title: A Bíróság (első tanács) 2009. július 2-i ítélete.#Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) kontra Cul de Sac Espacio Creativo SL és Acierta Product & Position SA.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria - Spanyolország.#6/2002/EK rendelet - Közösségi formatervezési minták - 14. és 88. cikk - Közösségi formatervezésiminta-oltalom jogosultja - Lajstromozás nélküli formatervezési minta - Megbízás alapján megalkotott közösségi formatervezési mintákra.#C-32/08. sz. ügy.

text:
      C‑32/08. sz. ügy
      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      kontra
      Cul de Sac Espacio Creativo SL
      és
      Acierta Product & Position SA
      (a Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem)

      „6/2002/EK rendelet – Közösségi formatervezési minták – 14. és 88. cikk – Közösségi formatervezésiminta-oltalom jogosultja – Lajstromozás nélküli formatervezési minta – Megbízás alapján megalkotott közösségi formatervezési minta”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi formatervezési minták – A közösségi formatervezésiminta-oltalomhoz való jog – Munkaviszony keretében megalkotott
            formatervezési minták – Hatály
      (6/2002 tanácsi rendelet, 14. cikk, (3) bekezdés)
      2.        Közösségi formatervezési minták – A közösségi formatervezésiminta-oltalomhoz való jog – A közösségi formatervezésiminta-oltalomhoz
            való jognak a szerzőről annak jogutódjára történő átruházása
      (6/2002 tanácsi rendelet, 14. cikk, (1) bekezdés)
      1.        A közösségi formatervezési mintáról szóló 6/2002 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése – amely szerint a közösségi formatervezésiminta‑oltalmi
         igény a munkáltatót illeti meg, ha a mintát munkaviszonyból eredő kötelességének teljesítéseként vagy munkáltatója utasításait
         követve alkalmazott alkotta meg, feltéve hogy a felek eltérően nem állapodtak meg, vagy az adott ország jogszabályai másként
         nem rendelkeznek – nem vonatkozik a megbízás alapján megalkotott közösségi formatervezési mintákra.

      Ugyanis a közösségi jogalkotó a rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében foglalt különös szabályozásban a szerződéses jogviszonyok
         sajátos típusát, a munkaviszonyt kívánta meghatározni, ami kizárja azt, hogy ezt a bekezdést más szerződéses jogviszonyra
         – így például a megbízás alapján megalkotott közösségi formatervezési mintákra vonatkozó jogviszonyra – is alkalmazni lehessen.

      (vö. 44., 51., 55. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az olyan esetben, amelyben egyrészt megbízás alapján megalkotott, lajstromozás nélküli közösségi formatervezési mintákról
         van szó, másrészt a nemzeti jog az ilyen formatervezési mintákat nem minősíti azonosnak a munkaviszony keretében megalkotott
         formatervezési mintákkal, a 6/2002 rendelet 14. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a közösségi formatervezésiminta-oltalomhoz
         való jog a szerzőt illeti meg, amennyiben szerződéssel nem ruházták át azt a jogutódjára.

      Ugyanis a formatervezésiminta‑oltalomhoz való jognak a rendelet 14. cikkének (1) bekezdése értelmében a szerzőről annak jogutódjára
         történő szerződéses átruházásának lehetősége mind a 14. cikk szövegével, mind a rendelet céljával összhangban áll. E tekintetben
         a közösségi formatervezésiminta‑oltalom intézményének a Közösség valamennyi iparágának szükségleteihez való igazítása a közösségi
         formatervezésiminta‑oltalom szerződéses átruházásával elősegítheti a közösségi formatervezésiminta‑oltalomból eredő jogoknak
         a Közösség területének egészén történő hatékony érvényesíthetőségét. Továbbá a formatervezési minták fokozott oltalma nem
         csupán azt segíti elő, hogy az egyes szerzők szakterületükön hozzájáruljanak a kiemelkedő minőség Közösségen belüli eléréséhez,
         hanem új termékek bevezetésére és fejlesztésére, valamint az előállításukra irányuló befektetésekre is ösztönöz.

      A nemzeti bíróságnak kell azonban az ilyen szerződés tartalmát megvizsgálnia, és e tekintetben megállapítania, hogy az adott
         esetben a lajstromozás nélküli formatervezési minta oltalma tényleg átszállt‑e a szerzőről annak jogutódjára, ezen vizsgálat
         keretében alkalmazva a szerződésekre vonatkozó jogszabályokat annak megállapítása céljából, hogy a rendelet 14. cikkének (1) bekezdése
         alapján kit illet meg a lajstromozás nélküli közösségi formatervezési minta oltalma.

      (vö. 62., 77–82. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. július 2.(*)

      „6/2002/EK rendelet – Közösségi formatervezési minták – 14. és 88. cikk – Közösségi formatervezésiminta-oltalom jogosultja – Lajstromozás nélküli formatervezési minta – Megbízás alapján megalkotott közösségi formatervezési minták”
      A C‑32/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Juzgado de lo Mercantil n° 1
         de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria (Spanyolország) a Bírósághoz 2008. január 28‑án érkezett, 2008. január 18‑i határozatával
         terjesztett elő az előtte

      a Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      és
      a Cul de Sac Espacio Creativo SL,

      az Acierta Product & Position SA
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, M. Ilešič (előadó), A. Tizzano, A. Borg Barthet és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. január 29‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) képviseletében J. Sanmartín Sanmartín abogada,
      –        a Cul de Sac Espacio Creativo SL képviseletében O. L. Herreros Chico abogado,
      –        az Acierta Product & Position SA képviseletében T. Sánchez Morgado abogada,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében I. Rao, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Malynicz barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében I. Martínez del Peral és H. Krämer, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. március 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közösségi formatervezési mintáról szóló, 2001. december 12‑i 6/2002/EK tanácsi
         rendelet (HL 2002. L 3., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 27. kötet, 142. o.) (a továbbiakban: rendelet) 14. cikke
         (1) és (3) bekezdésének, valamint 88. cikke (2) bekezdésének értelmezésére irányul.

      2        Ezt a kérelmet a Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (a továbbiakban: FEIA) és a Cul de Sac Espacio Creativo
         SL (a továbbiakban: Cul de Sac), valamint az Acierta Product & Position SA (a továbbiakban: Acierta) társaság közötti, faliórák
         közösségi formatervezésiminta‑jogosultságára vonatkozó jogvitában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A rendelet (1) preambulumbekezdéséből következik, hogy a rendelet célja „a Közösség egész területén egységes hatályú és azonos
         oltalomban részesülő közösségi formatervezésiminta‑oltalom megszerzésének egységes rendszer[ének]” kialakítása.

      4        A rendelet (8) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Ennélfogva egy könnyebben hozzáférhető formatervezésiminta‑oltalmi rendszer, amely igazodik a belső piac igényeihez, nélkülözhetetlen
         a közösségi gazdaság számára.”

      5        A rendelet (9) preambulumbekezdése így szól:

      „E rendeletnek a formatervezésiminta‑oltalmi jogra vonatkozó alapvető rendelkezéseit a [formatervezési minták oltalmáról szóló,
         1998. október 13‑i] 98/71/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [HL L 289., 28. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet,
         21. kötet, 120. o.] megfelelő rendelkezéseivel összhangba kell hozni.”

      6        A rendelet (16) preambulumbekezdése értelmében:

      „[A Közösség] [e]gyes [iparágai] nagy mennyiségű formatervezési mintát állítanak elő gyakran rövid piaci életű termékekre
         nézve, amelyek esetén a lajstromozási alakszerűségek terhe nélküli oltalomszerzés előnyt jelent, és az oltalom időtartamának
         csekélyebb a jelentősége. […]”

      7        A rendelet (21) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:

      […] Helyénvaló […], hogy a lajstromozás nélküli közösségi formatervezésiminta‑oltalom csak az utánzással szembeni fellépést
         biztosító jogot teremtsen. […]”

      8        A rendelet (25) preambulumbekezdése a következőképpen hangzik:

      „Azok az iparágak, amelyek rövid idő alatt nagy számban állítanak elő várhatóan rövid életű olyan formatervezési mintákat,
         amelyek közül csak néhány kerül kereskedelmi forgalomba, a lajstromozás nélküli közösségi formatervezésiminta‑oltalom alkalmazásával
         előnyre tesznek szert. Emellett ezeknek az ágazatoknak is szükségük van a lajstromozott közösségi formatervezésiminta‑oltalom
         egyszerűsített igénybevételének lehetőségére. Ezt az igényt több formatervezési minta egyetlen, többes bejelentésbe történő
         foglalásának lehetősége elégítheti ki. A többes bejelentésbe foglalt formatervezési mintákat azonban […] az átruházás […]
         tekintetében egymástól függetlennek kell tekinteni.”

      9        A rendelet (31) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „E rendelet nem zárja ki a tagállamok iparjogvédelmi vagy egyéb irányadó jogszabályainak a közösségi formatervezésiminta‑oltalomban
         részesülő mintákra történő alkalmazását; ilyen rendelkezések lehetnek a lajstromozással vagy anélkül keletkező formatervezésiminta‑oltalmi
         jogokra […] vonatkozó rendelkezések.”

