title: A Bíróság (negyedik tanács) 2010. április 15-i ítélete.#Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH kontra Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesgerichtshof - Németország.#97/7/EK irányelv - Fogyasztóvédelem - Távollévők között kötött szerződések - Elállási jog - Az áru megküldésével járó költségek fogyasztóra hárítása.#C-511/08. sz. ügy.

text:
      C‑511/08. sz. ügy
      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      kontra
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV
      (a Bundesgerichtshof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „97/7/EK irányelv – Fogyasztóvédelem – Távollévők között kötött szerződések – Elállási jog – Az áru megküldésével járó költségek fogyasztóra hárítása”
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Fogyasztók védelme távollévők között kötött szerződések esetén – 97/7 irányelv – Elállási jog
      (97//7 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 6. cikk, (1) bekezdés, első albekezdés, második mondat, és (2) bekezdés)
      A távollévők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének
         második mondatát, valamint e cikk (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely
         a távollévők között kötött szerződés keretében lehetővé teszi a szállítónak, hogy az áruk megküldésének költségeit a fogyasztóra
         hárítsa, ha a fogyasztó elállt a szerződéstől.

      E rendelkezések ugyanis mindössze azt engedik meg, hogy a szállító – a fogyasztó elállása esetén – ez utóbbira az áruk visszaküldésének
         közvetlen költségeit hárítsa. Ha a megküldés költségeit is a fogyasztónak kellene viselnie, úgy a fogyasztó ezzel történő
         megterhelése – amely szükségképpen olyan jellegű, hogy visszatartsa ez utóbbit elállási jogának gyakorlásától – éppen az említett
         6. cikk célkitűzésével lenne ellentétes.

      Ezenfelül a fogyasztó ehhez hasonló megterhelése – jellegénél fogva – a kockázatoknak a távollévők között kötött szerződésben
         szereplő felek közötti kiegyensúlyozott megoszlását vonná kétségbe azáltal, hogy az áru szállításával kapcsolatos valamennyi
         költséget a fogyasztóval fizetteti meg.

      (vö. 55–57., 59. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2010. április 15.(*)

      „97/7/EK irányelv – Fogyasztóvédelem – Távollévők között kötött szerződések – Elállási jog – Az áru megküldésével járó költségek fogyasztóra hárítása”
      A C‑511/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország)
         a Bírósághoz 2008. november 25‑én érkezett, 2008. október 1‑jei határozatával terjesztett elő az előtte

      a Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      és
      a Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, C. Toader (előadó), C. W. A. Timmermans, P. Kūris és L. Bay Larsen bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: R. Şereş tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. október 29‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV képviseletében K. Haase Rechtsanwalt,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és S. Unzeitig, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében J. Rodríguez Cárcamo, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
      –        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és H. Almeida és P. Contreiras, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében W. Wils és H. Krämer, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. január 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a távollevők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1997.
         május 20‑i 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 144., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet,
         319. o.) 6. cikke (1) bekezdése első albekezdése második mondatának és (2) bekezdésének értelmezésére irányul.

      2        Ezt a kérelmet a Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (a továbbiakban: Handelsgesellschaft Heinrich Heine) és a Verbraucherzentrale
         Nordrhein‑Westfalen eV (a továbbiakban: Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen) közötti, a távollevők között kötött szerződésekben
         elállás esetén az áru megküldésével járó költségek fogyasztóra hárítása tárgyában indult peres eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A 97/7 irányelv (4) preambulumbekezdése kijelenti:

      „mivel az új technológiák bevezetésével megsokszorozódik azoknak az eszközöknek a száma, amelyek révén a fogyasztók megismerhetik
         a Közösségben bárhol tett ajánlatokat és leadhatják rendeléseiket; mivel egyes tagállamok már különböző vagy eltérő fogyasztóvédelmi
         rendelkezéseket hoztak a távértékesítés területén, ami káros hatást gyakorol a belső piacon a vállalkozások közötti versenyre;
         mivel ezért közösségi szinten egy minimális közös szabályozás bevezetése szükséges ezen a területen”.

      4        Az említett irányelv (14) preambulumbekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „mivel a fogyasztónak a szerződés megkötése előtt nincs lehetősége arra, hogy ténylegesen megtekintse a megvásárolni kívánt
         árut vagy megismerje a szolgáltatás jellemzőit; mivel a fogyasztó számára biztosítani kell a szerződéstől való elállás jogát,
         kivéve ha ez az irányelv másként rendelkezik; mivel azért, hogy ez a jog ne maradjon formális, amennyiben a fogyasztó gyakorolja
         elállási jogát, az ezzel kapcsolatban felmerülő esetleges költségeit az áruk visszaküldésének közvetlen költségeire kell korlátozni;
         mivel ez az elállási jog nem érinti a fogyasztónak a saját nemzeti joga szerinti jogosultságait, különösen ha a fogyasztó
         sérült árut, hibás szolgáltatást kap, illetve olyan árut vagy szolgáltatást, amely nem felel meg az ajánlatban szereplő leírásnak;
         mivel a tagállamoknak kell meghatározniuk az elállási jog gyakorlásából eredő egyéb feltételeket és szabályokat.”

      5        Ezen irányelv „Előzetes tájékoztatás” című 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Bármely távértékesítési szerződés megkötése előtt a következő információkat kell kellő időben a fogyasztó rendelkezésére
         bocsátani:

      […]
      c) az áruk vagy szolgáltatások adókat is tartalmazó ára;
      d) a szállítási költségek, adott esetben;
      […]”
      6        Ugyanezen irányelv „Elállási jog” című 6. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:

      „(1) Bármely távértékesítési szerződés esetén a fogyasztó legalább hét munkanapnyi időtartammal rendelkezik arra, hogy büntetésektől
         mentesen és indokolás nélkül elálljon a szerződéstől. A fogyasztótól az elállási jog gyakorlása esetén csak az áruk visszaküldésének
         közvetlen költségei követelhetők.

      […]
      (2) Amennyiben a fogyasztó e cikknek megfelelően él elállási jogával, a szállító köteles a fogyasztó által kifizetett összegeket
         költségmentesen visszatéríteni a fogyasztó számára. A fogyasztótól az elállási jog gyakorlása miatt csak az áruk visszaküldésének
         közvetlen költségei követelhetők. Az ilyen visszatérítést a lehető legrövidebb időn belül, de legfeljebb 30 napon belül teljesíteni
         kell.”

      7        Az említett irányelv „Minimumzáradék” című 14. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok az ezen irányelv által szabályozott területen elfogadhatnak, vagy hatályban tarthatnak a[z EK‑]Szerződéssel
         összhangban lévő szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak. Az
         ilyen rendelkezések a Szerződés tiszteletben tartásával adott esetben közérdekből megtilthatják a hatályuk alá tartozó területen
         egyes áruk vagy szolgáltatások, különösen gyógyszerek, távértékesítési [helyesen: távollevők között kötött] szerződéssel történő
         értékesítését.”

       A nemzeti szabályozás
      8        A fogyasztóvédelmi jog megsértése vagy más jogsértések esetén az abbahagyásra kötelezés iránti keresetekről szóló német törvény
         (Gesetz über Unterlassungsklagen bei Verbraucherrechts- und anderen Verstößen) 2. cikke a következőket írja elő:

      „(1)      A fogyasztók védelme érdekében abbahagyásra kötelezés iránti kereset indítható azzal szemben, aki a fogyasztók védelmét célzó
         rendelkezéseket (fogyasztóvédelemről szóló törvények) – az általános szerződési feltételek alkalmazásától vagy az azokra vonatkozó
         ajánlástól eltérő esetekben – megsérti. Ha valamely kereskedelmi vállalkozásnál elkövetett jogsértések munkavállalónak vagy
         tisztségviselőnek tudható be, az abbahagyásra kötelezés iránti kereset a vállalkozás tulajdonosa ellen is irányul.

      (2)      E rendelkezés alkalmazásában »fogyasztóvédelemről szóló törvények« alatt különösen a következőket kell érteni:
      1.      a Polgári Törvénykönyvnek [Bürgerliches Gesetzbuch, a továbbiakban: BGB] […] a távollevő eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó
         között kötött szerződésekre vonatkozó rendelkezései […].

      [...]”
      9        A BGB „Elállási és visszaadási jog távollévők között kötött szerződések esetén” című 312d. §‑ának (1) bekezdése kimondja:

      „A fogyasztónak távollévők között kötött szerződés esetén elállási joga van a 355. § alapján. Áruszállítási szerződések esetén
         elállási jog helyett a 356. § értelmében vett visszaadási jog biztosítható a fogyasztó számára.”

      10      A BGB‑nek „A szerződéstől való elállás hatásai” című 346. §‑a értelmében:

      „(1) Ha valamely szerződő fél a szerződésben fenntartotta az elállás jogát, vagy az elállás joga jogszabály alapján illeti
         meg, a szerződéstől való elállás esetén vissza kell adni a dolgot, és ki kell szolgáltatni a ténylegesen igénybe vett hasznokat.

