 210–211., 236–238. pont)
      4.      A Bizottság olyan határozata, amely egy távközlési szolgáltató által – a versenytársai számára nyújtott hálózathoz való hozzáférési
         szolgáltatások (nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások, közvetített szolgáltatások) díjai és az előfizetők számára nyújtott
         hozzáférési szolgáltatások díjai közötti negatív vagy elégtelen különbözetből eredő árpréshatás formájában – elkövetett erőfölénnyel
         való visszaélés fennállását állapítja meg, nem ellentétes az arányosság és a jogbiztonság elvével, azon okból kifolyólag,
         hogy ezen árakat kettős szabályozásnak veti alá. A távközlésre vonatkozó közösségi jogi szabályok ugyanis semmilyen módon
         nem érintik a Bizottságnak az EK 81. és EK 82. cikk megsértésének megállapítására vonatkozó hatáskörét, amely közvetlenül
         a 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdéséből, illetve 2004. május 1‑je óta a Szerződés [81.] és [82.] cikkében meghatározott
         versenyszabályok végrehajtásáról szóló 1/2003 rendelet 7. cikkének (1) bekezdéséből ered.

      Az ilyen határozat nem ellentétes a bizalomvédelem elvével sem, még ha a távközlési szabályozási nemzeti hatóság – miután
         megvizsgálta az árpréshatás fennállásával kapcsolatos kérdést, és megállapította a negatív, vagy elégtelen különbözet fennállását
         a nagykereskedelmi és kiskereskedelmi árak között – úgy is foglalt állást, hogy a hozzáférési szolgáltatások és a telefonhívások
         díjainak keresztfinanszírozása lehetővé teszi a többi szolgáltató számára, hogy versenyképes árakat kínáljanak előfizetőiknek.
         Ugyanis az ilyen megállapítás, amelyből implicit módon, azonban szükségszerűen következik, hogy ezen árképzési gyakorlat versenyellenes
         hatással jár, mivel a versenytársaknak keresztfinanszírozáshoz kell folyamodniuk ahhoz, hogy versenyképesek tudjanak maradni
         a hozzáférési szolgáltatások piacán, nem alapozhat meg az erőfölényben lévő vállalkozás számára jogos várakozásokat arra vonatkozóan,
         hogy árai összeegyeztethetőek az EK 82. cikkel.

      Végül, még ha a távközlési szabályozási nemzeti hatóság meg is sértett egy közösségi jogszabályt, és a Bizottság kötelezettségszegési
         eljárást indíthatott volna e címen e tagállam ellen, ezek az eshetőségek semmilyen módon nem érintik a Bizottság határozatának
         jogszerűségét, amely határozatban a Bizottság nem követett el hatáskörrel való visszaélést. A Bizottság ugyanis az EK 82. cikk
         megsértésének megállapítására szorítkozott, amely rendelkezés nem a tagállamokra vonatkozik, hanem kizárólag a gazdasági szereplőkre,
         és ekképpen e határozat csupán az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlatát érinti, nem pedig a tagállam hatóságainak
         határozatait.

      (vö. 263., 267–269., 271. pont)
      5.      A versenyjogi szabályoknak a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének első albekezdése alapján bírsággal sújtható megsértései
         a szándékosan, vagy gondatlanságból elkövetett jogsértések. E feltétel teljesül, amennyiben a szóban forgó vállalkozásnak
         tudatában kell lennie magatartásának versenyellenes hatásával, akár tisztában van azzal, akár nem, hogy megsérti a Szerződés
         versenyjogi szabályait.

      Ez a helyzet az olyan távközlési szolgáltató esetében, amely a versenytársai számára nyújtott hálózathoz való hozzáférési
         szolgáltatások (közvetített szolgáltatások) piacán monopolhelyzettel, az előfizetők számára nyújtott hozzáférési szolgáltatások
         piacán pedig kvázi monopolhelyzettel rendelkezik, és amelynek árai árpréshatást eredményeznek e szolgáltatások tekintetében.
         E szolgáltatónak ugyanis tudatában kell lennie annak, hogy az e különböző szolgáltatások esetében alkalmazott árai közötti
         negatív vagy elégtelen különbözetből adódó árpréshatás komoly korlátot jelentett a versenyre nézve.

      E következtetést nem kérdőjelezi meg a tagállammal szembeni kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás megindítása azon
         az alapon, hogy az említett árakat a távközlési szabályozási nemzeti hatóság jóváhagyta, ha az erőfölényben lévő szolgáltató
         ugyanakkor mozgástérrel rendelkezett kiskereskedelmi árainak emelésére, és következésképpen az árpréshatás csökkentésére,
         mivel a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás megindítása semmiképpen sem befolyásolja a versenyjogi szabályok
         megsértésének szankcionálására vonatkozóan a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében meghatározott feltételeket.

      (vö. 295–296., 298. pont)
      6.      A Bizottság súlyosnak minősítheti a jogsértést, amely az erőfölényben lévő távközlési szolgáltató részéről árpréshatást eredményező
         árak alkalmazásában nyilvánul meg. Az ilyen árképzési gyakorlat ugyanis megerősíti az újonnan liberalizált piacra való belépés
         előtti akadályokat, és ezzel veszélyezteti a közös piac megfelelő működését. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és
         az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatás
         (1.A. pont, második bekezdés) az erőfölényben lévő vállalkozás részéről tanúsított kizáró magatartást súlyos jogsértésnek
         minősíti, sőt, gyakorlatilag monopolhelyzetben lévő vállalkozások esetében különösen súlyosnak.

      A Bizottság számára a bírság összegének meghatározása során rendelkezésre álló mérlegelési mozgástérre tekintettel, amikor
         10%‑kal mérsékelte a bírság alapösszegét, a Bizottság megfelelően figyelembe vette enyhítő körülményként azon tényt, miszerint
         a távközlési szabályozási nemzeti hatóság beavatkozott a vállalkozás áraiba, és e hatóság több alkalommal is vizsgálta a vállalkozás
         árképzési gyakorlatából eredő árpréshatás fennállását.

      (vö. 310–313. pont)
      7.      Az EK 82. cikk szerinti visszaélés fogalma objektív fogalom. Az erőfölényben lévő vállalkozás részéről a magatartásának visszaélésszerű
         voltára vonatkozó szubjektív felismerés ezért nem előfeltétele az EK 82. cikk alkalmazásának.

      (vö. 327. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített ötödik tanács)
      2008. április 10.(*)

      „Verseny – EK 82. cikk – A helyhez kötött távközlési hálózathoz való hozzáférés díja Németországban – Árpréshatás – A távközlési szabályozási nemzeti hatóság által jóváhagyott díj – Az erőfölényben lévő vállalkozás mozgástere”
      A T‑271/03. sz. ügyben,
      a Deutsche Telekom AG (székhelye: Bonn [Németország], képviselik kezdetben: K. Quack, U. Quack és S. Ohlhoff, később: U. Quack és S. Ohlhoff ügyvédek)

      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik kezdetben: K. Mojzesowicz és S. Rating, később: K. Mojzesowicz és A. Whelan, végül: K. Mojzesowicz, W. Mölls
         és O. Weber, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      támogatják:
      az Arcor AG & Co. KG (székhelye: Eschborn [Németország], képviselik kezdetben: M. Klusmann, F. Wiemer és M. Rosenthal, később: M. Klusmann és
         F. Wiemer, végül:M. Klusmann ügyvédek)

      és
      a Versatel NRW GmbH, korábban Tropolys NRW GmbH, korábban CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice és TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation
         Bergisches Land mbH (székhelye: Essen [Németország]),

      az EWE TEL GmbH (székhelye: Oldenbourg [Németország]),

      a HanseNet Telekommunikation GmbH (székhelye:Hamburg [Németország]),

      a Versatel Nord-Deutschland GmbH, korábban KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH (székhelye: Flensburg [Németország]),

      a NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH (székhelye: Köln [Németország]),

      a Versatel Süd-Deutschland GmbH, korábban tesion Telekommunikation GmbH (székhelye: Stuttgart [Németország]),

      a Versatel West‑Deutschland GmbH, korábban Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (székhelye: Dortmund [Németország])

      (képviselik őket: N. Nolte, T. Wessely és J. Tiedemann ügyvédek)
      beavatkozók,
      az EK 82. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásról szóló, 2003. május 21‑i 2003/707/EK bizottsági határozat (COMP/C‑1/37.451.,
         37.578., 37.579. sz. ügyek – Deutsche TeleKom AG) (HL L 263., 9. o.) megsemmisítése, illetve másodlagosan e határozat 3. cikkében
         a felperessel szemben kiszabott bírság csökkentése iránt benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (kibővített ötödik tanács),
      tagjai: M. Vilaras elnök, M. E. Martins Ribeiro, D. Šváby, K. Jürimäe és N. Wahl bírák,
      hivatalvezető: K. Andová tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. május 3‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita alapját képező tényállás
      1        A felperes, a Deutsche Telekom AG, az inkumbens távközlési szolgáltató Németországban. A német állam a felperes tőkéjének
         30,92%‑át közvetlenül, 12,13%‑át pedig közvetve (a Kreditanstalt für Wiederaufbau révén) birtokolja, míg a fennmaradó 56,95%
         intézményi és magánbefektetők kezében van.

      2        A felperes üzemelteti a helyhez kötött német telefonhálózatot. A távközlési piacok teljes liberalizációját megelőzően törvényes
         monopóliuma volt a vezetékes távközlési szolgáltatások előfizetők részére történő nyújtására. Az 1996. július 25‑i Telekommunikationsgesetz
         (a távközlésről szóló német törvény, a továbbiakban: TKG, BGBl. 1996. I., 1120. o.) hatálybalépése, 1996. augusztus 1‑je óta
         Németországban liberalizált az infrastruktúra üzemeltetésének és a távközlési szolgáltatások nyújtásának piaca. Azóta a felperes
         e két piacon, eltérő mértékben ugyan, de kénytelen más szereplők versenyével szembenézni.

      3        A felperes helyi hálózatainak mindegyike az előfizetők felé több helyi hurkot foglal magában. A „helyi hurok” kifejezés azt
         a fizikai kapcsolatot takarja, amely a nyilvános, helyhez kötött telefonhálózaton belül az előfizetőnél lévő hálózati végpontot
         köti össze az üzemeltető helyi központjával vagy azzal egyenértékű más berendezésével.

      4        A felperes biztosítja a helyi hurkokhoz való hozzáférést mind a többi szolgáltatónak, mind az előfizetőknek. Ami tehát a felperes
         hozzáférési szolgáltatásait és díjait illeti, meg kell különböztetni azokat a helyi hálózathoz való hozzáférési szolgáltatásokat,
         amelyeket a felperes versenytársainak nyújt (a továbbiakban: nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások), és azokat, amelyeket
         az előfizetőinek nyújt (a továbbiakban: kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatások).

      I –  Közvetített szolgáltatások
      5        A szövetségi postai és távközlési miniszter (a továbbiakban: BMPT) 1997. május 28‑i 223a. sz. határozatával kötelezte a felperest,
         hogy 1997 júniusától a helyi hurokhoz való teljesen átengedett hozzáférést biztosítson versenytársainak.

      6        Ami a felperes által nyújtott közvetített szolgáltatások díját illeti, ez két részből áll, egyrészt egyhavi előfizetési díjból,
         másrészt egy kezdeti előfizetési díjból. Amennyiben a versenytárs felmondja az előfizetést, a felperes kiszámlázza számára
         a felmondási díjat.

      7        A felperes által nyújtott közvetített szolgáltatások díját a TKG 25. cikkének (1) bekezdése értelmében a Regulierungsbehörde
         für Telekommunikation und Post (posta- és távközlési szabályozási hatóság, a továbbiakban: RegTP) hagyja előzetesen jóvá.

      8        A RegTP ennek kapcsán megvizsgálja, hogy a felperes által a közvetített szolgáltatások tekintetében ajánlott díjak megfelelnek‑e
         a TKG 24. cikkében meghatározott feltételeknek. A TKG 24. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] díjaknak a hatékony szolgáltatásnyújtás
         költségein kell alapulniuk [...]”. Emellett a TKG 24. cikkének (2) bekezdése értelmében a díjak

      „1.      nem tartalmazhatnak olyan pótdíjakat, amelyek a szóban forgó távközlési piacon kizárólag valamely szolgáltató […] erőfölénye
         miatt írhatók elő;

      2.      nem tartalmazhatnak olyan árengedményeket, amelyek korlátozzák más vállalkozások versenylehetőségeit a távközlési piacon,
         illetve

      3.      nem biztosíthatnak előnyöket a piaci szereplőknek azonos vagy hasonló távközlési szolgáltatásokat nyújtó más piaci szereplőkhöz
         képest a szóban forgó távközlési piacon,

      kivéve ha ez objektív okkal bizonyítható.”
      9        A TKG 29. cikkének (1) bekezdése értelmében a felperes a RegTP által adott jóváhagyás érvényességi ideje alatt mindvégig a
         jóváhagyott díjakat köteles alkalmazni.

      II –  Az előfizetői hozzáférési szolgáltatások
      10      Ami az előfizetői hozzáférési szolgáltatást illeti, a felperes két alapszolgáltatást kínál, egyrészt a hagyományos analóg
         vonalat (a szolgáltatás elnevezése: „T‑Net”) és a keskeny sávú digitális vonalat (integrated services digital network [integrált
         szolgáltatású digitális hálózat] – ISDN, a szolgáltatás elnevezése: „T‑ISDN”). A felperes rendelkezésére álló hagyományos
         réz érpáron ezek az előfizetők csatlakozását lehetővé tevő alapszolgáltatások nyújthatóak (keskeny sávú kapcsolatok). A felperes
         ugyanakkor széles sávú kapcsolatot is kínál az előfizetőknek (asymmetrical digital subscriber line [aszimmetrikus digitális
         előfizetői vonal] – ADSL, a szolgáltatás elnevezése: „T‑DSL”), amihez azonban fejlesztenie kellett a létező T‑Net- és T‑ISDN‑hálózatot,
         hogy azok alkalmasak legyenek széles sávú szolgáltatás nyújtására, mint amilyen a gyors internet‑hozzáférés.

      11      A felperes által az előfizetőknek nyújtott hozzáférési szolgáltatás kapcsán alkalmazott díj (a továbbiakban: kiskereskedelmi
         díj vagy kiskereskedelmi ár) az analóg és az ISDN‑vonalak esetében árszabályozás hatálya alatt áll. Ezzel szemben az ADSL
         kiskereskedelmi árait a felperes szabadon határozhatja meg, azzal, hogy azok utólagos felülvizsgálat tárgyát képezhetik.

      12      A felperes által alkalmazott kiskereskedelmi ár két részből áll, egy – a vonalak minőségétől és a nyújtott szolgáltatástól
         függő – havi előfizetési díjból, másrészt egy kezdeti előfizetési díjból, melyet a csatlakozás kiépítéséért vagy a vonal átvételéért
         kell fizetni, és amely a vonal két végén szükséges munkától függ. A felperes az előfizetőinek nem számít fel felmondási díjat.

      A –  Az analóg előfizetői vonalak (T‑Net) és a keskeny sávú digitális vonalak – ISDN (T‑ISDN) díjai
      13      Az analóg előfizetői vonalakhoz és az ISDN‑vonalakhoz való hozzáférés díjai ársapka-szabályozás hatálya alatt állnak. A TKG
         27. cikke (1) bekezdésének második mondata és 25. cikkének (1) bekezdése, illetve a Telekommunikations‑entgeltregulierungsverordnung
         (a távközlésre vonatkozó díjszabályozásról szóló, 1996. október 1‑jei német rendelet, BGBl. 1996 I, 1492. o.; a továbbiakban:
         TEntgV) 4. és 5. cikke értelmében a felperes hálózatához való hozzáférés és a telefonhívások díja az egyes szolgáltatások
         tekintetében nem egyedileg került meghatározásra azok költségei alapján, hanem azt több szolgáltatás tekintetében együttesen
         határozták meg, a különböző szolgáltatásokat kosarakba rendezve.

      14      A felperes hálózatához való hozzáférés díjára vonatkozó ársapka-szabályozást a BMPT 1997. december 17‑i határozata vezette
         be (202/1997. sz. közlemény, Amtsblatt (BMPT) 34/97., 1891. o.). A RegTP a szóban forgó rendszert 1998. január 1‑jétől alkalmazta.
         Ekkor a RegTP két kosarat határozott meg, az egyik az egyéni, a másik pedig az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatásokat
         tartalmazta. Mindkét kosár egyaránt magában foglalta a kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatásokat (a hagyományos analóg
         kapcsolatot és az ISDN‑kapcsolatot) és a felperes távközlési szolgáltatásainak teljes palettáját, így a helyi, a regionális,
         a távolsági és a nemzetközi telefonhívásokat is.

      15      A TEntgV 4. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a RegTP határozza meg az egyes kosarakban foglalt valamennyi szolgáltatásra
         vonatkozó kiindulási árat, valamint az egy adott időszakban az ár változására vonatkozó célkitűzést.

      16      A szóban forgó díjszabási rendszer tehát valamennyi kosár tekintetében meghatározta a legmagasabb árat. Nem rendelkezett ellenben
         kötelező legalacsonyabb árról.

      17      A BMPT 1997. december 17‑i határozata értelmében a felperesnek az egyes kosarak árait 4,3%‑kal kellett csökkentenie 1998.
         január 1‑je és 1999. december 31. között (első ársapkaidőszak). Ezen első időszak végén, 1999. december 31‑én, a RegTP 1999.
         december 23‑i határozatával a kosarak összetételét lényegében változatlanul hagyta, és 5,6%‑os árcsökkentést írt elő a 2000.
         január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakra (második ársapkaidőszak).

      18      E kötelező árcsökkentésre vonatkozó előírások keretei között a felperes az egyes kosarak egyes elemeinek díjait a RegTP előzetes
         jóváhagyásával módosíthatta. A TKG 27. cikkének (2) bekezdése és a TEntgV 5. cikkének (3) bekezdése értelmében a díjak módosításának
         jóváhagyására akkor kerülhetett sor, ha egy kosár átlagára nem haladta meg az előírt ársapkaindexet. A szabályozás tehát lehetővé
         tette egy adott kosár egy vagy több elemére vonatkozó díj emelését, feltéve hogy a kosárra vonatkozó legmagasabb árat nem
         lépték át. Ugyanakkor a TKG 27. cikkének (3) bekezdése értelmében a díjakat nem hagyták jóvá, amennyiben „nyilvánvalóan nem
         [feleltek] meg a [TKG] 24. cikke (2) bekezdésének 2. és 3. pontjában foglalat előírásoknak, vagy amennyiben nem [álltak] összhangban
         a [TKG‑val] vagy más jogszabályi rendelkezéssel”.

      19      A két első ársapkaidőszak folyamán a felperes az előírtnál erőteljesebben csökkentette a két kosárra vonatkozó kiskereskedelmi
         árait. Ezek az árcsökkentések alapvetően a telefonhívás díjaira vonatkoztak. Az analóg vonalak kiskereskedelmi díja (a havi
         előfizetési díj és a kezdeti előfizetési díj) ezzel szemben változatlan maradt a két ársapkaidőszak alatt, azaz 1998 és 2001 vége
         között. Ami az ISDN‑vonalak kiskereskedelmi árát illeti, a felperes ezen időszak alatt csökkentette a havi előfizetési díjat,
         de nem változtatott az előfizetőkre terhelt kezdeti előfizetési díj nagyságán.

      20      2002. január 1‑je óta új ársapka-szabályozás létezik, amelyet a RegTP 2001. december 21‑i határozata (Amtsblatt RegTP 2/2002.,
         2002. február 6., 75. o.) vezetett be. Az új rendszerben az egyéni és az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatások
         tartalmazó addigi két kosarat négy kosár váltotta fel, amely a következő szolgáltatásokat foglalta magában: előfizetői vonalak
         (A. kosár), helyi telefonhívások (B. kosár), belföldi távolsági telefonhívások (C. kosár) és nemzetközi telefonhívások (D. kosár).

      21      2002. február 15‑én a felperes jelezte a RegTP felé, hogy 0,56 euróval emelni kívánja az analóg és az ISDN‑vonalak havi előfizetési
         díját. A RegTP 2002. március 13‑i határozatával jóváhagyta az áremelést.

      22      2002. október 31‑én a felperes a kiskereskedelmi ár újabb emelésére vonatkozó kérelmet terjesztett elő. Ezt a kérelmet a RegTP
         2002. december 19‑i határozatával részben elutasította. A RegTP a T‑Net analóg vonal havi előfizetési díjának 0,33 eurós emelését
         hagyta jóvá a felperes által kért 0,99 eurós emelés helyett, elutasította ugyanakkor a T‑Net- és T‑ISDN‑kapcsolatok átvételéért
         fizetendő kezdeti bekötés díjának 13,40 eurós emelésére vonatkozó kérelmet.

      B –  Az ADSL (T‑DSL)‑vonalak díjai
      23      Az ADSL (T‑DSL)‑díjakra nem vonatkozik ársapka-szabályozás. A TKG 30. cikke értelmében e díjak utólagos felülvizsgálat tárgyát
         képezhetik.

      24      2001. február 2‑án, miután a felperes versenytársaitól több panasz érkezett, a RegTP utólagos vizsgálatot indított a felperes
         ADSL díjaival összefüggésben annak megállapítása érdekében, hogy nem került‑e sor adott esetben a német versenyjogi szabályokkal
         ellentétes veszteséges értékesítésre. A RegTP 2002. január 25‑én zárta le a vizsgálatot, miután megállapította, hogy a felperes
         által 2002. január 15‑én bejelentett áremelés nem alapozza meg a veszteséges értékesítés gyanúját.

       A közigazgatási eljárás
      25      1999. március 18‑a és július 20‑a között a felperes tizenöt versenytársa fordult a Bizottsághoz panasszal, a felperes árképzési
         gyakorlatával kapcsolatban.

      26      1999. július 15‑én a Bizottság információkérést intézett a felpereshez a Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról
         szóló, 1962. február 6‑i 17. első rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. kötet, 1. fejezet, 3. o.)
         11. cikke alapján. A felperes erre 1999. augusztus 13‑án és 25‑én kelt leveleiben válaszolt.

      27      2000. január 19‑én a Bizottság a felperes versenytársaihoz intézett információkérést.

      28      2001. június 22‑én a Bizottság újabb információkéréssel fordult a felpereshez.

      29      2002. május 2‑án a Bizottság kifogásközlést intézett a felpereshez a 17. rendelet 19. cikkének (1) bekezdése alapján.

      30      2002. július 29‑én a felperes benyújtotta a kifogásközlésre vonatkozó észrevételeit.

      31      2002. október 25‑én a felperes benyújtotta a panaszosok által a kifogásközlésre adott válaszokra vonatkozó észrevételeit.

      32      2003. február 21‑én a Bizottság kiegészítő kifogásközlést intézett a felpereshez.

      33      2003. május 14‑én a felperes benyújtotta a kiegészítő kifogásközlésre vonatkozó észrevételeit.

       A megtámadott határozat
      34      2003. május 21‑én a Bizottság elfogadta az EK 82. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásról szóló 2003/707/EK határozatot (COMP/C‑1/37.451.,
         37.578., 37.579.– Deutsche TeleKom AG ügyek) (HL L 263., 9. o., a továbbiakban: megtámadott határozat). A határozatot 2003.
         május 30‑án közölték a felperessel.

      35      A Bizottság álláspontja szerint az érintett termékek és szolgáltatások piaca egyrészt nagykereskedelmi szinten a felperes
         versenytársainak biztosított helyi hurokhoz való hozzáférés „upstream” (az értékesítés előző szintjén lévő) piaca, másrészt
         kiskereskedelmi szinten a keskeny sávú (analóg és ISDN) és széles sávú (ADSL) kapcsolathoz való hozzáférés „downstream” (az
         értékesítési lánc következő szintjén lévő) piaca (a megtámadott határozat (91) preambulumbekezdése). Földrajzilag e piacok
         Németország területére terjednek ki (a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdése).

      36      A Bizottság megállapította, hogy a felperes erőfölénnyel rendelkezik valamennyi érintett termék és szolgáltatás piacán (a
         megtámadott határozat (96) preambulumbekezdése).

      37      A Bizottság szerint a felperes megsértette az EK 82. cikket, mivel visszaélésszerű árképzése „árpréshatást” fejtett ki azáltal,
         hogy az előfizetők tekintetében alkalmazott kiskereskedelmi árat meghaladó nagykereskedelmi árat alkalmazott versenytársai
         tekintetében (a megtámadott határozat (1), (57), (102) és (103) preambulumbekezdése).

      38      Az árpréshatást illetően a megtámadott határozat (102)–(105) preambulumbekezdése a következő megállapításokat tartalmazta:

      „(102) Árpréshatás áll fenn, amennyiben [a felperesnek] a havi és kezdeti előfizetési díjért fizetendő nagykereskedelmi ár annyira
         magas, hogy a versenytársak kénytelenek előfizetőik számára magasabb árakat szabni, mint amekkorát [a felperes] szab előfizetői
         számára ugyanazon szolgáltatások tekintetében. Amennyiben a nagykereskedelmi ár magasabb a kiskereskedelmi árnál, [a felperes]
         versenytársai semmiféleképpen sem tehetnek szert nyereségre, még akkor sem, ha legalább annyira hatékonyan működnek, mint
         [a felperes], mivel a [felperesnek] fizetendő nagykereskedelmi áron felül viselniük kell egyéb költségeket is (marketing,
         számlázás, díjbeszedés, stb.).

      (103) Azzal, hogy az előfizetői számára szabott kiskereskedelmi árnál magasabb díjat szab versenytársai számára a helyi hurokhoz
         való hozzáféréshez nagykereskedelmi szinten, [a felperes] megakadályozza, hogy a versenytársak a távközlési szolgáltatás mellett
         helyi hurkon keresztül nyújtott hozzáférést is biztosítsanak. Ezzel [a felperes] arra kényszeríti az előfizetőik részére hozzáférést
         nyújtani, és ezért átengedett helyi hurkot megrendelni kívánó versenytársakat, hogy a hozzáférési szolgáltatás kapcsán elszenvedett
         veszteséget a távközlési szolgáltatás magasabb díjaiból finanszírozzák. Mivel azonban a telefondíjak az utóbbi években nagymértékben
         csökkentek Németországban, a versenytársak számára gyakran nem áll rendelkezésre az a lehetőség, hogy a veszteségeket ily
         módon ellentételezzék.