      10      A rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében:

      „A formatervezési minta oltalomban részesül:
      a) »lajstromozás nélkül oltalomban részesülő közösségi formatervezési mintaként«, ha az e rendeletben előírt módon jutott
         nyilvánosságra”.

      11      Az 1. cikk (3) bekezdése értelmében pedig:

      „A közösségi formatervezésiminta‑oltalom egységes jellegű, és a Közösség egész területén azonos hatályú. A formatervezési
         minta csak a Közösség egésze tekintetében […] ruházható át […]. Ha e rendelet eltérően nem rendelkezik, ezt az elvet és jogkövetkezményeit
         kell alkalmazni.”

      12      A rendelet „A formatervezési mintákra vonatkozó jog” címet viselő II. címében szerepel különösen „Az oltalmazhatóság feltételei”
         címet viselő, a 3–9. cikket tartalmazó 1. szakasz, „A közösségi formatervezésiminta-oltalomhoz való jog” címet viselő, a 14–18. cikket
         tartalmazó 3. szakasz, és a „Megsemmisítés” címet viselő, a 24–36. cikket tartalmazó 5. szakasz.

      13      A 3. cikk a) pontja értelmében „formatervezési minta” „a termék egészének vagy részének megjelenése, amelyet magának a terméknek,
         illetve a díszítésének külső jellegzetességei – különösen a rajzolat, a körvonalak, a színek, az alak, a felület, illetve
         az anyagok jellegzetességei – eredményeznek”.

      14      A rendelet „A lajstromozás nélküli mintaoltalom kezdete és időtartama” címet viselő 11. cikke (1) bekezdésében a következőképpen
         rendelkezik:

      „Az a formatervezési minta, amely megfelel az 1. szakaszban meghatározott követelményeknek, lajstromozás nélkül részesül oltalomban
         attól a naptól számított hároméves időtartamra, amelyen a Közösségben először jutott nyilvánosságra.”

      15      A rendelet „A közösségi formatervezésiminta‑oltalomhoz való jog” címet viselő 14. cikke (1) és (3) bekezdésében a következőképpen
         rendelkezik:

      „(1)      A közösségi formatervezésiminta‑oltalom a szerzőt vagy jogutódját illeti meg.
      […]
      (3)      Ha a mintát munkaviszonyból eredő kötelességének teljesítéseként vagy munkáltatója utasításait követve alkalmazott alkotta
         meg, a közösségi formatervezésiminta‑oltalmi igény a munkáltatót illeti meg, feltéve hogy a felek eltérően nem állapodtak
         meg, vagy az adott ország jogszabályai másként nem rendelkeznek.”

      16      A rendelet „A közösségi formatervezésiminta‑oltalom tartalma” címet viselő 19. cikke (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:

      „A lajstromozás nélküli mintaoltalom esetén a mintaoltalom jogosultja csak akkor léphet fel az (1) bekezdésben említett cselekmények
         megakadályozása érdekében, ha az engedély nélküli hasznosítás az oltalom alatt álló minta utánzásának következménye.”

      17      A rendelet „Megsemmisítési okok” címet viselő 25. cikke (1) bekezdésének c) pontjában úgy rendelkezik, hogy a közösségi formatervezésiminta‑oltalmat
         csak akkor lehet megsemmisíteni, „ha bírósági határozat értelmében a közösségi formatervezésiminta‑oltalmat nem annak adták
         meg, akit az a 14. cikk szerint megillet”.

      18      „A közösségi formatervezésiminta‑oltalom nemzeti formatervezésiminta‑oltalomnak tekintése” címet viselő 27. cikk (1) bekezdésében
         a következőket mondja ki:

      „Ha a 28., a 29., a 30., a 31. és a 32. cikk másként nem rendelkezik, a közösségi formatervezésiminta‑oltalmat mint a tulajdon
         tárgyát – teljes egészében és a Közösség egész területére nézve – úgy kell tekinteni, mint az abban a tagállamban megadott
         nemzeti formatervezésiminta‑oltalmat, ahol – a kérdéses időpontban –

      a)      a jogosult székhelye vagy lakóhelye van; vagy
      b)      a jogosult telephellyel rendelkezik, ha az a) pont nem alkalmazható.”
      19      A rendelet „Joghatóság és eljárás a közösségi formatervezésiminta‑oltalommal összefüggő jogvitákban” címet viselő IX. címe
         tartalmazza „A közösségi formatervezésiminta‑oltalom bitorlásával és érvényességével összefüggő jogviták” címet viselő 2. szakaszt,
         amelyben a 88. cikk szerepel.

      20      Az „Alkalmazandó jog” címet viselő 88. cikk (1) és (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A közösségi formatervezésiminta‑oltalmi bíróság e rendelet rendelkezéseit alkalmazza.
      (2)      Minden olyan kérdésben, amelyről e rendelet nem rendelkezik, a közösségi formatervezésiminta‑oltalmi bíróság nemzeti jogát
         alkalmazza, nemzetközi magánjogát is ideértve.”

      21      „A nemzeti jog szerinti más oltalmi formákhoz való viszony” címet viselő 96. cikk (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:

      „E rendelet rendelkezései nem érintik a Közösség, illetve az érintett tagállam jogszabályainak a lajstromozás nélkül oltalomban
         részesülő formatervezési mintákra […] vonatkozó rendelkezéseit.”

      22      A 98/71 rendelet célja (3) preambulumbekezdése értelmében a tagállamok formatervezésiminta‑oltalmi jogszabályainak közelítése.

      23      Ezen irányelv 2. cikke szerint a rendelet többek között a tagállamok központi iparjogvédelmi hivatalainál vagy a Benelux Mintaoltalmi
         Hivatalnál lajstromozott formatervezési mintákra alkalmazandó.

      24      A 98/71 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében:

      „A formatervezési minta lajstromozását meg kell tagadni, illetve a minta lajstromozása esetén a mintaoltalmat meg kell semmisíteni,
         ha

      […]
      c)      a bejelentőt, illetve a mintaoltalom jogosultját az érintett tagállam joga szerint a mintaoltalom nem illeti meg […]”.
       A nemzeti szabályozás
      25      A Ley 20/2003 de 7 de julio de Protección Jurídica del Diseño Industrial (az ipari formatervezési minta oltalmáról szóló,
         2003. július 7‑i törvény) (a BOE 2003. július 8‑i 162. száma, 26348. o.; a továbbiakban: LPJDI) csak a lajstromozott formatervezési
         minták oltalmára vonatkozik.

      26      Az LPJDI 14. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] formatervezési minta lajstromozásához való jog a szerzőt vagy
         jogutódját illeti meg”.

      27      Az LPJDI „Munkaviszonyban, illetve szolgáltatásnyújtásra irányuló jogviszonyban elkészített minták” címet viselő 15. cikke
         a következőképpen rendelkezik:

      „Ha a minta munkaviszonyból eredő kötelességének teljesítéseként vagy a munkáltatója, illetve munkáltatója utasításaira alkalmazott
         alkotta meg, illetve szolgáltatásnyújtásra irányuló jogviszonyban megrendelésre készült, a lajstromozáshoz való jog a munkáltatót,
         illetve a minta megalkotására megbízást adó szerződő felet illeti, kivéve, ha a szerződés másként nem rendelkezik.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      28      A FEIA kidolgozta a „D’ARTES” elnevezésű projektet, amelynek keretében ötven, különböző ágazatokba tartozó kézműves műhely
         az adott ágazat szakembere által megalkotott formaterv segítségével, értékesítés céljából, tárgyakból álló sorozatokat készíthetett.

      29      Az AC&G S.A. (a továbbiakban: AC&G) volt az a társaság, amely mint a projekt felügyelője meghatározta a D’ARTES projekt tényleges
         feltételeit, továbbá őt bízták meg a formatervezők kiválasztásával és azzal, hogy megállapodást kössön velük.

      30      Az AC&G a spanyol munka törvénykönyve hatálya alá nem tartozó, szóbeli szerződést kötött a Cul de Sac társasággal, amely arra
         kötelezte a Cul de Sac‑ot, hogy készítsen el egy formatervet, és nyújtson technikai segítséget egy kézművesnek egy új terméksorozat
         megvalósításához. A szolgáltatásért a Cul de Sac 1800 euró plusz HÉA összeget kapott az AC&G‑től.

      31      A Cul de Sac megtervezett egy (kakukkos) falióra‑sorozatot, amelyet a D’ARTES projekt keretében Verónica Palomares kézműves
         alkotott meg, és amelyet „Santamaría” sorozatnéven 2005. áprilisában kezdtek értékesíteni.

      32      A Cul de Sac és az Acierta ezt követően „TIMELESS” sorozatnéven gyártott és hozott forgalomba kakukkos órákat.

      33      Miután a FEIA úgy ítélte meg, hogy ezek a kakukkos órák a „Santamaría” sorozatból álló, lajstromozás nélküli közösségi formatervezési
         minták utánzatának minősülnek, amelyek jogosultjának tartja magát tekintettel arra, hogy ő a D’ARTES projekt szponzora és
         fő finanszírozója, és az AC&G átengedte neki a D’ARTES projekt első részében kivitelezett termékek felhasználásának kizárólagos
         jogait, elsődlegesen az említett közösségi formatervezési minták bitorlásáért, másodlagosan pedig tisztességtelen versenymagatartás
         miatt beperelte a Cul de Sac‑ot és az Aciertát.

