title: A Törvényszék (második tanács) 2011. október 26-i ítélete.#Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A BAM közösségi ábrás védjegy bejelentése - BAM korábbi nemzeti ábrás védjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A termékek hasonlóságának hiánya - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-426/09. sz. ügy.

text:
      A Törvényszék (második tanács) 2011. október 26‑i ítélete – Bayerische Asphaltmischwerke kontra OHIM – Koninklijke BAM Groep
            (bam)
      (T‑426/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A BAM közösségi ábrás védjegy bejelentése – A BAM korábbi nemzeti ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A termékek hasonlóságának hiánya – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 61–62. pont)

      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának a Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe és a Koninklijke
                  BAM Groep NV közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2009. augusztus 11‑én hozott határozata (R 1005/2008‑2. sz. ügy)
                  ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe viseli a saját, valamint a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal
                     (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) és a Koninklijke BAM Groep NV részéről felmerült költségeket, beleértve ez utóbbi
                     esetében a fellebbezési tanács előtti eljárásban felmerült költségeket is.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) február 27.-i ítélete: 2002. # Eurocool Logistik GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - EUROCOOL szó. # T-34/00. sz. ügy


A Bíróság 1982. február 10-i ítélete. # Rudolf Flender KG és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # ESZAK. # 74/81. sz. ügy


A Törvényszék (hatodik tanács) 2014. szeptember 25-i ítélete. # Ted-Invest EOOD kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-516/12. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2009. október 6-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Svéd Királyság.#Tagállami kötelezettségszegés - Környezet - 91/271/ EGK irányelv - Települési szennyvíz kezelése - Szigorúbb nitrogénkezelés megkövetelésének elmulasztása valamennyi, 10 000 lakosegyenértéknél nagyobb agglomerációt kiszolgáló települési szennyvíztisztító telepen.#C-438/07. sz. ügy.

text:
      C‑438/07. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Svéd Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Környezet – 91/271/EGK irányelv – Települési szennyvíz kezelése – Szigorúbb nitrogénkezelés megkövetelésének elmulasztása valamennyi, 10 000 lakosegyenértéknél nagyobb agglomerációt kiszolgáló
         települési szennyvíztisztító telepen”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Környezet – Települési szennyvizek kezelése – 91/271 irányelv
      (EK 174. cikk, (2) bekezdés; 91/271 tanácsi irányelv, 3. cikk, (1) bekezdés, második albekezdés, és 5. cikk, (2) bekezdés)
      2.        Környezet – Települési szennyvizek kezelése – 91/271 irányelv
      (91/271 tanácsi irányelv, 5. cikk, (2) és (3) bekezdés és I. melléklet, B. szakasz, 3. pont és II. melléklet, A. szakasz,
            a) pont, második albekezdés)
      3.        Környezet – Települési szennyvizek kezelése – 91/271 irányelv
      (91/271 tanácsi irányelv, 5. cikk, (5) bekezdés)
      1.        A 98/15/EK bizottsági irányelvvel módosított, a települési szennyvíz kezeléséről szóló 91/271 irányelv 5. cikkének (2) bekezdéséből
         kitűnik, hogy a 10 000 lakosegyenértéknél nagyobb agglomerációk valamely érzékeny területre kibocsátott települési szennyvize
         összességének legkésőbb 1998. december 31‑ig a hivatkozott irányelv 4. cikkében leírtnál szigorúbb követelményeket kielégítő
         kezelés tárgyát kellett képeznie. E tekintetben közömbös, hogy a szennyvizet közvetlenül vagy közvetetten bocsátják‑e ki érzékeny
         területre. Ez megfelel a Közösség környezetpolitikája által az EK 174. cikkének (2) bekezdése értelmében célul tűzött magas
         szintű védelemnek.

      (vö. 29–30. pont)
      2.        A 98/15 irányelvvel módosított, a települési szennyvíz kezeléséről szóló 91/271 irányelv I. melléklete B. szakaszának 3. pontjával
         összefüggésben értelmezett 5. cikkének (3) bekezdése szerint az ezen irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében előírt kezelés
         szigorúbb az ugyanezen irányelv 4. cikkében leírt kezelésnél, és a gyűjtőrendszerekbe vezetett és 10 000 lakosegyenértéknél
         nagyobb agglomerációk által kibocsátott települési szennyvízre vonatkozik. A hivatkozott kezelés az eutrofizációnak kitett
         érzékeny területek kibocsátásai tekintetében az ugyanezen melléklet 2. táblázatában foglalt követelmények tiszteletben tartását
         vonja maga után, figyelemmel azonban az ugyanezen irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontjának második albekezdésében
         foglalt rendelkezésekre is, amelyek előírják, hogy a nagy agglomerációk esetében gondoskodni kell a foszfor és/vagy nitrogén
         eltávolításáról, hacsak nem bizonyítható, hogy ennek nincs hatása az eutrofizáció mértékére.

      (vö. 36–37. pont)
      3.        A 98/15 irányelvvel módosított, a települési szennyvíz kezeléséről szóló 91/271 irányelv 5. cikke (5) bekezdésének megfelelően
         a nitrogénterhelés csökkentésére irányuló kötelezettség attól függ, hogy az érzékeny tengeri területek vízgyűjtő területein
         elhelyezkedő települési szennyvíztisztító telepek kibocsátásai milyen mértékben járulnak hozzá az előbbiek szennyezéséhez.
         Emellett a valamely érzékeny terület vízgyűjtő területein elhelyezkedő települési szennyvíztisztító telepek akár közvetlen,
         akár közvetett kibocsátásaira a hivatkozott irányelv 5. cikkének (5) bekezdése értelmében csak akkor vonatkoznak az érzékeny
         területekre vonatkozó követelmények, ha e kibocsátások hozzájárulnak e terület szennyezéséhez. Ennélfogva okozati összefüggés
         kell, hogy fennálljon a hivatkozott kibocsátások és az érzékeny területek szennyezése között.

      (vö. 43–47. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2009. október 6.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Környezet – 91/271/ EGK irányelv – Települési szennyvíz kezelése – Szigorúbb nitrogénkezelés megkövetelésének elmulasztása valamennyi, 10 000 lakosegyenértéknél nagyobb agglomerációt kiszolgáló
         települési szennyvíztisztító telepen”

      A C‑438/07. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2007. szeptember 18‑án,
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: I. Koskinen és L. Parpala, M. Patakia és S. Pardo Quintillán, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Svéd Királyság (képviseli: A. Falk, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      támogatja:
      a Finn Köztársaság (képviselik: J. Heliskoski és A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben)

      beavatkozó,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, A. Ó Caoimh, J. Klučka, U. Lõhmus és A. Arabadjiev (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. február 19‑i tárgyalásra
      a főtanácsnok indítványának a 2009. március 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetével az Európai Közösségek Bizottsága annak megállítását kéri a Bíróságtól, hogy a Svéd Királyság – mivel 1998. december
         31‑ig nem biztosította, hogy a 10 000 lakosegyenértéknél (LE) nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepeinek
         közvetlenül az érzékeny területekre vagy azok vízgyűjtő területeire engedett valamennyi kibocsátása megfeleljen az 1998. február
         27‑i 98/15/EK bizottsági irányelvvel (HL L 267., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 27. o.) módosított,
         a települési szennyvíz kezeléséről szóló, 1991. május 21‑i 91/271/EGK tanácsi irányelv (HL L 135., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás
         15. fejezet, 2. kötet, 26. o.; a továbbiakban: 91/271 irányelv) I. mellékletében előírt vonatkozó követelményeknek – nem teljesítette
         a 91/271 irányelv 5. cikkének (2), (3) és (5) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A Balti-tenger térsége tengeri környezetének védelméről szóló egyezmény
      2        Egyes tagállamok és az Orosz Föderáció mellett az Európai Közösség is részese a Balti-tenger térsége tengeri környezetének
         védelméről szóló egyezménynek (az 1992‑ben felülvizsgált Helsinki egyezmény) (HL 1994. L 73., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás
         11. fejezet, 19. kötet, 273. o.; a továbbiakban: Balti-tengerről szóló egyezmény), amelyet a Balti-tenger térsége tengeri
         környezetének védelméről szóló egyezménynek (az 1992‑ben felülvizsgált Helsinki egyezmény) a Közösség nevében történő megkötéséről
         szóló, 1994. február 21‑i 94/157/EK tanácsi határozattal fogadtak el (HL L 73., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet,
         19. kötet, 291. o.).