      (104) [A felperes] álláspontja szerint jelen körülmények között az árpréshatású visszaélésszerű árképzés bizonyítása már csak azért
         is kizárt, mivel nagykereskedelmi díjakat a RegTP kötelező jelleggel állapítja meg. [A felperes] szerint árpréshatásról akkor
         lehet beszélni, ha az árprés oka ténylegesen a nagykereskedelmi árak magas mivoltának, vagy a kiskereskedelmi árak alacsony
         mivoltának, illetve a kettő kombinációjának a következménye, és ha e két tényezőn jogilag lehetséges változtatni. [A felperes]
         úgy véli azonban, hogy amennyiben a nagykereskedelmi díjakat a szabályozó hatóság állapítja meg, csak az előfizetők hozzáférési
         díjának összegére van befolyása, valamint hogy ez utóbbiakat csak a veszteséges értékesítés illetve a felfaló árazás tilalmának
         szempontjából lehet ellenőrizni.

      (105) Ellentétben [a felperes] állításával, a jelen ügyben megállapítható az árpréshatásért felelős visszaélésszerű magatartás.
         Az összefüggő piacokon, ahol a versenytársak az inkumbens szolgáltatótól vásárolnak nagykereskedelmi hozzáférést, és kénytelenek
         ezt tenni, ha meg akarják vetni a lábukat a termékek vagy szolgáltatások downstream piacán, igenis jelentkezhet árpréshatás
         a szabályozott nagykereskedelmi ár és a kiskereskedelmi ár között. Az árpréshatás bizonyításához elegendő az, hogy a két árszint
         között olyan különbség legyen, amely versenykorlátozó hatású. Emellett azt kell bizonyítani, hogy a vállalkozás, amelynek
         árait szabályozzák, rendelkezik mozgástérrel arra, hogy maga megszüntesse vagy mérsékelje az árpréshatást. Amennyiben ilyen
         mozgástérrel rendelkezik, mint a jelen esetben is […], az a kérdés, hogy az érintett vállalkozás melyik árat tudja állami
         beavatkozás nélkül módosítani, kizárólag az árpréshatás megszüntetését lehetővé tevő eszközök választéka szempontjából érdekes.”

      39      Az árpréshatás meghatározására szolgáló módszer tekintetében a Bizottság megállapította, hogy a felperes helyi hálózatához
         való hozzáférés révén utóbbi versenytársai egy sor hozzáférési szolgáltatást tudnak nyújtani előfizetőik számára, nevezetesen
         keskeny sávú analóg, keskeny sávú digitális (ISDN) és az ADSL‑szolgáltatás révén széles sávú hozzáférést. Mivel a RegTP a
         helyi hurokhoz való hozzáférés révén kínált downstream szolgáltatás természetétől függetlenül egységes díjat állapított meg
         a felperes nagykereskedelmi hozzáférés szolgáltatása tekintetében, a felperes által e tekintetben alkalmazott havi és kezdeti
         előfizetési – az előfizetés átlagos tartamával arányos – díjakat kell összevetni a felperes által a kiskereskedelmi hozzáférési
         szolgáltatások tekintetében alkalmazott árakkal. Ez utóbbi árak átlagának meghatározása során a Bizottság a felperes által
         az analóg, az ISDN- és az ADSL‑vonalak, illetve az ISDN- és ADSL‑kapcsolatok különböző változatai tekintetében alkalmazott
         kiskereskedelmi árak alapulvételével számította ki azok súlyozott átlagát (a megtámadott határozat (113), (115), (116), (142)
         és (151) preambulumbekezdése).

      40      Az árpréshatás kiszámítása során a Bizottság kizárólag a helyi hurokhoz való hozzáférés díját vette alapul. A távközlési szolgáltatás
         díjai nem szerepelnek a számításban (a megtámadott határozat (119) preambulumbekezdése).

      41      A Bizottság álláspontja szerint „visszaélésszerű árpréshatás fennállására lehet következtetni, amennyiben az adott piacon
         erőfölényben lévő vállalkozás kiskereskedelmi árainak és a versenytársak számára hasonló szolgáltatásokért szabott nagykereskedelmi
         hozzáférési díjának különbözete negatív vagy nem elegendő az erőfölényes szolgáltató által a downstream piacon saját előfizetőinek
         kínált termékek egyedi költségeinek fedezetére” (a megtámadott határozat (107) preambulumbekezdése).

      42      Az árpréshatásra vonatkozó számítások révén a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy 1998 és 2001 között negatív különbözet
         állt fenn a felperes által alkalmazott nagykereskedelmi és kiskereskedelmi árak között (a megtámadott határozat (153) preambulumbekezdése).
         2002‑ben ez a különbözet pozitív volt (a megtámadott határozat (154) preambulumbekezdése). Ugyanakkor, mivel a pozitív különbözet
         nem fedezte az előfizetőknek nyújtott szolgáltatásokkal kapcsolatban felmerült, a felperes által viselt egyedi költségeket,
         az árpréshatás 2002‑ben is megállapítható volt (a megtámadott határozat (154) és (160) preambulumbekezdése). E hatás még a
         megtámadott határozat elfogadásának időpontjában is fennállt (a megtámadott határozat (161) preambulumbekezdése).

      43      A Bizottság ezt követően megállapította, hogy a felperes által alkalmazott nagykereskedelmi árak és kiskereskedelmi árak ágazatspecifikus
         szabályozás tárgyát képezték. A felperes ugyanakkor megfelelő mozgástérrel rendelkezett ahhoz, hogy árainak megváltoztatásával
         mérsékelje, vagy akár meg is szüntesse az árpréshatást (a megtámadott határozat (57), (105), (163) és (175) preambulumbekezdése).
         A Bizottság elismerte, hogy 2002. január 1‑jétől a felperes nem rendelkezett mozgástérrel az analóg és az ISDN‑vonalakhoz
         kapcsolódó kiskereskedelmi árainak emelésére, ugyanakkor mérsékelhette volna az árprést az ADSL‑vonalakhoz kapcsolódó árak
         emelésével (a megtámadott határozat (171)–(175) és (206) preambulumbekezdése).

      44      A Bizottság a megtámadott határozat (199) preambulumbekezdésében a következő megállapítást tette:

      „[A felperes] visszaél a helyhez kötött távközlési hálózathoz való hozzáférés piacán fennálló erőfölényével. E visszaélés
         abban áll, hogy tisztességtelen árakat szab meg versenytársai számára a nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások és a helyi
         hurokhoz való hozzáférés tekintetében, ezáltal teljesülnek a Szerződés 82. cikkének a) pontjában foglalt feltételek. Az 1998
         eleje és 2001 vége közötti időszak folyamán az előfizetők számára meghatározott díjak módosítása révén [a felperesnek] lehetősége
         lett volna teljes egészében megszüntetni az árpréshatást. [A felperesnek] még 2002 óta is lehetősége lett volna az árpréshatás
         mérséklésére az ársapka-szabályozás hatálya alá nem tartozó, ADSL‑vonalakhoz tartozó árak emelésével.”

      45      Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a jogsértés az 1998 eleje és 2001 vége közötti időszak folyamán súlyos, míg 2002 elejétől
         enyhe súlyú volt, 12,6 millió eurós bírságot szabott ki (a megtámadott határozat (207) és (212) preambulumbekezdése).

      46      A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen szól:

      „1. cikk
      [A felperes] 1998 óta megsérti az EK 82. cikk a) pontját azzal, hogy versenytársai és előfizetői számára tisztességtelen használatbavételi
         díjat és havi előfizetési díjat szabott a helyi hurokhoz való hozzáférésért, és ezzel jelentősen korlátozza a versenyt a helyi
         hurokhoz való hozzáférés piacán.

      2. cikk
      [A felperesnek] azonnali hatállyal fel kell hagynia az 1. cikkben megállapított jogsértéssel, és a továbbiakban tartózkodnia
         kell az 1. cikkben meghatározott cselekményektől vagy magatartástól.

      3. cikk
      Az 1. cikkben megállapított jogsértés miatt [a felperes] 12,6 millió euró összegű bírság megfizetésére köteles.
      […]”
       Az eljárás
      47      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. július 30‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

      48      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. december 12‑én benyújtott iratokkal egyrészről az Arcor AG & Co. KG (a továbbiakban:
         I. beavatkozó), másrészről a CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice, később Tropolys NRW GmbH, majd Versatel NRW GmbH,
         az EWE TEL GmbH, a HanseNet Telekommunikation GmbH, az ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG, később Arcor AG & Co. KG, a KomTel
         Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, később Versatel Nord-Deutschland GmbH, a NetCologne Gesellschaft
         für Telekommunikation mbH, a TeleBel Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, később később Tropolys NRW GmbH,
         majd Versatel NRW GmbH, a tesion Telekommunikation GmbH, később Versatel Süd-Deutschland GmbH, valamint a Versatel Deutschland
         GmbH & Co. KG, később Versatel West‑Deutschland GmbH & Co. KG (a továbbiakban összefoglaló megnevezéssel: II. beavatkozó)
         a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozási kérelmeket terjesztettek elő.

      49      2004. január 30‑i levelével a felperes a keresetlevél, az ellenkérelem, a válasz és bizonyos vonatkozó mellékletek egyes szövegrészeinek
         bizalmas kezelése iránti kérelmet nyújtott be az Elsőfokú Bírósághoz.

      50      2004. március 22‑i levelével a felperes a viszonválasz egy szövegrészének bizalmas kezelése iránti kérelmet nyújtott be az
         Elsőfokú Bírósághoz.

      51      Az Elsőfokú Bíróság első tanácsának elnöke 2004. május 6‑i végzésével megengedte a fenti 48. pontban említett társaságok számára,
         hogy a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozzanak. A bizalmas kezelés iránti kérelem megalapozottságára vonatkozó
         határozat meghozatalára a későbbiekben kerül sor.

      52      A különböző eljárási iratoknak a felperes által elkészített nem bizalmas változatait megküldték az I. és II. beavatkozó számára.

      53      Az I. és II. beavatkozó 2004. június 24‑i leveleikkel vitatták a különböző eljárási iratok nem bizalmas változataiban kitakart
         egyes részek bizalmas voltát.

      54      A II. beavatkozó 2004. július 14‑én nyújtotta be beavatkozási beadványát. Az I. beavatkozó ezt 2004. augusztus 2‑án tette
         meg. A felek a beavatkozási beadványokra vonatkozóan előterjesztették észrevételeiket.

      55      A felperes a 2004. december 10‑i levelében észrevételeket terjesztett elő a bizalmas kezelés iránti kérelem vonatkozásában
         az I. és II. beavatkozó által megfogalmazott kifogásokra.

      56      Az Elsőfokú Bíróság ötödik tanácsának elnöke 2006. június 15‑i végzésével részben helyt adott a felperes bizalmas kezelés
         iránti kérelmének.

      57      A II. beavatkozó 2006. szeptember 14‑i levelével tájékoztatta az Elsőfokú Bíróságot arról, hogy az I. beavatkozó az ISIS Multimedia
         Net GmbH & Co. KG. jogutódja. Ugyanezen levélben tájékoztatta az Elsőfokú Bíróságot az eljárási szabályzat 99. cikkének megfelelően
         arról, hogy a beavatkozó kétszeres szerepének elkerülése érdekében visszavonja az ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG, később
         Arcor AG & Co. KG. beavatkozását.

      58      Az Elsőfokú Bíróság ötödik tanácsának elnöke 2006. november 30‑i végzésével törölte a jelen ügyben az Arcor AG & Co. KG‑t,
         korábban ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG‑t, mint II. beavatkozót.

      59      A felek meghallgatását követően, 2006. december 11‑én az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy az ügyet az Elsőfokú Bíróság
         kibővített ötödik tanácsa elé utalja.

      60      Az előadó bíró jelentésére az Elsőfokú Bíróság ötödik tanácsa úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az eljárási
         szabályzat 64. cikkében szereplő pervezető intézkedések keretében írásban kérdéseket tett fel a felperesnek és a Bizottságnak,
         valamint felhívta a feleket, hogy bizonyos dokumentumokat nyújtsanak be. A felek e rendelkezéseknek a megszabott határidőn
         belül eleget tettek.

      61      A felperes a 2007. március 21‑i levelében a Bizottság 2007. március 5‑i, az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdéseire adott válaszokat
         tartalmazó beadványa egyes szövegrészeinek bizalmas kezelése iránti kérelmet nyújtott be. Az I. és II. beavatkozó nem emelt
         kifogást a bizalmas kezelés iránti kérelem tekintetében, így a Bizottság beadványának a felperes által elkészített nem bizalmas
         változatát megküldték az I. és II. beavatkozó számára.

      62      Mivel Dehousse bíró nem vehetett részt a jelen eljárásban, az Elsőfokú Bíróság elnöke 2007. március 29‑én az eljárási szabályzat
         32. cikkének 3. §‑a alapján Wahl bírót jelölte ki a tanácsban részt vevő bírák számának helyreállítása érdekében.

      63      Az Elsőfokú Bíróság a 2007. május 3‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire
         adott válaszaikat.

       A felek kérelmei
      64      A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot, illetve másodlagosan a rendelkezésére álló mérlegelési jogkör gyakorlásával csökkentse
         a Bizottság által megtámadott határozat 3. cikkében kiszabott bírságot;

      –        kötelezze a Bizottságot az eljárás valamennyi költségeinek viselésére, ideértve az eljárási költségek részét nem képező költségeket
         is.

      65      A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        a keresetet utasítsa el;
      –        kötelezze a felperest az eljárás költségeinek viselésére.
      66      Az I. beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        a keresetet utasítsa el;
      –        kötelezze a felperest az eljárás költségeinek viselésére, ideértve az I. beavatkozónál felmerült költségeket is.
      67      A II. beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        a felperes keresetét utasítsa el;
      –        kötelezze a felperest az eljárás költségeinek viselésére, ideértve a II. beavatkozónál felmerült, az eljárási költségek részét
         nem képező költségeket is.

       A jogkérdésről
      I –  A megtámadott határozat megsemmisítése iránti elsődleges kereseti kérelemről
      68      A felperes három jogalapra hivatkozik, amelyek egyrészt az EK 82. cikk megsértésére, másrészt a megtámadott határozat rendelkező
         részének hiányosságaira, harmadrészt pedig hatáskörrel való visszaélésre, illetve az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem
         elvének megsértésére alapulnak.

      A –  Az EK 82. cikk megsértésére vonatkozó első jogalapról
      69      Az első jogalap négy részből áll. Első része azon alapul, hogy a felperes számára az árpréshatás kizárására rendelkezésre
         álló mozgástér elégtelen volta miatt nem valósult meg visszaélésszerű magatartás. A második a Bizottság által az árpréshatás
         megállapítására használt módszer jogellenességével kapcsolatos. A harmadik a Bizottság által az árpréshatás számítása során
         elkövetett hibán, míg a negyedik azon alapul, hogy a megállapított árpréshatás nem fejtett ki hatást a piacon.

      1.     Az első jogalap első részéről, amely szerint nem valósult meg visszaélésszerű magatartás, mivel a felperes számára az árpréshatás
         megszüntetésére nem állt rendelkezésre megfelelő mozgástér

      a)     A felek érvei
      70      A felperes azt állítja, hogy nem rendelkezett megfelelő mozgástérrel arra, hogy megakadályozza a megtámadott határozatban
         megállapított állítólagos árpréshatást. Egyrészt utal arra, hogy a Bizottság maga is megállapította a nagykereskedelmi hozzáférés
         díjának megállapításával kapcsolatos mozgásterének hiányát. A nagykereskedelmi hozzáférés RegTP által megállapított díjának
         a hatékony szolgáltatásnyújtás költségein kell alapulnia. Azok tehát nem feltétlenül a felperes költségein alapulnak.

      71      Másrészt a felperes a kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatások díjainak meghatározása kapcsán sem rendelkezett mozgástérrel.
         Ami az 1998 és 2001 közötti időszakot illeti, a felperes visszaélésszerű magatartását kizárja, hogy egyedül a RegTP – és korábban
         a BMTP – volt felelős a felperes keskeny sávú hozzáférésre vonatkozó díjaiért (lásd alább a 73–79. pontot).

      72      Ami a 2002 januárja utáni időszakot illeti, a felperesnek egyedül a széles sávú hozzáférésre vonatkozó díjak meghatározásával
         kapcsolatos magatartása lehetne visszaélésszerű, mivel a Bizottság maga is elismerte a megtámadott határozatban, hogy 2002
         óta a felperes semmilyen mozgástérrel nem rendelkezett a keskeny sávú hozzáférés díjainak meghatározását illetően. Mindenesetre
         a 2002 januárja utáni időszakban a felperes számára a széles sávú hozzáférésre vonatkozó díjak meghatározása kapcsán rendelkezésre
         álló mozgástér – feltéve, hogy annak fennállása megállapítható – semmi esetre sem áll összefüggésben az állítólagos árpréshatással
         (lásd alább a 80–83. pontot).

      73      Ami először is a keskeny sávú hozzáférést (az analóg vonalakat és az ISDN‑t) illeti, a felperes kifejti, hogy a német jogszabályok
         értelmében a kiskereskedelmi árait minden esetben előzetesen meg kellett vizsgálnia és jóvá kellett hagynia a RegTP‑nek, illetve
         1998 előtt a BMPT‑nek. A felperes tehát – aki a TKG 29. cikkének (1) bekezdése értelmében bírság terhe mellett nem térhetett
         el az ily módon jóváhagyott díjaktól – nem sérthette meg az EK 82. cikket e díjak alkalmazásával.

      74      Ami a díjak megállapítását illeti, a felperes kifejti, hogy az ársapka-szabályozás keretében a RegTP először meghatározza
         a szolgáltatáskosarakat, valamint a díj változására vonatkozó célkitűzéseket, amelyek korlátozzák az egyes kosarak díjának
         megváltoztatását („árindex” vagy „ársapka”). A következő szakaszban a RegTP a felperes által kérelmezett egyedi díjváltoztatásokat
         vizsgálja meg. Ennek kapcsán a TKG 24. és 27. cikke értelmében a RegTP azt vizsgálja, hogy a szóban forgó kosárra vonatkozó
         ársapka betartásától függetlenül a javasolt díjak nem haladják‑e meg indokolatlanul a hatékony szolgáltatásnyújtás költségeit,
         vagy nem ellentétesek‑e egyéb jogszabályi rendelkezéssel, így különösen az EK 82. cikkel. A RegTP köteles tehát megtagadni
         a felperes által kérelmezett díjváltoztatást, amennyiben az ellentétes az EK 82. cikkel, például mert versenykorlátozó árpréshatást
         fejt ki.

      75      A felperes hangsúlyozza egyrészt, hogy 2002. január 1‑jét megelőzően az analóg vonalak tekintetében egy olyan kötelező díjhoz
         kellett tartania magát, amelyet a BMPT határozatlan időre határozott meg a TKG 97. cikkének (3) bekezdése alapján, melynek
         értelmében a felperes díjaira vonatkozó azon jóváhagyások, melyeket „1998. január 1‑je előtt [adtak], legkésőbb 2002. december
         31‑ig hatályosak”.

      76      A felperes másrészt azzal érvel, hogy az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi díjainak emelésére vonatkozó
         2002. október 31‑i kérelmét a RegTP 2002. december 19‑i határozatával csak részben, az ársapka mértékéig fogadta el. Megjegyzi,
         hogy 2002. január 1‑je óta az előfizetői vonalak díjai külön kosárba kerültek, amely tekintetében speciális referenciaértéket
         határoztak meg. A telefonhívások díjai nem befolyásolják az ezen értéknek való megfelelést. A Bizottság maga is elismerte,
         hogy a felperesnek 2002 után nem volt lehetősége a keskeny sávú hozzáférés díjainak emelésére. Az a tény, hogy 1998 és 2001
         között nem nyújtott be további, a jóváhagyott díjak emelésére vonatkozó kérelmet, nem jelenti azt, hogy felelős lenne a RegTP
         által meghatározott díjak összegéért és következésképpen a neki felrótt állítólagos árpréshatásért. A díjak módosítására vonatkozó
         kérelem benyújtásának lehetősége nem azonosítható a díjak meghatározására vonatkozó autonóm lehetőséggel. A RegTP által a
         díjak tekintetében egyenként elvégzett vizsgálati és jóváhagyási eljárás megállapításának célja éppen az volt, hogy előzetes
         szabályozás útján biztosítsa, hogy az inkumbens szolgáltató ne alkalmazzon visszaélésszerű díjakat, összhangban a nyílt hálózatellátás
         (ONP) beszédalapú telefóniára történő alkalmazásáról, valamint a távközlési egyetemes szolgáltatás versenykörnyezetben történő
         bevezetéséről szóló, 1998. február 26‑i 98/10/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 101., 1998.4.1., 24. o.) 17. cikke
         által a tagállamok számára előírt kötelezettséggel. Amennyiben ezen eljárás alapján egy kérelem vizsgálat tárgyát képezi,
         és elbírálásra kerül, a távközlésre vonatkozó közösségi jogi szabályok által meghatározott eljárási követelmények tiszteletben
         tartásával, úgy az ilyen vizsgálatot követően megállapított díjakat alkalmazó vállalkozás tekintetében nem róható fel visszaélés.
         Az ellenőrzött és jóváhagyott díjak nem jelenthetnek visszaélést az azt alkalmazó vállalkozás részéről.

      77      Egyébként a felperes jelzi, hogy a RegTP előzetes szabályozása a piac szerkezetének adminisztratív eszközökkel való meghatározására
         szolgál, és ez az e körbe tartozó területeken a piaci szerkezet fenntartására vonatkozó felelősséget a szabályozott vállalkozásról
         a szabályozó hatóságra helyezi át. Éppen ezért a felperes csak akkor köteles díjmódosításra vonatkozó kérelmet benyújtani
         a RegTP‑hez, ha az alapul szolgáló körülmények megváltoznak.

      78      Mindenesetre még ha a felperes felelőssé is lenne tehető egy adott árszintért csak azért, mert lehetősége van díjmódosítást
         kérelmezni, a körülmények nem változtak oly módon, hogy annak alapján a felperesnek kérelmeznie kellett volna a kiskereskedelmi
         díjak további módosítását. Ellenkezőleg, 1998 óta a hozzáférések biztosításának költségei lényegében változatlanok voltak,
         a nagykereskedelmi díjak pedig jelentős mértékben csökkentek. Egyébként a RegTP ezen időszak alatt azt állapította meg, 1999.
         február 8‑i, 1999. december 23‑i, 2001. március 30‑i, 2001. december 21‑i, 2002. április 11‑i és 2003. április 29‑i határozataiban,
         hogy nem áll fenn árpréshatás a versenytársak kárára. Emellett az Oberlandesgericht Düsseldorf (a Düsseldorfi Tartományi Felsőbíróság,
         Németország) 2002. január 16‑i ítéletével azt állapította meg, hogy a felperes jóváhagyott díjai nem sértették az EK 82. cikket.

      79      Ami a Bundesgerichtshof (Szövetségi Legfelső Bíróság, Németország) 2004. február 10‑i ítéletét illeti, amely az Oberlandesgericht
         Düsseldorf 2002. január 16‑i ítéletét hatályon kívül helyezte, a felperes megjegyzi, hogy ez az ítélet megerősíti egyrészről,
         hogy a RegTP ellenőrzi a kérelemben szereplő díj összeegyeztethetőségét az EK 82. cikkel, másrészről, hogy az EK 82. cikk
         esetleges megsértését csak kivételesen lehet a díj jóváhagyására vonatkozó kérelmet benyújtó vállalkozás terhére róni. A felperes
         rámutat, hogy a RegTP maga állapította meg 1998 óta több alkalommal, hogy nem áll fenn árpréshatás a felperes versenytársai
         kárára. A Bundesgerichtshof emellett kifejezetten nyitva hagyta azon felelősség kérdését, amely a felperest a szabályozott
         díjakból kifolyólag versenyjogi szempontból terheli.

      80      Egyébiránt a felperes szerint nem róhatóak a terhére a 2002 utáni időszakra vonatkozó azon esetleges visszaélések, amelyek
         alapja kizárólag a T‑DSL (ADSL) díjak emelése terén rendelkezésére álló állítólagos mozgástér. Egyrészt a Bizottság nem szemlélheti
         elszigetelten e mozgásteret, hiszen az árpréshatást nem kizárólag a T‑DSL (ADSL)‑díjak alapján számították, hanem a kiskereskedelmi
         díjak összessége alapján. Másfelől a Bizottság állításával ellentétben a felperes nem emelhette korlátlanul díjait. A felperes
         azt állítja, hogy a díj alapvető összetevője, nevezetesen az alapszolgáltatások (analóg hozzáférés vagy ISDN) díja a RegTP
         előzetes jóváhagyásától függ. Ezenfelül azokat a kiegészítő díjakat, amelyek az analóg vagy ISDN‑csatlakozásról az ADSL‑csatlakozásra
         való áttérést terhelik, a RegTP utólag ellenőrzi. E tekintetben a felperes a RegTP 2001. március 30‑i és 2002. január 25‑i
         határozatára hivatkozik. E körülmények között a felperes, akinek díjait a TKG 24. cikkének megfelelően a hatékony szolgáltatásnyújtás
         költségeinek megfelelően kellett megállapítania, semmiképpen sem rendelkezett korlátlan mozgástérrel ADSL‑díjai megemelésére.
         A RegTP 2002. január 25‑i határozatával lezárta a felperes ellen az ADSL‑díjak tekintetében felfaló árazás miatt indított
         eljárást. A felperes megjegyzi, hogy a Bizottság csak a RegTP 2001. március 30‑i határozatából kiemelt számokra hivatkozik
         annak bizonyítása érdekében, hogy a felperesnek 2002 óta megvolt a mozgástere az ADSL‑díjak emelésére.

      81      Emellett a felperes azt állítja, hogy a Bizottság számításai alapján a kezdeti időszakot kivéve az ADSL‑szolgáltatások tekintetében
         alkalmazott kiskereskedelmi árai (az analóg vonalak esetében 2001, az ISDN‑vonalak esetében pedig 2002 óta) magasabbak voltak,
         mint a nagykereskedelmi hozzáférés díjának a kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatásokkal kapcsolatos egyedi költségekkel
         emelt összege. A piacon tehát nem állt fenn árpréshatás. Egyébként az állítólagos árpréshatás valódi oka az, hogy a RegTP
         alacsony árakat határozott meg az analóg vonalak tekintetében. Mivel tehát – a Bizottság szerint is – külön piaca létezik
         a széles sávú kapcsolatnak (ADSL) és a keskeny sávú kapcsolatnak (analóg vonalak és ISDN), a felperes úgy érvel, hogy még
         ha a széles sávú kapcsolatok piacán rendelkezett is volna mozgástérrel – amely lehetővé tette volna számára az ADSL‑vonalak
         díjainak emelését – az ADSL‑díjaknak sem az emelése, sem a csökkentése nem lett volna hatással a keskeny sávú kapcsolatok
         piacán folyamatosan fennálló versenyellenes árpréshatásra. Az ADSL‑díjak kiigazítása nem szüntette volna meg a keskeny sávú
         kapcsolatok piacán fennálló állítólagos diszfunkcionális működést, annál is kevésbé, mivel nem az ADSL‑díjak megállapítása
         okozta e diszfunkcionális működést. A felperes hozzáfűzi még válaszában, hogy ugyan egyetlen nagykereskedelmi szolgáltatáson
         keresztül érhető el több downstream piac, mégis valamennyi ilyen downstream piac tekintetében külön kell vizsgálni, hogy fennáll‑e
         árpréshatás.

