title: A Bíróság (ötödik tanács) 2009. június 11-i ítélete.#H. J. Nijemeisland kontra Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Hollandia.#Közös agrárpolitika - Marha- és borjúhús - 795/2004/EK rendelet - 3a. cikk - Egyes támogatási programok integrált igazgatási és ellenőrzési rendszere - Egységes támogatás - Referenciaösszeg megállapítása - Csökkentések és kizárások.#C-170/08. sz. ügy.

text:
      C‑170/08. sz. ügy
      H. J. Nijemeisland
      kontra
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (a College van Beroep voor het bedrijfsleven [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közös agrárpolitika – Marha- és borjúhús – 795/2004/EK rendelet – 3a. cikk – Egyes támogatási programok integrált igazgatási és ellenőrzési rendszere – Egységes támogatás – Referenciaösszeg megállapítása – Csökkentések és kizárások”
      Az ítélet összefoglalása
      Mezőgazdaság – Közös agrárpolitika – Egyes támogatási programok integrált igazgatási és ellenőrzési rendszere – Egységes támogatási
            rendszer
      (1254/1999 tanácsi rendelet, 23. cikk, (1) bekezdés és 1782/2003 tanácsi rendelet, 37. cikk, (1) bekezdés; 795/2004 bizottsági
            rendelet, 3a. cikk)
      Az 1974/2004 rendelettel módosított, a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási rendszerek közös szabályainak
         megállapításáról és a mezőgazdasági termelők részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról szóló 1782/2003 rendeletben
         meghatározott egységes támogatási rendszer végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló 795/2004 rendelet 3a. cikkét
         úgy kell értelmezni, hogy a marha‑ és borjúhús piacának közös szervezéséről szóló 1254/1999 rendeleten alapuló csökkentések
         és kizárások nem vehetők figyelembe az 1782/2003 rendelet 37. cikkének (1) bekezdésében előírt számítás elvégzésekor.

      A 795/2004 rendelet 3a. cikke ugyanis kifejezetten kimondja, hogy a referenciaösszeg meghatározásához azoknak az állatoknak
         a számát kell figyelembe venni, amelyekre közvetlen kifizetést „nyújtottak, vagy kellett volna nyújtani”. Ebből következik,
         hogy az 1782/2003 rendelet 37. cikkének (1) bekezdésében szereplő referenciaösszeg kiszámítása során nem szükséges, hogy a
         szóban forgó közvetlen kifizetést ténylegesen folyósítsák a mezőgazdasági termelőnek. Az 1254/1999 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének
         szövegéből pedig az következik, hogy valamely szankció alkalmazása az érintett állatok számától függetlenül kizárja a mezőgazdasági
         termelőt az említett rendelet alapján nyújtott támogatásból. Az ilyen szankció nem lehet tehát hatással az említett referenciaösszeg
         megállapítása céljából figyelembe veendő állatok számának meghatározására. Ez az értelmezés egyébként összhangban áll a közösségi
         jogalkotó azon szándékával, hogy az eredeti szankción túlmenően a szankciókat ne állandósítsák a mezőgazdasági termelő hátrányára.

      (vö. 33–36., 47. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2009. június 11.(*)

      „Közös agrárpolitika – Marha- és borjúhús – 795/2004/EK rendelet – 3a. cikk – Egyes támogatási programok integrált igazgatási és ellenőrzési rendszere – Egységes támogatás – Referenciaösszeg megállapítása – Csökkentések és kizárások”
      A C‑170/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het
         bedrijfsleven (Hollandia) a Bírósághoz 2008. április 23‑án érkezett, 2008. április 16‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      H. J. Nijemeisland
      és
      a Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, A. Tizzano és A. Borg Barthet (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a holland kormány képviseletében C. M. Wissels és Y. de Vries, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében F. Clotuche‑Duvieusart és S. Noe, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2004. október 29‑i 1974/2004/EK bizottsági rendelettel (HL L 345., 85. o.) módosított,
         a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási rendszerek közös szabályainak megállapításáról és a mezőgazdasági
         termelők részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról szóló 1782/2003/EK tanácsi rendeletben meghatározott egységes
         támogatási rendszer végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2004. április 21‑i 795/2004/EK bizottsági rendelet
         (HL L 141., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 44. kötet, 226. o.; a továbbiakban: 795/2004 rendelet) 3a. cikkének
         értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a H. J. Nijemeisland és a Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (mezőgazdasági, természetvédelmi és
         élelmiszer‑minőségért felelős miniszter; a továbbiakban: miniszter) közötti, a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen
         támogatási rendszerek közös szabályainak megállapításáról és a mezőgazdasági termelők részére meghatározott támogatási rendszerek
         létrehozásáról, továbbá a 2019/93/EGK, 1452/2001/EK, 1453/2001/EK, 1454/2001/EK, 1868/94/EK, 1251/1999/EK, 1254/1999/EK, 1673/2000/EK,
         2358/71/EGK és a 2529/2001/EK rendelet módosításáról szóló, 2003. szeptember 29‑i 1782/2003/EK tanácsi rendeleten (HL L 270.,
         2003.10.21., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 40. kötet, 269. o.) alapuló egységes támogatás meghatározására vonatkozó
         jogvitában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
       Az 1782/2003 rendelet
      3        Az 1782/2003 rendelet többek között a mezőgazdasági termelők részére nyújtott jövedelemtámogatási rendszert hozott létre.
         E rendszert a rendelet 1. cikkének második francia bekezdése „egységes támogatási rendszernek” nevezi. E rendszerről szól
         az említett rendelet III. melléklete.

      4        Az 1782/2003 rendelet 33. cikkének (1) bekezdése felsorolja azokat az eseteket, amelyekben a mezőgazdasági termelő igénybe
         veheti az egységes támogatási rendszert.

      5        A 33. cikk (1) bekezdésének a) pontja a következőképpen fogalmaz:

      „Támogatási jogosultság
      (1)      A mezőgazdasági termelő abban az esetben jogosult az egységes támogatási rendszer igénybevételére, ha:
      a)       a 38. cikkben említett bázisidőszakban a VI. mellékletben említett támogatási rendszerek legalább egyikének alapján támogatásban
         részesült; […]”

      6        A „referenciaösszegnek” nevezett egységes támogatás összegét az említett rendelet 37. cikkében előírt módon számolják ki.

      7        Az 1782/2003 rendelet 37. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „A referenciaösszeg a mezőgazdasági termelőnek a VI. mellékletben említett támogatási rendszerek alapján, a 38. cikkben említett
         bázisidőszak minden egyes naptári évében nyújtott támogatások összegének háromévi átlaga, a VII. mellékletnek megfelelően
         kiszámítva és kiigazítva.”

      8        Az 1782/2003 rendelet 33. cikkének (1) bekezdésében és 37. cikkének (1) bekezdésében említett bázisidőszakot a rendelet 38. cikke
         határozza meg. E cikk kimondja:

      „Bázisidőszak
      A bázisidőszak a 2000., a 2001. és a 2002. naptári évet foglalja magában”.
      9        Ugyanezen rendelet 39. cikke értelmében:

      „Az 1259/1999/EK rendelet 3. és 4. cikkének a bázisidőszakban történő alkalmazása esetén a VII. mellékletben említett összegek
         olyan összegnek tekintendők, amelyek odaítélésére az említett cikkek alkalmazását megelőzően került sor.”

       A 795/2004 rendelet
      10      A 795/2004 rendelet az 1782/2003 rendeletben előírt egységes támogatási rendszer végrehajtására vonatkozó rendelkezéseket
         tartalmazza. A 795/2004 rendelet 3a. cikke a következőképpen pontosítja az 1782/2003 rendelet 37. cikkében előírt számítási
         módot:

      „Meghatározott hektárok és állatok
      Az 1782/2003/EK rendelet VII. melléklete alkalmazásának sérelme nélkül azoknak a hektároknak vagy állatoknak a száma, amelyekre
         közvetlen kifizetést nyújtottak, vagy kellett volna nyújtani annak a rendeletnek 37. cikke (1) bekezdésében említett bázismennyiség
         [helyesen: referenciaösszeg] meghatározásához figyelembe veendő bázisidőszakban, az 1782/2003/EK rendelet VI. mellékletében
         említett valamennyi közvetlen kifizetés esetében a 2419/2001/EK rendelet 2. cikkének r) és s) pontja értelmében meghatározott
         hektárok vagy állatok száma legyen”.

      11      Az 1974/2004 rendelet (5) preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz:

      „Az 1782/2003/EK rendelet 2. cikkének e) pontja előírja, hogy a bázisidőszak alatti kifizetések azok, melyeket abban az időszakban
         nyújtottak vagy nyújtani fognak. A VII. melléklet hozzáteszi, hogy a bázisterületek, felső korlátok vagy egyéb mennyiségi
         korlátozások alkalmazásából eredő csökkenéseket figyelembe kell venni. Az egyértelműség kedvéért ezért indokolt, hogy a 2419/2001/EK
         bizottsági rendelet szerint alkalmazott csökkentéseket és kizárásokat ne lehessen figyelembe venni az 1782/2003/EK rendelet
         VI. mellékletében említett összes közvetlen kifizetés esetében annak érdekében, hogy ne állandósítsák az abban az időszakban
         alkalmazott csökkentéseket és kizárásokat. Ezért a kifizetési jogosultság megállapításakor meghatározott állatlétszámot és
         hektárok számát kell figyelembe venni a további ellenőrzések és a 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet 3. cikke (1) bekezdése
         alkalmazásának sérelme nélkül.”