       A közösségi szabályozás
      3        A 91/271 irányelv 1. cikke értelmében, a települési szennyvíz összegyűjtésére, kezelésére és kibocsátására, valamint egyes
         ipari szektorok szennyvizének kezelésére és kibocsátására vonatkozik, célja pedig a környezet megóvása a fent említett szennyvízkibocsátások
         káros hatásaitól.

      4        Ezen irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
      (1)      »települési szennyvíz«: a háztartási szennyvíz vagy a háztartási és ipari szennyvíz illetve csapadékvíz keveréke;
      [...]
      (4)      »agglomeráció«: olyan terület, ahol a népesség illetve a gazdasági tevékenység elegendően koncentrált ahhoz, hogy a települési
         szennyvizet összegyűjtsék, és egy települési szennyvíztisztító telepre vagy a végső kibocsátási pontra vezessék;

      (5)      »gyűjtőrendszer«: olyan vezetékrendszer, amely összegyűjti és elvezeti a települési szennyvizet;
      (6)      »1 LE (lakosegyenérték)«: szerves, biológiailag lebontható terhelés, amelynek ötnapos biokémiai oxigénigénye (BOI 5) 60 g
         oxigén/nap;

      […]
      (8)      »másodlagos kezelés«: a települési szennyvíznek általában biológiai tisztítást és utóülepítést magában foglaló vagy más eljárással
         való tisztítása, amely megfelel az I. melléklet 1. táblázatában megállapított követelményeknek;

      (9)      »megfelelő kezelés«: a települési szennyvíz kezelése bármely olyan eljárással illetve ártalmatlanító rendszerrel, amely biztosítja,
         hogy a kibocsátott vizet befogadó víz megfeleljen a vonatkozó minőségi követelményeknek és ezen, valamint más vonatkozó közösségi
         irányelvek követelményeinek;

      […]
      (11)      »eutrofizáció«: tápanyagoknak, különösen nitrogén-, illetve foszforvegyületeknek a vízben való feldúsulása, ami algák és magasabb
         rendű növények növekedésének felgyorsulását okozza, és ezzel a biológiai egyensúly megbomlásához, és a szóban forgó víz minőségének
         romlásához vezet;

      [...]
      (13)      »tengerparti vizek«: a sekély víz vonalán vagy a torkolat külső határán kívüli vizek.”
      5        A fenti irányelv által említett szennyvízre alkalmazandó általános szabályok az irányelv 4. cikkében találhatóak, amely (1) bekezdésében
         az alábbiak szerint rendelkezik:

      „A tagállamok biztosítják, hogy a gyűjtőrendszerekbe vezetett szennyvizet vízbe történő kibocsátás előtt másodlagos kezelésnek
         vagy egy ezzel egyenértékű kezelésnek vessék alá [...]”

      6        A 91/271 irányelv 5. cikke a következőképpen szól:

      „(1)      A (2) bekezdés érdekében a tagállamok 1993. december 31‑ig kijelölik az érzékeny területeket, a II. mellékletben megállapított
         kritériumoknak megfelelően.

      (2)      A tagállamok biztosítják, hogy a gyűjtőrendszerekbe vezetett települési szennyvizet érzékeny területekre való kibocsátásuk
         előtt a 4. cikkben leírtnál szigorúbb követelményeket kielégítő tisztításnak vessék alá, legkésőbb 1998. december 31‑ig, a
         10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk minden kibocsátott vize esetében.

      (3)      A (2) bekezdésben leírt települési szennyvíztisztító telepek kibocsátásának meg kell felelnie az I. melléklet B. szakaszának
         megfelelő követelményeinek. [...]

      [...]
      (5)      Az érzékeny területek vízgyűjtő területein elhelyezkedő és azok szennyezéséhez hozzájáruló települési szennyvíztisztító telepek
         kibocsátásaira a (2), (3) és (4) bekezdés vonatkozik.

      [...]”
      7        Az irányelv I. melléklete B. szakasza 2. és 3. pontjának a szövege a következő:

      „2.      A települési szennyvíztisztító telepekről kibocsátott, a 4. és 5. cikknek megfelelően kezelt szennyvizeknek ki kell elégíteniük
         az 1. táblázat követelményeit.

      3.      A települési szennyvíztisztító telepek a II. melléklet A. szakaszának a) pontjában megjelölt, eutrofizációnak kitett érzékeny
         területekre történő kibocsátásainak ezenfelül ki kell elégíteniük a 2. táblázat követelményeit is.”

      8        Az említett I. melléklet 2. táblázatának szövege a következő:

      „2. táblázat: A települési szennyvíztisztító telepeknek a II. melléklet A. szakaszának a) pontjában megjelölt eutrofizációra hajlamos érzékeny
         területre történő kibocsátásaira vonatkozó követelmények. A helyi sajátosságoktól függően egyik vagy mindkét paraméter alkalmazható.
         Vagy a koncentrációra, vagy a százalékos csökkenésre vonatkozó értékeket kell alkalmazni.”

      9        E táblázat 2. sora szerint a teljes nitrogénnak vagy 15 mg/l maximális koncentrációt kell mutatnia a 10 000 és 100 000 LE
         közötti agglomerációk esetében, és 10 mg/l koncentrációt a nagyobb agglomerációk esetében, vagy 70‑80%‑os minimális csökkentési
         százaléknak kell rá vonatkoznia.

      10      A 91/271 irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontjának második bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Az alábbi elemeket kell figyelembe venni annak megfontolásakor, hogy milyen tápanyagot kell csökkenteni további kezelés során:
      i.      tavak, valamint folyók, amelyek olyan tavakba/tározókba/zárt öblökbe ömlenek, amelyekben kicsi a vízcsere, és ezáltal bekövetkezhet
         a tápanyagok feldúsulása. Ezeken a területeken gondoskodni kell a foszfor eltávolításáról, kivéve ha bizonyítható, hogy ennek
         nincs hatása az eutrofizáció mértékére. Nagy agglomerációkból származó vízkibocsátás esetén a nitrogén eltávolítását is meg
         kell fontolni;

      ii.      gyenge vízcseréjű torkolatok, öblök és más parti vizek, vagy amelyekbe nagy mennyiségű tápanyag kerül. Ezeken a területeken
         a kisebb agglomerációk kibocsátásainak általában nincs nagy jelentősége, de nagy agglomerációk esetében gondoskodni kell a
         foszfor és/vagy a nitrogén eltávolításáról is, hacsak nem bizonyítható, hogy ennek nincs hatása az eutrofizáció mértékére.”

      A nemzeti szabályozás
      11      A nemzeti szabályozásnak a Svéd Királyság beadványaiban történt ismertetéséből kitűnik, hogy minden olyan tevékenység és intézkedés,
         amely a környezet szempontjából nagy jelentőséggel bír, a svéd környezetvédelmi törvénykönyv (miljöbalken) hatálya alá tartozik.
         Továbbá a 2000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepeinek engedélyezése eseti elbíráláson alapul.
         Az engedély iránti kérelem vizsgálatakor a befogadó terület állapotának teljes értékelését kell elvégezni, amely az összes
         forrásból származó összegyűjtött kibocsátásokon alapszik, valamint értékelni kell a kibocsátások feltételezett hatását is.

       A pert megelőző eljárás
      12      A Svéd Királyság 1994‑ben valamennyi vizét érzékeny területté nyilvánította. Ezt a besorolást 1998‑ban és 2000‑ben megerősítette
         a Bizottságnál. Továbbá jelezte, hogy az eutrofizációt alkalmazta kritériumként, és az érintett víztestek határozták meg a
         szükséges kezelés típusát. A Svéd Királyság szerint a 91/271 irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontjának i. és ii. alpontjában
         említett szempontok alapján a svéd terület egésze érzékeny az eutrofizációra, illetve az eutrofizáció veszélyére a foszforkibocsátás
         miatt.

      13      2002. október 23‑án a Bizottság felszólító levelet küldött a Svéd Királyságnak azzal az indokkal, hogy e tagállam nem tett
         eleget a 91/271 irányelv 5. cikkéből eredő kötelezettségeinek. A kötelezettségszegés abból fakadt, hogy a települési szennyvíztisztító
         telepei által az érzékeny területekre kibocsátott összes víz nem felelt meg az említett irányelv I. mellékletének B. szakaszában
         előírt követelményeknek. A Svéd Királyság köteles volt legkésőbb 1998. december 31‑ig eleget tenni az említett követelményeknek,
         amelyek a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepeinek, valamint az érzékeny területek vízgyűjtő
         területein elhelyezkedő ilyen szennyvíztisztító telepek összes kibocsátására alkalmazandók.

