title: A Bíróság (első tanács) 2011. december 15-i ítélete. # Hauptzollamt Hamburg-Hafen kontra Afasia Knits Deutschland GmbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Közös kereskedelempolitika - Preferenciális elbánás az afrikai, karibi és csendes óceáni (AKCS-) államokból származó termékek tekintetében - Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által az exportáló AKCS-államban végzett vizsgálat során feltárt szabálytalanságok - Behozatali vámok utólagos beszedése. # C-409/10. sz. ügy

text:
      C‑409/10. sz. ügy
      Hauptzollamt Hamburg-Hafen
      kontra
      Afasia Knits Deutschland GmbH
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közös kereskedelempolitika – Preferenciális elbánás az afrikai, karibi és csendes óceáni (AKCS‑) államokból származó termékek tekintetében – Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által az exportáló AKCS‑államban végzett vizsgálat során feltárt szabálytalanságok
         – Behozatali vámok utólagos beszedése”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Nemzetközi megállapodások – A cotonoui AKCS–EK megállapodás – Behozatali vámok utólagos beszedése – Az áruk származásának
            a Bizottság által végzett utólagos ellenőrzése – Jegyzőkönyvbe foglalt és az exportáló állam kormányának képviselője által
            ellenjegyzett eredmények
      (A cotonoui AKCS–EK megállapodás, V. melléklet, 1. jegyzőkönyv, 32. cikk)
      2.        Az Európai Unió saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok utólagos beszedése – A behozatali vám könyvelésbe vétele mellőzésének
            a 2913/92 rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott feltételei – Az EUR.1 bizonyítványt meg nem erősítő
            utólagos ellenőrzés
      (2913/92 tanácsi rendelet, 220. cikk, (2) bekezdés, b) pont)
      1.        Az egyrészről az afrikai, karibi és csendes óceáni államok között és másrészről az Európai Közösség és tagállamai között létrejött,
         2000. június 23‑án Cotonouban aláírt és a Közösség részéről a 2003/159 határozattal jóváhagyott partnerségi megállapodás V. melléklete
         1. jegyzőkönyvének 32. cikkét akként kell értelmezni, hogy az olyan utólagos ellenőrzés eredményei, amely a valamely afrikai,
         karibi és csendes óceáni (AKCS‑) állam által kiállított származási bizonyítványokban megjelölt áruk származásának valódiságára
         vonatkozik, és amely nagyrészt a Bizottság, pontosabban az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által ezen államban, ezen utóbbi
         felkérésére folytatott vizsgálatból áll, kötik azt a tagállamot, amelynek területére az árukat importálták, amennyiben – és
         ennek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata – e hatóság részére olyan dokumentumot küldtek, amely egyértelműen
         rögzíti, hogy ezen AKCS‑állam az említett eredményeket a magáénak fogadja el.

      E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy az utólagos vizsgálatot az OLAF végezte. Az ilyen ellenőrzést ugyanis nemcsak
         az importáló tagállam hatóságainak kérelmére kell lefolytatni, hanem akkor is, amennyiben a megállapodásban részes valamelyik
         fél vagy a Bizottság véleménye szerint – amely utóbbi gondoskodik a megállapodás helyes alkalmazásáról – bizonyos jelek alapján
         az importált áruk származása tekintetében szabálytalanság gyanítható. Ez a helyzet az OLAF által az exportáló állam külügyi
         és külkereskedelmi minisztériumának felkérésére folytatott vizsgálati misszió esetében. Ilyen körülmények között az OLAF által
         ezen állam területén folytatott vizsgálatot nem lehet az említett állam belügyeibe való beavatkozásnak tekinteni, nem valósítja
         meg tehát ezen állam szuverenitásának megsértését.

      Ami azt illeti, hogy a vizsgálatok eredményeit milyen formában kell közölni az importáló tagállammal, hogy azok e tagállam
         hatóságaira kötelezőek lehessenek, az OLAF vizsgálati jegyzőkönyvének megküldése, amely jegyzőkönyvet megfelelő módon aláírták
         az exportáló AKCS‑állam részéről, és amely egyértelműen megállapítja, hogy az EUR.1 bizonyítványok hibásak, ennélfogva semmisek,
         ezen eredményeket az említett hatóságokkal szemben érvényesíthetőkké teszik.

      Végezetül, ami azt a kérdést illeti, hogy a vizsgálati jegyzőkönyvet az exportáló AKCS‑állam részéről aláíró személy rendelkezett‑e
         erre hatáskörrel e tagállam jogának értelmében, kizárólag akkor feladata az importáló tagállam hatóságainak, hogy az érintett
         AKCS‑államnál megvizsgálja az exportáló állam részéről aláíró személy arra vonatkozó hatáskörét, hogy ezen állam nevében kötelezettséget
         vállaljon, ha az említett személy hatáskörével kapcsolatban kételyeket táplál.

      (vö. 32–33., 36–38., 40. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A 2700/2000 rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 20. cikke (2) bekezdésének
         b) pontját akként kell értelmezni, hogy olyan helyzetben, amikor az áruk Unióba történő importálása céljából kiállított származási
         bizonyítványokat semmisnek nyilvánították, mert ezen bizonyítványok kiállítása tekintetében szabálytalanságok történtek, és
         az áruk e bizonyítványokban megjelölt preferenciális származása az utólagos ellenőrzés alapján nem volt megállapítható, az
         importőr a behozatali vámok utólagos beszedésével szemben nem hivatkozhat arra, hogy nem kizárható, hogy ezen áruk némelyike
         valóban preferenciális származású.

      Egyrészt ugyanis az utólagos ellenőrzés célja az EUR.1 bizonyítványban az árura vonatkozóan megjelölt származás valódiságának
         ellenőrzése. Ekként, amikor az utólagos ellenőrzés alapján nem határozható meg az EUR.1 bizonyítványban feltüntetett áru eredete,
         azt kell megállapítani, hogy az ismeretlen eredetű, tehát alaptalanul történt az EUR.1 bizonyítvány kiállítása, illetve a
         preferenciális vámtarifa alkalmazása. Következésképpen a behozatal során meg nem fizetett vám utólagos beszedése a szokásos
         következménye annak, hogy az utólagos ellenőrzés nem teszi lehetővé az áruk EUR.1 bizonyítványban megjelölt származásának
         megerősítését.

      Másrészt, amennyiben az exportáló ország hatóságait az exportőrök megtévesztették, úgy a hibás EUR.1 bizonyítványok kiállítását
         nem lehet maguk a hatóságok által elkövetett hibának tekinteni. Ilyen hiba hiányában a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének
         b) pontja nem teszi lehetővé, hogy a megfizetésért felelős személy jogos bizalomra hivatkozzon.

      (vö. 43–44., 46., 54–55. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. december 15.(*)

      „Közös kereskedelempolitika – Preferenciális elbánás az afrikai, karibi és csendes óceáni (AKCS‑) államokból származó termékek tekintetében – Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által az exportáló AKCS‑államban végzett vizsgálat során feltárt szabálytalanságok
         – Behozatali vámok utólagos beszedése”

      A C‑409/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország)
         a Bírósághoz 2010. augusztus 16‑án érkezett, 2010. június 29‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Hauptzollamt Hamburg‑Hafen
      és
      az Afasia Knits Deutschland GmbH
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, M. Safjan, M. Ilešič (előadó), E. Levits és M. Berger bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. július 7‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az Afasia Knits Deutschland GmbH képviseletében H. von Zanthier és M. Stawska‑Höbel Rechtsanwälte,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Albenzio avvocato dello Stato,
      –        az Európai Bizottság képviseletében A. Bordes és B.‑R. Killmann, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. szeptember 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az egyrészről az afrikai, karibi és csendes óceáni államok között és másrészről
         az Európai Közösség és tagállamai között létrejött, 2000. június 23‑án Cotonouban aláírt partnerségi megállapodás (HL 2000.
         L 317., 3. o.), amelyet a Közösség részéről a 2002. december 19‑i 2003/159/EK tanácsi határozat (HL 2003., L 65., 27. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 46. kötet, 121. o.) hagyott jóvá (a továbbiakban: Cotonoui Megállapodás) V. melléklete
         1. jegyzőkönyve 32. cikkének értelmezése, valamint a 2000. november 16‑i 2700/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel
         (HL L 311., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 10. kötet, 239. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról
         szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet,
         307. o.; a továbbiakban: Vámkódex) 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának értelmezése.

