title: A Bíróság (első tanács) 2004. október 7-i ítélete. # Panagiotis Markopoulos és társai kontra Ypourgos Anaptyxis és Soma Orkoton Elegkton. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Symvoulio tis Epikrateias - Görögország. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem - 84/253/EGK nyolcadik irányelv - 11. és 15. cikk - Engedély a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatával megbízott személyek részére - Engedély kiadásának lehetősége azon személyek részére, akik nem tettek sikeres szakmai alkalmassági vizsgát - Az engedély kiadásának feltételei más tagállamok állampolgárai részére. # C-255/01. sz. ügy

text:
      C‑255/01. sz. ügy
      Panagiotis Markopoulos és társai
      kontra
      Ypourgos Anaptyxis és Soma Orkoton Elegkton
      (a Symvoulio tis Epikrateias [Görögország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – 84/253/EGK nyolcadik irányelv – 11. és 15. cikk – A számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának elvégzéséért felelős személyek működésének engedélyezése – Engedély kiadásának lehetősége olyan személyek részére, akik szakmai alkalmassági vizsgán nem feleltek meg – Az engedély más tagállamok állampolgárai részére történő kiadásának feltételei”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Társaságok – 84/253 irányelv – A számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának
            elvégzéséért felelős személyek működésének engedélyezése – Átmeneti rendelkezések – Engedély kiadása szakemberek egyes csoportjai
            részére szakmai alkalmassági vizsga nélkül (15. cikk) – Feltételek – Az ilyen engedélyezési jogkör gyakorlásának határideje
      (84/253 tanácsi irányelv, 15. cikk)
      2.        Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Társaságok – 84/253 irányelv – A számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának
            elvégzéséért felelős személyek működésének engedélyezése – Engedély kiadása olyan személyek részére, akik képesítésüket egészben
            vagy részben másik tagállamban szerezték (11. cikk) – Feltételek
      (84/253 tanácsi irányelv, 11. cikk)
      1.        A Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának elvégzéséért
         felelős személyek működésének engedélyéről szóló 84/253/EGK nyolcadik irányelv 15. cikke valamennyi tagállam számára lehetővé
         teszi, hogy – anélkül, hogy az érintetteket előzetes szakmai alkalmassági vizsga letételére köteleznék, illetve hogy vizsgálni
         kellene, hogy a nyolcadik irányelv elfogadását megelőző nemzeti szabályozás vajon előírt‑e vizsgakötelezettséget a szakemberek
         bizonyos csoportjára – engedélyt adjon az e cikkben foglalt feltételeknek megfelelő személyek részére, vagyis azoknak, akik
         az érintett tagállamban megfelelő képesítéssel rendelkeznek az 1. cikk (1) bekezdésében felsorolt dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának
         gyakorlására, valamint a nyolcadik irányelvet átültető nemzeti jogszabályok hatályba lépését követő egy évig ezt a tevékenységet
         gyakorolták.

      Mindazonáltal az említett 15. cikk tiltja azt, hogy a tagállam az irányelvet átültető nemzeti rendelkezések hatályba lépésének
         napjától – amely időpont semmiképpen sem lehet későbbi, mint 1990. január 1‑je – számított egyéves határidőn túl éljen az
         e cikkben meghatározott lehetőséggel.

      (vö. 35., 37., 44., 52–53. pont és a rendelkező rész)
      2.        A Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának elvégzéséért
         felelős személyek működésének engedélyéről szóló 84/253 nyolcadik irányelv 11. cikke lehetőséget ad a befogadó tagállamnak
         arra, hogy a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának folytatására engedélyt adjon olyan szakembereknek, akik már
         más tagállamban rendelkeznek ilyen engedéllyel, anélkül hogy e személyeket szakmai alkalmassági vizsga letételére kötelezné,
         és feltéve, hogy képesítésüket a befogadó tagállam illetékes hatóságai az említett irányelvnek megfelelően a befogadó tagállam
         nemzeti jogszabályai által megkövetelt képesítéssel egyenértékűnek ítélik.

      Az egyenértékűségi vizsgára vonatkozó különös rendelkezések hiányában az illetékes hatóságokra hárul a fent említett vizsgálat
         elvégzése, amelynek során szem előtt kell tartaniuk a Szerződés szabályai és különösen a letelepedés szabadságára vonatkozó
         szabályok által a tagállamokkal szemben előírt kötelezettségeket.

      (vö. 62., 67. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2004. október 7.(*)

      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – 84/253/EGK nyolcadik irányelv – 11. és 15. cikk – A számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának elvégzéséért felelős személyek működésének engedélyezése – Engedély kiadásának lehetősége olyan személyek részére, akik szakmai alkalmassági vizsgán nem feleltek meg – Az engedély kiadásának feltételei más tagállamok állampolgárai részére”
      A C‑255/01. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,
      amelyet a Symvoulio tis Epikrateias (Görögország) a Bírósághoz 2001. július 3‑án érkezett 2001. június 12‑i végzésével terjesztett
         elő az előtte

      Panagiotis Markopoulos és társai
      és
      az Ypourgos Anaptyxis, valamint

      a Soma Orkoton Elegkton
      között,
      Georgios Samothrakis és társai
      és
      Christos Panagiotidis
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts és K. Schiemann (előadó) bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: M.‑F. Contet főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. február 11‑i tágyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:
      –        P. Markopoulos és társai képviseletében N. Alivizatos, E. Kiousopoulou, G. Dellis és K. Giannakopoulos dikigoroi,
      –        a Soma Orkoton Elegkton képviseletében A. Kalogeras dikigoros,
      –        G. Samothrakis és társai képviseletében C. Politis és N. Skandamis dikigoroi,
      –        Ch. Panagiotidis képviseletében M. Bachas dikigoros,
      –        a görög kormány képviseletében E.‑M. Mamouna és M. S. Spyropoulos, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében S. Ortiz Vaamonde és M. Muñoz Pérez, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösség Bizottsága képviseletében M. Patakia és C. Schmidt, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. április 1‑jei tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem – az EGK-Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján – a számviteli dokumentumok
         kötelező könyvvizsgálatának elvégzéséért felelős személyek működésének engedélyezéséről szóló, 1984. április 10‑i 84/253/EGK
         nyolcadik tanácsi irányelv (HL L 126., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 75. o., a továbbiakban: nyolcadik
         irányelv) 11. és 15. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        A két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az egyrészről P. Markopoulos és társai, másrészről az Ypourgos Anaptyxis
            (Fejlesztési Minisztérium), valamint a Soma Orkoton Elegkton (a továbbiakban: Hiteles Könyvvizsgálók Kamarája) között, G. Samothrakis
            és társai, valamint Ch. Panagiotidis részvételével folyamatban lévő peres eljárás keretében, a fenti kamara azon döntése tárgyában
            került előterjesztésre, hogy 60 jelentkezőt – többek között az alapeljárásban beavatkozóként részt vevő személyeket – felvett
            a kamarai jegyzékbe anélkül, hogy e személyeket kötelezte volna a nyolcadik irányelv 4. cikkében előírt szakmai alkalmassági
            záróvizsga letételére.
      3        A kérdést előterjesztő bíróság elsősorban azt kéri a Bíróságtól, hogy határozza meg az adott tagállamnak a nyolcadik irányelv
         15. cikkében rögzített azon lehetőségének terjedelmét, hogy a személyek bizonyos körének engedélyt adjon a számviteli dokumentumok
         könyvvizsgálatára anélkül, hogy e személyek sikeres szakmai alkalmassági záróvizsgát tettek volna. A kérdést előterjesztő
         bíróság továbbá azt kérdezi, hogy a nyolcadik irányelv 11. cikke alapján jogosan adható‑e vizsga alóli mentesség azon személyeknek,
         akik már valamely tagállamban megkapták ezt az engedélyt.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      4        A nyolcadik irányelv első, második, harmadik és negyedik preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „[…] a 78/660/EGK irányelv értelmében meghatározott jogi formájú társaságok éves beszámolóit ellenőriztetni kell egy vagy
         több könyvvizsgálat elvégzésére feljogosított személlyel […];

      […] a fent említett irányelvet az összevont (konszolidált) éves beszámolóról szóló 83/349/EGK irányelv kiegészítette;
      […] a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatára feljogosított személyek szakképesítéseit össze kell hangolni; mivel
         biztosítani kell, hogy független és jó hírnévvel rendelkező személyek legyenek;

      […] a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatához szükséges magas szintű elméleti ismeretet, és ennek az ismeretnek
         a gyakorlati alkalmazására való képességet szakmai alkalmassági vizsgával kell bizonyítani”.

      5        A nyolcadik irányelv hatodik preamblumbekezdése szerint:

      „[…] a tagállamokat arra is fel kell hatalmazni, hogy a szakemberek érdekében átmeneti rendelkezéseket fogadjanak el”.
      6        Ugyanazon irányelv kilencedik preambulumbekezdése így rendelkezik:

      „[…] egy tagállam olyan személyek működését is engedélyezheti, akik az ezen irányelv által előírttal egyenértékű képesítést
         nem abban az államban szerezték meg”.

      7        Tekintettel a nyolcadik irányelv első és második preambulumbekezdésében hivatkozott, a Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének
         g) pontja alapján meghatározott jogi formájú társaságok éves beszámolójáról szóló, 1978. július 25‑i 78/660/EGK negyedik tanácsi
         irányelvre (HL L 222., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 21. o.), valamint a Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének
         g) pontja alapján az összevont (konszolidált) éves beszámolóról szóló, 1983. június 13‑i 83/349/EGK hetedik tanácsi irányelvre
         (HL L 193., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 58. o.), a nyolcadik irányelv 1. cikkének (1) bekezdése
         így rendelkezik:

      „Az ezen irányelvben előírt összehangoló intézkedések a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseire vonatkoznak
         a következő feladatokat végző személyek tekintetében:

      a)      a társaságok éves beszámolóinak kötelező könyvvizsgálata, és annak ellenőrzése, hogy az üzleti jelentés összhangban áll‑e
         az éves beszámolóval, amennyiben ilyen könyvvizsgálatot és ilyen ellenőrzést a közösségi jogszabályok előírnak;

      b)      a vállalkozáscsoportok konszolidált éves beszámolóinak kötelező könyvvizsgálata, és annak ellenőrzése, hogy a konszolidált
         éves üzleti jelentés összhangban áll‑e a konszolidált éves beszámolóval, amennyiben ilyen könyvvizsgálatot és ilyen ellenőrzést
         a közösségi jogszabályok előírnak.”