       A 2419/2001/EK rendelet
      12      A 795/2004 rendeletben szereplő „meghatározott hektárok” és „meghatározott állatok” kifejezéseket a 3508/92/EGK tanácsi rendelettel
         az egyes közösségi támogatási intézkedésekre vonatkozóan létrehozott egységes igazgatási és ellenőrzési rendszer részletes
         alkalmazási szabályainak megállapításáról szóló, 2001. december 11‑i 2419/2001/EK bizottsági rendelet (HL L 327., 11. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 34. kötet, 308. o.) 2. cikkének r) és s) pontja határozza meg. E meghatározások a következőképpen
         szólnak:

      „r)      »meghatározott terület«: a támogatás megadására vonatkozó szabályokban megállapított összes feltételnek megfelelő terület;
      s)      »meghatározott állat«: a támogatás megadására vonatkozó szabályokban megállapított összes feltételnek megfelelő állat”.
       Az 1254/1999/EK rendelet
      13      A marha‑ és borjúhús piacának közös szervezéséről szóló, 1999. május 17‑i 1254/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 21. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 339. o.) 23. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „Ha egy termelő szarvasmarha‑állományához tartozó egyedben a 96/22/EK tanácsi irányelv [(HL L 125., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás
         3. fejezet, 19. kötet, 64. o.)] alapján tiltott maradékanyagot, vagy a fenti törvény [helyesen: irányelv] alapján engedélyezett,
         de törvényellenesen [helyesen: jogellenesen] használt maradékanyagot mutatnak ki a 96/23/EK [helyesen: tanácsi] irányelvnek
         [(HL L 125., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 19. kötet, 71. o.)] megfelelően, vagy pedig ha nem engedélyezett
         anyagot vagy terméket, vagy a 96/22/EK tanácsi irányelv szerint engedélyezett, de törvényellenesen [helyesen: jogellenesen]
         tartott [helyesen: birtokolt] anyagot vagy terméket találnak a termelő gazdaságában bármely formában, a termelőt a fenti esetek
         feltárásának naptári évére kizárják az e részben rendelkezett összegekhez való hozzájutásból.

      Ismételt jogsértés esetén a kizárási időszakot az elkövetett cselekmény súlyosságától függően attól az évtől számított öt
         évre ki lehet terjeszteni, amikor az ismételt jogsértést felfedték.”

       A nemzeti szabályozás
      14      A közös agrárpolitikára és a jövedelemtámogatásra vonatkozó 2006. évi rendelet (Regeling GLB‑inkomenssteun 2006) tartalmazza
         a végrehajtási rendelkezéseket, többek között az 1782/2003 rendeletét.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      15      2000 folyamán az Algemene Inspectiedienst (a mezőgazdasági minisztérium általános felügyeleti hatósága) ellenőrzést végzett
         H. J. Nijemeislandnál. Az ellenőrzés során a felperes gazdaságához tartozó három szarvasmarha vizeletében clenbuterolt találtak.

      16      A clenbuterol az egyes élő állatokban és állati termékekben lévő anyagok és azok maradványainak ellenőrzésére szolgáló intézkedésekről,
         valamint a 85/358/EGK és 86/469/EGK irányelvek, továbbá a 89/187/EGK és 91/664/EGK határozatok hatályon kívül helyezéséről
         szóló, 1996. április 29‑i 96/23/EK tanácsi irányelv (HL L 125., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 19. kötet, 71. o.)
         által tiltott anyag.

      17      2001. július 6‑i határozatában a miniszter az állattartásra vonatkozó közösségi támogatásokról szóló rendeletnek (Regeling
         dierlijke EG‑premies) megfelelően a 2000. évre vonatkozóan kizárta H. J. Nijemeislandot a támogatásból azon az alapon, hogy
         a kérdéses évre nézve nem voltak „meghatározott állatai”. A meghatározott állatok hiányának oka az, hogy H. J. Nijemeislandot
         az 1254/1999 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének megfelelően kizárták a marhára és borjúra nyújtott támogatásból. A meghatározott
         marhák és borjak számát tehát a 2000. évre vonatkozóan 0 darabban rögzítették.

      18      H. J. Nijemeisland panasszal élt a 2001. július 6‑i határozattal szemben. E panaszt 2002. március 27‑én határozatban megalapozatlannak
         nyilvánították, e határozat ellen H. J. Nijemeisland nem nyújtott be keresetet.

      19      2006. augusztus 29‑i határozatában a miniszter az 1782/2003 rendeletnek megfelelően meghatározta a H. J. Nijemeislandot megillető
         egységes támogatás mértékét. Ennek során a miniszter az e rendelet 37. cikkének (1) bekezdésében előírt számítást úgy végezte,
         hogy a meghatározott marhák és borjak számát a 2000. évi bázisidőszakra 0 darabnak tekintette.

      20      H. J. Nijemeisland 2006. szeptember 26‑án panaszt nyújtott be a 2006. augusztus 29‑i határozattal szemben. A panasz alátámasztására
         felhozott jogalapok között szerepelt, hogy a miniszter a 2000. év vonatkozásában tévesen állapította meg, hogy H. J. Nijemeisland
         abban az évben egyetlen meghatározott állattal sem rendelkezett. H. J. Nijemeisland továbbá az 1782/2003 rendelet 40. cikke
         szerinti „vis maiorra” is hivatkozott.

      21      2006. november 21‑i határozatában a miniszter megalapozatlannak nyilvánította H. J. Nijemeisland panaszát. Ekkor H. J. Nijemeisland
         keresetet indított a 2006. november 21‑i határozattal szemben a kérdést előterjesztő bíróság előtt. Ez utóbbi megállapította,
         hogy a 2002. március 27‑i határozat jogerőre emelkedett. A kérdést előterjesztő bíróság azt is megállapította, hogy a vis maiorra való hivatkozás a határidő lejárta miatt nem fogadható el.

      22      Ilyen körülmények között a College van Beroep voor het bedrijfsleven az eljárás felfüggesztése mellett döntött, és az alábbi
         kérdést terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „Úgy kell‑e értelmezni a 795/2004/EK rendeletnek a 2419/2001/EK rendelet 2. cikkének r) és s) pontjával együttesen olvasott
         3a. cikkét, hogy az csak a 2419/2001/EK rendelet szerinti csökkentések és kizárások állandósulásának megakadályozását szolgálja,
         vagy e rendelkezés más rendeletek alapján alkalmazott csökkentések és kizárások esetében is alkalmazandó?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      23      A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a 795/2004 rendelet 3a. cikkét úgy kell‑e értelmezni,
         hogy az 1254/1999 rendeleten alapuló csökkentések és kizárások nem vehetők figyelembe az 1782/2003 rendelet 37. cikkének (1) bekezdésében
         előírt számítás elvégzésekor.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      24      A holland kormány arra hivatkozik, hogy nincs elegendő bizonyíték, amely alátámasztaná a 795/2004 rendelet 3a. cikkének kiterjesztő
         értelmezését. Így a feltett kérdésre azt a választ kellene adni, hogy e cikket oly módon kell értelmezni, hogy a 2419/2001
         rendelet alapján alkalmazott valamely csökkentés vagy kizárás nem vehető figyelembe az 1782/2003 rendelet 37. cikkének (1) bekezdésében
         előírt számítás elvégzésekor.

      25      E tekintetben a holland kormány a 795/2004 rendelet 3a. cikkének szigorú értelmezésére, valamint az 1974/2004 rendelet (5) preambulumbekezdésére
         támaszkodik, amely kifejezetten utal a 2419/2001 rendeletre.

      26      Az Európai Közösségek Bizottsága szerint a 795/2004 rendelet 3a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy valamely termelőnek az 1254/1999
         rendelet 23. cikkének (1) bekezdése alapján történő kizárása nem vehető figyelembe a referenciaösszeg meghatározásakor.

      27      E tekintetben a Bizottság úgy véli, hogy a 795/2004 rendelet 3a. cikke a meghatározott állatok számának rögzítésekor nem követeli
         meg valamely kifizetés tényleges megtörténtét, és hogy az 1974/2004 rendelet (5) preambulumbekezdését úgy kell érteni, hogy
         annak nem célja a bázisidőszakban alkalmazott összes csökkentés és kizárás állandósítása.

      28      A Bizottság emellett az arányosság és a jogbiztonság elvére is hivatkozik.

       A Bíróság válasza
      29      Igaz, hogy az 1782/2003 rendelet 37. cikke (1) bekezdésének szövege – amely „a nyújtott támogatások teljes összegének háromévi
         átlagára” utal – arra engedhet következtetni, hogy valamely mezőgazdasági termelő referenciaösszegének az egységes támogatási
         rendszer céljaira történő meghatározása során csak azok az állatok vehetők figyelembe, amelyek után a kifizetés ténylegesen
         megtörtént.

      30      Ugyanez a helyzet az 1782/2003 rendelet VII. melléklete C. pontjának első bekezdésében szereplő rendelkezések esetében is,
         amelyekre a 37. cikk (1) bekezdése utal, és amelyek pontosítják, hogy az összeget úgy kell kiszámítani, hogy „a meghatározott
         állatok azon számát, amelyre ilyen támogatást nyújtottak a bázisidőszak egyes éveiben, megszorozzák a 2002. naptári évre megállapított
         állatonkénti összegekkel”.

      31      Az alapügyben, mivel a felperest a 2000. évre kizárták a támogatásból, a nemzeti hatóságok úgy értelmezték a szóban forgó
         rendeletet, hogy annak alapján csökkenteni kell a bázisösszeget, következésképpen a felperest megillető jövedelemtámogatás
         állandó összegét is.

      32      Az ilyen értelmezés mindazonáltal magába a 795/2004 rendelet 3a. cikkébe ütközik, amely kifejezetten az egységes támogatási
         rendszer végrehajtására vonatkozó szabályokat tartalmazza.

      33      E rendelkezés ugyanis kifejezetten kimondja, hogy a referenciaösszeg meghatározásához azoknak az állatoknak a számát kell
         figyelembe venni, amelyekre közvetlen kifizetést „nyújtottak, vagy kellett volna nyújtani”.

      34      Ebből következik, hogy az 1782/2003 rendelet 37. cikkének (1) bekezdésében szereplő referenciaösszeg kiszámítása során nem
         szükséges, hogy a szóban forgó közvetlen kifizetést ténylegesen folyósítsák a mezőgazdasági termelőnek.

      35      Az 1254/1999 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének szövegéből pedig az következik, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló szankció
         alkalmazása az érintett állatok számától függetlenül kizárja a mezőgazdasági termelőt az említett rendelet alapján nyújtott
         támogatásból. Az ilyen szankció nem lehet tehát hatással az említett referenciaösszeg megállapítása céljából figyelembe veendő
         állatok számának meghatározására.

      36      Ez az értelmezés egyébként összhangban áll a közösségi jogalkotó azon szándékával, hogy az eredeti szankción túlmenően a szankciókat
         ne állandósítsák a mezőgazdasági termelő hátrányára.