      2        Ezt a kérelmet a Hauptzollamt Hamburg‑Hafen (hamburgi fővámhivatal, a továbbiakban: Hauptzollamt) és az Afasia Knits Deutschland
         GmbH (a továbbiakban: Afasia) között textileknek az Európai Unióba való behozatala után e társaság által utólagosan megfizetett
         behozatali vámok tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A Cotonoui Megállapodás
      3        A Cotonoui Megállapodás 2003. április 1‑jén lépett hatályba. Mindazonáltal az AKCS–EK Miniszterek Tanácsának a 2000. augusztus
         2‑ától az AKCS–EK partnerségi megállapodás hatálybalépéséig érvényes átmeneti rendelkezésekről szóló, 2000. július 27‑i 1/2000
         határozata (HL L 195., 46. o.) alkalmazásában, amelyet fenntartott hatályában az AKCS–EK Miniszterek Tanácsának 2002. május
         31‑i 1/2002 határozata, (HL L 150, 55. o.), ezen megállapodás 2000. augusztus 2‑ától kezdődően előzetes alkalmazás tárgyát
         képezte.

      4        2005. június 25‑én módosító megállapodást írtak alá Luxembourgban, amely 2008. július 1‑jén lépett hatályba. 2010. június
         14‑én elfogadták a a Cotonouban 2000. június 23‑án, egyrészről az afrikai, karibi és csendes‑óceáni államok csoportjának tagjai,
         másrészről az Európai Közösség és tagállamai között aláírt és Luxembourgban 2005. június 25‑én első alkalommal módosított
         partnerségi megállapodás második alkalommal történő módosításáról szóló megállapodásnak az Európai Unió nevében történő aláírásáról
         szóló 2010/648/EU határozatot (HL L 287., 1. o.). Mindazonáltal, tekintettel az alapjogvita tényállása megvalósulásának időpontjára,
         az még a Cotonoui Megállapodás kezdeti változatában foglalt szabályok hatálya alá tartozik.

      5        A Cotonoui Megállapodás 100. cikke értelmében „[a]z e megállapodáshoz csatolt jegyzőkönyvek és mellékletek annak szerves részét
         képezik. […]”

      6        A Cotonoui Megállapodás „Kereskedelmi rendszer, amelyet a 37. cikk (1) bekezdésében említett előkészítő időszak során kell
         alkalmazni” című V. melléklete 1. cikkében kimondta, hogy „[a]z AKCS‑államokból származó termékeket vámtól és azzal azonos
         hatású díjaktól mentesen kell a Közösségbe behozni”.

      7        Az említett V. mellékletnek a „származó termék” fogalmának meghatározásáról és a közigazgatási együttműködés módszereiről
         szóló 1. jegyzőkönyv (a továbbiakban: 1. jegyzőkönyv) 2. cikkének (1) bekezdésében így rendelkezett:

      „(1)      Az V. melléklet […] rendelkezéseinek végrehajtása céljából a következő termékeket kell az AKCS‑államokból származónak tekinteni:
      a)      e jegyzőkönyv 3. cikke értelmében teljes egészében az AKCS‑államokban előállított vagy létrejött termékek;
      b)      az AKCS‑államokban előállított termékek, amelyek nem teljes egészében ott előállított anyagokat tartalmaznak, feltéve hogy
         az ilyen anyagok e jegyzőkönyv 4. cikke értelmében kielégítő megmunkáláson vagy feldolgozáson mentek keresztül az AKCS‑államokban.”

      8        Az 1. jegyzőkönyv „Származási igazolás” című IV. címe tartalmazta többek között e jegyzőkönyv 14. cikkét, amelynek (1) bekezdése
         ezt írta elő:

      „Az AKCS‑államokból származó termékek a Közösségbe történő behozatalkor élvezik az V. melléklet rendelkezései által biztosított
         előnyöket, amennyiben bemutatják:

      a)      […] az EUR.1 szállítási bizonyítványt [a továbbiakban: EUR.1 bizonyítvány] […]
      […]”
      9        Az említett jegyzőkönyv 15. cikkének (1) bekezdése pontosította, hogy Az EUR.1 bizonyítványt az exportáló ország vámhatóságai
         állítják ki. Ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében „[az EUR.1 bizonyítvány] kiállítását kérő exportőrnek a […] bizonyítványt
         kiállító exportáló AKCS‑állam vámhatóságainak kérésére bármikor be kell nyújtania minden olyan megfelelő okmányt, amely igazolja
         a szóban forgó termék származó helyzetét […]”.

      10      Ugyanezen jegyzőkönyv 28. cikkének (1) bekezdése értelmében az említett exportőr legalább három évig megőrzi a 15. cikk (3) bekezdésében
         említett okmányokat.

      11      Az 1. jegyzőkönyv „A közigazgatási együttműködés módszerei” című V. címe tartalmazta többek között e jegyzőkönyv 31. és 32. cikkét,
         amelyek a „Kölcsönös segítségnyújtás”, illetve „A származási igazolás ellenőrzése” címet viselik.

      12      Az említett 31. cikk (1) bekezdése, illetve (2) bekezdésének első albekezdése ekként rendelkezett:

      „(1)      Az AKCS‑államok megküldik a Bizottságnak az általuk használt bélyegzők mintáit az [EUR.1 bizonyítványok] kiállítása és a számlanyilatkozatok
         utólagos ellenőrzésének elvégzése tekintetében illetékes vámhatóságaik címével együtt.

      Az [EUR.1 bizonyítványokat] és a számlanyilatkozatokat attól a naptól fogadják el a kedvezményes elbánás alkalmazása céljából,
         amikor a Bizottság kézhez kapta a fenti információkat.

      A Bizottság megküldi ezeket az információkat a tagállamok vámhatóságainak.
      (2)      E jegyzőkönyv megfelelő alkalmazásának biztosítása céljából a Közösség [...] és az AKCS‑államok az illetékes vámigazgatási
         szerveken keresztül segítik egymást az [EUR.1 bizonyítványok], számlanyilatkozatok vagy szállítói nyilatkozatok hitelességének
         és az ezen okmányokban megadott információk helyességének ellenőrzésében.”

      13      Az 1. jegyzőkönyv 32. cikke kimondta:

      „(1)      A származási igazolás utólagos ellenőrzését szúrópróbaszerűen, vagy akkor kell elvégezni, ha az importáló ország vámhatóságainak
         alapos oka van kételkedni az okmányok hitelességében vagy a szóban forgó termékek származó helyzetében, vagy a Jegyzőkönyv
         egyéb követelményeinek teljesítésében.

      (2)      Az (1) bekezdés rendelkezéseinek végrehajtása céljából az importáló ország vámhatóságai visszaküldik az [EUR.1 bizonyítványt]
         és – ha benyújtották – a számlát, a számlanyilatkozatot vagy ezen okmányok másolatát az exportáló ország vámhatóságainak,
         szükség szerint megadva azon okokat, amelyek a vizsgálatot szükségessé teszik. Minden olyan okmányt és információt, amely
         arra utal, hogy a származási igazoláson megadott adatok helytelenek, továbbítani kell az ellenőrzés iránti kérelem alátámasztására.

      (3)      Az ellenőrzést az exportáló ország vámhatóságai hajtják végre. E célból jogukban áll, hogy bármilyen bizonyítékot bekérjenek,
         és az exportőr könyvelését megvizsgálják, vagy bármilyen szükségesnek tartott egyéb ellenőrzést elvégezzenek.

      […]
      (5)      Az ellenőrzést kérő vámhatóságot haladéktalanul tájékoztatni kell a vizsgálat eredményéről. Ezen eredményeknek egyértelműen
         jelezniük kell, hogy az okmányok valódiak‑e, és hogy a szóban forgó termékek az AKCS‑államokból vagy a 6. cikkben említett
         egyéb országok valamelyikéből származó termékeknek tekinthetők‑e, és teljesítik‑e e jegyzőkönyv egyéb követelményeit.

      […]
      (7)      Amennyiben úgy tűnik, hogy az ellenőrzési eljárás vagy bármely más rendelkezésre álló információ e jegyzőkönyv megsértését
         jelzi, az AKCS‑állam saját kezdeményezésére vagy a Közösség kérésére kellő sürgősséggel megfelelő vizsgálatot folytat, vagy
         gondoskodik egy ilyen vizsgálat lefolytatásáról az ilyen jogsértés azonosítása és megakadályozása érdekében, és e célból az
         érintett AKCS‑állam felkérheti a Közösséget, hogy vegyen részt az ilyen vizsgálatokban.”

       A Vámkódex
      14      A Vámkódexet hatályon kívül helyezte a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 2008. április 23‑i 450/2008/EK európai parlamenti
         és tanácsi rendelet (Modernizált Vámkódex) (HL L 145., 1. o.), amelynek egyes rendelkezései 2008. június 24‑én léptek hatályba.
         Mindazonáltal, tekintettel az alapjogvita tényállása megvalósulásának időpontjára, az még a Vámkódexben foglalt szabályok
         hatálya alá tartozik.