      82      A felperes vitatja a Bizottság azon állítását is, mely szerint a helyi hurokhoz való hozzáférés, mint nagykereskedelmi szolgáltatás
         piaca egységes. Egyrészt hangsúlyozza, hogy a helyi hurokhoz való teljes hozzáférés vagy széles sávú, vagy keskeny sávú kapcsolat
         szolgáltatását teszi lehetővé. Másrészt a felperes kiemeli, hogy a széles sávú kapcsolatot a keskeny sávú kapcsolattól elkülönítve
         is lehet értékesíteni a vonalak megosztása révén. A helyi hurokhoz való teljes hozzáférés tehát nem szükséges az ADSL‑szolgáltatáshoz.
         Amennyiben a Bizottság az árpréshatás vizsgálata során figyelembe vette volna a vonalmegosztás díjait – amelyek lényegesen
         alacsonyabbak a nagykereskedelmi hozzáférés díjainál –, az eredmény kedvezőbb lett volna a felperesre nézve.

      83      Végül a felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem mutatta be a megtámadott határozatban azt, hogy az ADSL‑díjak emelésével
         miként mérsékelhette volna az állítólagos árpréshatást. Az ADSL és a hagyományos kapcsolatok, illetve az ADSL egyes (analóg
         és ISDN‑kapcsolaton keresztüli) változatai díjának a Bizottság által is elismert kereszt‑árrugalmassága miatt alaposabb vizsgálatra
         lett volna szükség annak megállapítása érdekében, hogy az ADSL‑díjak emelése ténylegesen a súlyozott kiskereskedelmi árak
         emelkedéséhez vezetett‑e volna. A felperes egyrészt kifejti ezzel kapcsolatban, hogy kereszt‑árrugalmasság áll fenn az ADSL-
         és a keskeny sávú kapcsolatok között. Amennyiben a múltban magasabb ADSL‑díjakat kért volna a ténylegesen alkalmazott díjaknál,
         az ADSL‑t választó ügyfelek száma alacsonyabb lett volna. Másrészt az ADSL területén belül is nagymértékű kereszt‑árrugalmasság
         áll fenn. A felperes kifejti, hogy az ADSL‑kapcsolatot az analóg kapcsolaton és az ISDN‑kapcsolaton keresztül is nyújtják.
         Az ISDN‑kapcsolaton keresztül nyújtott ADSL díjainak emelkedése a keresletet az analóg változat felé téríti el.

      84      A Bizottság és a I. és II. beavatkozó álláspontja szerint az első jogalap első részét el kell utasítani.

      b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
       i. Előzetes észrevételek
      85      Az ítélkezési gyakorlat szerint az EK 81. cikket és az EK 82. cikket csak azon versenyellenes magatartásokra kell alkalmazni,
         amelyeket a vállalkozások saját kezdeményezésükre valósítanak meg. Ha a vállalkozások versenyellenes magatartását nemzeti
         szabályozás írja elő, vagy ha e nemzeti szabályozás olyan jogi keretet biztosít, amely maga zárja ki a vállalkozás részéről
         a versenyző magatartás bármilyen lehetőségét, akkor az EK 81. cikk és az EK 82. cikk nem alkalmazandó. Ilyen esetben a versenykorlátozás
         nem a vállalkozás önálló magatartásából származik, ahogy e cikkek azt előírják (lásd a Bíróság C‑359/95. P. és C‑379/95. P. sz.,
         Bizottság és Franciaország kontra Ladbroke Racing egyesített ügyekben 1997. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997.,
         I‑6265. o.] 33. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      86      E tekintetben ugyanakkor fel kell idézni, hogy a közösségi bíróságok csak szűk körben ismerték el annak lehetőségét, hogy
         egy adott versenyellenes magatartást azért zárjanak ki az EK 81. cikk és az EK 82. cikk hatálya alól, mert azt valamely létező
         állami szabályozás írta elő a szóban forgó vállalkozás számára, vagy mert a szabályozás kizárta a vállalkozás részéről a versenyző
         magatartás bármilyen lehetőségét. (a Bíróság 209/78–215/78. és 218/78. sz., Van Landewyck és társai kontra Bizottság egyesített
         ügyekben 1980. október 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 3125. o.] 130–134. pontja; a 41/83. sz., Olaszország kontra Bizottság
         ügyben 1985. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 873. o.] 19. pontja; a 240/82–242/82., 261/82., 262/82., 268/82.
         és 269/82. sz., Stichting Sigarettenindustrie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. december 10‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1985., 3831. o.] 27–29. pontja és a C‑198/01. sz. CIF‑ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑8055. o.]
         67. pontja).

      87      Ahhoz, hogy a nemzeti jogszabályi háttér kizárja az EK 81. cikk és az EK 82. cikk alkalmazhatóságát a vállalkozások versenyellenes
         magatartásaira, az szükséges, hogy a versenykorlátozó hatások kizárólag a nemzeti jogszabályra legyenek visszavezethetőek
         (az Elsőfokú Bíróság T‑513/93. sz., Consiglio nazionale degli Spedizionieri Doganali kontra Bizottság ügyben 2000. március
         30‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑1807. o.] 61. pontja).

      88      Ezzel szemben alkalmazandó az EK 81. cikk és az EK 82. cikk, ha az értékelésből az derül ki, hogy a nemzeti szabályozás nyitva
         hagyja a lehetőséget, hogy a vállalkozások autonóm magatartása a verseny megakadályozására, korlátozására vagy torzítására
         vezethessen. (a Bíróság fenti 86. pontban hivatkozott van Landewyck és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott
         ítéletének 126. és 130–134. pontja; a fenti 86. pontban hivatkozott Stichting Sigarettenindustrie és társai kontra Bizottság
         egyesített ügyekben hozott ítéletének 12–37. pontja; C‑219/95. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én
         hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4411. o.] 23–25. pontja és a fenti 85. pontban hivatkozott Bizottság és Franciaország kontra
         Ladbroke Racing egyesített ügyekben hozott ítéletének 34. pontja).

      89      Amennyiben tehát a nemzeti szabályozás arra korlátozódik csupán, hogy a vállalkozásokat önálló versenyellenes magatartás folytatására
         készteti, illetve annak folytatását könnyebbé teszi, e magatartásra alkalmazandó az EK 81. cikk és az EK 82. cikk (a Bíróság
         40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
         1975. december 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1975., 1663. o.] 36–73. pontja és a fenti 86. pontban hivatkozott CIF‑ügyben
         hozott ítélet 56. pontja; lásd még ilyen értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑387/94. sz., Asia Motor France és társai kontra
         Bizottság ügyben 1996. szeptember 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑961. o.] 60. pontját).

      90      A fent ismertetett elvek fényében kell megvizsgálni, hogy a német szabályozás, nevezetesen a TKG, a díjszabályozásról szóló
         rendelet, valamint a megtámadott határozat által érintett időszak során a RegTP által elfogadott határozatok kizárták‑e a
         felperes részéről a versenyző magatartás bármilyen lehetőségét, illetve hagytak‑e számára kellő mozgásteret ahhoz, hogy díjait
         olyan szinten állapítsa meg, amely lehetővé tette volna a megtámadott határozatban megállapított árpréshatás mérséklését vagy
         megszüntetését.

       ii. A megtámadott határozat
      91      A megtámadott határozatban a Bizottság, miután megvizsgálta a nagykereskedelmi és kiskereskedelmi díjakat, megállapította,
         hogy „[a felperes] visszaélésszerű magatartást tanúsított, amely [e két díj] közötti indokolatlan különbségből eredő árpréshatás
         formájában jelent meg” (az (57) preambulumbekezdés).

      92      A Bizottság egyébként a megtámadott határozatban megállapította, hogy „visszaélésszerű árpréshatás fennállására lehet következtetni,
         amennyiben az adott piacon erőfölényben lévő vállalkozás kiskereskedelmi árainak és a versenytársak számára hasonló szolgáltatásokért
         szabott nagykereskedelmi hozzáférési díjának különbözete negatív, vagy nem elegendő az erőfölényes szolgáltató által a downstream
         piacon saját előfizetőinek kínált termékek egyedi költségeinek fedezetére” ((107) preambulumbekezdés).

      93      Még ha a Bizottság a megtámadott határozatban nem is zárta ki annak lehetőségét, hogy a felperes csökkenthette volna a nagykereskedelmi
         hozzáférés díjait ((17), (163) és (206) preambulumbekezdés), az említett határozatban kizárólag azt vizsgálta, hogy a felperes
         rendelkezett‑e tényleges mozgástérrel a kiskereskedelmi árak emelésére ((164)–(175) preambulumbekezdés). E tekintetben két
         időszakot különböztetett meg.

      94      A Bizottság egyrészt úgy vélte, hogy „[a]z 1998 eleje és 2001 vége közötti időszak folyamán az előfizetők számára meghatározott
         díjak” – más szóval a kiskereskedelmi árak – „módosítása révén [a felperesnek] lehetősége lett volna teljes egészében megszüntetni
         az árpréshatást” ((199) preambulumbekezdés). A Bizottság e tekintetben kifejtette, hogy a felperes „megfelelő mozgástérrel
         rendelkezett ahhoz, hogy az analóg és az ISDN‑vonalak kiskereskedelmi árának emelésével az árpréshatást megszüntesse” ((164) preambulumbekezdés).

      95      Másrészt a 2002. január 1‑jétől a megtámadott határozat elfogadásáig terjedő időszak tekintetében a Bizottság ugyancsak azt
         állapította meg, hogy a felperes számára rendelkezésre állt mozgástér kiskereskedelmi árainak emelésére. Ez a mozgástér azonban
         kizárólag az ADSL‑hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árai tekintetében állt fenn. A megtámadott határozatban a Bizottság
         megállapítja, hogy „[a felperesnek] még 2002 óta is lehetősége lett volna az árpréshatás mérséklésére az ADSL‑vonalakhoz tartozó
         árak emelésével” ((199) preambulumbekezdés). A Bizottság jelzi, hogy „2002. január 1‑je óta [a felperesnek] az árpréshatás
         mérséklésére jogi lehetőségként csak a T‑DSL díjának emelése állt rendelkezésére” ((206) preambulumbekezdés).

      96      E körülmények között azt kell megvizsgálni, hogy a Bizottság helyesen állapította‑e meg a megtámadott határozatban, hogy a
         felperes a fenti 94. és 95. pontban azonosított két időszakban megfelelő mozgástérrel rendelkezett kiskereskedelmi árainak
         emelésére, amely lehetővé tette volna a megtámadott határozatban megállapított árpréshatás mérséklését vagy megszüntetését.

       iii. A visszaélésszerű magatartás azon okra visszavezethető hiányáról, miszerint a felperes számára az 1998. január 1‑je és
         2001. december 31. közötti időszakban nem állt rendelkezésre megfelelő mozgástér ahhoz, hogy a kiskereskedelmi árak emelése
         révén az árpréshatást megszüntesse

      97      Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat szerint ((164) és (199) preambulumbekezdés) az 1998. január 1‑je és 2001.
         december 31. közötti időszakban a felperes az analóg és az ISDN‑vonalak kiskereskedelmi árának megemelésének lehetőségével
         megfelelő mozgástérrel rendelkezett az árpréshatás megszüntetésére.

      98      E megállapítás helytállóságának értékelése érdekében először is meg kell vizsgálni az alkalmazandó német szabályozási keretet.

      99      E tekintetben fel kell idézni, hogy a TKG 27. cikke (1) bekezdésének második mondata és 25. cikkének (1) bekezdése, illetve
         a TEntgV 4. és 5. cikke értelmében az analóg és ISDN‑kapcsolatokhoz való hozzáférés tekintetében a felperes által alkalmazott
         díjakat a RegTP hagyta jóvá ársapka-szabályozás keretében. Az ársapka-szabályozás két kosarat határozott meg (az egyéni és
         az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatások), amelyek az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban
         egyaránt magukban foglalták a hozzáférési szolgáltatásokat és a távközlési szolgáltatásokat, nevezetesen a helyi, a regionális,
         a távolsági és a nemzetközi telefonhívásokat is. A BMPT 1997. december 17‑i határozatával meghatározott ársapka értelmében
         a felperesnek az egyes kosarak árait 4,3%‑kal kellett csökkentenie 1998. január 1‑je és 1999. december 31. között, és a RegTP
         1999. december 23‑i határozata értelmében 5,6%‑kal a 2000. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban.

      100    Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy e keretek között a felperes a RegTP előzetes jóváhagyásával módosíthatta az árait. A
         felperes nem vitatja a megtámadott határozat (37) és (166) preambulumbekezdésében szereplő azon megállapítást, mely szerint
         az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban a telefonhívások díjait oly módon csökkentette, hogy a csökkentés
         jóval meghaladta a RegTP által a teljes kosárra vonatkozóan előírt 4,3%‑ot, illetőleg 5,6%‑ot. A 2002. március 23‑i információkérésre
         a RegTP által 2002. április 3‑án adott válasz, amelyre a megtámadott határozat (37) preambulumbekezdése hivatkozik, megerősíti,
         hogy „az ársapka-szabályozás hatálya alá tartozó távközlési szolgáltatások díjainak csökkenése [bizalmas](1) német márkával (azaz mintegy [bizalmas] euróval) haladta meg azt a mértéket, amelyet az ársapka-szabályozás alapján meghatároztak”.

      101    Ez a díjcsökkentés mozgásteret teremtett a felperesnek arra, hogy emelje az analóg és az ISDN‑vonalakhoz való hozzáférés kiskereskedelmi
         díjait.

      102    Amint az a megtámadott határozat (167) preambulumbekezdéséből kiderül, a felperes a kifogásközlésre adott válaszában is elismerte,
         hogy létezett mozgástér, amely lehetővé tette volna számára, hogy az ársapka-szabályozás 1998/1999‑es időszaka alatt a havi
         előfizetési díjat lakossági vonalanként [bizalmas] euróval megemelje.

      103    A német kormány által a Bizottságnak címzett 2000. június 8‑i közleményben tett észrevételekből ugyancsak az derül ki, hogy
         a felperesnek volt mozgástere a kiskereskedelmi árak emelésére. A német kormány a következőképpen nyilatkozott:

      „Megalapozatlan az a […] kifogás, mely szerint a RegTP a kiskereskedelmi árak legmagasabb mértékére vonatkozó határozataival
         oly módon korlátozta volna [a felperes] mozgásterét, hogy az már nem volt képes emelni a havi előfizetési díjakat. […] [A
         felperes ugyanis] rendelkezett mozgástérrel arra, hogy az analóg vonalak előfizetési díjait (21,39 DEM) megemelje, hogy az
         előfizetői díj jobban közelítsen a helyi hurokhoz való hozzáférés 1999. február 8‑án jóváhagyott 25,40 DEM összegű díjához.”

      104    Emellett a RegTP 1999. február 8‑i határozata – amelyre a felperes keresetében és válaszában hivatkozik azon érvelésének alátámasztására,
         mely szerint nem tehető felelőssé az EK 82. cikk megsértéséért – megerősíti, hogy „a felperes továbbra is mozgástérrel rendelkezik
         az egyes kiskereskedelmi árak kiigazítása terén az ársapka-szabályozás keretében meghatározott kosár korlátai között”.

      105    A Bizottság tehát helyesen állapította meg a megtámadott határozat (166) és (167) preambulumbekezdésében, hogy a telefonhívások
         díjának csökkentésére vonatkozóan 1998. január 1‑je és 2001. december 31. között benyújtott hat kérelemre tekintettel, a felperes
         ezen időszak során mozgástérrel rendelkezett arra, hogy az analóg és ISDN‑vonalakhoz való hozzáférés díjainak emelésére vonatkozóan
         kérelmet nyújtson be úgy, hogy mindeközben figyelemmel legyen az egyéni és az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatások
         kosarára vonatkozó globális ársapkára. Másrészt a felperes a tárgyaláson elismerte, hogy rendelkezett ilyen mozgástérrel.

      106    Másodsorban meg kell vizsgálni, hogy a 105. pontban megállapított mozgástér ellenére a RegTP befolyása a felperes árainak
         meghatározására azzal a hatással jár‑e, hogy ez utóbbi nem vonható felelősségre az EK 82. cikk alapján.

      107    E tekintetben már elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az a tény, hogy a felperes által alkalmazott árakat a RegTP‑nek
         jóvá kellett hagynia, nem szünteti meg az EK 82. cikk alapján fennálló felelősségét (lásd ilyen értelemben a Bíróság 123/83. sz.
         BNIC‑ügyben 1985. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 391. o.] 21–23. pontját). Mivel a felperes – amint azt egyébként
         maga is elismerte válaszában – befolyásolja a kiskereskedelmi árait a RegTP‑hez a TKG 28. cikkének (1) bekezdése alapján benyújtott
         kérelmek révén, a megtámadott határozatban megállapított árpréshatással összefüggő versenykorlátozó hatások nem kizárólag
         az alkalmazandó nemzeti szabályozásra vezethetőek vissza (a fenti 87. pontban hivatkozott Consiglio nazionale degli Spedizionieri
         Doganali kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 61. pontja).

      108    A felperes mindazonáltal ragaszkodik ahhoz, hogy semmilyen felelősség nem terheli az EK 82. cikk alapján, mivel az árak az
         EK 82. cikkel való összeegyeztethetősége a RegTP részéről előzetes vizsgálat tárgyát képezte.

      109    E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy az analóg vonalakhoz való hozzáférés díjai az 1998. január 1‑je és 2001.
         december 31. közötti időszakban végig a TKG elfogadása előtt hatályban lévő szabályozás alapján elfogadott határozatokon alapultak,
         és nem a RegTP hagyta azokat jóvá. Az Elsőfokú Bíróság egy írásbeli kérdésére válaszolva a felperes megerősítette, hogy az
         analóg vonalakhoz való hozzáférés díjai az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban a szövetségi postai
         és távközlési miniszter által ‑ a távközlési rendelet (Telekommunikationsordnung) alapján ‑ 1990‑ben lejárati határidő nélkül
         adott engedélyen alapultak.

      110    A felperes sem keresetében, sem válaszában nem állította, hogy az 1990‑ben hatályos szabályozás alapján megállapított díjait
         azok EK 82. cikkel való összhangjának vizsgálatát követően hagyták volna jóvá.

      111    Másrészt meg kell jegyezni, hogy a TKG 1996. augusztus 1‑jén hatályos rendelkezéseiből nem tűnik ki az, hogy a RegTP az analóg
         és az ISDN‑vonalak hozzáférési díjainak módosítására vonatkozó kérelmeket az EK 82. cikkel való összeegyeztethetőség szempontjából
         vizsgálná.

      112    Érvelésének alátámasztása érdekében a felperes egyrészt a TKG 27. cikkének (3) bekezdésére hivatkozik, amelynek értelmében
         a RegTP megvizsgálja a díjmódosítási kérelem összhangját „más jogszabályi rendelkezésekkel”, amely magában foglalja az EK 82. cikket
         is, másrészt a RegTP különböző, a fenti 78. pontban említett határozataira hivatkozik, amelyek az árpréshatás fennállását
         vizsgálták.

      113    E tekintetben hangsúlyozni kell először is azt, hogy – még ha a RegTP, mint minden állami szerv, köteles is tiszteletben tartani
         az EK‑Szerződés rendelkezéseit (lásd ilyen értelemben a fenti 86. pontban hivatkozott CIF‑ügyben hozott ítéletet) – ez a hatóság
         a jogvita alapjául szolgáló tények keletkezésének idején a távközlés ágazati szabályozásának alkalmazásáért felelős német
         hatóság volt, nem pedig az adott állam versenyhatósága. A nemzeti szabályozó hatóságok ugyanakkor a nemzeti jog alapján járnak
         el, amelynek távközlés-politikai jellegű célkitűzései különbözhetnek a közösségi versenyjog célkitűzéseitől (lásd a versenyszabályoknak
         a távközlési ágazat hozzáférési megállapodásaira való alkalmazásáról – keret, érintett piacok és alapelvek – szóló, 1998.
         augusztus 22‑i bizottsági közleményt [HL C 265., 1998.8.22., 2. o.]).

      114    Meg kell emellett állapítani, hogy a RegTP különböző határozatai, amelyekre a felperes érvelésének alátámasztása érdekében
         hivatkozik, semmilyen utalást nem tartalmaznak az EK 82. cikkre.

      115    Igaz, a RegTP több határozatában, így az 1999. február 8‑i, a 2001. március 30‑i, a 2001. december 21‑i, a 2002. április 11‑i
         és a 2003. április 29‑i határozatban is foglalkozott az árpréshatással kapcsolatos kérdésekkel.

      116    Ugyanakkor e határozatokban a RegTP, miután megállapította a negatív különbözet fennállását a felperes nagykereskedelmi és
         kiskereskedelmi árai között, minden esetben úgy foglalt állást, hogy a hozzáférési szolgáltatások és a telefonhívások díjainak
         keresztfinanszírozása lehetővé teszi a többi szolgáltató számára, hogy versenyképes árakat kínáljanak előfizetőiknek.

      117    A RegTP a következőket állapította meg 2003. április 29‑i határozatában:

      „A kiskereskedelmi és a nagykereskedelmi árak közötti kis különbség nem érinti a versenytársak versenyhelyzetét a helyi hálózatok
         tekintetében oly mértékben, hogy az ellehetetlenítené a sikeres piacra lépést vagy a piacon való megmaradást. […] [Ez a különbözet]
         nem volt olyan mértékű, ami kizárta volna, hogy a versenytársak maguk is keresztfinanszírozzák kiskereskedelmi áraikat annak
         érdekében, hogy végső fogyasztóik számára a felpereséhez hasonlóan vonzó, vagy akár még alacsonyabb áron kínáljanak hozzáférést.
         Ez különösen igaz a nagyobb értékű és drágább vonalakra, mint amilyen az ISDN és az ADSL, amelyek száma az internetpenetráció
         erőteljes fejlődésének és az egyre gyorsabb és jobb internet‑hozzáférések értékesítésének köszönhetően jelentősen megnövekedett.”

      118    A RegTP hasonló gondolatmenetet követett az 1999. február 8‑i, 2001. március 30‑i, 2001. december 21‑i és 2002. április 11‑i
         határozatában is.

      119    Egyébiránt az a tény, hogy a RegTP nem kifogásolja a felperes által kérelmezett díjakat, miután megállapította, hogy versenytársai
         keresztfinanszírozásra kényszerültek annak érdekében, hogy a hozzáférési szolgáltatásokat versenyképes áron tudják kínálni
         előfizetőik számára, azt mutatja, hogy a RegTP nem vizsgálta a kérdéses díjak EK 82. cikkel való összeegyeztethetőségét, vagy
         legalábbis helytelenül alkalmazta e rendelkezést (lásd az alábbi 198–202. és 238. pontot).

      120    Mindenesetre. még ha a RegTP feladata is lenne a felperes által kérelmezett kiskereskedelmi árak EK 82. cikkel való összeegyeztethetőségének
         vizsgálata, e körülmény nem zárná ki, hogy a Bizottság megállapíthassa a felperes felelősségét valamely jogsértésben. A Bizottságot
         ugyanis nem köti olyan határozat, amelyet egy nemzeti hatóság az EK 82. cikk alkalmazásával hozott (lásd ilyen értelemben
         a Bíróság C‑344/98. sz., Masterfoods és HB ügyben 2000. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑11369. o.] 48. pontját).

      121    Harmadrészt meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben valamely jogsértés felperesnek való esetleges betudhatóságát illetően,
         az a döntő, hogy a felperes rendelkezett‑e a vizsgált időszakban megfelelő mozgástérrel díjainak olyan szinten történő megállapítására,
         amely lehetővé tette számára az árpréshatás megszüntetését vagy mérséklését.

      122    Már megállapítást nyert, hogy a felperes befolyással volt kiskereskedelmi díjainak szintjére a RegTP‑hez benyújtott kérelmek
         révén (lásd a fenti 98–105. pontot). Mint erőfölényben lévő vállalkozást, a felperest különös felelősség terhelte (a Bíróság
         322/81. sz., NBIM kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3461. o.] 57. pontja; az Elsőfokú
         Bíróság T‑228/97. sz., Irish Sugar kontra Bizottság ügyben 1999. október 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑2969. o.]
         112. pontja és T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4071. o.]
         97. pontja), hogy a díjaira vonatkozóan módosítási kérelmeket terjesszen elő, amennyiben díjai veszélyeztették a hatékony
         és torzításmentes versenyt a közös piacon.

      123    A Bundesgerichtshof egyébként 2004. február 10‑i ítéletében (a fenti 79. pont) kifejezetten megerősítette a felperes azon
         kötelezettségét, hogy díjainak módosítására vonatkozóan kérelmet terjesszen elő. Többek között megállapította, hogy a német
         jogszabályi keret nem zárja ki, hogy a RegTP olyan díjakat hagyjon jóvá, amelyek ellentétesek az EK 82. cikkel. A Bundesgerichthof
         szerint „ellentétben azzal a helyzettel, amikor az erőfölényben lévő vállalkozás magatartását közvetlenül a nemzeti jogszabályi
         rendelkezések határozzák meg, a távközlési jogban előírt díjjóváhagyás a szolgáltató jóváhagyási kérelmén alapul” és „[m]ég
         ha a vizsgálati eljárás arra szolgál is, hogy kizárja olyan díjak jóváhagyását, amelyek erőfölénnyel való visszaélést valósítanának
         meg, ez nem zárja ki annak lehetőségét, hogy egy vállalkozás olyan díjakat terjeszt elő, amelyek révén visszaél erőfölényével,
         és azért kapja meg a jóváhagyást, mert a visszaélésre nem derül fény a vizsgálat során”.

      124    A fentiekből az következik, hogy a RegTP által a felperes árainak meghatározására gyakorolt befolyás ellenére ez utóbbi megfelelő
         mozgástérrel rendelkezett ahhoz, hogy árképzési politikája az EK 82. cikk hatálya alá tartozzon.