      8        A nyolcadik irányelv 2. cikke az 1. cikk (1) bekezdésében szabályozott dokumentumok kötelező könyvvizsgálatát csak az erre
         a tevékenységre működési engedéllyel rendelkező személyek számára teszi lehetővé. A fenti irányelv 4. cikke értelmében általános
         szabály szerint természetes személy csak akkor kaphat engedélyt, ha „felsőoktatásban való részvételre képesítő ismeretekkel
         rendelkezik, majd olyan elméleti és gyakorlati képzésen vett részt, amely elvégzését követően az állam által szervezett vagy
         elismert, felsőoktatási intézményi képesítés szintű szakmai alkalmassági záróvizsgát tett”.

      9        A nyolcadik irányelv 11. cikkének (1) bekezdése mindemellett így rendelkezik:

      „A tagállamok hatóságai olyan személyek működését engedélyezhetik, akik képesítésüket egészben, vagy részben másik államban
         szerezték, feltéve, hogy eleget tesznek a következő két feltételnek:

      a)      a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak a képesítést egyenértékűnek kell tekinteniük azzal, amit az adott tagállam joga ezzel
         az irányelvvel összhangban előír; és

      b)      igazolni kell az adott tagállamban az 1. cikk (1) bekezdésében említett dokumentumok kötelező könyvvizsgálatához szükséges
         jogi ismereteket. A tagállam hatóságainak azonban nem kell ilyen igazolást kérniük, ha a másik államban megszerzett jogi ismeretet
         kielégítőnek tekintik.”

      10      A nyolcadik irányelv 12–19. cikke átmeneti rendelkezéseket tartalmaz. Az említett irányelv 15. cikke szerint:

      „A 30. cikk (2) bekezdésében említett rendelkezések alkalmazását követő egy évig az adott tagállam ennek az irányelvnek megfelelően
         engedélyt adhat azoknak a szakembereknek, akiknek működését a hatáskörrel rendelkező hatóságok egyedi közigazgatási határozattal
         addig nem engedélyezték, de akik azonban valamely tagállamban jogosultak az 1. cikk (1) bekezdésében említett dokumentumok
         kötelező könyvvizsgálatára, és addig a napig ténylegesen ilyen tevékenységet folytattak.”

      11      A nyolcadik irányelv 19. cikke így rendelkezik:

      „A 4. cikktől való eltérésként a 15. és 16. cikkben említett szakember vagy a 18. cikkben említett személy működése nem engedélyezhető,
         kivéve ha a hatáskörrel rendelkező hatóságok megítélése szerint [e személyek] az 1. cikk (1) bekezdésében említett dokumentumok
         kötelező könyvvizsgálatára alkalmasak, és a 4. cikk értelmében engedéllyel rendelkező személyekkel egyenértékű képesítéssel
         rendelkeznek.”

      12      A nyolcadik irányelv 30. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:

      „(1) A tagállamok 1988. január 1‑jéig hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek
         szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.

      (2) A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az (1) bekezdésében említett rendelkezések 1990. január 1‑jéig nem alkalmazandók
         [helyesen: csak 1990. január 1‑jétől alkalmazandók].”

       A nemzeti szabályozás
      13      Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság megvilágította, a nyolcadik irányelv elfogadását megelőzően Görögországban bizonyos
         típusú számviteli dokumentumok könyvvizsgálatának elvégzésére csak a hiteles könyvelők voltak jogosultak. Ez utóbbiaknak szerepelniük
         kellett a Soma Orkoton Logiston (a továbbiakban: Hiteles Könyvelők Kamarája) jegyzékében. A 3329/55. sz. törvényrendelet (FEK A’ 230)
         10. cikkének (6) bekezdése úgy rendelkezett, hogy a jelentkezők ismereteinek ellenőrzése érdekében a Hiteles Könyvelők Kamarájának
         felügyelő bizottsága jogosult volt a jelentkezőket a fenti ismeretekre vonatkozó vizsga letételére kötelezni. E tekintetben
         a 737/61. sz. királyi rendelet (FEK A’ 186) 2. cikke minden jelentkező számára általános kötelezettségként írta elő az előzetes
         vizsga letételét.

      14      A 3329/55. sz. törvényrendelet 2. cikke az említett hiteles könyvelők részére „kizárólagos” hatáskört engedélyezett, ideértve
         eredetileg a közjogi jelleggel bíró könyvvizsgálati tevékenységeket is, amely hatáskör fokozatosan kiterjedt a különböző részvénytársasági
         formában alakult közvállalkozások, valamint a különböző kategóriába tartozó, magántőkével alapított részvénytársaságok könyvvizsgálatára
         is. A 3329/55. sz. törvényrendelet 3. cikke értelmében ezek a hiteles könyvelők „fakultatív” hatáskörrel is rendelkeztek,
         minthogy bármely társasági formában alakult gazdasági társaság, valamint a polgári törvénykönyv által szabályozott bármely
         jogi személy könyvvizsgálatának elvégzésére is választhatók voltak.

      15      Ezen kívül léteztek olyan könyvelők, akik csupán a hiteles könyvelők részére nem fenntartott tevékenységeket végezhettek,
         versenyvizsga vagy egyéb vizsga letételének kötelezettsége nélkül. A szakembereknek e kategóriája, azaz az „egyszerű könyvelők”
         csoportja nemcsak az e tevékenységet végző görög nemzetiségű személyeket ölelte fel, hanem a más államokban e tevékenységre
         engedélyt szerzett egyéb személyeket is.

      16      A kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra utaló végzéséből kitűnik, hogy a nemzeti szabályozás a nyolcadik irányelvnek
         a nemzeti jogba való átültetése érdekében több alkalommal is módosításra került.

      17      Az első: a hiteles könyvelőkre vonatkozó szabályozásnak a nyolcadik irányelv rendelkezéseivel való összehangolásáról szóló,
         15/89. sz. elnöki rendelet (FEK A’ 5/5.1.1989) módosította a 3329/55. sz. törvényrendeletet. E tekintetben a nemzeti szabályozás
         nyolcadik irányelvnek való megfeleltetése céljából a módosított 3329/55. sz. törvényrendelet 10. cikke – lényegében fenntartva
         a Hiteles Könyvelők Kamarája intézményének szerkezetét – pontosította az említett kamarába történő felvétel előfeltételét
         képező vizsga sikeres letételére vonatkozó kötelezettséget. A módosított 3329/55 sz. törvényrendelet 10. cikkének (9) bekezdése
         azt a lehetőséget is szabályozta, hogy olyan személyeket nevezzenek ki hiteles könyvvizsgálónak – feltéve, hogy a szakképesítésük
         egyenértékűnek tekintendő a fenti cikk (1) bekezdésében foglalt rendelkezéseknek megfelelően hiteles könyvelővé kinevezett
         vagy előléptetett személyekével, valamint az előzetes vizsgát sikeresen letették –, akik valamely más tagállam hatóságainak
         egyedi engedélyével rendelkeznek.

      18      Az átmeneti rendelkezéseket illetően a 15/89. sz. elnöki rendelet 6. cikkének (3) és (4) bekezdése rendelkezett arról, hogy
         1990. január 1‑jéig vizsga letétele nélkül is lehetőség van hiteles könyvelővé kinevezni olyan – egyetemi diplomával rendelkező
         és a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatára alkalmasnak minősített – szakembereket, akik igazolják, hogy Görögországban
         a társaságok éves beszámolójának, illetve a vállalatcsoportok konszolidált éves beszámolóinak kötelező könyvvizsgálatát végezték.

      19      A második: az 1969/91. sz. törvény (FEK A’ 167/30.10.1991), valamint a 226/92. sz. elnöki rendelet (FEK A’ 120/14.7.1992)
         együttes eredményeként a Hiteles Könyvelők Kamaráját felváltotta a Hiteles Könyvvizsgálók Kamarája. A 226/92. sz. elnöki rendeletnek
         az új kamarába való felvétel feltételeit meghatározó 10. cikke úgy rendelkezett, hogy a felvétel a 226/92. sz. elnöki rendelet
         11. cikke által részletesen szabályozott szakmai alkalmassági vizsga sikeres letételének függvénye. Mindemellett az említett
         rendelet 24. cikkének (4) bekezdése előírta, hogy a Hiteles Könyvelők Kamarájában már tagsággal rendelkező hiteles könyvelők
         eleve felvételt nyernek a Hiteles Könyvvizsgálók Kamarájába.

      20      A 226/92. sz. rendelet 24. cikkének (2) bekezdése az alábbi átmeneti rendelkezéseket tartalmazta:

      „(2) A fent említett hiteles könyvvizsgálói jegyzékbe azok is felvételt nyernek, akik a jelen elnöki rendelet kihirdetésétől
         számított hat hónapon belül ezt kérelmezik, valamint a következő bekezdés rendelkezéseinek megfelelően sikeres vizsgát tettek:

      a)      azon görög állampolgárságú vagy görög felmenőkkel rendelkező személyek, akik Görögországban kiállított pénzügyi, kereskedelmi
         vagy ipari felsőfokú tanulmányokat igazoló, illetve külföldön kiállított, a görögországival egyenértékű diplomával rendelkeznek,
         és Görögországban 15 éves könyvvizsgálati tapasztalatot szereztek a pénzügyi, számviteli és jogi ágazatokban;

      b)      azok a görög állampolgárok, illetve az Európai Közösségek más tagállamainak állampolgárai, akik i) az Európai Közösségek valamely
         tagállamában engedéllyel rendelkeznek a hiteles könyvelői vagy könyvvizsgálói tevékenység folytatásához, és az Európai Közösségek
         valamely tagállamában elismert hiteles könyvelők vagy könyvvizsgálók [...], valamint ii) tíz év könyvvizsgálói tapasztalatot
         szereztek, és ebből legalább három évet Görögországban.”