      15      A Vámkódex alapjogvita tekintetében alkalmazandó változata 220. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezett, hogy „[h]a a vámtartozásból
         származó vámösszeget nem vették könyvelésbe […], vagy a jogszabály szerint fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe,
         a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól számított két napon belül kell könyvelésbe venni,
         amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály szerint fizetendő összeget, és meg tudja
         állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). […]”.

      16      Mindazonáltal az említett 220. cikk (2) bekezdése kivételekről rendelkezett az utólagos könyvelésbe vétel alól. Szövege az
         alábbi volt:

      „[…] nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
      […]
      b)      a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru‑nyilatkozatra
         vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.

      Ha az áru preferenciális státusza valamely harmadik ország hatóságait magában foglaló adminisztratív együttműködés rendszerének
         keretén belül kerül megállapításra, az igazolás ezen hatóságok általi kiadása – amennyiben az hibásnak bizonyul – olyan hibának
         számít, amely az első albekezdés értelmében nem volt észlelhető.

      A hibás igazolás kiadása azonban nem számít hibának, ha az igazolás az exportőr által szolgáltatott adatok hibás feltüntetésén
         alapul, kivéve különösen, ha nyilvánvaló, hogy a kiadó hatóságok tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak,
         hogy az áru nem felel meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.

      A kötelezett hivatkozhat jóhiszeműségére, ha bizonyítani tudja, hogy – az adott kereskedelmi műveletek során – kellő körültekintéssel
         járt el annak érdekében, hogy minden, a preferenciális elbánáshoz szükséges feltételnek megfeleljen.

      […]”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      17      Az Afasia egy textíliákat forgalmazó cégcsoport tagja. E cégcsoport székhelye Hong Kongban (Kína) található, és alapított
         vállalkozásokat többek között Jamaikán is.

      18      2002 folyamán az Afasia az említett cégcsoporthoz tartozó jamaikai vállalkozások egyikétől, az ARH Enterprises Ltd‑től (a
         továbbiakban: ARH) származó több szállítmány textíliának az Unióban történő szabad forgalomba bocsátását kérte.

      19      Az Afasia e szabad forgalomba bocsátásra az alapján kapott engedélyt, hogy az említett áruk származási országaként Jamaikát
         jelölte meg, és benyújtotta a jamaikai vámhatóságok által kiállított, az említett származást tanúsító EUR.1 bizonyítványt.

      20      A Bizottság, pontosabban az Európai Csaláselleni Hivatal (a továbbiakban: OLAF) által a külügyi és külkereskedelmi minisztérium
         szabálytalanságok gyanúja által indokolt felkérésére folytatott 2005. márciusi jamaikai missziója keretében a 2002 és 2004
         közötti időszakban kiállított valamennyi EUR.1 bizonyítványt megvizsgálták. E misszió eredményeit 2005. március 23‑án egy,
         a Bizottság fejléces papírjára írt jegyzőkönyvbe foglalták. E jegyzőkönyvet a misszió résztvevői, valamint a jamaikai kormány
         részéről a külügyi és külkereskedelmi minisztérium állandó titkára írta alá.

      21      Az említett jegyzőkönyv tanúsítja, hogy:

      –      a jamaikai exportőrök, köztük az ARH is, megsértették a Cotonoui Megállapodás rendelkezéseit, mert az Unióba exportált termékek
         többségét vagy mindegyikét Kínából származó kész darabokból állították elő, vagy a termékek Kínából származó kész textíliák
         voltak;

      –      lehetséges mindazonáltal, hogy az exportált áruk némelyikét jamaikai eredetű fonalakból állították elő; azonban az exportőrök
         erre vonatkozóan nem tudtak bizonyítékot bemutatni a vizsgálatot folytató személyeknek;

      –      a jamaikai exportőrök az EUR.1 bizonyítványok kiállítása iránti kérelmeikben hamis nyilatkozatokat tettek a Közösségbe exportált
         áruk származását illetően, ami az áruk származása leplezésének professzionális módja folytán csak nehezen volt felderíthető
         a jamaikai hatóságok számára. Ez utóbbiak a maguk részéről tehát kellő gondossággal és jóhiszeműen jártak el; és

      –      a jamaikai vámhatóságok megállapítják, hogy a 2002 óta kiállított EUR.1 bizonyítványok hibásak, következésképpen semmisek.
      22      Tekintettel arra, hogy az ARH és az Afasia tulajdonosai nem működtek együtt a vizsgálat során, és annak fényében, hogy az
         ARH irodahelyiségeiben és műhelyeiben tett látogatás során egyetlen irat sem volt fellelhető, a vizsgálat fenti pontban említett
         eredményei különösen a fuvarokmányok, valamint az exportált áruszállítmányokkal kapcsolatos, a jamaikai hatóságok birtokában
         lévő iratok vizsgálatán, továbbá az ezen iratokban szereplő adatoknak a kínai vámhatóságok által a vizsgálóknak megküldött
         iratokban foglalt adatokkal való összehasonlításán alapultak. E vizsgálatból és összehasonlításból az következik, hogy az
         említett szállítmányhoz tartozó áruk nagy részét nem Jamaikában állították elő, hanem azokat Kínából származó kész textildarabokból
         illesztették össze.

      23      2005. május 3‑án a Hauptzollamt az érintett textilszállítmányok után utólagosan 62 323,45 euró összegű vámot vetett ki.

      24      Az Afasia megtámadta e határozatot, arra hivatkozva, hogy az áruk jamaikai származásának bizonyítása lehetetlenné vált számára,
         mivel jamaikai gyártóüzemei egy 2004‑es hurrikán következtében megsemmisültek. Egyébiránt a jamaikai hatóságok által eredetileg
         kiállított EUR.1 bizonyítványok még mindig érvényesek, mivel azokat ugyanezen hatóságok nem megfelelő módon nyilvánították
         semmisnek.

      25      Miután a Hauptzollamt fenntartotta hatályában határozatát, az Afasia keresetet indított a Finanzgericht Hamburg (hamburgi
         adóügyi bíróság) előtt. E bíróság a keresetnek helyt adott azzal az indokkal, hogy a Cotonoui Megállapodásban foglalt követelményekkel
         ellentétben az e vám utólagos beszedéséhez vezető határozat nem a jamaikai vámhatósághoz intézett ellenőrzés iránti kérelmen
         és e szerv vizsgálatán, hanem a Bizottság által folytatott vizsgálaton alapul. Következésképpen az érintett textilszállítmányokra
         vonatkozó EUR.1 bizonyítványokat nem érvényesen semmisítették meg. Továbbá e bíróság megállapította, hogy az Afasia jogos
         bizalmat táplált az említett áruszállítmányok behozatalának szabályos volta tekintetében.

      26      A Hauptzollamt ezen ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesfinanzhof (szövetségi adóügyi bíróság) előtt,
         amely, miután kételyeket táplált a Finanzgericht Hamburg értékeléseinek megalapozottsága tekintetében, úgy határozott, hogy
         felfüggeszti az eljárást, és az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1.      Összhangban áll‑e az [1. jegyzőkönyv] 32. cikkével, ha az Európai Bizottság a származási igazolás utólagos ellenőrzését az
         exportáló országban lényegében – még ha az ottani hatóságok támogatásával is – maga végzi, és az e rendelkezés értelmében
         vett vizsgálati eredményről van‑e szó, ha a Bizottság ily módon nyert vizsgálati eredményeiről jegyzőkönyv készül, amelyet
         az exportáló ország kormányának képviselője is aláír?

      Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
      2)      Hivatkozhat e a kötelezett [a Közösségi Vámkódex] 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának második és harmadik bekezdésére történő
         hivatkozás mellett a bizalomvédelem elvére az alapeljárásbelivel egyező olyan esetben, amelyben a preferenciális elbánásra
         vonatkozóan az exportáló ország által egy meghatározott időszakban kiállított [EUR.1 bizonyítványokat] semmisnek nyilvánították,
         mert az áruk származása az utólagos ellenőrzés alapján nem volt megállapítható, mindazonáltal nem zárható ki, hogy az exportált
         áruk némelyike teljesítette a származási feltételeket, arra utalva, hogy az esetében benyújtott preferenciális elbánásra vonatkozó
         igazolások alkalmasint helyesek voltak, és így az exportőr által szolgáltatott adatok helyes feltüntetésén alapultak?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      27      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az 1. jegyzőkönyv 32. cikkét akként kell‑e
         értelmezni, hogy a valamely AKCS‑állam által kiállított EUR.1 bizonyítványok utólagos ellenőrzésének eredményei kötik azt
         a tagállamot, amelybe az ezen bizonyítványokban említett árukat importálták, amennyiben ezen ellenőrzés lényegében az ezen
         AKCS‑államban a Bizottság által végzett vizsgálatból állt, és az említett eredményeket az említett AKCS‑állam képviselője
         által is aláírt jegyzőkönyv útján küldik meg.