      14      2003. február 5‑i válaszában a Svéd Királyság elutasította a Bizottság állításait, és fenntartotta, hogy eleget tett a 91/271
         irányelvnek. A svéd hatóságok nem tartották szükségesnek a 10 000 LE‑nél nagyobb és Norrtälje településtől északra található
         agglomerációk települési szennyvíztisztító telepei által a Balti-tengerbe engedett vizekben található nitrogén eltávolítását.
         Úgy vélték továbbá, hogy a Svédország középső és déli részén található, 10 000 LE‑nél nagyobb egyéb agglomerációk települési
         szennyvíztisztító telepek nitrogénkibocsátásai nem járulnak hozzá a parti vizek eutrofizációjához, mivel egy megfelelő mértékű
         természetes nitrogén-visszatartás érvényesül a vizeknek a vízgyűjtő területen történő átfolyása során, a szennyezés forrásától
         a tengerig.

      15      2004. április 1‑jén a Bizottság indokolással ellátott véleményt küldött a Svéd Királyságnak, amelyben bemutatta az azt alátámasztó
         tudományos tanulmányokat, hogy a Botteni‑öböl északi részébe és a Botteni‑öböl déli részébe engedett vizekben található nitrogén
         eltávolítása maga a Balti-tenger eutrofizációjának mértékére volt hatással. Utalt arra, hogy a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk
         települési szennyvíztisztító telepei által a Balti-tengerbe‑ a Botteni‑öböl északi részét és a Botteni‑öböl déli részét is
         beleértve – engedett valamennyi vizet a foszfor és a nitrogén eltávolítására irányuló kezelésnek kell alávetni.

      16      A Bizottság továbbá úgy vélte, hogy a Svédország középső és déli régióiban található, 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk
         települési szennyvíztisztító telepeinek nitrogénkibocsátásai hozzájárulnak az érzékeny területnek minősülő Balti-tenger szennyezéséhez.
         E tekintetben megjegyezte, hogy a természetes visszatartás a vízgyűjtő területen nem elfogadható módszer a nitrogénterhelés
         csökkentésére a parti vizek esetében.

      17      A Svéd Királyság a Bizottság indokolással ellátott véleményére a 2004. június 14‑i és 22‑i levelével válaszolt, amelyekben
         utalt arra, hogy amikor valamely tagállamnak a 91/271 irányelv értelmében az eutrofizácóra érzékeny területekről kell állást
         foglalnia, azt is értékelnie kell, hogy mely tápanyagok járulnak hozzá az eutrofizációhoz. Mihelyt e tagállam állást foglalt
         ebben a kérdésben, gondoskodnia kell arról, hogy a nitrogén és/vagy foszfor szigorúbb kezelésére kerüljön sor a helyi sajátosságoktól
         függően. A Svéd Királyság továbbá hangsúlyozta, hogy a tagállamok szabadon megválaszthatják azon módszert, amelyet használni
         kívánnak a nitrogénnek a települési szennyvízből való eltávolítására. A 91/271 irányelvet tehát úgy kell értelmezni, hogy
         a természetes visszatartást figyelembe lehet venni a nitrogénnek a területek belsejéből érkező azon települési szennyvízből
         való eltávolítására szolgáló módszerként, amely folyókba, illetve az érzékeny parti területek felé tartó folyókba ömlik.

      18      A Bizottság, mivel a Svéd Királyság válaszát nem találta kielégítőnek, benyújtotta a jelen keresetet.

      19      A Bíróság elnöke 2008. augusztus 7‑i végzésében megengedte a Finn Köztársaság beavatkozását a Svéd Királyság kérelmeinek támogatása
         végett.

       A keresetről
       A felek érvei
      20      A Svéd Királyság az ellenkérelme első öt mellékletében említett öt csoportra osztotta a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk
         141 települési szennyvíztisztító telepét, amelyeknek a kibocsátása közvetlenül az érzékeny területekre vagy azok vízgyűjtő
         területeire érkezik.

      21      E tagállam a viszonválaszában pontosította, hogy helyesbíteni kell a szóban forgó 141 szennyvíztisztító telep közül ötnek
         a helyzetét. Így egyrészt a kristianstadi agglomeráció, másrészt pedig az ezentúl egy agglomerációnak minősülő jönköpingi
         és huskvarnai agglomerációk szennyvíztisztító telepét törölni kell e tagállam ellenkérelmének 1. mellékletéből, és az ellenkérelem
         3. mellékletébe kell illeszteni. A lysekili szennyvíztisztító telepet törölni kell az említett 1. mellékletből, és az ellenkérelem
         2. mellékletébe kell illeszteni. Végül a hammarői szennyvíztisztító telepet törölni kell a Svéd Királyság ellenkérelmének
         2. mellékletéből, és ezen ellenkérelem 1. mellékletébe kell beilleszteni.

      22      Először is a Svéd Királyság viszonválaszával módosított ellenkérelmének 1. melléklete (a továbbiakban: módosított 1. melléklet)
         jegyzékbe veszi azon tisztítótelepeket, amelyek e tagállam szerint megfelelnek a 91/271 irányelv követelményeinek. Az említett
         telepek tekintetében nem megalapozott a kötelezettségszegés, hiszen mindegyik rendelkezik a nitrogén eltávolítására szolgáló
         olyan külön berendezéssel, amely megfelel a fenti irányelv követelményeinek. A Bizottság annak megállapítására szorítkozik,
         hogy az eslövi, kristianstadi és jönköpingi szennyvíztisztító telepek nem távolítják el a nitrogént az általuk kezelt szennyvízből,
         ami sérti az említett irányelvet.

      23      Másodszor egyrészt azon szennyvíztisztító telepeket illetően, amelyeket a Svéd Királyság ellenkérelmének a viszonválaszával
         módosított 2. melléklete (a továbbiakban: módosított 2. melléklet) felsorol, másrészt pedig azon szennyvíztisztító telepeket
         illetően, amelyeket az említett ellenkérelemnek a hivatkozott viszonválasszal módosított 3. melléklete (a továbbiakban: 3. melléklet)
         felsorol, a Bizottság kijelenti, hogy elfogadja a Svéd Királyság álláspontját, amely szerint az említett telepek nem tesznek
         eleget a 91/271 irányelv előírásainak, mert az előbbiek nincsenek felszerelve a nitrogén eltávolítására, az utóbbiak pedig
         nem távolítják el megfelelően a nitrogént az általuk kezelt települési szennvízből.

      24      Harmadszor, ami a Svéd Királyság ellenkérelmének 5. mellékletében felsorolt telepeket illeti, a Bizottság azokat aszerint
         különbözteti meg, hogy a kibocsátásuk közvetlenül vagy közvetve a Botteni‑öböl északi részébe, illetve közvetlenül vagy közvetve
         a Botteni‑öböl déli részébe ömlik. A Bizottság úgy véli, hogy mivel a svéd belvizek többsége magába a Balti-tengerbe ömlik,
         amelynek az eutrofizációját elsősorban a foszfor és a nitrogén okozza, e víztesteket e két tápanyaggal szemben érzékenynek
         kell tekinteni. Mindezeknek a telepeknek tehát a foszforon kívül a 91/271 irányelv 5. cikkének (2), (3) és (5) bekezdése értelmében
         a nitrogén szigorúbb követelményeket kielégítő kezelését (a továbbiakban: harmadlagos kezelés) kell elvégezniük.

      25      A Bizottság elismeri, hogy a Botteni‑öböl északi részének vizei kizárólag a foszforra érzékenyek, de úgy véli, hogy ezen rész
         nem tekinthető külön, mivel a tápanyagok – a nitrogént is beleértve ‑ a tengeri medencéjéből a Balti-tenger más részeibe kerülnek.
         A Bizottság különösen a kérésére 2003‑ban a Water Research Center által a 91/271 irányelv Svédországban történő átültetéséről
         készített jelentésre (a továbbiakban: 2003. évi jelentés) hivatkozik, és véleménye szerint a Botteni‑öböl déli része legalább
         részben érzékeny a nitrogénre. Így a Botteni‑öböl északi részéből és a Botteni‑öböl déli részéből a tulajdonképpeni Balti-tenger
         felé áramló vizek jelentős mennyiségű nitrogént szállítanak.

