title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2016. október 20.#Evelyn Danqua kontra Minister for Justice and Equality és társai.#A Court of Appeal (Egyesült Királyság) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – 2004/83/EK irányelv – A menekült jogállás vagy a kiegészítő védelmi jogállás nyújtásának feltételeire vonatkozó minimumszabályok – A kiegészítő védelem iránti kérelem benyújtására a menedékjog iránti kérelem elutasításának közlésétől számított tizenöt munkanapos határidőt előíró nemzeti eljárásjogi szabály – A tagállamok eljárási autonómiája – Az egyenértékűség elve – A tényleges érvényesülés elve – A kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás szabályos lefolytatása – A kiutasítási eljárás szabályos lefolytatása – Összeegyeztethetetlenség.#C-429/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2016. október 20. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — 2004/83/EK irányelv — A menekült jogállás vagy a kiegészítő védelmi jogállás nyújtásának feltételeire vonatkozó minimumszabályok — A kiegészítő védelem iránti kérelem benyújtására a menedékjog iránti kérelem elutasításának közlésétől számított tizenöt munkanapos határidőt előíró nemzeti eljárásjogi szabály — A tagállamok eljárási autonómiája — Az egyenértékűség elve — A tényleges érvényesülés elve — A kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás szabályos lefolytatása — A kiutasítási eljárás szabályos lefolytatása — Összeegyeztethetetlenség”
      A C‑429/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság, Írország) a Bírósághoz 2015. augusztus 5‑én érkezett, 2015. július 29‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Evelyn Danqua

      és
      a Minister for Justice and Equality,

         Ireland,

         Attorney General között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök (előadó), M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. június 16‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               E. Danqua képviseletében M. Trayers solicitor, P. O’Shea BL és C. Power SC,

               —

               a Minister for Justice and Equality képviseletében R. Cotter és E. Creedon, meghatalmazotti minőségben, segítőik: F. O’Sullivan BL és R. Barron SC,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Condou‑Durande és X. Lewis, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. június 29‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az egyenértékűség elvének értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet az Evelyn Danqua ghánai állampolgár és a Minister for Justice and Equality (igazságügyi és esélyegyenlőségi miniszter, Írország; a továbbiakban: miniszter) valamint az Attorney General között az érintett kiegészítő védelmi jogállás megszerzése iránti kérelme megvizsgálásának a miniszter általi megtagadása tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A 2004/83/EK irányelv

               3

               A harmadik országok állampolgárainak, illetve a hontalan személyeknek menekültként vagy a más okból nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésének feltételeiről [helyesen: feltételeire] és az e státuszok tartalmára vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2004. április 29‑i 2004/83/EK tanácsi irányelv (HL 2004. L 304., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 96. o.) 2. cikkének a), e) és f) pontja értelmében:

                        „a)

                        »nemzetközi védelem«: a d) pont szerinti menekült jogállás, illetve az f) pont szerinti kiegészítő védelmi jogállás;

                  […]

                        e)

                        »kiegészítő védelemre jogosult személy«: harmadik ország olyan állampolgára […], aki nem minősül menekültnek, de akivel kapcsolatban megalapozott okokból azt kell feltételezni, hogy származási országába […] való visszatérése esetén a 15. cikk szerinti súlyos sérelem elszenvedése tényleges veszélyének lenne kitéve […]

                        f)

                        »kiegészítő védelmi jogállás«: harmadik ország állampolgárának […] valamely tagállam által kiegészítő védelemre jogosult személyként történő elismertsége”.

               4

               Ezen irányelv 18. cikke a következőket mondja ki:
               „A tagállamok harmadik ország olyan állampolgárát […] részesítenek kiegészítő védelemben, aki megfelel a II. és V. fejezetben előírt feltételeknek.”

         A 2005/85/EK irányelv

               5

               A menekültstátusz megadására és visszavonására vonatkozó tagállami eljárások minimumszabályairól szóló, 2005. december 1‑jei 2005/85/EK tanácsi irányelv (HL 2005. L 326., 13. o.) többek között a menedékkérők jogait tisztázza.

               6

               Ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerint az irányelvet a tagállamok területén benyújtott valamennyi menedékjog iránti kérelemre alkalmazni kell.

               7

               A hivatkozott irányelv 3. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Amennyiben a tagállamok olyan eljárást vezetnek be vagy alkalmaznak, amelyben a menedékjog iránti kérelmek elbírálására mind a [menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28‑án Genfben aláírt egyezmény (Az Egyesült Nemzetek Szerződéseinek Tára [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette az 1989. évi 15. tvr.) alapján, mind pedig a (2004/83) irányelv 15. cikkében megállapított körülmények alapján másfajta nemzetközi védelemre irányuló kérelemként sor kerül, úgy az eljárás minden szakaszában ezen irányelv rendelkezéseit kell alkalmazniuk.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               8

               A Bíróság rendelkezésére álló ügyiratok tanúsága szerint E. Danqua ghánai állampolgár 2010. április 13‑án a menekült jogállás megszerzésére irányuló kérelmet nyújtott be Írországban, amelyet attól való félelmével indokolt, hogy Ghánában a túlnyomórészt nőket érintő rituális szolgaság, a trokosi gyakorlatának áldozata lesz.

               9

               A Refugee Applications Commissionner (a menedékjog iránti kérelmek elbírálásáért felelős biztos, Írország) 2010. június 16‑i jelentésében e kérelem tárgyában a hitelesség hiánya miatt elutasító javaslatot fogalmazott meg. Ezt a javaslatot 2011. január 13‑i határozatával a Refugee Appeals Tribunal (a menekültek jogállásával kapcsolatos jogorvoslatokkal foglalkozó bíróság) másodfokon helybenhagyta.

               10

               2011. február 9‑én a miniszter közölte E. Danquával a menedékjog iránti kérelmének elutasításáról hozott határozatát, és tájékoztatta őt azon szándékáról, hogy kitoloncolást rendel el vele szemben (proposal to report), valamint különösen arról, hogy a közléstől számított 15 munkanapon belül kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelem benyújtására van lehetősége.

               11

               E határozatot követően a Refugee Legal Service (a menedékkérők jogi segélyszolgálata, Írország) arról tájékoztatta E. Danquát, hogy az elutasítás miatt nem fog segítséget kapni a kiegészítő védelmi jogállás megszerzésére irányuló eljárásban.

               12

               A Refugee Legal Service (a menedékkérők jogi segélyszolgálata, Írország) azonban E. Danqua nevében humanitárius célból kiadott tartózkodási engedélyre irányuló kérelmet terjesztett elő.

               13

               A miniszter 2013. szeptember 23‑i levelével arról tájékoztatta E. Danquát, hogy a kérelmet elutasította, és hogy 2013. szeptember 17‑én kiutasítási határozatot hoztak vele szemben.

               14

               E. Danqua 2013. október 8‑án kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelmet terjesztett elő.

               15

               2013. november 5‑i levelében a miniszter tájékoztatta E. Danquát, hogy kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelmét nem fogadhatták el, mivel azt nem az érintett menedékjog iránti kérelmét elutasító, 2011. február 9‑i miniszteri határozat közlésében említett 15 munkanapos határidőn belül nyújtotta be.

               16

               E. Danqua a High Court (ítélőtábla, Írország) előtt különösen az egyenértékűség elvének megsértésére hivatkozva amiatt vitatta ezt a határozatot, hogy a kiegészítő védelem kérelmezőit az alapeljárásban előírt határidő betartására kötelezik, míg a menedékjog iránti kérelmek benyújtása esetén nem követelik meg hasonló határidő betartását.

               17

               A High Court (ítélőtábla) 2014. október 16‑i ítéletében elutasította az E. Danqua fellebbezését, mivel többek között úgy ítélte meg, hogy az egyenértékűség elve ebben az esetben nem alkalmazható, mivel az érintett két, uniós jogon alapuló eljárási szabályt hasonlít össze.

               18

               E. Danqua 2014. november 13‑án megfellebbezte az ítéletet a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság) előtt. Az érintett e bíróság előtt megismételte arra vonatkozó érvelését, hogy a kiegészítő védelem kérelmezőinek az alapeljárásban előírt határidő betartására való kötelezése sérti az egyenértékűség elvét, mivel a menekült jogállás megszerzésére irányuló kérelmet benyújtó személyekre nem vonatkozik hasonló határidő.

               19

               A Court of Appealnek (fellebbviteli bíróság) – miközben megkérdőjelezi az egyenértékűség elvének jelen ügyben való relevanciáját – az a véleménye, hogy egy menedékjog iránti kérelem megfelelő viszonyítási alapul szolgálhat ezen elv tiszteletben tartásának biztosításához.

               20

               E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy habár a menedékjogi kérelmek többségét a 2004/83 irányelv által létrehozott rendszernek megfelelően bírálják el, a tagállamok, legalábbis elméletileg, továbbra is nemzeti joguknak megfelelően adják meg a menedékjogot. Ebben az értelemben a menedékjogi kérelmek részben az uniós, részben a nemzeti jog hatálya alá is tartozhatnak.

               21

               A kiegészítő védelem kérelmezőinek az alapeljárásban előírt határidő betartására való kötelezését illetően a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ezt a határidőt objektív szempontok indokolják. A 2014. május 8‑iN.‑ítélet (C‑604/12, EU:C:2014:302) kihirdetése előtt hatályos nemzeti szabályozást ugyanis két különálló és egymást követő eljárás jellemezte, amelyek közül egyiknek a célja a menedékjog iránti kérelem vizsgálata, a másiknak pedig a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálata volt, és amelyben a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatának feltétele a menekült jogállás megszerzése iránti kérelem előzetes elutasítása volt.

               22

               E bíróság szerint az alapeljárás időpontjában hatályos szabályozás azt a célt szolgálta, hogy a nemzetközi védelemre irányuló kérelmeket észszerű időn belül bírálják el.