      28      Amint azt a Bíróság a korábbiakban már kimondta, az olyan jegyzőkönyv által bevezetett közigazgatási együttműködési rendszer,
         amely az Unió és valamely harmadik állam közötti megállapodás mellékletében a termékek származására vonatkozó szabályokat
         állapít meg, az importáló tagállam és az exportáló állam hatóságai közötti kölcsönös bizalmon alapul (a C‑23/04–C‑25/04. sz.,
         Sfakianakis egyesített ügyekben 2006. február 9‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1265. o.] 21. pontja és a C‑442/08. sz., Bizottság
         kontra Németország ügyben 2010. július 1‑jén hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 70. pontja).

      29      Különösen ami az exportáló állam által kiállított EUR.1 bizonyítványok utólagos ellenőrzését illeti, az ezen utóbbi állam
         hatóságai által levont következtetések kötik az importáló tagállam hatóságait. Valamely, az áruk származására vonatkozó jegyzőkönyv
         által létrehozott közigazgatási együttműködési rendszer ugyanakkor csak úgy működhet, ha az importáló állam vámhatósága elismeri
         az exportáló ország hatóságainak jogszerűen végzett értékelését (a C‑97/95. sz. Pascoal & Filhos ügyben 1997. július 17‑én
         hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4209. o.] 33. pontja, a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 72.
         és 73. pontja, valamint a C‑386/08. sz. Brita‑ügyben 2010. február 25‑én hozott ítélet [EBHT 2010., I‑1289. o.] 62. pontja).

      30      Ami azt a kérdést illeti, hogy az alapügyéihez hasonló körülmények között egy utólagosan végzett ellenőrzés eredményei az
         exportáló ország által jogszerűen végzett értékelésnek tekinthetők‑e, következésképpen kötik‑e az importáló tagállam hatóságait,
         mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az Afasia állításával ellentétben a valamely AKCS‑állam által kiállított EUR.1 bizonyítványok
         utólagos ellenőrzése az importáló tagállam hatóságai kérelmének hiányában is elvégezhető.

      31      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az 1. jegyzőkönyv 32. cikkének (1)–(6) bekezdésében foglalt szabályokon túl e cikk
         (7) bekezdése akként rendelkezik, hogy az exportáló AKCS‑állam saját kezdeményezésére vagy a Közösség kérésére megfelelő vizsgálatot
         folytat, vagy gondoskodik ilyen vizsgálat lefolytatásáról a jegyzőkönyv rendelkezései megsértésének azonosítása és megakadályozása
         érdekében.

      32      Ebből az következik, hogy – amint azt írásbeli észrevételeiben a cseh és olasz kormány, valamint a Bizottság kiemelte, és
         amint azt a főtanácsnok indítványának 23. pontjában megállapította – az utólagos ellenőrzést nemcsak az importáló tagállam
         hatóságainak kérelmére kell lefolytatni, hanem általános jelleggel akkor is, amennyiben a megállapodásban részes valamelyik
         fél vagy a Bizottság véleménye szerint – amely utóbbi az EK 211. cikknek megfelelően gondoskodik a megállapodás helyes alkalmazásáról –
         bizonyos jelek alapján az importált áruk származása tekintetében szabálytalanság gyanítható (lásd analógia útján a fent hivatkozott
         Sfakianakis egyesített ügyekben hozott ítélet 30. és 31. pontját és a Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 82. pontját).

      33      Meg kell állapítani továbbá, hogy az 1. jegyzőkönyv 32. cikkének (7) bekezdése lehetővé teszi az exportáló AKCS‑állam részére,
         hogy felkérje az Uniót a vizsgálatokban való részvételre. A jelen ügyben nem vitatott, hogy az OLAF által vezetett vizsgálati
         missziót, amint azt az e misszióról készült jegyzőkönyv tanúsítja, a jamaikai külügyi és külkereskedelmi minisztérium felkérésére
         végezték. Ilyen körülmények között, ellentétben az Afasia állításával, az OLAF által Jamaika területén folytatott vizsgálatot
         nem lehet az említett állam belügyeibe való beavatkozásnak tekinteni, nem valósítja meg tehát ezen állam szuverenitásának
         megsértését.

      34      Azt is meg kell állapítani, hogy sem az 1. jegyzőkönyv, sem a Cotonoui Megállapodás többi aktusa nem részletezi, hogy az Uniónak
         milyen módon kell részt vennie az exportáló AKCS‑állam vizsgálataiban. Különös szabályok hiányában, és tekintettel az említett
         megállapodás helyes alkalmazásának, valamint a gondos közigazgatási együttműködésnek a céljára, meg kell állapítani, hogy
         a jegyzőkönyv 32. cikkének (7) bekezdése lehetővé teszi az exportáló AKCS‑állam számára, hogy – amennyiben kívánja, vagy amennyiben
         az Unió erre vonatkozó javaslatát elfogadja – felhasználhassa az OLAF forrásait és szakértelmét, és a lefolytatandó vizsgálat
         túlnyomó részét vele végeztesse. Amennyiben az exportáló AKCS‑állam úgy dönt, hogy ekként jár el, úgy ahhoz, hogy az utólagos
         ellenőrzésért felelős entitásként funkcióját megfelelő módon betölthesse, elegendő, ha egyértelműen és írásban elismeri, hogy
         az OLAF által végzett vizsgálat eredményeit a magáénak fogadja el.

      35      Amint azt a főtanácsnok indítványának 25. és 29. pontjában megállapította, a vizsgálat eredményeinek elismerését dátummal
         kell ellátni, továbbá az AKCS‑állam részéről megfelelően alá kell írni, és az a körülmény, hogy ezen eredményeket az OLAF
         fejlécével ellátott dokumentum tartalmazta, e tekintetben nem bír jelentőséggel.

      36      Mivel az említett jegyzőkönyv 32. cikkének (7) bekezdése sem tartalmaz arra vonatkozó rendelkezéseket, hogy a vizsgálatok
         eredményeit milyen formában kell közölni az importáló tagállammal, hogy azok e tagállam hatóságaira kötelezőek lehessenek,
         meg kell állapítani, hogy az OLAF vizsgálati jegyzőkönyvének megküldése, amely jegyzőkönyvet megfelelő módon aláírták az exportáló
         AKCS‑állam részéről, és amely egyértelműen megállapítja, hogy az EUR.1 bizonyítványok hibásak, ennélfogva semmisek, ezen eredményeket
         az említett hatóságokkal szemben érvényesíthetőkké teszik.

      37      Végül pedig azon, ugyancsak az Afasia által felvetett kérdéssel kapcsolatban, hogy a vizsgálati jegyzőkönyvet az exportáló
         AKCS‑állam részéről aláíró személy rendelkezett‑e hatáskörrel, hogy ugyanezen állam jogának megfelelően eljárjon, azt kell
         megállapítani, hogy egyrészt ilyen hatáskör hiányában nem állapítható meg, hogy az érintett AKCS‑állam a vizsgálat eredményeit
         a magáénak ismerte el, másrészt hogy az exportáló AKCS‑államok és az importáló tagállamok közötti együttműködést jellemző
         kölcsönös bizalomból következően ezen utóbbiaknak nem kell módszeresen megvizsgálniuk minden olyan személytől származó aláírás
         hitelességét, akik látszólag hatáskörrel rendelkeznek arra, hogy az AKCS‑állam nevében az export területén kötelezettségeket
         vállaljanak.

      38      Következésképpen az importáló tagállam hatóságainak kizárólag akkor feladatuk vizsgálni az érintett AKCS‑államnál, hogy az
         exportáló állam részéről aláíró személy ténylegesen rendelkezett‑e hatáskörrel arra, hogy ezen állam nevében kötelezettséget
         vállaljon, ha az említett személy hatáskörével kapcsolatban kételyeket táplálnak.

      39      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy a vizsgálati jegyzőkönyvben foglalt információkra
         és az Afasia által előterjesztett azon érvekre tekintettel, amelyek szerint a külügyi és külkereskedelmi minisztérium állandó
         titkára állítólagosan nem rendelkezik hatáskörrel e dokumentum Jamaika részéről történő aláírására, a Hauptzollamtnak erre
         vonatkozó vizsgálatot kellett volna folytatnia.