      37      E szándék egyértelműen kitűnik különösen az 1974/2004 rendelet (5) preambulumbekezdéséből, amely kimondja, hogy „a 2419/2001/EK
         bizottsági rendelet szerint alkalmazott csökkentéseket és kizárásokat ne lehessen figyelembe venni az 1782/2003/EK rendelet
         VI. mellékletében említett összes közvetlen kifizetés esetében annak érdekében, hogy ne állandósítsák az abban az időszakban
         alkalmazott csökkentéseket és kizárásokat”.

      38      Rá kell mutatni arra is, hogy az 1782/2003 rendelet 39. cikke pontosítja, hogy e rendelet VII. melléklete alapján azokat az
         összegeket kell számításba venni, amelyek odaítélésére az 1259/1999 rendelet (3) és (4) cikkének alkalmazását megelőzően került
         sor, amely cikkek a gazdaságok sajátosságainak megfelelő környezetvédelmi vagy úgynevezett kiigazító intézkedések be nem tartása
         esetén alkalmazott szankciókra vagy csökkentésekre vonatkoznak. A jogalkotó tehát ebben az esetben is úgy döntött, hogy e
         szankciók és csökkentések ne legyenek hatással az egységes támogatás kiszámítása során használt referenciaösszegre.

      39      Márpedig az a célkitűzés, hogy a mezőgazdasági termelőkre a bázisidőszakban kiszabott szankciók ne állandósuljanak, csak úgy
         érhető el, ha e szabály minden, főszabály szerint eseti és időben korlátozott hatású csökkentésre és kizárásra vonatkozik,
         nem csupán azokra, amelyeket a fent említett rendeletek kifejezetten említenek.

      40      Végezetül ez az értelmezés megfelel az arányosság és a jogbiztonság elvének.

      41      Egyrészt az arányosság elve a közösségi jog általános elve, amelyet a közösségi jogalkotónak, a nemzeti jogalkotóknak és bíróságoknak
         egyaránt tiszteletben kell tartaniuk többek között a közös agrárpolitika területén. Ezen elv megköveteli, hogy a közösségi
         intézmények jogi aktusai ne lépjenek túl azon, ami alkalmas és szükséges a szóban forgó szabályozás által elérni kívánt jogszerű
         cél megvalósításához, így amikor több alkalmas intézkedés közül lehet választani, a legkevésbé kényszerítőt kell igénybe venni,
         és az okozott hátrányok nem lehetnek túlzottak az elérni kívánt célokhoz képest (lásd a C‑534/06. sz., Industria Lavorazione
         Carni Ovine ügyben 2008. június 5‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑4129. o.] 25. pontját).

      42      Így az 1254/1999 rendelet 23. cikkének (1) bekezdése többek között előírja, hogy ismételt jogsértés esetén a szóban forgó
         közvetlen kifizetésekből való kizárás időszakát öt évre ki lehet terjeszteni. Ebből következik, hogy az első jogsértést követően
         e kizárás szükségszerűen időben korlátozott.

      43      E megfontolások még inkább érvényesek akkor, amikor az 1254/1999 rendelet 23. cikkének (1) bekezdése alkalmazásával kiszabott
         szankció alapján történő, kezdetben egy naptári évre szóló kizárás a referenciaösszeg, és ebből következően az egységes támogatás
         tartós csökkenését eredményezheti, amely a mezőgazdasági termelő számára ugyanazon jogsértés többszöri szankcionálásához vezetne,
         ebből következően pedig az eredetileg kiszabott szankció céljához képest aránytalan pénzügyi hátrány elszenvedését jelentené.

      44      Másrészt a jogbiztonság elve a közösségi jog általános elve, amely megköveteli, hogy a jogalanyokra vonatkozó közösségi szabályozás
         egyértelmű és világos legyen, lehetővé téve a jogalanyok számára jogaik és kötelezettségeik egyértelmű megismerését és azt,
         hogy ennek megfelelően járjanak el (lásd többek között a 169/80. sz., Gondrand és Garancini ügyben 1981. július 9‑én hozott
         ítélet [EBHT 1981., 1931. o.] 17. pontját).

      45      Márpedig az alapügyben H. J. Nijemeisland vita nélkül és vétkességének elismerése nélkül elfogadta az akkor hatályos szabályozás
         alapján kiszabott, a támogatás egy naptári évre szóló elvesztésével járó szankciót. Akkor nem volt számára előre látható,
         hogy döntésének a 2003‑ban elfogadott szabályozás alapján a jövőbeni közvetlen kifizetésekre is hatása lehet. Az 1782/2003
         rendelet hatályba lépése előtt ugyanis a felperes nem láthatta előre, hogy a támogatásból való kizárás befolyásolni fogja
         az egységes támogatás összegét, és számára több évre szóló hátrányos pénzügyi következményekkel járhat.

      46      Ezen elemzés egészéből kiderül, hogy a 795/2004 rendelet 3a. cikke nem teszi lehetővé a meghatározott állatok egy bázisévre
         vonatkozó kizárását az egységes támogatás kiszámítása során abban az esetben, amikor a szóban forgó mezőgazdasági termelő
         abban az évben az 1254/1999 rendelet 23. cikkének (1) bekezdése alapján kiszabott szankció miatt nem részesült támogatásban.

      47      Ilyen körülmények között az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 795/2004 rendelet
         3a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az 1254/1999 rendeleten alapuló csökkentések és kizárások nem vehetők figyelembe az 1782/2003
         rendelet 37. cikkének (1) bekezdésében előírt számítás elvégzésekor.

       A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
      A 2004. október 29‑i 1974/2004/EK bizottsági rendelettel módosított, a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási
            rendszerek közös szabályainak megállapításáról és a mezőgazdasági termelők részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról
            szóló 1782/2003/EK tanácsi rendeletben meghatározott egységes támogatási rendszer végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról
            szóló, 2004. április 21‑i 795/2004/EK bizottsági rendelet 3a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a marha‑ és borjúhús piacának
            közös szervezéséről szóló, 1999. május 17‑i 1254/1999/EK tanácsi rendeleten alapuló csökkentések és kizárások nem vehetők
            figyelembe az 1782/2003 rendelet 37. cikkének (1) bekezdésében előírt számítás elvégzésekor.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság május 7.-i ítélete: 1987. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # # 184/85. sz. ügy


title: A Bíróság (nagytanács) 2009. december 15-i ítélete.#Európai Bizottság kontra Olasz Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - Kettős, civil és katonai célt szolgáló eszközök vámmentes behozatala.#C-387/05. sz. ügy.

text:
      C‑387/05. sz. ügy
      Európai Bizottság
      kontra
      Olasz Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Kettős, polgári és katonai célt szolgáló eszközök vámmentes behozatala”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi jog – Hatály – A közbiztonság érdekében elfogadott intézkedéseket kizáró általános fenntartás hiánya
      (EK 30., EK 39., EK 46., EK 58., EK 64., EK 296. és EK 297. cikk)
      2.        Az Európai Közösségek saját forrásai – A tagállamok általi megállapítás és rendelkezésre bocsátás – Kettős, polgári és katonai
            célt szolgáló eszközök tagállam általi vámmentes behozatala
      (EK 26. cikk; az 1355/96 rendelettel módosított 1552/89 tanácsi rendelet, 2., 9., 10. és 17. cikk, 2913/92 tanácsi rendelet,
            20. cikk, és 1150/2000 tanácsi rendelet, 2., 9., 10. és 17. cikk)
      1.        Jóllehet a tagállamok feladata a saját belső és külső biztonságuk biztosítását szolgáló intézkedések meghozatala, ebből nem
         következik, hogy az ilyen intézkedések teljes mértékben kívül esnek a közösségi jog hatályán. A Szerződés a közbiztonságot
         esetlegesen érintő esetekben alkalmazható kifejezett eltéréseket csak az EK 30., az EK 39., az EK 46., az EK 58., az EK 64.,
         az EK 296. és az EK 297. cikkben ír elő, amelyek kivételes és jól körülhatárolt esetekre vonatkoznak. Ebből nem vonható le
         az a következtetés, hogy létezne olyan, a Szerződésben benne rejlő általános fenntartás, amely minden közbiztonság érdekében
         elfogadott intézkedést kizár a közösségi jog hatálya alól. Az ilyen, a Szerződés rendelkezéseinek meghatározott feltételein
         kívüli fenntartás létezésének elismerése a közösségi jog kötelező jellegét és egységes alkalmazását veszélyeztetné.

      Ezenkívül az EK 296. cikkben és EK 297. cikkben előírt eltéréseket, ahogyan az alapvető szabadságoktól való eltéréseket is,
         megszorítóan kell értelmezni. Ami különösen az EK 296. cikket illeti, jóllehet e cikk azokra az intézkedésekre vonatkozik,
         amelyeket a tagállamok szükségesnek ítélhetnek alapvető biztonsági érdekeik védelméhez, illetve olyan információkra, amelyek
         nyilvánosságra hozatalát ezen érdekekkel ellentétesnek tekintik, azt nem lehet olyan módon értelmezni, hogy a tagállamokra
         olyan hatáskört ruház, amely alapján azok pusztán ezen érdekekre hivatkozva eltérhetnek a Szerződés rendelkezéseitől. Következésképpen
         az EK 296. cikkben biztosított lehetőségre hivatkozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy alapvető biztonsági érdekeinek
         védelme miatt az e cikkben előírt eltérés alkalmazása szükséges.

      (vö. 45–47., 49. pont)
      2.        Nem teljesítette egyrészt az EK 26. cikkből, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 20. cikkéből, valamint
         következésképpen a Közös Vámtarifából, másrészt az 1355/96 rendelettel módosított, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről
         szóló 88/376 határozat végrehajtásáról szóló 1552/89 rendelet 2., 9., 10. cikkéből és 17. cikkének (1) bekezdéséből, valamint
         a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728 határozat végrehajtásáról szóló 1150/2000 rendelet ugyanezen cikkeiből
         eredő kötelezettségeit az a tagállam, amely 1999. január 1‑je és 2002. december 31. között mentesítette a behozatali vám alól
         a mind polgári, mind katonai célokra használható eszközöket, és nem számította ki, nem állapította meg, illetve nem bocsátotta
         az Európai Közösségek Bizottságának rendelkezésére az e mentesség miatt be nem szedett saját forrásokat, valamint azon késedelmi
         kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá, mert e saját forrásokat nem bocsátotta határidőben a Bizottság rendelkezésére.