      (2) A visszaszolgáltatás vagy a helyreállítás helyett az adós az ellenérték megtérítésére köteles, ha:
      1.      a visszaszolgáltatást vagy a helyreállítást a szerzés jellege kizárja;
      2.      a megszerzett dolog elhasználódott, elidegenítették, megterhelték, feldolgozták vagy átalakították;
      3.      a megszerzett dolog elromlott vagy eltűnt; nem vehető azonban figyelembe a rendeltetésszerű használatból eredő elhasználódás.
      Amennyiben a szerződés ellenszolgáltatás nyújtását írja elő, az ellenérték összegének kiszámításakor azt kell alapul venni;
         amennyiben valamely kölcsönből származó előny ellenértékét kell megtéríteni, bizonyítható, hogy az előny értéke alacsonyabb
         volt.

      (3) Kizárt az ellenérték megtérítésének kötelezettsége:
      1.      ha az elállásra okot adó hiba kizárólag a dolog feldolgozása vagy átalakítása során merült fel,
      2.      ha a hitelező felelős a dolog elromlásáért vagy eltűnéséért, illetve ha nála is bekövetkezett volna a kár,
      3.      ha jogszabályban meghatározott elállási jog esetén a dolog elromlása vagy eltűnése a jogosultnál következett be, jóllehet
         az utóbbi a saját ügyei intézésére jellemző gondossággal járt el.

      A fennmaradó jogalap nélküli gazdagodást ki kell adni.”
      11      A BGB „A szerződéstől való elállást követő hasznok és használat” című 347. §‑ának (2) bekezdése a következőt mondja ki:

      „Ha a kötelezett a dolgot visszaadja, ha a használat ellenértékét megfizeti, vagy ha ilyen ellenérték megtérítési kötelezettsége
         a 346. § (3) bekezdésének 1. vagy 2. pontja alapján nem áll fenn, akkor részére a szükséges ráfordításait meg kell téríteni.
         A kötelezett egyéb ráfordításait is meg kell téríteni, amennyiben azokkal a jogosult gazdagodik.”

      12      A BGB „Elállási jog fogyasztói szerződések esetén” című 355. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Amennyiben a fogyasztónak törvény biztosít elállási jogot e rendelkezés értelmében, a fogyasztót nem köti a szerződés
         megkötésére irányuló akaratnyilatkozata, amennyiben attól határidőn belül eláll. Az elállást nem kell indokolni, és írásban
         vagy a dolog visszaküldése útján két héten belül kell közölni az eladóval; a határidő betartásához elegendő az időben történő
         postára adás.”

      13      A BGB „Visszaadási jog fogyasztókkal kötött szerződésekben” című 356. §‑ának (1) bekezdése a következőt írja elő:

      „Amennyiben jogszabály kifejezetten megengedi, a 355. §‑ban előírt elállási jog helyett a szerződésben korlátlan visszaadási
         jog biztosítható, amennyiben a szerződést adásvételi tájékoztató alapján kötötték. E célból a következő feltételeknek kell
         teljesülniük:

      1.      az adásvételi tájékoztató egyértelmű tájékoztatást tartalmaz a visszaadási jogra vonatkozóan,
      2.      a fogyasztó megfelelő szakértelem nélkül is részletesen megérti az adásvételi tájékoztatót, valamint
      3.      a visszaadási jogot írásban biztosítják a fogyasztó számára.”
      14      A BGB‑nek „Az elállás és a visszaadás jogkövetkezményei” című 357. §‑a előírja:

      „(1) Az elállási és visszaadási jogra – eltérő rendelkezés hiányában – a törvényes felmondásra vonatkozó szabályokat kell
         megfelelően alkalmazni. A kifizetések visszatérítésének kötelezettségére vonatkozóan a 286. § (3) bekezdését e rendelkezéssel
         összhangban kell alkalmazni; az ott meghatározott határidő a fogyasztó elállási vagy visszaadási szándékára vonatkozó nyilatkozattal
         kezdődik. E tekintetben a fogyasztónak a visszaadási kötelezettségére vonatkozó határidő e nyilatkozat megtételétől kezdődik,
         az eladó visszatérítési kötelezettségére vonatkozó határidő pedig a nyilatkozat kézhezvételétől.

      […]
      (3)       A 346. § (2) bekezdése első mondatának 3. pontjától eltérően a fogyasztónak meg kell térítenie az áru rendeltetésszerű használatbavételével
         bekövetkezett állagromlásnak az ellenértékét, amennyiben őt legkésőbb a szerződés megkötésekor írásban figyelmeztették e jogkövetkezményre
         és ennek elkerülésének lehetőségeire. Nem kell ilyen ellenértéket megtéríteni, ha az állagromlás kizárólag az áru megvizsgálására
         vezethető vissza. A 346. § (3) bekezdése első mondatának 3. pontja nem alkalmazható, ha a fogyasztót szabályszerűen tájékoztatták
         az elállási jogáról, vagy arról másképpen tudomást szerzett.

      (4)      További igények nem állnak fenn.”
      15      A BGB „Szállítási és hasonló költségek” című 448. §‑ának (1) bekezdése kimondja:

      „Az áru visszaadásának költségeit az eladó, míg az átvétel és a teljesítés helyétől eltérő helyre történő szállítás költségeit
         a vevő viseli.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      16      A Handelsgesellschaft Heinrich Heine csomagküldő vállalkozást működtet. A vállalkozás által kiadott általános szerződési feltételek
         alapján a fogyasztónak az áru megküldési költségeinek jogcímén 4,95 euró összegű átalánydíjat kell fizetni. Ez az összeg elállás
         esetén is megilleti az eladót.

      17      A német jognak megfelelően létesített fogyasztói szövetség, a Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen abbahagyásra kötelezés
         iránti keresetet nyújtott be a Handelsgesellschaft Heinrich Heine ellen, amelyben az elálláshoz fűződő jog gyakorlása esetén
         az áru megküldési költségei fogyasztókra hárításának abbahagyására kéri kötelezni az előbbit.

      18      Az első fokon eljáró bíróság helyt adott a Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen kérelmének.

      19      A Handelsgesellschaft Heinrich Heine által az említett ítélet ellen benyújtott fellebbezést az Oberlandesgericht Karlsruhe
         elutasította.

      20      A Handelsgesellschaft Heinrich Heine felülvizsgálati kérelmének elbírálása során a Bundesgerichtshof egyértelműen megállapította,
         hogy a vevő a német jog alapján elállás esetén nem jogosult a megrendelt áru megküldésével kapcsolatos költségek visszatérítésére.

      21      Az említett bíróság szerint azonban, ha úgy kellene tekinteni, hogy a 97/7 irányelvvel ellentétes az áruk megküldése költségeinek
         a fogyasztóra hárítása a fogyasztó elállása esetén, a BGB vonatkozó rendelkezéseit ezen irányelvnek ennek megfelelően kellene
         értelmezni, ebben az értelemben tehát úgy, hogy a szállítónak vissza kell térítenie a fogyasztó részére ezeket a költségeket.

      22      A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban nem állapítható meg a szükséges egyértelműséggel, hogy így kell‑e értelmezni
         ezt az irányelvet, és különösen 6. cikkének (1) és (2) bekezdését.

      23      A Bundesgerichtshof e tekintetben több olyan érvet fejt ki, amelyekre azt a megoldást lehetne alapozni, miszerint az említett
         irányelvvel nem ellentétes valamely, az alapügyben szereplőhöz hasonló szabályozás.

      24      Először is, a 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdése második mondatának, valamint (2) bekezdése második mondatának
         német változatban szereplő, „az elállási jog gyakorlása esetén” („infolge der Ausübung seines Widerrufsrechts”) kifejezés
         azt sugallhatja, hogy e rendelkezések kizárólag az elállási jog gyakorlása során felmerült költségekre vonatkoznak, az áru
         megküldésének az elállás időpontjában már felmerült költségei kivételével. Az irányelv más nyelvi – különösen angol és francia –
         változatai alátámasztják ezt az értelmezést.

      25      Másodsorban az említett irányelv 6. cikke (2) bekezdésének első mondata nem zárja ki, hogy a szállító – elállás esetén – a
         fogyasztó által igénybe vett olyan szolgáltatások értékének megtérítésére vonatkozó igényt érvényesíthessen, amelyek természetükből
         adódóan nem szolgáltathatók vissza. Ebből következően összeegyeztethető a távértékesítési irányelv említett cikkével az a
         megállapítás, hogy megküldés esetében olyan szolgáltatásáról van szó, amely értékének megtérítésére – a megküldési költségek
         összegéig – a fogyasztó köteles, és a szállító visszafizetési kötelezettsége ezáltal arányosan csökken.

      26      Harmadsorban nem egyértelmű, hogy a fogyasztó védelmére irányuló, különösen a 97/7 irányelv (14) preambulumbekezdésében kifejezett
         célkitűzés az áru megküldése költségeinek visszatérítését is megköveteli‑e. Hagyományos vásárlás esetén ugyanis a fogyasztó
         viseli az üzlethelyiség felkeresésével járó költségeket, és rá kell fordítania az üzlethelyiség eléréséhez szükséges időt
         is.