      26      Végül, ami a Svéd Királyság ellenkérelmének 4. mellékletében felsorolt telepeket illeti, amelyek e tagállam szerint megfelelnek
         a 91/271 irányelv követelményeinek, szintén nem szükséges elvégezni a nitrogén eltávolítását, mert a természetes visszatartás
         olyan nagymértékű, hogy a kibocsátásaik nem járulnak hozzá a parti vizek eutrofizációjához. A Finn Köztzársaság a beavatkozási
         beadványában ezzel kapcsolatban hozzáfűzte, hogy egy ilyen természetes tisztulási folyamatot figyelembe lehet venni az irányelvnek
         megfelelően annak értékelésekor, hogy szükséges‑e a nitrogén eltávolítása. A Bizottság úgy érvel, hogy a Svéd Királyság által
         hivatkozott visszatartási mértékek nem teszik lehetővé a nitrogén kellő eltávolítását, és hogy ezek a számítások a nitrogén
         átlagos csökkentésén alapulnak, amit a 91/271 irányelv nem tenne lehetővé. A visszatartás tehát nem tekinthető úgy, mint ami
         megfelel az említett irányelv I. mellékletének 2. táblázatában egy megfelelő és állandó kezelési szintre vonatkozóan meghatározott
         követelményeknek.

      27      Válaszában a Bizottság úgy érvel, hogy az EK 174. cikk (2) bekezdésében a Közösség környezetpolitikájának céljaként meghatározott
         és az állandó ítélkezési gyakorlat által megerősített, az elővigyázatosság és a megelőzés elvén alapuló magas szintű védelem
         biztosítására vonatkozó követelményből ered, hogy a szennyezést a forrásánál kívánatos kiküszöbölni. E tekintetben a Bizottság
         azon a véleményen van, hogy a Svéd Királyság nem bizonyította, hogy a nitrogénnek a belvizekből és a parti vizekből való eltávolítása
         nem eredményezné a Balti-tenger eutrofizációja mértékének javulását.

      28      A Svéd Királyság ezzel kapcsolatban úgy reagál, hogy a nitrogén eltávolítása azokban az esetekben, ahol a helyi sajátosságok
         azt nem követelik meg, elősegítheti a cianobaktériumok elszaporodását. Ilyen körülmények között, mivel a Bizottság nem bizonyította,
         hogy a helyi sajátosságok megkövetelik a nitrogén eltávolítását, az elővigyázatosság elve inkább az ilyen eltávolítás elvégzésének
         mellőzéséhez vezet.

       A Bíróság álláspontja
      29      A 91/271 irányelv 5. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, hogy a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvizei
         összességét, amelyek érzékeny területre ömlenek, az említett irányelv 4. cikkében leírtnál szigorúbb követelményeket kielégítő
         kezelésnek kellett alávetni legkésőbb 1998. december 31‑ig.

      30      E tekintetben a Bíróság már megállapította, hogy a 91/271 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése értelmében vett kibocsátás fennállása
         szempontjából közömbös, hogy a használt vizek közvetlenül vagy közvetve ömlenek érzékeny területre (lásd ebben az értelemben
         a C‑396/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. április 25‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑3949. o.] 29‑32. pontját).
         Amint azt a főtanácsnok már megállapította az indítványa 72. pontjában, ez megfelel az EK 174. cikk (2) bekezdése értelmében
         a Közösség környezetpolitikája által célul tűzött magas szintű védelemnek.

      31      Az érzékeny területek kijelölése ‑ a 91/271 irányelv II. mellékletének A. szakasza értelmében ‑ eutrofizáción, ivóvíz kivételén
         vagy más irányelvek követelményein alapulhat.

      32      A jelen esetben nem vitatott, hogy 1994‑ben a Svéd Királyság a vizei összességét eutrofizációra érzékeny területként azonosította,
         és hogy e tagállam összes szennyvíztisztító telepe közvetlenül vagy közvetve ezeken a területeken bocsát ki.

      33      A felek által előterjesztett észrevételekből kitűnik, hogy általában véve valamely tápanyag – legyen szó akár a foszforról,
         akár a nitrogénnől ‑ a másikhoz képest kisebb mennyiségben van jelen, és hogy ez a hiány korlátozza az algatermelődést. Ezt
         az anyagot ezért „korlátozó tényezőnek” nevezik. Valamely terület vizei érzékenyek lehetnek az egyik vagy a másik anyagra,
         vagy akár mindkettőre. Az említett vizek érzékenysége szerint a foszfor és/vagy a nitrogén csökkentése tehát korlátozhatja
         az algatermelődést.

      34      A svéd vizek összességét az eutrofizációra vagy az eutrofizáció veszélyére érzékenynek ítélték a foszforkibocsátás miatt.
         Egyedül a norvég határ és Norrtälje település között elhelyezkedő parti vizeket tekintették az eutrofizációra vagy az eutrofizáció
         veszélyére a nitrogénkibocsátás miatt érzékenynek.

      35      Ezért ‑ a Bizottság érvelésével ellentétben ‑ meg kell állapítani, hogy Svéd Királyság az érzékeny területek kijelölése során
         meghatározta, hogy a 91/271 irányelv I. mellékletének 2. táblázata értelmében mely tápanyagokat kell eltávolítani a svéd belvizekbe
         történő települési szennyvízkibocsátás során. Amint ugyanis a Svéd Királyság megállapítja, e tekintetben semmilyen különbségtétel
         nem bizonyítható a parti vizek és a belvizek között.

      36      Továbbá a 91/271 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése meghatározza, a kibocsátások harmadlagos kezelése mely szabályoktól függ
         az ilyen érzékeny területeken. E rendelkezés azon rendelkezésekkel történő együttes olvasatából, amelyekre utal, az következik,
         hogy a települési szennyvíztisztító telepeknek az eutrofizációnak kitett érzékeny területekre történő kibocsátásai megfelelnek
         az ezen irányelv I. mellékletének 2. táblázatában szereplő előírásoknak.

      37      A Bíróság már megállapította, hogy ezen előírások a 91/271 irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontja második bekezdésének
         figyelembevételével alkalmazandók (a C–280/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. szeptember 23‑án hozott ítélet
         [EBHT 2004., I‑8573. o.] 104. és 105. pontja). Ennélfogva e rendelkezés ii. pontja úgy rendelkezik, hogy a gyenge vízcseréjű
         parti vizeket illetően, vagy amelyekbe nagy mennyiségű tápanyag kerül, a nagy agglomerációk esetében gondoskodni kell a foszfor
         és/vagy a nitrogén eltávolításáról is, hacsak nem bizonyítható, hogy ennek nincs hatása az eutrofizáció mértékére.

      38      Az irányelv I. mellékletének 2. táblázata a települési szennyvízben lévő foszfor és nitrogén csökkentésére vonatkozik. E táblázat
         címe szerint előreláthatóan a helyi sajátosságoktól függően egyik vagy mindkét paraméter alkalmazható. A helyi sajátosságoktól
         függ ugyanis, hogy a nitrogént vagy a foszfort, vagy mindkét tápanyagot csökkenteni kell. A tagállam tehát választhat, hogy
         a koncentrációra vagy a százalékos csökkenésre vonatkozó értékeket alkalmazza.

      39      Ki kell emelni, hogy a Bizottság és a Svéd Királyság egyetértenek abban, hogy a Balti-tenger eutrofizációja jelentős környezetvédelmi
         problémát jelent, és hogy ezen jelenséget a megnövekedett nitrogén- és foszforkoncentráció váltja ki, amely két alapanyag
         azonban elengedhetetlen a tengeri élet szempontjából.

      40      Amint arra a Svéd Királyság hivatkozik, nincs egységes megoldás az eutrofizáció problémájára a Balti-tenger egészét tekintve.

      41      Ilyen körülmények között az ügy irataiból kitűnik, hogy nem ugyanazokat az intézkedéseket kell meghozni az eutrofizáció csökkentése
         érdekében a Balti-tenger egyik vagy másik részén. A 91/271 irányelv e tekintetben előírja, hogy a tagállamoknak a helyi sajátosságok
         alapján kell értékelniük az eutrofizációhoz hozzájáruló tápanyagokat (a foszfort és/vagy a nitrogént), és ezen értékelésnek
         megfelelően meghozni a szükséges kezelési intézkedéseket.