      125    Harmadrészt meg kell vizsgálni, hogy a felperes kihasználta‑e a rendelkezésére álló mozgásteret annak érdekében, hogy kiskereskedelmi
         árainak megváltoztatása révén megszüntesse a megtámadott határozatban az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakra
         vonatkozóan megállapított árpréshatást.

      126    Jelen esetben először is, ami az analóg vonalak kiskereskedelmi árait illeti, a felperes nem vitatja, hogy nem fordult olyan
         kérelemmel a RegTP‑hez, amelyben a kezdeti előfizetési díj és/vagy a havi előfizetési díj emelésének jóváhagyását kérte volna.
         Következésképpen megállapítható, hogy „az analóg vonalakhoz való hozzáférés havi előfizetési díja és e vonal bekötésért fizetett
         használatbavételi díj […] változatlan maradt a két ársapkaidőszak alatt, azaz 1998 és 2001 vége között” (a megtámadott határozat
         (38) preambulumbekezdése).

      127    A felperes mindenesetre hangsúlyozza, hogy 2002. május 1‑je előtt a TKG 97. cikkének (3) bekezdése alapján kötötték őt az
         analóg vonalakra vonatkozó kötelező díjak, amelyeket a szövetségi postai és távközlési miniszter 1990‑ben állapított meg.

      128    A TKG 97. cikkének (3) bekezdése tartalmaz egy átmeneti rendelkezést, amely csak arról rendelkezik, hogy a felperes azon díjai,
         amelyeket a TKG hatálybalépését megelőzően hagytak jóvá, legkésőbb 2002. december 31‑ig maradnak hatályban. Ez a rendelkezés
         tehát egyáltalán nem zárta ki azt, hogy a felperes kiskereskedelmi árait a RegTP‑hez benyújtott, díjmódosításra vonatkozó
         kérelmek révén ezen időpontot megelőzően, azaz 1998. január 1‑je és 2001. december 31. között is módosítsa.

      129    Másodszor, az ISDN‑vonalak kiskereskedelmi árait illetően nem vitatott, hogy a felperes kérelmét követően a RegTP 2000. február
         16‑i határozatával jóváhagyta a havi előfizetési díj csökkentését (a megtámadott határozat (40) preambulumbekezdése).

      130    Ezenkívül az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszak folyamán a felperes egyetlen díjmódosítási kérelmet sem
         nyújtott be az ISDN‑vonal használatbavételéért fizetendő kezdeti előfizetési díjra vonatkozóan. E díjak, amelyek a felperes
         szerint a BMPT által 1996‑ban hozott határozaton alapultak, és amelyek a TKG 97. cikke (3) bekezdésének megfelelően a TKG
         hatálybalépését követően is hatályban maradtak, 1998. január 1‑je és 2001. december 31. között tehát nem módosultak (a megtámadott
         határozat (41) preambulumbekezdése).

      131    Mindebből az következik, hogy a felperes nem élt a rendelkezésére álló mozgástérrel annak érdekében, hogy kiskereskedelmi
         árait emelje, amivel mérsékelhette volna az árpréshatást az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban. Ellenkezőleg,
         e mozgásteret arra használta, hogy ezen időszak folyamán csökkentse kiskereskedelmi árait az ISDN‑vonalak tekintetében.

      132    Negyedszer és végül meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság a jog által megkövetelt mértékben bizonyította‑e a megtámadott határozatban,
         hogy a felperes az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban megfelelő mozgástérrel rendelkezett arra, hogy
         „az árpréshatást megszüntesse” ((164) preambulumbekezdés). E tekintetben a Bizottság a megtámadott határozatban kijelentette,
         hogy a felperesnek „[a vizsgált időszakban] az előfizetői díjak módosítása révén lehetősége lett volna teljes egészében megszüntetni
         az árpréshatást” ((199) preambulumbekezdés).

      133    E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az árpréshatást a megtámadott határozat ezen időszak tekintetében 1998. december 31‑ig
         [bizalmas] euróban, 1999. december 31‑ig [bizalmas] euróban, 2000. december 31‑ig [bizalmas] euróban, 2001. december 31‑ig pedig [bizalmas] euróban állapította meg (a megtámadott határozat (152) és (153) preambulumbekezdése, valamint 10. sz. táblázata).

      134    Amint azt a Bizottság egy az Elsőfokú Bíróság által feltett írásbeli kérdésre adott válaszában hangsúlyozta, a megtámadott
         határozat (167) preambulumbekezdésében szereplő, a felperes által nem vitatott ténymegállapításokból az következik, hogy a
         felperes a telefonhívások díjait az 1998/1999‑es időszakban összességében ténylegesen [bizalmas] euróval csökkentette. Ez az összeg – [bizalmas] számú előfizetői vonalra (a megtámadott határozat 7. sz. táblázata) és 24 hónapra elosztva – lehetővé tette volna a felperes
         számára, hogy kiskereskedelmi árait átlagosan havi [bizalmas] euróval emelje.

      135    Mindebből az következik, hogy a telefonhívások díjának csökkenése jelentette mozgástér lehetővé tette volna a megtámadott
         határozatban megállapított árpréshatás teljes egészének megszüntetését. Amennyiben e mozgásteret kihasználva a felperes az
         árpréshatást 1998‑ben megszüntette volna, elég lett volna a nagykereskedelmi és kiskereskedelmi díjak közötti arányt fenntartania
         ahhoz, hogy az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban végig elkerülje a megtámadott határozatban megállapított
         árpréshatást. Emellett nem vitatott, hogy – amint azt a Bizottság a megtámadott határozatban kifejtette ((167) preambulumbekezdés) –
         a felperes újabb díjcsökkentést hajtott végre a telefonhívások tekintetében a 2000/2001‑es időszakban [bizalmas] euró összegben, amely csökkentés tovább növelte a felperes mozgásterét a kiskereskedelmi árak emelése terén.

      136    A tárgyaláson a felperes rámutatott arra, hogy az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszak folyamán a RegTP‑nek
         külön kellett vizsgálnia az ársapka-szabályozás betartását az egyéni, illetve az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatások
         tekintetében. Hangsúlyozta, hogy mozgástere a magánszemélyeknek nyújtott hozzáférés kiskereskedelmi árainak emelése terén
         csekély volt, és azt a szélesebb mozgásteret sem tudta kihasználni, amely az üzleti felhasználók számára nyújtott hozzáférések
         kiskereskedelmi árainak emelése tekintetében rendelkezésére állt, mivel ez az adott ügyfélkör hátrányos megkülönböztetését
         jelentette volna, amely ellentétes a TKG 24. cikke (2) bekezdésének 3. pontjával.

      137    Ugyanakkor a felperes nem vitatta a keresetében azt a megtámadott határozat (167) preambulumbekezdésében szereplő megállapítást,
         mely szerint a telefonhívások díjainak csökkentése révén felszabaduló összegeket át lehetett volna csoportosítani az „egyéni
         és üzleti felhasználók számára nyújtott hozzáférések” területére, és teljes egészében az előfizetők hozzáférési díjainak emelésére
         lehetett volna fordítani. Emellett a felperes keresetében a Bizottság azon, a megtámadott határozat (132) preambulumbekezdésében
         szereplő megállapítását sem vitatta, mely szerint „semmilyen különbség [nem tehető] az egyéni és az üzleti felhasználók között,
         mivel e két szektort nem lehet megfelelően elhatárolni”.

      138    A 136. pontban hivatkozott, első ízben a tárgyaláson felvetett érvelést ezért elfogadhatatlannak kell minősíteni az eljárási
         szabályzat 28. cikkének 2. §‑a alapján.

      139    Végül meg kell állapítani, hogy a felperes nem vitatta azt a megtámadott határozat (168) preambulumbekezdésében szereplő megállapítást,
         mely szerint az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban lehetősége lett volna „a telefonhívások díjának
         további csökkentésére, […] így [további] mozgásteret nyert volna az analóg és ISDN‑vonalak kezdeti előfizetési díjainak és
         havi előfizetési díjainak emelésére”.

      140    A fentiekből az következik, hogy a Bizottság joggal állapította meg a megtámadott határozatban ((164) és (199) preambulumbekezdés),
         hogy a felperes számára az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakban megfelelő mozgástér állt rendelkezésre
         ahhoz, hogy a megtámadott határozatban megállapított árpréshatást teljes mértékben megszüntesse.

       iv. A visszaélésszerű magatartás azon okra visszavezethető hiányáról, miszerint a felperes számára 2002. január 1‑jét követően
         nem állt rendelkezésre megfelelő mozgástér ahhoz, hogy az ADSL‑hozzáférés kiskereskedelmi árának emelése révén az árpréshatást
         mérsékelje

      141    Fel kell idézni, hogy 2002. január 1‑je óta Németországban egy új ársapka-szabályozás él, amelyet a RegTP 2001. december 21‑i
         határozata vezetett be. E határozat értelmében az „előfizetői vonalak” egy külön kosárba tartoznak. E kosáron belül az analóg
         és az ISDN‑vonalak kiskereskedelmi díjainak emelése maximum évi 4,1% lehetett.

      142    Nem vitatott, hogy a felperes a RegTP‑hez 2002. január 15‑én benyújtott kérelem nyomán felhatalmazást kapott, hogy az analóg
         és az ISDN‑vonalak havi előfizetési díjait 0,56 euróval megemelje, ami a kosárban található szolgáltatások díjai átlagának
         4,04%‑os emelkedését jelentette (a megtámadott határozat (44) preambulumbekezdése). Ugyancsak nem vitatott, hogy a RegTP nagyrészt
         elutasította a felperes kiskereskedelmi ár emelésére vonatkozó 2002. október 31‑i kérelmét, amely a T‑Net analóg hozzáférés
         havi előfizetési díjaira és a T‑Net, valamint a T‑ISDN kezdeti előfizetési díjaira vonatkozott, mivel a díjemelés nem volt
         összhangban az ársapka-szabályozás keretében meghatározott értékekkel (a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdése).

      143    Ezért állapította meg a Bizottság a megtámadott határozatban ((206) preambulumbekezdés), hogy „2002. január 1‑je óta [a felperesnek]
         az árpréshatás mérséklésére jogi lehetőségként csak a T‑DSL díjának emelése állt rendelkezésére”. A Bizottság szerint ezen
         időponttól kezdődően a felperes mozgástere csak az ADSL‑hozzáférés kiskereskedelmi áraira terjedt ki (lásd még a megtámadott
         határozat (174) és (199) preambulumbekezdését).

      144    Először is jelezni kell, hogy a felperes nem vitatja, hogy 2002. január 1‑jét követően emelhette volna az ADSL‑re vonatkozó
         díjait. Hangsúlyozza ugyanakkor, hogy mozgástere nem volt korlátlan, hiszen egyrészt a díjaknak a hatékony szolgáltatásnyújtás
         költségein kellett alapulniuk, másrészt a díjakat a RegTP utólagos vizsgálatnak vethette alá.

      145    Azonban mivel a felperes szabadon állapítja meg az ADSL díjait a német jogszabályok által előírt korlátok között, árképzési
         gyakorlata e téren az EK 82. cikk hatálya alá tartozik (lásd a fenti 87. és 88. pontot).

      146    Ezen nem változtat az a tény sem, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban kizárólag a RegTP 2001. március 30‑i határozatából
         következő díjakra hivatkozott a felperes számára 2002. január 1‑jét követően rendelkezésre álló mozgástér mértékének megítélése
         során. A felperes ugyanis nem vitatja, hogy 2002. január 1‑jét követően rendelkezésére állt egy korlátozott mozgástér az ADSL‑hozzáférési
         szolgáltatások díjainak emelésére.

      147    Másodsorban meg kell vizsgálni, hogy ‑ amint azt a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította ((199) preambulumbekezdés), ‑
         a felperes valóban „mérsékel[hette volna] az árpréshatást” úgy, hogy 2002. január 1‑jétől emeli az ADSL‑hozzáférési szolgáltatások
         díjait. A felperes e tekintetben kiemeli, hogy az előfizetők számára a keskeny sávú hozzáférés és az ADSL két különböző piacot
         jelent. Ilyen körülmények között a felperes kiskereskedelmi ADSL‑díjainak emelése nem gyakorolt volna hatást az analóg és
         ISDN‑hozzáférések piacán megállapított állítólagos árpréshatásra.

      148    E tekintetben meg kell állapítani, hogy mivel a nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások lehetővé teszik, hogy az előfizetőknek
         az analóg, az ISDN- és az ADSL‑hozzáférési szolgáltatások teljes körét nyújtsák, a felperes számára az ADSL díjainak emelésére
         rendelkezésre álló mozgástér alkalmas egyrészt a nagykereskedelmi díjak, másrészt az analóg, az ISDN- és az ADSL‑hozzáférési
         szolgáltatások teljes körének kiskereskedelmi árai között fennálló árpréshatás mérséklésére. Az analóg, az ISDN- és az ADSL‑hozzáférési
         szolgáltatások összetett vizsgálata az előfizetők szintjén nemcsak azért szükséges, mert a nagykereskedelmi szinten egyetlen
         szolgáltatásnak felelnek meg, hanem azért is – amint azt a Bizottság a megtámadott határozatban kifejtette ((26) preambulumbekezdés),
         anélkül hogy azt a felperes vitatta volna –, mert az ADSL‑t az előfizetőknek nem lehet önmagában nyújtani, mivel az műszaki
         okok miatt minden esetben magában foglalja az analóg vagy keskeny sávú ISDN‑vonalak fejlesztését.

      149    El kell utasítani a felperes azon észrevételeit, amelyek az ADSL- és a keskeny sávú kapcsolatok díjai közötti, illetve az
         ADSL egyes változatainak díjai közötti állítólagos kereszt‑árrugalmassággal kapcsolatosak. Egyrészt ezek az észrevételek nem
         mondanak ellent annak, hogy a felperes mozgástérrel rendelkezett az ADSL‑díjak emelését illetően. Másrészt az ADSL‑díjak korlátozott
         emelése a keskeny sávú hozzáférések és a kapcsolódó széles sávú hozzáférések tekintetében magasabb átlagos kiskereskedelmi
         árhoz vezetett volna, ami mérsékelhette volna az árpréshatást. Különös tekintettel ugyanis a széles sávú hozzáférés által
         az adatforgalom terén jelentett előnyre, a széles sávú hozzáférés előfizetői nem váltanának automatikusan vissza keskeny sávú
         kapcsolatra az ADSL kiskereskedelmi díjának emelkedése esetén.

      150    Ugyancsak nem foghat helyt a felperes azon érvelése, miszerint a széles sávú kapcsolatot a keskeny sávú kapcsolattól elkülönítve
         is lehet értékesíteni a vonalak nagykereskedelmi szinten történő megosztása révén. Amennyiben a felperes ezen érveléssel kíván
         két nagykereskedelmi piacot megkülönböztetni, amely egyrészt a keskeny sávú, másrészt a széles sávú hozzáférést jelentené,
         úgy azt az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a alapján elfogadhatatlannak kell minősíteni, mivel keresetében a felperes
         nem vitatta az érintett piacnak a megtámadott határozatban szereplő meghatározását, amely nagykereskedelmi szinten egyetlen
         piacot azonosít, nevezetesen a helyi hurokhoz való teljesen átengedett hozzáférés piacát (a megtámadott határozat (64)–(67) preambulumbekezdése).
         Ez az érvelés akkor sem fogadható el, ha a felperes annak alátámasztására kívánja felhasználni, hogy a Bizottságnak a nagykereskedelmi
         díjak számítása során figyelembe kellett volna vennie a vonalmegosztás díjait. A felperes ugyanis egyáltalán nem bizonyította,
         hogy a vonalmegosztás díjainak figyelembevétele befolyásolta volna a Bizottságnak az árpréshatás meglétére vagy a felperes
         rendelkezésére álló azon mozgástérre vonatkozó megállapításait, hogy a megállapított árpréshatást az ADSL‑hozzáférés kiskereskedelmi
         díjának emelésével mérsékelje.

      151    A fentiekből az következik, hogy a Bizottság joggal állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a felperes számára 2002.
         január 1‑jét követően megfelelő mozgástér állt rendelkezésére ahhoz, hogy az ADSL‑hozzáférés kiskereskedelmi árának emelése
         révén a megtámadott határozatban megállapított árpréshatást mérsékelje.

      152    Ennélfogva a jogalap első részét el kell utasítani.

      2.     Az első jogalap második részéről, mely szerint a Bizottság által az árpréshatás megállapítására használt módszer jogellenes
      a)     A felek érvei
      153    A felperes állítása szerint az árpréshatás esetleges visszaélésszerű volta kizárólag a kiskereskedelmi árak visszaélésszerű
         voltából eredhet, mivel a Bizottság nem vitatja, hogy a nagykereskedelmi díjakat a hatóságok állapítják meg, mégpedig kötelező
         jelleggel. A Bizottság nem bizonyította, hogy a felperes kiskereskedelmi árai veszteséges értékesítéshez vezettek volna, és
         ennélfogva visszaélésszerűnek minősültek volna. A felperes e tekintetben a Lexecon szakértői véleményére hivatkozik. A megtámadott
         határozat tehát hibás, mivel a Bizottság egy olyan összefüggésből indult ki, amely nem a kiskereskedelmi ár visszaélésszerű
         voltához, hanem ezen ár és a nagykereskedelmi ár közötti viszonyhoz kapcsolódik.

      154    A felperes emellett azt állítja, hogy az árpréshatás megállapítása több, az alkalmazott módszerrel kapcsolatos hibán alapul.

      155    Először is a felperes megjegyzi, hogy a kiskereskedelmi ár tekintetében a Bizottság kizárólag azt a bevételt vette alapul,
         amely a telefonvonalaknak az előfizetők rendelkezésére bocsátásából származott. Az árpréshatás bizonyítása érdekében és a
         megtámadott határozatban igen szűken meghatározott piacra tekintettel a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a felperes
         versenytársainak további, a hozzáférési szolgáltatásokból és a hozzáadott értéket jelentő szolgáltatásokból származó bevételeit
         is (lásd ilyen értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑342/99. sz., Airtours kontra Bizottság ügyben 2002. június 6‑án hozott ítéletének
         [EBHT 2002., II‑2585. o.] 276. pontját). Ilyen bevételek származnak a helyi vagy távolsági telefonhívásokból, a hívások befejezéséből
         és összekapcsolásából, valamint az egyéb hozzáadott értéket jelentő szolgáltatásokból. Bár a Bizottság megállapította, hogy
         „az előfizetőknek nyújtott távközlési szolgáltatások egy sora függ a helyhez kötött telefonhálózathoz való hozzáféréstől”,
         és hogy e szolgáltatások további jelentős bevételek elérését teszi lehetővé (a megtámadott határozat (205) preambulumbekezdése),
         önmagának ellentmondva mégis elutasította, hogy e távközlési szolgáltatások díjait figyelembe vegye az árpréshatásra vonatkozó
         elemzése során. Közgazdasági értelemben azonban mindezeket figyelembe kellett volna venni a felperes versenytársainak tényleges
         piacra lépési lehetőségeinek megítélése során.

      156    Ennek megfelelően a felperes egyrészt azt hangsúlyozza, hogy versenytársainak sem a helyi, sem a távolsági és nemzetközi telefonhívások
         tekintetében nem kell biztosítaniuk előfizetőik részére az „előválasztás” (a szolgáltató előzetes, állandó jellegű megválasztása)
         és a „call-by-call” (a szolgáltató eseti megválasztása) szolgáltatásokat. A versenytársak számára ezért a telefonhívások tekintetében
         a bevételek sokkal kiszámíthatóbbak, mint a felperes számára. Válaszában a felperes megerősítette, hogy a távolsági telefonhívások
         tekintetében már 1998 óta köteles biztosítani az „előválasztás” és a „call-by-call” szolgáltatásokat (a továbbiakban együtt:
         „[elő]választás”).

      157    A felperes emellett hangsúlyozza válaszában, hogy a szolgáltató (elő)választása nem eleve kizárt a versenytársak előfizetői
         esetében. Ugyanakkor a felperes szinte valamennyi versenytársa él azzal a – felperes számára nem adott – lehetőséggel, hogy
         kizárja az (elő)választást, amennyiben e kizárás számára kedvező. A felperes versenytársai így a szolgáltató (elő)választásának
         szándékos kizárásával biztosítják a telefonhívásokból adódó biztos bevételeket. Egyébként a közigazgatási eljárás egyetlen
         panaszosa sem állította, hogy kínálata kevésbé vonzó volna az (elő)választás kizártsága miatt, valamint hogy kompenzációképpen
         alacsonyabb kezdeti előfizetési díjat kellett volna meghatározni. Emellett a telefonhívásokhoz kapcsolódó díjaik szinte kivétel
         nélkül magasabbak a telefonhívás összekapcsolásának költségeinél.

      158    Másrészt a felperes azt állítja, hogy versenytársai a helyi hurok átengedésére alapozva előállhatnak olyan innovatív termékekkel,
         amilyeneket a felperes maga nem kínál. A Bizottságnak az árpréshatás számítása során ezért figyelembe kellett volna vennie
         azokat a bevételeket, amelyek e termékekből származnak.

      159    Harmadrészt a felperes szerint az előfizetői hozzáférési szolgáltatások díjai (kezdeti előfizetési díj és havi előfizetői
         díj) nem választhatóak el a telefonhívások díjaitól. A távközlési szolgáltatások versenye ugyanis szolgáltatáscsomagok mentén
         valósul meg. E tekintetben a felperes egy piacelemzésre hivatkozik. Eszerint a távközlési vállalkozások a hozzáférések és
         távközlési szolgáltatások változatait egyben kínálják, és egy globális termék formájában értékesítik. Olyan vegyes díjcsomagokról
         van szó, amelyekben a magasabb havi előfizetési díjak alacsonyabb telefondíjakkal párosulnak. A RegTP, amikor 2002. április
         29‑i határozatában azt vizsgálta, hogy a felperes díjai versenytorzító árpréshatással jártak‑e, szintén azt a tényt tekintette
         döntőnek, hogy a felperes versenytársai további bevételekre tehetnek szert a távközlési szolgáltatásokból. Hasonló vagy azonos
         magyarázatok találhatóak a RegTP által 1999 és 2003 között hozott, a fenti 78. pontban hivatkozott további határozataiban
         is. A felperes emellett utal az Egyesült Államok távközlési hatósága, a Federal Communications Commission (FCC) és a brit
         Office of Telecommunications (Oftel) által folytatott gyakorlatra, valamint a német kormány által a kötelezettségszegési eljárásban
         2000. június 8‑án előterjesztett észrevételekben kifejtettekre, amelyek megerősítik azt az álláspontot, mely szerint az árpréshatás
         vizsgálata során figyelembe kell venni a versenytársak által elérhető egyéb bevételeket is.

      160    Válaszában a felperes mindehhez hozzáfűzi, hogy az árpréshatás elemzését több aggregációs szinten kell elvégezni, amennyiben
         a közvetített szolgáltatás képezi az ügyfeleknek nyújtott különböző szoláltatások alapját. Az egyes szinteken csak a közvetített
         szolgáltatás azon költségét lehet figyelembe venni, amelyek kizárólag az adott végső termékhez vagy termékcsoporthoz kapcsolódnak.
         Következésképpen, ha a VT1 végső termék előállításához a KT1 és KT2 közvetített termékre van szükség, de az említett KT2 egyúttal
         a KT3 közvetített termékkel a VT2 előállításának képezi alapját, vagy akkor lehet árpréshatásról beszélni, ha a VT1, illetve
         a VT2 ára alacsonyabb a KT1, vagy a KT3 áránál, vagy akkor, ha a VT1 és a VT2 ára együtt alacsonyabb a KT1, a KT2 és a KT3
         árának összegénél. A KT2 árát azonban az első aggregációs szinten nem lehet figyelembe venni az árpréshatás fennállásának
         vizsgálata során. A vizsgálatot egy magasabb aggregációs szinten kell lefolytatni, amennyiben a VT1 és a VT2 a fogyasztó szempontjából
         egységet képez, vagy ha a VT1 és a VT2 technikai vagy jogi okokból (a KT2 közvetített termék révén) összetartozik, és így
         az erőfölényben lévő vállalkozás szükségképpen elveszti a VT1 és a VT2 végső termékekből származó bevételét a KT2 közvetített
         termék átadásával. A helyi hurok átengedése legalább két végső termék tekintetében jelent közvetített terméket, nevezetesen
         a távközlési szolgáltatások és a hozzáférési szolgáltatások tekintetében, amelyek az ügyfelek számára „cluster”‑t képeznek.
         A közvetített termék árát nem lehet csak a két végső termék egyikének betudni, azt mindkettőnél figyelembe kell venni. Következésképpen
         az árpréshatás vizsgálata során a vonalak kiskereskedelmi bérbeadásának díját, valamint a távközlési szolgáltatások és a hozzáadott
         értéket jelentő szolgáltatások díját kell összevetni e szolgáltatásegyüttes költségeivel.

      161    A felperes vitatja ezenkívül a Bizottság azon érvelését, amely a díjkiegyenlítés elvén alapul (a megtámadott határozat (120)–(123) preambulumbekezdése).
         A felperes szerint kizárólag az inkumbens szolgáltatókat érinti a díjkiegyenlítés, melynek lényege a kapcsolatok terén a tagállamokra
         általában jellemző deficit csökkentése a hozzáférési díjak emelése és a telefonhívások díjának párhuzamos csökkentése révén.
         Ezzel szemben az árpréshatásra vonatkozó vizsgálat a felperes versenytársainak piacra lépésével kapcsolatos. Az EK 82. cikkel
         összefüggésben csak annak megállapítása szükséges, hogy a felperes által alkalmazott nagykereskedelmi díjak alapján lehetséges‑e
         a versenytársak számára, tekintettel a tényleges piaci helyzetre, hogy szolgáltatásaikat korlátozás nélkül nyújtsák előfizetőiknek.
         E tekintetben a felperes felidézi, hogy versenytársai nem kötelesek az (elő)választás biztosítására. A jogi szabályozás tehát
         lehetővé teszi a felperes versenytársai számára, hogy a díjkiegyenlítéstől teljesen függetlenül, a távközlési szolgáltatásoknak
         köszönhetően garantált bevételekkel számoljanak. A felperes utal arra is, hogy a RegTP révén olyan szabályozás hatálya alatt
         áll, amelynek célja a fokozatos díjkiegyenlítés megvalósítása.