      40      A fentiek fényében az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1. jegyzőkönyv 32. cikkét akként kell értelmezni, hogy
         az olyan utólagos ellenőrzés eredményei, amely a valamely AKCS‑állam által kiállított EUR.1 bizonyítványokban megjelölt áruk
         származásának valódiságára vonatkozik, és amely nagyrészt a Bizottság, pontosabban az OLAF által ezen államban, ez utóbbi
         felkérésére folytatott vizsgálatból áll, kötik azt a tagállamot, amelynek területére az árukat importálták, amennyiben – és
         ennek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata – e hatóság részére olyan dokumentumot küldtek, amely egyértelműen
         rögzíti, hogy ezen AKCS‑állam az említett eredményeket a magáénak fogadja el.

       A második kérdésről
      41      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének
         b) pontját akként kell‑e értelmezni, hogy olyan helyzetben, amikor az áruk Unióba történő importálása céljából kiállított
         EUR.1 bizonyítványokat semmisnek nyilvánították, mert ezen bizonyítványok kiállítása tekintetében szabálytalanságok történtek,
         és az áruk e bizonyítványokban megjelölt preferenciális származása az utólagos ellenőrzés alapján nem volt megállapítható,
         az importőr a behozatali vámok utólagos beszedésével szemben hivatkozhat‑e arra, hogy nem kizárható, hogy ezen áruk némelyike
         valóban preferenciális származású.

      42      Az említett bíróság kérdése tehát a vizsgálók azon – a jelen ítélet 21. pontban hivatkozott – megállapításainak esetleges
         jogi következményeire vonatkozik, amelyek szerint lehetséges, hogy az említett áruk némelyike jamaikai származású, noha az
         exportőrök erre vonatkozó bizonyítékot nem nyújtottak be.

      43      E vonatkozásban elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az utólagos ellenőrzés célja EUR.1 bizonyítványban az árura vonatkozóan
         megjelölt származás valódiságának ellenőrzése (a C‑293/04. sz. Beemsterboer Coldstore Services ügyben 2006. március 9‑én hozott
         ítélet [EBHT 2006., I‑2263. o.] 32. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      44      Amint azt a Bíróság ilyen összefüggésben ismételten kimondta, amikor az utólagos ellenőrzés alapján nem határozható meg az
         EUR.1 bizonyítványban feltüntetett áru eredete, azt kell megállapítani, hogy az ismeretlen eredetű, tehát alaptalanul történt
         az EUR.1 bizonyítvány kiállítása, illetve a preferenciális vámtarifa alkalmazása (a C‑12/92. sz., Huygen és társai ügyben
         1993. december 7‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6381. o.] 17. és 18. pontja, a C‑153/94. és C‑204/94. sz., Faroe Seafood
         és társai egyesített ügyekben 1996. május 14‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑2465. o.] 16. pontja, valamint a fent hivatkozott
         Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 34. pontja).

      45      Ezen ítélkezési gyakorlattal ellentétes az, hogy az importőr az áruk ismeretlen eredetére, következésképpen arra a körülményre
         történő hivatkozással, hogy nem kizárható, hogy ezen áruk némelyike valóban preferenciális származással rendelkezik, kivonja
         magát a behozatali vámok utólagos beszedése alól.

      46      Az ítélkezési gyakorlatból éppen ellenkezőleg az következik, hogy a behozatal során meg nem fizetett vám utólagos beszedése
         a szokásos következménye annak, hogy az utólagos ellenőrzés nem teszi lehetővé az áruk EUR.1 bizonyítványban megjelölt származásának
         megerősítését (a fent hivatkozott Huygen és társai ügyben hozott ítélet 19. pontja és a Faroe Seafood és társai egyesített
         ügyekben hozott ítélet 16. pontja).

      47      Ahhoz, hogy az importőr eredményesen hivatkozhasson a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti jogos bizalomra,
         és ekként mentesüljön az e rendelkezés által előírt utólagos beszedés alól, három kumulatív feltételnek kell teljesülnie.
         Ehhez először is az szükséges, hogy az EUR.1 bizonyítványok szabálytalan kiállítása a hatáskörrel rendelkező hatóságok hibájának
         következtében történjék, a hatóságok által elkövetett hibának továbbá olyannak kell lennie, amelyet a megfizetésért felelős
         jóhiszemű személy ésszerűen nem észlelhetett, és végül e személynek be kell tartania a hatályos jogszabályokban megállapított
         rendelkezéséket (lásd különösen a fent hivatkozott Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 83. pontját,
         a C‑499/03. P. sz., Biegi Nahrungsmittel és Commonfood kontra Bizottság ügyben 2005. március 3‑án hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑1751. o.] 46. pontját, valamint a C‑173/06. sz. Agrover‑ügyben 2007. október 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑8783. o.]
         30. pontját).

      48      Amennyiben – amint az alapügyben – az exportáló állam hatóságai a közigazgatási együttműködési rendszer keretében hibás EUR.1
         bizonyítványokat állítottak ki, ezek kiállítását az említett 220. cikk (2) bekezdése b) pontjának második és harmadik albekezdése
         értelmében az említett hatóságok által elkövetett hibának kell tekinteni, hacsak nem bizonyosodik be, hogy a EUR.1 bizonyítványokat
         az exportőr által szolgáltatott hibás adatok alapján állították ki. Ha az említett bizonyítványokat az exportőr hamis nyilatkozatai
         alapján állították ki, úgy a fent említett három feltétel közül az első nem teljesül, következésképpen helye van a behozatali
         vámok utólagos beszedésének, kivéve ha – többek között – nyilvánvaló hogy az ilyen bizonyítványokat kiállító hatóságok tudatában
         voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áruk nem felelnek meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.

      49      Noha az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság nem kérdőjelezi meg az elvégzett vizsgálat jegyzőkönyvében foglalt azon
         megállapítást, miszerint a jamaikai hatóságok nem voltak és nem is lehettek tudatában annak, hogy az ARH által exportált textilek
         nem teljesítik az ahhoz szükséges feltételeket, hogy azokat jamaikai származásúaknak lehessen tekinteni, kételyeket táplál
         ugyanakkor a tekintetben, hogy a Hauptzollamt feladata‑e annak bizonyítása, hogy a hibás bizonyítványokat az e társaság által
         tett hamis nyilatkozatok alapján állították ki, vagy ellenkezőleg: az Afasiának kell bizonyítania, hogy az ARH helyesen mutatta
         be a tényeket a jamaikai hatóságoknak.

      50      Az említett bíróság azt kérdezi különösen, hogy az alapügy körülményeihez hasonló körülmények között hogyan alkalmazandó a
         Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának a Bíróság által a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott
         ítéletben nyújtott értelmezése.

      51      Az említett ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a vámhatóságok részéről nem elvárható annak bizonyítása, hogy az exportőr
         hamis nyilatkozatokat tett‑e, vagy sem, amennyiben bebizonyosodik, hogy az exportőr az alkalmazandó szabályozásból eredő kötelezettsége
         ellenére nem tartotta meg az igazolásokat legalább három éven keresztül. Ilyen körülmények között ugyanis az említett hatóságoknak
         nincs lehetőségük annak bizonyítására, hogy az exportőr által az EUR.1 bizonyítványok kiállítása érdekében benyújtott információk
         helytállóak‑e, vagy sem (a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 40. pontja).

      52      Az Afasia azt állítja, hogy ezen, a Bíróság által a Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélethez vezető ügyben
         elfogadott megoldás a jelen ügyre nem alkalmazható, hiszen az ARH számára lehetetlen volt az 1. jegyzőkönyv 28. cikkében rögzített
         azon kötelezettségének teljesítése, hogy a vonatkozó iratokat legalább három évig őrizze meg, mivel műhelyeit egy hurrikán
         még ezen időszak lejártát megelőzően megsemmisítette. Ezen vis maior esemény következménye az, hogy az a kérdés, hogy az EUR.1 bizonyítványokat az exportőr hamis nyilatkozatainak alapján állították‑e
         ki, nem megválaszolható, és a hibás bizonyítványok kiállítását tehát a jamaikai hatóságok által elkövetett hibának kell minősíteni.

      53      Ezen érvelés nem veszi figyelembe ugyanakkor azt a körülményt, hogy az OLAF, tekintettel arra, hogy nem tudott együttműködni
         az ARH és az Afasia csoport tulajdonosaival, valamint arra, hogy az ARH üzemeiben és irodahelyiségeiben a jamaikai hatóságokkal
         együttműködésben folytatott házkutatás során nem talált iratokat, vizsgálatát a fuvarokmányokra, valamint az exportált áruszállítmányokkal
         kapcsolatos, a jamaikai hatóságok birtokában lévő iratokra összpontosította, és összehasonlította az ezen iratokban szereplő
         adatokat a kínai vámhatóságok által megküldött adatokkal. Ezen iratok és az adatok ezen összehasonlítása alapján megállapítást
         nyert, hogy az ARH és a többi jamaikai exportőr által a jamaikai hatóságoknak címzett, ezen áruk származására vonatkozó nyilatkozatok
         csakis hamisak lehettek.