               23

               Ebben az összefüggésben döntött úgy a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság), hogy felfüggeszti az eljárását, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Lehet‑e egy menedékjog iránti kérelmet, amelyet [a 2004/83 irányelv] szerinti tagállami kötelezettségeket tükröző nemzeti jogszabály szerint bírálnak el, az egyenértékűség elvére tekintettel a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelemhez megfelelő összehasonlítási alapnak tekinteni?

                        2)

                        Amennyiben az első kérdésre igenlő választ kell adni, van‑e jelentősége ebből a szempontból annak, hogy az ilyen kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelmek benyújtására rendelkezésre álló határidő azt a fontos célt szolgálja, hogy a nemzetközi védelemre irányuló kérelmeket észszerű időn belül bírálják el?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság együttesen vizsgálandó két kérdésével lényegében arra vár választ, hogy az egyenértékűség elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti eljárásjogi szabály, amely a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelemre tizenöt munkanapos jogvesztő határidőt ír elő attól számítva, hogy az illetékes hatóság az elutasított menedékkérőt értesíti arról, hogy lehetősége van ilyen kérelmet benyújtani.

               25

               Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2004/83 irányelv nem tartalmaz a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatára vonatkozó eljárásjogi szabályokat.

               26

               A 2005/85 irányelv az, amely minimumszabályokat állapít meg a nemzetközi védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló eljárásokra vonatkozóan, és amely meghatározza a menedékkérők jogait. Ezen irányelv 3. cikkének (1) és (3) bekezdése pontosítja, hogy az irányelvet a menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28‑án Genfben aláírt egyezményen alapuló kérelemként, és a 2004/83 irányelv 15. cikkében megállapított körülmények alapján másfajta nemzetközi védelemre irányuló kérelemként vizsgált menedékjog iránti kérelmekre egyaránt alkalmazni kell.

               27

               A Bíróság ezért kimondta, hogy a 2005/85 irányelv csak akkor alkalmazható a kiegészítő védelem iránti kérelmekre, ha a tagállam olyan egységes eljárást vezetett be, amelynek a keretében a kérelmet a két nemzetközi védelmi forma – nevezetesen a menekült jogállás és a kiegészítő védelmi jogállás – alapján vizsgálja (2014. május 8‑iN.‑ítélet, C‑604/12, EU:C:2014:302, 39. pont).

               28

               Az ügy irataiból azonban az állapítható meg, hogy az alapügy tényállásának időpontjában Írországban nem ez volt a helyzet.

               29

               Ebből következően a kiegészítő védelem iránti kérelem benyújtására és vizsgálatára vonatkozó eljárási szabályokra vonatkozó, Írországban alkalmazandó uniós jogi szabályozás hiányában e tagállam belső jogrendjének feladata ezen eljárási szabályok oly módon történő meghatározása, hogy az említett szabályok egyfelől nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló belső jogi helyzetekre vonatkoznak (az egyenértékűség elve), másfelől pedig nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben: 2014. május 8‑iN.‑ítélet, C‑604/12, EU:C:2014:302, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               30

               Az egyenértékűség elvével kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy ezen elv tiszteletben tartása megköveteli, hogy az uniós jogon alapuló és a nemzeti jogon alapuló eljárásokra vonatkozó nemzeti szabályokat különbségtétel nélkül alkalmazzák (lásd ebben az értelemben: 2015. január 28‑iÖBB Personenverkehr ítélet, C‑417/13, EU:C:2015:38, 74. pont).

               31

               A kérdést előterjesztő bíróság kétségeit fejezi ki azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a menekült jogállás megszerzésére irányuló kérelem – ezen alapelv tiszteletben tartását biztosítandó – megfelelő alapot képez a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelemmel való összehasonlításhoz.

               32

               Márpedig a jelen ügyben – ahogyan erre a főtanácsnok indítványának 54. és 58. pontjában rámutatott– az alapeljárásban szóban forgó helyzet két uniós jogon alapuló kérelmet érint, nevezetesen az érintett menedékjog iránti kérelmét és a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelmét.

               33

               Egyébiránt hangsúlyozni kell, hogy az első kérdés maga is úgy fogalmaz, hogy a menedékjog iránti kérelmek vizsgálatára vonatkozó nemzeti jogszabály a 2004/83 irányelv szerinti tagállami kötelezettségeket „tükrözi”.

               34

               Ezenkívül a Bíróság rendelkezésére álló elemekből nem állapítható meg, hogy az ír menekültügyi jog az uniós jogot kiegészítő nemzeti anyagi jogi szabályokat tartalmazna.

               35

               A fenti megfontolásokra tekintettel azt kell megállapítani, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló esetben, amely két olyan kérelemtípusra vonatkozik, amelyek mindegyike az uniós jog megsértésén alapul, nem releváns az egyenértékűség elvére való hivatkozás.

               36

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanakkor a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez érdemi választ adjon. A Bíróságnak ebből a szempontból adott esetben át kell fogalmaznia a feltett kérdéseket (2016. április 28‑iOniors Bio ítélet, C‑233/15, EU:C:2016:305, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               37

               Ezenkívül a Bíróságnak az összes olyan uniós jogi értelmezési szempontot meg kell adnia a nemzeti bíróságnak, amely hasznos lehet az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásához, függetlenül attól, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a kérdése megfogalmazásakor hivatkozott‑e azokra (lásd ebben az értelemben: 2006. február 21‑iRitter‑Coulais ítélet, C‑152/03, EU:C:2006:123, 29. pont, valamint az ott hivaktozott ítélkezési gyakorlat).

               38

               A jelen esetben e célból a kérdést előterjesztő bíróság által feltett két kérdést úgy kell érteni, mint amelyek arra irányulnak, hogy a tényleges érvényesülés elvét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló olyan nemzeti eljárásjogi szabály, amely a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelemre tizenöt munkanapos jogvesztő határidőt ír elő attól számítva, hogy az illetékes hatóság az elutasított menedékkérőt értesíti arról, hogy lehetősége van ilyen kérelmet benyújtani.

               39

               Ezzel az elvvel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy – ahogyan ez a jelen ítélet 29. pontjában szerepel – az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló nemzeti eljárásjogi szabály nem teheti gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását. Ezért az ilyen szabálynak a jelen esetben a kiegészítő védelmet kérelmező személyek számára a 2004/83 irányelv által nyújtott jogaikhoz tényleges hozzáférést kell biztosítania.

               40

               Következésképpen meg kell vizsgálni azt a kérdést, hogy az E. Danquához hasonlóan kiegészítő védelmet kérő személyek konkrétan érvényesíthetik‑e a 2004/83 irányelvből eredő jogaikat, azaz a jelen esetben az ezen védelem iránti kérelem benyújtásához való jogot, és – amennyiben az említett védelemben részesüléshez szükséges feltételek teljesülnek – a védelem által biztosított jogállás megszerzéséhez való jogot.

               41

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból az következik, hogy az alapeljárásban szóban forgó nemzeti eljárásjogi szabály szerint a kiegészítő védelem kérelmezője a menedékjog iránti kérelme elutasításának közlésétől számított tizenöt munkanapos jogvesztő határidő lejárta után főszabály szerint már nem nyújthat be kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelmet.

               42

               E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a Bíróság korábban már kimondta, hogy minden esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy egy nemzeti eljárásjogi rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e az uniós jog alkalmazását, azt kell megvizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek az egész eljárásban betöltött helye, hogy a különböző nemzeti fórumok előtt hogyan zajlik az eljárás és melyek a sajátosságai. Ebből a szempontból adott esetben figyelembe kell venni különösen a védelemhez való jogot, a jogbiztonság elvét és az eljárás szabályos lefolytatásának elvét (lásd ebben az értelemben: 2015. november 11‑iKlausner Holz Niedersachsen ítélet, C‑505/14, EU:C:2015:742, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               43

               A jelen ügyben konkrétan azt kell megvizsgálni, hogy az olyan jogvesztő határidő előírása, mint amilyen az alapeljárásban szerepel, indokolható‑e a kiegészítő védelem iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás szabályos lefolytatásának biztosításával, tekintettel ennek az uniós jog alkalmazására gyakorolt következményeire (2009. szeptember 3‑iFallimento Olimpiclub ítélet, C‑2/08, EU:C:2009:506, 28. pont).

               44

               A jogvesztő határidőkkel kapcsolatban a Bíróság kimondta, hogy a tagállamok feladata az uniós jog hatálya alá tartozó nemzeti rendelkezésekben szereplő határidők meghatározása, különösen arra való tekintettel, hogy a meghozandó határozatok mennyire jelentősek az általuk érintett személyek számára, mennyire bonyolultak az alkalmazandó eljárások és rendelkezések, hány személyt érinthetnek, illetve milyen egyéb köz‑ és magánérdekeket kell figyelembe venni (lásd ebben az értelemben: a fent hivatkozott 2009. október 29‑iPontin‑ítélet, C‑63/08, EU:C:2009:666, 48. pont).

               45

               Az alapügyben szereplő jogszabállyal kapcsolatban pedig rá kell mutatni arra, hogy – ahogyan a főtanácsnok indítványának 75–78. pontjában kiemelte – a kiegészítő védelem iránti kérelmek vizsgálatára irányuló eljárás különös jelentőséggel bír, mivel e védelem nyújtása révén lehetővé teszi a nemzetközi védelmet kérelmezők számára legalapvetőbb jogaik megvédését.

               46

               Ebben az összefüggésben azokra a nehézségekre tekintettel, amelyekkel az ilyen kérelmezők különösen az emberi és anyagi szempontból adott esetben nehéz helyzetük miatt szembesülhetnek, meg kell állapítani, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló jogvesztő határidő rendkívül rövidnek mutatkozik, és a gyakorlatban nem biztosít valamennyi ilyen kérelmező számára tényleges lehetőséget arra, hogy kiegészítő védelem iránti kérelmet nyújtsanak be, és adott esetben megszerezzék a védelem által biztosított jogállást. Következésképpen az ilyen határidő az ezen jogállás megadása iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás szabályos lefolytatásának biztosításával nem indokolható észszerűen.