      21      A harmadik: a 226/92. sz. elnöki rendelet 24. cikkének (2) bekezdésében szabályozott előzetes vizsga letételének kötelezettségét
         a 121/93. sz. elnöki rendelet (FEK A’ 53/12.4.1993) 2. cikkének (7) bekezdése hatályon kívül helyezte; e rendelkezés értelmében
         a 226/92. sz. rendelet 24. cikke (2) bekezdése a) és b) pontjának hatálya alá tartozó érdekeltek kötelesek a szakmai pályafutásuk
         során elvégzett kötelező könyvvizsgálati tevékenységgel összefüggő munkairatokat benyújtani a célból, hogy azokat egy szakértői
         bizottság megvizsgálja és értékelje.

      22      A negyedik: a 2231/94. sz. törvény (FEK A’ 139/31.8.1994) 18. cikkének (3) bekezdése előírta:

      „Azok a személyek, akik már felvételt nyertek a 226/92. sz. elnöki rendelet 13. cikke által szabályozott Hiteles Könyvvizsgálók
         Kamarájának jegyzékébe, és akik 1993. április 30‑án nem voltak tagjai a Hiteles Könyvelők Kamarájának, kötelesek részt venni
         a 226/92. sz. elnöki rendelet 10. és 11. cikkében szabályozott szakmai alkalmassági vizsgán, mielőtt valamely besorolási osztályba
         sorolnák őket. E vizsgákat a felügyelő bizottság szervezi, ez nevezi ki a vizsgáztató bizottságokat is. Azokat, akik sikertelen
         vizsgát tesznek, vagy azon nem vesznek részt, törölni kell a jegyzékből.”

      23      Az utolsó: ez utóbbi rendelkezést – amely újra előírja a szakmai alkalmassági záróvizsga letételének kötelezettségét azok
         számára, akik a 226/92. sz. elnöki rendelet 24. cikkének (2) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezések alapján kívánták
         megszerezni a hiteles könyvvizsgálói engedélyt –a 2257/94. sz. törvény (FEK A’ 197/23.11.1994) 3. cikkének (2) bekezdése hatályon
         kívül helyezte, és az alábbiakat írta elő:

      „A 2231/94. sz. törvény (FEK A’ 139) 18. cikkének (3) bekezdése után be kell iktatni a (3a), (3b) és (3c) albekezdéseket,
         amelyek a következőképpen rendelkeznek: »(3a) A 2231/94. sz. törvény 18. cikkének (3) bekezdésében szabályozott vizsga alól
         felmentést kapnak, valamint a 226/92. sz. elnöki rendelet 13. cikkében előírt hiteles könyvvizsgálói kamarai jegyzékbe érvényesen
         felvettnek tekintendők azok a 226/92. sz. elnöki rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében meghatározott felsőfokú diplomával
         rendelkező személyek, akik legkésőbb a jelen törvény kihirdetésének napjáig igazolják, hogy Görögországban 18 évig könyvvizsgálói
         tevékenységet végeztek, valamint 1989. január 1‑jén Görögországban könyvvizsgálói tevékenységgel voltak megbízva, vagy hiteles
         könyvelői, illetve könyvvizsgálói tevékenységi engedélyt szereztek az Európai Unió valamely másik tagállamában vagy a következőkben
         felsorolt országok valamelyikében: Amerikai Egyesült Államok, Kanada, Ausztrália, Új-Zéland és Dél-Afrika, továbbá 1989. január
         1‑jéig tízéves könyvvizsgálói tapasztalatot szereztek, ebből legalább három évet Görögországban. E feltételek együttes fennállását
         a Hiteles Könyvvizsgálók Kamarájának felügyelő bizottsága két hónapon belül ellenőrzi. Azok a jelen bekezdés előző albekezdéseiben
         említett hiteles könyvvizsgálók, akikről a Hiteles Könyvvizsgálók Kamarájának felügyelő bizottsága úgy ítéli meg, hogy nem
         rendelkeznek megfelelő képesítéssel, kötelesek benyújtani a szakképesítésüket igazoló okiratokat annak érdekében, hogy azokat
         a nemzeti gazdasági miniszter határozatával kinevezett, valamely könyvvizsgálati számviteli oktatási intézmény tanárából,
         a Kereskedelmi Kamara képviselőjéből, valamint a Hiteles Könyvvizsgálók Tudományos Bizottságának egyik tagjából álló különleges
         háromoldalú bizottság ismételten megvizsgálja. Azok a személyek, akiket a különleges bizottság megfelelő szakképesítéssel
         rendelkezőnek ítél, bejegyezhetők hiteles segédkönyvvizsgáló besorolással, de csak akkor nevezhetők ki hiteles könyvvizsgálókká,
         ha megszerzik a jelen bekezdés (3a) albekezdésében előírt szakmai tapasztalatot […].«”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      24      A felperesek a Hiteles Könyvvizsgálók Kamarája felügyelő bizottságának 1995. január 19‑én hozott, 75. sz. határozatának megsemmisítése
         iránti keresetet nyújtottak be a Symvoulio tis Epikrateiashoz, amely határozattal a felügyelő bizottság úgy vett fel 60 jelentkezőt
         a kamarába, akik nem voltak tagjai a Hiteles Könyvelői Kamarának, hogy nem vetette őket alá a szakmai alkalmassági vizsgának,
         azon indokolással, hogy megfeleltek a 2231/94. sz. törvény 18. cikkének a 2257/94. sz. törvény 3. cikke (2) bekezdése által
         beiktatott, (3a) albekezdésében (a továbbiakban: a 2231/94. sz. törvény 18. cikkének (3a) albekezdése) felsorolt összes feltételnek.

      25      A 60 jelentkező közül néhányan valóban rendelkeztek pénzügyi vagy kereskedelmi felsőfokú tanulmányokat tanúsító oklevéllel,
         görög állampolgárok, és tizenöt év tapasztalatot szereztek a pénzügyi, jogi és számviteli ágazatban – így például G. Samothrakis
         és társai –, a többi jelentkező pedig olyan görög állampolgár – például Ch. Panagiotidis – vagy más tagállam állampolgára,
         aki más tagállamban szerzett engedélyt a hiteles könyvelői vagy könyvvizsgálói tevékenység folytatására, és tíz éven át folytatott
         könyvvizsgálói tevékenységet.

      26      A felperesek a 2231/94. sz. törvény 18. cikkének a 75. sz. határozat jogi alapjául szolgáló (3a) albekezdése szerint engedélyezett
         szakmai alkalmassági záróvizsga alóli felmentés nyolcadik irányelvvel való összeegyeztethetőségének problemájára hivatkoztak,
         és mivel a Symvoulio tis Epikrateias úgy ítélete meg, hogy a nyolcadik irányelv 11. és 15. cikkének értelmezésével kapcsolatban
         kétségek merültek fell, az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket
         terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A nemzeti jogalkotó a […] nyolcadik irányelv 15. cikke alapján jogosult‑e az e cikkben szabályozott lehetőséggel élni, és
         különböző személyek csoportjai részére az általános szabályozástól eltérő, vagyis oly módon engedélyt adni a számviteli dokumentumok
         könyvvizsgálatára, hogy azok előzetesen nem tettek szakmai alkalmassági vizsgát, ha az érintett tagállam már az irányelv elfogadását
         megelőzően beiktatta e vizsgát a nemzeti jogrendszerbe? Továbbá a nemzeti jogalkotó egyébként jogosult‑e az irányelv fent
         hivatkozott cikkei (az irányelv 15. cikke és 30. cikke (2) bekezdésének együtt alkalmazott rendelkezései) alapján több esetben
         is élni az átmeneti rendelkezések meghozatalának lehetőségével, különösen az 1990. január 1‑jei határidő eltelte után?

      2)      A 11. cikk egyszerűen azt jelenti, hogy azon személy esetében, aki az Európai Unió valamely tagállamában könyvvizsgálói tevékenység
         gyakorlása iránti engedélyt kér, és a megkívánt szakképesítés egy részét más tagállamban, a jogharmonizációt megelőző szabályozásnak
         megfelelően szerezte meg, az a tagállam, amelytől ez a személy az engedély megadását kéri, úgy veheti – anélkül, hogy el kellene
         térnie azon általános szabálytól, amely szerint az engedély csupán a szakmai alkalmassági záróvizsga sikeres letételét követően
         adható meg –, mintha az illető ez utóbbi tagállamban szerezte volna meg e szakképesítést? Avagy ez a cikk azt jelenti, hogy
         az a személy, aki valamely tagállamban a jogharmonizációt megelőző szabályozásnak megfelelően szerzett engedélyt a számviteli
         dokumentumok könyvvizsgálatára, egy másik tagállamban jogosult – csupán a szakképesítése egyenértékűségének elismerése alapján
         – megszerezni a megfelelő engedélyt anélkül, hogy szakmai alkalmassági vizsgát kellene tennie?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      27      A kérdést előterjesztő bíróság két részre tagolódó első kérdésében először is arra keres választ, hogy vajon a tagállam jogosult‑e
         a nyolcadik irányelv 15. cikkében szabályozott lehetőséggel élni annak érdekében, hogy olyan átmeneti rendelkezéseket fogadjon
         el, amelyek alapján bizonyos szakemberek részére anélkül adható engedély a számviteli dokumentumok könyvvizsgálatára, hogy
         e személyek sikeresen letették volna az említett irányelvben előírt előzetes szakmai alkalmassági vizsgát – miközben az érintett
         tagállam már a nyolcadik irányelv elfogadását megelőzően beiktatta e vizsgát a nemzeti jogrendszerbe. A kérdést előterjesztő
         bíróság másodsorban és a kérdés első felére adott igenlő válasz esetén arra keres választ, hogy vajon a nyolcadik irányelv
         15. cikkének és 30. cikke (2) bekezdésének együttes értelmezése alapján az érintett tagállam az 1991. január 1‑jei határidőt
         követően élhet‑e az említett jogosultsággal, ráadásul akár több alkalommal is.