      42      A 91/271 irányelv nem követeli meg tehát automatikusan a nitrogénterhelés csökkentését, bár a települési szennyvíztisztító
         telepek az érzékeny területen található befogadó vizekbe bocsátják ki a szennyvizet. Az e befogadó vizek érzékeny jellegéből
         fakadó indok a helyi sajátosságok vizsgálatával együtt határozza meg, hogy kell‑e csökkenteni a nitrogént és/vagy a foszfort.

      43      Ennélfogva nem fogadható el a Bizottság által alátámasztott azon értelmezés, amely szerint önmagában azon körülmény, hogy
         a települési szennyvíztisztító telepek kibocsátásai végül érzékeny területre ömlenek, megengedi azon vélekedést, hogy a 91/271
         irányelv megköveteli a nitrogén harmadlagos kezelését. Az említett irányelv 5. cikke (5) bekezdésének megfelelően a nitrogénterhelés
         csökkentésére vonatkozó kötelezettség attól függ, hogy az érzékeny tengeri területek vízgyűjtő területein elhelyezkedő települési
         szennyvíztisztító telepek kibocsátásai milyen mértékben járulnak hozzá ezen területek szennyezéséhez.

      44      Mivel a korlátozó tényező meghatározása nem kizárólag a befogadó vizek érzékenységével, hanem a kibocsátások utóbbiakra gyakorolt
         szennyező hatásának létezésével is összefügg, nem állítható – amint azt lényegében a Bizottság teszi – hogy tekintettel arra,
         hogy a Balti-tengeren tulajdonképpen mind a nitrogén, mind a foszfor miatt erős az eutrofizáció, mivel a svéd belvizek nagy
         többsége ebbe a tengerbe ömlik, a svéd tavakat csakúgy mint a folyókat és a parti vizeket e két tápanyagra érzékenynek kell
         tekinteni.

      45      E megfontolásokból következik, hogy a Bizottság érvelésével ellentétben a 91/271 irányelv nem ír elő általános kötelezettséget
         a nitrogén harmadlagos kezelésére a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk minden egyes települési szennyvíztisztító telepére
         vonatkozóan.

      46      Mivel a 91/271 irányelv a foszfor és/vagy a nitrogén csökkentését a helyi sajátosságoktól, vagyis a befogadó vizek ezen egyik
         és/vagy másik tápanyagra való érzékenységétől és a kibocsátások utóbbikra gyakorolt szennyező hatásának létezésétől függően
         írja elő, együtt vizsgálhatók azon érintett szennyvíztisztító telepek, amelyeknek a kibocsátásai ugyanarra a vízgyűjtő területre
         érkeznek.

      47      Továbbá a valamely érzékeny terület ugyanazon vízgyűjtő területén elhelyezkedő települési szennyvíztisztító telepek közvetlen
         vagy közvetett kibocsátásai a 91/271 irányelv 5. cikkének (5) bekezdése alapján kizárólag annyiban függnek az érzékeny területekre
         alkalmazandó követelményektől, amennyiben e kibocsátások hozzájárulnak e terület szennyezéséhez. Így okozati összefüggésnek
         kell fennállnia az említett kibocsátások és az érzékeny területek szennyezése között.

      48      E megfontolások fényében kell megvizsgálni, hogy a Bizottság bizonyította‑e ilyen összefüggés fennállását.

      49      Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 226. cikk alapján indított kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárásban a Bizottság feladata a nevezett kötelezettségszegés meglétének bizonyítása. A Bíróság előtt
         tehát a Bizottságnak kell – bármilyen vélelemre való hivatkozás nélkül – a kötelezettségszegés létének vizsgálatához szükséges
         tényeket előadnia (lásd különösen a 96/81. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1982. május 25‑én hozott ítélet [EBHT 1982.,
         1791. o.] 6. pontját és a C‑135/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2007. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑3475. o.] 26. pontját).

      50      Továbbá, mivel a Bizottság az alperes tagállam területén megvalósult tényállás megállapítását lehetővé tévő kellő mennyiségű
         tényre hivatkozott, ezt követően már a tagállam feladata, hogy az előterjesztett adatokat lényegében és részletesen, valamint
         az abból eredő következtetéseket vitassa (lásd ebben az értelemben a 272/86. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1988.
         szeptember 22‑én hozott ítélet [EBHT 1988., 4875. o.] 21. pontját, valamint a C‑365/97. sz., Bizottság kontra Olaszország
         ügyben 1999. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7773. o.] 84. és 86. pontját).

      51      Először is a módosított 1. mellékletben felsorolt szennyvíztisztító telepeket illetően a Bizottság azt állítja – anélkül,
         hogy bizonyítaná ‑, hogy egyrészt az eslövi, kristianstadi és jönköpingi szennyvíztisztító telepek nincsenek felszerelve a
         nitrogénnek az általuk kezelt települési szennyvízből történő eltávolítására. Másrészt a Bizottság annak kijelentésére szorítkozik,
         hogy a nitrogént nem távolították el Hönö, Strömstad, Lidköping, Sävsjö, Borgholm, Bjuv, Svedala, Klippan, Torekov és Åmål
         agglomerációk szennyvizéből.

      52      E feltételek mellett nem áll elegendő adat a Bíróság rendelkezésére ahhoz, hogy pontosan meg tudja állapítani a Svéd Királyságnak
         felrótt közösségi jogsértés mértékét, és meg tudja vizsgálni a Bizottság által felhozott kötelezettségszegés fennállását (lásd
         a C‑195/04. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2007. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑3351. o.] 32. pontját).

      53      Másodszor a módosított 2. és 3. mellékletben felsorolt szennyvíztisztító telepeket illetően emlékeztetni kell arra, hogy a
         kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset keretében a Bíróság feladata annak megállapítása, hogy a felrótt kötelezettségszegés
         fenáll‑e, vagy sem, még akkor is, ha az érintett állam nem vitatja a kötelezettségszegést (lásd ebben az értelemben a C‑439/99. sz.,
         Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑305. o.] 20. pontját és a C‑43/05. sz.,
         Bizottság kontra Németország ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑33. o.] 11. pontját).

      54      Meg kell állapítani, hogy a Svéd Királyság maga is elismeri, hogy e tekintetben nem teljesítette a 91/271 irányelvből eredő
         kötelezettségeit. E tagállam azt állítja, hogy az indokolással ellátott véleményben elíőrt határidő lejártakor a módosított
         2. és 3. mellékletben felsorolt szennyvíztisztító telepek nem tettek eleget az említett irányelv I. melléklete alapján alkalmazandó
         követelményeknek. Különösen a Svéd Királyság írásbeli kérdésekre adott válaszaiból kitűnik egyrészt, hogy a módosított 2. mellékletben
         felsorolt szennyvíztisztító telepek nem rendelkeztek külön technológiával a nitrogén eltávolítására. Másrészt a Svéd Királyság
         elismerte, hogy a módosított 3. mellékletben felsorolt szennyvíztisztító telepek rendelkeztek külön technológiával a nitrogén
         eltávolítására, de e telepek nitrogénkibocsátásai annyira jelentősek, hogy még magas visszatartási szint esetén is hozzájárulnak
         az eutrofizációhoz.

      55      Feltételezve akár, hogy a Bizottság keresetlevelében átfogó megközelítést fogad el valamennyi, 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációt
         kiszolgáló szennyvíztisztító telep tekintetében, amelyeknek a kibocsátása közvetlenül az érzékeny területekre vagy azok vízgyűjtő
         területeire érkezik, e körülmény nem képezi akadályát annak, hogy a kötelezettségszegést e telepek közül néhány vonatkozásában
         elismerjék. E következtetést támasztja alá ugyanis azon körülmény, hogy a Svéd Királyság miközben elismeri, hogy a módosított
         ellenkérelem 2. és 3. mellékletében felsorolt tisztítótelepek nem tesznek eleget a 91/271 irányelv 1. melléklete alapján alkalmazandó
         követelményeknek, kifejezetten kijelentette, hogy nem vitatja a Bizottság keresetének ezen részét.

      56      Az előzőekből következik, hogy a Svéd Királyság nem teljesítette a 91/271 irányelvből eredő kötelzettségeit a módosított 2.
         és 3. mellékletben felsorolt szennyvíztisztító telepek nitrogénkibocsátása vonatkozásában.

      57      Harmadszor egyrészt a Svéd Királyság ellenkérelme 4. mellékletében felsorolt szennyvíztisztító telepek, másrészt ezen beadvány
         5. mellékletében felsorolt szennyvíztisztító telepek tekintetében, amelyek esetében semmilyen külön nitrogéneltávolító berendezés
         nem szükséges, mert a kibocsátásaik nem járulnak hozzá az érzékeny területek eutrofizációjához, meg kell vizsgálni, hogy a
         Bizottság bizonyította‑e, hogy az említett telepek kibocsátásai hozzájárulnak e területek eutrofizációjához.