      27      E körülmények között a Bundesgerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából
         az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Úgy kell‑e értelmezni a távollevők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1997. május 20‑i 97/7/EK
         európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második mondatát és (2) bekezdését, hogy azokkal ellentétes
         az olyan tagállami szabályozás, amely alapján az áruk megküldésének költségei akkor is a fogyasztóra háríthatók, ha a fogyasztó
         elállt a szerződéstől?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      28      A Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen, a spanyol, az osztrák és a portugál kormány, valamint az Európai Közösségek Bizottsága
         úgy véli, hogy a 97/7 irányelv 6. cikkének rendelkezéseivel ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi a szállító
         számára, hogy az áruk megküldésének költségeit akkor is a fogyasztóra hárítsa, ha a fogyasztó elállt a szerződéstől.

      29      Először is a 97/7 irányelv 6. cikke (2) bekezdésének első mondatában szereplő, a „fogyasztó által kifizetett összegek” kifejezést
         tágan kell értelmezni, hogy az a fogyasztó által a szállítóval szemben a szerződés teljesítésével kapcsolatban megfizetett
         minden pénzösszeg megfizetését magába foglalja, az áruk megküldésének költségeit is beleértve.

      30      Ezen túlmenően az említett irányelv 6. cikkének (1) és (2) bekezdése azt írja elő, hogy csak az áruk visszaküldésének közvetlen
         költségei háríthatók az elállási jogát gyakorló fogyasztóra. Következésképpen a többi költség – különösen az áru megküldéséhez
         kapcsolódók – nem hárítható az utóbbiakra.

      31      Végül pedig, a fogyasztó részére vissza kell téríteni a szállítónak az áruk megküldéséhez hasonló járulékos szolgáltatása
         tekintetében a fogyasztó által viselt költségeket, amely szolgáltatáshoz a fogyasztónak az elállást követően nem fűződik semmilyen
         érdeke, azzal a céllal, hogy a fogyasztó védelmet élvezzen az azzal kapcsolatos kockázatokkal szemben, hogy a gyakorlatban
         nem láthatta előre azokat a távértékesítési szerződés megkötése előtt.

      32      A német kormány ezzel szemben arra hivatkozik, hogy a 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének második mondatát
         és (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az áruk megküldésének
         költségei az elállási jogát gyakorló fogyasztóra háríthatók.

      33      Az említett kormány lényegében azt állítja, hogy a 97/7 irányelv nem szabályozza a megküldés költségeinek átháríthatóságát
         a fogyasztó elállása esetén. Azok átháríthatósága tehát „az elállási jog gyakorlásából eredő egyéb feltételek és szabályok”
         alá tartozik, amelyeket a tagállamoknak kell meghatározniuk, amint azt az említett irányelv (14) preambulumbekezdése előírja.

      34      Ugyanezen kormány úgy véli, hogy a fogyasztó által „kifizetett összegek” említett irányelv 6. cikke (2) bekezdésének első
         mondata szerinti visszatérítése kizárólag a főszolgáltatásokra, és különösen a fogyasztó által megfizetett árra vonatkozik.

      35      A 97/7 irányelv különbséget tesz az elállási jog „gyakorlása esetén” felszámított költségek – amelyek e jog igénybevétele
         révén merülnek fel – és a szerződés megkötése vagy teljesítése során felmerült más költségek között. E tekintetben az irányelv
         6. cikke (2) bekezdésének második mondata csupán az elállási jog gyakorlása révén felmerülő költségekre vonatkozik, míg a
         szerződéssel kapcsolatos egyéb költségekre alkalmazandó rendet az említett irányelv nem harmonizálja. Márpedig a megküldéssel
         kapcsolatos költségek az elállási jog gyakorlását megelőzően, és attól függetlenül állnak be. Következésképpen azok felszámíthatóságát
         az egyes tagállamok belső joga szabályozza.

      36      A 97/7 irányelv 6. cikkével elérni kívánt célkitűzéseket illetően a német kormány azzal érvel, hogy e cikk ugyan az abból
         eredő hátrány ellensúlyozására törekszik, hogy a fogyasztó nem tudja az árut a szerződés megkötése előtt megvizsgálni, mindazonáltal
         e célkitűzések nem tartalmaznak semmiféle olyan utalást, amely lehetővé tenné a kötelmi jogviszony teljes körű átalakítását.

      37      Egyebekben pedig az, hogy a fogyasztó viseli a megküldés költségeit, nem akadálya annak, hogy gyakorolja elállási jogát. Egyrészről
         ugyanis a szerződés megkötése előtt tájékoztatják az ilyen jellegű költségek összegéről. Másrészről pedig a szerződéstől való
         elállásra irányuló döntés független e költségek meglététől, mivel azokat már korábban ismertették.

       A Bíróság válasza
       Előzetes megfontolások
      38      Emlékeztetni kell elsőként arra, hogy a 97/7 irányelv (4) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az irányelv célja uniós szinten
         egy minimális közös szabályozás bevezetése a távollevők között kötött szerződések területén.

      39      Az említett irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első mondata meghatározott határidőn belül, büntetésektől
         mentesen és indokolás nélkül gyakorolható elállási jogot biztosít a fogyasztó számára.

      40      Az elállás jogkövetkezményei tekintetében a 97/7 irányelv 6. cikke (2) bekezdésének első és második mondata előírja, hogy
         „a szállító köteles a fogyasztó által kifizetett összegeket költségmentesen visszatéríteni a fogyasztó számára. A fogyasztótól
         az elállási jog gyakorlása miatt csak az áruk visszaküldésének közvetlen költségei követelhetők.”

      41      Az irányelv (14) preambulumbekezdéséből azonban kitűnik, hogy az elállás jogkövetkezményeinek harmonizációja nem teljes, valamint
         hogy „a tagállamoknak kell meghatározniuk az elállási jog gyakorlásából eredő egyéb feltételeket és szabályokat”.

       A „fogyasztó által kifizetett összegek” kifejezés értelmezéséről
      42      Az alapeljárásban az a kérdés merül fel, hogy a 97/7 irányelv 6. cikke (1) és (2) bekezdésének hatálya kiterjed‑e az áruk
         megküldésével kapcsolatos költségek felszámítására, amennyiben a fogyasztó eláll a szerződéstől, vagy hogy – épp ellenkezőleg –
         a tagállamok feladata‑e azok felszámíthatóságának meghatározása.

      43      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az említett irányelv 6. cikke (2) bekezdése első mondatának megfogalmazása a fogyasztó
         elállása esetén a szállítóra általános visszatérítési kötelezettséget ír elő a fogyasztó által a szerződéskötéskor kifizetett
         valamennyi összeg tekintetében, függetlenül azok kifizetési jogcímétől.

      44      A német kormány állításával ellentétben sem a 97/7 irányelv 6. cikke rendelkezéseinek megfogalmazásából, sem annak általános
         rendszeréből nem következik az, hogy a „kifizetett összegek” kifejezést úgy kell értelmezni, mint amely kizárólag a fogyasztó
         által fizetett árra vonatkozik, az általa megfizetett költségekre azonban nem.

      45      A 97/7 irányelv ugyanis – annak 4. cikke értelmében – csak a szállító által a szerződés megkötését megelőzően az ezen irányelv
         4. cikkével összhangban a fogyasztó rendelkezésére bocsátott információk tekintetében tesz különbséget az áru ára és a szállítási
         költségek között. Ezzel szemben az elállás jogkövetkezményei tekintetében ez az irányelv nem alkalmaz ilyen különbségtételt,
         ily módon pedig a fogyasztó által a szállító részére kifizetett összegek teljes egészére vonatkozik.

      46      Ezt az értelmezést az említett (2) bekezdés második mondatában „az áruk visszaküldésének közvetlen költségeinek” megjelölésére
         alkalmazott „a fogyasztótól csak az áruk visszaküldésének közvetlen költségei követelhetők” kifejezés is megerősíti. Amint
         azt a főtanácsnok indítványának 32. pontjában megjegyzi, a „csak” kifejezés e rendelkezés szigorú értelmezését teszi szükségessé,
         és e kivételnek kimerítő jelleget kölcsönöz.

      47      A fentiekből következik, hogy – a 97/7 irányelv 6. cikke (2) bekezdése második mondatának tulajdonítható értelmezésre is figyelemmel –
         a 97/7 irányelv 6. cikke (2) bekezdésének első mondatában szereplő, „kifizetett összegek” kifejezés a fogyasztó által a szerződéssel
         kapcsolatban felmerült költségek fedezése céljából kifizetett valamennyi összegre kiterjed.

       „Az elállási jog gyakorlása esetén” kifejezés értelmezéséről
      48      Amint arra a jelen ítélet 35. pontja emlékeztet a német kormány azt is előadja, hogy a 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdése
         első albekezdésének második mondatában és (2) bekezdésének második mondatában szereplő „az elállási jog gyakorlása esetén”
         kifejezés nem a fogyasztókat terhelő valamennyi költségre, hanem kizárólag az elállási jog gyakorlásához kapcsolódókra vonatkozik.
         Következésképpen az említett rendelkezések kizárólag az elállás miatt felmerülő költségeket szabályozzák.