       Az első kérdés első részéről
      28      Az első kérdés első részét illetően az alapeljárás felperesei azzal érvelnek, hogy a nyolcadik irányelv 15. cikkében szabályozott
         jogosultság nem teszi lehetővé a könyvelők szakmai alkalmasságának bizonyítását szolgáló általános szabályozást bevezető,
         az ezen irányelv elfogadását megelőzően alkotott nemzeti jogszabályoktól, valamint a közösségi szabályozástól való eltérést.
         A fenti lehetőség a tagállamok belső jogában már elért közösségi vívmány védelmére szolgál. Tehát az említett jogosultság
         alapján nem szabad olyan új nemzeti szabályokat hozni, amelyek a nyolcadik irányelv általános szabályozásától és az előtte
         létező nemzeti szabályozástól is eltérnek.

      29      Következésképpen – a belső jogban a nyolcadik irányelv elfogadását megelőzően is fennálló, a szakmai alkalmassági záróvizsga
         sikeres letételének kötelezettségére tekintettel – a görög jogalkotó nem élhetett a nyolcadik irányelv 15. és 30. cikkében
         biztosított azon lehetőséggel, hogy bizonyos szakembereket mentesítsen a fenti kötelezettség alól.

      30      Ezzel ellentétben G. Samothrakis és társai, a görög kormány, valamint a Bizottság azon az állásponton vannak, hogy a nyolcadik
         irányelv 15. cikkében meghatározott lehetőség nem függ a tagállamokban a nyolcadik irányelv hatályba lépését megelőzően hatályban
         lévő jogi rendelkezésektől. Az ilyen értelmezés a fenti irányelv 15. és 19. cikkében meghatározott feltételeknek megfelelő
         szakemberek közötti hátrányos megkülönböztetéshez vezetne.

      31      A nyolcadik irányelv elfogadását megelőzően hatályos görög szabályozást illetően a Bizottság pontosítja, hogy miközben a számviteli
         dokumentumok vizsgálatát végző könyvelők meghatározott csoportja köteles volt vizsgát tenni, a többi könyvelő külön előzetes
         szakmai vagy versenyvizsga sikeres letétele nélkül folytathatta a nyolcadik irányelv hatálya alá tartozó tevékenységet.

      32      E tekintetben az alapeljárás felperesei azt állították a tárgyaláson, hogy a görög jogban a nyolcadik irányelv elfogadását
         megelőzően csak a hiteles könyvelők folytathattak bizonyos tevékenységeket, és ebből következően az alapeljárásban beavatkozóként
         szereplő személyek nem voltak jogosultak az irányelv 15. cikke alapján megállapított átmeneti rendelkezések adta lehetőséggel
         élni.

      33      Először is le kell szögezni, hogy a nyolcadik irányelv 15. cikke az összes tagállamra vonatkozik. Az abban foglalt jogosultság
         gyakorlását tehát csak az e cikkben foglalt feltételek korlátozhatják.

      34      E feltételek szerint a kérdéses lehetőség kizárólag „a[zon] szakemberek[re vonatkozik], akiknek működését a hatáskörrel rendelkező
         hatóságok egyedi közigazgatási határozattal addig nem engedélyezték, de akik azonban valamely tagállamban jogosultak az 1. cikk
         (1) bekezdésében említett dokumentumok kötelező könyvvizsgálatára, és [a 30. cikk (2) bekezdésében említett rendelkezések
         végrehajtását követő egy évig] ténylegesen ilyen tevékenységet folytattak”.

      35      Következésképpen, amennyiben valamely személy megfelel e feltételeknek, jogosult a nyolcadik irányelv 15. cikkében biztosított
         jogosultság alkalmazásával engedélyt szerezni anélkül, hogy vizsgálni kellene, hogy a nyolcadik irányelv elfogadását megelőző
         nemzeti szabályozás vajon előírt‑e vizsgakötelezettséget a szakemberek bizonyos csoportjára.

      36      Az alapeljárás felpereseinek a jelen ítélet 28. pontjában ismertetett érvelésére válaszolva azonban meg kell jegyezni, hogy
         amennyiben a nyolcadik irányelv elfogadását megelőzően fennálló nemzeti szabályozás határozná meg, hogy valamely szakember
         jogosult volt‑e az említett irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében meghatározott dokumentumok kötelező könyvvizsgálatára, a
         kérdéses irányelv 15. cikkében meghatározott feltételek alkalmazása – abban az esetben, ha a nyolcadik irányelvet megelőzően
         hatályos nemzeti szabályozás a nyolcadik irányelv által szabályozott tevékenység gyakorlását kötelező szakmai alkalmassági
         záróvizsga sikeres letételéhez kötötte – azzal a következménnyel járt volna, hogy az említett 15. cikkben meghatározott szakemberek
         – mint az e cikkben rögzített átmeneti rendelkezések esetleges haszonélvezői – mindenképpen kötelesek lettek volna a kérdéses
         vizsgát letenni.

      37      E körülmények között meg kell állapítani, hogy a nyolcadik irányelv 15. cikke valamennyi tagállam részére lehetőséget biztosít
         arra, hogy – anélkül, hogy az érintett személyeket előzetes szakmai alkalmassági vizsga letételére köteleznék –engedélyezze
         a kötelező könyvvizsgálat gyakorlását azon személyek részére, akik megfelelnek az e cikkben meghatározott feltételeknek, vagyis
         a kérdéses tagállamban megfelelő képesítéssel rendelkeznek az ugyanezen irányelv 1. cikke (1) bekezdésében meghatározott dokumentumok
         kötelező könyvvizsgálatának gyakorlására, és a 15. cikkben említett időpontig ezt a tevékenységet gyakorolták.

       Az első kérdés második részéről
      38      A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdés második részében, amely még két alpontra oszlik, arra keres választ, hogy abban
         az esetben, ha az érdekeltek megfelelnek a nyolcadik irányelv 15. cikkében felsorolt két feltételnek, a tagállam jogosult‑e
         egyrészt a nyolcadik irányelv 15. cikkében biztosított jogosultsággal 1991. január 1‑jét követően élni, másrészt ezt többször
         is megteheti‑e.

      39      Az első alpontot illetően a kérdést előterjesztő nemzeti bíróság többségi nézetével megegyezően mind az alapeljárás felperesei,
         mind a spanyol kormány úgy vélik, hogy a nyolcadik irányelv 15. és 30. cikkéből következően a tagállam csak az 1991. január
         1‑jét megelőző időszakban gyakorolhatja az említett 15. cikk alapján fennálló, egyes szakemberek részére történő engedélyezési
         lehetőséget.

      40      E tekintetben az alapeljárás felperesei hangsúlyozzák, hogy az adott ügyben a 75. sz. határozatot 1995. január 19‑én hozták,
         tehát olyan időpontban, amikor a nyolcadik irányelv 15.ºcikkében meghatározott határidő már lejárt. Ezzel szemben a kérdést
         előterjesztő bíróság a fenti többségi véleményét a 2231/94. sz. törvény 18. cikkébe a 2257/94. sz. törvény által 1994. november
         23‑án – azaz az 1991. január 1‑jei határidőt követően – beiktatott (3a) albekezdésre alapítja.

      41      G. Samothrakis és társai, valamint a görög kormány fenntartják, hogy a nyolcadik irányelv 15. cikke szerint azon szakemberek,
         akikre e rendelkezés vonatkozik – a fenti irányelv általános rendelkezéseitől való eltéréssel – jogosultak az engedély megszerzésére,
         és ez a jogosultság nem korlátozható az érintett tagállamnak az engedély megszerzéséhez szükséges nemzeti rendelkezések elfogadásában
         tanúsított esetleges késedelme miatt.

      42      A Bizottság azon az állásponton van, hogy a nyolcadik irányelv 15. cikkének szövege szerint az ebben a cikkben szabályozott
         engedély megszerzésére meghatározott egyéves határidő attól az időponttól számítandó, amikortól az említett irányelv átültetéséhez
         kapcsolódó intézkedések valójában végrehajtásra kerülnek, és véleménye szerint az átültetés a 121/93. sz. elnöki rendelettel
         módosított 226/92. sz. elnöki rendelettel történt meg. E tekintetben a Bizottság megjegyzi, hogy ugyan a 2231/94. sz. törvény
         18. cikkének (3a) albekezdését több mint egy évvel azután hirdették ki, hogy a görög kormány ténylegesen átültette a nyolcadik
         irányelvet, e rendelkezést mégis úgy kell tekinteni, mintha időben került volna elfogadásra, mivel a jogalkotó szándéka csupán
         a 121/93. sz. elnöki rendelet révén megfelelő időben elfogadott átmeneti rendelkezések visszaható hatállyal történő felélesztésére
         szorítkozott.

      43      Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a nyolcadik irányelv 15. cikke úgy rendelkezik, hogy az abban szabályozott lehetőséggel
         „a 30. cikk (2) bekezdésében említett rendelkezések alkalmazását követő egy évig” lehet élni. E tekintetben, habár ugyanezen
         irányelv 30. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok „1988. január 1‑jéig hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti
         és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek”, e cikk (2) bekezdése
         szerint „rendelkezhetnek úgy, hogy az (1) bekezdésében említett rendelkezések 1990. január 1‑jéig nem alkalmazandók”.

      44      Az utóbbi rendelkezés tehát lehetőséget ad a tagállamoknak arra, hogy 1990. január 1‑jéig halasszák a nyolcadik irányelv nemzeti
         jogba történő átültetéséhez szükséges rendelkezések hatályba léptetését. Ugyanezen az alapon a fenti irányelv 15. cikke lehetőséget
         ad a tagállamnak arra, hogy az abban szabályozott jogosultságot a nyolcadik irányelvet átültető nemzeti rendelkezések hatályba
         lépésének időpontjától számított egy éven belül gyakorolja, amely időpont viszont semmiféleképpen nem lehet későbbi, mint
         1990. január 1‑je.