               47

               Ezt a következtetést végül nem kérdőjelezheti meg az sem, hogy biztosítani kell a kiutasítási eljárások hatékonyságát, mivel az alapeljárásban szereplő határidő közvetlenül nem a kiutasítási eljáráshoz kapcsolódik, hanem a menekült jogállás megszerzésére irányuló kérelem elutasításához.

               48

               Ezért azt kell megállapítani, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti eljárásjogi szabály veszélyeztetheti a kiegészítő védelmet kérelmezőknek a 2004/83 irányelv által számukra biztosított jogokhoz való tényleges hozzáférését.

               49

               A fenti megállapítások összességére tekintettel a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapeljárásban szereplőhöz hasonló olyan nemzeti eljárásjogi szabály, amely a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelemre tizenöt munkanapos jogvesztő határidőt ír elő attól számítva, hogy az illetékes hatóság az elutasított menedékkérőt értesíti arról, hogy lehetősége van ilyen kérelmet benyújtani.

         A költségekről

               50

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapeljárásban szereplőhöz hasonló olyan nemzeti eljárásjogi szabály, amely a kiegészítő védelmi jogállás iránti kérelemre tizenöt munkanapos jogvesztő határidőt ír elő attól számítva, hogy az illetékes hatóság az elutasított menedékkérőt értesíti arról, hogy lehetősége van ilyen kérelmet benyújtani.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2012. szeptember 6.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens és társai kontra Hendrikus Cornelis Kortekaas és társai.#Hoge Raad der Nederlanden által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#C-170/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2012. szeptember 6. (
            *1
         )
      „1206/2001/EK rendelet — A polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő együttműködés — Tárgyi hatály — Az egyik tagállamban lakóhellyel rendelkező és az alapeljárásban félként részt vevő tanúnak valamely másik tagállam bírósága általi kihallgatása — Az illetékes bíróság azon lehetősége, hogy az eljárásban részt vevő felet e bíróság tagállamának joga szerint tanúként maga elé idézze”
      A C-170/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia) a Bírósághoz 2011. április 7-én érkezett, 2011. április 1-jei határozatával terjesztett elő az előtte

         Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens,

         Gilbert Georges Henri Mittler,

         Jean Paul François Caroline Votron

      és

         Hendrikus Cornelis Kortekaas,

      a Kortekaas Entertainment Marketing BV,
      a Kortekaas Pensioen BV,

         Dirk Robbard De Kat,

         Johannes Hendrikus Visch,

         Euphemia Joanna Bökkerink,

      a Laminco GLD N-A,
      az Ageas NV, korábban Fortis NV
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, A. Borg Barthet, M. Ilešič (előadó), E. Levits és J.-J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. március 7-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               M. R. J. M. G. Lippens, G. G. H. Mittler és J. P. F. C. Votron képviseletében P. D. Olden és H. M. H. Speyart advocaten,

               —

               a holland kormány képviseletében C. Wissels és J. Langer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze, valamint K. Petersen és J. Kemper, meghatalmazotti minőségben,

               —

               Írország képviseletében P. Dillon Malone, BL,

               —

               az osztrák kormány képviseletében A. Posch, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a finn kormány képviseletében J. Heliskoski és H. Leppo, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében H. Walker, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében R. Troosters, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2012. május 24-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről szóló, 2001. május 28-i 1206/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 174., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 121. o.) értelmezésére vonatkozik.

               2

               A kérelmet az egyrészről a belgiumi lakóhellyel rendelkező M. R. J. M. G. Lippens, G. G. H. Mittler és J. P. F. C. Votron (a továbbiakban együttesen: M. R. J. M. G. Lippens és társai) – az Ageas NV (korábban: Fortis NV) igazgatóságának tagjai –, másrészről H. C. Kortekaas, a Kortekaas Entertainment Marketing BV, a Kortekaas Pensioen BV, D. R. De Kat és J. H. Visch, E. J. Bökkerink továbbá a Laminco GLD N-A (a továbbiakban együttesen: H. C. Kortekaas és társai) – a Fortis részvényesei –, valamint az utóbbi társaság közötti jogvitában terjesztették elő, az e részvényeseket állítólag amiatt ért károk tárgyában, hogy azok hitelt adtak az igazgatóság említett tagjai által a Fortis pénzügyi helyzetére vonatkozóan nyilvánosságra hozott információknak.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               Az 1206/2001 rendelet (2), (7), (8), (10) és (11) preambulumbekezdése szerint:

                        „(2)

                        A belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében a bizonyításfelvétel tekintetében fejleszteni – mindenekelőtt egyszerűsíteni és gyorsítani – kell a bíróságok közötti együttműködést.
                        [...]

                        (7)

                        Mivel egy tagállam bírósága valamely polgári vagy kereskedelmi ügyben történő határozathozatal érdekében gyakran kényszerül arra, hogy más tagállamban folytasson le bizonyítást, a Közösség tevékenysége nem korlátozódhat a bírósági vagy bíróságon kívüli iratok – a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2000. május 29-i 1348/2000/EK tanácsi rendelet [HL L 160., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 227. o.] hatálya alá tartozó – cseréjére. Ezért a tagállamok bíróságai között a bizonyításfelvétel terén történő együttműködést tovább kell fejleszteni.

                        (8)

                        A polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel hatékonnyá tétele érdekében szükséges, hogy a bizonyítás felvételére irányuló kérelmek továbbítása és teljesítése közvetlenül és a lehető leggyorsabb módon történjék meg a tagállamok bíróságai között.
                        [...]

                        (10)

                        A bizonyítás felvételére irányuló kérelmeket gyorsan kell teljesíteni. Amennyiben nem lehetséges valamely kérelmet a megkeresett bíróság által történő kézhezvétel időpontjától számított 90 napon belül teljesíteni, az említett bíróság a megkereső bíróságot erről, valamint a kérelem gyors teljesítését akadályozó okokról értesíti.

                        (11)

                        E rendelet eredményességének biztosítása érdekében bizonyítás felvételére irányuló kérelem elutasításának lehetőségét szigorúan kivételes esetekre kell korlátozni.”

               4

               Az 1206/2001 rendelet „Hatály” című 1. cikke ekként rendelkezik:
               „(1)   Ezt a rendeletet olyan polgári vagy kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, amelyekben egy tagállam bírósága az adott tagállam jogának rendelkezéseivel összhangban kéri:

                        a)

                        egy másik tagállam illetékes bíróságát bizonyításfelvételre; vagy

                        b)

                        hogy egy másik tagállamban közvetlenül folytathasson le bizonyítást.

                  (2)   Nem intézhető kérelem olyan bizonyítás lefolytatására, amely nem valamely – már megkezdett vagy megindítani tervezett – bírósági eljárásban történő felhasználásra irányul.
               (3)   E rendelet alkalmazásában a »tagállam« kifejezés a tagállamokat jelenti, Dánia kivételével.”

               5

               E rendelet 10–16. cikke a megkeresett bíróság előtti bizonyításfelvételről szól.

               6

               Az 1206/2001 rendeletnek „A kérelem teljesítésére vonatkozó általános rendelkezések” című 10. cikke szerint:
               „(1)   A megkeresett bíróság a kérelmet haladéktalanul, de legkésőbb a kérelem átvételét követő 90 napon belül teljesíti.
               (2)   A megkeresett bíróság a saját tagállamának joga szerint teljesíti a kérelmet.
               (3)   A megkereső bíróság […] kérheti, hogy a kérelmet tagállamának joga szerinti különös eljárás keretében teljesítsék. A megkeresett bíróság az ilyen igényeket teljesíti, kivéve ha az adott eljárás összeegyeztethetetlen a megkeresett bíróság tagállamának jogával, illetve ha az jelentős gyakorlati akadályba ütközik. Ha a megkeresett bíróság az említett okok valamelyike miatt nem teljesíti a kérelmet, arról a megkereső bíróságot […] tájékoztatja.
               (4)   A megkereső bíróság kérheti a megkeresett bíróságtól, hogy a bizonyításfelvétel során használjon távközlés-technikai eszközöket, különösen a videokonferenciát és a telefonkonferenciát.
               A megkeresett bíróság az ilyen igényeket teljesíti, kivéve ha ez nem egyeztethető össze a megkeresett bíróság tagállamának jogával, illetve ha az jelentős gyakorlati akadályba ütközik.
               [...]”

               7

               Az említett rendeletnek a „Kérelem teljesítése a megkereső bíróság képviselőinek jelenléte és részvétele mellett” című 12. cikke kimondja:
               „(1)   Amennyiben a megkereső bíróság tagállamának jogával összeegyeztethető, a megkereső bíróság képviselőinek joguk van jelen lenni a megkeresett bíróság által végzett bizonyításfelvétel során.
               (2)   E cikk alkalmazásában a »képviselő« kifejezés magában foglalja a megkereső bíróság által, tagállamának joga szerint kijelölt igazságügyi megbízottat is. A megkereső bíróság tagállamának jogával összhangban további személyeket – például szakértőket – is kijelölhet.
               [...]
               (4)   Ha a megkereső bíróság kéri képviselőinek részvételét a bizonyításfelvétel során, a megkeresett bíróság a 10. cikkel összhangban megállapítja azok részvételének feltételeit.
               [...]”