      49      Előzetesen meg kell állapítani, hogy bizonyos nyelvi változatokban az említett irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdése
         második mondatának és (2) bekezdése második mondatának megfogalmazása értelmezhető úgy is, mint amely kizárólag az elállási
         jog gyakorlását követően és annak révén felmerülő költségekre vonatkozik, és úgy is, mint amely a szerződés megkötésével,
         teljesítésével vagy megszüntetésével kapcsolatban felmerült valamennyi olyan költségre vonatkozik, amelyek a fogyasztóra háríthatók
         az elállási jog gyakorlása esetén.

      50      Amint azt a főtanácsnok indítványának 41. pontjában jelezte, jóllehet a 97/7 irányelv német, angol és francia nyelvi változatai
         az „infolge”, „because of” és „en raison de” [miatt] kifejezéseket használják, ugyanezen irányelv más nyelvi változatai – különösen
         a spanyol és olasz nyelvi változatok – nem alkalmaznak hasonló kifejezést, hanem egyszerűen az elállási jogát gyakorló fogyasztóra
         vonatkoznak.

      51      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi irányelvek egységes értelmezésének szükségessége kizárja azt, hogy valamely
         rendelkezés szövegét kétség esetén elszigetelten vizsgálják, és éppen azt követeli meg, hogy a más hivatalos nyelveken elfogadott
         változatok fényében értelmezzék és alkalmazzák azt (lásd ebben az értelemben a C‑296/95. sz., EMU Tabac és társai ügyben 1998.
         április 2‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1605. o.] 36. pontját; a C‑321/96. sz. Mecklenburg‑ügyben 1998. június 17‑én hozott
         ítélet [EBHT 1998., I‑3809. o.] 29. pontját; a C‑375/07. sz. Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading ügyben 2008. november
         20‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑8691. o.] 46. pontját, valamint a C‑199/08. sz. Eschig‑ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott
         ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 54. pontját). Ezen túlmenően a közösségi szövegek egyes nyelvi változatai közötti
         eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést azon szabályozás általános rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni,
         amelynek az a részét képezi (lásd a C‑437/97. sz., EKW és Wein & Co ügyben 2000. március 9‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1157. o.]
         42. pontját, a C‑457/05. sz., Schutzverband der Spirituosen‑Industrie ügyben 2007. október 4‑én hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑8075. o.] 18. pontját, valamint a C‑239/07. sz. Sabatauskas és társai ügyben 2008. október 9‑én hozott ítélet [EBHT 2008.,
         I‑7523. o.] 39. pontját).

      52      Meg kell állapítani, hogy az irányelv általános rendszerének és céljának megfelel a 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első
         albekezdése második mondatának, valamint (2) bekezdése második mondatának az az értelmezése, miszerint ezek a rendelkezések
         a szerződés megkötésével, teljesítésével vagy megszüntetésével kapcsolatban felmerült valamennyi olyan költségre vonatkozik,
         amelyek a fogyasztóra háríthatók az elállási jog gyakorlása esetén.

      53      Egyrészről ugyanis ezt az értelmezést támasztja alá az, hogy a 97/7 irányelvnek még azon nyelvi változataiban is, amelyek
         annak 6. cikkében a „miatt” vagy valamely ahhoz hasonló kifejezést használják, az irányelv (14) preambulumbekezdése a fogyasztó
         által abban az esetben viselt költségeket említi, „amennyiben a fogyasztó gyakorolja elállási jogát”. Következésképpen – a
         német kormány állításával ellentétben – ezen irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének második mondata és (2) bekezdésének
         második mondata a szerződéssel kapcsolatba felmerülő valamennyi költségre, és nem csupán az elállási jog gyakorlását követően
         és annak révén felmerülő költségekre vonatkozik.

      54      Másrészről a 97/7 irányelv 6. cikkének célkitűzése tekintetében hangsúlyozni kell, hogy annak (14) preambulumbekezdése kijelenti,
         hogy a fogyasztónak közvetlenül az áruk visszaküldéséből eredő költségeken kívüli más költségekkel való terhelésére vonatkozó
         tilalom célja annak biztosítása, hogy az ebben az irányelvben foglalt elállási jog „ne maradjon formális”. (lásd e tekintetben
         a C‑489/07. sz. Messner‑ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 19. pontját). Mivel
         az említett 6. cikk célkitűzése tehát egyértelműen az, hogy ne tartsa vissza a fogyasztót elállási jogának gyakorlásától,
         ellentétes lenne az említett célkitűzéssel e cikket oly módon értelmezni, mint amely megengedi a tagállamok számára annak
         lehetővé tételét, hogy a szállítási költségeket elállás esetén a fogyasztóra hárítsák.

      55      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az említett irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének második mondata
         és (2) bekezdésének második mondata mindössze azt engedi meg, hogy a szállító – a fogyasztó elállása esetén – ez utóbbira
         az áruk visszaküldésének közvetlen költségeit hárítsa.

      56      Ha a megküldés költségeit is a fogyasztónak kellene viselnie, úgy a fogyasztó ezzel történő megterhelése – amely szükségképpen
         olyan jellegű, hogy visszatartsa ez utóbbit elállási jogának gyakorlásától – éppen az irányelv 6. cikkének célkitűzésével
         lenne ellentétes, amint arra a jelen ítélet 54. pontja emlékeztet.

      57      Ezenfelül a fogyasztó ehhez hasonló megterhelése – jellegénél fogva – a kockázatoknak a távollévők között kötött szerződésben
         szereplő felek közötti kiegyensúlyozott megoszlását vonná kétségbe azáltal, hogy az áru szállításával kapcsolatos valamennyi
         költséget a fogyasztóval fizetteti meg.

      58      Egyebekben pedig az, hogy a fogyasztót a megküldés költségeinek összegéről a szerződés megkötést megelőzően tájékoztatták,
         nem szünteti meg azt a visszatartó jelleget, amelyet a fogyasztóknak az e költségekkel való terhelése ez utóbbi elállási jogának
         gyakorlása tekintetében kifejtene.

      59      A fenti megfontolások tükrében a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 97/7 irányelv 6. cikke (1) bekezdése első
         albekezdésének második mondatát, valamint (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás,
         amely a távollevők között kötött szerződés keretében lehetővé teszi a szállítónak, hogy az áruk megküldésének költségeit a
         fogyasztóra hárítsa, ha a fogyasztó elállt a szerződéstől.

       A költségekről
      60      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      A távollevők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1997. május 20‑i 97/7 európai parlamenti és tanácsi
            irányelv 6. cikke (1) bekezdése első albekezdésének második mondatát, valamint (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal
            ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a távollévők között kötött szerződés keretében lehetővé teszi a szállítónak, hogy
            az áruk megküldésének költségeit a fogyasztóra hárítsa, ha a fogyasztó elállt a szerződéstől.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság 1988. július 14-i ítélete. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (FEDIOL) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 188/85. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2012. október 18.#Észak‑dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) és Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, jelenleg a Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe kontra Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#A Fővárosi Ítélőtábla (Magyarország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#2004/18/EK irányelv – Építési beruházásra, árubeszerzésre és szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – A 44. cikk, (2) bekezdése, valamint a 47. cikk (1) bekezdésének b) pontja, illetve (2) és (5) bekezdése – A részvételre jelentkezők és az ajánlattevők gazdasági és pénzügyi alkalmassága – Az alkalmasságnak a mérleg egyetlen adatához kötött minimális szintje – A társaságok éves beszámolójáról szóló nemzeti jogszabályok közötti eltérésekkel érintett számviteli adat.#C‑218/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
      2012. október 18. (
            *1
         )
      „2004/18/EK irányelv — Építési beruházásra, árubeszerzésre és szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések — A 44. cikk, (2) bekezdése, valamint a 47. cikk (1) bekezdésének b) pontja, illetve (2) és (5) bekezdése — A részvételre jelentkezők és az ajánlattevők gazdasági és pénzügyi alkalmassága — Az alkalmasságnak a mérleg egyetlen adatához kötött minimális szintje — A társaságok éves beszámolójáról szóló nemzeti jogszabályok közötti eltérésekkel érintett számviteli adat”
      A C-218/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Fővárosi Ítélőtábla (Magyarország) a Bírósághoz 2011. május 11-én érkezett, 2011. április 20-i határozatával terjesztett elő az előtte
      az Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig),

      a Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, jelenleg: a Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe
      és
      a Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság

      között,
      a Vegyépszer Építő és Szerelő Zrt. és
      a MÁVÉPCELL Kft.