      45      Először is hangsúlyozni kell, hogy nem fogadható el G. Samothrakis és társai, valamint a görög kormány érvelése, amely szerint
         a nyolcadik irányelv 15. cikke szerint az e rendelkezések által érintett szakemberek jogosultak a fenti irányelv általános
         rendelkezéseitől eltérően engedélyt kapni, és ez a jog nem korlátozható az érintett tagállamnak az engedély megszerzéséhez
         szükséges nemzeti rendelkezések elfogadásában tanusított esetleges késedelme miatt. Amint azt a főtanácsnok indítványának
         55. pontjában kifejtette, az a tény, hogy valamely tagállam a nyolcadik irányelv 15. cikkének feltételei szerint „jogosult”
         az e cikkben meghatározott szakemberek csoportjának engedélyt adni, csupán arra ad lehetőséget, hogy a tagállamok átmeneti
         rendelkezéseket hozzanak, tehát olyan rendelkezési jogot biztosít, amely természetéből fakadóan az e jogkör esetleges gyakorlása
         során kedvezményezett személyek részére nem szolgálhat alapként jogok megszerzésére.

      46      Másodszor: nem fogadható el a Bizottság azon érvelése, amely szerint a nyolcadik irányelv 15. cikke által megállapított egyéves
         határidő az irányelv belső jogba történt tényleges átültetésétől lenne számítandó. Ebből az érvelésből az következne, hogy
         a tagállamoknak lehetősége lenne arra, hogy még az irányelv határidőn túli átültetése esetén is átmeneti rendelkezéseket állapítsanak
         meg, és ezek a rendelkezések szükségszerűen eltérést okoznának az irányelv teljes végrehajtásához képest.

      47      E tekintetben, ahogy az a jelen ítélet 44. pontjában megállapításra került, a nyolcadik irányelv 15. cikke által szabályozott
         lehetőséget az említett irányelvet belső jogba átültető rendelkezések hatályba lépésének időpontjától számított egy éven belül
         lehet gyakorolni, amely időpont semmiféleképpen sem lehet későbbi, mint 1990. január 1‑je. Figyelembe kell venni, hogy a nyolcadik
         irányelv 15. és 30. cikkének együttes hatása – azzal, hogy az irányelv 15. cikke egy évet biztosít a tagállamok részére, hogy
         e szakemberek javára átmeneti rendelkezéseket fogadjanak el – az irányelv harmonizált közösségi szabályozás létrehozására
         irányuló fő célkitűzése és azon szakembereknek a jogos védelme közötti egyensúly megteremtése, akik a kérdéses tevékenységet
         már ezelőtt is gyakorolták.

      48      A Bizottság ezen túlmutató értelmezésének hatásaként megszűnne ez az egyensúly, mivel lehetővé tenné a tagállam részére, hogy
         az átmeneti rendelkezéseket a kérdéses irányelv belső jogrendbe való tényleges átültetésének időpontjától számított időszakon
         belül állapítsa meg, erre pedig az előírt határidőn túl is sor kerülhetne.

      49      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a nyolcadik irányelv 15. cikkével ellentétes az, hogy valamely tagállam az említett
         rendelkezésben meghatározott lehetőséggel úgy éljen, hogy az irányelvet átültető nemzeti rendelkezések hatályba lépésének
         időpontjától – amely nem lehet későbbi 1990. január 1‑jénél – számított egyéves határidőn túl az említett irányelv általános
         rendelkezéseitől való eltéréssel anélkül adjon engedélyt szakembereknek, hogy előzetes szakmai alkalmassági vizsga letételére
         kötelezné őket.

      50      A kérdés második alpontját illetően, amely arra keres választ, hogy vajon a nyolcadik irányelv 15. cikkében szabályozott lehetőséggel
         többször is lehet‑e élni, meg kell jegyezni, hogy ez a kérdés azon az elgondoláson alapszik, hogy az a nemzeti rendelkezés,
         amely az illetékes hatóságot feljogosítja arra, hogy a hivatkozott cikk keretén belül engedélyt adjon a szakemberek részére,
         az említett lehetőség kihasználását jelenti.

      51      Mindemellett, amennyiben az érdekeltek kizárólag az illetékes nemzeti hatóság határozata alapján kaphattak engedélyt, amint
         azt egyébként a nyolcadik irányelv 19. cikke is előírja, a jelen esetben kizárólag az 1995. január 19‑én – tehát az 1991.
         január 1-jei végső határidőt követően – hozott 75. sz. határozat tekinthető az említett lehetőség kihasználására tett kísérletnek.
         Következésképpen nem kell válaszolni az első kérdés második részének második alpontjára.

      52      A fentiek fényében az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nyolcadik irányelv 15. cikke valamennyi tagállam számára
         lehetővé teszi, hogy – anélkül, hogy az érintetteket előzetes szakmai alkalmassági vizsga letételére köteleznék – engedélyt
         adjon azon személyek részére, akik megfelelnek az e cikkben meghatározott feltételeknek, vagyis a kérdéses tagállamban megfelelő
         képesítéssel rendelkeznek az 1. cikk (1) bekezdésében felsorolt dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának gyakorlására, valamint
         az említett 15. cikkben foglalt időpontig ezt a tevékenységet gyakorolták.

      53      Mindazonáltal az említett 15. cikk nem teszi lehetővé, hogy a tagállam az említett irányelvet átültető nemzeti rendelkezések
         hatályba lépésének napjától – amely időpont semmiképpen sem lehet későbbi, mint 1990. január 1‑je – számított egy éves határidőn
         túl éljen az e cikkben meghatározott lehetőséggel.

       A második kérdésről
      54      A kérdést előterjesztő bíróság második kérdésében lényegében arra keres választ, hogy a nyolcadik irányelv 11. cikke értelmében
         a más tagállamban már engedéllyel rendelkező, kötelező könyvvizsgálati tevékenységet folytató szakembereknek egy másik tagállam
         engedélyezheti‑e e tevékenységet anélkül, hogy kötelezné őket a nyolcadik irányelv által előírt szakmai alkalmassági vizsgára.

      55      Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság egyhangúan megállapította, az alapeljárás felperesei, valamint a görög kormány azon
         az állásponton vannak, hogy a nyolcadik irányelv 11. cikke csupán azt szabályozza, hogy a befogadó tagállamnak kizárólag a
         másik tagállamban szerzett képesítést kell megvizsgálnia a saját területén adandó engedély érdekében, és nem teszi lehetővé,
         hogy a befogadó tagállam vizsga letétele nélkül engedélyezze e tevékenységet, amennyiben a nyolcadik irányelvnek a megkívánt
         képesítést szabályozó egyéb rendelkezései szerint a szakmai alkalmassági vizsga sikeres letétele elengedhetetlen az engedély
         megadásához.

      56      Ezen túlmenően hangsúlyozzák, hogy a nyolcadik irányelv 11. cikke kizárólag a jelentkező által más tagállamban szerzett képesítés
         egyenértékűként való minősítését érinti, és nem a másik tagállamban szerzett engedély elismerését.

      57      A Bizottság fenntartja, hogy mind 11. cikk szövege, mind annak szelleme – amelyek az egyik tagállamban szerzett képesítésnek
         a befogadó tagállamban megkövetelt képesítéssel való tényleges egyenértékűségének megállapítására utalnak – azon értelmezés
         mellett szólnak, hogy a befogadó tagállam illetékes hatóságai kötelesek a szóban forgó képesítések egyenértéküségét anélkül
         megvizsgálni és megítélni, hogy az érdekelt szakembereket alávetnék az említett irányelv 4. cikkében meghatározott vizsgának.

      58      Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a nyolcadik irányelv 11. cikke lényegében arról rendelkezik, hogy a befogadó tagállam
         illetékes hatóságának kell megítélnie azon személyek „képesítésének” egyenértékűségét, akik e képesítésüket egészben vagy
         részben valamely másik tagállamban szerezték.

      59      Ugyanakkor a nyolcadik irányelv nem határozza meg a „képesítés” fogalmát. E körülmények között nem állítható, hogy az irányelv
         11. cikkében említett képesítések mindegyike megfelel az irányelv 4. cikkében szabályozott különböző követelményeknek, amelyek
         tartalmazzák a szakmai alkalmassági vizsga sikeres letételét is. Ezzel szemben a fenti fogalom használata lehetővé teszi a
         befogadó tagállam illetékes hatóságai számára, hogy az érdekelt személy képességét összességében vizsgálják meg, ami egyébként
         nem kötelezi e hatóságokat arra, hogy az érdekelt személytől megköveteljék e tagállam szakmai alkalmassági vizsgáját, vagy
         a valamely másik tagállamban már letett sikeres vizsga meglétét.

      60      Ezen túlmenően ki kell emelni, hogy a nyolcadik irányelv 11. cikkében meghatározott egyenértékűség meghatározása ténybeli
         megállapításon alapul, nem pedig az adott képesítés egyenértékűségének formális elismerésén. E tekintetben le kell szögezni,
         hogy a szabályozott szakma gyakorlásához más tagállamban szerzett engedélyek elismeréséről a legalább hároméves szakoktatást
         és szakképzést lezáró felsőfokú oklevelek elismerésének általános rendszeréről szóló, 1988. december 21‑i 89/48/EGK tanácsi
         irányelv (HL 1989. L 19., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 337. o.) rendelkezik. Mindazonáltal habár
         az alapeljárás tényállása idején alkalmazandó volt az utóbbi irányelv, a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés
         a 89/48 irányelvet megelőzően elfogadott nyolcadik irányelv értelmezésére irányul. Ezen túlmenően, ahogy azt a főtanácsnok
         indítványának 74. pontjában is kifejtette, a nyolcadik irányelv tizenkettedik preambulumbekezdése világosan rámutat arra,
         hogy ez az irányelv nem vonatkozik a „[számviteli dokumentumok] könyvvizsgálat[a] céljából más tagállamok polgárainak adott
         engedélyek elismerésé[re]”, amely a preambulumbekezdés szerint a későbbiekben kerül majd szabályozásra.