               8

               Az 1206/2001 rendeletnek „A megkereső bíróság által végzett közvetlen bizonyításfelvétel” című 17. cikke ekként rendelkezik:
               „(1)   Amennyiben egy bíróság kérelmezi, hogy más tagállamban közvetlenül bizonyítást folytathasson le […] kérelmet nyújt be a tagállam […] központi szervének vagy hatáskörrel rendelkező hatóságának.
               [...]
               (3)   A bizonyításfelvételt a megkereső bíróság tagállamának jogával összhangban kinevezett igazságügyi megbízott, illetve más személy – például szakértő – végzi.
               (4)   A tagállam központi szerve vagy hatáskörrel rendelkező hatósága a kérelem átvételét követő 30 napon belül […] tájékoztatja a megkereső bíróságot, hogy elfogadásra került-e a kérelem, és szükség esetén arról is, hogy tagállamának joga szerint milyen feltételek mellett foganatosítható a kérdéses cselekmény.
               A központi szerv vagy a hatáskörrel rendelkező hatóság különösen kijelölheti tagállamának valamely bíróságát, hogy vegyen részt a bizonyításfelvételen, biztosítandó azt, hogy e cikket megfelelően alkalmazzák, és a meghatározott feltételeket betartják.
               A központi szerv vagy a hatáskörrel rendelkező hatóság elősegíti a kommunikációs technika – például videokonferenciák és telefonkonferenciák – alkalmazását.
               (5)   A központi szerv vagy a hatáskörrel rendelkező hatóság megtagadhatja a közvetlen bizonyításfelvételt, ha:

                        a)

                        a kérelem az 1. cikk értelmében nem tartozik e rendelet hatálya alá;

                        b)

                        a kérelem nem tartalmazza a 4. cikkben előírt összes szükséges információt; vagy

                        c)

                        a kérelmezett közvetlen bizonyításfelvétel ellentmond a tagállam jogrendjét meghatározó alapelveknek.

                  (6)   A megkereső bíróság – a (4) bekezdésben előírt feltételek sérelme nélkül – tagállamának jogával összhangban teljesíti a kérelmet.”

               9

               Az említett rendeletnek „A tagállamok közötti meglévő, illetve jövőbeni megállapodásokhoz fűződő viszony” című 21. cikkének (2) bekezdése szerint:
               „Ez a rendelet nem gátolja meg a tagállamokat a bizonyításfelvétel további könnyítését szolgáló két- vagy többoldalú megállapodások fenntartásában vagy megkötésében, feltéve hogy azok összeegyeztethetőek ezen rendelettel.”

         A holland jog

               10

               Hollandiában a tanúkihallgatást, valamint az előzetes tanúkihallgatást a polgári perrendtartás (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, a továbbiakban: WBR) szabályozza.

               11

               A WBR 164. cikke szerint:
               „(1)   A felek is tanúskodhatnak.
               [...]
               (3)   Amennyiben az a fél, aki tanúként vallomástételre köteles, nem jelenik meg a tárgyaláson, nem válaszol a neki feltett kérdésekre, vagy megtagadja a vallomásának aláírását, a bíróság ebből levonhatja az általa szükségesnek ítélt következtetéseket.”

               12

               A WBR 165. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy „[b]ármely olyan személy, akit a törvényben előírt részletes szabályok szerint tanúként történő kihallgatása érdekében idéztek meg, köteles tanúvallomást tenni”.

               13

               A WBR 176. cikkének (1) bekezdése szerint:
               „Amennyiben valamely egyezmény vagy uniós rendelet eltérően nem rendelkezik, a bíróság – ha a tanú lakóhelye külföldön van – a tanú lakóhelye szerinti állam egy általa meghatározandó hatóságát is megkeresheti a tanú, lehetőség szerint eskü alatti, kihallgatásának foganatosítása iránt, vagy e kihallgatással azt a holland konzuli tisztviselőt bízhatja meg, akinek illetékességi területén e tanú lakóhelye van.”

               14

               A WBR 186. cikke kimondja:
               „(1)   Amennyiben a törvény lehetővé teszi a tanúbizonyítást, az érintett kérelmére az előzetes tanúkihallgatás a keresetlevél benyújtása előtt haladéktalanul elrendelhető.
               (2)   A folyamatban lévő ügyben valamelyik fél kérelmére a bíróság haladéktalanul elrendelheti az előzetes tanúkihallgatást.”

               15

               A WBR 189. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] tanúkihallgatásra vonatkozó rendelkezések az előzetes tanúkihallgatásra is alkalmazandóak”.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               16

               2009. augusztus 3-án H. C. Kortekaas és társai – a Fortis részvényesei – a Rechtbank Utrecht (Hollandia) előtt eljárást indítottak M. R. J. M. G. Lippens és társai – a Fortis igazgatóságának tagjai – és e társaság ellen. Ebben az eljárásban H. C. Kortekaas és társai kártérítést kérnek azon károkért, amely állítólag amiatt érte őket, hogy az M. R. J. M. G. Lippens és társai által a Fortis pénzügyi helyzetére, valamint a Fortis által 2008-ban fizetendő osztalékra vonatkozóan 2007-ben és 2008-ban nyilvánosságra hozott információk alapján részvényeket vásároltak és tartottak meg.

               17

               Az M. R. J. M. G. Lippens és társai által megfogalmazott állítások és a fent említett időszak során tudomásukra jutott információk tisztázása érdekében H. C. Kortekaas és társai 2009. augusztus 6-án M. R. J. M. G. Lippens és társai előzetes tanúkihallgatása iránti kérelmet terjesztettek a Rechtbank Utrecht elé. Az említett bíróság a 2009. november 25-i végzésével helyt adott e kérelemnek, és kimondta, hogy a kihallgatást az erre a célra kijelölendő megbízott bíró fogja elvégezni.

               18

               M. R. J. M. G. Lippens és társai 2009. december 9-én jogsegély iránti megkeresésre vonatkozó kérelmet terjesztettek a Rechtbank Utrecht elé annak lehetővé tétele érdekében, hogy őket a lakóhelyük szerinti országban, Belgiumban, francia nyelvű bíró hallgassa meg. A kérelmüket a 2010. február 3-i végzésben elutasították.

               19

               Az M. R. J. M. G. Lippens és társai által e végzés ellen előterjesztett fellebbezés tárgyában eljáró Gerechtshof te Amsterdam a 2010. május 18-i határozatával helyt adott a végzésnek a WBR 176. cikkének (1) bekezdése alapján, amely rendelkezés annak a bíróságnak, amelynek valamely másik tagállamban lakó tanút kell kihallgatnia, a jogsegély iránti megkeresésre lehetőséget biztosít, azonban arra nem kötelezi. Ez a bíróság kifejtette, hogy a tanúkat főszabály szerint annak a bíróságnak kell kihallgatnia, amely előtt az eljárás folyamatban van, és a jelen esetben semmilyen körülmény nem indokolja, hogy ettől a szabálytól M. R. J. M. G. Lippens és társai javára eltérjenek, különös figyelemmel H. C. Kortekaas és társai tiltakozására. A Belgiumban tartandó kihallgatást nyelvi okokkal sem lehet igazolni, mivel M. R. J. M. G. Lippensnek és társainak a hollandiai kihallgatásuk során lehetőségük van tolmács igénybevételére.

               20

               M. R. J. M. G. Lippens és társai a Gerechtshof te Amsterdam ezen végzése ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be a kérdést előterjesztő bírósághoz.

               21

               A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az 1206/2001 rendelettel nem ellentétes, egyrészt hogy valamely tagállami bíróság e tagállam hatályos jogszabályainak megfelelően valamely másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanút idéz, másrészt hogy e tanú megjelenésének elmaradása az e jogszabályokban írt következményekkel jár.

               22

               A kérdést előterjesztő bíróság ebben a tekintetben megállapítja, hogy az 1206/2001 rendelet egyetlen rendelkezése alapján sem lehet arra következtetni, hogy az e rendelet szerinti bizonyításfelvételi eszközök kizárnák a tagállamok joga szerinti bizonyításfelvételi eszközök igénybevételét. E bíróság szerint az 1206/2001 rendelet csak a bizonyításfelvétel megkönnyítésére irányul, és nem kötelezi a tagállamokat a nemzeti eljárásjoguk szerinti bizonyításfelvételi eszközök megváltoztatására. Az említett bíróság számára mindazonáltal kérdéses, hogy az következik-e a C-104/03. sz. St. Paul Dairy ügyben 2005. április 28-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-3481. o.) 23. pontjából, hogy a tagállamok az említett rendeletet kötelesek alkalmazni a valamely más tagállamban található bizonyítékok felvétele során.

               23

               E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:
               „Úgy kell-e értelmezni az [1206/2001 rendeletet], különösen e rendelet 1. cikkének (1) bekezdését, hogy a másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanút kihallgatni kívánó bíróságnak a bizonyításfelvétel e formájához minden esetben alkalmaznia kell az 1206/2001 rendelet által szabályozott eljárásokat, vagy lehetősége van arra, hogy a saját nemzeti eljárásjogában szabályozott eljárást – például a tanú e bíróság elé idézését – alkalmazza?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság a kérdésével lényegében arra vár választ, hogy az 1206/2001 rendelet rendelkezéseit és különösen az 1. cikkének (1) bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam eljáró bírósága egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező felet kíván tanúként kihallgatni, e kihallgatás lefolytatása érdekében mindig az e rendeletben előírt bizonyításfelvételi eszközöket kell alkalmaznia, vagy ellenkezőleg, ennek a bíróságnak lehetősége van arra, hogy ezt a felet a saját tagállamának joga szerint maga elé idézze.

               25

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az 1206/2001 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése szerint ezt a rendeletet olyan polgári vagy kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, amelyekben valamely tagállam bírósága az adott tagállam jogának rendelkezéseivel összhangban vagy egy másik tagállam illetékes bíróságát keresi meg a bizonyításfelvétel érdekében; vagy azt kéri, hogy ez utóbbi tagállamban saját maga közvetlenül folytathasson le bizonyítást.

               26

               Ebben a tekintetben először is azt kell megállapítani, hogy az 1206/2001 rendelet rendszeréből következő tárgyi hatálya a bizonyításfelvétel két módjára korlátozódik, azaz egyrészt valamely másik tagállam megkereső bíróságának kérelme alapján e rendelet 10–16. cikkének megfelelően a megkeresett bíróság előtti bizonyításfelvételre, másrészt egy másik tagállam megkereső bírósága által végzett közvetlen bizonyításfelvételre, amelynek részletes szabályait ugyanezen rendelet 17. cikke határozza meg.

               27

               Az 1206/2001 rendelet ezzel szemben egyáltalán nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely szabályozná vagy kizárná valamely tagállami bíróság azon lehetőségét, hogy egy másik tagállamban lakó felet megidézzen, és őt közvetlenül vallomástételre kötelezze.