      Nem fogadható el ugyanis, hogy valamely tagállam a katonai eszközök abból fakadó drágulására hivatkozzon, hogy a harmadik
         országból származó ilyen termékek behozatalára vámot vetnek ki, annak érdekében, hogy ezáltal – azon tagállamok rovására,
         amelyek a maguk részéről beszedik és megfizetik az ilyen behozatalok utáni vámot – mentesülhessen a közösségi költségvetés
         tekintetében fennálló pénzügyi szolidaritást előíró kötelezettségei alól. Az előzőekben kifejtettek még inkább érvényesek
         a kettős, polgári és katonai célt szolgáló eszközök behozatalára, függetlenül attól, hogy ez utóbbi behozatala kizárólag vagy
         nem kizárólag katonai célra történt.

      (vö. 50., 55., 61. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2009. december 15.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Kettős, polgári és katonai célt szolgáló eszközök vámmentes behozatala”
      A C‑387/05. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2005. október 21‑én
      az Európai Bizottság (képviselik: G. Wilms, L. Visaggio és C. Cattabriga, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      az Olasz Köztársaság (képviseli: I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. De Bellis avvocato dello Stato, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatják:
      a Dán Királyság (képviseli: J. Bering Liisberg, meghatalmazotti minőségben),

      a Görög Köztársaság (képviselik: E.‑M. Mamouna, A. Samoni‑Rantou és K. Boskovits, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      a Portugál Köztársaság (képviselik: C. Guerra Santos, L. Inez Fernandes és J. Gomes, meghatalmazotti minőségben)

      a Finn Köztársaság (képviseli: A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben)

      beavatkozók,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits és C. Toader tanácselnökök, C. W. A. Timmermans,
         A. Borg Barthet (előadó), M. Ilešič, J. Malenovský és U. Lõhmus bírák,

      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. november 25‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. február 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelével annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az Olasz Köztársaság – mivel
         1999. január 1‑je és 2002. december 31. között egyoldalúan mentesítette a behozatali vám alól a mind polgári, mind katonai
         célokra használható eszközöket, és nem állapította meg, illetve nem utalta át az e mentesség miatt be nem szedett saját forrásokat,
         valamint azon késedelmi kamatot, amely azért vált felszámíthatóvá, mert e saját forrásokat nem bocsátotta határidőben a Bizottság
         rendelkezésére – nem teljesítette egyrészt az EK 26. cikkből, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i
         2913/92/EGK rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Közösségi
         Vámkódex) 20. cikkéből, valamint következésképpen a Közös Vámtarifából, másrészt az 1996. július 8‑i 1355/96/EK, Euratom tanácsi
         rendelettel (HL L 175., 3. o.) módosított, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat
         végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o.; a továbbiakban: 1552/89 rendelet)
         2., 9., 10. cikkéből és 17. cikkének (1) bekezdéséből, valamint a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK,
         Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.) ugyanezen cikkeiből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      2        A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1988. június 24‑i 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat (HL L 185., 24. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 176. o.) és az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló, 1994.
         október 31‑i 94/728/EK Euratom tanácsi határozat (HL L 293., 9. o.) 2. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „A Közösségek költségvetésében saját forrásnak számít a következőkből származó bevétel:
      […]
      b)      a közös vámtarifa szerinti vámok és egyéb vámok, amelyeket a harmadik országok tekintetében a közösségek intézményei már megállapítottak
         vagy meg fognak állapítani, illetve az Európai Szén‑ és Acélközösséget létrehozó szerződés hatálya alá tartozó termékekre
         kiszabott vámok;

      [...]”
      3        A Közösségi Vámkódex 20. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Vámtartozás keletkezésekor a jog szerint fizetendő vám az Európai Közösségek Vámtarifáján alapul.
      […]
      (3)      Az Európai Közösségek Vámtarifája magában foglalja:
      a)      a Kombinált Nómenklatúrát;
      [...]
      c)      a Kombinált Nómenklatúra által felölelt, az árura általában alkalmazható vámtételeket és egyéb teherelemeket, azaz:
      –        a vámokat,
      […]
      d)      az azokban a megállapodásokban szereplő preferenciális tarifális intézkedéseket, amelyeket a Közösség kötött bizonyos országokkal
         vagy országcsoportokkal, és amelyek preferenciális elbánás nyújtásáról rendelkeznek;

      e)      egyes országokra, országcsoportokra vagy területekre vonatkozóan a Közösség által egyoldalúan elfogadott preferenciális tarifális
         intézkedéseket;

      f)      egyes árukra felszámítható behozatali vámok alóli mentességről vagy kedvezményről rendelkező autonóm vámfelfüggesztő intézkedéseket;
      g)      egyéb közösségi jogszabályok által megállapított egyéb tarifális intézkedéseket.
      [...]”
      4        A Közösségi Vámkódex 217. cikkének (1) bekezdése a következőképpen fogalmaz:

      „A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
         behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban: »vámösszeg«), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
         más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).”

      [...]”
      5        A Közösségek saját forrásainak a Bizottság rendelkezésére bocsátása keretében az Európai Unió Tanácsa elfogadta az 1552/89
         rendeletet, amelyet a jelen ügyben a szóban forgó időszakban 2000. május 30‑ig alkalmazni kellett. E rendeletet 2000. május
         31‑i hatállyal felváltotta az 1150/2000 rendelet, amely egységes szerkezetbe foglalta az 1552/89 rendeletet, anélkül hogy
         annak tartalmát módosította volna.

      6        Az 1552/89 rendelet 2. cikke előírja:

      „(1)      E rendelet alkalmazása érdekében a Közösség [helyesen: a Közösségeknek] a 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikke (1) bekezdésének
         a) és b) pontjában említett saját forrásokra való jogosultságát meg kell állapítani, amint a vámjogszabályok által előírt
         feltételeknek eleget tesz [helyesen: amint a vámjogszabályok által előírt feltételek teljesülnek] a jogosultság számlákon
         történő lekönyvelését és az adós értesítését illetően.

      (1a)      Az (1) bekezdésben említett jogosultság időpontja a vámjogszabályok által előírt könyvelésbe vétel időpontja.
      […]”
      7        E rendelet 9. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A 10. cikkben szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat a Bizottság nevében az államkincstárnál
         vagy az általuk [helyesen: általa] kijelölt testületnél megnyitott számlán írja jóvá.

      E számla vezetése térítésmentes.”
      8        A fent említett rendelet 10. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A 88/376/EGK, Euratom határozat 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a 10%‑os beszedési költségek levonása után e határozat
         2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját források elszámolását legkésőbb azon hónapot követő második hónap
         19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot a 2. cikknek megfelelően megállapították.

      [...]”
      9        Az 1552/89 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok megteszik az összes szükséges intézkedést annak biztosítására, hogy a 2. cikk alapján megállapított vámoknak
         megfelelő összeget az e rendeletben meghatározottak szerint a Bizottság rendelkezésére bocsássák.”

      10      Az 1150/2000 rendelet 22. cikkének értelmében:

      „Az 1552/89/EGK, Euratom rendelet hatályát veszti.
      Az említett rendeletre történő hivatkozásokat az e rendeletre történő hivatkozásokként kell értelmezni, és a melléklet A. részében
         megállapított megfelelési táblázatnak megfelelően kell olvasni.”

      11      Így azon körülményt leszámítva, hogy az 1552/89 rendelet különösen a 88/376 határozatra, az 1150/2000 rendelet pedig különösen
         a 94/728 határozatra utal, e két rendelet 2., 9., 10. cikke és 17. cikkének (1) bekezdése lényegében azonos.

      12      Az 1150/2000 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében előírt 10%‑os mértéket az Európai Közösségek saját forrásainak rendszeréről
         szóló, 2000. szeptember 29‑i 2000/597/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 253., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet,
         3. kötet, 200. o.) 25%‑ra emelte.

      13      A fent említett határozat indokolásának (1) pontja a következőképpen fogalmaz:

      „Az Európai Tanács az 1999. március 24‑i és 25‑i berlini ülésén többek között arra a következtetésre jutott, hogy a Közösségek
         saját forrásainak rendszere legyen igazságos, átlátható, költséghatékony, egyszerű, és alapuljon olyan követelményeken, amelyek
         az egyes tagállamok hozzájárulási képességét legjobban figyelembe veszik.”

      14      Az egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre alkalmazandó behozatali vámok felfüggesztéséről szóló, 2003. január 21‑i 150/2003/EK
         tanácsi rendelet (HL L 25., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 13. kötet, 15. o.) amelyet az EK 26. cikk alapján
         fogadtak el, (5) preambulumbekezdésében a következőképpen fogalmaz:

      „A tagországok hadititkainak védelme érdekében egyedi közigazgatási eljárások megállapítása szükséges a vámok felfüggesztéséhez
         fűződő előny megadásához. A feltételek teljesítésének megfelelő biztosítékát nyújtaná azon tagállam illetékes hatóságának
         a Vámkódex szerint vámnyilatkozatként is felhasználható nyilatkozata, amelynek hadereje a fegyvereket vagy katonai felszereléseket
         kapja. A nyilatkozatot tanúsítvány formájában kell megadni. Szükséges meghatározni az ilyen tanúsítványok formáját, valamint
         lehetővé kell tenni a nyilatkozatokra vonatkozóan adatfeldolgozási technikák alkalmazását.”

      15      E rendelet 1. cikke előírja:

      „Ez a rendelet szabályozza a tagállamok katonai védelmét ellátó hatóságok vagy azok nevében más által, harmadik országból
         behozott egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre vonatkozó önálló behozatali vámfelfüggesztés feltételeit.”

      16      A fent említett rendelet 3. cikkének (2) bekezdése a következőképpen fogalmaz:

      „Az (1) bekezdés ellenére hadititokra való tekintettel a tanúsítványt és a behozott árukat a tagállam által erre a célra kijelölt
         más hatóságokhoz is be lehet nyújtani. Ilyen esetekben a tanúsítványt kiállító illetékes hatóságnak az ilyen behozatalokról
         minden év január 31‑ig és július 31‑ig összesítést kell küldenie a tagállama vámhatóságainak. A jelentésnek a benyújtás hónapját
         közvetlenül megelőző 6 hónapra kell vonatkoznia. Tartalmaznia kell a tanúsítványok számát, kiállításuk időpontját, a behozatal
         időpontját és a tanúsítványokkal behozott termékek összértékét, valamint bruttó tömegét.”