      61      A második kérdésre válaszolva egyébiránt ki kell emelni, hogy a nyolcadik irányelv 11. cikkében szabályozott jogosultság nem
         korlátozódik a nyolcadik irányelv elfogadását megelőző szabályoknak megfelelően megszerzett képesítésekre, és nem szabad,
         hogy az egyenértékűség megítélése a kérdéses képesítések megszerzésének időpontjától függjön, vagyis attól, hogy ezt a képesítést
         a nyolcadik irányelv átültetését megelőzően vagy azt követően szerezték.

      62      Ami a nyolcadik irányelv 11. cikkében szabályozott megítélést illeti, figyelembe kell venni, hogy az egyenértékűségi vizsgára
         vonatkozó különös rendelkezések hiányában az illetékes hatóságokra hárul a fent említett vizsgálat elvégzése, amelynek során
         szem előtt kell tartaniuk a Szerződés szabályai által, és különösen a letelepedés szabadságára vonatkozó szabályok által a
         tagállamok számára előírt kötelezettségeket.

      63      Az EK-Szerződés 52. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 43. cikk) kötelezi azt a tagállamot, amelynek nemzeti szabályozása
         értelmében valamely hivatás gyakorlása oklevél vagy szakmai képesítés függvénye, és amelyhez e hivatás gyakorlásának engedélyezése
         iránt kérelmet nyújtottak be, hogy a más tagállamban ugyanazon hivatás gyakorlása céljából az érdekelt személy által szerzett
         okleveleket, bizonyítványokat és egyéb fokozatokat figyelembe vegye, összehasonlítva az ezen oklevelek által tanúsított szakértelmet,
         valamint a nemzeti szabályok által megkövetelt ismereteket és képesítést (lásd a C‑340/89. sz. Vlassopoulou-ügyben 1991. május
         7‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑2357. o.] 16. pontját, a C‑232/99. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2002. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4235.ºo.] 21. pontját, valamint
         a C‑313/01. sz. Morgenbesser-ügyben 2003. november 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑0000. o.] 57. pontját).

      64      Amennyiben az összehasonlító vizsgálatot követően arra a következtetésre lehet jutni, hogy a külföldi oklevél által tanúsított
         szakértelem és képesítés megfelel a nemzeti rendelkezések által előírtaknak, a tagállam köteles elismerni, hogy az érintett
         oklevél megfelel a nemzeti jogszabályok által meghatározott követelményeknek (a fent hivatkozott Vlassopoulou-ítélet 19. pontja).

      65      Ezzel szemben, amennyiben kitűnik, hogy a fenti szakértelem és képesítés a nemzeti jogszabályok által előírt követelményeknek
         csak részben felel meg, a befogadó tagállam jogosult az érdekeltet arra kötelezni, hogy bizonyítsa, megszerezte a hiányzó
         szakértelmet és képesítést. Ebben az esetben az illetékes nemzeti hatóságok feladata annak megítélése, hogy a befogadó tagállamban
         akár tanulmányok útján, akár gyakorlati tapasztalat során megszerzett szakértelem és képesítés elegendő‑e a hiányzó szakértelem
         meglétének igazolására (a fent hivatkozott Vlassopoulou-ítélet 20. pontja).

      66      Amennyiben a 75. sz. határozatban érintett érdekeltek részére adott engedélyek a nyolcadik irányelv 11.ºcikkét a nemzeti jogba
         átültető rendelkezésein alapulnak, a nemzeti bíróságnak kell arról határoznia, hogy a 2231/94. sz. törvény 18. cikkének (3a) albekezdése
         és a 75. sz. határozat együttes hatásaként az említett engedélyeket a fent említett elvek alapján adták‑e meg.

      67      A fentiekre való tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nyolcadik irányelv 11. cikke lehetőséget ad
         a befogadó tagállamnak arra, hogy a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának folytatására engedélyt adjon olyan
         szakembereknek, akik már más tagállamban rendelkeznek ilyen engedéllyel, anélkül hogy e személyeket szakmai alkalmassági vizsga
         letételére kötelezné, és feltéve, hogy képesítésüket az említett befogadó tagállam illetékes hatóságai az említett irányelvnek
         megfelelően a befogadó tagállam nemzeti jogszabályai által megkövetelt képesítéssel egyenértékűnek ítélik.

       A költségekről
      68      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) meghozta ítéletét:
      1)      A Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján a számviteli dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának elvégzéséért
            felelős személyek működésének engedélyezéséről szóló, 1984. április 10‑i 84/253/EGK nyolcadik tanácsi irányelv 15. cikke valamennyi
            tagállam számára lehetővé teszi, hogy – anélkül, hogy az érintetteket előzetes szakmai alkalmassági vizsga letételére köteleznék
            – engedélyt adjon az e cikkben foglalt feltételeknek megfelelő személyek, vagyis azok részére, akik a befogadó tagállamban
            megfelelő képesítéssel rendelkeznek az 1. cikk (1) bekezdésében felsorolt dokumentumok kötelező könyvvizsgálatának gyakorlására,
            valamint az említett 15. cikkben foglalt időpontig ezt a tevékenységet gyakorolták.
      Mindazonáltal az említett 15. cikkkel ellentétes az, hogy a tagállam az említett irányelvet átültető nemzeti rendelkezések
            hatályba lépésének napjától – amely időpont semmiképpen sem lehet későbbi, mint 1990. január 1‑je – számított egyéves határidőn
            túl éljen az e cikkben meghatározott lehetőséggel.
      2)      A 84/253 nyolcadik irányelv 11. cikke lehetőséget ad a befogadó tagállamnak arra, hogy a számviteli dokumentumok kötelező
            könyvvizsgálatának folytatására engedélyt adjon olyan szakembereknek, akik már más tagállamban rendelkeznek ilyen engedéllyel,
            anélkül hogy e személyeket szakmai alkalmassági vizsga letételére kötelezné, és feltéve, hogy képesítésüket a befogadó tagállam
            illetékes hatóságai az említett irányelvnek megfelelően a befogadó tagállam nemzeti jogszabályai által megkövetelt képesítéssel
            egyenértékűnek ítélik.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: görög.


A Bíróság (harmadik tanács) 1986. június 12-i ítélete. # Michele Bertini és Giuseppe Bisignani és társai kontra Regione Lazio és Unità sanitarie locali. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Pretura di Roma - Olaszország. # 98., 162. és 258/85. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2016. január 21.#Vorarlberger Gebietskrankenkasse és Alfred Knauer kontra Landeshauptmann von Vorarlberg és Rudolf Mathis.#Verwaltungsgerichtshof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – 883/2004/EK rendelet – 5. cikk – Az »egyenértékű ellátások« fogalma – Az Európai Gazdasági Térség két tagállamában nyújtott öregségi ellátás egyenértékűnek tekintése – A társadalombiztosítási járulékok összegének kiszámításához a más tagállamokban felvett öregségi ellátásokat figyelembe vevő nemzeti szabályozás.#C-453/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2016. január 21. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — 883/2004/EK rendelet — 5. cikk — Az »egyenértékű ellátások« fogalma — Az Európai Gazdasági Térség két tagállamában nyújtott öregségi ellátás egyenértékűnek tekintése — A társadalombiztosítási járulékok összegének kiszámításához a más tagállamokban felvett öregségi ellátásokat figyelembe vevő nemzeti szabályozás”
      A C‑453/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) a Bírósághoz 2014. szeptember 29‑én érkezett, 2014. szeptember 10‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Vorarlberger Gebietskrankenkasse,

         Alfred Knauer

      és
      a Landeshauptmann von Vorarlberg

      között,

         Rudolf Mathis

      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen, a harmadik tanács elnöke, a negyedik tanács elnökeként eljárva, J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (előadó) és K. Jürimäe bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: V. Giacobbo‑Peyronnel tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. július 16‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Vorarlberger Gebietskrankenkasse képviseletében J. Lercher Rechtsanwalt,

               —

               A. Knauer képviseletében J. Nagel és M. Bitriol Rechtsanwälte,

               —

               az osztrák kormány képviseletében G. Hesse, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében V. Kaye, meghatalmazotti minőségben, segítője: T. de la Mare QC,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Kellerbauer és D. Martin, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az EFTA Felügyeleti Hatósága képviseletében M. Moustakali, X. Lewis és M. Schneider, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. november 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.) 5. cikkének, valamint az EUMSZ 45. cikk értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Vorarlberger Gebietskrankenkasse (vorarlbergi területi egészségbiztosítási pénztár, a továbbiakban: egészségbiztosítási pénztár) és egyrészt A. Knauer, másrészt a Landeshauptmann von Vorarlberg (Vorarlberg tartomány kormányzója) közötti jogvita keretében, a liechtensteini nagyhercegségbeli foglalkoztatói nyugdíjrendszerből havi rendszerességgel kapott nyugellátás után az osztrák egészségbiztosítási rendszerbe történő járulékfizetésre vonatkozó, A. Knauert terhelő kötelezettség tárgyában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 883/2004 rendelet (9) preambulumbekezdése szerint:

               4

               Az említett rendeletnek „A rendelet alkalmazási köre” című 3. cikke következőképpen rendelkezik:
               „(1)   E rendelet alkalmazandó a következő szociális biztonsági ágakat érintő valamennyi jogszabályra:
               [...]

                        d)

                        öregségi ellátások;

                  [...]”

               5

               Ugyanezen rendeletnek „Az ellátásokkal, jövedelmekkel, tényállásokkal és eseményekkel kapcsolatos egyenlő bánásmód [helyesen: Az ellátások, jövedelmek, tények és események azonos kezelése]” című 5. cikke értelmében:
               „E rendelet eltérő rendelkezései hiányában, és a megállapított különös végrehajtási rendelkezések fényében a következőket kell alkalmazni:

                        a)

                        ha az illetékes tagállam jogszabályai szerint a szociális biztonsági ellátások és egyéb jövedelmek kézhezvétele meghatározott jogkövetkezményekkel jár, az ilyen jogszabályok vonatkozó rendelkezéseit ugyancsak alkalmazni kell az olyan egyenértékű ellátások kézhezvételére, amelyeket egy másik tagállam jogszabályai alapján szereznek, illetve egy másik tagállamban szerzett jövedelemre;

                        b)

                        ha az illetékes tagállam jogszabályai szerint a jogkövetkezmények meghatározott tényállás [helyesen: tények] vagy események bekövetkezésének tulajdoníthatók, az említett tagállamnak a hasonló tényállások [helyesen: tények] vagy események bármely tagállamban történő bekövetkezését oly módon kell figyelembe vennie, mintha azok a saját területén következtek volna be.”