      34      A FEIA többek között arra hivatkozik, hogy az LPJDI 15. cikke alapján őt illeti meg a „Santamaría” sorozatba tartozó órákra
         vonatkozó, lajstromozás nélküli közösségi formatervezésiminta‑jogosultság, mivel a formatervezési mintákat a Cul de Sac a
         FEIA „látható” megbízottjaként eljáró AC&G megrendelésének eleget téve, ellenszolgáltatás fejében nyújtott szolgáltatás keretében
         alkotta meg.

      35      A Cul de Sac és az Acierta vitatja, hogy az AC&G és/vagy a FEIA lennének az említett formatervezési minták jogosultjai, és
         ennélfogva a FEIA kereshetőségi jogát is vitatják.

      36      A Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria úgy ítéli meg, hogy a FEIA csak akkor hivatkozhat az
         alapeljárásban szereplő formatervezésiminta‑oltalmak jogosultságára, ha a jogosultságot neki átengedő AC&G maga is jogosultja
         volt a nevezett formatervezésiminta‑oltalmaknak.

      37      Ilyen feltételek mellett a Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria az eljárást felfüggesztette,
         és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A 6/2002 rendelet 14. cikkének (3) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az csak az olyan munkaviszony keretében megalkotott
         formatervezési mintákra vonatkozik, amelyben az alkotót/szerzőt a munkajog hatálya alá tartozó, a függőség és a más személy
         javára történő munkavégzés elemeit magában foglaló szerződés köti, vagy

      2)      a 6/2002 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében szereplő „alkalmazott” és „munkáltató” kifejezéseket lehet‑e olyan tágan értelmezni,
         hogy ezek a munkaviszonytól eltérő olyan tényállásokat is magukban foglalnak, mint például az olyan jogviszonyok, amelyekben
         egy polgári jogi/kereskedelmi szerződés alapján (tehát függőség, más személy javára történő munkavégzés és rendszeresség nélkül)
         valaki (a szerző) meghatározott ár fejében köteles egy másik személy számára formatervezési mintát készíteni, és ez a megbízót
         illeti, kivéve, ha a felek nem állapodnak meg eltérően?

      3)      A második kérdésre adott nemleges válasz esetén, mivel a munkaviszony keretében megalkotott formatervezési minták és a nem
         munkaviszony keretében megalkotott formatervezési minták tényállásait eltérő ténybeli körülményekként kell kezelni:

      a)      A 6/2002 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésében foglalt általános szabályt kell‑e alkalmazni, következésképpen azt kell‑e
         megállapítani, hogy a formatervezési minták oltalma – a felek eltérő megállapodása hiányában – a szerzőt illeti meg, vagy

      b)      a közösségi formatervezésiminta‑oltalmi bíróságnak a 6/2002 rendelet 88. cikke (2) bekezdésének értelmében a formatervezési
         minták oltalmára vonatkozó nemzeti jogszabályokat kell alkalmaznia?

      4)      Amennyiben a nemzeti jogszabályokat kell alkalmazni, és azok (mint az a spanyol jogban) a munkaviszony keretében megalkotott
         formatervezési mintákkal (amelyek oltalma eltérő megállapodás hiányában a munkáltatót illeti meg) azonosnak minősítik a megbízás
         alapján megalkotott formatervezési mintákat (amelyek oltalma eltérő megállapodás hiányában a megbízót illeti meg), lehetséges‑e
         a nemzeti jog alkalmazása?

      5)      A negyedik kérdésre adott igenlő válasz esetén e megoldás (a formatervezésiminta‑oltalom eltérő megállapodás hiányában a megbízót
         illeti) nem lenne‑e ellentétes a második kérdésre adott nemleges válasszal?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       A rendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatályára vonatkozó első és második kérdésről
      38      A kérdést előterjesztő bíróság ezen kérdései, amelyeket együttesen kell vizsgálni, lényegében arra irányulnak, hogy a rendelet
         14. cikkének (3) bekezdése a megbízás alapján, tehát munkaviszonyon kívül megalkotott formatervezési mintákra is alkalmazandó‑e.

       A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      39      A FEIA és az Egyesült Királyság Kormánya úgy nyilatkozott, hogy a rendelet 14. cikkének (3) bekezdését kell alkalmazni a megbízás
         alapján megalkotott formatervezési mintákra, mivel ezt a rendelkezést és különösen az „alkalmazott” és „munkáltató” e rendelkezésben
         szereplő fogalmát nem csak az említett rendelkezés szövegére tekintettel, hanem rendszertanilag és teleologikusan is kell
         értelmezni.

      40      Az Európai Közösségek Bizottsága, a Cul de Sac és az Acierta ezzel szemben úgy véli, hogy a rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében
         foglalt szabály kizárólag az alárendeltségen alapuló munkaviszonyban megalkotott formatervezési mintákra alkalmazandó.

      41      Az Acierta és a Bizottság ezenkívül rámutat arra, hogy a 14. cikk (3) bekezdése eltérést vagy kivételt állapít meg a 14. cikk
         (1) bekezdésében foglalt főszabály alól, és mint ilyen nem értelmezhető kiterjesztően, és nem alkalmazható analógia útján
         olyan esetekre, amelyekről nem rendelkezik kifejezetten.

      42      A Bizottság végül úgy véli, hogy a rendelet előkészítő munkálatai és az elfogadására irányuló eljárás is alátámasztja a javasolt
         értelmezést, és összhangban áll a nemzetközi és a közösségi iparjogvédelmi szabályozással.

       A Bíróság válasza
      43      Amint az a rendelet 14. cikkének (1) bekezdéséből következik, a közösségi formatervezésiminta‑oltalom a szerzőt vagy jogutódját
         illeti meg.

      44      A 14. cikk (3) bekezdéséből viszont az tűnik ki, hogy a közösségi formatervezésiminta‑oltalmi igény a munkáltatót illeti meg,
         ha a mintát munkaviszonyból eredő kötelességének teljesítéseként vagy munkáltatója utasításait követve alkalmazott alkotta
         meg, feltéve hogy a felek eltérően nem állapodtak meg, vagy az adott ország jogszabályai másként nem rendelkeznek.

      45      Ezért el kell utasítani a FEIA és az Egyesült Királyság azon érvelését, amely szerint többek között a „munkáltató” és az „alkalmazott”
         említett bekezdésben található fogalmát szélesen, a megbízás alapján megalkotott formatervezési mintákra is kiterjedően kell
         értelmezni.

      46      E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a közösségi jogalkotó ebben a bekezdésben különös szabályozást állapít meg a munkaviszony
         keretében megalkotott formatervezési mintákra vonatkozóan.

      47      Ez különösen abból ered, hogy a közösségi jogalkotó az említett bekezdés szövegezésekor úgy döntött, hogy a munkaviszony keretében
         megalkotott közösségi formatervezési minta oltalmának jogosultját a „munkáltató” kifejezéssel, nem pedig a határozottan tágabb
         értelmű „megbízó” szóval jelöli.

      48      A rendelet 14. cikkének (3) bekezdéséből egyébként kitűnik, hogy a „munkáltató” lesz a közösségi formatervezésiminta‑oltalom
         jogosultja, ha az „alkalmazott” a mintát munkaviszonyból eredő kötelességének teljesítéseként vagy munkáltatója utasításait
         követve alkotta meg.

      49      Az „alkalmazott” szóval kapcsolatban azt is meg kell állapítani, hogy a közösségi jogalkotó az említett rendelkezésben nem
         a határozottan tágabb értelmű „megbízott” szót használja arra a személyre, aki formatervezési mintát alkot meg. Az „alkalmazott”
         fogalma ezért olyan személyt jelöl, aki a közösségi formatervezési minta megalkotásakor munkaviszony keretében alá van rendelve
         a „munkáltatójának”.

      50      Az említett bekezdés azon részével kapcsolatban, hogy „feltéve hogy a felek eltérően nem állapodtak meg, vagy az adott ország
         jogszabályai másként nem rendelkeznek”, meg kell állapítani, hogy ez a rész egyrészt lehetővé teszi a munkaszerződést kötő
         feleknek, hogy az „alkalmazottat” jelöljék meg a közösségi formatervezésiminta‑oltalom jogosultjaként, másrészt lehetőséget
         ad a tagállamoknak arra, hogy nemzeti jogszabályaikban úgy rendelkezzenek, hogy az „alkalmazottat” illeti meg a közösségi
         formatervezési minta oltalma, feltéve mindkét esetben, hogy a formatervezési mintát munkaviszony keretében alkották meg.

      51      Következésképpen a közösségi jogalkotó a rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében foglalt különös szabályozásban a szerződéses
         jogviszonyok sajátos típusát, a munkaviszonyt kívánta meghatározni, ami kizárja azt, hogy ezt a bekezdést más szerződéses
         jogviszonyra – így például a megbízás alapján megalkotott közösségi formatervezési mintákra vonatkozó jogviszonyra – is alkalmazni
         lehessen.