      54      Márpedig, amint azt az olasz kormány és a Bizottság helytállóan megjegyezte, amennyiben az exportáló ország hatóságait az
         exportőrök megtévesztették, úgy a hibás EUR.1 bizonyítványok kiállítását nem lehet maguk a hatóságok által elkövetett hibának
         tekinteni. E vonatkozásban az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy csak olyan hibák alapozzák meg az utólagos
         vámbeszedés mellőzéséhez fűződő jogot, amelyek a hatáskörrel rendelkező hatóságok tevőleges magatartására vezethetők vissza.
         Ilyen hiba hiányában a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja nem teszi lehetővé, hogy a megfizetésért felelős személy
         jogos bizalomra hivatkozzon (lásd különösen a fent hivatkozott Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 91.
         és 92. pontját, valamint a fent hivatkozott Agrover‑ügyben hozott ítélet 31. pontját). Ilyen körülmények között az Afasia
         vis maior esetének fennállására alapított érvei hatástalanok lesznek.

      55      A fentiek fényében a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontját akként
         kell értelmezni, hogy olyan helyzetben, amikor az áruk Unióba történő importálása céljából kiállított EUR.1 bizonyítványokat
         semmisnek nyilvánították, mert ezen bizonyítványok kiállítása tekintetében szabálytalanságok történtek, és az áruk e bizonyítványokban
         megjelölt preferenciális származása az utólagos ellenőrzés alapján nem volt megállapítható, az importőr a behozatali vámok
         utólagos beszedésével szemben nem hivatkozhat arra, hogy nem kizárható, hogy ezen áruk némelyike valóban preferenciális származású.

       A költségekről
      56      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az egyrészről az afrikai, karibi és csendes óceáni államok között és másrészről az Európai Közösség és tagállamai között létrejött,
            2000. június 23‑án Cotonouban aláírt és a Közösség részéről a 2002. december 19‑i 2003/159/EK tanácsi határozattal jóváhagyott
            partnerségi megállapodás V. melléklete 1. jegyzőkönyvének 32. cikkét akként kell értelmezni, hogy az olyan utólagos ellenőrzés
            eredményei, amely a valamely AKCS‑állam által kiállított EUR.1 bizonyítványokban megjelölt áruk származásának valódiságára
            vonatkozik, és amely nagyrészt a Bizottság, pontosabban az OLAF által ezen államban, ezen utóbbi felkérésére folytatott vizsgálatból
            áll, kötik azt a tagállamot, amelynek területére az árukat importálták, amennyiben – és ennek vizsgálata a kérdést előterjesztő
            bíróság feladata – e hatóság részére olyan dokumentumot küldtek, amely egyértelműen rögzíti, hogy ezen AKCS‑állam az említett
            eredményeket a magáénak fogadja el.
      2)      A 2000. november 16‑i 2700/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról
            szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 20. cikke (2) bekezdésének b) pontját akként kell értelmezni, hogy
            olyan helyzetben, amikor az áruk Unióba történő importálása céljából kiállított EUR.1 bizonyítványokat semmisnek nyilvánították,
            mert ezen bizonyítványok kiállítása tekintetében szabálytalanságok történtek, és az áruk e bizonyítványokban megjelölt preferenciális
            származása az utólagos ellenőrzés alapján nem volt megállapítható, az importőr a behozatali vámok utólagos beszedésével szemben
            nem hivatkozhat arra, hogy nem kizárható, hogy ezen áruk némelyike valóban preferenciális származású.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2013. szeptember 12-i ítélete. # The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs kontra Sunico ApS és társai. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Østre Landsret - Dánia. # Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés - A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóság, a határozatok elismerése és végrehajtása - 44/2001/EK rendelet - Az 1. cikk (1) bekezdése - Hatály - A »polgári és kereskedelmi ügy« fogalma - Hatóság keresete - Kártérítés héaalanynak nem minősülő harmadik személynek adócsalásban való közreműködése miatt. # C-49/12. sz. ügy

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2013. szeptember 12. (
            *1
         )
      „Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés — A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóság, a határozatok elismerése és végrehajtása — 44/2001/EK rendelet — Az 1. cikk (1) bekezdése — Hatály — A »polgári és kereskedelmi ügy« fogalma — Hatóság keresete — Kártérítés héaalanynak nem minősülő harmadik személynek adócsalásban való közreműködése miatt”
      A C‑49/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Østre Landsret (Dánia) a Bírósághoz 2012. január 31‑én érkezett, 2012. január 25‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      és
      a Sunico ApS,
      az M & B Holding ApS,

         Sunil Kumar Harwani között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (előadó) és C. G. Fernlund bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. február 21‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Sunico ApS, az M & B Holding ApS és Sunil Kumar Harwani képviseletében O. Spiermann advokat,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében L. Christie, S. Ossowski és S. Lee, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: A. Henshaw barrister,

               —

               a svájci kormány képviseletében D. Klingele, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Wilderspin és C. Barslev, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2013. április 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o. és HL 2011. L 124., 47. o.) 1. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának adó‑ és vámhatósága; a továbbiakban: Commissioners) és a Sunico ApS, az M & B Holding ApS, valamint S. K. Harwani (a továbbiakban együtt: Sunico) között, a Sunico tulajdonát képező, dán területen található eszközök Commissioners általi lefoglalásának megerősítése tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 44/2001 rendelet

               3

               A 44/2001 rendelet (6)–(7) preambulumbekezdése kimondja:

                        „(6)

                        A polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok szabad mozgásának biztosítása érdekében szükséges és célszerű, hogy a joghatóságra, valamint a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályokat kötelező és közvetlenül alkalmazandó uniós jogi aktus rendezze.

                        (7)

                        E rendelet hatályának – egyes, pontosan meghatározott ügyektől eltekintve – ki kell terjednie valamennyi jelentős polgári és kereskedelmi ügytípusra.”

               4

               E rendelet 1. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint határozza meg ennek tárgyi hatályát:
               „E rendeletet polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni a bíróság jellegére való tekintet nélkül. E rendelet nem terjed ki különösen az adó‑, vám‑ vagy közigazgatási ügyekre.”

         Az EK–Dánia‑megállapodás

               5

               Az Európai Közösség és a Dán Királyság között a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, Brüsszelben 2005. október 19‑én aláírt, az Európai Unió nevében a 2006. április 27‑i 2006/325/EK tanácsi határozattal (HL L 120., 22. o.) jóváhagyott megállapodás (HL 2005. L 299., 62. o., a továbbiakban: EK–Dánia‑megállapodás) célja a 44/2001 rendelet rendelkezéseinek és végrehajtási intézkedéseinek az Európai Unió és a Dán Királyság közötti kapcsolatokban való alkalmazása. Az EK–Dánia‑megállapodás a 12. cikke (2) bekezdésének megfelelően 2007. július 1‑jén lépett hatályba (HL 2007. L 94., 70. o.).

               6

               E megállapodás preambuluma a következőképpen hangzik:
               „[...]
               Figyelembe véve, hogy az Európai [Unió] Bíróságának ugyanilyen feltételekkel kell hatáskörrel bírnia arra, hogy döntést hozzon e megállapodás érvényességére és értelmezésére vonatkozóan valamely dán bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben, továbbá hogy a dán bíróságoknak ennélfogva ugyanolyan feltételekkel kell előzetes döntéshozatalt kérnie a [44/2001 rendelet] és végrehajtási intézkedései értelmezése tekintetében, mint a többi tagállam bíróságainak.
               [...]”

               7

               Az említett megállapodásnak a „Polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása” című 2. cikkének (1) bekezdése értelmében:
               „A [44/2001] rendeletben – mely rendeletet e megállapodáshoz csatolták és annak részét képezi – foglalt rendelkezések a rendelet 74. cikke (2) bekezdése alapján elfogadott és – az e megállapodás hatálybalépését követően elfogadott végrehajtási intézkedések tekintetében – e megállapodás 4. cikkének megfelelően a [Dán Királyság] által végrehajtott végrehajtási intézkedéseivel együtt, továbbá a rendelet 74. cikkének (1) bekezdése alapján elfogadott intézkedések a nemzetközi jog szabályai szerint nyernek alkalmazást [az Unió] és [a Dán Királyság] közötti kapcsolatokban.”