               6

               A 883/2004 rendeletnek „A tagállamok nyilatkozatai e rendelet alkalmazási köréről” című 9. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok írásban értesítik az Európai Bizottságot többek között az e rendelet 3. cikkében említett jogszabályokról és rendszerekről.

               7

               Az említett rendelet „Nyugdíjasok által fizetendő járulékok” című 30. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Egy tagállam azon intézménye, amely az általa alkalmazott jogszabályok szerint felelős a betegségi [...] ellátások fedezeteként fizetendő járulékok levonásáért, abban a mértékben követelheti és szedheti be az általa alkalmazott jogszabályok szerint számított levonásokat, amennyire az említett tagállam egy intézményének az ellátások költségét viselnie kell [...].
               (2)   Ha [...] a betegségi, anyasági és azzal egyenértékű apasági ellátások fedezeteként az érintett nyugdíjas lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai alapján járulékot kell fizetni, vagy hasonló összegeket vonnak le, az ilyen járulékokat nem lehet beszedni azon az alapon, hogy a nyugdíjas ott rendelkezik lakóhellyel.”

               8

               A 883/2004 irányelvnek „A halmozódás megakadályozását szolgáló szabályok” címet viselő 53. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „Az ugyanazon személy által szerzett biztosítási és/vagy tartózkodási idő alapján kiszámított vagy nyújtott rokkantsági, öregségi vagy túlélő hozzátartozói ellátások halmozódását azonos típusú ellátások halmozódásának kell tekinteni.”

               9

               A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 284, 1. o.) „Nyugdíjasok által fizetendő járulékok” című 30. cikke értelmében:
               „Ha egy személy egynél több tagállamból kap nyugdíjat, a kifizetett összes nyugdíjból levont járulékok összege semmilyen körülmények között nem lehet magasabb, mint az olyan személytől levont összeg, aki az illetékes tagállamtól azonos összegű nyugdíjat kap.”

               10

               A 883/2004 és a 987/2009 rendelet Liechtensteinben is alkalmazandó az EGT‑megállapodás VI. mellékletének (Szociális biztonság) és 37. jegyzőkönyvének módosításáról szóló, 2011. július 1‑jei 76/2011 [Európai Gazdasági Térség] vegyes bizottsági határozat (HL 2011. L 262., 33. o.) értelmében.

         Az osztrák jog

               11

               A társadalombiztosítási törvénykönyv (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz) a 2010. évi 2. társadalombiztosítási módosító törvény (2010. évi 2. Sozialversicherungs‑Änderungsgesetz 2010, BGBl. I, 102/2010. sz., a továbbiakban: társadalombiztosítási törvénykönyv) szerinti változata 73a. §‑ának (1) bekezdése kimondja:
               „Amennyiben valamely személy

                        —

                        a [883/2004 rendelet] [...]

                  [...]
               hatálya alá tartozó külföldi nyugdíjban részesül, úgy abban az esetben, ha a külföldi nyugdíjban részesülő személy jogosult egészségbiztosítási ellátásokra, e külföldi nyugdíj után is egészségbiztosítási járulékot kell fizetni a 73. § (1) és (1a) bekezdése alapján. E járulék a külföldi nyugdíj kifizetésekor válik esedékessé.”

               12

               A társadalombiztosítási törvénykönyv által létrehozott osztrák nyugdíjrendszert illetően a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a – biztosítottakat különösen az életkorhoz kapcsolódó kockázatokkal szemben védő – nyugdíjbiztosítás célja, hogy lehetővé tegye a biztosított számára a nyugdíjba menetele előtt folytatott életvitel megfelelő módon való fenntartását. Az öregségi nyugdíj nyújtásának feltétele nem csak az, hogy a biztosított elérje a rendes nyugdíjkorhatárt, hanem az is, hogy bizonyos időn keresztül kötelezően biztosított legyen. Főszabály szerint kötelezően biztosított minden, valamely munkáltatónál a csekély mértékű díjazással járó foglalkoztatás mértékét meghaladóan foglalkoztatott munkavállaló. A kötelező nyugdíjbiztosítás keretében biztosított személyeknek lehetőségük van arra, hogy a rendesen járó nyugellátáson túlmenő nyugdíjkiegészítés megszerzése céljából egy meghatározott összeget meg nem haladó éves járulékösszeg befizetése mellett szabadon gondoskodjanak kiegészítő biztosításukról. A felosztó‑kirovó nyugdíjbiztosítási rendszerben a befizetett járulékokat közvetlenül az ellátások fedezetére fordítják. A nyugdíjbiztosítás kezelését a biztosítótársaságok látják el.

         A liechtensteini jog

               13

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a liechtensteini nyugdíjrendszer három pilléren, az öregségi és túlélő hozzátartozói biztosításon (első pillér), a foglalkoztatói nyugdíjrendszeren (második pillér) és a kiegészítő magánbiztosításon (harmadik pillér) alapul.

               14

               Míg az öregségi és túlélő hozzátartozói biztosítás járulékfizetésen alapuló, járulékbevételből fedezett rendszer, a foglalkoztatói nyugdíjrendszerről szóló 1987. október 20‑i törvényben (Gesetz über die betriebliche Personalvorsorge) szabályozott foglalkoztatói nyugdíjrendszer tőkefedezeti rendszer. E rendszer az öregségi és túlélő hozzátartozói biztosítási rendszerhez, valamint a munkaviszonyhoz kapcsolódik. A foglalkoztatói nyugdíjrendszerben való biztosítás főszabály szerint kötelező és az öregségi és túlélő hozzátartozói biztosítással együtt lehetővé kell tennie a biztosított számára a nyugdíjba menetele előtt általa folytatott életvitelnek megfelelő életvitel fenntartását. A foglalkoztatói nyugdíjrendszer működtetése főszabály szerint a munkáltató által létrehozandó vagy igénybe vett szervezet, azaz nyugdíjbiztosítási intézmény feladata. Ezen intézmények szorítkozhatnak a törvény által előírt minimális ellátások nyújtására, vagy pedig – ugyanezen jogi és szervezeti keretek között – e minimális ellátásokon túlmenően magasabb összegű ellátások folyósítását is biztosíthatják. A foglalkoztatói nyugdíjrendszer meghatározása és szervezete nagymértékben nem az öregség kockázata által érintett személyek saját kezdeményezésétől és kialakítási akaratától függ.

               15

               A Liechtensteini Nagyhercegség által a 883/2004 rendelet 9. cikkével összhangban benyújtott értesítés szerint a foglalkoztatói nyugdíjrendszerről szóló törvény e rendelet hatálya alá tartozik.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               16

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy A. Knauer és R. Mathis Ausztriában lakik, és a társadalombiztosítási törvénykönyv értelmében osztrák nyugdíjban részesülő személyekként egészségbiztosítással rendelkeznek. Mivel ők korábban Svájcban és Liechtensteinben végeztek munkát, a liechtensteini foglalkoztatói nyugdíjrendszer egyik pénztára (a továbbiakban: liechtensteini nyugdíjpénztár) által nyújtott öregségi nyugdíjban részesülnek.

               17

               Az egészségbiztosítási pénztár A. Knauert és R. Mathist 2011 októberétől a liechtensteini nyugdíjpénztár által havi rendszerességgel nyújtott nyugellátás után egészségbiztosítási járulék fizetésére kötelezte.

               18

               Vorarlberg tartomány kormányzója a két, 2013. december 10‑i határozatában arra hivatkozva csökkentette az A. Knauer és R. Mathis által fizetendő egészségbiztosítási járulékok összegét, hogy a 883/2004 rendelet és így a társadalombiztosítási törvénykönyv 73a. cikke szerinti járulékfizetési kötelezettség a foglalkoztatói nyugdíjrendszernek csak egy bizonyos, azaz a törvény által előírt minimális ellátásokhoz kapcsolódó részére vonatkozik. Ezzel szemben a foglalkoztatói nyugdíjrendszerről szóló törvény által előírt, a minimális ellátásoknál nagyobb összegű ellátásoknak megfelelő kiegészítő rész nem tartozik az említett rendelet hatálya alá. Ugyanez a helyzet a liechtensteini foglalkoztatói nyugdíjrendszer azon részét illetően, amely a foglalkoztatói nyugdíjrendszerről szóló törvény hatálybalépését, azaz 1989. január 1‑jét megelőzően befizetett járulékokra tekintettel nyújtott ellátásokhoz kapcsolódik. E részt ugyanolyan módon kell kezelni, mint a kiegészítő részt.

               19

               Az egészségbiztosítási pénztár mindkét határozattal szemben, A. Knauer pedig az őt érintő határozattal szemben keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság előtt. Az egészségbiztosítási pénztár szerint a fizetendő járulékokat a liechtensteini nyugdíjpénztár által A. Knauer és R. Mathis részére havi rendszerességgel nyújtott nyugellátás teljes összege alapján kell kiszámítani, noha A. Knauer szerint e nyugellátások után egyáltalán nem kell járulékot fizetni.

               20

               A kérdést előterjesztő bíróság véleménye szerint az öregségi nyugdíjak nyújtására vonatkozó, egyrészt a társadalombiztosítási törvénykönyv, másrészt a foglalkoztatói nyugdíjrendszerről szóló törvény által előírt feltételek összehasonlítása látszólag inkább amellett szól, hogy a 883/2004/EK rendelet 5. cikkének a) pontja értelmében vett egyenértékű ellátásokról van szó. E bíróság úgy véli, hogy ez utóbbi nyugellátások e rendelet hatálya alá tartoznak. Az említett nyugellátások ugyanis a kérdéses államnak az öregségi ellátásokkal kapcsolatos szociális biztonsági ágra, illetve rendszerre vonatkozó jogszabályain alapulnak, ráadásul a Liechtensteini Nagyhercegség a foglalkoztatói nyugdíjrendszerről szóló törvény egészére vonatkozóan olyan értesítést nyújtott be, amely szerint az az említett rendelet tárgyi hatálya alá tartozik.