      52      Ezt az értelmezést a rendelet előkészítő munkálatai is alátámasztják.

      53      A Bizottság e tekintetben arra hivatkozik, hogy a közösségi formatervezési mintáról szóló, európai parlamenti és tanácsi rendelethez
         készült, 1993. december 3‑i javaslat (COM (93) 342 végleges) indokolása kifejti, hogy a munkáltató a közösségi formatervezésiminta‑oltalom
         jogosultja, ha a mintát munkaszerződésből eredő kötelességének teljesítéseként egy alkalmazott alkotta meg.

      54      A Bizottság szerint és a főtanácsnok indítványának 27–32. pontjából következően továbbá igaz, hogy a rendeletre vonatkozó
         bizottsági javaslat első előzetes tervezete az alkalmazott által megalkotott közösségi formatervezési minta oltalmának jogosultságára
         vonatkozó rendelkezésen kívül olyan rendelkezést is tartalmazott, amely kifejezetten a megbízás alapján megalkotott formatervezési
         minták oltalmának jogosultságára vonatkozott, ez a rendelkezés végül azonban nem került bele a rendeletbe.

      55      A fenti megállapítások összességére tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a rendelet 14. cikkének
         (3) bekezdése nem alkalmazandó a megbízás alapján megalkotott közösségi formatervezési mintákra.

       A harmadik kérdésnek a rendelet 14. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó a) pontjáról
      56      A kérdést előterjesztő bíróság ezen kérdése lényegében arra irányul, hogy a rendelet 14. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e
         értelmezni, hogy a közösségi formatervezési minta oltalma a szerzőt illeti meg, amennyiben szerződéssel nem ruházták át azt
         a jogutódjára.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      57      A FEIA úgy ítéli meg, hogy a 14. cikket összességében a rendelet céljaira és a jogalkotó azon szándékára tekintettel kell
         értelmezni, hogy csak minimális szabályozást hozzon létre az adott területen. Konkrétan egyrészt a rendelet 27., 88. és 96. cikkére
         hivatkozik, amelyek a nemzeti jogszabályokra hivatkoznak, és megengedik, hogy azok a formatervezési mintáknak a rendeletben
         foglaltnál kiterjedtebb oltalmat biztosítsanak, másrészt a rendelet (6), (8) és (9) preambulumbekezdésére utal, amelyek a
         szubszidiaritás és az arányosság elvének tiszteletben tartásához kapcsolódó követelményekre emlékeztetnek, és meghatározzák
         azt a célt, hogy a rendelet anyagi jogi rendelkezéseit összhangba kell hozni a 98/71 irányelv megfelelő rendelkezéseivel.

      58      A FEIA ezenkívül azt javasolja, hogy a „jogutódnak” a rendelet 14. cikkének (1) bekezdésében szereplő fogalmát azokra a különböző
         lehetőségekre való utalásként kell értelmezni, amelyek a tagállami jogszabályok szerint a formatervezésiminta‑oltalom megszerzésére
         vonatkozóan fennállnak, ideértve az LPJDI által a formatervezési minta megrendelője számára biztosított lehetőséget is.

      59      A Bizottság, az Acierta és a Cul de Sac szerint a rendelet 14. cikkének (1) bekezdése általános rendelkezést tartalmaz arra
         vonatkozóan, hogy a formatervezési minta oltalma a szerzőt illeti meg. E szabály alól egyetlen kivétel van, amely a (3) bekezdésben
         szerepel, és kizárólag az alárendeltségen alapuló munkaviszonyban, az alkalmazott által megalkotott formatervezési mintákra
         vonatkozik. A rendeletben tehát nem található joghézag a közösségi formatervezésiminta‑oltalom jogosultjának meghatározását
         illetően.

      60      Az Acierta és a Cul de Sac kifejti, hogy a közösségi formatervezési minta oltalma szerződéssel átruházható a jogutódra.

      61      Az Egyesült Királyság Kormánya arra hivatkozik, hogy a rendelet 14. cikkének (1) bekezdése nem rendelkezik a megbízás alapján
         megalkotott formatervezési minta jogosultjáról. Ezért azon az állásponton van, hogy a tagállamok a rendelet (31) preambulumbekezdése
         és 88. cikkének (2) bekezdése alapján a lajstromozás nélküli formatervezési mintákra vonatkozó nemzeti jogszabályaikat alkalmazhatják.

       A Bíróság válasza
      62      Először is emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ügyben a Bíróság csak azzal az esettel foglalkozik, amelyben egyrészt megbízás
         alapján megalkotott, lajstromozás nélküli közösségi formatervezési mintákról van szó, másrészt arra, hogy az LPJDI az ilyen
         formatervezési mintákat nem minősíti azonosnak a munkaviszony keretében megalkotott formatervezési mintákkal.

      63      Továbbá a közösségi jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének
         és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó közösségi jogi rendelkezést az
         egész Közösségben önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve a rendelkezés összefüggéseit és a kérdéses szabályozás
         célját (lásd többek között a 327/82. sz. Ekro‑ügyben 1984. január 18‑án hozott ítélet [EBHT 1984., 107. o.] 11. pontját, a
         C‑287/98. sz. Linster‑ügyben 2000. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6917. o.] 43. pontját és a C‑316/05. sz.
         Nokia‑ügyben 2006. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑12083. o.] 21. pontját).

      64      Ez vonatkozik a „szerzőnek” és a „jogutódnak” a rendelet 14. cikkében szereplő fogalmára is.

      65      Ha azonban az említett fogalmakat eltérően kellene értelmezni az egyes tagállamokban, akkor ugyanazon körülmények alapján
         a közösségi formatervezési minta oltalma egyes tagállamokban a szerzőt, míg más tagállamokban a jogutódját illetné meg. Ebben
         az esetben a közösségi formatervezési minták számára biztosított oltalom nem lenne egységes a Közösség területének egészén
         (lásd analógia útján a fent hivatkozott Nokia‑ügyben hozott ítélet 27. pontját).

      66      Alapvető fontosságú ezért, hogy a fenti fogalmakat a közösségi jogrendben egységesen értelmezzék.

      67      Ezt az értelmezést a rendelet (1) preambulumbekezdése is megerősíti, amely szerint „[a] Közösség egész területén egységes
         hatályú és azonos oltalomban részesül [a] közösségi formatervezésiminta‑oltalom megszerzésének egységes rendszere […]”.

      68      A rendelet 1. cikkének (3) bekezdéséből továbbá az következik, hogy az említett formatervezési minta csak a Közösség egésze
         tekintetében ruházható át, ha a rendelet eltérően nem rendelkezik.

      69      Konkrétan a közösségi formatervezésiminta‑oltalomnak a rendelet 14. cikkének (1) bekezdése értelmében a szerzőről annak jogutódjára
         történő átruházását illetően meg kell állapítani – ahogyan azt a FEIA, a Cul de Sac és az Acierta lényegében előadja –, hogy
         az ilyen átruházás lehetősége hallgatólagosan következik az említett cikk szövegéből.

      70      Ilyen értelmezés vezethető le egyébként kifejezetten az egyes nyelvi változatokban található „jogutód” fogalmából, például
         az angol, a lengyel, a német, a svéd és a szlovén változatból, amelyekben „successor in title”, „następcy prawnemu”, „Rechtsnachfolger”,
         „den till vilken rätten har övergått” és „pravni naslednik” megfogalmazás szerepel.

      71      Az ilyen átruházás körébe a szerződéssel történő átruházás is beletartozik.

      72      A rendelet előkészítő munkálataiból ugyanis az következik, hogy – amint azt a főtanácsnok indítványa 46–50. pontjában kiemeli –
         a szerző a közösségi formatervezési minta oltalmát szerződéssel átruházhatja a jogutódjára.

      73      Ezt az értelmezést támasztja alá a rendelet (8) és (15) preambulumbekezdése, amely annak szükségességét hangsúlyozza, hogy
         a közösségi formatervezésiminta‑oltalom intézményét a Közösség valamennyi iparágának szükségleteihez igazítsák.

      74      Másfelől különösen a lajstromozás nélküli közösségi formatervezésiminta‑oltalom szempontjából az is lényeges, hogy a rendelet
         (21) preambulumbekezdésével és 19. cikkének (2) bekezdésével összhangban a jogosult felléphessen a formatervezési minták utánzásával
         szemben.

      75      A rendelet (16) és (25) preambulumbekezdéséből ugyanis az következik, hogy a (7) preambulumbekezdésben említett egyes szerzőket
         nem számítva egyes közösségi iparágak is előállíthatnak lajstromozás nélküli közösségi formatervezési mintát.

      76      Ilyen körülmények között – ahogyan ezt az Egyesült Királyság Kormánya lényegében előadja – nem zárható ki, hogy a jogutód
         gazdaságilag erősebb a szerzőnél, és több anyagi eszközzel rendelkezik ahhoz, hogy az említett formatervezési minták utánzásának
         megakadályozása érdekében bírósági eljárást indítson.