               28

               Ebből következően az 1206/2001 rendelet főszabály szerint csak abban az esetben alkalmazandó, ha a tagállam bírósága úgy dönt, hogy a bizonyításfelvételt az e rendelet szerinti két mód valamelyike szerint folytatja le, amely esetben ez a bíróság köteles az e módokra vonatkozó eljárásokat követni.

               29

               Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az 1206/2001 rendelet (2), (7), (8), (10) és (11) preambulumbekezdése szerint a rendelet célja a határokon átnyúló ügyekben az egyszerű, gyors és hatékony bizonyításfelvétel. A valamely tagállami bíróság által a valamely másik tagállamban található bizonyítékok megszerzése nem eredményezheti a nemzeti eljárás elhúzódását. Ezért az említett rendelet olyan rendszert vezetett be, amely a Dán Királyság kivételével valamennyi tagállamot arra kötelezi, hogy az e téren esetleg felmerülő akadályokat leküzdjék (lásd a C-283/09. sz. Weryński-ügyben 2011. február 17-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-601. o.] 62. pontját).

               30

               Márpedig nem felel meg ennek a célnak az 1206/2001 rendelet rendelkezéseinek olyan értelmezése, amely általános jelleggel megtiltja, hogy valamely tagállam bírósága a saját nemzeti joga alapján egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező felet tanúként maga elé idézzen, és ezt a felet az említett nemzeti jog alapján tanúként kihallgassa. Ugyanis – ahogyan azt a cseh és a lengyel kormány, valamint az indítványának 44. pontjában a főtanácsnok megjegyezte – az ilyen értelmezés e bíróságnak az ilyen fél kihallgatásának lefolytatására vonatkozó lehetőségeinek korlátozását eredményezné.

               31

               Ennélfogva magától értetődik, hogy bizonyos körülmények között, így különösen ha a tanúként idézett fél hajlandó önként megjelenni, az illetékes bíróság számára egyszerűbbnek, hatékonyabbnak és gyorsabbnak bizonyulhat, ha a tanút a saját nemzeti jogának rendelkezései alapján hallgatja ki ahelyett, hogy az 1206/2001 rendelet szerinti bizonyításfelvételi eszközöket venné igénybe.

               32

               Ebben a tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az illetékes bíróság által a saját nemzeti joga alapján tartott kihallgatás a bíróságnak nemcsak a közvetlen kérdésfeltevésre ad lehetőséget, hanem a kihallgatáson esetleg jelen lévő többi fél vagy tanú nyilatkozataival való szembesítésre, valamint arra is, hogy ez a bíróság – az ügy összes ténybeli és jogi szempontjának figyelembevételével – az esetleges kiegészítő kérdések útján saját maga ellenőrizze a tanú vallomásának hitelességét. Az ilyen kihallgatás tehát eltér az említett rendelet 10–16. cikke szerinti, a megkeresett bíróság által lefolytatott bizonyításfelvételtől, jóllehet a rendelet 12. cikke bizonyos körülmények között lehetővé teszi a megkereső bíróság képviselőinek jelenlétét és részvételét a bizonyításfelvétel lefolytatása során. Az ugyenezen rendelet 17. cikke szerinti, a megkereső bíróság által lefolytatott közvetlen bizonyításfelvétel, noha lehetővé teszi, hogy a megkereső bíróság a tagállamának joga alapján saját maga folytassa le a kihallgatást, mindazonáltal a megkeresett tagállam központi szervének vagy a hatáskörrel rendelkező hatóságának engedélyétől és az általa megszabott feltételektől, valamint az e cikkben előírt többi részletes szabálytól függ.

               33

               Végül az 1206/2001 rendelet 21. cikkének (1) bekezdése is megerősíti azt az értelmezést, amely szerint az 1206/2001 rendelet a határon átnyúló bizonyításfelvételt nem kimerítően szabályozza, hanem az csak az ilyen bizonyításfelvétel megkönnyítésére irányul, lehetővé téve az ugyanezen célra irányuló más eszközök igénybevételét is, és ez a rendelkezés kifejezetten engedélyezi a bizonyításfelvétel további könnyítését szolgáló, tagállamok közötti két- vagy többoldalú megállapodásokat, feltéve hogy azok összeegyeztethetőek ezen rendelettel.

               34

               Nem vitatott, hogy a Bíróság a fent hivatkozott St. Paul Dairy ügyben hozott ítélet 23. pontjában azt állapította meg, hogy az ezen ítéletnek alapul szolgáló ügyben előfordulóhoz hasonló körülmények között megvalósuló tanúkihallgatást az 1206/2001 rendelet szabályai megkerülésének eszközeként lehet felhasználni, amelyek – minden jogalanyra nézve azonos biztosítékok és azonos hatások mellett – valamely tagállam bíróságának valamely másik tagállamban foganatosítandó bizonyításfelvétel iránti megkeresésének továbbítását és elintézését szabályozzák.

               35

               Ezt a megállapítást mindazonáltal nem lehet úgy értelmezni, hogy az ügy érdemében eljáró bíróságot – amely egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező tanút kíván kihallgatni – arra kötelezné, hogy ezt a kihallgatást az 1206/2001 rendeletben előírt szabályok alapján folytassa le.

               36

               Ebben a tekintetben arra kell rámutatni, hogy az említett ítéletnek alapul szolgáló körülményeknek az volt a jellemzőjük, hogy az egyik fél által előterjesztett előzetes tanúkihallgatás iránti kérelmet közvetlenül a tanú lakóhelye szerinti bírósághoz intézték, ez a bíróság azonban nem rendelkezett illetékességgel az ügy érdemében való eljárásra. Márpedig az ilyen kérelmet hatékonyan fel lehet használni az 1206/2001 rendelet szabályai megkerülésének eszközeként, mivel az alkalmas arra, hogy az illetékes bíróságot – amelyhez ezt a kérelmet be kellene nyújtani – megfossza attól a lehetőségtől, hogy az említett tanú kihallgatását az említett rendeletben előírt szabályok szerint végezze el. A jelen ügy körülményei azonban eltérnek a fent hivatkozott St. Paul Dairy ügyben hozott ítéletnek alapul szolgáló körülményektől mivel az előzetes kihallgatás iránti kérelmet az illetékes bíróságnál terjesztették elő.

               37

               A fentiekből következően a tagállam eljáró bírósága jogosult arra, hogy a másik tagállamban lakó felet tanúként maga elé idézze, és az említett bíróság tagállamának joga szerint kihallgassa.

               38

               Ezenkívül az utóbbi bíróság a tanúként kihallgatandó fél törvényes indokkal nem igazolt meg nem jelenése esetén megállapíthatja a tagállamának joga szerinti esetleges jogkövetkezményeket, feltéve hogy azokat az uniós jog tiszteletben tartásával alkalmazzák.

               39

               E körülményekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1206/2001 rendelet rendelkezéseit és különösen az 1. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam eljáró bírósága egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező felet kíván tanúként kihallgatni, ez a bíróság a kihallgatás lefolytatása érdekében jogosult ezt a felet a tagállamának joga szerint maga elé idézni.

         A költségekről

               40

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                     A polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről szóló, 2001. május 28-i 1206/2001/EK tanácsi rendelet rendelkezéseit és különösen az 1. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam eljáró bírósága egy másik tagállamban lakóhellyel rendelkező felet kíván tanúként kihallgatni ez a bíróság a kihallgatás lefolytatása érdekében jogosult ezt a felet a tagállamának joga szerint maga elé idézni.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság augusztus 9.-i ítélete: 1994. # Németországi Szövetségi Köztársaság kontra az Európai Unió Tanácsa. # Megsemmisítés iránti kereset - Jogalap. # C-359/92. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2005. június 2-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés -- 93/38/EGK irányelv - Közbeszerzési eljárás a vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban - A megalopoliszi hőelektromos központ szállítószalag-rendszerének legyártására vonatkozó szerződés - Pályázati felhívás közzétételének elmulasztása - Műszaki jelleg - Előre nem látható esemény - Rendkívüli sürgősség.#C-394/02. sz. ügy.

text:
      C‑394/02. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Görög Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – 93/38/EGK irányelv – Közbeszerzési eljárások a vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban – A megalopoliszi hőerőmű szállítószalag-rendszerének legyártására vonatkozó szerződés – Pályázati felhívás közzétételének elmaradása – Műszaki sajátosság – Előre nem látható esemény – Rendkívüli sürgősség”
      F. G. Jacobs főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. február 24. .
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2005. június 2. .
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset — A Bizottság keresetindítási joga — Az eljáráshoz fűződő különös érdektől
            nem függő gyakorlás
      (EK 226. cikk)
      2.     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset — Pert megelőző eljárás — Tárgy — Indokolással ellátott vélemény — Tartalom
      (EK 226. cikk)
      3.     Jogszabályok közelítése — A vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban árubeszerzésre és építési beruházásra
            irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatos jogorvoslati eljárások — 89/665 és 92/13 irányelv — A Bizottság
            számára a szerződések odaítélésére vonatkozó közösségi szabályok egyértelmű és nyilvánvaló megsértése esetén a megelőző jelleggel
            való beavatkozást lehetővé tevő eljárás — Az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárással össze
            nem függő eljárás
      (EK 226. cikk; 89/665 tanácsi irányelv, 3. cikk és 92/13 tanácsi irányelv, 8. cikk)
      4.     Jogszabályok közelítése — Közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásai a vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési
            ágazatokban — 93/38 irányelv — A közös szabályoktól való eltérések — Feltételek — Szigorú értelmezés — Bizonyítási teher
      (93/38 tanácsi irányelv, 20. cikk, (2) bekezdés, c) és d) pont)
      1.     Az EK 226. cikk alapján fennálló hatásköre gyakorlása során a Bizottság nem köteles az eljáráshoz fűződő érdekét bizonyítani.
         Ugyanis a Bizottságnak az a feladata, hogy a közösségi jog tagállamok általi alkalmazása felett hivatalból és a közérdek szolgálatában
         őrködjék, és az abból fakadó kötelezettségek esetleges megszegéseit – megszüntetésük végett – megállapítsa. Az EK 226. cikk
         tehát nem ezen intézmény saját jogait védi. Kizárólag a Bizottságra tartozik annak megítélése, hogy célszerű‑e a kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárás kezdeményezése, valamint adott esetben mely cselekmény vagy mulasztás miatt kell ezt az eljárást
         megindítani.