      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
      tagjai: G. Arestis tanácselnökként eljárva, J. Malenovský és D. Šváby (előadó) bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: K. Sztranc-Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. március 29-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) képviseletében Buda G., Cséza A. és Kuti D. ügyvédek,

               —

               a Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, jelenleg: a Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe képviseletében Mucsányi Z. ügyvéd,

               —

               a magyar kormány képviseletében Fehér M. Z., Szíjjártó K. és Koós G., meghatalmazotti minőségben,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek és T. Müller, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében A. Tokár és Sipos A., meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31-i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 134., 114. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o.) 44. cikke (2) bekezdésének, valamint 47. cikke (1) bekezdése b) pontjának, (2) és (5) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Fővárosi Ítélőtábla terjesztette elő, amely a Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság határozata ellen előterjesztett kereset ügyében másodfokon eljáró bíróság. E határozat a Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, jelenleg a Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe (a továbbiakban: Hochtief Magyarország), egy német társaság, a Hochtief Solutions AG magyarországi fióktelepe és az Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) között az utóbbi által megindított meghívásos közbeszerzési eljárás tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében született. Az említett, a Hochtief Magyarország által indított kereset keretében a Közbeszerzési Döntőbizottság alperesként, az Édukövízig pedig a Hochtief Magyarország mellett felperesként vesz részt az eljárásban.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 2004/18 irányelv

               3

               A 2004/18 irányelv többek között a következő preambulumbekezdéseket tartalmazza:
               „[...]

                        (2)

                        A tagállamokban az állam, a területi és a települési önkormányzatok, valamint a közjogi intézmények nevében kötött szerződések odaítélése során tiszteletben kell tartani a Szerződés elveit, és különösen az áruk szabad mozgásának, a letelepedés szabadságának, valamint a szolgáltatásnyújtás szabadságának az elvét, továbbá az ezekből levezethető olyan elveket, mint az egyenlő bánásmód, a megkülönböztetésmentesség, a kölcsönös elismerés, az arányosság és az átláthatóság elve. A bizonyos értéket meghaladó közbeszerzési szerződések esetében azonban tanácsos rendelkezéseket hozni az ilyen szerződések odaítélésére vonatkozó nemzeti eljárások közösségi összehangolására vonatkozóan, amely rendelkezéseknek az említett elveken kell alapulniuk annak érdekében, hogy érvényesülésüket biztosítsák, valamint, hogy a közbeszerzések verseny előtti megnyitását garantálják. Ezeket az összehangoló rendelkezéseket ezért az előbb említett szabályokkal és elvekkel, valamint a Szerződés egyéb szabályaival összhangban kell értelmezni.

                  [...]

                        (39)

                        A nyílt eljárásban az ajánlattevők, a meghívásos eljárásban és a hirdetmény közzétételével induló tárgyalásos eljárásban, valamint a versenypárbeszédben pedig a részvételre jelentkezők alkalmasságának ellenőrzése és kiválasztásuk átlátható feltételek mellett kell történjen. Ebből a célból meg kell jelölni azokat a megkülönböztetésmentes szempontokat, amelyeket az ajánlatkérő szerv a pályázók kiválasztásánál alkalmazhat, és azokat az eszközöket, amelyek segítségével a gazdasági szereplők az ilyen szempontoknak való megfelelésüket bizonyíthatják. Úgyszintén az átláthatóság jegyében az ajánlatkérő szerv számára elő kell írni, hogy amint a szerződésre pályázatot ír ki, adja meg azokat a kiválasztási szempontokat, amelyeket alkalmazni fog, és a szakmai alkalmasságnak azt a szintjét, amelyet a gazdasági szereplőktől a közbeszerzési eljárásban való részvételük engedélyezéséhez megkövetel.

                        (40)

                        Az ajánlatkérő szerv a meghívásos eljárásban, a hirdetmény közzétételével induló tárgyalásos eljárásban és a versenypárbeszédben korlátozhatja a részvételre jelentkezők számát. A részvételre jelentkezők számának korlátozására a szerződési hirdetményben közzétett, objektív szempontok alapján kerülhet sor. […]

                  [...]”

               4

               A 2004/18 irányelvnek „A szerződések odaítélésének elvei” című 2. cikke értelmében:
               „Az ajánlatkérő szervek a gazdasági szereplőket egyenlő és megkülönböztetésmentes bánásmódban részesítik, és átlátható módon járnak el.”

               5

               A 2004/18 irányelvnek „A résztvevők alkalmasságának ellenőrzése, a résztvevők kiválasztása és a szerződések odaítélése” című 44. cikke kimondja:
               „(1)   A szerződéseket az 53. és az 55. cikkben megállapított feltételek alapján […] kell odaítélni, miután az ajánlatkérő szerv a […] gazdasági szereplők alkalmasságát a 47–52. cikkben említett, gazdasági és pénzügyi helyzetre, a szakmai és műszaki ismeretekre vagy alkalmasságra vonatkozó szempontoknak, valamint adott esetben a (3) bekezdésben említett megkülönböztetésmentességi szabályoknak és szempontoknak megfelelően megvizsgálta.
               (2)   Az ajánlatkérő szerv a 47. és a 48. cikkel összhangban megkövetelheti a részvételre jelentkezőktől és az ajánlattevőktől egy minimális teljesítményszint elérését.
               A 47. és a 48. cikkben említett adatok körének és az egy adott szerződés esetében megkövetelt minimális teljesítményszintnek a szerződés tárgyával összefüggőnek és azzal arányosnak kell lennie.
               A minimális teljesítményszintet közölni kell a hirdetményben.
               (3)   A meghívásos eljárásban, a hirdetmény közzétételével induló tárgyalásos eljárásban és a versenypárbeszédben az ajánlatkérő szerv korlátozhatja azoknak az alkalmas jelentkezőknek a számát, akiket, illetve amelyeket ajánlattételre, tárgyalásra vagy párbeszédben való részvételre fel fog hívni, feltéve, hogy elegendő számú alkalmas jelentkező van. Az ajánlatkérő szerv a hirdetményben közli azokat az objektív és megkülönböztetésmentes szempontokat, amelyeket alkalmazni kíván […].
               [...]”

               6

               Az említett irányelvnek a „Gazdasági és pénzügyi kapacitás” című 47. cikke kimondja:
               „(1)   A gazdasági szereplő gazdasági és pénzügyi kapacitásának igazolása főszabály szerint a következő egy vagy több dokumentummal történhet:

                        a)

                        bankoktól származó megfelelő nyilatkozatok vagy, adott esetben, a vonatkozó szakmai felelősségbiztosítás igazolása;

                        b)

                        a mérleg vagy a mérlegkivonat bemutatása, ha a gazdasági szereplő letelepedési helye szerinti ország joga előírja a mérlegek közzétételét;

                        c)

                        a vállalkozás összforgalmáról és, adott esetben, a szerződés tárgyát képező tevékenységi terület forgalmáról szóló kimutatás, legfeljebb az előző három üzleti évre vonatkozóan attól függően, hogy mikor jött létre a vállalkozás, vagy a gazdasági szereplő mikor kezdte meg a tevékenységét, amennyiben ezek a forgalmi adatok rendelkezésre állnak.

                  (2)   Egy gazdasági szereplő szükség esetén és egy adott szerződés tekintetében egyéb szervezetek kapacitására is támaszkodhat, a velük fennálló kapcsolatának jogi jellegétől függetlenül. Ebben az esetben a gazdasági szereplőnek bizonyítania kell az ajánlatkérő szerv számára, hogy a szükséges erőforrások rendelkezésére fognak állni, például olyan módon, hogy bemutatja az említett szervezetek erre vonatkozó kötelezettségvállalását.
               (3)   Ugyanezen feltételek mellett a gazdasági szereplők 4. cikkben említett csoportja is támaszkodhat a csoport tagjainak vagy más szervezeteknek a kapacitására.
               (4)   Az ajánlatkérő szerv a hirdetményben, illetve az ajánlati felhívásban meghatározza, hogy az (1) bekezdésben említettek közül mely dokumentumot vagy dokumentumokat választotta ki, és milyen egyéb dokumentumot kell még benyújtani.
               (5)   Ha a gazdasági szereplő bármilyen jogos okból nem tudja az ajánlatkérő szerv által kért dokumentumokat benyújtani, bármely egyéb, az ajánlatkérő szerv által megfelelőnek tekintett irattal igazolhatja gazdasági és pénzügyi kapacitását.”

         A 78/660/EGK irányelv

               7

               A Szerződés [44. cikke (2) bekezdésének g) pontja] alapján meghatározott jogi formájú társaságok éves beszámolójáról szóló, 1978. július 25-i 78/660/EGK negyedik tanácsi irányelv (HL L 222., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 21. o.), amint első preambulumbekezdéséből kitűnik, összehangolta az éves beszámoló felépítésére és annak tartalmára, illetve az abban alkalmazott értékelési módszerekre és közzétételükre vonatkozó nemzeti rendelkezéseket a részvénytársaságok és a korlátolt felelősségű társaságok tekintetében. Ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, amely felsorolja az érintett társasági formákat, a Németországi Szövetségi Köztársaság esetében többek között tartalmazza az „Aktiengesellschaft” nevű társasági formát.

               8

               Az említett irányelvvel végrehajtott harmonizáció azonban csak részleges. Így különösen a 6. cikke kimondja, hogy a tagállamok engedélyezhetik vagy megkövetelhetik a mérleg és az eredménykimutatás előírt tagolásának kiigazítását annak érdekében, hogy az tartalmazza az eredmény felosztását.