      77      Ebből következően a közösségi formatervezésiminta‑oltalom intézményének a Közösség valamennyi iparágának szükségleteihez való
         igazítása, amely a rendelet (8) és (15) preambulumbekezdéséből következik, a közösségi formatervezésiminta‑oltalom szerződéses
         átruházásával elősegítheti a rendelet (29) preambulumbekezdésében foglalt alapvető célkitűzés megvalósulását, amely arra irányul,
         hogy a közösségi formatervezésiminta‑oltalomból eredő jogok a Közösség területének egészén hatékonyan érvényesíthetők legyenek.

      78      Továbbá a formatervezési minták fokozott oltalma nem csupán azt segíti elő, hogy az egyes szerzők szakterületükön hozzájáruljanak
         a kiemelkedő minőség Közösségen belüli eléréséhez, hanem új termékek bevezetésére és fejlesztésére, valamint az előállításukra
         irányuló befektetésekre is ösztönöz.

      79      A fentiekből következően a közösségi formatervezésiminta‑oltalomhoz való jognak a rendelet 14. cikkének (1) bekezdése értelmében
         a szerzőről annak jogutódjára történő szerződéses átruházásának lehetősége mind a 14. cikk szövegével, mind a rendelet céljával
         összhangban áll.

      80      A nemzeti bíróságnak kell azonban az ilyen szerződés tartalmát megvizsgálnia, és e tekintetben megállapítania, hogy az adott
         esetben a lajstromozás nélküli formatervezési minta oltalma tényleg átszállt‑e a szerzőről annak jogutódjára.

      81      A fenti megállapításokkal nyilvánvalóan nem ellentétes az, ha a nemzeti bíróság az említett vizsgálat keretében a szerződésekre
         vonatkozó jogszabályokat alkalmazza annak megállapítása céljából, hogy a rendelet 14. cikkének (1) bekezdése alapján kit illet
         meg lajstromozás nélküli közösségi formatervezési minta oltalma.

      82      Valamennyi fenti megállapításra tekintettel a harmadik kérdés a) pontjára azt a választ kell adni, hogy olyan körülmények
         között, mint amilyenek az alapeljárásban szerepelnek, az említett rendelet 14. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni,
         hogy a közösségi formatervezésiminta-oltalomhoz való jog a szerzőt illeti meg, amennyiben szerződéssel nem ruházták át azt
         a jogutódjára.

       A harmadik kérdés b) alpontjáról, valamint a negyedik és az ötödik kérdésről
      83      A harmadik kérdés a) pontjára adott válaszra tekintettel sem a harmadik kérdés b) pontjára, sem a negyedik és az ötödik kérdésre
         nem kell válaszolni.

       A költségekről
      84      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A közösségi formatervezési mintáról szóló, 2001. december 12‑i 6/2002/EK tanácsi rendelet 14. cikkének (3) bekezdése nem alkalmazandó
            a megbízás alapján megalkotott közösségi formatervezési mintákra.
      2)      Olyan körülmények között, mint amilyenek az alapeljárásban szerepelnek, a 6/2002 rendelet 14. cikkének (1) bekezdését úgy
            kell értelmezni, hogy a közösségi formatervezésiminta-oltalomhoz való jog a szerzőt illeti meg, amennyiben szerződéssel nem
            ruházták át azt a jogutódjára.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Bíróság ítélete (második tanács), 2016. május 26.#Bookit, Ltd kontra Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#First-tier Tribunal (Tax Chamber) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – 2006/112/EK irányelv – Mentesség – A 135. cikk (1) bekezdésének d) pontja – Fizetésekre és az átutalási forgalomra vonatkozó ügyletek – Fogalom – Mozijegy telefonon vagy interneten történő vásárlása – Betéti kártyás vagy hitelkártyás fizetés – Úgynevezett »kártyakezelési« szolgáltatások.#C-607/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2016. május 26. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Közös hozzáadottértékadó‑rendszer — 2006/112/EK irányelv — Mentesség — A 135. cikk (1) bekezdésének d) pontja — Fizetésekre és az átutalási forgalomra vonatkozó ügyletek — Fogalom — Mozijegy telefonon vagy interneten történő vásárlása — Betéti kártyás vagy hitelkártyás fizetés — Úgynevezett »kártyakezelési« szolgáltatások”
      A C‑607/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (elsőfokú bíróság [adójogi tanács], Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2014. december 29‑én érkezett, 2014. december 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Bookit Ltd

      és
      a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal és E. Jarašiūnas (előadó) bírák,
      főtanácsnok: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. december 16‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Bookit Ltd képviseletében N. Gardner és S. Mardell solicitors, valamint Z. Yang barrister és A. Hitchmough QC,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében M. Holt, meghatalmazotti minőségben, segítője: K. Beal QC,

               —

               a görög kormány képviseletében S. Charitaki és A. Magrippi, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, A. Cunha és R. Campos Laires, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Lozano Palacios és R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; a továbbiakban: héairányelv) 135. cikke (1) bekezdése d) pontjának az értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Bookit Ltd és a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának adó‑ és vámhatósága; a továbbiakban: adóhatóság) között a Bookit által nyújtott egyes szolgáltatások hozzáadottérték‑adó (héa) alóli mentessége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A héairányelv 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja a héa hatálya alá vonja „az egy tagállamon belül az adóalanyként eljáró személy […] által ellenérték fejében teljesített szolgáltatásnyújtás[t]”.

               4

               Ezen irányelv 135. cikke (1) bekezdésének b)–g) pontja lényegében azonos formában írja elő a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL 1997. L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.) 13. cikke B. része d) pontjának 1–6. alpontjában már korábban előírt adómentességet.

               5

               A héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében:
               „(1) A tagállamok mentesítik az adó alól a következő ügyleteket:
               [...]

                        d)

                        azon ügyletek, beleértve a közvetítést is, amelyek betétre, folyószámlára, fizetésre, átutalásra, követelésre, csekkre és egyéb átruházható értékpapírra vonatkoznak, kivéve a követelésbehajtást [...]”

         Az Egyesült Királyság joga

               6

               A Value Added Tax Act 1994 (a hozzáadottérték‑adóról szóló 1994. évi törvény, a továbbiakban: 1994. évi törvény) 31. cikke kimondja, hogy „mentes a héa alól a termékértékesítés vagy a szolgáltatásnyújtás, ha annak tárgya a 9. mellékletben mindenkor felsorolt termék vagy szolgáltatás”.

               7

               E 9. melléklet meghatározza a héamentesnek minősülő termék‑ és szolgáltatáscsoportokat. Ennek az 5. csoportja tartalmazza a Pénzügyeket. A következő szolgáltatások adómentességét írja elő:
               „[...]

                        1.

                        Pénz, pénzt megtestesítő értékpapír vagy pénz fizetésére szolgáló bármilyen váltó vagy kötelezvény folyósítása, átutalása vagy átvétele, valamint minden pénzre vagy hasonló fizetőeszközre vonatkozó ügylet.

                  [...]

                        5.

                        Az 1., 2., 3., 4. vagy 6. pontban foglalt ügyletek bármelyikével kapcsolatos közvetítő szolgáltatás nyújtása közvetítői minőségben eljáró személy által (függetlenül attól, hogy az ügylet végbemegy‑e).

                  [...]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               8

               A Bookit az Odeon Cinemas Holdings Limited (a továbbiakban: Odeon) 100%‑os tulajdonában álló társaság, amely egy mozihálózat tulajdonosa és üzemeltetője az Egyesült Királyságban. A Bookit a bejelentett gazdasági tevékenysége keretében az Odeon tulajdonában álló csoport ügyfeleinek betéti és hitelkártyával történő fizetéseit dolgozza fel (a továbbiakban: kártyakezelés). Továbbá az Odeon számára egy telefonos ügyfélszolgálatot is működtet. A Bookit teljes bevétele az Odeon tulajdonában álló csoporttal és ezeknek a moziknak az ügyfeleivel kapcsolatos ügyletekből származik.

               9

               2009. december 24‑i határozatával az adóhatóság megállapította, hogy a Bookit által az Odeon mozijegyeket vásárló ügyfelek számára kártyakezelési szolgáltatáshoz kapcsolódó kezelési költségként kimutatott díj ellenében nyújtott szolgáltatások nem tartoznak az 1994. évi törvény 9. mellékletének 5. csoportja szerinti adómentes szolgáltatások körébe. A Bookit fellebbezést nyújtott be a First‑tier Tribunalhoz (Tax Chamber) (elsőfokú bíróság [adójogi tanács], Egyesült Királyság) e határozattal szemben.

               10

               E bíróság pontosítja, hogy az Odeon mozijegyek értékesítése vagy a mozik pultjainál és jegykiadó automatáinál, vagy egy telefonos ügyfélközponton keresztül telefonon, vagy interneten történik.

               11

               A pultos értékesítéseket az Odeon alkalmazottai végzik. Ezen értékesítések érdekében, ugyanúgy, mint azoknak a mozik jegykiadó automatáinál történő teljesítéséhez, a Bookit kártyakezelési szolgáltatásokat nyújt az Odeon részére, azonban ezekért a szolgáltatásokért semmilyen kezelési költséget nem számolnak fel az Odeonnak vagy az ügyfeleknek. A telefonon keresztül és az interneten történő értékesítéseket a Bookit végzi az Odeon meghatalmazottjaként eljárva. Ezen értékesítések tekintetében a jegyek betéti vagy hitelkártyával történő vásárlása a jegy árának kifizetését, valamint a kártyakezelési szolgáltatáshoz kapcsolódó említett kezelési költség ügyfél általi kifizetését eredményezi. A releváns időszakokban ez 0,65 és 0,75 font sterling (körülbelül 0,82 és 0,92 euró) között változott tranzakciónként.