      162    Másodszor, a felperes azt állítja, hogy a Bizottság által az árpréshatás megállapítása során alkalmazott módszer téves, mivel
         azon előfeltevésből indul ki, hogy a versenytársak számára lehetséges kell legyen a felperes ügyfélstruktúrájának reprodukálása
         (a megtámadott határozat (120)–(127) preambulumbekezdése). Ugyanakkor egyetlen versenytárs sem kívánja reprodukálni ezt az
         ügyfélstruktúrát, amelyben az egyetemes szolgáltatásokra vonatkozó kötelezettség miatt aránytalanul magas számmal vannak jelen
         a kevés profitot jelentő, analóg vonallal rendelkező, alacsony jövedelmű előfizetők, akik csak kis forgalmat generálnak, és
         nem mutatnak készséget arra, hogy drágább kapcsolatra váltsanak. Azt a tényt, hogy a felperes versenytársainál az analóg vonalak
         részesedése 21%‑ról 10%‑ra esett vissza 1999 és 2002 között (a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdése), az magyarázza,
         hogy a felperes versenytársainak ügyfelei folyamatosan áttértek a magasabb hozzáadott értéket képviselő kapcsolatokra.

      163    A felperes szerint a Bizottság állításával ellentétben (a megtámadott határozat (133) preambulumbekezdése), nem áll fenn árpréshatás
         a legmagasabb értékű piacokon, amelyek a felperes versenytársai szempontjából jelentőséggel bírnak (analóg vagy ISDN‑vonalon
         keresztül nyújtott ISDN‑kapcsolatok és ADSL‑kapcsolatok). A legmagasabb értékű szegmensben mind saját, mind versenytársai
         díjai fedezik a költségeket.

      164    Harmadszor a felperes kifogásolja, hogy a Bizottság a nagykereskedelmi díjak kiszámítása során figyelembe vette a felmondási
         díjat. Egy előfizetői vonal felmondása a felperes versenytársa részéről egyrészt hálózati munkát jelent, amellyel a bérelt
         helyi hurkot a felperes visszaveszi, másrészt adminisztratív feladatokat, amelyekre nincs szükség az előfizető felmondása
         esetén, ha a felperes maga használja az előfizetői vonalat. Olyan, a piacra lépéssel együtt járó speciális holtköltségekről
         van szó, amelyek az erőfölényben lévő inkumbens szolgáltatónál nem merülnek fel. Az ilyen, kizárólag a piacra lépéssel kapcsolatos
         műszaki vagy adminisztratív intézkedések jelentette költségeket figyelmen kívül kell hagyni az árpréshatás vizsgálata során.
         Az EK 82. cikk nem kötelezi arra az erőfölényben lévő vállalkozást, hogy a belépés minden akadályát megszüntesse, mindössze
         azt tiltja, hogy a belépés elé mesterséges akadályokat emeljen.

      165    A Bizottság és az I. és II. beavatkozó álláspontja szerint az első jogalap második részét el kell utasítani.

      b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
       i. Annak kérdéséről, hogy a Bizottságnak a felperes kiskereskedelmi árainak önmagukban is visszaélésszerű voltát a megtámadott
         határozatban bizonyítania kellett volna, vagy sem

      166    Meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat szerint ((201) preambulumbekezdés) „[a felperes] által elkövetett visszaélés
         abban nyilvánul meg, hogy árpréshatás formájában tisztességtelen díjakat állapított meg versenytársai számára”. A Bizottság
         szerint fennáll „visszaélésszerű árpréshatás [...], amennyiben az adott piacon erőfölényben lévő vállalkozás kiskereskedelmi
         árainak és a versenytársak számára hasonló szolgáltatásokért szabott nagykereskedelmi hozzáférési díjának különbözete negatív,
         vagy nem elegendő az erőfölényes szolgáltató által a downstream piacon saját előfizetőinek kínált termékek egyedi költségeinek
         fedezetére” (a megtámadott határozat (107) preambulumbekezdése).

      167    Kétségtelen, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban csak azt bizonyította, hogy a felperes számára rendelkezésre állt
         mozgástér kiskereskedelmi árainak megváltoztatására. Ugyanakkor a felperes magatartásának visszaélésszerű volta a nagykereskedelmi
         és kiskereskedelmi árak közötti tisztességtelen különbözetből adódik, amely árpréshatás formáját ölti. Következésképpen a
         megtámadott határozatban megállapított visszaélés tekintetében a Bizottságnak nem kellett bemutatnia a megtámadott határozatban,
         hogy a felperes kiskereskedelmi árai önmagukban visszaélésszerűek.

      168    El kell ezért utasítani a felperes azon érvelését, mely szerint egy árpréshatás visszaélésszerű volta kizárólag a kiskereskedelmi
         árainak visszaélésszerű voltából eredhet.

       ii. A Bizottság által az árpréshatás számítása során alkalmazott módszerről

       A megtámadott határozat
      169    A Bizottság a megtámadott határozat (106)–(139) preambulumbekezdésében mutatta be az árpréshatás számítása során alkalmazott
         módszert.

      170    Először is azt szögezte le, hogy a visszaélésszerű árpréshatás „a piacon erőfölényben lévő vállalkozás kiskereskedelmi árainak
         és a versenytársak számára hasonló szolgáltatásokért szabott nagykereskedelmi hozzáférési díjának” összehasonlításán alapul
         (a megtámadott határozat (107) preambulumbekezdése).

      171    A Bizottság hozzáfűzi, hogy „a nagykereskedelmi és kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatások összehasonlíthatósága elengedhetetlen
         az árpréshatás megállapíthatósága szempontjából” (a megtámadott határozat (109) preambulumbekezdése). A Bizottság szerint
         „mivel a versenytársak az inkumbens szolgáltatóhoz hasonlóan általában valamennyi kiskereskedelmi szolgáltatást biztosítják
         az előfizetők számára”, ezért „meg kell vizsgálni, hogy az inkumbens szolgáltató kiskereskedelmi és nagykereskedelmi hozzáférési
         szolgáltatásai hasonlóak‑e abból a szempontból, hogy azonos vagy legalábbis hasonló műszaki jellemzőkkel rendelkeznek és azonos
         vagy hasonló szolgáltatások nyújtását teszik lehetővé” (a megtámadott határozat (109) preambulumbekezdése).

      172    A Bizottság azt állapította meg, hogy a helyi hurok átengedésének nagykereskedelmi díjai teljes mértékben összehasonlíthatóak
         a kiskereskedelmi árakkal, mivel a közvetített szolgáltatásokhoz való hozzáférés a felperes versenytársai számára lehetővé
         teszi, hogy előfizetőik számára egy sor hozzáférési szolgáltatást, nevezetesen keskeny sávú analóg hozzáférést, keskeny sávú
         digitális hozzáférést (ISDN), valamint ADSL‑szolgáltatások formájában széles sávú hozzáférést nyújtsanak (a megtámadott határozat
         (110)–(112) preambulumbekezdése).

      173    A Bizottság szerint visszaélésszerű árpréshatás áll fenn, amennyiben az adott piacon erőfölényben lévő vállalkozás kiskereskedelmi
         árainak és a versenytársak számára hasonló szolgáltatásokért szabott nagykereskedelmi hozzáférési díjának különbözete „negatív,
         vagy nem elegendő az erőfölényes szolgáltató által a downstream piacon saját előfizetőinek kínált termékek egyedi költségeinek
         fedezetére” (a megtámadott határozat (107) preambulumbekezdése). A Bizottság tehát a felperes díjait és költségeit veszi alapul
         annak vizsgálata céljából, hogy ez utóbbi árképzési gyakorlata visszaélésszerű‑e.

      174    Annak megállapítása érdekében, hogy a felperes kiskereskedelmi és nagykereskedelmi árai közötti különbözet visszaélésszerű
         árpréshatáshoz vezet‑e, a Bizottság egyetlen közvetített szolgáltatás (a helyi hurokhoz való hozzáférés) díját veti össze
         az előfizetőknek nyújtott több szolgáltatás (az analóg, az ISDN- és az ADSL‑hozzáférés) díjával (a megtámadott határozat (113) preambulumbekezdése).

      175    A kiskereskedelmi árak szintjén a Bizottság nem vette figyelembe a telefonhívásokból eredő bevételeket. Kizárólag a hálózathoz
         való hozzáférési szolgáltatások díjait vizsgálta, amelyet a nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások díjával hasonlított
         össze (a megtámadott határozat (119) preambulumbekezdése).

      176    Mivel a RegTP egységes nagykereskedelmi tarifát állapított meg – függetlenül a felperes által nyújtott helyi hurokhoz való
         hozzáférés révén a versenytársak által kínált downstream szolgáltatások természetétől (a megtámadott határozat (103) preambulumbekezdése) –
         a Bizottság szerint a nagykereskedelmi hozzáférés díjait az összes kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatás tekintetében alkalmazott
         díj átlagával kell összevetni, figyelembe véve a felperes által ténylegesen értékesített egyes hozzáférési szolgáltatásfajtákat
         és e vonalak díjait (a megtámadott határozat (116) preambulumbekezdése).

      177    Emlékeztetni kell tehát arra, hogy a (felperes által kínált valamennyi változat esetében) a kiskereskedelmi és a nagykereskedelmi
         árak két elemet tartalmaznak, egy kezdeti előfizetési díjat és egyhavi előfizetési díjat (a megtámadott határozat (142) és
         (149) preambulumbekezdése).

      178    A kezdeti előfizetési díj „havi díjának” megállapításához elosztották azt [bizalmas], amely érték megfelel (hónapokban kifejezve) annak az időtartamnak, ameddig az előfizetők átlagosan fenntartanak egy előfizetést
         (a megtámadott határozat (148)–(151) preambulumbekezdése).

      179    Az átlagos havi kiskereskedelmi ár tehát egyrészt (az előfizetőknek nyújtott valamennyi hozzáférési szolgáltatásra figyelemmel
         megállapított) átlagos havi előfizetési díjból, másrészt (az előfizetőknek nyújtott valamennyi hozzáférési szolgáltatásra
         és az előfizetések átlagos időtartamára figyelemmel megállapított) átlagos kezdeti előfizetési díjból áll (a megtámadott határozat
         (148) preambulumbekezdése).

      180    A közvetített szolgáltatások átlagos havi díját a havi előfizetési díj és az (előfizetések átlagos időtartamára figyelemmel
         megállapított) átlagos kezdeti előfizetési díj adja (a megtámadott határozat (151) preambulumbekezdése). A Bizottság szerint
         a közvetített szolgáltatások tekintetében fizetett kezdeti előfizetési díj tartalmazza a felmondási díjat is. A Bizottság
         emlékeztetett arra, hogy „a felmondási díjat az átengedett vonalnak [a felperes] hálózatához való újracsatlakoztatásáért kell
         fizetni, és az csak a közvetített szolgáltatást vásárló versenytársnak kerül számlázásra”, valamint hozzáfűzte, hogy „a felmondási
         díj és a használatbavételi díj az egyedüli olyan egyszeri díj, amelyet a [felperes] versenytársai a közvetített szolgáltatásokért
         fizetnek” (a megtámadott határozat (151) preambulumbekezdése).

      181    A havi díjak ekképpen való kiszámítása alapján állapította meg a Bizottság, hogy a felperes nagykereskedelmi és kiskereskedelmi
         árai közötti különbözet negatív volt 1998 és 2001 között (a megtámadott határozat (153) preambulumbekezdése). E megállapítás
         fényében a Bizottság szerint nem volt szükséges „megvizsgálni, hogy e különbözet elegendő volt‑e a [felperes] által a downstream
         piacon saját előfizetőivel kapcsolatban [viselt] egyedi költségek fedezetére” (a megtámadott határozat (153) preambulumbekezdése).
         Ezzel szemben, amikor a különbözet pozitívra váltott 2002‑től kezdve, a Bizottság kiszámította „[az előfizetőknek nyújtott
         szolgáltatások] egyedi költségeit annak meghatározása érdekében, hogy e pozitív különbözet elegendő volt‑e a [felperes] egyedi
         költségeinek fedezetére (a megtámadott határozat (154) preambulumbekezdése).

      182    A Bizottság végül megállapította, hogy a helyi hurokhoz való hozzáférés tekintetében az árpréshatás a megtámadott határozat
         elfogadásának időpontjában is fennállt (a megtámadott határozat (161) preambulumbekezdése), mivel az előfizetőknek nyújtott
         szolgáltatásokkal kapcsolatban a felperes által viselt egyedi költségek továbbra is magasabbak voltak, mint a kiskereskedelmi
         és nagykereskedelmi árak közötti pozitív különbözet (a megtámadott határozat (160) preambulumbekezdése).

       A Bizottság által alkalmazott módszer jogszerűsége
      –       Előzetes észrevételek
      183    Fel kell idézni, hogy a felperes három kifogást fogalmazott meg az árpréshatás számítása során alkalmazott módszerrel összefüggésben.
         Először is a felperes azt állítja, hogy a kiskereskedelmi ár tekintetében a Bizottság nem vehette volna alapul kizárólag azt
         a bevételt, amely a telefonvonalak előfizetők rendelkezésére bocsátásából származott, hanem figyelemmel kellett volna lennie
         más szolgáltatásokból, így a távközlési szolgáltatásból származó bevételekre is. Másodszor a felperes kifogásolja a Bizottság
         által az árpréshatás megállapítása során alkalmazott módszert, amely abból az előfeltevésből indult ki, hogy a versenytársaknak
         érdekében állt a felperes ügyfélstruktúrájának reprodukálása. Harmadrészt a felperes szerint téves az alkalmazott módszer,
         mivel a Bizottság a nagykereskedelmi díjakba beleszámította a felmondási díjakat.

      184    Az első két kifogás keretében megfogalmazott különböző érvek mindegyike a Bizottság által alkalmazott módszer két alapvető
         jellemzőjének valamelyikével kapcsolatos. Az első jellemző az, hogy az árpréshatás számítása az erőfölényben lévő, vertikálisan
         integrált vállalkozás díjain és költségein alapul, figyelmen kívül hagyva a versenytársak egyedi piaci helyzetét. A második
         jellemző az, hogy a számítás az összes hozzáférési szolgáltatásból származó bevételt figyelembe veszi, de kizárja a helyhez
         kötött hálózathoz való hozzáférés révén nyújtható egyéb szolgáltatásokból származó bevételeket.

      185    E kifogások és érvek vizsgálatát megelőzően emlékeztetni kell arra, hogy – jóllehet általában a közösségi bíróság teljes ellenőrzést
         gyakorol afelett, hogy a versenyjogi szabályok alkalmazásának feltételei fennálltak‑e – a Bizottság összetett gazdasági értékelésének
         felülvizsgálata csak az eljárásra és az indokolásra vonatkozó szabályok betartásának, a tényállás-megállapítás pontosságának,
         valamint nyilvánvaló mérlegelési hiba, illetve a hatáskörrel való visszaélés hiányának ellenőrzésére terjed ki (a Bíróság
         42/84. sz., Remia és társai kontra Bizottság ügyben 1985. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 2545. o.] 34. pontja;
         a 142/84. és 156/84. sz., BAT és Reynolds kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. november 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1987.,
         4487. o.] 62. pontja és a C‑194/99. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003.,
         I‑10821. o.] 78. pontja).

      –       Az árpréshatás számítása során alkalmazott, az erőfölényben lévő, vertikálisan integrált vállalkozás díjain és költségein
         alapuló, a versenytársak egyedi piaci helyzetét figyelmen kívül hagyó módszer állítólagos jogellenességéről

      186    Először is fel kell idézni, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság megvizsgálta, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás
         árképzési gyakorlata járhat‑e olyan hatással, hogy a piacról kiszorít egy, az erőfölényben lévő vállalkozáshoz hasonló hatékonyságú
         gazdasági szereplőt. A Bizottság tehát kizárólag a felperes díjaiból és költségeiből indult ki, és nem vette figyelembe a
         felperes aktuális vagy potenciális versenytársainak egyedi helyzetét annak vizsgálata során, hogy a felperes árképzési gyakorlata
         visszaélésszerű‑e.

      187    A Bizottság szerint ugyanis „visszaélésszerű árpréshatás fennállására lehet következtetni, amennyiben az adott piacon erőfölényben
         lévő vállalkozás kiskereskedelmi árainak és a versenytársak számára hasonló szolgáltatásokért szabott nagykereskedelmi hozzáférési
         díjának különbözete negatív, vagy nem elegendő az erőfölényes szolgáltató által a downstream piacon saját előfizetőinek kínált
         termékek egyedi költségeinek fedezetére” (a megtámadott határozat (107) preambulumbekezdése). A jelen esetben az árpréshatás
         azért visszaélésszerű, mert a felperes maga is „csak veszteségesen tudta volna előfizetőinek kínálni szolgáltatásait […] amennyiben
         vállalkozáson belüli fizetés formájában fizetnie kellett volna saját közvetített szolgáltatásaiért” (a megtámadott határozat
         (140) preambulumbekezdése). Ilyen körülmények között „a versenytársak, amelyek ugyanolyan hatékonyak”, mint a felperes, csak
         akkor tudnak „versenyképes árakon hozzáférési szolgáltatást nyújtani, ha máshol további hatékonyságjavulást érnek el” (a megtámadott
         határozat (141) preambulumbekezdése; lásd még a (108) preambulumbekezdést).

      188    Meg kell továbbá állapítani, hogy – még ha mindezidáig a közösségi bíróságok nem is foglaltak kifejezetten állást az árpréshatás
         fennállásának vizsgálata során alkalmazandó módszerről – az ítélkezési gyakorlatból egyértelműen levezethető, hogy az erőfölényben
         lévő vállalkozás árképzési gyakorlatának visszaélésszerű voltát főszabály szerint saját helyzetére, és így saját díjai és
         költségei alapján, nem pedig az aktuális vagy potenciális versenytársainak helyzetére tekintettel kell megítélni.

      189    Ennek megfelelően a Bíróság a C‑62/86. sz., AKZO kontra Bizottság ügyben 1991. július 3‑án hozott ítéletének (EBHT 1991.,
         I‑3359. o.) 74. pontjában csak az erőfölényben lévő vállalkozás díjait és költségeit vette figyelembe annak vizsgálata során,
         hogy az AKZO árképzési gyakorlata visszaélésszerű‑e. A Bíróság nem tette magáévá a Lenz főtanácsnok által javasolt megközelítést,
         mely szerint „mindhárom, kínálati monopóliummal rendelkező vállalkozás (azaz az AKZO és két versenytársa) költségeinek szerkezetét
         szükséges megvizsgálni ahhoz, hogy pontos képet lehessen kapni a díjak gazdasági szempontból ténylegesen indokolt mértékéről”
         (a főtanácsnoki indítvány 34. pontja).

      190    Hasonló megközelítést alkalmazott az Elsőfokú Bíróság a T‑5/97. sz., Industrie des poudres sphériques kontra Bizottság ügyben
         2000. november 30‑án hozott ítéletében (EBHT 2000., II‑3755. o.), amelyben úgy foglalt állást, hogy az a tény, hogy az árpréshatás
         fennállását felvető felperes „feltehetően magas előállítási költségei miatt nem képes az előállított termék értékesítése terén
         versenyképes maradni, nem igazolja [az erőfölényben lévő vállalkozás] árképzési gyakorlatának visszaélésszerűként való minősítését”
         (az ítélet 179. pontja).

      191    Végül a Bizottság az EK [82.] cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban 1988. július 18‑án hozott 88/518/EK határozatában (IV/30.178
         – Napier Brown – British Sugar ügy) (HL L 284., 41. o., a továbbiakban: Napier Brown/British Sugar határozat) ugyancsak úgy
         ítélte meg, hogy az árpréshatást az erőfölényben lévő, vertikálisan integrált vállalkozás díjai és költségei alapján kell
         kiszámolni ((66) preambulumbekezdés). A Bizottság megállapította, hogy „erőfölénnyel való visszaélésnek minősül, ha egy erőfölényben
         lévő vállalkozás, amely mind az alapanyag, mind az előállított termék piacán erőfölénnyel rendelkezik, [egyrészről] az alapanyagért
         az előállított termék piacán versenytársnak számító vállalkozás számára meghatározott ár, [másrészről] az előállított termék
         ára között olyan különbséget tart fenn, amely nagyobb az erőfölényben lévő vállalkozás saját előállítási költségeinél (a jelen
         esetben a British Sugar által az ipari cukor ára és a kiskereskedelemben értékesített cukor ára között fenntartott különbség
         a saját csomagolási költségeivel összevetve), és ez korlátozza a versenyt az előállított termék piacán” ((66) preambulumbekezdés).

      192    Hozzá kell fűzni, hogy bármilyen más megközelítés a jogbiztonság általános elve megsértésének kockázatával járna. Amennyiben
         ugyanis egy erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlatának jogszerűség a versenytársak egyedi helyzetén múlna, nevezetesen
         ez utóbbiak költségeinek szerkezetén, amelyre vonatkozóan nem feltétlenül állnak az erőfölényben lévő vállalkozás rendelkezésre
         információk, ez utóbbi nem volna abban a helyzetben, hogy saját magatartásának jogszerűségét képes legyen megítélni.

      193    A Bizottság tehát joggal alapozta a felperes árképzési gyakorlatának visszaélésszerű voltára vonatkozó elemzését kizárólag
         a felperes egyedi helyzetére, és következésképpen a felperes költségeire és díjaira.

      194    Mivel azt kell megvizsgálni, hogy magának a felperesnek vagy egy hasonlóan hatékony vállalkozásnak módjában állhatott volna
         előfizetői számára máshogy, mint veszteségesen kínálni szolgáltatásait, amennyiben ezt megelőzően arra kényszerül, hogy vállalkozáson
         belüli fizetés formájában fizessen saját közvetített szolgáltatásaiért, hatástalan a felperes azon érve, mely szerint a versenytársak
         nem kívánják reprodukálni ügyfélstruktúráját, illetve hogy további bevételekre tehetnek szert a piacon kínált innovatív termékek
         révén (amelyekre vonatkozóan a felperes nem szolgál további részletekkel). Hasonló okokból nem állja meg a helyét azon érvelés,
         mely szerint a versenytársak kizárhatják az (elő)választás lehetőségét.

      –       Az arra alapított kifogásról, miszerint a Bizottság csak a hozzáférési szolgáltatásokból származó bevételeket vette tekintetbe,
         figyelmen kívül hagyva az egyéb szolgáltatásokból, így a távközlési szolgáltatásokból származó bevételeket

      195    Elsőként azt kell megvizsgálni, hogy a Bizottság jogosult volt‑e az árpréshatás számítása során kizárólag a hozzáférési szolgáltatásokból
         származó bevételeket figyelembe venni, és eltekintetni az egyéb szolgáltatásokból, így a távközlési szolgáltatásokból származó
         bevételektől.

      196    Először is fel kell idézni, hogy az 1990 óta elfogadott közösségi jogi szabályozás célja a hatékony verseny megteremtése a
         távközlési piacon. Ennek megfelelően a távközlési piacon való teljes verseny megvalósítására vonatkozóan a 90/388/EGK irányelv
         módosításáról szóló, 1996. március 13‑i 96/19/EK bizottsági irányelv (HL L 74., 13. o.), amely az inkumbens szolgáltatók árképzési
         struktúráját illetően a bekötés kezdeti előfizetési díját, a havi bérleti díjat, a helyi telefonhívásokat, a távolsági telefonhívásokat
         és a nemzetközi telefonhívásokat különbözteti meg, e különböző elemek között a tényleges költségeket tükröző kiegyenlítést
         kíván megvalósítani annak érdekében, hogy a távközlési piacon teljes verseny alakulhasson ki. Egészen pontosan ennek oly módon
         kellett megvalósulnia, hogy a távolsági és nemzetközi telefonhívások díja csökken, míg a havi előfizetési díj és a helyi telefonhívások
         díja emelkedik (Léger főtanácsnok C‑500/01. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyre vonatkozó indítványának [2004. január
         7‑én hozott ítélet, EBHT 2004., I‑604. o., I‑583. o.] 7. pontja). A tagállamok kötelesek voltak a 96/19 irányelv hatálybalépését
         követően a lehető legrövidebb időn belül, de legkésőbb 1998. január 1‑jéig elhárítani a díjkiegyenlítés akadályait (a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 32. pontja).

      197    Amint azt a Bizottság joggal hangsúlyozta a megtámadott határozat (120) preambulumbekezdésében, „[a] hozzáférési díjaknak
         és a telefonhívások díjainak az elkülönített kezelését [következésképpen] már a közösségi jog által előírt díjkiegyenlítés
         elve is tartalmazza”.

      198    Ezt követően fel kell idézni, hogy a felperest a BMPT 223a. sz. határozatával kötelezte arra, hogy 1997 júniusától biztosítson
         versenytársainak teljesen átengedett hozzáférést a helyi hurkokhoz. A felperes és versenytársai között a torzulásmentes versenyt
         csak akkor lehet garantálni, ha a különböző gazdasági szereplők esélyegyenlősége biztosított (lásd a Bíróság C‑462/99. sz.
         Connect Austria ügyben 2003. május 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑5197. o.] 83. pontját és a C‑327/03. és C‑328/03. sz.,
         ISIS Multimedia és Firma O2 egyesített ügyekben 2005. október 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑8877. o.] 39. pontját).

      199    Még ha el is fogadjuk, hogy az előfizető szemszögéből a hozzáférési szolgáltatások és a távközlési szolgáltatások egységet
         képeznek, ez nem változtat azon a tényen, hogy a felperes versenytársai csak úgy tudnak távközlési szolgáltatást nyújtani
         előfizetők számára a felperes helyhez kötött hálózatán keresztül, ha hozzáféréssel rendelkeznek a helyi hurokhoz. Az inkumbens
         szolgáltató, mint a helyhez kötött hálózat tulajdonosa, amilyen a felperes, és a versenytársai közötti esélyegyenlőség azt
         feltételezi, hogy a hozzáférési szolgáltatások díjai olyan szinten kerüljenek meghatározásra, amely biztosítja, hogy a versenytársak
         az inkumbens szolgáltatóval azonos feltételekkel nyújthassanak távközlési szolgáltatásokat. Ez az esélyegyenlőség csak akkor
         biztosított, ha az inkumbens szolgáltató olyan szinten határozza meg a kiskereskedelmi árait, amely lehetővé teszi – az inkumbens
         szolgáltatóval azonos hatékonyságúnak feltételezett – versenytársak számára, hogy a közvetített szolgáltatásokért fizetett
         díjat teljes egészében beépíthessék kiskereskedelmi áraikba. Amennyiben azonban az inkumbens szolgáltató ezt az elvet nem
         tartja tiszteletben, az új belépők csak veszteséggel képesek hozzáférési szolgáltatást kínálni ügyfeleiknek. A helyi hurokhoz
         való hozzáférés kapcsán elszenvedett veszteségeiket ebben az esetben kénytelenek lennének a távközlési szolgáltatások magasabb
         díjaiból fedezni, ami a távközlési piacon is torzítaná a versenyt.