      17      A 8. cikkének megfelelően a 150/2003 rendeletet 2003. január 1‑jétől kell alkalmazni.

       A pert megelőző eljárás
      18      A Bizottság eljárást indított az Olasz Köztársasággal szemben, nevezetesen az 1985. július 25‑én kibocsátott indokolással
         ellátott véleménnyel, az EK‑Szerződés 28. cikkének (jelenleg, módosítást követően, EK 26. cikk) és a közösségi vámjogszabályok
         megsértésére való hivatkozással a nem kifejezetten katonai eszközök behozatalát illetően. Ezen eljárást később felfüggesztették.

      19      Az egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre alkalmazandó vámok ideiglenes felfüggesztéséről szóló tanácsi EGK‑rendeletre
         vonatkozó javaslatot (HL 1988. C 265., 9. o.) érintő megegyezés hiányában a Bizottság később az említett eljárás újraindításáról
         határozott. 2002. január 31‑én felszólító levelet küldött az Olasz Köztársaságnak, felhívva azt észrevételei előterjesztésére
         az EK 26. cikk és a közösségi vámjogszabályok megsértésének tárgyában.

      20      Ugyanezen napon a Bizottság egy második – kifejezetten a szóban forgó jogsértés pénzügyi következményeire vonatkozó – felszólító
         levelet is küldött az Olasz Köztársaságnak. A Bizottság felszólította e tagállamot, hogy állapítsa meg az 1999. január 1‑jétől
         kezdődő költségvetési években a Közösségnek át nem utalt saját források összegét, hogy bocsássa e forrásokat a Bizottság rendelkezésére,
         és hogy fizesse meg az 1150/2000 rendelet 11. cikke alapján járó késedelmi kamatot.

      21      Az Olasz Köztársaság mindazonáltal semmilyen választ nem adott e két levélre.

      22      A 150/2003 rendelet 2003. január 1‑jén lépett hatályba.

      23      A 2003. március 24‑i levelében a Bizottság megismételte eredeti kérelmét, amely a 2003. január 1‑jét megelőző behozatalokra
         vonatkozott, mivel az e dátumot követő időszakra a 150/2003 rendeletet kellett alkalmazni. Az Olasz Köztársaság e levélre
         sem válaszolt.

      24      A Bizottság ezért úgy határozott, hogy a 2003. július 11‑i levélben indokolással ellátott véleményt küld az Olasz Köztársaságnak,
         felszólítva, hogy a kézhezvételtől számított két hónapon belül tegye meg az e véleményben foglaltak teljesítéséhez szükséges
         intézkedéseket.

      25      Az Olasz Köztársaság az indokolással ellátott véleményre 2004. február 26‑i levelében válaszolt, amelyben a 2002. december
         31‑ig alkalmazott vámmentesség igazolására az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontjára hivatkozott. E tekintetben hangsúlyozza,
         hogy a 150/2003 rendelet 2. cikkének (2) bekezdésében a vámok ilyen típusú eszközök esetében való felfüggesztésének engedélyezésével
         elismerte, hogy a nem kifejezetten katonai eszközök importja relevanciával bír a tagállamok biztonsági érdeke szempontjából.

      26      Figyelemmel az Olasz Köztársaság által ily módon nyújtott információkra, a Bizottság, mivel úgy ítélte meg, hogy e tagállam
         nem tett eleget az indokolással ellátott véleményben foglaltaknak, benyújtotta a jelen keresetet.

      27      2006. május 5‑i végzésében a Bíróság elnöke engedélyezte a Dán Királyság, a Görög Köztársaság, a Portugál Köztársaság és a
         Finn Köztársaság beavatkozását az Olasz Köztársaság kérelmeinek támogatása végett.

       A keresetről
      Az elfogadhatóságról
      28      Az Olasz Köztársaság előadja, hogy az indokolással ellátott véleményben a Bizottság a nem kifejezetten katonai célokra szánt
         termékek behozatalának vámmentességét illetően nem kért bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy az nem befolyásolja hátrányosan
         a piaci versenyfeltételeket, miközben a keresetében kér ilyen bizonyítékot.

      29      Azt kell ugyanakkor megállapítani, hogy a Bizottság által az indokolással ellátott véleményben és a keresetlevélben megfogalmazott
         kifogások megegyeznek. Ami a Bizottságnak a fent említett termékek piacán a versenyfeltételek hátrányos befolyásolásának hiányára
         vonatkozó bizonyíték be nem nyújtását érintő állítását illeti, annak egyetlen célja az volt, hogy elhárítsa az Olasz Köztársaságnak
         az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontjára alapított igazolását, és így az nem minősül új kifogásnak. E tagállam elfogadhatatlansági
         kifogását ezért el kell utasítani.

       A keresetről
       A felek érvei
      30      A Bizottság hangsúlyozza, hogy az Olasz Köztársaság tévesen hivatkozik az EK 296. cikkre az érintett behozatalokra vonatkozó
         vámfizetés megtagadásának alátámasztására, mivel annak beszedése nem fenyegeti e tagállam alapvető biztonsági érdekeit.

      31      A Bizottság úgy véli, hogy az eltérést vagy kivételt megállapító intézkedéseket, mint amilyen az EK 296. cikk is, megszorítóan
         kell értelmezni. Ily módon az e cikket alkalmazni kívánó érintett tagállamnak kell bizonyítania, hogy az e cikkben előírt
         minden feltételt teljesít, amikor a Közösségi Vámkódex 20. cikkétől el kíván térni, amelyben az EK 26. cikk alapján megállapított
         vámok beszedésének általános elve szerepel.

      32      A Bizottság álláspontja szerint, hogy az Olasz Köztársaság feladata következésképpen annak konkrét és részletes bizonyítása,
         hogy a jelen ügyben szóban forgó behozatali vám beszedése fenyegeti e tagállam alapvető biztonsági érdekeit.

      33      Azon intézkedések ugyanis, amelyek megfosztják a Közösséget azon eszközöktől, amelyeket saját forrás címén számára át kellett
         volna utalni, annak érdekében, hogy ezen eszközöket a katonai kiadások általános finanszírozására fordítsák, további indokok
         hiányában nem tekinthetők szükségesnek a tagállamok alapvető biztonsági érdekeinek védelméhez.

      34      A Bizottság úgy véli, hogy a 150/2003 rendelet 2003. január 1‑jei hatállyal alkalmazandó, és nem rendelkezik visszaható hatállyal.
         Egyébiránt e rendelet jogalapja a vámtételek megállapításáról szóló EK 26. cikk, nem pedig az EK 296. cikk, amely még az új
         szabályozás keretében sem alapozhatja meg az említett rendeletben előírt vámok felfüggesztését.

      35      Ezenkívül, ami a nem kifejezetten katonai eszközöket illeti, az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontja további feltételt
         határoz meg a tekintetben, hogy a tagállamok a Szerződésben számukra előírt valamely kötelezettségtől eltérhessenek, nevezetesen
         azt, hogy a nemzeti intézkedés nem befolyásolhatja hátrányosan a közös piacon belüli versenyfeltételeket. A jelen esetben
         nem merült fel semmilyen bizonyíték arra vonatkozóan, hogy e feltétel teljesül.

      36      A Bizottság e tekintetben hangsúlyozza, hogy a közösségi költségvetéshez való hozzájárulásuk tekintetében a tagállamok közötti
         egyenlőtlenséghez vezet, hogy az Olasz Köztársaság nem szedi be szóban forgó vámot. Ugyanis ez a közösségi hagyományos saját
         források csökkenését eredményezi, amely csak az úgynevezett „BNT”‑forrás (bruttó nemzeti termék) növelésével ellensúlyozható,
         amely forrás a tagállamok között oszlik meg.

      37      Ami annak bizonyítékát illeti, hogy a szóban forgó vámmentesség az érintett tagállam alapvető biztonsági érdekei védelméhez
         szükséges, az Olasz Köztársaság úgy véli, hogy azt nem kell benyújtani, mivel maga a közösségi jogalkotó biztosította e bizonyítékot
         a 150/2003 rendelet elfogadásával.

      38      Az Olasz Köztársaság vitatja a Bizottság azon véleményét, amely szerint az EK 26. cikk értelmében csak a Tanács rendelkezik
         hatáskörrel arra, hogy az adott termékre kivetett vámok alól esetlegesen mentesítést adjon, vagy azokat felfüggessze, és ebből
         következően a nemzeti szinten meghatározott mentesség az e rendelkezéstől való jogellenes eltérésnek minősül.

      39      Az Olasz Köztársaság megerősíti, hogy a 150/2003 rendelet elfogadásával maga a közösségi jogalkotó vélte úgy, hogy a vámmentesség
         lehetővé teszi a tagállamok alapvető biztonsági érdekeinek megfelelőbb védelmét. Az Olasz Köztársaság szerint ez azt bizonyítja,
         hogy az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott feltételek teljesültek, ami a 2002. december 31‑ig általa
         egyoldalúan alkalmazott mentességet illeti.

      40      Mivel a 150/2003 rendelet elismerte a vámok beszedésének mellőzése és a tagállamok alapvető biztonsági érdekeinek védelme
         közötti kapcsolatot, az Olasz Köztársaság nem érti, hogy miért kellene más bizonyítékot benyújtani azon veszély bizonyításához,
         amelyet e vámok beszedése jelent az alapvető biztonsági érdekeire.

      41      Végül az Olasz Köztársaság másodlagosan azt állítja, hogy a Bizottságnak a jelen ügyben vitatott vámmentesség miatt be nem
         fizetett saját források átutalására vonatkozó kérelmét legalább a 2002. január 31‑i kiegészítő felszólító levél kézhezvételét
         megelőző időszak tekintetében el kell utasítani. Az Olasz Köztársaság előadja, hogy tekintettel a Bizottságnak a hosszú időtartamú,
         az 1985. július 25‑i indokolással ellátott vélemény közlése és a 2002. január 31‑i kiegészítő felszólító levél elküldése közötti
         tétlenségére, az Olasz Köztársaság feltételezhette, hogy ezen intézmény hallgatólagosan elfogadta e mentességet. A bizalomvédelem
         és a jogbiztonság elvére tekintettel tehát korlátozni kellene a szóban forgó saját források megfizetésére vonatkozó kötelezettséget.