         A német és a magyar jog

               9

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a társaságok éves beszámolójára vonatkozó német és magyar szabályozás is előírja, hogy a mérleg szerinti eredménynek figyelembe kell vennie az osztalékelszámolást. Míg azonban a magyar szabályozás ezt csak annyiban teszi lehetővé, amennyiben az említett mérleg szerinti eredményt ez nem teszi negatívvá, a német szabályozás nem tartalmaz ilyen korlátozást, legalábbis a leányvállalat által az anyavállalat számára átadott nyereség vonatkozásában.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               10

               Az Európai Unió Hivatalos Lapjában2006. július 25-én közzétett hirdetménnyel az Édukövízig közlekedési infrastruktúra kiépítésére irányuló meghívásos közbeszerzési eljárást indított. Az iratokból kitűnik, hogy ezen építési beruházás becsült értéke 7,2 és 7,5 milliárd HUF, azaz mintegy 23300000 és 24870000 euró között volt.

               11

               A részvételre jelentkezők gazdasági és pénzügyi alkalmasságának körében az ajánlatkérő egy egységes, a számviteli törvénynek megfelelően elkészített dokumentum benyújtását írta elő, és minimumkövetelményként azt határozta meg, hogy az utolsó három lezárt üzleti évre vonatkozóan a mérleg szerinti eredmény nem lehet több mint egy alkalommal negatív (a továbbiakban: gazdasági követelmény).

               12

               A Hochtief AG azon vállalatcsoport anyavállalata, amelynek tagja egyszemélyes leányvállalata, a Hochtief Solutions AG is. Ezen társaságok a német jog szerint jöttek létre. A Hochtief Magyarország az utóbbi magyarországi fióktelepe. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Hochtief Magyarországnak legalábbis lehetősége van arra, hogy kizárólag a Hochtief Solutions AG helyzetére hivatkozzon a gazdasági követelmény tekintetében.

               13

               A Hochtief Solutions AG által elért nyereséget nyereségátadási szerződés alapján minden évben át kell adni az anyavállalatának, emiatt a Hochtief Solutions AG mérleg szerinti eredménye rendszeresen nulla vagy negatív.

               14

               A Hochtief Magyarország vitatta a gazdasági követelmény jogszerűségét azzal az indokkal, hogy az hátrányosan megkülönböztető, és sérti a 2004/18 irányelvet átültető magyar jogszabály bizonyos rendelkezéseit.

               15

               Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a német jog szerinti társaságokra, de legalábbis a német jog szerinti vállalatcsoportokra alkalmazandó, az éves beszámolókra vonatkozó szabályok alkalmazásában lehetséges, hogy valamely társaság pozitív adózás utáni eredményt érjen el, ám mérleg szerinti eredménye negatív legyen az adózás utáni eredményt meghaladó osztalék elszámolása vagy nyereségátadás miatt, míg a magyar szabályozás nem teszi lehetővé az osztalék olyan elszámolását, amelynek eredményeképpen a mérleg szerinti eredmény negatív lenne.

               16

               A Hochtief Magyarország a Közbeszerzések Tanácsa, Közbeszerzési Döntőbizottság előtt vitatta a gazdasági követelmény szabályszerűségét. Ez utóbbi határozatát a Hochtief Magyarország keresettel megtámadta az elsőfokú bíróság előtt, majd a kérdést előterjesztő bíróság előtt.

               17

               A kérdést előterjesztő bíróság előtt a Hochtief Magyarország arra hivatkozik, hogy a gazdasági követelmény nem teszi lehetővé a részvételre jelentkezők hátrányos megkülönböztetéstől mentes és objektív összehasonlítását, mivel a társaságok éves beszámolójára vonatkozó szabályok a vállalatcsoportokon belüli osztalékfizetéseket illetően tagállamonként eltérők lehetnek. Legalábbis Magyarország és a Németországi Szövetségi Köztársaság esetében ez a helyzet áll fenn. A gazdasági követelmény közvetett hátrányos megkülönböztetést valósít meg, mivel hátrányosan érinti azokat a részvételre jelentkezőket, akik nem vagy csak nagy nehézségek árán tudnak eleget tenni e követelménynek amiatt, hogy a letelepedési helyük szerinti tagállamban az ajánlatkérő tagállamában alkalmazandótól eltérő jogszabályi rendelkezések vonatkoznak rájuk.

               18

               A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja egyfelől, hogy a 2004/18 irányelv 44. cikkének (2) bekezdéséből és 47. cikke (1) bekezdésének b) pontjából következik, hogy az ajánlatkérő megállapíthatja a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintjét a mérlegre való hivatkozással, és másfelől, hogy az említett 47. cikk figyelembe veszi a társaságok éves beszámolójára vonatkozó egyes nemzeti szabályozások közötti lehetséges különbségeket. Ennélfogva azt a kérdést veti fel, hogy milyen módon határozható meg a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintje úgy, hogy az összehasonlítható legyen a társaságok letelepedési helyétől függetlenül, amennyiben e szintet az említett 47. cikk (1) bekezdésének b) pontja szerinti igazolásnak minősülő dokumentumokkal kell bizonyítani, amelyeknek azonban a tartalma és jelentése tagállamonként eltérő lehet.

               19

               E körülményekre tekintettel a Fővárosi Ítélőtábla az eljárás felfüggesztéséről határozott, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

                        „1)

                        Értelmezhető-e [a] […] 2004/18[…] [irányelv] 44. [cikkének] (2) bekezdésében előírt minimális teljesítményszintnek a 47. cikk (1) [bekezdésének] b) pontjával megkövetelt összhangja úgy, hogy az ajánlatkérő jogosult a minimális teljesítményszintet az általa a gazdasági pénzügyi kapacitás ellenőrzésére kiválasztott számviteli dokumentum (mérleg) egyetlen mutatószámához kötni?

                        2)

                        Amennyiben az első kérdésre adott válasz igen, a Fővárosi Ítélőtábla további kérdése az, hogy teljesíti-e az [irányelv] 44. [cikkének] (2) bekezdésében elvárt összhang követelményét a minimális teljesítményszint [megítélésére] kiválasztott olyan [adat] (mérleg szerinti eredmény), amely az egyes tagállamok számviteli jogszabálya szerint eltérő tartalommal bír?

                        3)

                        Elégséges-e a tagállamok közötti, kétségkívül meglévő különbözőségek korrekciójára, ha az ajánlatkérő a gazdasági és pénzügyi kapacitás igazolására választott dokumentumok mellett külső erőforrás igénybevételének a lehetőségét biztosítja ([a 2004/18 irányelv] 47. [cikkének] (3) bekezdése), vagy minden általa kiválasztott dokumentumra nézve az összhang érdekében az egyéb módon való megfelelést biztosítania kell ([a 2004/18 irányelv] 47. [cikkének] (5) bekezdése)?”

         Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról

               20

               Az Édukövízig először is arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem két ok miatt is elfogadhatatlan. Egyfelől a kérelem olyan jogi körülményekre hivatkozik, amelyek, mivel a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárást megelőzően nem kerültek megvitatásra, az e bíróság elé terjesztett jogvita szempontjából irrelevánsak. Másfelől a gazdasági követelmény álláspontja szerint nem vet fel valós nehézségeket, mivel a Hochtief Magyarország hivatkozhatott volna a saját mérlegére, amely alapján megfelelt volna az említett követelménynek, vagy pedig eljárhatott volna a Hochtief Solutions AG nevében, amelynek az őt az anyavállalatához, a Hochtief AG-hoz kötő nyereségátadási szerződésre tekintettel a rá alkalmazandó jogszabályok értelmében ez utóbbi, tevékenységéért felelősséget vállaló társaság gazdasági és pénzügyi alkalmasságára kellett volna hivatkoznia, amely szintén elegendő lett volna a gazdasági követelménynek való megfeleléshez.

               21

               Az elsőként felhozott elfogadhatatlansági okot illetően meg kell állapítani, hogy az a kérdést előterjesztő bíróság elé terjesztett jogvita terjedelmét érinti, amint az a nemzeti eljárásjogi jogszabályok alkalmazásából következik, amely kérdés vizsgálata nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.

               22

               A második elfogadhatatlansági ok egyes, a magyar – nevezetesen a Hochtief Magyarország azon lehetőségéhez, hogy maga feleljen meg a gazdasági követelménynek – vagy a német – nevezetesen a Hochtief Solutions AG azon lehetőségéhez, hogy e követelménynek azon kötelezettsége útján tegyen eleget, hogy az anyavállalat gazdasági alkalmasságára hivatkozzon – társasági joghoz kapcsolódó tényállási elemek értékeléséből eredő állítólagos következményeken alapul, amely körülmények értékelése nem a Bíróság feladata.