               12

               A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy a valamennyi releváns időszakban a Bookithoz beérkezett, az Odeon mozikba szóló jegyeket vásárló ügyfelek által betéti és hitelkártyával eszközölt fizetéseket a Bookit elfogadó bankja dolgozta fel egy szolgáltatási megállapodás szerint. E szerződés értelmében az elfogadó bank jóváírja a Bookit számláján az olyan ügyletek teljes összegét, amelyek tekintetében az érintett kártyaügyletekre vonatkozó adatokat a rendelkezésére bocsátották. A megállapodás azt is előírta, hogy a Bookitnak, vagy adott esetben az Odeonnak egyfelől az elfogadó bankjától valamennyi értékesítés teljesítése előtt egy, a kártyabirtokos bankja, az úgynevezett „kibocsátó bank” által kibocsátott engedélyezési kódot kell kapnia, amely lényegében a kártya érvényességi idejét és a rendelkezésre álló fedezetet igazolja, másfelől biztosítani kellett, hogy ez a kód az ezen elfogadó bank részére a nap végén a fizetések lezárása céljából továbbítandó, a kártyaügylet‑adatokat tartalmazó fájlban, úgynevezett „elszámolási fájlban” szerepel.

               13

               Az Odeon és a Bookit külön szolgáltatási megállapodást kötött a DataCash Limiteddel is, amely alapján a Datacash „általános bankkártya‑szolgáltatásokat” nyújtott. Ezek a szolgáltatások az engedélyezési kódok Bookit nevében és javára történő megszerzését foglalták magukban, mégpedig a szükséges engedélyezés iránti kérelmek elfogadó banknál való benyújtása és a megfelelő válaszok fogadása révén, valamint tartalmazták az engedélyezések kötegelt fájlban való raktározását, hogy az elfogadó bankkal való elszámolás céljából tudni lehessen, hogy az értékesítések az Odeon által a mozikban vagy a Bookit által távértékesítéssel valósultak meg.

               14

               A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a gyakorlatban a telefonon keresztül vagy az interneten történő mozijegyvásárlás a következő lépéseket foglalja magában. Először is az ügyfél a Bookit rendelkezésére bocsátja az általa felhasználni kívánt betéti vagy hitelkártyára vonatkozó releváns adatokat, mint például a kártyabirtokos neve és lakcíme, a kártya száma és a hátul feltüntetett CV2 száma, amely adatokat a Bookit a DataCashen keresztül az elfogadó banknak megküldi. Ez utóbbi azokat a kibocsátó banknak továbbítja, amely, ha azokat elfogadják, zárolja a pénzt, és egy engedélyezési kódot továbbít az elfogadó banknak. Az elfogadó bank, a DataCashen keresztül továbbítja ezt a kódot a Bookitnak, amely, amikor azt megkapja, ellenőrzi, hogy a kért mozi ülőhelyek továbbra is elérhetők‑e. Amennyiben igen, akkor a jegyeket hozzárendelik az ügyfélhez, és az ügylet ez utóbbi tekintetében befejeződik, aki az Odeon részéről egy megrendelési visszaigazolást kap, megerősítve azt, hogy a lefoglalt jegyekért járó összeget, valamint a Bookit részére foglalási díjként fizetendő összeget levonták, vagy le fogják vonni a kártyájáról.

               15

               Ezt követően, minden egyes mozi napzáró folyamatának részeként a Bookit továbbítja a DataCash részére az összegyűjtött fizetési információkat olyan elszámolási fájlok formájában, amelyek valamennyi ügylet tekintetében tartalmazzák a kártyával való fizetésre vonatkozó adatokat, beleértve a kibocsátó bank engedélyezési kódját, majd a DataCash megküldi az elfogadó banknak a nap folyamán elvégzett valamennyi ügyletet tartalmazó kötegelt fájlt, azoknak a különböző kibocsátó bankok részére történő továbbítása céljából, amely megindítja a kibocsátó bankok által az elfogadó bank részére történő fizetést. Ez utóbbi pedig jóváírja a Bookit számláján az érintett összegeket. Végül a Bookit átutalja az Odeon részére a jegyek értékesítéséből származó bevételt, és megtartja a kártyakezelési szolgáltatáshoz kapcsolódó kezelési költséget.

               16

               A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a Bookit szerepe egyrészt az Odeon ügynökeként jegyértékesítésből, másrészt pedig az ügyfelek részére való kártyakezelési szolgáltatások nyújtásából tevődik össze, amely a kártyára vonatkozó információk ügyféltől való megszerzéséből, a hivatkozott információknak az elfogadó bankok részére történő továbbításából, az engedélyezési kód ez utóbbitól való megszerzéséből és az elszámolási folyamat részeként a kártyaadatokat tartalmazó információk – ideértve az engedélyezési kódot – elfogadó bankoknak való továbbküldéséből áll.

               17

               A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja először is, hogy az elszámolási fájlok nélkül az elfogadó bank nem tudná, hogy az ügyletek befejeződtek. Másodszor az elfogadó bank szolgáltatásai nélkül a Bookit nem tudna kártyával történő fizetéseket feldolgozni, mivel nem tud kártyákra vonatkozó adatokat közvetlenül a kibocsátó bankok részére szolgáltatni az engedélyezési kódok megszerzése céljából. Harmadszor a Bookitnak a DataCash szolgáltatásaira is szüksége van abból a célból, hogy a kártyákra vonatkozó adatok a fizetési rendszer által felismert formában legyenek rögzítve. E Bíróság jelzi, hogy előtte ugyanakkor nem vitatott, hogy a DataCash közreműködése nem érinti a Bookit által nyújtott szolgáltatás jellegét. Negyedszer megjegyzi, hogy az Odeon, a Bookit és az ügyfél közötti viszony leírása az Odeon honlapján található, és úgy véli, hogy a teljes érintett időszakban ezen ügyfelek tudták, hogy külön megállapodást létesítenek a Bookittal a kezelési költség megfizetése ellenében nyújtott kártyakezelési szolgáltatásról.

               18

               A kérdést előterjesztő bíróság előtt a Bookit előadja, hogy a kártyakezelési szolgáltatás, amelyet ő nyújt az Odeon mozijegyek vásárlói számára, az 1994. évi törvény 9. melléklete 5. csoportjának 1. pontja és a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján adómentes szolgáltatásnyújtásnak minősül, mivel a kártyaadatok továbbítása az elfogadó banknak, ideértve az engedélyezési kódokat is, azt eredményezi, hogy a pénzösszegek átutalásra kerülnek a Bookit e banknál vezetett számlájára.

               19

               Az adóhatóság azonban azt állítja, hogy a Bookit egyik pillanatban sem vesz részt az Odeon ügyfelei megbízásából pénzösszegek átutalásában a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében, mivel ezt az átutalást az elfogadó bank a kibocsátó bankokkal együtt hajtja végre. A Bookit által nyújtott szolgáltatások így általános héamérték alá esnek.

               20

               A kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy, az Egyesült Királyság más nemzeti bíróságaihoz hasonlóan számára is nehézséget okoz meghatározni, hogy milyen jellegű tevékenység tartozik a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontjában szereplő adómentesség körébe.

               21

               E körülmények között a First‑tier Tribunal (Tax Chamber) (elsőfokú bíróság [adójogi tanács]) felfüggesztette az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        A [hatodik irányelv] 135. cikke (1) bekezdésének d) pontjában szereplő, a Bíróság 1997. június 5‑i […] SDC‑ítéletében, (C‑2/95, ECLI:EU:C:1997:278; EBHT 1997., I‑3017. o.) kifejtett értelmezése szerinti héamentességre tekintettel, melyek az annak meghatározása során alkalmazandó releváns elvek, hogy a (jelen ügyben nyújtott szolgáltatáshoz hasonló) »[kártyakezelési] szolgáltatás« a hivatkozott ítélet 66. pontja értelmében »pénzmozgással jár és változást eredményez a jogi és pénzügyi helyzetben«?

                        2)

                        Főszabály szerint milyen tényezők különböztetik meg i) azt a szolgáltatást, amely olyan pénzügyi információ rendelkezésre bocsátásából áll, amely nélkül nem történhet kifizetés, amely viszont nem tartozik az adómentesség alá (a 2011. július 28‑iNordea Pankki Suomi ítélethez [C‑350/10, ECLI:EU:C:2011:532; EBHT 2011., I‑7359. o.] hasonlóan), attól az ii) adatkezelési szolgáltatástól, amely gyakorlatilag pénzmozgást eredményez, és amelyet a Bíróság ezért olyannak minősített, hogy az az adómentesség hatálya alá tartozhat [az 1997. június 5‑iSDC‑ítélet (C‑2/95, EU:C:1997:278) 66. pontjához hasonlóan]?