      58      E tekintetben meg kell állapítani, amint az kitűnik az ügy irataiból, hogy az említett telepek vízgyűjtő területekre oszlanak,
         amelyeknek a befogadó vizei egyrészt a Botteni-öböl, amely a Balti-tenger egyik nyúlványa, másrészt maga a Balti-tenger.

       Azon szennyvíztisztító telepekről, amelyek kibocsátásai a Botteni‑öbölbe ömlenek
      59      A Svéd Királyság ellenkérelmének 5. mellékletében szereplő szennyvíztisztító telepek közül néhány közvetlenül vagy közvetve
         a Botteni-öböl északi részébe vezeti kibocsátásait, mások a közvetlenül vagy közvetve a Botteni-öböl déli részébe. Együtt
         lehet tehát vizsgálni azon érintett szennyvíztisztító telepek összességét, amelyeknek a kibocsátásai ugyanarra a vízgyűjtő
         területre ömlenek.

      60      Először is a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepei, amelyek a kibocsátásaikat vagy közvetlenül
         a Botteni-öbölbe vagy annak vízgyűjtő területére vezetik a haparandai, luleåi, piteåi, skellefteåi, valamint umeåi tisztítótelepek,
         illetve a kirunai, gällivarei, valamint a bodeni tisztítótelep.

      61      A felek egyetértenek azon vélekedésben, hogy a Botteni-öböl északi része az egyetlen jelentős területe a Balti‑tengernek,
         amelyet általában véve nem érint az eutrofizáció. A Bizottság továbbá elismeri, hogy a foszfor a korlátozó tényező a Botteni-öböl
         északi részében.

      62      Ilyen körülmények között a Bizottság nem bizonyította, hogy a Svéd Királyságnak a Botteni‑öböl északi részében lévő körülmények
         miatt elő kellett volna írnia a nitrogén harmadlagos kezelését minden olyan, a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési
         szennyvíztisztító telepén, amelynek a kibocsátásai a Botteni-öböl északi részébe ömlenek.

      63      Másodszor a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepei, amelyeknek a kibocsátásai vagy közvetlenül
         a Botteni-öböl déli részébe, vagy annak vízgyűjtő területére ömlenek, az örnsköldsviki, härnösandi, timråi, sundsvalli, hudiksvalli,
         söderhamni, valamint gävlei szennyvíztisztító telep, illetve a sollefteåi, östersundi, årei, ljusdali, bollnäsi, morai, faluni,
         borlängei, avestai, valamint sandvikeni szennyvíztisztító telep.

      64      A felek között nincs egyetértés egyrészt a Botteni-öböl déli részén az eutrofizáció jelenlétére, valamint a korlátozó tényező
         meghatározására vonatkozóan, másrészt pedig a Botteni-öbölből érkező és egészen magáig a Balti-tengerig tartó nitrogénszállítás
         fennállására és esetleges hatásaira vonatkozóan.

      –       Az eutrofizáció jelenlétéről és a korlátozó tényező meghatározásáról a Botteni-öböl déli részén
      65      A Svéd Királyság által az ügy irataihoz csatolt tanulmányok eredményei szerint a Botteni-öböl – beleértve a Botteni-öböl déli
         részét is – a Balti-tenger egyetlen olyan alrégiója, amely nem mutatja egyértelmű jelét az eutrofizációnak.

      66      A Bizottság azon kijelentését, amely szerint a nitrogén a Botteni-öböl déli része eutrofizációjának jelentős korlátozó tényezője,
         a 2003. évi jelentésre alapozza.

      67      E jelentés azonban kiemeli, általánosan elfogadott, hogy nem létezik az eutrofizáció problémája a Botteni-öböl nyílt vizein.

      68      Az előzőből következik, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a nitrogén az eutrofizáció jelentős korlátozó tényezője a
         Botteni-öböl déli része nyílt vizein.

      69      A 2003. évi jelentés következtetései szerint az eutrofizáció probléma magán a Balti-tengeren, a Kattegaton, a Sundon, valamint
         a Botteni‑öböl déli részének parti területein, ahol gyenge a vízcsere és magas a tápanyagtartalom.

      70      A parti vizeket illetően a 2003. évi jelentés megállapítja, hogy azok a gyenge vízcsere és az e vizek magas tápanyagterhelése
         miatt szenvednek eutrofizációtól. E jelentés tovább azt állítja, hogy a foszfor az elsődleges korlátozó tényező a svéd parti
         vizekben.

      71      E tekintetben figyelembe kell venni a 91/271 irányelv II. melléklete A. szakasza a) pontja második bekezdésének ii. pontját,
         amely alapján a gyenge vízcseréjű parti vizeket illetően, vagy amelyekbe nagy mennyiségű tápanyag kerül, ezeken a területeken
         a kisebb agglomerációk kibocsátásainak általában nincs nagy jelentősége, de nagy agglomerációk esetében gondoskodni kell a
         foszfor és/vagy a nitrogén eltávolításáról is, hacsak nem bizonyítható, hogy ennek nincs hatása az eutrofizáció mértékére.

      72      E tekintetben a 2003. évi jelentés megállapítja, hogy kételyek maradnak fenn a nitrogén eltávolításának hatékonyságát illetően,
         és kijelenti, hogy a nitrogénterhelés csökkentése a Balti-tenger azon részein, ahol a foszfor a korlátozó tényező, csak korlátozott
         hatással járna az eutrofizációra.

      73      A Svéd Királyság továbbá azt állítja – és a Bizottság nem hoz fel bizonyítékokat az ellenkezőjére – hogy a nitrogéneltávolítás
         azon következménnyel járna, hogy a Botteni-öböl északi részéből a Botteni-öböl déli része felé történő nitrogénszállítás 19 tonnával
         csökkenne, ami az e két tengeri terület közötti teljes nitrogénszállítás kevesebb mint 0,1%‑át jelenti. A Botteni-öbölbeli
         nitrogéneltávolítás hatása magának a Balti-tengernek az eutrofizációs mértékére tehát jelentéktelen.

      74      Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a Botteni‑öböl északi részében lévő
         körülmények miatt a Svéd Királyságnak elő kellett volna írnia valamennyi, 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációt kiszolgáló szennyvíztisztító
         telepnek a Botteni‑öböl déli részébe ömlő kibocsátásaiban tartalmazott nitrogén harmadlagos kezelését.

      –       A Botteni-öbölből érkező és magáig a Balti-tengerig történő nitrogénvándorlás fennállásáról és esetleges hatásairól
      75      A Bizottság előadja, hogy mindenesetre jelentős mennyiségű tápanyag kerül szállításra a két különböző tengeri medence között.
         Így a közvetlenül vagy közvetve a Botteni-öböl északi részébe kibocsátott nitrogén teljes mennyiségének 62%‑a a Botteni-öböl
         déli része felé folyik, amely olyan tengeri terület, ahol a nitrogén minősül a jelentős korlátozó tényezőnek.

      76      Egyfelől igaz, amint azzal a Bizottság és a Svéd Királyság érvel, hogy a nitrogén kezelésére vonatkozó kötelezettséget átfogó
         szemszögből kell értékelni, tekintetbe véve mind a belvizek, mind a befogadó parti vizek érzékenységét. Figyelembe kell azonban
         venni, hogy a vízgyűjtő terület fogalmának korlátai vannak. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a tárgyalás során a Bizottság
         elismerte, hogy ellentétben azzal, ami a válasza 44. pontjából kitűnik, nem állította azt, hogy a Botteni-öböl északi része
         és a Botteni-öböl déli része a tulajdonképpeni Balti-tenger vízgyűjtő területének tekinthetők.

      77      Másfelől a Svéd Királyság azon érvét illetően, amely szerint a Botteni-öböl északi része, a Botteni-öböl déli része és maga
         a Balti-tenger közötti vízcsere rendkívül korlátozott, meg kell állapítani, amint kitűnik a Bíróság elé terjesztett iratokból,
         hogy a Balti-tenger sekély tenger, ami nem segíti elő a vízcserét. A Svéd Királyság ellenkérelmének a Balti-tenger topográfiáját
         ábrázoló 11. mellékletéből kitűnik továbbá, hogy a Botteni-öböl északi része és a Botteni-öböl déli része között a Kvarken
         szigetcsoport északi részének szintjén elhelyezkedő természeti akadályok miatt korlátozott a vízcsere. E térkép szerint a
         Botteni-öböl északi részét és a Botteni-öböl déli részét olyan zátonyok kötik össze egymással, amelyeknek a maximális vízmélysége
         25 méter. E megállapítást támasztotta alá továbbá ezen ellenkérelem 12. melléklete, amely a Balti-tenger tengerfenekének keresztmetszetét
         illusztrálja.