      200    Ebből az következik, hogy – még ha igaz is, amint azt a felperes állítja, hogy az előfizető szemszögéből a hozzáférési szolgáltatások
         és a távközlési szolgáltatások „cluster”‑t képeznek – a Bizottság joggal állapíthatta meg a megtámadott határozat (119) preambulumbekezdésében,
         hogy annak megítélése érdekében, hogy a felperes árképzési gyakorlata versenytorzító hatással jár‑e, az árpréshatás fennállását
         kizárólag a hozzáférési szolgáltatások szintjén kellett vizsgálni, és következésképpen a távközlési szolgáltatások díjaitól
         el kellett tekintetni a számítás során.

      201    Egyébként a felperes által felvetett, a hozzáférési díjak és a távközlési szolgáltatások díjainak ellentételezésén alapuló
         számítás is azt igazolja, hogy a felperes és versenytársai a helyi hurokhoz való hozzáférés terén nem azonos feltételekkel
         indulnak, márpedig ez szükséges feltétele volna annak, hogy a távközlési piacon a verseny torzításmentes legyen.

      202    Mindenesetre, mivel a felperes jelentős mértékben csökkentette a telefonhívások díjait a megtámadott határozattal érintett
         időszakban (lásd a fenti 19. pontot), nem zárható ki, hogy a versenytársak számára nem is lett volna gazdaságilag lehetséges
         a díjak ellentételezése úgy, ahogyan azt a felperes elővezeti. A versenytársaknak ugyanis, akik már a helyi hurokhoz való
         hozzáférés szintjén is versenyhátrányt szenvednek a felpereshez képest, a távközlési szolgáltatások tekintetében még a felperesénél
         is alacsonyabb díjakat kellett alkalmazniuk ahhoz, hogy az előfizetőket rávegyék arra, hogy felmondják a felperesnél meglévő
         előfizetéseiket, és náluk létesítsenek előfizetést.

      203    A fentiekből az következik, hogy a Bizottság joggal vette figyelembe az árpréshatás számítása során kizárólag a hozzáférési
         szolgáltatásokból származó bevételeket, és tekintett el az egyéb szolgáltatásokból, így a távközlési szolgáltatásokból származó
         bevételektől.

      204    Másodszor, ami a felperes azon érvét illeti, mely szerint a versenytársakat kizárólag a legmagasabb értékű piacok érdeklik,
         nevezetesen jelen esetben a széles sávú hozzáférés piaca, amelyen nem áll fenn árpréshatás, és ezért az árprés számítása során
         figyelmen kívül kell hagyni az előfizetőknek nyújtott analóg hozzáféréseket, emlékeztetni kell egyrészről arra, hogy a felperes
         versenytársai esetében a széles sávú hozzáférés szükségképpen feltételezi az analóg vagy ISDN‑vonalakhoz való hozzáférést
         (lásd a fenti 148. pontot). Másrészről az I. beavatkozó, a felperes versenytársa azt állítja, hogy az a tény, hogy nincs jelen
         az analóg hozzáférési szolgáltatások piacán, nem saját autonóm döntésén múlott, hanem a felperes részéről tanúsított erőfölénnyel
         való visszaélésnek tudható be. Mindenesetre, amint az megállapításra került a fenti 186–193. pontban, a felperes árképzési
         gyakorlatának visszaélésszerű voltát egyedi helyzete alapján, következésképpen a felperes költségeire és díjaira tekintettel
         kell megítélni. A felperes árképzési gyakorlata visszaélésszerű voltának megítélését tehát nem befolyásolhatja a felperes
         versenytársai által egyik vagy másik piacon élvezett esetleges előny.

      205    A felperes az előfizetőknek nyújtott szolgáltatások szintjén analóg, ISDN- és ADSL‑hozzáférést kínál, amely a közvetített
         szolgáltatások szintjén egyetlen szolgáltatásnak feleltethető meg.

      206    Ilyen körülmények között a Bizottság joggal állapította meg a megtámadott határozatban ((111) preambulumbekezdés), hogy az
         árpréshatás számítása során a nagykereskedelmi díjat valamennyi hozzáférési szolgáltatás, nevezetesen a keskeny sávú analóg
         hozzáférés, a keskeny sávú digitális (ISDN) és a széles sávú ADSL‑hozzáférés díjainak súlyozott átlagával kell összehasonlítani.

      207    E kifogás tehát nem fogadható el.

      –       Az arra alapított kifogásról, miszerint az árpréshatás számítása során a Bizottság figyelembe vette a közvetített szolgáltatások
         felmondási díját

      208    Amint az a megtámadott határozatból ((18), (149) és (151) preambulumbekezdés) kiderül, a Bizottság a felperes közvetített
         szolgáltatásai teljes díjának számítása során figyelembe vette a vonalak felmondási díját. Bizottság ezt a megtámadott határozatban
         azzal magyarázza ((151) preambulumbekezdés), hogy „a felmondási díjat az átengedett vonalnak [a felperes] hálózatához való
         újracsatlakoztatásáért kell fizetni, és az csak a közvetített szolgáltatást vásárló versenytársnak kerül számlázásra”, és
         hogy „a felmondási díj és a használatbavételért fizetendő díj az egyedüli olyan egyszeri díj, amelyet a [felperes] versenytársai
         a közvetített szolgáltatásokért fizetnek”.

      209    Ami a felperes azon érvét illeti, mely szerint a felmondási díj nem tekinthető a közvetített szolgáltatások kezdeti előfizetési
         díja részének, hangsúlyozni kell, hogy 1999. február 10‑ét megelőzően azt a felperes maga is a használatbavételért a versenytársak
         által fizetendő díj részeként számlázta ki. A megtámadott határozat felperes által nem vitatott (18) és (22) preambulumbekezdéséből,
         valamint 9. sz. táblázatából az derül ki, hogy csak 1999. február 10‑ét követően jelent meg külön díjtételként a vonal felmondásának
         a díja, amivel párhuzamosan csökkent a használatbavételért fizetendő díj.

      210    Azt is fontos megemlíteni, hogy nem vitatott, hogy az átlagos előfizető telefon‑előfizetését [bizalmas] hónapig tartja fenn (a megtámadott határozat (148) preambulumbekezdése). Mivel a felmondási díjat a közvetített szolgáltatást
         igénybe vevő versenytárs fizeti a felperesnek, amennyiben a versenytárs egy előfizetője felmondja a hozzáférési szolgáltatásra
         vonatkozó szerződését, a felmondási díj a felperes versenytársai szempontjából a közvetített szolgáltatáshoz kapcsolódó összköltség
         olyan részét képezi, amelynek meg kell jelennie kiskereskedelmi áraikban.

      211    Ilyen körülmények között a Bizottság az árpréshatás számítása során joggal vonta be a közvetített szolgáltatások teljes díjába
         a felmondási díjat.

      212    E kifogás sem megalapozott tehát.

      213    A fentiekből az következik, hogy az első jogalap második részét el kell utasítani.

      3.     Az első jogalap harmadik részéről, amely az árpréshatás megállapítása során vétett állítólagos számítási hibán alapul
      a)     A felek érvei
      214    A felperes állítása szerint a Bizottság a megtámadott határozat 11. sz. táblázatában hibát vétett az árpréshatás számítása
         során. A táblázat, amely a felperes termékeinek egyedi költségeit tartalmazza 2001‑re vonatkozóan, a keskeny sávú ISDN‑kapcsolat
         (T‑ISDN) tekintetében – a standard és komfort „többkészülékes” T‑ISDN‑kapcsolatra vonatkozó adatok kivételével – ugyanazokat
         az adatokat tartalmazza, mint a megtámadott határozat 3. sz. táblázata 2002‑re vonatkozóan. Emellett a megtámadott határozat
         11. sz. táblázatnak a standard és komfort „többkészülékes” T‑ISDN‑kapcsolatokra vonatkozó adatai egyetlen, a megtámadott határozat
         3–7. sz. táblázatában szereplő adattal sincsenek összhangban. A helyes eredmény érdekében a termékek egyedi költségeinek súlyozását
         2001‑re vonatkozóan kizárólag a kapcsolatok számának a megtámadott határozat 4. sz. táblázatában szereplő értékére kellett
         volna alapozni. Ez utóbbi adat alapján a termékek egyedi költségeinek súlyozott értéke csak [bizalmas] euróval emelkedett, amely [bizalmas] euróval kevesebbel annál, mint amit a Bizottság kiszámított. Bizottság által kiszámított árpréshatást ezen összeggel csökkenteni
         kell.

      215    A Bizottság elismeri a felperes által felfedezett számítási hibát, de azt állítja, hogy az a megtámadott határozat jogszerűségét
         nem befolyásolja.

      b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      216    Meg kell állapítani, hogy a Bizottság által az ellenkérelemben elismert számítási hiba a felperes 2001‑re vonatkozó egyedi
         költségeinek számításával kapcsolatos.

      217    Ez a hiba azonban nem olyan természetű, hogy befolyásolja a megtámadott határozat jogszerűségét.

      218    Az 1998–2001 évek tekintetében ugyanis a Bizottság nem vette alapul a felperes egyedi költségeit árképzési gyakorlatának visszaélésszerűként
         való minősítése szempontjából. A megtámadott határozatban ((153) preambulumbekezdés) a Bizottság a felperes árképzési gyakorlatának
         jogsértő voltát a nagykereskedelmi és kiskereskedelmi árak közötti negatív különbözet fennállásából vezette le. Annak megállapítását
         tehát, hogy a felperes magatartása ezen időszakban jogsértő jellegű volt, nem befolyásolja a felperes 2001‑re vonatkozó egyedi
         költségeivel kapcsolatos számítási hiba.

      219    Ezzel szemben 2002‑től a Bizottság azért minősítette a felperes árképzési gyakorlatát jogsértőnek, mert az előfizetőknek nyújtott
         szolgáltatásokkal kapcsolatban a felperes által viselt egyedi költségek magasabbak voltak, mint a felperes nagykereskedelmi
         és kiskereskedelmi árai közötti pozitív különbözet. E számítás során a Bizottság a megtámadott határozatban a felperes 2001‑re
         vonatkozó egyedi költségeit vette alapul ((159) és (160) preambulumbekezdés).

      220    A Bizottság a megtámadott határozat 12. sz. táblázatában a következő következtésekre jutott az árpréshatás számítása kapcsán:

      12. sz. táblázat
      (euróban)

               2002. május

               2002. július

               2003. január

               2003. február

               2003. május

               A kiskereskedelmi árak és a nagykereskedelmi árak közötti eltérés

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               Vonalankénti átlagos egyedi költségek

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               Árpréshatás

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

               [bizalmas]

      221    Ki kell emelni, hogy a jogalap e része keretében a felperes nem kifogásolja a 2001‑re vonatkozó egyedi költségeire történő
         hivatkozást (a megtámadott határozat (159) preambulumbekezdése) az árpréshatás 2002. január 1‑je utáni számítása szempontjából.
         Csak azt kifogásolja, hogy a 2001‑re vonatkozó egyedi költségeit hibásan számították ki.

      222    Ha a Bizottság nem követte volna el a kifogásolt számítási hibát, a 2001‑re vonatkozó egyedi költségeket – amint azt a felperes
         kifejtette – [bizalmas] euróban állapította volna meg (lásd a fenti 214. pontot). Ugyanakkor, még ha ezeket az egyedi költségeket számítási hiba
         nélkül vették is volna figyelembe, az árpréshatás továbbra is fennállna a megtámadott határozatban foglalt jogsértés teljes
         időtartama vonatkozásában.

      223    Tekintettel arra, hogy a felperes árképzési gyakorlatának az EK 82. cikk értelmében vett tisztességtelen volta a megtámadott
         határozat szerint ((163) és (201) preambulumbekezdés) önmagában az árpréshatás fennállásán alapul, és nem annak pontos mértékétől
         függ, a Bizottság által vétett számítási hiba nem olyan természetű, hogy befolyásolja a megtámadott határozat jogszerűségét.

      224    Következésképpen a jogalap harmadik része hatástalan.

      4.     Az első jogalap negyedik részéről, amely szerint a megállapított árpréshatás nem fejtett ki hatást a piacon
      a)     A felek érvei
      225    A felperes először is azt állítja, hogy egy erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlatából eredő árpréshatás megállapítása
         önmagában nem jelent visszaélést. A Bizottságnak ezért vizsgálnia kellett volna a kérdéses magatartás tényleges hatásait,
         amit elmulasztott a megtámadott határozatban. Tekintettel arra, hogy a közvetített szolgáltatások díjainak a RegTP általi
         megállapítása a felperes költségei alapján történt, a verseny tényleges korlátozását bizonyítani kellett volna.

      226    A felperes utal a visszaélés fogalmának két elemére, nevezetesen hogy a szóban forgó magatartást olyan eszközök jellemzik,
         amelyek eltérnek a termékeknek és a szolgáltatásoknak a gazdasági szereplők által nyújtott teljesítésen alapuló rendes versenyét
         jellemző eszközöktől, és hogy ezek a verseny tényleges korlátozását jelentik (a Bíróság 85/76. sz., Hoffmann-La Roche kontra
         Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1976., 461. o.] 91. pontja). A közösségi bíróságok ennek megfelelően
         megkívánják annak bizonyítását, hogy a szóban forgó magatartás a versenytársak piacra lépésének korlátját jelenti, vagy a
         piacon már jelen lévő versenytársak kiszorítására szolgál. Érvelésének alátámasztása végett a felperes a Bíróság ítélkezési
         gyakorlatára (a fenti 189. pontban hivatkozott AKZO kontra Bizottság 72. pontja, a Bíróság C‑333/94. P. sz., Tetra Pak kontra
         Bizottság ügyben 1996. november 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑5951. o.] 41. pontja és a C‑395/96. P. és C‑396/96. P. sz.,
         Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000.,
         I‑1365. o.] 111. és 119. pontja), valamint a Bizottság (a Napier Brown/British Sugar határozat (66) preambulumbekezdése),
         a RegTP és az FCC döntéshozatali gyakorlatára hivatkozik. Álláspontja szerint csak a változó költségek átlagánál alacsonyabb
         áron történő értékesítés kivételes esetében minősítene a közösségi bíróság egy árképzési gyakorlatot eredendően visszaélésszerűnek.

      227    Válaszában a felperes kifejti, hogy a Bíróság által a felfaló árazás tekintetében kialakított elveket kell alkalmazni az árpréshatás
         esetében, tekintettel arra, hogy a nagykereskedelmi árakat egy szabályozó hatóság határozza meg. A Bizottságnak ezért bizonyítania
         kell, hogy a szóban forgó árpréshatás tényleges versenytorzító hatással jár. Mivel a nagykereskedelmi árakat a RegTP a költségek
         alapján határozza meg, e bizonyítás csak akkor lehetséges, ha az erőfölényben lévő vállalkozás – miután versenytársait kiszorította
         a piacról – képes volna a kiszorítás időszakában alkalmazott alacsony árakra vonatkozó politikája következtében keletkezett
         veszteségeit kiskereskedelmi árainak emelésével ellentételezni. A jelen ügyben ugyanakkor a felperes bármilyen erre vonatkozó
         próbálkozása a versenytársak piacra való azonnali visszatérésével járna.

      228    Másodszor a felperes vitatja, hogy díjai a versenytársak piacra lépésének korlátját jelentettek volna, vagy hogy kiszorította
         volna versenytársait a piacról.

      229    Egyrészt a felperes versenytársai számára adottak voltak a piacra lépés valós lehetőségei. A felperes emlékeztet arra, hogy
         versenytársai a telefonhívások és hozzáférés díjának, illetve a változó és a fix díjaknak a keresztfinanszírozása révén kivédhették
         a hozzáférések terén esetleg felmerülő veszteséget. A felperes versenytársai számára rendelkezésre álló azon lehetőség – amely
         lehetőség a felperes számára nem volt adott –, hogy az (elő)választást valamennyi kapcsolat tekintetében kizárják (lásd a
         fenti 156. pontot), lehetővé tette a versenytársak számára, hogy a telefonhívásokból származó bevételekkel sokkal pontosabban
         számolhassanak, mint a felperes. A felperes versenytársai így a telefonhívások csatlakozásonkénti díjából jóval nagyobb forgalmat
         érnek el, mint a felperes, ráadásul jóval kiszámíthatóbb módon. A felperes versenytársai által a 2000. január 19‑i információkérésre
         adott válaszok, valamint a RegTP 20003. április 29‑i határozata megerősítik, hogy e versenytársak számára lehetséges a távközlési
         szolgáltatások és hozzáférési szolgáltatások közötti keresztfinanszírozás. A felperes utal emellett a kifogásközléssel kapcsolatban
         2002. július 29‑én tett észrevételeire és az ezen észrevételekben hivatkozott dokumentumokra. Végezetül a felperes által készített
         tanulmányból az következik, hogy a közvetlen költségekre vetítve valamennyi versenytársa pozitív eredményt ért el a változó
         és a fix díjak közötti keresztfinanszírozás révén valamennyi kapcsolatfajta, még az analóg vonalak tekintetében is.

      230    Másrészt a német távközlési piac liberalizációja óta több versenytárs képes volt komoly piacokat szerezni városi területeken.
         A felperes utal a KomTel társaságra, amely egy 2002. május 31‑i sajtónyilatkozatban megjelent saját nyilatkozata értelmében
         Flensburgban a kapcsolatok 43%‑os piacát szerezte meg. A felperes által az általa a versenytársak számára bérbe adott vonalak
         alapján végzett számítások szerint a helyi piacokon a további szolgáltatók részesedése például [bizalmas]. Ennek megfelelően a felperestől 1998 óta [bizalmas] előfizető ment át versenytársaihoz. Miután a versenytárs belépett egy helyi piacra, gazdaságilag kifizetődővé válik számára
         saját infrastruktúrájának kiépítése. A piacra lépést értelemszerűen a jövedelmezőbb ügyfelekkel kell kezdeni, hogy azután
         új ügyfélcsoportokat lehessen megnyerni az így elért nyereség révén (a Colt, a felperes egyik versenytársa által a felperesnek
         írt 2002. október 15‑i levél). Ugyanez érvényes a nagyobb városi koncentrációval jellemzett régiókra is, amelyek ugródeszkát
         jelentenek a regionális szintű verseny szempontjából. Mindenesetre Németországban a verseny erőteljesebb ütemben fejlődött,
         mint más tagállamokban. Ennek megfelelően közösségi szinten a felperesnél jelentkezik a helyi hurokhoz való átengedett hozzáférés
         több mint 81%‑a.

      231    Válaszában a felperes jelzi, hogy a Colt és az Arcor időközben a nemzeti piacon, az EWE TEL pedig Észak-Németország nagy részén
         jelen van telefonvonal-szolgáltatóként. A felperes szerint a Bizottság egyáltalán nem bizonyította az állítólagos árpréshatás
         és a verseny kialakulásának állítólagos lassúsága közötti összefüggést. A felperes széles sávú hozzáférések piacán elfoglalt
         helyzetének nem lehet az árpréshatás az oka, hiszen a piac e szegmensében nem állt fenn árpréshatás.

      232    A Bizottság és a I. és II. beavatkozó álláspontja szerint a jogalap e részét el kell utasítani.

      b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      233    Fontos felidézni, hogy a visszaélés fogalma objektív fogalom, amely az erőfölényben levő vállalkozások olyan magatartására
         vonatkozik, amely alkalmas arra, hogy befolyásolja a piac szerkezetét, amely piacon pontosan az érintett vállalkozás jelenlétének
         következtében a verseny már meggyengült, és amelynek hatására a termékeknek és a szolgáltatásoknak a gazdasági szereplők által
         nyújtott teljesítésen alapuló rendes versenyét jellemző eszközöktől eltérő eszközökkel korlátozzák a piacon még létező versenyszint
         fenntartását vagy a verseny fejlődését (a fenti 226. pontban hivatkozott Hoffmann-La Roche kontra Bizottság ügyben hozott
         ítélet 91. pontja; a fenti 189. pontban hivatkozott AKZO kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 69. pontja; a Bíróság C‑171/05. P. sz.,
         Piau kontra Bizottság ügyben hozott végzésének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 37. pontja és a fenti 122. pontban hivatkozott
         Irish Sugar kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 111. pontja).

      234    A Bizottság szerint a felperes árképzési gyakorlata korlátozta a versenyt az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán.
         A megtámadott határozatban ((179) és (180) preambulumbekezdés) e megállapítást önmagában az árpréshatás fennállásából vezeti
         le. Álláspontja szerint nem szükséges a versenyellenes hatás bizonyítása, még ha másodlagosan meg is vizsgálta az ilyen hatás
         meglétét a megtámadott határozat (181)–(183) preambulumbekezdésében.

      235    Mivel 1998‑ig, az első versenytársnak az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacára való belépéséig, a felperes monopolhelyzetben
         volt e kiskereskedelmi piacon, a Bizottság által bizonyítandó versenyellenes hatás a felperes árképzési gyakorlata által az
         e piacon a verseny fejlődésére gyakorolt esetleges korlátozás formájában jelenhet meg.

      236    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt a felperes tulajdonában van a helyhez kötött telefonhálózat Németországban,
         másrészt nem vitatott, hogy – amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (83)–(91) preambulumbekezdésében kifejti – a határozat
         elfogadásának idején Németországban nem létezett más olyan infrastruktúra, amely lehetővé tette volna a felperes versenytársai
         számára, hogy gazdaságilag életképes módon lépjenek be az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacára.

      237    Tekintettel arra, hogy a felperes közvetített szolgáltatásai elengedhetetlenek ahhoz, hogy a versenytársak a felperessel versenyre
         keljenek, a felperes nagykereskedelmi és kiskereskedelmi árai közötti árpréshatás főszabály szerint korlátozza a verseny fejlődését
         a downstream piacon. Amennyiben a felperes kiskereskedelmi árai alacsonyabbak, mint nagykereskedelmi díjai, vagy ha az ez
         utóbbiak és a kiskereskedelmi árak közötti különbözet nem elegendő ahhoz, hogy egy hasonlóan hatékony szolgáltató fedezni
         tudja az előfizetői hozzáférési szolgáltatásokhoz kapcsolódó egyedi költségeket, úgy egy a felpereshez hasonló hatékonyságú
         potenciális versenytárs csak veszteségek elszenvedésével tud belépni az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacára.

      238    Igaz ugyan, amit a felperes is megjegyez, hogy a versenytársai általában keresztfinanszírozáshoz folyamodnak, azaz az előfizetői
         hozzáférési szolgáltatások piacán elszenvedett veszteségeiket más piacon, így a távközlési szolgáltatások piacán realizált
         nyereséggel kompenzálják. Mindenesetre arra tekintettel, hogy a felperesnek mint a helyhez kötött hálózat tulajdonosának nem
         kell közvetített szolgáltatásokhoz folyamodnia ahhoz, hogy előfizetői hozzáférési szolgáltatásokat nyújtson, valamint hogy
         versenytársaival ellentétben a felperesnek nem kell egy erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlata miatt kompenzálnia
         az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán elszenvedett veszteségeit, a megtámadott határozatban megállapított árpréshatás
         versenytorzító hatású nemcsak az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán, hanem a távközlési szolgáltatások piacán is
         (lásd a fenti 197–202. pontot).

      239    Egyébként az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán a TKG 1996. augusztus 1‑i hatálybalépésével megtörtént piacliberalizáció
         óta a felperes versenytársai által megszerzett kis piaci részesedések azt mutatják, hogy a felperes árképzési gyakorlata a
         verseny fejlődésének korlátját jelentette e piacon. A felperes a tárgyaláson kifejtette, hogy nem vitatja a megtámadott határozatban
         ((181) preambulumbekezdés) tett azon megállapításokat, amelyek szerint a megtámadott határozat elfogadásakor németországi
         versenytársai mindössze „a keskeny sávú kapcsolatok 4,4%‑ával és a széles sávú kapcsolatok 10%‑ával” rendelkeztek, és „2002
         végén a 64 versenytárs mindössze 2,35 millióval rendelkezett a Németországban meglévő 53,72 millió telefonösszeköttetésből”.

      240    Ugyancsak nem vitatott, hogy csupán az analóg vonalakat véve figyelembe – amelyek Németországban a megtámadott határozat elfogadásakor
         a vonalak 75%‑át tették ki –, a felperes versenytársainak részesedése 21%‑ról 10%‑ra esett vissza 1999 és 2002 között (a megtámadott
         határozat (182) preambulumbekezdése).

      241    A felperes ugyanakkor jelezte, hogy több versenytárs volt képes komoly piaci részesedéseket szerezni városi területeken.

      242    E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes nem vitatja a megtámadott határozatban szereplő piacmeghatározást ((92)–(95) preambulumbekezdés),
         mely szerint az érintett földrajzi piac a német piac. A felperes bizonyos versenytársainak egyes városi koncentrációval rendelkező
         területeken megfigyelhető fejlődése ezért nem befolyásolja azt a megállapítást, mely szerint a felperes versenytársai az előfizetői
         hozzáférési szolgáltatások érintett földrajzi piacán általánosságban csak kis piaci részesedéseket tudtak elérni.

      243    Az a tény, hogy a verseny a többi tagállamban lassabban alakult ki, nem alkalmas annak bizonyítására, hogy a felperes árképzési
         gyakorlata nem rendelkezett versenyellenes hatással Németországban, az érintett földrajzi piacon. A más tagállamokra jellemző,
         állítólag kedvezőtlenebb helyzetnek lehet az az oka, hogy a szóban forgó szolgáltatások piacának liberalizációjára később,
         1997. június 1‑jét követően került sor, amikor is a felperest arra kötelezték, hogy a vonatkozó német jogszabályok értelmében
         biztosítson versenytársainak teljes átengedett hozzáférést a helyi hurkokhoz (lásd a fenti 198. pontot). E tekintetben meg
         kell jegyezni, hogy a helyi hurok átengedéséről szóló, 2000. december 18‑i 2887/2000/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv
         (HL 2000. L 336., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 26. kötet, 83. o.) csak 2000. december 31‑ét követően ró ilyen
         kötelezettséget az inkumbens szolgáltatóra. A más tagállamokra jellemző, állítólag kedvezőtlenebb helyzetnek oka lehet más
         közösségi versenyjogi jogsértés fennállása is. Mindenesetre, még ha a Bizottság el is mulasztotta volna az EK 211. cikk alapján
         fennálló egyes kötelezettségeinek teljesítését, mivel egyes tagállamok tekintetében nem gondoskodott a közösségi versenyjog
         alkalmazásáról a távközlési ágazatban, ez a körülmény nem igazolhatja az EK 82. cikk felperes általi megsértését ugyanezen
         ágazatban (a fenti 86. pontban hivatkozott Landewyck és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 84. pontja,
         az Elsőfokú Bíróság T–148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1063. o.]
         127. pontja és a T–25/95., T–26/95., T‑30/95–T–32/95., T–34/95–T–39/95., T–42/95–T–46/95., T–48/95., T–50/95–T–65/95., T–68/95–T–71/95.,
         T–87/95., T–88/95., T–103/95. és T–104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március
         15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II–491. o.] 2559. pontja).