               23

               Emellett emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti – az EUMSZ 267. cikkel létrehozott – együttműködés keretében egyedül az ügyben eljáró nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatalnak az ítéletének meghozatala szempontjából való szükségességét, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdések relevanciáját. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előterjesztett kérelmet, ha nyilvánvaló, hogy az uniós jog kért értelmezése nem függ össze az alapeljárás tárgyával vagy céljával, illetve ha a kérdés általános vagy hipotetikus jellegű (lásd különösen a C-203/09. sz. Volvo Car Germany ügyben 2010. október 28-án hozott ítélet [EBHT 2010., I-10721. o.] 23. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               24

               Mivel a jelen esetben ezen tényállások egyike sem áll fenn, meg kell vizsgálni a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket.

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első és a második kérdésről

               25

               Együttesen vizsgálandó első és második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2004/18 irányelv 44. cikkének (2) bekezdését és 47. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell-e értelmezni, hogy az ajánlatkérő jogosult a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális teljesítményszintjét a mérleg egy adott mutatószámára való utalással meghatározni, még akkor is, ha a tagállamok jogszabályai, és ebből kifolyólag a társaságoknak az éves beszámolóik elkészítésére alkalmazandó jogszabályoknak megfelelő mérlegei is eltérőek lehetnek e mutatószám vonatkozásában.

               26

               A 2004/18 irányelv 44. cikke (2) bekezdésének első albekezdése értelmében az ajánlatkérő a 47. cikkel összhangban megkövetelheti a gazdasági és pénzügyi alkalmasság vonatkozásában egy minimális teljesítményszint elérését. Ez utóbbi cikk (1) bekezdésének b) pontjában előírja, hogy az ajánlatkérő a részvételre jelentkezőktől és az ajánlattevőktől megkövetelheti, hogy ezen alkalmasságukat mérlegük benyújtásával igazolják.

               27

               Meg kell ugyanakkor állapítani, hogy a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintje nem határozható meg a mérlegre való általános utalással. Ebből következik, hogy a 2004/18 irányelv 44. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében előírt lehetőség a 47. cikk (1) bekezdésének b) pontja esetén csak a mérleg egy vagy több elemére való utalással valósítható meg.

               28

               A 2004/18 irányelv 47. cikke meglehetősen nagy mozgásteret hagy az ajánlatkérőknek ezen elemek vonatkozásában. Ezen irányelv 48. cikkével ellentétben ugyanis, amely a műszaki és szakmai alkalmasság vonatkozásában zárt rendszert hoz létre, amely korlátozza az említett ajánlatkérők mozgásterét az értékelési és ellenőrzési módok terén, és így az e követelmények megfogalmazásával kapcsolatos lehetőségeiket is (a 2004/18 irányelvet megelőző irányelvek megfelelő rendelkezéseit illetően lásd a 76/81. sz., Transporoute et travaux ügyben 1982. február 10-én hozott ítélet [EBHT 1982., 417. o.] 8–10. és 15. pontját), a 47. cikk (4) bekezdése kifejezetten felhatalmazza az ajánlatkérőket annak meghatározására, hogy a részvételre jelentkezőknek vagy ajánlattevőknek mely igazolást kell benyújtaniuk gazdasági és pénzügyi alkalmasságuk igazolására.

               29

               E mozgástér ugyanakkor nem korlátlan. A 2004/18 irányelv 44. cikke (2) bekezdésének második albekezdése értelmében ugyanis a megkövetelt minimális teljesítményszintnek a szerződés tárgyával összefüggőnek és azzal arányosnak kell lennie. Ebből az következik, hogy a mérlegnek az ajánlatkérő által a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintjének meghatározására kiválasztott elemének (elemeinek) alkalmasnak kell lennie (lenniük) arra, hogy információt nyújtson (nyújtsanak) a gazdasági szereplő ezen alkalmasságáról, és az így meghatározott szintnek az érintett szerződés jelentőségéhez kell igazodnia abban az értelemben, hogy objektív mutatója legyen annak, hogy az adott gazdasági szereplő megfelelő gazdasági és pénzügyi helyzetben van a szerződés teljesítéséhez, anélkül azonban, hogy túlmenne az e célból ésszerűen szükséges mértéken.

               30

               Mivel a társaságok éves beszámolóira vonatkozó tagállami jogszabályok nem képezik teljes harmonizáció tárgyát, nem zárható ki, hogy e jogszabályok között eltérések legyenek a mérleg egy adott elemével kapcsolatban, amelyre való utalással az ajánlatkérő meghatározta az alkalmasság minimális szintjét. Hangsúlyozni kell ugyanakkor, hogy amint az a 47. cikke (1) bekezdése b) és c) pontjának, továbbá (5) bekezdésének szövegéből következik, a 2004/18 irányelv szerint a részvételre jelentkezők, illetve az ajánlattevők gazdasági és pénzügyi alkalmasságának igazolását illetően az ajánlatkérők jogszerűen követelhetnek meg valamely adatot akkor is, ha akár, mint az említett (1) bekezdés b) pontja szerinti esetben jogszabályi eltérés miatt, objektíve nem minden potenciális részvételre jelentkező vagy ajánlattevő képes azt benyújtani. Ennélfogva az ilyen követelmény önmagában nem tekinthető hátrányos megkülönböztetésnek.

               31

               Ebből az következik, hogy a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintjének előírása nem minősül főszabály szerint jogellenesnek pusztán azért, mert e szint elérését a mérleg egy olyan elemére való utalással kell igazolni, amely vonatkozásában a tagállamok jogszabályai eltérőek lehetnek.

               32

               Következésképpen az előterjesztett első és második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2004/18 irányelv 44. cikkének (2) bekezdését és 47. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az ajánlatkérő jogosult a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális teljesítményszintjét a mérleg egy vagy több mutatószámára való utalással meghatározni, feltéve, hogy azok objektíve megfelelnek arra, hogy információt nyújtsanak a gazdasági szereplő ezen alkalmasságáról, és hogy e szint az érintett szerződés jelentőségéhez igazodik abban az értelemben, hogy objektív mutatója annak, hogy az adott gazdasági szereplő megfelelő gazdasági és pénzügyi helyzetben van a szerződés teljesítéséhez, anélkül azonban, hogy túlmenne az e célból ésszerűen szükséges mértéken. A gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintjének előírása nem minősül főszabály szerint jogellenesnek pusztán azért, mert e szint elérését a mérleg egy olyan elemére való utalással kell igazolni, amely vonatkozásában a tagállamok jogszabályai eltérőek lehetnek.

         A harmadik kérdésről

               33

               Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2004/18 irányelv 47. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy amennyiben valamely gazdasági szereplő a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintjét azért nem éri el, mert a letelepedési helye szerinti, valamint az ajánlatkérő letelepedési helye szerinti tagállamok jogszabályai eltérőek a mérleg azon adatát illetően, amelyre való utalással e minimális alkalmassági szint meghatározásra került, elegendő, hogy e gazdasági szereplő egy másik szervezet kapacitásaira hivatkozhat e cikk (2) bekezdésének megfelelően, vagy lehetővé kell tenni számára, hogy gazdasági és pénzügyi alkalmasságát az említett cikk (5) bekezdésének megfelelően bármely egyéb megfelelő irattal igazolja.

               34

               Ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, az alapügy tárgyát képező jogszabályi eltérés nem a gazdasági követelmény által érintett mérlegadat tartalmát érinti, azaz nem a mérleg szerinti eredményt. Ugyanis mind a német, mind a magyar szabályozás előírja, hogy ez az adat figyelembe veszi az adózási időszak eredményét és a kifizetett osztalékot is. E két szabályozás azonban eltér egymástól abban, hogy a magyar jogszabály nem teszi lehetővé osztalék kifizetését vagy nyereség átadását, amennyiben annak következménye az említett mérlegadat negatívvá válása, míg a német jogszabály ezt lehetővé teszi, legalábbis a Hochtief Solutions AG-hez hasonló leányvállalatok esetében, amelyeket nyereségátadási szerződés köt az anyavállalathoz.

               35

               Az említett jogszabályi eltérés tehát arra vonatkozik, hogy a magyar jogszabállyal szemben a német jogszabály nem korlátozza az anyavállalat azon lehetőségét, hogy a leányvállalata nyereségének a részére való átadásáról döntsön, még akkor sem, ha ez az érintett leányvállalat mérleg szerinti eredményét negatívvá teszi, e nyereségátadást azonban nem is teszi kötelezővé.

               36

               Következésképpen meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy a 2004/18 irányelv 47. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy amennyiben valamely gazdasági szereplő nem képes megfelelni a gazdasági és pénzügyi alkalmasság olyan minimális szintjének, mint a gazdasági követelmény, egy olyan megállapodás miatt, amely értelmében e gazdasági szereplő a nyereségét szisztematikusan átadja az anyavállalatának, elegendő, hogy e gazdasági szereplő egy másik szervezet kapacitásaira hivatkozhat e cikk (2) bekezdésének megfelelően, vagy lehetővé kell tenni számára, hogy gazdasági és pénzügyi alkalmasságát az említett cikk (5) bekezdésének megfelelően bármely egyéb megfelelő irattal igazolja, tekintettel arra, hogy az ilyen megállapodás az említett gazdasági szereplő letelepedési helye szerinti tagállam jogszabályai alapján korlátozás nélkül köthető, míg az ajánlatkérő letelepedési helye szerinti tagállam jogszabályai szerint csak akkor kerülhet sor a nyereség átadására, ha azáltal a leányvállalat mérleg szerinti eredménye nem lesz negatív.