       A Bíróság álláspontja
      42      A Közösségi Vámkódex előírja a harmadik országokból behozott olyan katonai célokat szolgáló eszközök behozatala utáni vám
         beszedését, mint amelyek a jelen ügy tárgyát képezik. A vitatott behozatalok időszakában, azaz 1999. január 1‑je és 2002.
         december 31. között a közösségi vámjogszabályok egyetlen rendelkezése sem biztosít az ilyen típusú termékek behozatalára külön
         vámmentességet. Ebből következően ezen időszakban szintén nem áll fenn kifejezett mentesítés az esedékes vámnak, illetve az
         adott esetben azzal járó késedelmi kamatnak az illetékes hatóságok részére való megfizetése alól.

      43      Egyébként abból a tényből, hogy a 150/2003 rendelet 2003. január 1‑jével előírja az egyes fegyverekre és katonai felszerelésekre
         alkalmazandó behozatali vám felfüggesztését, azt a következtetést lehet levonni, hogy a közösségi jogalkotó abból a feltételezésből
         indult ki, hogy ezen időpont előtt létezett a fent említett vám megfizetésére irányuló kötelezettség.

      44      Az Olasz Köztársaság egyetlen pillanatig sem tagadta a figyelembe vett időszakban megvalósult vitatott behozatalok fennállását.
         Az Olasz Köztársaság a Közösségnek a szóban forgó saját forrásokra való jogosultsága vitatására szorítkozik, azzal érvelve,
         hogy az EK 296. cikk értelmében a harmadik államokból behozott hadászati eszközök vámkötelezettsége súlyosan sértené az alapvető
         biztonsági érdekeit.

      45      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, jóllehet a tagállamok feladata a saját belső és külső biztonságuk biztosítását
         szolgáló intézkedések meghozatala, ebből nem következik, hogy az ilyen intézkedések teljes mértékben kívül esnek a közösségi
         jog hatályán (lásd a C‑273/97. sz. Sirdar‑ügyben 1999. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7403. o.] 15. pontját és
         a C‑285/98. sz. Kreil‑ügyben 2000. január 11‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑69. o.] 15. pontját). Ugyanis amint azt a Bíróság
         korábban megállapította, a Szerződés a közbiztonságot esetlegesen érintő esetekben alkalmazható kifejezett eltéréseket csak
         az EK 30., az EK 39., az EK 46., az EK 58., az EK 64., az EK 296. és az EK 297. cikkben ír elő, amelyek kivételes és jól körülhatárolt
         esetekre vonatkoznak. Ebből nem vonható le az a következtetés, hogy létezne olyan, a Szerződésben benne rejlő általános fenntartás,
         amely minden közbiztonság érdekében elfogadott intézkedést kizár a közösségi jog hatálya alól. Az ilyen, a Szerződés rendelkezéseinek
         meghatározott feltételein kívüli fenntartás létezésének elismerése a közösségi jog kötelező jellegét és egységes alkalmazását
         veszélyeztetné (lásd a C‑186/01. sz. Dory‑ügyben 2003. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2479. o.] 31. pontját és
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      46      Ezenkívül az EK 296. cikkben és EK 297. cikkben előírt eltéréseket, ahogyan az az alapvető szabadságoktól való eltérésekre
         vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatból következik (lásd különösen a C‑503/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben
         2006. január 31‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1097. o.] 45. pontját, a C‑490/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
         2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6095. o.] 86. pontját és a C‑141/07. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
         2008. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6935. o.] 50. pontját), megszorítóan kell értelmezni.

      47      Ami különösen az EK 296. cikket illeti, meg kell állapítani, hogy jóllehet e cikk azokra az intézkedésekre vonatkozik, amelyeket
         a tagállamok szükségesnek ítélhetnek alapvető biztonsági érdekeik védelméhez, illetve olyan információkra, amelyek nyilvánosságra
         hozatalát ezen érdekekkel ellentétesnek tekintik, azt nem lehet olyan módon értelmezni, hogy a tagállamokra olyan hatáskört
         ruház, amely alapján azok pusztán ezen érdekekre hivatkozva eltérhetnek a Szerződés rendelkezéseitől.

      48      Egyébként a hozzáadottérték‑adó kapcsán a Bíróság a C‑414/97. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 1999. szeptember
         16‑án hozott ítéletében (EBHT 1999., I‑5585. o.) megállapította a szóban forgó kötelezettségszegést, mivel a Spanyol Királyság
         nem bizonyította, hogy a fegyverek, lőszerek és kizárólag katonai célokat szolgáló eszközök behozatalának és beszerzésének
         a fent említett adó alóli mentességét, amely mentességet a spanyol jog írja elő, az EK 296. cikk (1) bekezdésének b) pontja
         alapján e tagállam alapvető biztonsági érdekei védelmének szükségessége igazolja.

      49      Következésképpen az EK 296. cikkben biztosított lehetőségre hivatkozó tagállam feladata annak bizonyítása, hogy alapvető biztonsági
         érdekeinek védelme miatt az e cikkben előírt eltérés alkalmazása szükséges.

      50      E megfontolások alapján nem fogadható el, hogy valamely tagállam a katonai eszközök abból fakadó drágulására hivatkozzon,
         hogy a harmadik országból származó ilyen termékek behozatalára vámot vetnek ki, annak érdekében, hogy ezáltal – azon tagállamok
         rovására, amelyek a maguk részéről beszedik és megfizetik az ilyen behozatalok utáni vámot – mentesülhessen a közösségi költségvetés
         tekintetében fennálló pénzügyi szolidaritást előíró kötelezettségei alól.

      51      Azon érv tekintetében, amely szerint a közösségi vámeljárások nem biztosítják az Olasz Köztársaság biztonságát, tekintettel
         az exportáló államokkal kötött megállapodásokban foglalt bizalmas kezelésre irányuló követelményekre, hangsúlyozni kell – amint
         azt a Bizottság helyesen megjegyzi –, hogy a közösségi vámeljárás végrehajtása közösségi és nemzeti vámügynökök közreműködését
         teszi szükségessé, akiket különleges adatok kezelésekor adott esetben a bizalmas kezelésre vonatkozó kötelezettség terhel,
         ami alkalmas a tagállamok alapvető biztonsági érdekeinek védelmére.

      52      Egyébként azok a nyilatkozatok, amelyeket a tagállamoknak ki kell tölteni, illetve a Bizottság részére meghatározott időközönként
         el kell juttatni, nem olyan mértékben részletesek, hogy ennek eredményeképpen a fent említett tagállamoknak akár a biztonsági,
         akár a bizalmas kezelés iránti érdekei sérülnének.

      53      E körülmények között, valamint a tagállamoknak az EK 10. cikk alapján fennálló azon kötelezettségével összhangban, miszerint
         elősegítik a Bizottságnak a Szerződés tiszteletben tartása biztosítására irányuló feladatát, a tagállamok kötelesek ezen intézmény
         rendelkezésére bocsátani minden olyan dokumentumot, amely szükséges a Közösség saját forrásai átutalása szabályszerűségének
         vizsgálatához. Azonban az ilyen kötelezettség nem zárja ki – miként azt a főtanácsnok indítványának 168. pontjában megállapítja –,
         hogy a tagállamok eseti alapon és rendkívüli helyzetekben az EK 296. cikk alapján az információközlést a dokumentum egyes
         elemeire korlátozzák, vagy teljes egészében megtagadják azt.

      54      E megfontolások alapján az Olasz Köztársaság nem bizonyította, hogy az EK 296. cikk alkalmazási feltételei fennállnak.

      55      Az EK 296. cikknek a katonai eszközök behozatalával kapcsolatban való alkalmazhatatlanságára vonatkozóan az előzőekben kifejtettek
         még inkább érvényesek a kettős, polgári és katonai célt szolgáló eszközök behozatalára, függetlenül attól, hogy ez utóbbi
         behozatala kizárólag vagy nem kizárólag katonai célra történt.

      56      Az Olasz Köztársaság ezen ítélet hatályának korlátozására irányuló kérelmét illetően, miszerint a jelen ügyben szóban forgó
         vámmentesség következtében meg nem fizetett saját források átutalására legalább a 2002. január 31‑i kiegészítő felszólító
         levél kézhezvételét megelőző időszak tekintetében ne kötelezzék, meg kell állapítani, hogy e kérelem azon állítólagos jogos
         bizalomból ered, amelyet a Bizottság hosszas tétlensége, valamint a 150/2003 rendelet elfogadása váltott ki e tagállamban.

      57      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság csak kivételesen, a közösségi jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság
         általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok
         vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzék (lásd különösen a C‑104/98. sz., Buchner és társai
         ügyben 2000. május 23‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑3625. o.] 39. pontját).

      58      A Bíróság ugyanis ezt a megoldást csak világosan meghatározott körülmények között alkalmazta, abban az esetben, amikor egyrészt
         az érvényes és hatályos szabályozás alapján jóhiszeműen létrejött jogviszonyok magas száma miatt súlyos gazdasági következmények
         felmerülésének kockázata állt fenn, másrészt pedig úgy tűnt, hogy a magánszemélyeket és a nemzeti hatóságokat a közösségi
         rendelkezések hatályát illető objektív és jelentős bizonytalanság a közösségi szabályozásnak meg nem felelő magatartásra indította,
         és amely bizonytalansághoz esetleg maguk a tagállamok vagy a Bizottság magatartása is hozzájárult (lásd különösen a C‑359/97. sz.,
         Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2000. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6355. o.] 91. pontját).

      59      Még ha feltételezzük is, hogy az EK 226. cikk alapján hozott ítéletek ugyanolyan következménnyel járhatnak, mint az EK 234. cikk
         alapján hozott ítéletek, és ezért a jogbiztonsággal kapcsolatos megfontolások kivételesen szükségessé tehetik ezen ítéletek
         időbeli hatályának korlátozását (lásd ebben az értelemben a C‑178/05. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2007. június
         7‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑4185. o.] 67. pontját és a C‑475/07. sz., Bizottság kontra Lengyelország ügyben 2009. február
         12‑én hozott ítélet 61. pontját, valamint a C‑559/07. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2009. március 26‑én hozott
         ítélet 78. pontját), meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Bizottság az eljárás egyetlen szakaszában sem tért el elvi
         álláspontjától. Ugyanis a 150/2003 rendeletre vonatkozó tárgyalások során a Bizottság az általa megfogalmazott nyilatkozatban
         kifejezte arra irányuló határozott szándékát, hogy nem mond le azon vámok beszedéséről, amelyeket a rendelet hatálybalépését
         megelőző időszak tekintetében kellett volna megfizetni, és fenntartotta magának a jogot arra, hogy elfogadja az e tekintetben
         szükséges intézkedéseket.