      244     Végül, ami a válaszban felvetett azon érvelést illeti, mely szerint a felperes két versenytársa „időközben” megjelent a nemzeti
         piacon, emlékeztetni kell arra, hogy az EK 230. cikk alapján benyújtott megsemmisítés iránti kereset alapján indult eljárásban
         a közösségi jogi aktus jogszerűségét a jogi aktus meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és jogi helyzet alapján kell
         megítélni (a Bíróság 15/76. és 16/76. sz., Franciaország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1979. február 7‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1979., 321. o.] 7. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑395/94. sz., Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben
         2002. február 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑875. o.] 252. pontja). Mindenesetre a felperes – aki elmulasztotta számszerűsíteni
         a versenytársak nemzeti piacon való jelenlétét – nem hozott fel egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely cáfolná a megtámadott
         határozat (180)–(183) preambulumbekezdésében foglaltakat, miszerint az árképzési gyakorlat ténylegesen korlátozta a versenyt
         az előfizetői hozzáférési szolgáltatások német piacán.

      245    Következésképpen az első jogalap utolsó részét el kell utasítani.

      B –  A megtámadott határozat rendelkező részének hiányosságaira alapított második jogalapról
      1.     A felek érvei
      246    A felperes először is arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat 1. cikke azon az alapon állapította meg az EK 82. cikk
         a) pontjának megsértését, hogy a felperes „versenytársai és előfizetői számára tisztességtelen használatbavételi díjat és
         havi előfizetési díjat szabott ki a helyi hurokhoz való hozzáférésért”. A rendelkező rész értelmében tehát tisztességtelenek
         a nagykereskedelmi és a kiskereskedelmi árak. A megtámadott határozat indokolásában ugyanakkor a felperes díjait önmagukban
         nem minősítették tisztességtelennek. Kizárólag a nagykereskedelmi és a kiskereskedelmi árak közötti viszonyt minősítették
         visszaélésszerűnek az állítólagos árpréshatás miatt. A megtámadott határozat rendelkező részét így a határozat indokolása
         nem támasztja alá.

      247    Emellett a felperes felidézi, hogy a megtámadott határozat rendelkező részének 2. cikke arra kötelezte, hogy hagyjon fel az
         1. cikkben megállapított jogsértéssel, és tartózkodjon az ott meghatározott cselekményektől vagy magatartástól. Amellett,
         hogy a 2. cikkben szereplő kötelezés ellentmondásban van a megtámadott határozat indokolásával, nem is hajtható végre, mivel
         a felperesnek nincs módja a nagykereskedelmi díjak befolyásolására.

      248    Végül válaszában a felperes mindehhez hozzáfűzi, hogy a rendelkező rész 1. cikke azért is hibás, mert a Bizottság ott azt
         állapította meg, hogy a felperes a tisztességtelen díjak kiszabásával sértette meg az EK 82. cikket. Ugyanakkor a felperes
         e díjak kiszabása terén semmilyen mozgástérrel nem rendelkezett (lásd a fenti 73. pontot).

      249    A Bizottság álláspontja szerint e jogalapot el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      250    Fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 1. cikke megállapította, hogy felperes „megsértette az EK 82. cikk a) pontját
         azzal, hogy versenytársai és előfizetői számára tisztességtelen használatbavételi díjat és havi előfizetési díjat szabott
         ki a helyi hurokhoz való hozzáférésért, és ezzel jelentősen korlátozta a versenyt a helyi hurokhoz való hozzáférés piacán”.

      251    A felperes állításával szemben a megtámadott határozat 1. cikke nem azt állapította meg, hogy a mind a nagykereskedelmi, mind
         a kiskereskedelmi árak önmagunkban tisztességtelennek minősülnek.

      252    A megtámadott határozat rendelkező részét ugyanis a határozat indokolásának fényében kell értelmezni (az Elsőfokú Bíróság
         T–5/00. és T–6/00. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied et Technische Unie
         kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. december 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑5761. o.] 374. pontja). Így világos,
         hogy „[a felperes] által elkövetett visszaélés abban áll, hogy árpréshatás formájában tisztességtelen díjakat állapított meg
         versenytársai számára” (a megtámadott határozat (201) preambulumbekezdése). Az elkövetett visszaélés „a helyi hurokhoz való
         hozzáférés nagykereskedelmi díjai és kiskereskedelmi árai közötti elégtelen különbözetből eredő árpréshatás” (a megtámadott
         határozat (57) preambulumbekezdése) és „tisztességtelen díjak” (a megtámadott határozat (163) preambulumbekezdése) formájában
         jelent meg.

      253    A fentiekből az következik, hogy a megtámadott határozat 1. cikkét – a határozat indokolásának fényében – úgy kell értelmezni,
         hogy amikor a Bizottság a helyi hurokhoz való hozzáférés használatbavételi díját és havi előfizetési díjait tisztességtelennek
         minősíti, akkor a nagykereskedelmi árak és a kiskereskedelmi árak közötti viszonyra utal. Nincs tehát ellentmondás a megtámadott
         határozat indokolása és rendelkező része között.

      254    Az előzőekből következik, hogy a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő kötelezés sem jogellenes. Még ha a felperes nem
         is volt képes befolyásolni nagykereskedelmi díjait, ahhoz megvolt a mozgástere, hogy az ADSL‑hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi
         árait megemelje (lásd a fenti 141–151. pontot).

      255    Végül az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 48. cikkének 2. §‑a alapján el kell utasítani mint elfogadhatatlant a felperes
         azon felvetését, mely első ízben a válaszban szerepelt, és amely azon a különbségen alapul, hogy díjakat szabott ki vagy díjakat
         állapított meg.

      256    A fentiekből az következik, hogy a második jogalapot el kell utasítani.

      C –  A hatáskörrel való visszaélésre, valamint az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított
            harmadik jogalapról
      1.     A felek érvei
      257    A felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság a RegTP hatáskörének elvonásával hatáskörrel való visszaélést követett el, valamint
         megsértette az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét.

      258    A felperes emlékeztet arra, hogy a közösségi jog értelmében a távközlési díjak ellenőrzésére vonatkozó fő felelősség a nemzeti
         hatóságokat terheli, amilyen a RegTP is. E tekintetben hivatkozik a távközlési szolgáltatások piacain belüli versenyről szóló,
         1990. június 28‑i 90/388/EGK irányelv (HL L 192., 10. o.) preambulumbekezdéseire, a 98/10 irányelv 17. cikkére, a 2887/2000
         rendelet 4. cikkének (1) bekezdésére, az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről,
         valamint azok összekapcsolásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 108., 7. o.)
         13. cikkének (1) bekezdésére, „A versenyszabályoknak a távközlési ágazat hozzáférési megállapodásaira való alkalmazásáról
         – keret, érintett piacok és alapelvek” című, 1998. augusztus 22‑i bizottsági közlemény 19. és 22. pontjára, valamint a „Az
         előfizetői hurok átengedése [helyesen: a helyi hurokhoz való hozzáférés átengedése]: az elektronikus távközlési szolgáltatások
         teljes spektrumának és különösen a széles sávú multimédiás szolgáltatások és a nagy gyorsaságú internetszolgáltatások versengésének
         lehetővé tétele” című bizottsági közlemény (HL 2000. C 272., 55. o.) 61. és azt követő oldalaira. Ezen összefüggésben a nemzeti
         szabályozó hatóságok kötelesek figyelembe venni a közösségi jogban foglalt célokat, köztük az EK 82. cikk alapjául szolgáló
         célokat. A felperes szerint ebből az következik, hogy amennyiben a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a RegTP árra vonatkozó határozatai
         sértik a közösségi jogot, kötelezettségszegési eljárást kellett volna indítania Németország ellen.

      259    A felperes emellett azt állítja, hogy mind a kiskereskedelmi ársapkaindexek szabályozása, mind a nagykereskedelmi árak meghatározása
         során a RegTP elemezte azt a kérdést, hogy van‑e a nagykereskedelmi és a kiskereskedelmi árak között olyan árpréshatás, amely
         ténylegesen akadályozná a versenyt. Arra a következtetésre jutott, hogy nincs ilyen árpréshatás. A felperes e tekintetben
         a RegTP 1999. február 8‑i, 1999. december 23‑i, 2001. március 30‑i, 2001. december 21‑i, 2002. április 11‑i és különösen 2003.
         április 29‑i határozatára hivatkozik. A RegTP határozatai védelemre érdemes jogos elvárásokat keletkeztettek a felperes tekintetében
         (a Bíróság 205/82–215/82. sz., Deutsche Milchkontor és társai egyesített ügyekben 1983. szeptember 21‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1983., 2633. o.] 30. és 31. pontja).

      260    A RegTP árképzési gyakorlatában a hozzáférési szolgáltatások és a távközlési szolgáltatások árai közötti finom kiegyenlítés
         mellett döntött (a RegTP 2001. december 21‑i és 2002. április 11‑i határozata). A felperes kifejti, hogy a Deutsche Bundespost
         szociálpolitikai okokból alacsony – az előfizetők számára kedvező – hozzáférési árakat alkalmazott, és az ebből fakadó veszteségeket
         a távközlési szolgáltatások magas szinten megállapított áraiból származó bevételekből keresztfinanszírozta. Ennélfogva a BMPT,
         illetve később a RegTP eleinte, az ársapka-szabályozás keretében hozott 1997. december 9‑i és 1999. december 23‑i határozatában
         az egyéni és az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatások külön kosarában együtt szerepeltette a hozzáférési szolgáltatások
         és a távközlési szolgáltatások díjait. Az így meghatározott ársapkaindexek 2001 végéig voltak érvényesek. Később, az ársapka-szabályozásra
         vonatkozó 2001. december 21‑i határozatában a RegTP közvetlenül maga szervezte meg az előirányzott fokozatos díjkiegyenlítést.
         Külön kosarat állapított meg a hozzáférési szolgáltatások és a távközlési szolgáltatások tekintetében, és négy különböző szolgáltatáskosárra
         vonatkozó árindexet határozott meg (lásd a fenti 20. pontot). Mindazonáltal a RegTP ugyanezen, 2001. december 21‑i határozatából
         az következik, hogy a RegTP tudatosan elutasította egy olyan szabályozás megvalósítását, amely szerint a hozzáférési díjak
         elkülönítve, költségalapon kerültek volna megállapításra.

      261    Így a RegTP az egyedüli felelős a Bizottság által megállapított árpréshatásért. Az állítólagos árpréshatás ugyanis egyenes
         következménye a RegTP, illetőleg korábban a BMPT szabályozási döntéseinek, illetve az azok alapjául szolgáló szabályozási
         koncepciónak. A Bizottságnak nem róhatja a felperes terhére az EK 82. cikk megsértését, mivel az nem tett mást, mint hogy
         követte a RegTP kötelező határozatait, amelyek a felperes részéről jogos elvárásokat keletkeztettek. A megtámadott határozattal
         a Bizottság a felperes által alkalmazott díjakat kettős szabályozásnak vetette alá, megsértve ezzel a távközlési ágazatban
         alkalmazandó díjakra vonatkozó közösségi jogszabályokban megjelenő hatáskörmegosztás által biztosított arányosság és jogbiztonság
         elvét. Emellett a Bizottság a megtámadott határozat elfogadásával próbálta meg korrigálni azt a gyakorlatot, amelyet a német
         hatóságok saját szabályozási hatásköreik gyakorlása során folytattak, noha e célból kötelezettségszegési eljárást kellett
         volna indítania. Ezzel a Bizottság hatáskörrel való visszaélést követett el.

      262    A Bizottság és a I. és II. beavatkozó álláspontja szerint e jogalapot el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      263    Ami először is a felperes azon kifogását illeti, amely szerint a Bizottság a felperes által alkalmazott árakat kettős szabályozásnak
         vetette alá, megsértve ezzel az arányosság és a jogbiztonság elvét, meg kell állapítani, hogy a felperes által a fenti 257. pontban
         hivatkozott közösségi jogi háttér semmilyen módon nem érinti a Bizottságnak az EK 81. és EK 82. cikk megsértésének megállapítására
         vonatkozó hatáskörét, amely közvetlenül a 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdéséből, illetve 2004. május 1‑je óta a Szerződés
         [81.] és [82.] cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet
         (HL 2003. L 1., 1. o.) 7. cikkének (1) bekezdéséből ered.

      264    Amint az már megállapítást nyert, a felperes egyrészt 1998. január 1‑je és 2001. december 31. között megfelelő mozgástérrel
         rendelkezett arra, hogy megszüntesse a megtámadott határozatban megállapított árpréshatást, másrészt 2002. január 1‑je óta
         megfelelő mozgástérrel rendelkezett arra, hogy mérsékelje ezen árpréshatást (lásd a fenti 97–151. pontot). A felperes magatartása
         tehát az EK 82. cikk hatálya alá tartozik.

      265    Még ha nem is zárható ki, hogy a hozzáférési szolgáltatások és a távközlési szolgáltatások árai közötti fokozatos díjkiegyenlítés
         melletti döntéssel a német hatóságok maguk is megsértették a közösségi jogot, különösen a 96/19/EK irányelvvel módosított
         90/388/EK irányelv rendelkezéseit, az ilyen kötelezettségszegés – ha megállapítható is volna – nem szüntetné meg a felperes
         számára az árpréshatás mérséklésére ténylegesen rendelkezésre álló mozgásteret.

      266    Az első kifogás tehát nem foghat helyt.

      267    Másodszor, ami a bizalomvédelemmel kapcsolatos kifogást illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozattal érintett
         időszakban hozott számos határozatában a RegTP valóban vizsgálta azt a kérdést, hogy a felperes árai árpréshatást eredményeznek‑e.
         Ugyanakkor e határozatokban a RegTP, miután megállapította a negatív különbözet fennállását a felperes nagykereskedelmi és
         kiskereskedelmi árai között, minden esetben úgy foglalt állást, hogy a hozzáférési szolgáltatások és a telefonhívások díjainak
         keresztfinanszírozása lehetővé teszi a többi szolgáltató számára, hogy versenyképes árakat kínáljanak előfizetőiknek (lásd
         a fenti 115–119. pontot).

      268    Meg kell állapítani, hogy a RegTP határozatai semmiféle utalást nem tartalmaznak az EK 82. cikkre (lásd a fenti 114. pontot).
         Ezenkívül a RegTP azon megállapítása, amely szerint „a kiskereskedelmi árak és a nagykereskedelmi árak közötti kis különbség
         nem érinti a versenytársak versenyhelyzetét a helyi hálózatok tekintetében oly mértékben, hogy az ellehetetlenítené a sikeres
         piacra lépést vagy a piacon való megmaradást” (a RegTP 2003. április 29‑i határozata), nem jelenti azt, hogy a felperes árképzési
         gyakorlata nem torzítja a versenyt az EK 82. cikk értelmében. Épp ellenkezőleg, a RegTP határozataiból implicite, azonban
         szükségszerűen következik, hogy a felperes árképzési gyakorlata versenyellenes hatással jár, mivel a felperes versenytársainak
         keresztfinanszírozáshoz kellett folyamodniuk ahhoz, hogy versenyképesek tudjanak maradni a hozzáférési szolgáltatások piacán
         (lásd a fenti 119. és 238. pontot).

      269    Ilyen körülmények között a RegTP határozatai nem alapozhattak meg a felperes számára jogos várakozásokat arra vonatkozóan,
         hogy árképzési gyakorlata összeegyeztethető az EK 82. cikkel. Ki kell egyébként emelni, hogy a Bundesgerichtshof 2004. február
         10‑i – az Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. január 16‑i ítéletét hatályon kívül helyező – ítéletében megerősítette, hogy
         „[a RegTP által lefolytatott] vizsgálati eljárás […] nem zárja ki annak lehetőségét, hogy egy vállalkozás olyan díjakat terjeszt
         elő, amelyek révén visszaél erőfölényével, és azért kapja meg a jóváhagyást, mert a visszaélésre nem derül fény a vizsgálat
         során”.

      270    Harmadszor, ami a felperes által előterjesztett azon kifogást illeti, hogy a Bizottság hatáskörrel való visszaélést követett
         el, emlékeztetni kell arra, hogy valamely jogi aktus csak akkor tekinthető hatáskörrel visszaélve elfogadottnak, ha objektív,
         megalapozott és egybehangzó bizonyítékok alapján azt kell feltételezni, hogy kizárólag vagy legalábbis döntően a megjelöltektől
         eltérő célok elérése érdekében hozták (lásd a Bíróság C‑186/02. P. és C‑188/02. P. sz., Ramodín és társai kontra Bizottság
         egyesített ügyekben 2004. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑10653. o.] 44. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      271    A megtámadott határozatban a Bizottság csupán a felperes árképzési gyakorlatával foglalkozik, nem pedig a német hatóságok
         határozataival. Még ha a RegTP meg is sértett egy közösségi jogszabályt, és a Bizottság kötelezettségszegési eljárást indíthatott
         volna e címen a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen, ezek az eshetőségek semmilyen módon nem érintik a megtámadott határozat
         jogszerűségét. E határozatban a Bizottság annak megállapítására szorítkozott, hogy a felperes megsértette az EK 82. cikket,
         amely rendelkezés nem a tagállamokra vonatkozik, hanem kizárólag a gazdasági szereplőkre. A Bizottság tehát nem követett el
         hatáskörrel való visszaélést akkor, amikor az EK 82. cikk alapján e megállapításra jutott.

      272    Következésképpen az utolsó kifogás sem foghat helyt.

      II –  A kiszabott bírság csökkentésére vonatkozó másodlagos kereseti kérelemről
      273    A felperes hat jogalapot terjesztett elő másodlagos kereseti kérelme alátámasztására. Az első a védelemhez való jog megsértésén,
         a második az EK 253. cikk megsértésén alapul. A harmadik jogalap azon alapul, hogy a felperes részéről nem merült fel gondatlanság
         vagy szándékosság, a negyedik pedig azon, hogy a bírság kiszámítása során nem vették kellően figyelembe a díjszabályozást.
         Az ötödik jogalap a jogsértés időtartamának meghatározására vonatkozik, a hatodik pedig az enyhítő körülmények figyelembevételének
         elmulasztásán alapul.

      A –  A védelemhez való jog megsértésére alapított első jogalapról
      1.     A felek érvei
      274    A felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette a 17. rendelet védelemhez való jogra vonatkozó 19. cikkét, amikor
         a 2002. május 2‑i kifogásközlésben, illetve a 2003. február 21‑i kiegészítő levélben elmulasztotta azon kérdés ténybeli és
         jogi elemzését, hogy az állítólagosan elkövetett jogsértést „szándékosan vagy gondatlanságból” követték‑e el (a Bíróság C‑100/80–103/80. sz.,
         Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983.,
         1825. o.] 21. pontja, a C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én hozott végzésének [EBHT 1996.,
         I‑1611. o.] 53. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott
         ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 311. pontja). Ahhoz ugyanis, hogy a felperes hatékonyan tudjon védekezni, az igazgatási
         eljárás során őt tájékoztatni kellett volna azon tényekről, amelyek alapján a Bizottság egy szándékos vagy gondatlan magatartást
         a terhére ró.

      275    A Bizottság álláspontja szerint e jogalapot el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      276    Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében meghatározza azon feltételeket,
         amelyeknek teljesülniük kell ahhoz, hogy a Bizottság bírságot szabhasson ki (alapvető feltételek). E feltételek között szerepel
         a megállapított jogsértés szándékos vagy gondatlan jellegére vonatkozó feltétel (a fenti 274. pontban hivatkozott SPO és társai
         kontra Bizottság ügyben hozott végzés 53. pontja).

      277    Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottságnak a kifogásközlésben rövid előzetes értékelést kell adnia a feltételezett
         jogsértés időtartamáról, súlyáról és arról, hogy azt az adott ügy körülményei között szándékosan vagy gondatlanul követték‑e
         el. Ezen előzetes értékelés – amelynek célja a kifogásközlés címzettjei számára lehetőséget adni a védekezésre – megfelelő
         jellegét azonban nemcsak a kérdéses jogi aktus szövege, hanem az összefüggései, valamint az adott területet szabályozó jogszabályok
         összessége tekintetében is mérlegelni kell (az Elsőfokú Bíróság T‑48/00. sz., Corus UK kontra Bizottság ügyben 2004. július
         8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2325. o.] 146. pontja).

      278    Meg kell állapítani, hogy a kifogásközlésben (95–140. pont) a Bizottság tájékoztatta a felperest arról a tényről, hogy úgy
         véli, árképzési gyakorlata és különösen nagykereskedelmi és a kiskereskedelmi árak közötti negatív vagy elégtelen különbözetből
         eredő árpréshatás sérti az EK 82. cikket. Emellett a Bizottság a kifogásközlésben (141–152. pont) megvizsgálta a felperes
         részére az árak meghatározása tekintetében rendelkezésre álló mozgásteret, így tehát foglalkozott a kifogásolt magatartások
         tekintetében a felperes vétkességének kérdésével.

      279    E körülmények között meg kell állapítani, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében előírt alapvető
         feltételek tekintetében a kifogásközlés kellően pontos tájékoztatást tartalmazott. Egyébiránt, mivel a verseny tekintetében
         a gondatlanságból elkövetett jogsértések nem kevésbé súlyosak, mint a szándékosan elkövetett jogsértések (a fenti 274. pontban
         hivatkozott SPO és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzés 55. pontja), a felperes védelemhez való jogának hatékony gyakorlásához
         nem volt szükség arra, hogy vétkességére vonatkozóan ennél pontosabb tájékoztatást kapjon.

      280    Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a felperes ténylegesen gyakorolta e tekintetben a védelemhez való jogát, mivel a kifogásközlésre
         adott válaszában a díjaira vonatkozó nemzeti szabályozásra hivatkozva vitatta vétkességét.

      281    Ennélfogva az első jogalapot el kell utasítani.

      B –  Az EK 253. cikk megsértésére alapított második jogalapról
      1.     A felek érvei
      282    A felperes emlékeztet arra, hogy a megtámadott határozatnak ki kell fejtenie azon indokokat, amelyek alapján a Bizottság úgy
         véli, hogy a bírság kiszabására vonatkozó feltételek fennállnak (a fenti 185. pontban hivatkozott Remia és társai kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet 26. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑44/90. sz., La Cinq kontra Bizottság ügyben 1992. január 24‑én hozott
         ítéletének [EBHT 1992., II‑1. o.] 43. pontja, valamint a T‑7/92. sz., Asia Motor France és társai kontra Bizottság ügyben
         1993. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑669. o.] 30. pontja). A megtámadott határozat, amely semmiféle indokolást
         nem tartalmaz a felperes gondatlanságára vagy a jogsértés szándékos voltára nézve, sérti az EK 253. cikket, következésképpen
         a bírságot meg kell semmisíteni.

      283    A Bizottság álláspontja szerint e jogalapot el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      284    Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettség olyan lényeges formai követelmény,
         amelyet külön kell választani az indokolás megalapozottságától, amely utóbbi a vitatott jogi aktus érdemi jogszerűségére vonatkozik.
         Ebben az összefüggésben az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus jellegéhez,
         és világosan és egyértelműen kell bemutatnia a jogi aktust elfogadó intézmény érvelését úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék
         a meghozott intézkedés indokait, és a hatáskörrel rendelkező bíróság gyakorolhassa felülvizsgálatát (a Bíróság C‑17/99. sz.,
         Franciaország kontra Bizottság ügyben 2001. március 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑2481. o.] 35. pontja).

      285    Az indokolásnak nem kell valamennyi releváns ténybeli és jogi elemet tartalmaznia, mivel azt, hogy egy aktus indokolása megfelel‑e
         az EK 253. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az
         érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is (a fenti 284. pontban hivatkozott Franciaország kontra
         Bizottság ügyben hozott ítélet 36. pontja, valamint a Bíróság C‑113/00. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember
         19‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7601. o.] 48. pontja).

      286    Egyrészt meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (második bevezető hivatkozás) hivatkozik a 17. rendelet 15. cikkének
         (2) bekezdésére. E rendelkezés első albekezdése meghatározza azon feltételeket, amelyeknek teljesülniük kell ahhoz, hogy a
         Bizottság bírságot szabhasson ki (alapvető feltételek). E feltételek között szerepel a megállapított jogsértés szándékos vagy
         gondatlan jellegére vonatkozó feltétel (a fenti 274. pontban hivatkozott SPO és társai kontra Bizottság ügyben hozott végzés
         53. pontja).

      287    Másrészt a megtámadott határozat (102)–(162) és (176)–(183) preambulumbekezdésében a Bizottság részletesen kifejti azokat
         az indokokat, amelyek alapján úgy véli, hogy a felperes árképzési gyakorlata visszaélésszerű az EK 82. cikk értelmében, a
         (163)–(175) preambulumbekezdésében pedig azokat, amelyek alapján a felperest felelősnek kell tekinteni a megállapított jogsértésért,
         annak ellenére is, hogy a német hatóságoknak jóvá kell hagyniuk a felperes által alkalmazott díjakat.

      288    E körülmények között meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat megfelelően meg van indokolva a 17. rendelet 15. cikke
         (2) bekezdésének első albekezdésében meghatározott alapvető feltételek jelen ügyre történő alkalmazása tekintetében.

      289    Ennélfogva ezt a jogalapot is el kell utasítani.

      C –  A felperes gondatlanságának, illetve szándékosságának hiányára alapított harmadik jogalapról
      1.     A felek érvei
      290    A felperes állítása szerint részéről nem merült fel gondatlanság vagy szándékosság.

      291    Először is emlékeztet arra, hogy a nagykereskedelmi és a kiskereskedelmi árak a BMPT, majd a RegTP határozatával történő jóváhagyásától
         függtek. A felperes ezért joggal bízhatott e díjak jogszerűségében. Hangsúlyozza, hogy a RegTP semleges és független állami
         szerv. A RegTP és nem a felperes feladata volt, hogy ellenőrizze, hogy a nagykereskedelmi és a kiskereskedelmi árak összhangban
         vannak‑e az EK 82. cikkel. Emellett az Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. január 16‑i ítéletében megállapította, hogy a RegTP
         által megállapított díjakért a felperes nem vonható felelősségre.