               8

               Ugyanezen megállapodásnak „Az Európai [Unió] Bíróságának a megállapodás értelmezésére vonatkozó hatásköre” című 6. cikkének (1) és (6) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Amennyiben egy dán bíróság előtt folyamatban lévő ügyben e megállapodás érvényességére vagy értelmezésére vonatkozó kérdés merül fel, e bíróságnak az Európai [Unió] Bíróságához kell fordulnia döntésért, amennyiben ugyanilyen körülmények esetén az Európai Unió valamely más tagállama bíróságának is így kellene eljárnia a [44/2001] rendelet és e megállapodás 2. cikke (1) bekezdésében említett végrehajtási intézkedések tekintetében.
               [...]
               (6)   Amennyiben az [EK‑Szerződés] rendelkezései a Bíróság által hozott döntéseket érintően módosulnak, és ez kihat a [44/2001] rendelettel kapcsolatosan hozott döntésekre is, [a Dán Királyság] értesítheti az [Európai] Bizottságot arról a döntéséről, hogy a módosításokat e megállapodás tekintetében nem alkalmazza. Az értesítést a módosítások hatálybalépése napján vagy ettől számított 60 napon belül kell megtenni.
               Ebben az esetben e megállapodást megszűntnek kell tekinteni. E megállapodás az értesítés után 3 hónappal szűnik meg.”

         A dán jog

               9

               A dán polgári perrendtartás (retsplejeloven) 634. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „A lefoglalást követő egy héten belül a hitelezőnek keresetet kell indítania a foglalással érintett követelés tárgyában, kivéve ha az adós a lefoglalási eljárás alatt vagy azt követően lemond az érdemi eljárás lefolytatásáról. E kereset benyújtásával egyidejűleg a hitelezőnek külön kérelmet is be kell nyújtania a lefoglalás megerősítésére.”

               10

               E perrendtartás 634. §‑ának (5) bekezdése a következőket mondja ki:
               „Amennyiben az érintett követeléshez kapcsolódó eljárás külföldi bíróság előtt van folyamatban, és az ítélet várhatóan kötelező erővel bír Dániában, az (1) bekezdés alapján indított eljárásban történő döntéshozatalt el kell halasztani mindaddig, amíg a külföldi eljárásban meghozzák a jogerős ítéletet. A bíróság mindazonáltal azonnal dönthet a lefoglalást elrendelő határozat megerősítésére vonatkozó kérdésekről.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               11

               Az állítólagos „körhinta” jellegű hozzáadottértékadó‑ (a továbbiakban: héa)‑csalás miatt, amely az angol Kincstár kárára lehetővé tette ezen adó kikerülését, a Commissioners mind az Egyesült Királyságban, mind pedig Dániában bírósági eljárást kezdeményeztek.

               12

               Egyrészről, ami az Egyesült Királyságban kezdeményezett eljárást illeti, a Commissioners 2010. május 17‑én a High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) (Egyesült Királyság) előtt több, Dániában székhellyel rendelkező jogi személy – köztük a Sunico – és Dániában lakóhellyel rendelkező természetes személy ellen keresetet indítottak.

               13

               Az e bíróság előtt megvitatott kérdés arra vonatkozott, hogy a Commissioners az olyan külföldi illetőségű társaságokkal szemben, mint a Sunico, követelhetnek‑e a kártérítési keresetben (claim for damages) valamely adóalany által az Egyesült Királyságban meg nem fizetett hozzáadottérték‑adó mértékének megfelelő kártérítést, azon indokból, hogy e külföldi illetőségű személyek az angol jog értelmében vett, csalás elkövetésében való megállapodásban (tortious conspiracy to defraud) vettek részt. Pontosabban, a Commissioners azt állították, hogy az említett külföldi illetőségű személyek az Egyesült Királyság területén „körhinta” jellegű héacsalást követtek el. A Commissioners továbbá előadták, hogy ezen adókijátszási mechanizmus útján szerzett összegek tényleges haszonélvezői pontosan e külföldi illetőségű személyek, mivel az Egyesült Királyságban nem minősülnek héaalanynak.

               14

               Az e héakörhintában részt vevő – az Egyesült Királyságban – héaalany sem a High Court of Justice előtti eljárásban, sem pedig az alapjogvitában nem szerepel félként.

               15

               Mivel ugyanezen külföldi illetőségű személyek az Egyesült Királyság héára vonatkozó jogszabályai alapján nem vonhatók felelősségre, a Commissionners a High Court of Justice előtti keresetüket e tagállam jogszabályainak a jogellenes összejátszáshoz (unlawful means conspiracy) kapcsolódó jogellenes károkozásért vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményért (tort) fennálló felelősségre vonatkozó rendelkezéseire alapították.

               16

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat meghozatalakor a High Court of Justice előtti eljárás még folyamatban volt.

               17

               Ezen keresetindítás előtt a dán adóhatóságok – a Commissioners kérelmére – információt szolgáltattak a High Court of Justice elé állított külföldi illetőségű személyekről a hozzáadottérték‑adó területén történő közigazgatási együttműködésről, valamint a 218/92/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. október 7‑i 1798/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 264., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 392. o.) alapján.

               18

               Másrészről a Commissioners Dániában is kezdeményeztek eljárásokat.

               19

               2010. május 18‑án, a Commissioners kérelmére a Fogedret i København (koppenhágai végrehajtási bíróság [Dánia]) jóváhagyta a Sunico tulajdonát képező és a dán területen található eszközök lefoglalását a Commissioners kártérítési keresetének biztosítékaként.

               20

               A Sunico ezen lefoglalást elrendelő végzés ellen fellebbezést nyújtott be, amelyet az Østre Landsret (Dánia) 2010. július 2‑án elutasított.

               21

               2010. május 25‑én a Københavns Byret (koppenhágai körzeti bíróság [Dánia]) előtt külön beadványként előterjesztett keresetükben a Commissioners a polgári perrendtartás 634. §‑a (1) bekezdésének megfelelően azt kérték, hogy ez a bíróság erősítse meg a Fogedret i København által elrendelt lefoglalást, valamint a meg nem fizetett héa összegének megfelelő 40391100,01 font sterling (GBP) megfizetésére való kötelezést.

               22

               A Sunico egyrészt azt kérte, hogy a Commissioners pénzkövetelését mint elfogadhatatlant, de legalábbis mint megalapozatlant utasítsák el, másrészt pedig a keresetnek a lefoglalást érintő részét illetően szüntessék meg a lefoglalást.

               23

               2010. szeptember 8‑án hozott végzésével a Københavns Byret az ügyet a kérdést előterjesztő bíróság elé utalta.

               24

               Ez utóbbi bíróság úgy döntött, hogy külön vizsgálja azt a kérdést, hogy a polgári perrendtartás 634. §‑ának (5) bekezdése értelmében fel kell‑e függeszteni az előtte folyamatban lévő eljárást a High Court of Justice előtt folyamatban lévő eljárás befejezéséig.

               25

               A kérdést előterjesztő bíróság különösen arra vár választ, hogy az Egyesült Királyság bíróságaihoz 2010. május 17‑én benyújtotthoz hasonló kereset a 44/2001 rendelet hatálya alá tartozik‑e, úgy hogy e rendelet és az EK–Dánia‑megállapodás értelmében az e bíróságok által hozott ítélet Dániában elismerhető és végrehajtható.

               26

               E körülményekre tekintettel az Østre Landsret úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjesztette előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
               „Úgy kell‑e értelmezni a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 44. cikkét, hogy annak hatálya alá tartozik az az eset, amikor valamely tagállam hatósága kártérítés iránti keresetet nyújt be a más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozások, valamint ott lakóhellyel rendelkező természetes személyek ellen, azt állítva, hogy az első tagállam nemzeti joga értelmében az első tagállamot megillető héa meg nem fizetésében való részvétellel megvalósuló csalás elkövetésében való jogellenes megállapodás történt?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               27

               Előzetesen meg kell állapítani, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy határozatot hozzon az előzetes döntéshozatal iránti kérelemről.

               28

               Amint ugyanis a Bizottság a Bíróság előtti tárgyaláson megerősítette, az EK 68. cikket hatályon kívül helyező Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően a Dán Királyság nem élt az EK–Dánia‑megállapodás 6. cikkének (6) bekezdésében megállapított lehetőséggel, és a Bizottságot a módosítások hatálybalépése napjától számított 60 napon belül nem értesítette azon döntéséről, hogy az EK‑Szerződés e módosítását nem alkalmazza. Ebből következik, hogy az EK 68. cikk hatályon kívül helyezése következtében a polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködéssel kapcsolatos előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére való jogosultság olyan bíróságokra történő kiterjesztése, amelyek határozatai ellen van jogorvoslati lehetőség, a kérdést előterjesztő bíróságra is alkalmazandó.