      60      Az Olasz Köztársaságnak a jelen ítélet időbeli hatályának korlátozására vonatkozó kérelmét következésképpen el kell utasítani.

      61      Mindezekből következik, hogy az Olasz Köztársaság – mivel 1999. január 1‑je és 2002. december 31. között mentesítette a behozatali
         vám alól a mind polgári, mind katonai célokra használható eszközöket, és nem számította ki, nem állapította meg, illetve nem
         bocsátotta a Bizottság rendelkezésére az e mentesség miatt be nem szedett saját forrásokat, valamint azon késedelmi kamatot,
         amely azért vált felszámíthatóvá, mert e saját forrásokat nem bocsátotta határidőben a Bizottság rendelkezésére – nem teljesítette
         egyrészt az EK 26. cikkből, a Közösségi Vámkódex 20. cikkéből, valamint következésképpen a Közös Vámtarifából, másrészt az
         1552/89 rendelet 2., 9., 10. cikkéből és 17. cikkének (1) bekezdéséből, valamint az 1150/2000 rendelet ugyanezen cikkeiből
         eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      62      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Mivel az Olasz Köztársaság pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      63      Ugyanezen cikk 4. §‑ának első bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó Dán Királyság, Görög Köztársaság, Portugál Köztársaság
         és Finn Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az Olasz Köztársaság – mivel 1999. január 1‑je és 2002. december 31. között mentesítette a behozatali vám alól a mind polgári,
            mind katonai célokra használható eszközöket, és nem számította ki, nem állapította meg, illetve nem bocsátotta az Európai
            Közösségek Bizottsága rendelkezésére az e mentesség miatt be nem szedett saját forrásokat, valamint azon késedelmi kamatot,
            amely azért vált felszámíthatóvá, mert a saját forrásokat nem bocsátotta határidőben az Európai Közösségek Bizottságának rendelkezésére –
            nem teljesítette az EK 26. cikkből, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet
            20. cikkéből, valamint következésképpen a Közös Vámtarifából, másrészt az 1996. július 8‑i 1355/96/EK, Euratom tanácsi rendelettel
            módosított, a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május
            29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet 2., 9., 10. cikkéből és 17. cikkének (1) bekezdéséből, valamint a Közösségek saját
            forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK, Euratom
            tanácsi rendelet ugyanezen cikkeiből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság az Olasz Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Dán Királyság, a Görög Köztársaság, a Portugál Köztársaság és a Finn Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


title: Az Elsőfokú Bíróság (nyolcadik tanács) 2009. május 13-i ítélete. # Aurelia finance SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - AURELIA közösségi szóvédjegy - A megújítási díj megfizetésének elmulasztása - A védjegy törlése a lajstromozás lejártával - Igazolási kérelem. # T-136/08. sz. ügy

text:
         AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2009. május 13. (
            *1
         )
      „Közösségi védjegy — AURELIA közösségi szóvédjegy — A megújítási díj megfizetésének elmulasztása — A védjegy törlése az oltalom lejártának napján — In integrum restitutio iránti kérelem”
      A T-136/08. sz. ügyben,
      az Aurelia Finance SA (székhelye: Genf [Svájc], képviselik: M. Elmslie solicitor és N. Saunders barrister)
      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: D. Botis, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      az OHIM első fellebbezési tanácsának a felperes által benyújtott igazolási kérelemre vonatkozó, 2008. január 9-i határozatával (R 1214/2007-1. sz. ügy) szemben benyújtott keresete tárgyában,
      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (nyolcadik tanács),
      tagjai: E. Martins Ribeiro elnök, S. Papasavvas (előadó) és N. Wahl bírák,
      hivatalvezető: N. Rosner tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2008. április 4-én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2008. július 8-án benyújtott válaszbeadványra,
      a 2009. január 21-i tárgyalást követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               2000. augusztus 24-én a felperes, az Aurelia Finance SA a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) az AURELIA szómegjelölést közösségi védjegyként lajstromoztatta.

               2

               2005. november 21-én az OHIM felhívta a felperesnek a szóban forgó védjegy vonatkozásában megnevezett képviselőjének figyelmét a 2006. június 19-én lejáró lajstromozás megújításának lehetőségére. Az OHIM rámutatott arra, hogy e célból 2006. július 2. előtt kérelmet kell benyújtani, és meg kell fizetni a megújítás díját, de késedelmes fizetés esetén pótdíj terhe mellett ez a határidő 2007. január 2-ig meghosszabbítható.

               3

               2007. január 22-én az OHIM értesítette a felperes képviselőjét a határidő lejártáról és arról, hogy a védjegyet 2006. június 19-i hatállyal törölték a védjegylajstromból.

               4

               2007. március 5-én a felperes a 40/94 rendelet 78. cikke alapján igazolási kérelmet nyújtott be az OHIM-hoz, és kérelmezte az OHIM-nál, hogy a folyószámlájáról vonja le a megfelelő összegű megújítási díjat, valamint az igazolás díját. A felperes e tekintetben kifejtette, hogy többek között a szóban forgó védjegy megújításával kapcsolatban egy védjegyek megújítására irányuló szolgáltatások nyújtására szakosodott társasághoz (a továbbiakban: szakértői cég) fordult. A szakértői cég olyan adatbázishoz kapcsolódó számítógépes rendszert hozott létre, amelybe kézzel viszik be a megújítandó védjegyek és szabadalmak, valamint a jogosultak különböző adatait. Amikor egy adott védjegyet meg kell újítani, a rendszernek három figyelmeztető levelet kell küldenie a jogosultnak, amelyben a hozzájárulását kéri a megújítás előtt. Ha a három levél közül egy nem jön létre, egy biztonsági rendszernek kell aktiválódnia, amely pótlevelet nyomtat ki és küld el. A jelen ügyben viszont, mivel a szakértői cég egyik alkalmazottja nem vitte be az adatbázisba a felperes egyes adatait, amelyek szükségesek lettek volna a rendszer megfelelő működéséhez, nem küldtek értesítést a felperesnek. Ezenkívül később az is kiderült, hogy az ilyenfajta hibák jelzésére kifejlesztett biztonsági rendszer nem aktiválódott, mert csak a szabadalmak megújítására vonatkozóan működtették, a védjegyek megújítására vonatkozóan viszont nem.

               5

               2007. június 1-jei határozatával az OHIM „Védjegyek és nyilvántartás” osztálya azzal az indokolással utasította el ezt a kérelmet, hogy a szakértői cég nem tanúsította a kellő gondosságot.

               6

               2007. július 31-én a felperes e határozat hatályon kívül helyezésére és arra irányuló kérelmet nyújtott be, hogy az igazolási kérelemnek adjanak helyt.

               7

               2008. január 9-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az első fellebbezési tanács elutasította ezt a fellebbezést, és úgy ítélte meg, hogy a 40/94 rendelet 78. cikke nem alkalmazható, mert a felperes által választott védjegy-megújítási szolgáltató nem tanúsította a jelen ügy körülményei között elvárható gondosságot. Lényegében úgy ítélte meg, hogy a szakértői cégnek megfelelő működést biztosító és az esetleges hibákat és rendellenességeket jelezni tudó ellenőrző mechanizmussal rendelkező védjegy-megújítási rendszert kellett volna létrehoznia. Ilyen mechanizmus hiányában számolni kell olyan működési hibákkal, mint amilyenek a jelen esetben is történtek. Ezenkívül nem bizonyították azt az állítást, hogy tesztelték volna a rendszerbeállításokat.

         A felek kérelmei

               8

               A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;

                        —

                        utalja vissza az igazolási kérelmet az OHIM elé felülvizsgálatra;

                        —

                        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.

               9

               Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

               10

               A megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelme alátámasztására a felperes egyetlen, a 40/94 rendelet 78. cikkének megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.

               11

               Először is a felperes azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 12. pontjában azt állapította meg, hogy a jelen ügyben a gondossági kötelem betartását a felperes által a szóban forgó védjegy megújításával megbízott védjegy-megújítási szolgáltató vonatkozásában kell megítélni. A felperes úgy véli, hogy az értékelést saját maga, vagy akár a képviselője vonatkozásában kell elvégezni. Rámutat arra, hogy általánosan elterjedt dolog szakértői vállalkozásokra bízni az olyan adminisztratív feladatokat, mint a védjegyek megújítása, és ezért abból kell kiindulni, hogy a gondossági kötelemnek eleget tesznek, amikor szakképzettséggel és tapasztalattal rendelkező személyt választanak ki.

               12

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 78. cikkének (1) bekezdése értelmében „[h]a a közösségi védjegy jogosultja […] annak ellenére, hogy az adott körülmények között kellő gondossággal járt el, [az OHIM-mal] szemben valamely határidőt elmulaszt, és ennek következtében – e rendelet értelmében – a mulasztás jogvesztésre […] vezet, kérelmére őt jogaiba vissza kell helyezni”.

               13

               Ebből a rendelkezésből az következik, hogy a jogokba való visszahelyzésnek két feltétele van: az első feltétel szerint a félnek a körülményekre tekintettel szükséges gondossággal kellett eljárnia, a második szerint pedig a fél mulasztásának jogvesztéséhez, illetve jogorvoslati jogosultság elvesztéséhez kellett vezetnie (az Elsőfokú Bíróság T-366/04. sz., Hensotherm kontra OHIM (HENSOTHERM) ügyben 2006. szeptember 6-án hozott végzésének [az EBHT-ban nem tették közzé] 48. pontja).

               14

               Az említett rendelkezésből az is kitűnik, hogy a gondossági kötelem elsősorban a védjegyjogosultat terheli. Így ha a jogosult a védjegymegújításra vonatkozó adminisztratív feladatokat másra ruházza át, ügyelnie kell arra, hogy a kiválasztott személy szolgáltassa az ahhoz szükséges biztosítékot, hogy feltételezni lehessen az említett feladatok megfelelő végrehajtását.

               15

               Azt is meg kell állapítani, hogy a kiválasztott személyt a feladatok ráruházása következtében ugyanúgy terheli az említett gondossági kötelem, mint a védjegyjogosultat. Mivel ez a személy a védjegyjogosult nevében és javára jár el, cselekményét a védjegyjogosult cselekményének kell tekinteni. Következésképpen a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy azt kell megvizsgálni, a szakértői cég a körülményekre tekintettel a szükséges gondossággal járt-e el.