               21

               A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor nem tartja kizártnak egyrészt, hogy a liechtensteini foglalkoztatói nyugdíjrendszer – függetlenül attól, hogy a koordinált nyugdíjrendszerek kategóriájába tartozik, melyet az említett értesítés egyértelművé tett – tekintettel arra, hogy a biztosítottak részére lehetővé teszi, hogy saját nyugdíjrendszerüket önálló módon alakítsák ki, nem tekinthető egyenértékűnek ugyanezen rendelet 5. cikke értelmében, másrészt hogy az említett nyugdíjrendszer által nyújtott ellátások összességének az osztrák egészségbiztosítási járulékalapba történő bevonása jogellenes intézkedésnek tekintendő, mivel korlátozza az EUMSZ 45. cikk szerinti szabad mozgás gyakorlását.

               22

               Ilyen körülmények között a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               23

               Előzetesen hangsúlyozni kell először is, hogy mivel a 883/2004 rendelet 9. cikke szerinti nyilatkozat tartalmazta az öregségi ellátásokat, azok e rendelet hatálya alá tartoznak (lásd ebben az értelemben: Mora Romero‑ítélet, C‑131/96, EU:C:1997:317, 25. pont; Pérez García és társai ítélet, C‑225/10, EU:C:2011:678, 36. pont).

               24

               Nem vitatott, hogy a 883/2004 rendelet alkalmazása céljából tagállamnak tekintendő Liechtensteini Nagyhercegség által az e rendelet 9. cikke alapján tett nyilatkozat az alapügyben szóban forgó foglalkoztatói nyugdíjrendszer egészére irányult. Az e rendszer által nyújtott öregségi ellátásokat az említett rendelet hatálya alá tartozónak kell tekinteni.

               25

               Másodszor, noha a kérdés általánosságban a 883/2004 rendelet 5. cikkére utal, az valójában az ezen rendelet 5. cikkének a) pontja értelmében vett „egyenértékű ellátások” fogalmának értelmezésére irányul.

               26

               E feltételek között a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés úgy értendő, hogy az arra keres választ, hogy az említett rendelet 5. cikkének a) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek, az egyik tagállam foglalkoztatói nyugdíjrendszere által és a valamely más tagállam törvény által előírt, ugyanazon rendelet hatálya alá tartozó nyugdíjrendszere által nyújtott öregségi ellátások e rendelkezés értelmében egyenértékű ellátásoknak minősülnek.

               27

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely uniós jogi rendelkezés, jelen esetben a 883/2004 irányelv 5. cikke a) pontja tartalmának meghatározása érdekében tekintettel kell lenni annak mind a megfogalmazására, mind az összefüggéseire és céljaira (lásd különösen: Angerer‑ítélet, C‑477/13, EU:C:2015:239, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               E rendelkezés szövege nem utal arra, hogy hogyan kell értelmezni az „egyenértékű ellátások” kifejezést. Ugyanakkor, ahogy a főtanácsnok indítványa 54. pontjában érvelt, továbbá ellentétben azzal, amit a Bizottság sugallt, a 883/2004 rendelet 5. cikkének a) pontja értelmében vett „egyenértékű ellátások” fogalmának jelentése nem feltétlenül egyezik meg az e rendelet 53. cikkében szereplő „azonos típusú ellátások” fogalmának jelentésével. Ugyanis, ha az uniós jogalkotó az ítélkezési gyakorlatban az „azonos típusú ellátások” ezen fogalmának a halmozódást tiltó szabályok alkalmazásával összefüggésben történő értelmezésére vonatkozóan kialakított ismérveket kívánta volna alkalmazni, akkor ugyanazon kifejezéseket használta volna a tények azonos kezelése elvének alkalmazása keretében.

               29

               A 883/2004 rendelet 5. cikke a) pontjának vonatkozásában – amint arra az osztrák kormány is hivatkozik – kétségtelenül igaz, hogy egyéb rendelkezések, mint például e rendelet 30. pontja és a 987/2009 rendelet 30. pontja, azon feltételek szabályozására irányulhatnak, amelyek mellett valamely tagállam intézménye, olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek, a betegségi ellátások fedezetéül szolgáló levonásokat követelheti és beszedheti. E körülmény ugyanakkor önmagában nem zárja ki azt, hogy ezen 5. cikk a) pontja is szabályozhassa e feltételeket.

               30

               Végezetül a 883/2004 rendelet 30. cikkéből és a 987/2009 rendelet 30. cikkéből kitűnik, hogy e cikkek bizonyos konkrét korlátozásokat vezetnek be a tagállamokat megillető azon lehetőséget illetően, hogy többek között a betegségi ellátások fedezetéül szolgáló levonásokat követeljék és beszedjék. Így az említett cikkeknek nem feladata, hogy e követelést és beszedést olyan módon szabályozzák, hogy a 883/2004 rendelet 5. cikkének bevezető mondata értelmében ugyanezen követelést és ugyanezen beszedést kizárják az említett 5. cikk a) pontjának hatálya alól.

               31

               A 883/2004 rendelet 5. cikkének a) pontját illetően e rendelet (9) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az uniós jogalkotó az említett rendelet szövegében kívánta bevezetni az ellátások, jövedelmek és tények azonos kezelésének az ítélkezési gyakorlatban kialakított elvét annak a bírósági határozatok lényegének és szellemének tiszteletben tartása mellett történő fejlesztése érdekében.

               32

               Így először is azt kell kiemelni, hogy két öregségi ellátás nem tekinthető egyenértékűnek az említett rendelet 5. cikkének a) pontja értelmében kizárólag amiatt, hogy mind a két ellátás ugyanazon rendelet hatálya alá tartozik. Ugyanis, azon túl, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata nem támasztja alá az ilyen értelmezést, ez az értelmezés alkalmas arra, hogy az egyenértékűség követelményét megfossza az említett rendelkezés által előírt és az uniós jogalkotó által megkívánt tartalmától , mivel e rendelkezés mindenképpen csak az említett rendelet hatálya alá tartozó ellátásokra alkalmazandó.

               33

               Ezt követően, különösen az olyan öregségi ellátásokat illetően, mint az alapügyben szereplők, továbbá figyelembe véve a Bíróságnak az uniós jogalkotó által a 883/2004 rendelet (9) preambulumbekezdésében hivatkozott ítélkezési gyakorlatát, az „egyenértékű ellátásoknak” az e rendelet 5. cikkének a) pontja értelmében vett fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az lényegében két, egymással összehasonlítható öregségi ellátásra vonatkozik (lásd ebben az értelemben: Klöppel‑ítélet, C‑507/06, EU:C:2008:110, 19. pont).

               34

               Az ilyen öregségi ellátások összehasonlítható jellegét illetően az ezen ellátások és az azokat bevezető rendelkezések által követett célt is figyelembe kell venni (lásd analógia útján: O‑ítélet, C‑432/14, EU:C:2015:643, 33. pont).

               35

               Az alapügyet illetően magából a kérdés szövegéből kitűnik, hogy a liechtensteini foglalkoztatói nyugdíjrendszer és az osztrák kötelező nyugdíjrendszer által nyújtott öregségi ellátások arra a közös célra irányulnak, hogy biztosítottjaik számára a nyugdíjba menetelük előtti életszínvonaluknak megfelelő életszínvonal fenntartását biztosítsák.

               36

               Ebből következik, hogy az olyan öregségi ellátásokat, mint az alapügyben szóban forgó ellátások, egymással összehasonlíthatónak kell minősíteni. E tekintetben – amint azt a főtanácsnok indítványának 60. pontjában hangsúlyozta – az a körülmény, hogy eltérések állnak fenn többek között az ellátásokra való jogosultság megszerzésével vagy a biztosítottak azon lehetőségével kapcsolatban, hogy fakultatív kiegészítő ellátásokban részesüljenek, nem igazolhat eltérő következtetést.

               37

               Végül látszólag nem igazolható objektív módon, hogy a szóban forgó öregségi ellátásokat nem kezelik azonos módon olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek. Adott esetben lehetőség lenne ilyen igazolásra, ha – amint arra az EFTA Felügyeleti Hatósága joggal rámutatott – a liechtensteini foglalkoztatói nyugdíjrendszer által nyújtott öregségi ellátásokból a betegségi ellátások fedezetéül szolgáló járulékokat úgy szednék be Ausztriában, hogy ilyen járulékokat már Liechtensteinben is beszedtek. A Bíróság elé terjesztett iratokból azonban nem tűnik ki, hogy az alapügy körülményei között ez az eset állna fenn.

               38

               Következésképpen a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 883/2004 rendelet 5. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek, az egyik tagállam foglalkoztatói nyugdíjrendszere által és a valamely más tagállam törvény által előírt, ugyanazon rendelet hatálya alá tartozó nyugdíjrendszere által nyújtott öregségi ellátások e rendelkezés értelmében egyenértékű ellátásoknak minősülnek, mivel mindkét ellátásfajta arra a közös célra irányul, hogy a biztosítottjaik számára a nyugdíjba menetelük előtti életszínvonaluknak megfelelő életszínvonal fenntartását biztosítsa.

         A költségekről

               39

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                     A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 5. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek, az egyik tagállam foglalkoztatói nyugdíjrendszere által és a valamely más tagállam törvény által előírt, ugyanazon rendelet hatálya alá tartozó nyugdíjrendszere által nyújtott öregségi ellátások e rendelkezés értelmében egyenértékű ellátásoknak minősülnek, mivel mindkét ellátásfajta arra a közös célra irányul, hogy a biztosítottjaik számára a nyugdíjba menetelük előtti életszínvonaluknak megfelelő életszínvonal fenntartását biztosítsa.

                     Aláírások

            (
            *1
         )   Az eljárás nyelve: német.