                        3)

                        Különösen, és a [kártyakezelési] szolgáltatásokkal összefüggésben:

                                 a)

                                 Alkalmazandó‑e az adómentesség olyan szolgáltatásokra, amelyek eredménye pénzmozgás, de amelyek nem tartalmazzák azt a feladatot, hogy megterheljenek valamely számlát, és ennek megfelelően jóváírást végezzenek valamely másik számlán?

                                 b)

                                 Az adómentességre való jogosultság függ‑e attól, hogy a szolgáltatások nyújtója maga szerzi meg közvetlenül az engedélyezési kódokat a kártyakibocsátó banktól, vagy ettől eltérően, az elfogadó bankján keresztül szerzi meg ezeket a kódokat?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Előzetes észrevételek

               22

               A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét arra a feltételezésre alapítja, hogy kártyakezelési szolgáltatás, amelyet a Bookit nyújt akkor, amikor az Odeon moziba ellátogatni szándékozó személy a Bookiton keresztül olyan jegyet vásárol, amelyet betéti vagy hitelkártyával fizet ki, ennek a jegynek az értékesítésétől elkülönült és független szolgáltatásnyújtásnak minősül.

               23

               A Bíróság ugyanakkor már megállapította, hogy a szolgáltatásnyújtó által ügyfeleinek abban az esetben számlázott többletköltségek, amikor ezen ügyfelek hitelkártyával, betéti kártyával, csekkel vagy valamely bankfiókban, illetve a szolgáltatásnyújtó javára fizetések átvételére felhatalmazott megbízottnál készpénzben fizetnek, nem minősülnek azon főszolgáltatás nyújtásától elkülönült és független szolgáltatásnyújtás ellenértékének, amelynek vonatkozásában ezt a fizetést teljesítették (lásd ebben az értelemben: 2010. december 2‑iEverything Everywhere ítélet C‑276/09, EU:C:2010:730, 32. pont).

               24

               E tekintetben a Bíróság mindenekelőtt megállapította, hogy ha valamely főszolgáltatás nyújtója olyan infrastruktúrát bocsát az ügyfelek rendelkezésére, amely lehetővé teszi számukra az említett szolgáltatás árának – különösen bankkártyával történő – kifizetését, ez nem önálló célként jelenik meg ezen ügyfelek számára, és hogy ezen állítólagos szolgáltatásnyújtáshoz, amelyet az említett ügyfelek a főszolgáltatás megvásárlásától függetlenül nem vehetnek igénybe, az utóbbiak szempontjából az említett szolgáltatáshoz képest nem fűződik önálló érdek (lásd ebben az értelemben: 2010. december 2‑i Everything Everywhere ítélet, C‑276/09, EU: C:2010:730, 27. pont).

               25

               A Bíróság ezt követően hozzátette, hogy a fizetés átvétele, valamint ez utóbbinak a kezelése szorosan kapcsolódik minden ellenérték fejében történő szolgáltatásnyújtáshoz, és hogy az ilyen szolgáltatással együtt jár, hogy a szolgáltatásnyújtó kéri a fizetést, és megteszi a szükséges erőfeszítéseket abból a célból, hogy az ügyfél a nyújtott szolgáltatás ellenértékeként ténylegesen fizetést teljesíthessen, tekintettel arra, hogy főszabály szerint a szolgáltatásnyújtás valamennyi fizetési módja maga után vonja, hogy a szolgáltató bizonyos intézkedéseket tesz a fizetés kezelése érdekében, még ha ezen intézkedések terjedelme az egyes fizetési módok szerint el is térhet egymástól (lásd ebben az értelemben: 2010. december 2‑i Everything Everywhere ítélet, C‑276/09, EU: C:2010:730, 28. pont).

               26

               A Bíróság végül azt állapította meg, hogy az a körülmény, hogy az állítólagos pénzügyi szolgáltatás külön árát a szerződéses dokumentum azonosítja, és az ügyfelek részére kibocsátott számlák elkülönítve részletezik, e tekintetben nem meghatározó, mivel az a körülmény, hogy egyetlen árat számláztak, vagy szerződéses úton különálló árakról rendelkeztek, nem döntő jelentőségű annak meghatározása érdekében, hogy két vagy több elkülönülő ügylet, vagy pedig egyetlen gazdasági ügylet létezésére kell‑e következtetni (lásd ebben az értelemben: 2010. december 2‑i Everything Everywhere ítélet, C‑276/09, EU: C:2010:730, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               27

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a nemzeti bíróság feladata annak a megállapítása, hogy a szóban forgó ügyletek valós gazdasági és kereskedelmi tartalmára tekintettel és az egyetlen szerződéses formától függetlenül az általa vizsgált ismérvek egységet képező ügylet fennállására utalnak‑e (lásd ebben az értelemben: 2008. február 21‑iPart Service ítélet, C‑425/06, EU:C:2008:108, 54. pont, és 2013. június 20‑iNewey‑ítélet, C‑653/11, EU:C:2013:409, 42–45. pont), figyelembe véve mindazon körülmények összességét, amelyek között ez az ügylet végbemegy (lásd ebben az értelemben: 2010. december 2‑i Everything Everywhere ítélet, C‑276/09, EU: C:2010:730, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               E tényezőkre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a szóban forgó ügyben a Bookit által nyújtott kártyakezelési szolgáltatást a héa alkalmazása szempontjából az érintett mozijegyek értékesítéséhez kapcsolódó járulékos szolgáltatásnak vagy egy másik főszolgáltatáshoz kapcsolódó járulékos szolgáltatásnak kell tekinteni, amelyet a Bookit nyújthat az említett mozijegyek megvásárlóinak, amely lehet a foglalás vagy a mozijegyek elővétele és távvásárlása, és ennélfogva ezzel a főszolgáltatással egy egységes szolgáltatást képez, így ennek a szolgáltatásnak a főszolgáltatás adójogi sorsát kell esetleg osztania (lásd ebben az értelemben: 1991. február 25‑i CPP‑ítélet, C‑349/96, EU: C:1999:93, 32. pont, és 2015. április 16‑iWojskowa Agencja Mieszkaniowa w Warszawie ítélet, C‑42/14, EU:C:2015:229, 31. pont).

               29

               E feltételekre tekintettel a jelen esetben a Bíróságnak szükséges elvégeznie az uniós jognak a kérdést előterjesztő bíróság által kért értelmezését.

         A kérdésekről

               30

               Az együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az ott szereplő héamentesség kiterjed az olyan, „kártyakezelésnek” nevezett, az e szolgáltatást nyújtó adóalany által teljesített szolgáltatásra, mint amely a szóban forgó ügyben szerepel, és amelynek teljesítésére akkor kerül sor, amikor valamely személy e szolgáltatón keresztül olyan mozijegyet vásárol, amelyet e szolgáltató más szervezet nevében és javára értékesít, és amelyet ez a személy betéti vagy hitelkártyával fizet ki.

               31

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy ez a kártyakezelési szolgáltatás mindenekelőtt abban áll, hogy e szolgáltatás nyújtója a vásárlótól megszerzi a vásárló által felhasználni kívánt betéti vagy hitelkártyára vonatkozó adatokat, és ezeket az elfogadó bankja részére továbbítja, amely azokat a kibocsátó bank részére továbbítja. Továbbá e szolgáltatás része az is, hogy amikor a kibocsátó bank ezen adatok megszerzését követően az elfogadó banknak – a részére küldött engedélyezési kóddal – megerősítette a kártya érvényességi idejét és a szükséges fedezet rendelkezésre állását, e szolgáltató az elfogadó bankján keresztül megkapja az említett kódot, amely lehetővé teszi az értékesítés teljesítését. Végül e szolgáltatás részeként e szolgáltató a nap végén az elfogadó bankja részére a nap folyamán ténylegesen teljesített valamennyi értékesítésről összefoglaló elszámolási fájlt küld, amely tartalmazza a felhasznált fizetési kártyára vonatkozó releváns adatokat, ideértve az engedélyezési kódokat is, az elfogadó bank által a különböző érintett kibocsátó bankok részére történő továbbítás érdekében, amelyek ezt követően fizetéseket vagy utalásokat indítanak ezen elfogadó banknak, amely továbbítja az érintett pénzforrásokat az említett szolgáltató számlájára.

               32

               Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének b)–g) pontja, amely lényegi módosítás nélkül átveszi a 77/388 hatodik irányelv 13. cikke B. része d) pontjának 1–6. alpontjában már korábban előírt adómentességeket. Ezen utóbbi rendelkezésekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat tehát továbbra is releváns a héairányelv megfelelő rendelkezéseinek értelmezése tekintetében.