      292    Másodszor a felperest egy 2000. április 17‑én megtartott találkozón arról tájékoztatták a Bizottság meghatalmazottai, hogy
         nem folytatják a felperes tekintetében az eljárást, mivel a Bizottság kötelezettségszegési eljárást indított a Németországi
         Szövetségi Köztársaság ellen. A felperes hozzáfűzi, hogy 2002 januárja és 2001 júniusa között, azaz mintegy másfél éven át
         a Bizottság semmilyen intézkedést nem foganatosított. A felperes a Bizottság magatartásából arra következtethetett, hogy ez
         utóbbinak nincs kellő alapja arra, hogy erőfölénnyel való visszaélést rójon a felperes terhére, legalábbis ami a 2000 januárja
         és 2001 júniusa közötti időszakot illeti. Válaszában a felperes hozzáfűzi még, hogy a kötelezettségszegési eljárás megindításából,
         a visszaélésre vonatkozó eljárás felfüggesztéséből és a Bizottság által a 2000. április 17‑i találkozón adott magyarázatokból
         azt a következtetést vonta le, hogy a Bizottság elállt az EK 82. cikk megsértésére vonatkozó kifogásától.

      293    Harmadszor a felperes megállapítja, hogy a távközlési ágazatban az árpréshatásra vonatkozó közösségi ítélkezési gyakorlat
         és Bizottság határozathozatali gyakorlatának hiányában soha nem kételkedett a RegTP által elvégzett értékelés helyességében.
         Emellett a RegTP közigazgatási gyakorlata alapján, amely több alkalommal foglalkozott az árpréshatás kérdésével, a felperes
         feltételezhette, hogy a Bizottság végül ugyanazon következtetésre jut, mint amelyre a RegTP is jutott.

      294    A Bizottság és a II. beavatkozó álláspontja szerint e jogalapot el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      295    Ami azt a kérdést illeti, hogy a jogsértést szándékosan vagy gondatlanságból követték‑e el, és ezért sújthatóak‑e bírsággal
         a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének első albekezdése alapján, az ítélkezési gyakorlat értelmében e feltétel teljesül,
         amennyiben a szóban forgó vállalkozásnak tudatában kell lennie magatartásának versenyellenes hatásával, akár tisztában van
         azzal, akár nem, hogy megsérti a Szerződés versenyjogi szabályait (az Elsőfokú Bíróság T‑65/89. sz., BPB Industries és British
         Gypsum kontra Bizottság ügyben 1993. április 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑389. o.] 165. pontja és T‑83/91. sz.,
         Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑755. o.] 238. pontja).

      296    Jelen ügyben a felperesnek tudatában kellett lennie, a RegTP jóváhagyó határozatai ellenére is, hogy tényleges mozgástérrel
         rendelkezett kiskereskedelmi árainak meghatározására, és következésképpen az árpréshatás mérséklésére ezen árak megemelésével.
         Emellett a felperesnek tudatában kellett lennie, hogy ez az árpréshatás komoly korlátot jelentett a versenyre nézve, különös
         tekintettel monopolhelyzetére a közvetített szolgáltatások piacán és kvázi monopolhelyzetére az előfizetői hozzáférési szolgáltatások
         piacán (a megtámadott határozat (97)–(100) preambulumbekezdése).

      297    Következésképpen teljesülnek az alapvető feltételek, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a Bizottság bírságot szabhasson ki (a
         fenti 274. pontban hivatkozott SPO és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 53. pontja).

      298    Egyébként meg kell állapítani, hogy a bírósági eljárást megelőző szakasz megindítása a Németországi Szövetségi Köztársaság
         ellen semmiképpen sem befolyásolja a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében foglalt alapvető feltételeket.
         A felperesnek tudatában kellett lennie egyrészt, hogy tényleges mozgástérrel rendelkezett kiskereskedelmi árainak emelésére,
         másrészt hogy árképzési gyakorlata a verseny fejlődésének korlátját jelentette a helyi hurokhoz való hozzáférés piacán, amely
         piacon a verseny szintje már eleve alacsony volt, éppen a felperes jelenlétének köszönhetően (lásd ilyen értelemben a fenti
         226. pontban hivatkozott Hoffmann-La Roche kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 91. pontját).

      299    Végül az árpréshatás RegTP általi vizsgálatára vonatkozó érvet a fenti 267–269. pontban kifejtett indokok miatt el kell utasítani.

      300    Ennélfogva a harmadik jogalapot is el kell utasítani.

      D –  A bírság kiszámítása során az árszabályozás nem kellő figyelembevételére alapított negyedik, és az enyhítő körülmények figyelembevételének
            elmulasztására alapított hatodik jogalapról
      1.     A felek érvei
      301    A felperes álláspontja szerint a Bizottság helytelenül minősítette súlyosnak a terhére rótt jogsértést. A felperes része a
         jogsértésben csekély volt, mivel a vitatott díjakat a RegTP határozta meg. A jogsértést ezért a 17. rendelet 15. cikkének
         (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló
         iránymutatásnak (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.) megfelelően legrosszabb esetben
         is csak enyhe súlyosságúnak lehetett volna minősíteni. A felperes hangsúlyozza, hogy 2002. december 19‑i határozatával a RegTP
         még el is utasította a felperes egy kérelmét, amelyben az a megállapított ársapka felé kívánta emelni kiskereskedelmi árait,
         pedig a felperes, kérelmének alátámasztásaképpen, az ársapka átlépésének indokaképpen a Bizottság által megindított eljárásra
         hivatkozott.

      302    Nem elégséges tehát a bírság alapösszegének 10%‑kal történő csökkentése, amelyet a Bizottság a RegTP díjszabályozására tekintettel
         rendelt el. A RegTP határozatai a fent hivatkozott iránymutatás értelmében vett „ésszerű kétséget” alapoztak meg azt illetően,
         hogy a felperes magatartása „valóban jogsértést valósít‑e meg”. A felperes emellett hivatkozik az EK 82. cikk alkalmazására
         vonatkozó eljárásról szóló, 2001. július 25‑i 2001/892/EK bizottsági határozatra (COMP/C‑1/36.915. – Deutsche Post AG – Külföldről
         érkező küldemények visszatartása ügy) (HL L 311., 40. o., a továbbiakban: Deutsche Post határozat), amelyben a Bizottság csak
         jelképes bírságot szabott ki, tekintettel arra, hogy a szóban forgó társaság a német bíróságok ítélkezési gyakorlatával összhangban
         járt el, valamint hogy nem létezett közösségi ítélkezési gyakorlat a határon átnyúló postai szolgáltatásokra vonatkozóan.

      303    A bírság kiszabása során a Bizottságnak további enyhítő körülményeket is figyelembe kellett volna vennie, nevezetesen egyrészt
         azt, hogy nem állt fenn a verseny súlyos korlátozása, másrészt azt, hogy a felperes alacsony kiskereskedelmi árai szociális
         funkciót látnak el.

      304    Válaszában a felperes felhívta a figyelmet az Oberlandesgericht Düsseldorf 2002. január 16‑i ítéletére. Rámutatott arra, hogy
         e bíróság úgy ítélte meg, hogy a RegTP által meghatározott díjak beszedése nem minősíthető erőfölénnyel való visszaélésnek
         a felperes részéről, és hogy egy díjmódosítási kérelem benyújtása önmagában nem elegendő ahhoz, hogy versenyjogi jogsértést
         rójanak a terhére. Ugyanezen bíróság szerint a versenyjog alapján a felperest nem terheli semmilyen kötelezettség arra nézve,
         hogy további kérelmet nyújtson be. Legfeljebb jelképes bírságot lehetett volna kiszabni a felperesre, tekintettel nemcsak
         arra, hogy a díjak részben összhangban vannak a német bíróságok ítélkezési gyakorlatával (a Deutsche Post határozat (193) preambulumbekezdése),
         de arra is, hogy azokat a RegTP állapította meg kötelező jelleggel.

      305    A Bizottság és a II. beavatkozó álláspontja szerint e jogalapot el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      306    A megtámadott határozat (206) és (207) preambulumbekezdésében a Bizottság a jogsértést az 1998. január 1‑je és 2001. december
         31. közötti időszak vonatkozásában súlyosnak, de nem különösen súlyosnak minősítette, egyrészt azért, mert az árpréshatás
         súlyozással történő kiszámításának módszere új, és korábban még nem jelent meg hivatalos határozatban, másrészt pedig azért,
         mert a felperes legalább 1999‑től kezdve folyamatosan mérsékelte az árpréshatást.

      307    A 2002. január 1‑jétől 2003 májusáig tartó időszak tekintetében a Bizottság enyhe jogsértést állapított meg (a megtámadott
         határozat (207) preambulumbekezdése), tekintettel arra, hogy „[a felperesnek] az árpréshatás mérséklésére jogi lehetőségként
         csak a T‑DSL díjának emelése állt rendelkezésére” (a megtámadott határozat (206) preambulumbekezdése). A Bizottság ezen időszak
         tekintetében nem élt azzal a lehetőséggel, hogy a jogsértés időtartamára tekintettel megemelje a bírság összegét, tekintettel
         „azokra a szabályozási korlátokra, amelyek behatárolták [a felperes] mozgásterét díjainak megváltoztatása terén” (a megtámadott
         határozat (211) preambulumbekezdése).

      308    A megtámadott határozat (212) preambulumbekezdésében a Bizottság enyhítő körülményként vette figyelembe azt a tényt, hogy
         „[a felperes] kiskereskedelmi és nagykereskedelmi díjai olyan díjak, amelyek 1998 eleje óta nemzeti szintű ágazati szabályozás
         hatálya alatt álltak és állnak mind a mai napig”.

      309    A fent ismertetett megfontolások alapján a Bizottság a megtámadott határozat 3. cikkében 12,6 millió eurós bírságot szabott
         ki a felperesre. A bírság összegét az iránymutatásban meghatározott számítási mód szerint állapította meg. Így az iránymutatás
         1.A. pontja második francia bekezdésének megfelelően 10 millió euróban állapította meg a bírságot a jogsértés súlya alapján
         (a megtámadott határozat (207) preambulumbekezdése). Az iránymutatás 1.B. pontjának első francia bekezdése alapján a Bizottság
         ezt az összeget 40%‑kal megemelte a jogsértés – 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti – időtartamára tekintettel,
         ami így 14 millió eurós alapösszeget eredményezett (a megtámadott határozat (211) preambulumbekezdése). Végül a Bizottság
         ezt az összeget az iránymutatás 3. pontjával összhangban, az enyhítő körülmények figyelembevételével 10%‑kal csökkentette.

      310    Meg kell állapítani, hogy a felperes állításával szemben a Bizottság joggal minősítette súlyosnak a jogsértést az 1998. január
         1‑je és 2001. december 31. közötti időszak vonatkozásában (a megtámadott határozat (207) preambulumbekezdése). A kifogásolt
         árképzési gyakorlat ugyanis megerősíti az újonnan liberalizált piacra való belépés előtti akadályokat, és ezzel veszélyezteti
         a közös piac megfelelő működését. Fel kell idézni, hogy az iránymutatás (1.A. pont, második francia bekezdés) az erőfölényben
         lévő vállalkozás részéről tanúsított kizáró magatartást súlyos jogsértésnek minősíti, sőt, gyakorlatilag monopolhelyzetben
         lévő vállalkozások esetében különösen súlyosnak.

      311    Ami a RegTP által a felperes díjainak meghatározásába való beavatkozást illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a szankció mértékének
         megállapítása során az érintett vállalkozás magatartása kapcsán figyelembe lehet venni a nemzeti szabályozást mint enyhítő
         körülményt (lásd ilyen értelemben a fenti 89. pontban hivatkozott Suiker Unie és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         620. pontját és a fenti 86. pontban hivatkozott CIF‑ügyben hozott ítélet 57. pontját).

      312    A tárgyaláson a Bizottság kifejtette, hogy a bírság 10%‑os mérséklése, amelyre annak figyelembevételével került sor, hogy
         „[a felperes] kiskereskedelmi és nagykereskedelmi díjai olyan díjak, amelyek […] nemzeti szintű ágazati szabályozás hatálya
         alatt álltak […]” (a megtámadott határozat (212) preambulumbekezdése) egyrészt a RegTP által a felperes díjainak meghatározásába
         való beavatkozással függ össze, másrészt azzal a körülménnyel, hogy e hatóság a megtámadott határozattal érintett időszak
         folyamán több alkalommal vizsgálta a felperes árképzési gyakorlatából eredő árpréshatás fennállását.

      313    A Bizottság számára a bírság összegének meghatározása során rendelkezésre álló mérlegelési mozgástérre tekintettel (az Elsőfokú
         Bíróság T–150/89. sz., Martinelli kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II–1165. o.] 59. pontja
         és  T–109/02., T–118/02., T–122/02., T–125/02., T–126/02,. T–128/02., T–129/02., T–132/02. és T–136/02. sz., Bolloré és társai
         kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. április 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑947. o.] 580. pontja) meg kell
         állapítani, hogy a Bizottság megfelelően vette figyelembe az előző pontban említett körülményeket, amikor 10%‑kal mérsékelte
         a bírság alapösszegét.

      314    A felperes által ellátott állítólagos szociális funkciót illetően meg kell állapítani, hogy az EK 86. cikk (2) bekezdése értelmében
         az általános gazdasági érdekű szolgáltatások működtetésével megbízott vállalkozások olyan mértékben tartoznak az EK‑Szerződés
         szabályai, különösen a versenyszabályok hatálya alá, amennyiben ezek alkalmazása sem jogilag, sem ténylegesen nem akadályozza
         a rájuk bízott sajátos feladatok végrehajtását. Még ha feltételezzük is, hogy a felperest e cikk értelmében véve megbízták
         általános gazdasági érdekű szolgáltatások működtetésével, a felperes nem mutatta be, hogy a megtámadott határozatban kifogásolt
         árképzési gyakorlat mennyiben szükséges e feladat végrehajtásához. Ezért ez az érv nem fogadható el.

      315    A felperes újra a Deutsche Post határozatra hivatkozik, és úgy véli, hogy a Bizottságnak jelképes bírságot kellett volna kiszabnia
         rá, amint azt az említett határozatban is tette az erőfölényben lévő vállalkozás esetében.

      316    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a tény, miszerint a Bizottság a múltban
         bizonyos fajta jogsértésekre bizonyos szinten szabta ki a bírságokat, nem fosztja meg attól a lehetőségtől, hogy ezt a szintet
         a 17. rendeletben jelzett korlátok között felemelje, ha ez a közösségi versenypolitika végrehajtásának biztosítása érdekében
         szükséges. A közösségi versenyjog szabályainak hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság bármikor e politikához tudja
         igazítani a bírság szintjét (lásd a fenti 313. pontban hivatkozott Bolloré és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         376. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      317    Ezt követően meg kell állapítani, hogy a felperes helyzete alapvetően különbözik a Deutsche Post határozatban érintett vállalkozás
         helyzetétől.

      318    A külföldi postai küldemények kezelése során felmerült visszaéléssel kapcsolatos Deutsche Post határozat (192) és (193) preambulumbekezdéséből
         ugyanis az derül ki, hogy a Bizottság három ok miatt ítélte helyénvalónak, hogy az e határozatban érintett vállalkozásra jelképes
         bírságot szabjon ki: egyrészt a szóban forgó vállalkozás a német bíróságok ítélkezési gyakorlatának megfelelő magatartást
         tanúsított; másrészt nem létezett kifejezetten a határon átnyúló postai szolgáltatásokra vonatkozó közösségi ítélkezési gyakorlat;
         harmadrészt az érintett vállalkozás kötelezettséget vállalt a külföldi postai küldemények kezelésére vonatkozó olyan eljárás
         bevezetésére, amely kiküszöböli a gyakorlati nehézségeket, és szükség esetén megkönnyíti a szabad verseny jövőbeli zavarainak
         felismerését.

      319    A jelen ügyben először is meg kell állapítani, hogy az egyetlen bírósági határozat, amelyre a felperes hivatkozik az Oberlandesgericht
         Düsseldorf ítélete, amelyet e bíróság 2002. január 16‑án hozott, vagyis azon időszak folyamán, amely tekintetében a megtámadott
         határozat a jogsértés enyhe súlyúnak minősítette (a megtámadott határozat (207) preambulumbekezdése). Mindenesetre ezt az
         ítéletet a Bundesgerichtshof 2004. február 10‑i ítéletével hatályon kívül helyezte. Másodszor a megtámadott határozatból ((106)
         és (206) preambulumbekezdés) az derül ki, hogy a Bizottság ugyanazon elveket alkalmazta, mint amelyek az 1988. évi Napier
         Brown/British Sugar határozata alapját is képezték. Márpedig a versenyszabályoknak a távközlési ágazat hozzáférési megállapodásaira
         való alkalmazásáról szóló – keret, érintett piacok és alapelvek –, 1998. augusztus 22‑i közleményében (117–119. pont) a Bizottság
         jelezte, hogy a távközlési ágazatban a Napier Brown/British Sugar határozat elveit kívánja alkalmazni. A megtámadott határozat
         egyetlen új eleme a „súlyozáson alapuló megközelítés, amelynek alkalmazására azért volt szükség, mert Németországban egyetlen
         nagykereskedelmi árat határoztak meg a helyi hurok átengedésére, míg az ezzel összefüggő kiskereskedelmi árak az analóg, az
         ISDN- és az ADSL‑vonalak szerint különböznek” (a megtámadott határozat (206) preambulumbekezdése). Mindazonáltal a Bizottság
         tekintettel volt e megközelítés újszerűségére, amikor súlyosnak és nem különösen súlyosnak minősítette a jogsértést az 1998.
         január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszak tekintetében (a megtámadott határozat (206) preambulumbekezdése). Végül
         harmadszor, a felperes a jelen ügyben nem vállalt semmilyen kötelezettséget arra nézve, hogy a jövőre nézve kizárjon bármilyen
         jogsértést.

      320    Mivel a Deutsche Post határozatban meghatározott három feltétel a jelen ügyben nem teljesült, az abban a határozatban követett
         megközelítésre alapozott érv nem fogadható el.

      321    A fentiekből következik, hogy ezt a jogalapot el kell utasítani.

      E –  A jogsértés időtartamának helytelen meghatározására alapított ötödik jogalapról
      1.     A felek érvei
      322    A felperes megjegyzi, hogy a Bizottság a bírság összegét az 1998. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakra vonatkozó
         jogsértés állítólagos súlyosságára tekintettel emelte meg. Ugyanakkor a megtámadott határozatban ((208) preambulumbekezdés)
         a Bizottság maga is elismerte, hogy a felperes csak 1999‑től volt tudatában annak, hogy díjainak szerkezete visszaélésszerű.

      323    A felperes utal arra, hogy a Bizottság képviselői a 2000. április 17‑i találkozón arról tájékoztatták, hogy a Bizottság kötelezettségszegési
         eljárást indít a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen. Ezen információnak és a közigazgatási eljárás hosszának eredményeképpen
         a Bizottság maga erősítette meg a felperest azon meggyőződésében, hogy díjai nem ellentétesek az EK 82. cikkel, és ezzel hozzájárult
         a jogsértés időtartamának meghosszabbodásához. Ezt az időtartamot ezért nem lehet teljes egészében figyelembe venni a bírság
         összegének megállapítása során (a Bíróság 6/73. és 7/73. sz., Istituto chemioterapico italiano és Commercial Solvents kontra
         Bizottság egyesített ügyekben 1974. március 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1974., 223. o.] 51. pontja.)

      324    A Bizottság álláspontja szerint e jogalapot el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      325    Mivel a felperes e jogalap keretében a jogsértés időtartamának meghatározását kifogásolja, meg kell állapítani, hogy másodlagos
         kereseti kérelmével a felperes nemcsak a bírság mérséklését kéri, hanem a megtámadott határozat 1. cikkének részleges hatályon
         kívül helyezését is (az Elsőfokú Bíróság T‑38/02. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2005., II‑4407. o.] 210–214. pontja).

      326    Ami a jogalap megalapozottságát illeti, fel kell idézni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban hivatkozik a felperes
         versenytársai által 1999‑ben benyújtott panaszra. A Bizottság álláspontja szerint a felperes tehát ezen időponttól fogva tudott
         arról, hogy „a helyi hálózathoz való hozzáférés díjstruktúrájának feltehetőleg visszaélésszerű voltát kifogásolják” (a megtámadott
         határozat (208) preambulumbekezdése).

      327    Az a körülmény, hogy a felperes csak 1999 óta tudott arról, hogy erőfölénnyel való visszaéléssel vádolják, nem változtat azon,
         hogy magatartása 1998. január 1‑jétől kezdve jogsértő volt. A visszaélés fogalma ugyanis objektív fogalom (a fenti 226. pontban
         hivatkozott Hoffmann-La Roche ügyben hozott ítélet 91. pontja; a fenti 189. pontban hivatkozott AKZO kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 69. pontja; a fenti 233. pontban hivatkozott Piau kontra Bizottság ügyben hozott végzés 37. pontja és a fenti
         122. pontban hivatkozott Irish Sugar kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 111. pontja). Az erőfölényben lévő vállalkozás
         részéről a magatartásának visszaélésszerű voltára vonatkozó szubjektív felismerés ezért nem előfeltétele az EK 82. cikk alkalmazásának.

      328    Az első érvet ezért el kell utasítani.

      329    Ugyancsak nem lehet elfogadni a felperes azon érvét, mely szerint a bírság összege alacsonyabb lett volna, ha a határozatot
         hamarabb elfogadják, ez ugyanis teljes mértékben hipotetikus érv. Emellett hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott határozatból
         ((211) preambulumbekezdés) kitűnik, hogy a Bizottság a 2002. január 1‑jétől 2003 májusáig tartó időszak tekintetében nem élt
         azzal a lehetőséggel, hogy megemelje a bírság összegét.

      330    A második érv tehát nem fogadható el, következésképpen az utolsó jogalapot teljes egészében el kell utasítani. Ebből következik,
         hogy a keresetet el kell utasítani.

       A költségekről
      331    Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, saját költségei mellett a Bizottság költségeinek viselésére is kötelezni
         kell, utóbbi kérelmének megfelelően.

      332    Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑ának harmadik bekezdése alapján a beavatkozók maguk viselik költségeiket.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített ötödik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A Deutsche Telekom AG viseli saját költségeit, valamint a Bizottságnál felmerült költségeket.
      3)      Egyrészt az Arcor AG & Co. KG, másrészről a Versatel NRW GmbH, az EWE TEL GmbH, a HanseNet Telekommunikation GmbH, a Versatel
            Nord-Deutschland GmbH, a NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, a Versatel Süd-Deutschland GmbH és a Versatel
            West‑Deutschland GmbH maguk viselik saját költségeiket.
      Kihirdetve Luxembourgban, a 2008. április 10‑i nyilvános ülésen.

               Vilaras

                Martins Ribeiro

                Šváby

               Jürimäe

                      Wahl

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         Tartalomjegyzék

      A jogvita alapját képező tényállás
      I –  Közvetített szolgáltatások
      II –  Az előfizetői hozzáférési szolgáltatások
      A –  Az analóg előfizetői vonalak (T‑Net) és a keskeny sávú digitális vonalak – ISDN (T‑ISDN) díjai
      B –  Az ADSL (T‑DSL)‑vonalak díjai
      A közigazgatási eljárás
      A megtámadott határozat
      Az eljárás
      A felek kérelmei
      A jogkérdésről
      I –  A megtámadott határozat megsemmisítése iránti elsődleges kereseti kérelemről
      A –  Az EK 82. cikk megsértésére vonatkozó első jogalapról
      1.  Az első jogalap első részéről, amely szerint nem valósult meg visszaélésszerű magatartás, mivel a felperes számára az
         árpréshatás megszüntetésére nem állt rendelkezésre megfelelő mozgástér

      a)  A felek érvei
      b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      i. Előzetes észrevételek
      ii. A megtámadott határozat
      iii. A visszaélésszerű magatartás azon okra visszavezethető hiányáról, miszerint a felperes számára az 1998. január 1‑je és
         2001. december 31. közötti időszakban nem állt rendelkezésre megfelelő mozgástér ahhoz, hogy a kiskereskedelmi árak emelése
         révén az árpréshatást megszüntesse

      iv. A visszaélésszerű magatartás azon okra visszavezethető hiányáról, miszerint a felperes számára 2002. január 1‑jét követően
         nem állt rendelkezésre megfelelő mozgástér ahhoz, hogy az ADSL‑hozzáférés kiskereskedelmi árának emelése révén az árpréshatást
         mérsékelje

      2.  Az első jogalap második részéről, mely szerint a Bizottság által az árpréshatás megállapítására használt módszer jogellenes
      a)  A felek érvei
      b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      i. Annak kérdéséről, hogy a Bizottságnak a felperes kiskereskedelmi árainak önmagukban is visszaélésszerű voltát a megtámadott
         határozatban bizonyítania kellett volna, vagy sem

      ii. A Bizottság által az árpréshatás számítása során alkalmazott módszerről
      A megtámadott határozat
      A Bizottság által alkalmazott módszer jogszerűsége
      –  Előzetes észrevételek
      –  Az árpréshatás számítása során alkalmazott, az erőfölényben lévő, vertikálisan integrált vállalkozás díjain és költségein
         alapuló, a versenytársak egyedi piaci helyzetét figyelmen kívül hagyó módszer állítólagos jogellenességéről

      –  Az arra alapított kifogásról, miszerint a Bizottság csak a hozzáférési szolgáltatásokból származó bevételeket vette tekintetbe,
         figyelmen kívül hagyva az egyéb szolgáltatásokból, így a távközlési szolgáltatásokból származó bevételeket

      –  Az arra alapított kifogásról, miszerint az árpréshatás számítása során a Bizottság figyelembe vette a közvetített szolgáltatások
         felmondási díját

      3.  Az első jogalap harmadik részéről, amely az árpréshatás megállapítása során vétett állítólagos számítási hibán alapul
      a)  A felek érvei
      b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      4.  Az első jogalap negyedik részéről, amely szerint a megállapított árpréshatás nem fejtett ki hatást a piacon
      a)  A felek érvei
      b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      B –  A megtámadott határozat rendelkező részének hiányosságaira alapított második jogalapról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      C –  A hatáskörrel való visszaélésre, valamint az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított
         harmadik jogalapról

      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      II –  A kiszabott bírság csökkentésére vonatkozó másodlagos kereseti kérelemről
      A –  A védelemhez való jog megsértésére alapított első jogalapról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      B –  Az EK 253. cikk megsértésére alapított második jogalapról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      C –  A felperes gondatlanságának, illetve szándékosságának hiányára alapított harmadik jogalapról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      D –  A bírság kiszámítása során az árszabályozás nem kellő figyelembevételére alapított negyedik, és az enyhítő körülmények
         figyelembevételének elmulasztására alapított hatodik jogalapról

      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      E –  A jogsértés időtartamának helytelen meghatározására alapított ötödik jogalapról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      A költségekről

      * Az eljárás nyelve: német.

      1 Bizalmas adatok elrejtve.