      78      Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy nincs semmilyen fizikai akadály, amely
         korlátozza a nitrogénvándorlást a vonatkozó tengeri medencék között.

      79      Másfelől, amint azt a főtanácsnok megállapította az indítványa 93. pontjában, a Botteni-öböl déli része valóságos nitrogénforrás.
         Továbbá a 2003. évi jelentés elismeri, hogy a nitrogénnel összefüggő eutrofizációs problémák a Botteni-öbölben csekélyebbek,
         és hogy csak kis mennyiségű nitrogén jut el magáig a Balti-tengerig. A zátonyok és egy szűkület jelenléte a Botteni-öbölben
         az Åland-szigetek környékén is azt sugallják, hogy a víz-, és ezért a nitrogénvándorlást nem segíti elő az ilyen topográfia.

      80      Ennélfogva, bár létezik nitrogénvándorlás a Botteni-öböl és maga a Balti-tenger között, a Bizottság nem bizonyította, hogy
         a Botteni-öböl északi része és a Botteni-öböl déli része vizeinek a tulajdonképpeni Balti-tenger felé történő folyása a Svédország
         északi régióiból – amelyeknek a szennyvíztisztító telepei nem távolítják el a nitrogént – származó jelentős mennyiségű nitrogénszennyezéssel
         jár.

      81      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felek egyetértenek azon körülményt illetően, hogy a Botteni-öböl déli részében jelen
         lévő nitrogén teljes mennyiségének körülbelül 11%‑a magába Balti-tengerbe ömlik.

      82      Mindazonáltal, amint kitűnik az ügy irataiból és a Svéd Királyság által a tárgyaláson előterjesztett észrevételekből, valamint
         e tagállam is megállapítja, releváns százaléknak a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepei
         Botteni-öbölbe ömlő, majd a Balti-tengerbe továbbvezetett kibocsátásainak nitrogéntartalma számít. A teljes nitrogénáramlás
         viszont a jelen esetben nem tekinthető releváns tényezőnek annak meghatározása szempontjából, hogy az említett telepek által
         kibocsátott nitrogént alá kell‑e vetni harmadlagos kezelésnek.

      83      Az ügy irataiból kitűnik ugyanis, hogy a tápanyagok ‑ köztük a nitrogén ‑ sokféle emberi tevékenységből származnak, és végső
         soron a tengerbe jutnak, először is a légköri kibocsátások és az azokból eredő lerakódások révén, amelyek közvetlenül érik
         el a tengert vagy a vízgyűjtő területek szárazföldi területeit, másodszor a part mentén elhelyezkedő pontforrásokból vagy
         a vízgyűjtő területekről a folyók által szállított kibocsátások révén, harmadszor pedig a diffúzforrások kibocsátásai révén.

      84      E tekintetben az ügy iratai alapján bizonyos egyrészt, hogy a Botteni-öbölben jelen lévő nitrogénmennyiség nagy része a diffúzforrások
         kibocsátásaiból származik. Másrészt e kategórián belül a mezőgazdaság az az emberi tevékenység, amely felelős a nitrogénkibocsátások
         nagy részéért.

      85      Ebből következik, hogy a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepei által kibocsátott nitrogénmennyiség
         nem felel meg a Bizottság által említett nitrogénszintnek.

      86      Ilyen körülmények között nehéz megérteni, minek felel meg a Bizottság által előadott 62%‑os vándorlási mérték. Az ilyen mérték
         semmiképpen nem felelhet meg a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepei kibocsátásai által
         tartalmazott nitrogénmennyiségnek.

      87      A Svéd Királyság tárgyaláson előterjesztett észrevételei szerint a nitrogénvándorlás százaléka, amely kizárólag e tápanyagnak
         a szóban forgó szennyvíztisztító telepek általi kibocsátásait foglalja magában, 1,2%‑ot tesz ki.

      88      Ilyen körülmények között a Bizottság nem bizonyította, hogy a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk svéd települési szennyvíztisztító
         telepeiből – amelyek kibocsátásai a Botteni-öbölbe, a tulajdonképpeni Balti-tenger felé ömlenek – származó nitrogén vándorlása
         minősülhet jelentősnek azon ítélkezési gyakorlat értelmében, amely szerint az eutrofizált vizekbe ömlő települési szennyvíz
         által kiváltott nitrogénáramlás akkor tekinthető jelentősnek, ha a teljes nitrogénáramlás körülbelül 10%‑át jelenti (lásd
         ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 77. pontját).

      89      Másfelől a Balti-tengerről szóló egyezményben felállított Helcom bizottság a 2007. november 15‑i krakkói miniszteri csúcson
         cselekvési tervet fogadott el a Balti-tenger vonatkozásában (Helcom Baltic Sea Action Plan). E terv, amely a tárgyalás során
         vita tárgyát képezte, felső határt ír elő a nitrogén- és foszforkibocsátásokra, valamint a nitrogén és foszfor elengedhetetlen
         csökkentését írja elő a Balti-tenger különböző részein. Ebből következik, hogy a Botteni-öböl északi része és a Botteni-öböl
         déli része tekintetében nem szükséges csökkenteni a nitrogén mértékét.

      90      Ugyan igaz az, hogy az említett cselekvési terv egyidejűleg a nitrogéncsökkentést javasol magán a Balti-tengeren évente 94 000 tonna
         erejéig, meg kell állapítani, hogy ezen előírás nem vonatkozik a Svéd Királyságra. Vonatkozik viszont azon tagállamokra, amelyek
         a tulajdonképpeni Balti-tenger vízgyűjtő területén találhatóak.

      91      E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem bizonyította egyrészt, hogy a Botteni-öböl északi része belvizeinek
         és parti vizeinek nitrogénkibocsátásai hozzájárulnak a Botteni-öböl déli része eutrofizációjához, másrészt pedig hogy a nitrogén
         minősül az eutrofizáció elsődleges korlátozó tényezőjének a Botteni-öböl déli részén.

      92      Az előzőekből következik, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító
         telepei – amelyek kibocsátásai a Botteni-öbölbe ömlenek ‑ által kibocsátott nitrogénmennyiség hozzájárul maga a Balti-tenger
         eutrofizációjához. Ezért a Bizottság nem bizonyította, hogy a Svéd Királyságnak elő kellett írnia a nitrogén harmadlagos kezelését
         a 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk minden olyan települési szennyvíztisztító telepe esetében, amelynek a kibocsátásai a
         Botteni-öbölbe ömlenek.

      93      Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a Svéd Királyság nem teljesítette a
         91/271 irányelvből eredő kötelezettségeit minden egyes olyan, 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációt kiszolgáló szennyvíztisztító
         telep esetében, amelynek a kibocsátásai a Botteni-öbölbe ömlenek.

       Azon szennyvíztisztító telepekről, amelyek kibocsátásai a tulajdonképpeni Balti-tenger vízgyűjtő területére ömlenek
      94      A Svéd Királyság ellenkérelme 4. mellékletében felsorolt, Svédország déli földjeinek belsejében elhelyezkedő, a vízgyűjtő
         terület 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációinak települési szennyvizét kezelő, olyan szennyvíztisztító telepek kibocsátásait
         illetően, amelyek vizeit a nitrogénre érzékeny parti vizek felé vezetik a norvég határ és Norrtälje település között, a Svéd
         Királyság úgy érvel, hogy a nitrogén harmadlagos kezelése nem szükséges, amennyiben a természetes visszatartási folyamat lehetővé
         teszi ezen tápanyag kellő eltávolítását.

      95      E tekintetben a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a visszatartás a kibocsátott nitrogén nagy részét befogadó
         tavakban és vízfolyásokban lejátszódó természetes folyamat, amely tavak és vízfolyások a kibocsátott nitrogén nagy részét
         befogják és ártalmatlan gázzá alakítják, ami megfelel a szennyvíztisztító telepek nitrogéneltávolítási eljárásának. A visszatartás
         különösen a medencékben történik, ahol a víz folyása lelassul, és a nitrogén általában évekig ott marad. E jelenség úgy zajlik
         le, hogy a nitrogén vagy a tavi medencék alján lévő üledékekben lévő szerves anyagokkal bomlik le, vagy a baktériumok nitrifikációja/denitrifikációja
         során légköri nitrogéngáz formájában.