               37

               Úgy tűnik, hogy ilyen esetben a gazdasági szereplő arra való képtelensége, hogy a gazdasági és pénzügyi alkalmasságnak a mérleg egy adott mutatószámára való utalással meghatározott minimális szintjének megfeleljen, végső soron nem a jogszabályok eltérőségéből fakad, hanem az anyavállalat azon döntéséből, amellyel e leányvállalatot szisztematikusan a teljes nyereségének az átadására kötelezi.

               38

               Ebben az esetben az említett leányvállalat csak a 2004/18 irányelv 47. cikk (2) bekezdése szerinti lehetőséggel élhet, amely alapján más szervezet kapacitására is támaszkodhat, ez utóbbi szervezet arra vonatkozó kötelezettségvállalásának benyújtásával, hogy a szükséges erőforrások a rendelkezésére fognak állni. Meg kell állapítani, hogy ez a lehetőség különösen az ilyen helyzetekben érvényesülhet, mivel az anyavállalat így segíthet a leányvállalatának az alkalmasság minimális szintjének igazolására vonatkozó, az anyavállalat által okozott nehézségének leküzdésében.

               39

               Ennélfogva a harmadik előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2004/18 irányelv 47. cikkét úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely gazdasági szereplő nem képes megfelelni a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintjének, amely abból áll, hogy a részvételre jelentkezők, illetve az ajánlattevők mérleg szerinti eredménye az utolsó három lezárt üzleti évre vonatkozóan nem lehet több mint egy alkalommal negatív, egy olyan megállapodás miatt, amely értelmében e gazdasági szereplő a nyereségét szisztematikusan átadja az anyavállalatának, e gazdasági szereplőnek a minimális alkalmassági szintnek való megfelelés érdekében nincs más lehetősége, mint hogy egy másik szervezet kapacitásaira hivatkozzon e cikk (2) bekezdésének megfelelően. E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy az említett gazdasági szereplő letelepedési helye szerinti tagállam, illetve az ajánlatkérő letelepedési helye szerinti tagállam jogszabályai eltérőek a tekintetben, hogy az ilyen megállapodás az előbbi tagállam jogszabályai alapján korlátozás nélkül köthető, míg az utóbbi tagállam jogszabályai szerint csak akkor kerülhet sor a nyereség átadására, ha azáltal a leányvállalat mérleg szerinti eredménye nem lesz negatív.

         A költségekről

               40

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31-i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 44. cikkének (2) bekezdését és 47. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az ajánlatkérő jogosult a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális teljesítményszintjét a mérleg egy vagy több mutatószámára való utalással meghatározni, feltéve, hogy azok objektíve megfelelnek arra, hogy információt nyújtsanak a gazdasági szereplő ezen alkalmasságáról, és hogy e szint az érintett szerződés jelentőségéhez igazodik abban az értelemben, hogy objektív mutatója annak, hogy az adott gazdasági szereplő megfelelő gazdasági és pénzügyi helyzetben van a szerződés teljesítéséhez, anélkül azonban, hogy túlmenne az e célból ésszerűen szükséges mértéken. A gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintjének előírása nem minősül főszabály szerint jogellenesnek pusztán azért, mert e szint elérését a mérleg egy olyan elemére való utalással kell igazolni, amely vonatkozásában a tagállamok jogszabályai eltérőek lehetnek.

                           2)

                           A 2004/18 irányelv 47. cikkét úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely gazdasági szereplő nem képes megfelelni a gazdasági és pénzügyi alkalmasság minimális szintjének, amely abból áll, hogy a részvételre jelentkezők, illetve az ajánlattevők mérleg szerinti eredménye az utolsó három lezárt üzleti évre vonatkozóan nem lehet több mint egy alkalommal negatív, egy olyan megállapodás miatt, amely értelmében e gazdasági szereplő a nyereségét szisztematikusan átadja az anyavállalatának, e gazdasági szereplőnek a minimális alkalmassági szintnek való megfelelés érdekében nincs más lehetősége, mint hogy egy másik szervezet kapacitásaira hivatkozzon e cikk (2) bekezdésének megfelelően. E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy az említett gazdasági szereplő letelepedési helye szerinti tagállam, illetve az ajánlatkérő letelepedési helye szerinti tagállam jogszabályai eltérőek a tekintetben, hogy az ilyen megállapodás az előbbi tagállam jogszabályai alapján korlátozás nélkül köthető, míg az utóbbi tagállam jogszabályai szerint csak akkor kerülhet sor a nyereség átadására, ha azáltal a leányvállalat mérleg szerinti eredménye nem lesz negatív.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: magyar.


A Bíróság (hatodik tanács) június 18.-i ítélete: 1998. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Portugál Köztársaság. # Kötelezettségszegés. # C-183/97. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) július 9.-i ítélete: 1987. # Maria Frascogna kontra Caisse des dépôts et consignations. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Franciaország. # Szociális biztonság. # 256/86. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (második tanács), 2016. október 4.#Lidl Stiftung & Co. KG kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – A Castello európai uniós szóvédjegy bejelentése – A korábbi Castelló nemzeti és európai uniós ábrás védjegyek – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-549/14. sz. ügy.


A Bíróság november 7.-i ítélete: 2000. # Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV kontra Warsteiner Brauerei Haus Cramer GmbH & Co. KG. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesgerichtshof - Németország. # C-312/98. sz. ügy


A Bíróság 1989. május 11-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Áruk szabad mozgása. # 52/88. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (harmadik tanács), 2017. október 19.#Belén Bernaldo de Quirós kontra Európai Bizottság.#Közszolgálat – Tisztviselők – Beosztás – Egységvezetői álláshelyről tanácsadó álláshelyre való áthelyezés – Szolgálati érdek – Hatáskörrel való visszaélés – Meghallgatáshoz való jog és gondoskodási kötelezettség – A munkakörök egyenértékűségének elve.#T-649/16. sz. ügy.


A Közszolgálati Törvényszék ítélete (második tanács), 2016. június 28.#Andrea Lorenzet kontra Európai Repülésbiztonsági Ügynökség.#Közszolgálat – Ideiglenes alkalmazottak – Az EAAF 2. cikkének f) pontja – Határozatlan idejű szerződés – Fizetés nélküli szabadság – Személyes okokkal indokolt szabadság – A fizetés nélküli szabadság egy további évvel történő meghosszabbításának megtagadása – Az EAAF 52. cikke.#F-144/15. sz. ügy.


A Bíróság 1987. november 12-i ítélete. # Amro Aandelen Fonds kontra Inspecteur der Registratie en Successie. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof Amsterdam - Hollandia. # 112/86. sz. ügy


A Törvényszék (második tanács) 2013. január 29-i ítélete. # Thomas Müller kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A Sunless közösségi ábrás védjegy bejelentése - SUNLESS és LONCAR-SUNLESS korábbi közösségi szóvédjegyek - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - Megjelölések hasonlósága - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-662/11. sz. ügy


title: A Törvényszék (második tanács) 2011. június 28-i ítélete. # ATB Norte, SL kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A BRICO CENTER Garden közösségi ábrás védjegy bejelentése - Az ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro és CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro korábbi közösségi ábrás védjegyek - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-479/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (második tanács) 2011. június 28‑i ítélete – ATB Norte kontra OHIM – Bricocenter Italia (BRICO CENTER Garden)
      (T‑479/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A BRICO CENTER Garden közösségi ábrás védjegy bejelentése – Az ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro és CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro korábbi közösségi ábrás védjegyek – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 25., 33–34., 57., 66–67. pont)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának az ATB Norte, SL és a Bricocenter Italia Srl közötti felszólalási eljárással kapcsolatban
                  2009. szeptember 24‑én hozott határozata (R 1044/2008‑4. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Bricocenter Italia Srl.

               Az érintett közösségi védjegy:

               A BRICOCENTER Garden ábrás védjegy a 35. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában (4935144. sz. védjegybejelentés).

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               ATB Norte, SL.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               Az ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro és a CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro, 989.046. sz. és 3262623. sz. korábbi közösségi
                  ábrás védjegyek a 35., 37. és 39. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalásnak helyt adott.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a megtámadott határozatot hatályon kívül helyezte és a felszólalást teljes egészében elutasította.

      Rendelkező rész
      1)         A Törvényszék a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsának
         2009. szeptember 24‑én hozott határozatát (R 1044/2008‑4. sz. ügy) hatályon kívül helyezi abban a részében, amely helyt adott
         a Bricocenter Italia Srl‑nek a közösségi védjegybejelentésben érintett „reklámozás”, „kereskedelmi ügyletek” és „kereskedelmi
         adminisztráció” szolgáltatások vonatkozásában a fellebbezési tanácsnál előterjesztett fellebbezésének.

      2)         A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)         Az ATB Norte, SL, a Bricocenter Italia és az OHIM maguk viselik a Törvényszék előtti eljárásban felmerült saját költségeiket.