      (vö. 14–16. pont)
      2.     Noha a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset esetében az indokolással ellátott véleménynek tartalmaznia kell azon
         okok összefüggő és részletes kifejtését, amelyek a Bizottságot arra a meggyőződésre vezették, hogy az érintett tagállam nem
         teljesítette valamely, a Szerződés alapján fennálló kötelezettségét, a Bizottság az indokolással ellátott véleményben nem
         köteles megjelölni azokat az intézkedéseket, amelyek lehetővé teszik a kifogásolt kötelezettségszegés megszüntetését.

      A pert megelőző eljárás célja ugyanis a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgyának behatárolása annak érdekében,
         hogy az említett tagállamnak alkalmat adjon a közösségi jog alapján őt terhelő kötelezettségek teljesítésére, vagy arra, hogy
         a Bizottság által megfogalmazott kifogásokkal szembeni védekezésének jogalapjait hatékonyan előadhassa.

      Következésképpen a Bizottságnak kizárólag akkor kell az indokolással ellátott véleményben kifejezetten megjelölnie a felrótt
         kötelezettségszegés orvoslását lehetővé tévő intézkedéseket, ha ezen intézkedések meghozatalának elmulasztását kívánja a kötelezettségszegés
         megállapítása iránti kereset tárgyává tenni.

      (vö. 21–23. pont)
      3.     A vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások beszerzési eljárásairól szóló közösségi
         szabályok alkalmazására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló 92/13 irányelv
         8. cikke, valamint az árubeszerzésre és az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatos
         jogorvoslati eljárás alkalmazására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló 89/665 irányelv
         3. cikke szerinti, közvetlen beavatkozást biztosító eljárás – amelynek alapján a Bizottság felléphet a tagállammal szemben,
         amennyiben úgy ítéli meg, hogy a közbeszerzési szerződések odaítélésére vonatkozó közösségi rendelkezéseket egyértelműen és
         nyilvánvalóan megsértették – olyan megelőző intézkedésnek minősül, amely nem térhet el a Bizottságnak az EK 226. cikk szerinti
         hatáskörétől, és nem is helyettesítheti azt, tehát a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset elfogadhatóságának vizsgálata
         során nem bír jelentősséggel az a körülmény, hogy a Bizottság igénybe vette‑e ezen eljárást. Ily módon a két eljárás közötti
         választás a Bizottság mérlegelési jogkörébe tartozik.

      (vö. 27–28. pont)
      4.     A vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások beszerzési eljárásainak összehangolásáról
         szóló 93/38 irányelv 20. cikke (2) bekezdése c) és d) pontjának rendelkezéseit – amelyek bizonyos esetekben engedélyezik,
         hogy az ajánlatkérő előzetes pályázati felhívás nélküli eljárást alkalmazzon – a közbeszerzési eljárásokra vonatkozó szabályoktól
         való eltérésként szigorúan kell értelmezni. Ezen túlmenően a bizonyítási teher az e rendelkezésekre hivatkozó félre esik.

      Ami először is az említett irányelv 20. cikke (2) bekezdésének c) pontját illeti, e rendelkezés alkalmazása két feltétel egyidejű
         fennállásának van alávetve, nevezetesen egyrészről, hogy a szerződés tárgyát képező építési beruházás sajátos műszaki jelleggel
         rendelkezzen, másrészről pedig e műszaki sajátosság feltétlenül szükségessé tegye, hogy az említett szerződést egy meghatározott
         vállalkozásnak ítéljék oda.

      Másodszor, ami az említett irányelv 20. cikke (2) bekezdésének d) pontjában szereplő eltérést illeti, azt az ítélkezési gyakorlat
         három feltétel egyidejű fennállásának, nevezetesen előre nem látható esemény, a felhívás közzétételéhez szükséges határidőkkel
         összeegyeztethetetlen rendkívüli sürgősség, valamint az előre nem látható esemény és az abból fakadó rendkívüli sürgősség
         közötti oksági kapcsolat meglétének rendelte alá.

      Az a tény, hogy az érintett projektet jóváhagyó hatóság határidőket szabhat, ebben a tekintetben az említett projekt engedélyezési
         eljárásának előrelátható részét képezi.

      (vö. 33–34., 40., 43. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2005. június 2.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 93/38/EGK irányelv – Közbeszerzési eljárások a vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban – A megalopoliszi hőerőmű szállítószalag-rendszerének legyártására vonatkozó szerződés – Pályázati felhívás közzétételének elmaradása – Műszaki sajátosság – Előre nem látható esemény – Rendkívüli sürgősség”
      A C‑394/02. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt 2002. november 8‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: M. Nolin és M. Konstantinidis, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Görög Köztársaság (képviselik: P. Mylonopoulos, D. Tsagkaraki és S. Chala, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök (előadó), K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. december 8‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. február 24‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Görög Köztársaság – mivel a Dimosia
         Epicheirisi Ilektrismoy villamossági közvállalkozás (a továbbiakban: DEI) a megalopoliszi hőerőmű szállítószalag-rendszerének
         legyártására vonatkozó szerződést pályázati felhívás előzetes közzététele nélküli tárgyalásos eljárás útján ítélte oda – nem
         teljesítette az 1998. február 16‑i 98/4/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 101., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         6. fejezet, 3. kötet, 91. o.) módosított, a vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások
         beszerzési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993. június 14‑i 93/38/EGK tanácsi rendeletből (HL L 199., 84. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 194. o., a továbbiakban: a 93/38 irányelv) és különösen annak 20. és azt követő cikkeiből
         eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
      2       A 93/38 irányelv 15. cikke (1) bekezdése értelmében „az építési beruházásra irányuló szerződéseket […] a III., IV. és V. cím
         rendelkezései szerint kell odaítélni.”

      3       Ugyanezen irányelv 20. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy „[a]z ajánlatkérő az 1. cikk (7) bekezdésében leírt
         eljárások bármelyikét [nevezetesen a nyílt, a meghívásos vagy a tárgyalásos eljárást] választhatja, amennyiben a (2) bekezdésre
         is tekintettel, a 21. cikknek megfelelően pályázati felhívást tettek közzé.”

      4       A 20. cikk (2) bekezdése szerint:
      „Az ajánlatkérő […] pályázati felhívás nélkül alkalmazhat szerződés-odaítélési eljárást:
      […]
      c)      ha műszaki […] jellege következtében […] a szerződést csak egy meghatározott […] vállalkozó […] teljesítheti;
      d)      annyiban, amennyiben feltétlenül szükséges akkor, ha az adott ajánlatkérő által előre nem látható események által okozott
         rendkívüli sürgősségi okokból a nyílt vagy meghívásos eljárás határidejét nem lehet betartani;

      […]”
      5       A 93/38 irányelv 21. cikkének (1) bekezdése meghatározza a pályázati felhívás közzétételének lehetséges útjait, ami lényegében
         az ugyanezen irányelv mellékleteiben szereplő mintáknak megfelelően megfogalmazott hirdetményeknek az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában történő közzétételét jelenti.

       A tényállás és a pert megelőző eljárás
      6       1997 októberében a DEI a megalopoliszi hőerőmű szilárd származékainak kéntelenítését, stabilizálását, szállítását és lerakását
         biztosító rendszer felállítására irányuló projektet terjesztett az illetékes hatóság, nevezetesen a Környezetvédelmi, Területrendezési
         és Közmunkaügyi Minisztérium elé az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985.
         június 27‑i tanácsi rendelet (HL L 175., 40. o.) szerinti, környezetre gyakorolt hatás vizsgálatára irányuló eljárás lefolytatása
         végett.

      7       1998. október 29‑i és 1999. december 30‑i határozataival az említett minisztérium hozzájárulását adta a projekthez, annak
         előírása mellett, hogy a DEI egyrészt kilenc hónapon belül, nevezetesen 2000 szeptemberéig nyújtson be az említett erőmű által
         termelt hulladék megsemmisítésére vonatkozó végleges engedély iránti kérelmet, másrészt tizenkét hónapon belül, nevezetesen
         2000 decemberéig állítson fel egy, a salaknak ez utóbbi és a salak kezelését végző thokniai bánya közötti szállítását biztosító
         szállítószalag-rendszert.

      8       A határidőkre tekintettel a DEI 1999. július 27‑én pályázati felhívás közzététele nélküli tárgyalálos közbeszerzési eljárás
         megnyitása mellett döntött, és a Koch/METKA vállalkozáscsoportot, valamint a Dosco Overseas Engineering Ltd vállalkozást (a
         továbbiakban: a Dosco vállalkozás) ajánlattételre hívta fel.

      9       2000. január 18‑án ez utóbbi vállalkozás kijelentette, hogy nem kíván az említett eljárásban részt venni.
      10     2000. augusztus 29‑én – több hónapos tárgyalást követően – a DEI a salaknak a megalopoliszi hőerőmű és a thokniai bánya közötti
         szállítását biztosító szállítószalag-rendszer legyártását (a továbbiakban: a vitatott szerződés) a Koch/Metka vállalkozáscsoportra
         bízta.

      11     Miután a Görög Köztársaságot észrevételei megtételére felhívta, a Bizottság 2001. december 21‑én indokolással ellátott véleményt
         bocsátott ki, amelyben megállapította, hogy a 93/38 irányelvnek megfelelően a vitatott szerződésre vonatkozó felhívást kellett
         volna az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában közzétenni. Ezért felhívta a tagállamot, hogy az indokolással ellátott véleménynek történő megfeleléshez szükséges intézkedéseket
         az annak közlésétől számított két hónapos határidőn belül tegye meg. Mivel a görög hatóságok által 2002. április 3‑i levelükben
         adott válasszal elégedetlen volt, a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett döntött.