      96      A Bizottság nem vitatja, hogy a visszatartás a vízben lejátszódó vegyi folyamat, amely csökkenti a nitrogén koncentrációját,
         viszont azzal érvel, hogy e folyamat nem használható a szennyvíztisztító telepeknek a 91/271 irányelvben előírt nitrogéneltávolítás
         helyett, mivel az ellentétes lenne az elővigyázatosság elvével. A Bizottság úgy véli továbbá, hogy a nitrogén-visszatartási
         folyamat nem teszi lehetővé a nitrogén tartós eltávolítását, és az évszakonkénti változásoknak van kitéve.

      97      Meg kell állapítani mindenekelőtt, hogy a 91/271 irányelv egyik rendelkezésével sem ellentétes az, hogy a nitrogén természetes
         visszatartását a települési szennyvízből való nitrogéneltávolítás módszerének lehessen tekinteni.

      98      A Bizottság által felhozott azon érvet illetően, amely szerint a nitrogén-visszatartási folyamat túl bizonytalan ahhoz, hogy
         figyelembe lehessen venni, meg kell állapítani, hogy a Svéd Királyság megjegyezte, hogy az érzékeny parti vizeken az egyes
         agglomerációk kibocsátásainak kiszámítása az agglomerációnak az egyénileg kiszámolt visszatartással összesített tényleges
         kibocsátásain alapul. A használt módszer magában foglalja a különböző folyókban lévő nitrogéntartalom tényleges mérésének
         eredményeit, és a számítások rendszerint tíz évig tartó időszakban elvégzett mérésekből álló programon alapulnak. Ebből következik,
         hogy e számítások figyelembe veszik azt a nitrogént is, amely visszakerült a vízbe, ezen eredmény tehát nettó visszatartást
         tükröz, ami a nitrogén összességét magában foglalja, beleértve a korábban befogott majd újból elengedett nitrogént is.

      99      Meg kell állapítani továbbá, hogy a 2003. évi jelentés maga is elismeri, hogy a természetes visszatartás jogszabály szerint
         elismert lehetőség.

      100    Végül emlékeztetni kell arra, hogy amint azt a jelen ítélet 47. pontja megállapítja, megfelelő okozati összefüggésnek kell
         fennállnia a kibocsátások és az érzékeny területek szennyezése között. Ezért, bár a tulajdonképpeni Balti-tenger vizein többek
         között a nitrogén miatt eutrofizáció megy végbe, mindaddig, amíg a Bizottság nem bizonyította, hogy a 10 000 LE‑nél nagyobb
         agglomerációk települési szennyvíztisztító telepeinek nitrogénkibocsátásai, amelyek magába a Balti-tengerbe ömlenek, hozzájárulnak
         e tenger eutrofizációjához, a nitrogén harmadlagos kezelését nem kell megkövetelni ezen telepek egyike esetében sem.

      101    Egyebekben, amint azt a főtanácsnok az indítványa 82. pontjában megállapította, a 91/271 irányelv I. mellékletének 2. táblázata
         a harmadlagos kezelés keretében nem teljes kezelést követel meg, hanem a nitrogént illetően olyan csökkenést, amely a 10 000
         és 100 000 LE közötti agglomerációk esetében lehetővé teszi vagy a 15 mg/l‑es norma, vagy a 70‑80%‑os minimális csökkentési
         százalék elérését. Az arra érzékeny vizekbe történő közvetett nitrogénkibocsátás tehát csak akkor vonja maga után a nitrogén
         csökkentésére vonatkozó kötelezettséget valamely szennyvíztisztító telep esetében, ha a települési szennyvízben lévő nitrogén
         több mint 30%‑a eléri ezeket az érzékeny vizeket.

      102    Dönteni kell tehát arról, hogy a Bizottság bizonyította‑e, hogy a szóban forgó telepek kibocsátásai nem felelnek meg ezen
         előírásoknak.

      103    Elöljáróban – amint azt a Svéd Királyság megállapítja – e tagállam területén számos tó és folyó található. A Svéd Királyság
         továbbá hozzáfűzte, hogy nagyon hosszú idő telik el, mielőtt a nitrogén, amely a hidraulikai rendszerbe kerül, eléri a partot,
         a kibocsátásokban lévő nitrogén elkülönülésének természetes folyamata tehát sokáig tart. Ilyen körülmények között meg kell
         állapítani, hogy a svéd terület természetes jellemzői úgy tűnik, elősegítik a nitrogén-visszatartást.

      104    Egyrészt a Svéd Királyság azt állította, anélkül hogy a Bizottság azt vitatta volna, hogy a hagyományos, a szennyezéstől való
         mechanikus, biológiai és vegyi megtisztításra felszerelt szennyvíztisztító telep mindig végez bizonyos nitrogéneltávolítást,
         még ha a telep nincs is külön e célból felszerelve. A nitrogéncsökkenés egy ilyen szennyvíztisztító telepen átlagosan 30%.
         Másrészt a Svéd Királyság által az írásbeli kérdésekre válaszul közölt információkból következik, hogy a 2008‑ban végzett
         számítások szerint nitrogén-visszatartás mértéke 54% a filipstadi, 81% a kumlai, 47% a fleni, 92% a nässjői, 74% a tranåsi,
         70% a vimmerbyi és 48% az olofströmi szennyvíztisztító telep esetében.

      105    Meg kell állapítani, hogy ilyen körülmények között a Bizottság nem bizonyította, hogy a Svéd Királyság ellenkérelme 4. mellékletében
         felsorolt telep mindegyike esetében egyrészt a szennyvíztisztító telepek általi nitrogéncsökkentés, másrészt a természetes
         visszatartás egyesített hatásai nem teszik lehetővé a nitrogéneltávolítás 91/271 irányelv által megkívánt legkisebb mértékének
         elérését.

      106    Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem bizonyította a hivatkozott kötelezettségszegést az említett
         telepek vonatkozásában.

      107    Az előzőből következik, hogy a Svéd Királyság– mivel 1998. december 31‑ig nem biztosította, hogy a módosított 2. és 3. mellékletben
         felsorolt 10 000 LE‑nél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepeinek közvetlenül az érzékeny területekre
         vagy azok vízgyűjtő területeire engedett kibocsátásai megfeleljenek a 91/271 irányelv I. mellékletében előírt vonatkozó követelményeknek –
         nem teljesítette az említett irányelv 5. cikkének (2), (3) és (5) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      108    A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

       A költségekről
      109    Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Bár a Bizottság jogalapjai lényegét tekintve pervesztes lett, mivel a Svéd Királyság nem kérte a költségek
         viselésére való kötelezését, úgy kell határozni, hogy a felek maguk viselik saját költségeiket.

      110    Az eljárási szabályzat 69. cikke 4. §‑ának első bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Svéd Királyság – mivel 1998. december 31‑ig nem biztosította, hogy az ellenkérelmének a viszonválaszával módosított 2. és
            3. mellékletében felsorolt 10 000 lakosegyenértéknél nagyobb agglomerációk települési szennyvíztisztító telepeinek közvetlenül
            az érzékeny területekre vagy azok vízgyűjtő területeire engedett kibocsátásai megfeleljenek az 1998. február 27‑i 98/15/EK
            bizottsági irányelvvel módosított, a települési szennyvíz kezeléséről szóló, 1991. május 21‑i 91/271/EGK tanácsi irányelv
            1. mellékletében előírt vonatkozó követelményeknek – nem teljesítette az említett irányelv 5. cikkének (2), (3) és (5) bekezdéséből
            eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      Az Európai Közösségek Bizottsága, a Svéd Királyság és a Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: svéd.


A Törvényszék ítélete (kilencedik tanács), 2016. szeptember 8.#Dr Vita sp. z o.o. kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – A 69 európai uniós ábrás védjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – Leíró jelleg – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja.#T-360/15. sz. ügy.


A Bíróság január 30.-i ítélete: 2001. # Spanyol Királyság kontra az Európai Unió Tanácsa. # Jogalap - Környezet. # C-36/98. sz. ügy


A Bíróság február 22.-i ítélete: 1989. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság és Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága. # 92/87. és 93/87. sz. egyesített ügyek