               16

               A felperes azon érvére vonatkozóan, hogy a nemzeti bíróságok és a fellebbezési tanácsok postai mulasztásra és a 40/94 rendelet 47. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó gyakorlata eltér egymástól, emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a közösségi védjegyszabályozás autonóm rendszert alkot, másrészt pedig arra, hogy a fellebbezési tanács határozatainak jogszerűségét kizárólag a 40/94 rendelet, illetve e rendeletnek a közösségi bíróság általi értelmezése alapján kell megítélni, nem pedig az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlata alapján (az Elsőfokú Bíróság T-128/07. sz., Suez kontra OHIM ügyben 2008. március 12-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 32. pontja).

               17

               Másodszor a felperes azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács hibát követett el, amikor azt állapította meg, hogy neki vagy akár képviselőjének kellett volna a kiválasztott védjegy-megújítási szolgáltatót felügyelnie. Szerinte egyikük sem köteles egy védjegymegújításra szakosodott vállalkozás munkáját felügyelni.

               18

               E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a felperes állításával ellentétben a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 15. pontjában nem ítélte meg úgy, hogy a felperesnek vagy képviselőjének kellett volna felügyelnie az említett szolgáltatást. Csupán úgy vélte, hogy a védjegymegújításra szakosodott vállalkozás által létrehozott rendszernek elegendő biztosítékot kell nyújtania a megfelelő működéshez, így olyan ellenőrző mechanizmussal kell rendelkeznie, amely lehetővé teszi a szolgáltató alkalmazottja vagy maga a számítógépes rendszer általi hibás adatkezelésből származó minden lehetséges hiba észrevételét és kijavítását.

               19

               Harmadszor, a felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács tévesen állapította meg, hogy a védjegymegújítás esetében ugyanolyan vagy magasabb szintű gondosságot kell tanúsítani, mint a védjegybejelentéskor. Szerinte ezt a gondossági szintet alacsonyabbnak kell tekinteni, mivel a védjegy-megújítási eljárás csak adminisztratív jellegű feladatokat fog át, amelyekhez nincsen szükség a védjegyjog értelmezésében szerzett tapasztalatra, nem úgy, mint a védjegybejelentés esetében, amely jogi jellegű feladatokat foglal magában, és ezért azt az ezen a területen tevékenykedő szakértőkre bízzák. A felperes továbbá úgy véli, hogy figyelembe kell venni a szabadalmi joggal való összefüggést is, amely esetében megállapítást nyert, hogy a hivatásos szakértőkkel szemben támasztott gondossági szint nem várható el az asszisztensektől, akik nem rendelkeznek ugyanazzal a szakértelemmel.

               20

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy az elvárható gondosság szintje nem függ attól, hogy a végrehajtandó feladat adminisztratív vagy jogi jellegű. Ha ugyanis elfogadnánk a felperes által a jogi és adminisztratív feladatok tekintetében javasolt különbségtételt, akkor az eljárási határidők túllépését minden esetben adminisztratív jellegű mulasztásnak lehetne beállítani, aminek köszönhetően a hanyag bejelentőkre – ahogyan azt az OHIM helyesen emeli ki – a gondossági szintjük tekintetében minden esetben alacsonyabb követelmények vonatkoznának. Mindenesetre a 40/94 rendelet 78. cikke nem tesz ilyen különbséget, hanem úgy rendelkezik, hogy az „adott körülmények” között kellő gondosságot kell tanúsítani.

               21

               Másfelől még ha feltételezzük is, hogy a 40/94 rendelet 78. cikkét a szabadalmi jog területéről vett minta alapján dolgozták ki, semmi nem szól amellett, hogy a két rendelkezést azonosan kell értelmezni, mivel az érintett érdekek eltérőek lehetnek a két területen. A szabadalmi jognak ugyanis eltérő a jogi háttere, és a szabadalomra vonatkozó rendelkezések más eljárások szabályozására irányulnak, mint a védjegyjogi rendelkezések.

               22

               Ebben az összefüggésben arra is rá kell mutatni, hogy a jogalkotó a rendeletet kiegészítette a 78a. cikkel, amelynek (1) bekezdése lehetővé teszi a felek számára, hogy bizonyos határidők túllépése esetén jogaikba visszahelyezzék őket anélkül, hogy bizonyítaniuk kellene, hogy az adott körülmények között kellő gondossággal jártak el. Az a tény, hogy a jogalkotó e rendelkezés (2) bekezdése alapján kifejezetten engedélyezte a 78. cikk alkalmazása keretében a védjegyek megújítására vonatkozó határidő túllépését, azt a szándékát jelzi, hogy – amint erre az OHIM helyesen rámutatott – a határidő túllépését a 78. cikk (1) bekezdésében megkövetelt általános gondossági kötelemnek vesse alá.

               23

               Negyedszer, a felperes előadja, hogy a 40/94 rendelet 78. cikkének (6) és (7) bekezdése olyan harmadik személyek védelmére irányul, akik a közösségi védjegyoltalommal összefüggő jogvesztés és a jogokba való visszahelyezésről szóló értesítés meghirdetése közötti időszakban jóhiszeműen a közösségi védjeggyel azonos vagy ahhoz hasonló megjelölést hordozó terméket hoztak forgalomba, vagy ilyen megjelölés alatt nyújtottak szolgáltatást. A felperes szerint ez a védelem azt jelenti, hogy a 40/94 rendelet 78. cikkének (1) bekezdése által megkövetelt gondosság szintje alacsonyabb a megtámadott határozatban alkalmazott gondossági szintnél.

               24

               E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy „az adott körülmények között kellő gondossággal” való eljárásra vonatkozó feltétel a 40/94 rendelet 78. cikkének (1) bekezdésében szerepel, amely azokat a feltételeket állapítja meg, amelyek mellett az igazolási kérelemnek helyt kell adni. A 40/94 rendelet 78. cikkének (6) és (7) bekezdése viszont csak akkor alkalmazandó, ha az igazolási kérelemnek valóban helyt adtak, és olyan harmadik személyek érdekeinek védelmére irányul, akik jóhiszeműen jártak el. Következésképpen a 40/94 rendelet 78. cikkének (6) és (7) bekezdése nem releváns a rendelet 78. cikkének (1) bekezdése által megkövetelt gondossági szint meghatározása tekintetében.

               25

               Ötödször, a felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács hibát követett el az elé terjesztett bizonyítékok értékelésénél, és ezért tévesen utasította el az igazolási kérelmet. A felperes úgy ítéli meg, hogy a szakértői cég által használt rendszer megfelel az OHIM iránymutatásában foglalt követelményeknek, amely 6.2.3. pontjában úgy értelmezi a 40/94 rendelet 78. cikkének (1) pontjában szereplő, „az adott körülmények között kellő gondossággal” fordulatot, mint amely „a határidők ellenőrzésére és belső felügyeletére irányuló olyan rendszer fenntartását” jelenti, amely „általában kizárja a határidők nem szándékos elmulasztását”. Az „általában” szó ugyanis a felperes szerint azt jelzi, hogy a kivételesen felmerülő hibák igazolás alapjául szolgálhatnak. Márpedig szerinte a jelen ügyben a rendszer hibás működése teljes egészében abból eredt, hogy a szakértői cég egyik alkalmazottja kivételesen nem vitte be a szükséges adatokat. Másfelől sem ez az iránymutatás, sem a 40/94 rendelet 78. cikke, sem az ítélkezési gyakorlat nem követeli meg a felperes szerint, hogy a számítógépes rendszerre vonatkozóan olyan ellenőrző mechanizmust hozzanak létre, mint a szabadalmak esetében, mivel általában a számítógépes rendszer önmagában, ilyen mechanizmus nélkül is biztosítja a határidők betartását.

               26

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 40/94 rendelet 78. cikkének (1) pontjában szereplő, „az adott körülmények között kellő gondossággal” kifejezés a határidők ellenőrzésére és belső felügyeletére irányuló olyan rendszer létrehozását jelenti, amely általában kizárja a határidők nem szándékos elmulasztását, amint azt az OHIM iránymutatásai is előírják. Ebből következően csak a kivételes jellegű és ezért a tapasztalat alapján előre nem látható események szolgálhatnak igazolás alapjául.

               27

               Mivel a jelen ügyben a szakértői cég a határidőkre figyelmeztető számítógépes rendszert hozott létre, az adott körülmények között tanúsítandó kellő gondosság először is azt követeli meg, hogy ennek a rendszernek az általános elgondolása biztosítsa a határidők betartását, másodszor, hogy ez a rendszer lehetővé tegye a szakértői cég alkalmazottainak feladat-végrehajtása, valamint a számítógépes rendszer működése során előrelátható minden hiba észrevételét és kijavítását, harmadszor pedig, hogy a szakértői cégnek a szükséges adatok begépelését és a számítógépes rendszer használatát végző alkalmazottai megfelelően képzettek és az általuk végzett műveletek ellenőrzésére kötelesek legyenek, és őket is ellenőrizzék.

               28

               Még ha feltételezzük is, hogy a határidőkre figyelmeztető számítógépes rendszer elgondolása általánosságban biztosítja a határidők betartását, a fellebbezési tanács akkor is jogosan állapította meg, hogy akkor sem lehet kizárni az információk bevitelekor elkövetett emberi hibákat, ha az alkalmazottak megfelelő képzést és utasításokat kaptak, és megfelelően ellenőrizték őket. Az adatbevitelkor elkövetett emberi hibák ugyanis nem tekinthetők kivételes jellegű vagy előre nem látható eseménynek. Következésképpen az említett rendszernek olyan mechanizmust kell tartalmaznia, amely felfedi és kijavítja az ilyen hibákat. Mivel azonban nem hoztak létre ilyen mechanizmust, a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy az adott körülmények között nem jártak el kellő gondossággal.

               29

               Következésképpen a megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelmet el kell utasítani.

               30

               Ilyen körülmények között a felperes arra irányuló második kereseti kérelmét is el kell utasítani, hogy az Elsőfokú Bíróság utalja vissza az igazolási kérelmet az OHIM elé felülvizsgálatra, és ezért a keresetet egészében el kell utasítani.

         A költségekről

               31

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                           2)

                           Az Elsőfokú Bíróság az Aurelia Finance SA-t kötelezi a költségek viselésére.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. május 13-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.