               29

               A kérdésével e bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 44/2001 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügy” fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy az magában foglalja az olyan eljárást, amelyben valamely tagállam hatósága más tagállami illetőségű természetes vagy jogi személyektől az első tagállamban esedékes héa kijátszására irányuló megállapodásból fakadó károk ellentételezéseként kártérítést követel.

               30

               A kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás folytatását kérő Sunico azzal érvel, hogy az ellene indított kártérítés iránti kereset alapján az Egyesült Királyság bíróságai által hozott ítélet várhatóan nem bír kötelező erővel Dániában. Az ilyen ítélet a 44/2001 rendelet értelmében nem végrehajtható Dániában, mivel a Commissioners kártérítés iránti kérelme arra alapít, hogy valamely harmadik személy – az Egyesült Királyságban – héaalany nem fizette meg ezt az adót, ennélfogva ez a kérelem a héával kapcsolatos angol jog hatálya alá tartozik. Következésképpen a Sunico szerint az ilyen kereset nem tartozik e rendelet hatálya alá, mivel az az adóügyeket kifejezetten kizárja.

               31

               A Commissioners, akik a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárások felfüggesztését kérték, azzal érvelnek, hogy a Sunicóval szemben indított kártérítés iránti kereset alapján az Egyesült Királyság bíróságai által hozott ítéletek a 44/2001 rendelet és az EK–Dánia‑megállapodás értelmében végrehajthatók Dániában.

               32

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy mivel a 44/2001 rendelet immár felváltotta a tagállamok közötti kapcsolatokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló 1968. szeptember 27‑i egyezményt (HL 1972. L 299., 32. o., a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény), a Bíróságnak ezen egyezményre vonatkozó értelmezése az említett rendeletre is vonatkozik, amennyiben ezen rendelet és a Brüsszeli Egyezmény rendelkezései egyenértékűnek minősíthetők (lásd különösen a C‑645/11. sz., Sapir és társai ügyben 2013. április 11‑én hozott ítélet 31. pontját). Ezenkívül a 44/2001 rendelet (19) preambulumbekezdéséből az következik, hogy biztosítani kell a Brüsszeli Egyezmény és e rendelet értelmezése közötti folytonosságot.

               33

               Ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy a 44/2001 rendelet hatálya a Brüsszeli Egyezmény hatályához hasonlóan a „polgári és kereskedelmi ügyek” fogalmára korlátozódik. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy ezt a hatályt alapvetően olyan tényezőkre tekintettel határozták meg, amelyek a peres felek közötti jogviszony jellegére vagy a jogvita tárgyára vezethetők vissza (lásd különösen a C-406/09. sz. Realchemie Nederland ügyben 2011. október 18-án hozott ítélet [EBHT 2011., I-9773. o.] 39. pontját és a fent hivatkozott Sapir és társai ügyben hozott ítélet 32. pontját).

               34

               A Bíróság így azt is kimondta, hogy bár egyes olyan jogviták, amelyekben valamely hatóság áll szemben egy magánszeméllyel, a 44/2001 rendelet hatálya alá tartozhatnak, ez nem vonatkozik arra az esetre, amikor a hatóság közhatalmat gyakorol (lásd különösen a fent hivatkozott Sapir és társai ügyben hozott ítélet 33. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               35

               Annak meghatározásához, hogy az alapügyhöz hasonló jogvitában erről van‑e szó, meg kell vizsgálni a Commissioners által az Egyesült Királyságban a High Court of Justice‑hoz benyújtott kereset alapját és megindításának szabályait (lásd analógia útján a C-271/00. sz. Baten-ügyben 2002. november 14-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-10489. o.] 31. pontját és a C-266/01. sz. Préservatrice foncière TIARD ügyben 2003. május 15-én hozott ítélet [EBHT 2003., I-4867. o.] 23. pontját).

               36

               Ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy az e bíróság elé terjesztett kérelem tényállási alapja a Sunico és az e bíróság elé állított többi külföldi illetőségű személy állítólagos csalárd magatartása, akikkel szemben azt róják fel, hogy az Egyesült Királyság területén részt vettek a termékek értékesítésére irányuló ügyletek olyan láncolatában, amely a „héakörhinta” jellegű adókijátszási mechanizmus megszervezését célozta, lehetővé téve az e tagállami illetőségű személy által fizetendő adó elkerülését, és akik ezáltal az ezen adókijátszás révén megszerzett összegek tényleges haszonélvezőivé váltak.

               37

               Ami a Commissioners kérelmének jogi alapját illeti, a Commissionersnek a Sunicóval szemben benyújtott keresete nem az Egyesült Királyság héával kapcsolatos jogszabályain alapul, hanem a Sunico csalás elkövetésében való megállapodásban való állítólagos részvételén, amely e tagállamnak a jogellenes károkozásért vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményért való polgári jogi felelősségre vonatkozó jogszabályainak hatálya alá tartozik.

               38

               Ugyanígy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az is következik, hogy a Sunico és a High Court of Justice elé állított többi külföldi illetőségű személy az Egyesült Királyságban nem minősül héaalanynak, ennélfogva e tagállam jogszabályai értelmében nem kötelesek ezt az adót megfizetni.

               39

               Amint a Bizottság és az Egyesült Királyság Kormánya e jogviszony vonatkozásában kifejtette, a Commissioners nem gyakorol olyan közhatalmi jogosítványokat, amelyek eltérnek a magánszemélyek közötti viszonyokban alkalmazandó szabályoktól. Különösen, amint a főtanácsnok az indítványának 44. pontjában hangsúlyozta, a Commissioners a közhatalmi eljárás esetében egyébként szokásostól eltérően nem foglalhatja végrehajtható okiratba és hajthatja végre maga a követelést, hanem a jelen ügyéhez hasonló helyzetben annak érvényesítéséhez a rendes jogi utat kell igénybe vennie.

               40

               Ebből következik, hogy a Commissioners és a Sunico között fennálló jogviszony nem minősül a közhatalmi jogosítványok alkalmazását lehetővé tévő közjogi – a jelen esetben adójogi – jogviszonynak.

               41

               Kétségtelen, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik, hogy a Commissioners által követelt kártérítés mértéke megfelel az egyesült királysági illetőségű személy által fizetendő héa összegének. Az a tény azonban, hogy a Sunico jogellenes károkozásért való felelősségének mértéke – a Commissioners felé – megegyezik valamely adóalany adókötelezettségének a Commissioners számára fizetendő összegével, nem tekinthető annak bizonyítékaként, hogy a Commissionersnek a High Court of Justice előtti keresete a Sunicóval szemben gyakorolt közhatalmából ered, mivel nem vitatott, hogy a Commissioners és a Sunico között fennálló jogviszony nem az Egyesült Királyság héára vonatkozó jogszabályainak hatálya alá tartozik, hanem e tagállamnak a jogellenes károkozásért vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményért való polgári jogi felelősségre vonatkozó jogszabályainak hatálya alá.

               42

               Végül, ami azt a kérdést illeti, hogy a Commissioners által az 1798/2003 rendelet alapján a High Court of Justice előtti keresetindítást megelőzően a dán hatóságokhoz címzett tájékoztatáskérés befolyásolja‑e a Commissioners és a Sunico közötti jogviszony jellegét, meg kell jegyezni, hogy a Bíróság rendelkezésére álló iratokból nem derül ki, hogy a High Court of Justice előtt folyamatban lévő eljárásban a Commissioners felhasználta‑e a közhatalmi jogosítványai révén megszerzett bizonyítékokat.

               43

               Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, amint azt a főtanácsnok az indítványának 45. pontjában hangsúlyozta, hogy ez így van‑e, illetve adott esetben, hogy a Commissioners a Sunicóval és a High Court of Justice elé állított többi külföldi illetőségű személlyel szembeni keresetüket illetően valamely magánszeméllyel azonos helyzetben voltak‑e.

               44

               A fentiekre tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 44/2001 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügy” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja az olyan eljárást, amelyben valamely tagállam hatósága valamely más tagállami illetőségű természetes vagy jogi személyektől az első tagállamban esedékes héa kijátszására irányuló megállapodásból fakadó károk ellentételezéseként kártérítést követel.

         A költségekről

               45

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügy” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja az olyan eljárást, amelyben valamely tagállam hatósága más tagállami illetőségű természetes vagy jogi személyektől az első tagállamban esedékes hozzáadottérték‑adó kijátszására irányuló megállapodásból fakadó károk ellentételezéseként kártérítést követel.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: dán.