       A keresetről
       Az elfogadhatóságról
      12     A görög kormány négy elfogadhatatlansági kifogást jelöl meg, amelyek rendre a Bizottság kereshetőségi jogának hiányán, a kereset
         okafogyottságán, az indokolással ellátott vélemény pontatlan voltán és eljárással való visszaélésen alapulnak.

       A Bizottság kereshetőségi jogának hiányáról
      13     A görög kormány szerint a Bizottságnak nem volt jogos érdeke a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás megindítása,
         amennyiben a közösségi jog állítólagos megsértése az indokolással ellátott véleménynek való megfelelésre nyitvaálló határidő
         lejártakor teljesen vagy legalábbis nagymértékben befejeződött.

      14     Etekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 226. cikk alapján fennálló hatásköre gyakorlása során a Bizottság nem köteles
         az eljáráshoz fűződő érdekét bizonyítani (lásd a 167/73. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1974. április 4‑én hozott
         ítélet [EBHT 1974., 359. o.] 15. pontját, valamint a C‑20/01. és C‑28/01. sz., Bizottság kontra Németország egyesített ügyekben
         2003. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3609. o.] 29. pontját).

      15     Ugyanis a Bizottságnak az a feladata, hogy a közösségi jog tagállamok általi alkalmazása felett hivatalból és a közérdek szolgálatában
         őrködjék, és az abból fakadó kötelezettségek esetleges megszegését – annak megszüntetése végett – megállapítsa (lásd a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 15. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország
         ügyben hozott ítélet 29. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      16     Az EK 226. cikk tehát nem ezen intézmény saját jogait védi. Kizárólag a Bizottságra tartozik annak megítélése, hogy célszerű‑e
         a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás kezdeményezése, valamint adott esetben mely cselekmény vagy mulasztás miatt
         kell ezt az eljárást megindítani (lásd ebben az értelemben a C‑431/92. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1995. augusztus
         11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2189. o.] 22. pontját, a C‑476/98. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2002. november
         5‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑9855. o.] 38. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben 2003. április
         10‑én hozott ítélet 30. pontját).

       A kereset okafogyottságáról
      17     A görög kormány álláspontja szerint a kereset okafogyott, amennyiben a DEI és a Koch/Metka vállalkozáscsoport között a közbeszerzési
         eljárás során létrejött építési beruházási szerződés az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejártakor már
         teljesedésbe ment. Ekkorra a szóban forgó építési beruházás nagyrészt, azaz 85%‑ban elkészült. Az indokolással ellátott véleménynek
         ténylegesen már nem lehetett megfelelni.

      18     E tekintetben igaz, hogy a közbeszerzés területén a Bíróság azt mondta ki, hogy a kötelezettségszegés megállapítása iránti
         kereset elfogadhatatlan, ha az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő letelte előtt a szóban forgó szerződés
         már teljesedésbe ment (lásd ebben az értelemben a C‑362/90. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1992. március 31‑én hozott
         ítélet [EBHT 1992., I‑2353. o.] 11. és 13. pontját).

      19     Ugyanakkor jelen esetben a DEI és a Koch/Metka vállalkozáscsoport között a közbeszerzési eljárás során létrejött szerződés
         teljesítése az indokolással ellátott véleményben megszabott határidő lejártakor még folyamatban volt, mivel az építési beruházás
         csupán 85%‑os készültségi fokot ért el. Az említett szerződés tehát még nem ment teljesedésbe.

       Az indokolással ellátott vélemény pontatlan voltáról
      20     A görög kormány előadja, hogy az indokolással ellátott vélemény túlságosan pontatlan volt, amennyiben a Bizottság nem határozta
         meg az annak való megfeleléshez meghozandó intézkedéseket.

      21     E tekintetben a töretlen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy noha az indokolással ellátott véleménynek tartalmaznia kell
         azon okok összefüggő és részletes kifejtését, amelyek a Bizottságot arra a meggyőződésre vezették, hogy az érintett tagállam
         nem teljesítette valamely, az EK‑Szerződés alapján fennálló kötelezettségét, a Bizottság az indokolással ellátott véleményben
         nem köteles megjelölni azokat az intézkedéseket, amelyek lehetővé teszik a kifogásolt kötelezettségszegés megszüntetését (lásd
         ebben az értelemben a C‑247/89. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben 1991. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑3659. o.]
         22. pontját és a C‑328/96. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 1999. október 28‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7479. o.]
         39. pontját).

      22     A pert megelőző eljárás célja ugyanis a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgyának behatárolása annak érdekében,
         hogy az említett tagállamnak alkalmat adjon a közösségi jog alapján őt terhelő kötelezettségek teljesítésére, vagy arra, hogy
         a Bizottság által megfogalmazott kifogásokkal szembeni védekezésének jogalapjait hatékonyan előadhassa (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet 34. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország
         ügyben 2002. november 5‑én hozott ítélet 46. és 47. pontját).

      23     Következésképpen a Bizottságnak kizárólag akkor kell az indokolással ellátott véleményben kifejezetten megjelölnie a felrótt
         kötelezettségszegés orvoslását lehetővé tévő intézkedéseket, ha ezen intézkedések meghozatalának elmulasztását kívánja a kötelezettségszegés
         megállapítása iránti kereset tárgyává tenni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben
         hozott ítélet 39. pontját).

      24     Ugyanakkor jelen esetben a kereset tárgya a vitatott szerződés pályázati felhívás előzetes közzététele nélküli odaítélése
         miatti tagállami kötelezettségszegés megállapítására korlátozódik. Az első kötelezettségszegés orvoslását lehetővé tévő intézkedések
         meghozatalának elmulasztására alapított további kötelezettségszegés megállapítására tehát nem terjed ki.

       Az eljárással való visszaélésről
      25     A görög kormány meglátása szerint, a tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset benyújtása helyett a Bizottságnak
         közvetlenül kellett volna beavatkoznia, és az árubeszerzésre és az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések
         odaítélésével kapcsolatos jogorvoslati eljárás alkalmazására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések
         összehangolásáról szóló, 1989. december 21‑i 89/665/EGK tanácsi irányelv (HL L 395., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet
         1. kötet 246. o.) 3. cikke alapján el kellett volna rendelnie a vitatott szerződés odaítélésének felfüggesztését.

      26     E tekintetben meg kell állapítani, hogy az energiaipari ágazat esetében nem a 89/665 irányelv, hanem a vízügyi, energiaipari,
         szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások beszerzési eljárásairól szóló közösségi szabályok alkalmazására
         vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1992. február 25‑i 92/13/EGK tanácsi
         irányelv (HL L 76., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet 1. kötet 315. o.) alkalmazandó.

      27     Így még ha feltételezzük is, hogy a görög kormány figyelemmel volt a 92/13 irányelv 8. cikkére, amely a 89/665 irányelv 3. cikkében
         előírt eljárással lényegében azonos eljárást ír elő, a töretlen ítélezési gyakorlatból az következik, hogy jóllehet helyesebb
         lett volna, ha a Bizottság az említett irányelvek szerinti, közvetlen beavatkozást biztosító eljárást veszi igénybe, ez utóbbi
         eljárás olyan megelőző intézkedésnek minősül, amely nem térhet el a Bizottságnak az EK 226. cikk szerinti hatáskörétől, és
         nem is helyettesítheti azt (lásd a 89/665 irányelvvel összefüggésben a C‑359/93. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1995.
         január 24‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑157. o.] 13. pontját, a C‑79/94. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1995.
         május 4‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑1071. o.] 11. pontját, a C‑353/96. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 1998. december
         17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑8565. o.] 22. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet
         57. pontját). Tehát a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset elfogadhatóságának vizsgálata során nem bír jelentőséggel
         az a körülmény, hogy a Bizottság igénybe vette‑e ezen eljárást.

      28     Ugyanis egyedül a Bizottságnak van hatásköre annak eldöntésére, hogy indokolt‑e az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárást indítani (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben 1995.
         augusztus 11‑én hozott ítélet 22 pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben 2002. november 5‑én hozott
         ítélet 38. pontját). Ily módon a két eljárás közötti választás a Bizottság mérlegelési jogkörébe tartozik.

      29     A fenti okfejtésből az következik, hogy az elfogadhatatlansági kifogásokat el kell utasítani.
       Az ügy érdeméről
      30     Keresete alátámasztására a Bizottság egyetlen jogsértésre, lényegében a 93/38 irányelv ugyanezen irányelv 20. cikkének (1) bekezdésével
         és 21. cikkével együttesen értelmezett 15. cikke megsértésére hivatkozik, azon az alapon, hogy a DEI a vitatott szerződést
         úgy ítélte oda, hogy előzetesen nem tett közzé felhívást az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában.

      31     E tekintetben meg kell állapítani, hogy a görög kormány nem vitatja, hogy a vitatott szerződés a 93/38 irányelv 15. cikkének
         hatálya alá tartozik, és ezért azt főszabályként az irányelv III‑V. címével összhangban kellett volna odaítélni, amelyek különösen
         előírják a pályázati felhívás közzétételét az említett Hivatalos Lapban.

      32     A kormány ugyanakkor azt állítja, hogy a 93/38 irányelv 20. cikke (2) bekezdésének c) és d) pontja értelmében a vitatott szerződést
         kivételesen pályázati felhívás közzététele nélkül lehetett odaítélni. Meglátása szerint egyrészről egyedül a Koch/Metka vállalkozáscsoport
         volt képes a szóban forgó építési beruházás elvégzésére, tekintettel a szállítandó termék és a helyszín felszíne alatti réteg
         sajátosságaira, valamint azon szükségre, hogy a szállítószalagokat a már meglévő rendszerhez csatlakoztassák. Másrészről az
         építési beruházás végrehajtása rendkívül sürgős volt a Környezetvédelmi, Területrendezési és Közmunkaügyi Minisztérium által
         megszabott határidők miatt.

      33     E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a 93/38 irányelv 20. cikke (2) bekezdése c) és d) pontjának rendelkezéseit
         a közbeszerzési eljárásokra vonatkozó szabályoktól való eltérésként szigorúan kell értelmezni. Ezen túlmenően a bizonyítási
         teher az e rendelkezésekre hivatkozó félre esik (lásd ebben az értelemben, a 71/305 és 93/37 irányelvekkel összefüggésben
         a 199/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1987. március 10‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 1039. o.] 14. pontját, a
         C‑57/94. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1995. május 18‑án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑1249. o.] 23. pontját és
         a C‑385/02. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2004. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8121. o.] 19. pontját).

      34     Ami először is a 93/38 irányelv 20. cikke (2) bekezdésének c) pontját illeti, az ítélkezési gyakorlatból következően e rendelkezés
         alkalmazása két feltétel egyidejű fennállásának van alávetve, nevezetesen egyrészről hogy a szerződés tárgyát képező építési
         beruházás sajátos műszaki jelleggel rendelkezzen, másrészről hogy e műszaki sajátosság feltétlenül szükségessé tegye, hogy
         az említett szerződést egy meghatározott vállalkozásnak ítéljék oda (lásd ebben az értelemben, a 71/305 és 93/37 irányelvekkel
         összefüggésben a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 1995. május 18‑án hozott ítélet 24. pontját és a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2004. szeptember 14‑én hozott ítélet 18., 20. és 21. pontját).

      35     Ugyanakkor jelen esetben – amint arra a főtanácsnok indítványa 40‑45. pontjában rámutatott – noha a szóban forgó építési beruházás
         rendelkezik a 93/38 irányelv 20. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti műszaki jelleggel, meg kell állapítani, hogy a
         görög kormány nem bizonyította meggyőző módon, hogy egyedül a Koch/Metka vállalkozáscsoport volt képes elvégezni azt, és hogy
         ennek következtében feltétlenül szükséges volt a szerződés ez utóbbinak történő odaítélése.

      36     Ugyanis sem a szállítandó anyag sajátos tulajdonságai, sem a felszín alatti réteg instabilitása vagy azon szükség, hogy a
         szállítószalag-rendszert csatlakoztassák a már meglévőhöz, önmagában nem bizonyítja, hogy az említett vállalkozáscsoport volt
         a Közösségen belül az egyetlen olyan vállalkozás, amely rendelkezett a szóban forgó építési beruházás elvégzéséhez szükséges
         szakértelemmel.

      37     Mindent egybevetve, azzal, hogy a Dosco vállalkozást is felhívta, a DEI maga vélte úgy, hogy elvileg a Koch/Metka csoporttól
         különböző vállalkozás is képes az építési beruházás elvégzésére.

      38     Ezen túlmenően kitűnik az ügy irataiból, hogy az ugyanazon helyszínen végzendő hasonló építési beruházás esetében a DEI korábban
         pályázati felhívás közzétételével folytatott le közbeszerzési eljárásokat.

      39     Nem fogadható tehát el, hogy annak műszaki sajátossága miatt a vitatott szerződés teljesítését kizárólag a Koch/Metka vállalkozáscsoportra
         lehetett bízni.

      40     Másodszor, ami a 93/38 irányelv 20. cikke (2) bekezdésének d) pontjában szereplő eltérést illeti, azt az ítélkezési gyakorlat
         három feltétel egyidejű teljesülésének, nevezetesen előre nem látható esemény felmerülésének, a felhívás közzétételéhez szükséges
         határidőkkel összeegyeztethetetlen rendkívüli sürgősség fennállásának, valamint az előre nem látható esemény és az abból fakadó
         rendkívüli sürgősség közötti oksági kapcsolat meglétének rendelte alá (lásd ebben az értelemben a 71/305 irányelvvel összefüggésben
         a C‑107/92. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1993. augusztus 2‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑4655 o.] 12. pontját
         és a C‑318/94. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1996. március 28‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑1949. o.] 14. pontját).

      41     Ugyanakkor a görög kormány nem bizonyította, hogy e feltételek a jelen esetben megvalósultak.
      42     Ugyanis annak szüksége, hogy a szóban forgó építési beruházást a projekt környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatára jogosult
         hatóság által szabott határidőben végezzék el, nem tekinthető előre nem látható eseményből fakadó rendkívüli sürgősségnek.

      43     Az a tény, hogy az érintett projektet jóváhagyó hatóság határidőket szabhat, az említett projekt engedélyezési eljárásának
         előrelátható részét képezi (lásd ebben az értelemben, a 71/305 irányelvvel összefüggésben, a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Németország ügyben 1996. március 28‑án hozott ítélet 18. pontját).

      44     Ezen túlmenően a DEI a vitatott szerződés vonatkozásában a közbeszerzési eljárást már a környezetre gyakorolt hatások vizsgálatára
         irányuló eljárás kezdetekor, vagyis mintegy három évvel a megszabott határidők letelte előtt megindíthatta volna pályázati
         felhívás közzétételével.

      45     Tehát az sem fogadható el, hogy a DEI által előre nem látható eseményekből fakadó rendkívüli sürgősség nem tette lehetővé
         a felhívás közzétételéhez szükséges határidők betartását.

      46     A fentiekre tekintettel tehát azt kell megállapítani, hogy a Görög Köztársaság – mivel a DEI a megalopoliszi hőerőmű számára
         szállítószalag-rendszer legyártására vonatkozó szerződést pályázati felhívás előzetes közzététele nélküli tárgyalásos eljárás
         során ítélte oda – nem teljesítette a 93/38 irányelv és különösen annak 20. cikke (1) bekezdéséből és 21. cikkéből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      47     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Mivel a Görög Köztársaság pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Görög Köztársaság – mivel a megalopoliszi hőerőmű számára szállítószalag-rendszer legyártására vonatkozó szerződést a Dimosia
            Epicheirisi Ilektrismoy villamossági közvállalkozás pályázati felhívás előzetes közzététele nélküli tárgyalásos eljárással
            ítélte oda – nem teljesítette az 1998. február 16‑i 98/4/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a vízügyi,
            energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások beszerzési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1993.
            június 14‑i 93/38/EGK tanácsi rendeletből és különösen annak 20. cikke (1) bekezdéséből és 21. cikkéből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Görög Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: görög.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) július 12.-i ítélete: 1990. # Hans Scheuer kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Szolgálati érdek. # T-108/89. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) február 7.-i ítélete: 1991. # Ana Fernandes Ferreira de Freitas kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-2/90. sz. ügy


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2008. május 22-i ítélete. # Evonik Degussa GmbH kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Verseny - Kartell - Metionin-piac - Bírság - 17. rendelet - A 15. cikk (2) bekezdése - A büntetések jogszerűségének elve - A tények elferdítése - Az arányosság elve - Az egyenlő bánásmód elve. # C-266/06 P. sz. ügy

text:
      A Bíróság (negyedik tanács) 2008. május 22‑i ítélete – Degussa kontra Bizottság
      (C‑266/06. P. sz. ügy)
      „Fellebbezés – Verseny – Kartell – Metionin-piac – Bírság – 17. rendelet – A 15. cikk (2) bekezdése – A büntetések jogszerűségének elve – A tények elferdítése – Az arányosság elve – Az egyenlő bánásmód elve”
      1.                     Közösségi jog – Általános jogelvek – Jogbiztonság – A büntetések törvényessége – Terjedelem (vö. 38–40., 44–46. pont)
      2.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által a Bizottságnak biztosított mérlegelési
            jogkör (17. tanácsi rendelet, 15. cikk (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény) (vö. 50–62. pont)
      3.                     Fellebbezés – Jogalapok – A tények téves értékelése – Elfogadhatatlanság – A bizonyítékok értékelésének a Bíróság általi felülvizsgálata
            – Kizártság, kivéve az elferdítés esetét (EK 225. cikk, (1) bekezdés; a Bíróság alapokmánya, 58. cikk, első bekezdés) (vö. 72–74.,
            86., 94. pont)
      4.                     Fellebbezés – A Bíróság hatásköre – A vállalkozásokra kiszabott bírságok összegével kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság által
            végzett értékelés méltányossági okokból való vitatása – Kizártság – Ezen értékelésnek a hátrányos megkülönböztetés tilalma
            elvére vonatkozó okokból való vitatása – Bennfoglaltság (EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk (2) bekezdés)
            (vö. 95., 114. pont)
      5.                     Fellebbezés – Jogalapok – Elégtelen vagy ellentmondó indokolás – Elfogadhatóság – Az Elsőfokú Bíróság hallgatólagos indokolása
            – Megengedhetőség – Feltételek (EK 225. cikk, (1) bekezdés; a Bíróság alapokmánya, 35. cikk, 53. cikk, első bekezdés és 58. cikk,
            első bekezdés) (vö. 102–103. pont)
      6.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Az ugyanabban a jogsértésben részt vevő vállalkozások közötti, azok
            teljes forgalma alapján történő megkülönböztetés szükségessége – Hiány (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03
            bizottsági közlemény, 1.A. pont, ötödik bekezdés) (vö. 119–123. pont)
      Tárgy

               Fellebbezés az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) T‑279/02. sz., Degussa AG kontra Bizottság ügyben 2006. április 5‑én hozott
                  ítélete ellen, amellyel az Elsőfokú Bíróság részlegesen elutasította az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására
                  vonatkozó eljárásban 2002. július 2‑án hozott 2003/674/EK bizottsági határozat (HL L 255., 1. o.) megsemmisítése iránti keresetet
                  – A metionin-piacot érintő kartell – A büntetések jogszerűségének elvéből származó követelmények a 17/62 rendelet 15. cikkének
                  (2) bekezdésében előírt bírságkiszabási rendszer kapcsán.

            Rendelkező rész
      1)         A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
      2)         A Bíróság az Evonik Degussa GmbH‑t kötelezi a költségek viselésére.
      3)         Az Európai Unió Tanácsa maga viseli saját költségeit.