               33

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a héairányelv 135. cikkének (1) bekezdésében foglalt adómentességek az uniós jog autonóm fogalmainak minősülnek, amelyek célja annak elkerülése, hogy a héarendszer alkalmazása tagállamonként eltérjen (lásd: 2011. március 10‑iSkandinaviska Enskilda Banken ítélet, C‑540/09, EU:C:2011:137, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2015. október 22‑iHedqvist‑ítélet, C‑264/14, EU:C:2015:718, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               34

               Az is állandó ítélkezési gyakorlat, hogy az említett adómentességek leírására használt kifejezéseket szigorúan kell értelmezni, mivel ezek kivételt jelentenek a főszabályhoz képest, miszerint az adóalany által ellenszolgáltatás fejében teljesített minden szolgáltatásnyújtás után héát kell fizetni (lásd többek között: 2011. július 28‑iNordea Pankki Suomi ítélet, C‑350/10, EU:C:2011:532, 23. pont, valamint a 2015. október 22‑iHedqvist‑ítélet, C‑264/14, EU:C:2015:718, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               35

               Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja előírja, hogy a tagállamok mentesítik az adó alól „azon ügyletek[et], beleértve a közvetítést is, amelyek betétre, folyószámlára, fizetésre, átutalásra, követelésre, csekkre és egyéb átruházható értékpapírra vonatkoznak, kivéve a követelésbehajtást”.

               36

               Ezen rendelkezés értelmében az adómentes ügyletek az adott szolgáltatásnyújtás jellege, és nem a szolgáltatás nyújtója vagy az igénybe vevő személy alapján kerültek meghatározásra. A mentességnek tehát nem feltétele, hogy az ügyleteket meghatározott típusú létesítmények vagy jogi személyek teljesítsék, mivel a szóban forgó ügyletek a pénzügyi ügyletek területére tartoznak (lásd: 2010. október 28‑i Axa UK ítélet, C‑175/09, EU: C:2010:646, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               37

               A jelen esetben nem vitatott, hogy kizárólag a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti „ügyletek, […] amelyek […] fizetésre [és] átutalásra […] vonatkoznak” tekintetében előírt adómentesség bír jelentőséggel az alapeljárásban szereplő ügyben.

               38

               Ebben a tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy az átutalás olyan ügylet, amely valamely pénzösszegnek az egyik bankszámláról a másikra történő áthelyezésére irányuló megbízás teljesítéséből áll. Különösen az jellemzi, hogy változást idéz elő egyrészről a megbízást adó személy és a kedvezményezett közötti, másrészről pedig az e személyek, illetve a bankjuk közötti, valamint adott esetben a bankok közötti jogi és pénzügyi helyzetben. Továbbá az ügylet, amely e változást előidézi, maga a számlák közötti pénzmozgás, annak okától függetlenül. Így mivel az átutalás csak egy pénzmozgást biztosító eszköz, a funkcionális szempontok döntő jelentőségűek annak meghatározása szempontjából, hogy valamely ügylet a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett átutalásnak minősül‑e (lásd ebben az értelemben: 1997. június 5‑iSDC‑ítélet, C‑2/95, EU:C:1997:278, 53. pont; és 2011. július 28‑iNordea Pankki Suomi ítélet, C‑350/10, EU:C:2011:532, 25. pont).

               39

               Továbbá a héairányelv 135. cikke (1) bekezdése d) pontjának a szövege főszabály szerint nem zárja ki, hogy egy átutalási műveletet több olyan különálló szolgáltatásra bontsanak fel, amelyek így az e rendelkezés értelmében az átutalásra „vonatkozó ügyletek[et]” képezik (lásd ebben az értelemben: 1997. június 5‑iSDC‑ítélet, C‑2/95, EU:C:1997:278, 64. pont). Noha nem zárható ki, hogy a szóban forgó mentesség olyan szolgáltatásokra is kiterjedhet, amelyek önmagukban nem minősülnek átutalásnak, attól még e mentesség csak olyan ügyletekre terjedhet ki, amelyek átfogóan értékelve önálló egységet alkotnak, és arra irányulnak, hogy ellássák az ilyen átutalások jellemző és lényegi funkcióit (lásd ebben az értelemben: 1997. június 5‑iSDC‑ítélet, C‑2/95, EU:C:1997:278, 66–68. pont).

               40

               A fentiekből az következik, hogy a nyújtott szolgáltatások akkor minősülnek a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett átutalásokra vonatkozó ügyleteknek, ha azok átfogóan értékelve önálló egységet alkotnak, és arra irányulnak, hogy ellássák egy ilyen átutalás jellemző és lényegi funkcióit, és így pénzmozgással járnak és változást eredményeznek a jogi és pénzügyi helyzetben. E tekintetben a héairányelv szerinti adómentes szolgáltatást meg kell különböztetni a puszta dologi vagy technikai jellegű szolgáltatásnyújtástól. E célból különösen a szolgáltatást nyújtó személy felelősségét, pontosabban pedig azt a kérdést kell tisztázni, hogy e felelősség csak technikai szempontokat érint‑e, vagy kiterjed az ügyletek jellemző és lényegi funkcióra is (lásd ebben az értelemben: 1997. június 5‑iSDC‑ítélet, C‑2/95, EU:C:1997:278, 66. pont, és 2011. július 28‑iNordea Pankki Suomi ítélet,C‑350/10, EU:C:2011:532, 24. pont).

               41

               Hangsúlyozni kell, hogy mivel a funkcionális szempontok döntő jelentőséggel bírnak annak meghatározása szempontjából, hogy egy ügylet a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett átutalásra vonatkozik‑e, az a szempont, amely lehetővé teszi a pénzmozgással járó, a jelen ítélet 38. és 40. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a jogi és pénzügyi helyzetben változást eredményező és az említett adómentesség hatálya alá tartozó ügylet megkülönböztetését egy ilyen hatásokkal nem járó, így ennélfogva az adómentesség hatálya alá nem tartozó ügylettől, abban rejlik, hogy az adott ügylet ténylegesen vagy feltételesen átruházza‑e a szóban forgó pénzeszközök feletti tulajdonjogot, vagy arra irányul, hogy ellássa egy ilyen átutalás jellemző és lényegi funkcióit (lásd ebben az értelemben: 2011. július 28‑iNordea Pankki Suomi ítélet,C‑350/10, EU:C:2011:532, 33. pont).

               42

               E tekintetben, jóllehet az érintett szolgáltatásnyújtó szempontjából az, hogy egy számlát saját maga közvetlenül megterhel és/vagy azon jóváír, vagy ugyanazon jogosult számláin történő jóváírás formájában beavatkozik, főszabály szerint lehetővé teszi annak megállapítását, hogy e feltétel teljesült, és arra enged következtetni, hogy az érintett szolgáltatás adómentes (lásd ebben az értelemben: 2014. március 13‑iATP PensionService ítélet, C‑464/12, EU:C:2014:139., 80., 81. és 85. pont), önmagában az a tény, hogy ez a szolgáltatás közvetlenül nem foglal magában ilyen feladatot, nem zárhatja ki eleve azt, hogy az a szóban forgó adómentességben részesüljön, figyelembe véve a jelen ítélet 38. pontjában említett értelmezés nem határozza meg előre az átutalások megvalósításának módjait (lásd ebben az értelemben: 2014. március 13‑i ATP PensionService ítélet, C‑464/12, EU: C:2014:139, 80. pont).

               43

               Egyebekben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az átutalásokra vonatkozó ügyletekkel kapcsolatos megfontolásokat a fizetésekre vonatkozó ügyletek tekintetében is alkalmazni kell (lásd ebben az értelemben: 1997. június 5‑i SDC‑ítélet, C‑2/95, EU: C:1997:278, 50. pont, és 2011. július 28‑iNordea Pankki Suomi ítélet, C‑350/10, EU:C:2011:532, 26. pont).

               44

               A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy – amint a jelen ítélet 31. pontjában foglalt ismertetésből következik – egy olyan kártyakezelési szolgáltatás, mint az alapügyben szóban forgó, fizetés vagy átutalás teljesítéséhez vezet, és egy ilyen szolgáltatás a végrehajtás szempontjából nélkülözhetetlennek tekinthető, figyelembe véve, hogy – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból is kitűnik – az elszámolási fájloknak a szolgáltatásnyújtó által az elfogadó bankja felé történő nap végi továbbítása az, amely megindítja az érintett összegek fizetési vagy átutalási folyamatát a kibocsátó bankoktól az említett elfogadó bank felé, és végül e szolgáltatásnyújtó számlájára, valamint hogy csak azok a fizetések vagy átutalások teljesülnek ténylegesen, amelyek tekintetében a szükséges információk szerepelnek az említett fájlban.

               45

               Ugyanis, először, a héairányelv 135. cikke (1) bekezése d) pontját szigorúan kell értelmezni, így önmagában abból a tényből, hogy egy szolgáltatás nélkülözhetetlen valamely adómentes ügylet teljesítéséhez, nem vonható le az a következtetés, hogy az adómentes (lásd ebben az értelemben: 1997. június 5‑iSDC‑ítélet, C‑2/95, EU:C:1997:278, 65. pont, és 2011. július 28‑iNordea Pankki Suomi ítélet, C‑350/10, EU:C:2011:532, 31. pont).

               46

               Másodszor sem a vásárlótól az ez utóbbi által felhasználni kívánt fizetési kártyára vonatkozó adatok e szolgáltatásnyújtó általi megszerzése, sem azoknak az e szolgáltató által az elfogadó bankja részére történő továbbítása, sem a kibocsátó bank által kibocsátott engedélyezési kód e szolgáltató általi fogadása, sem pedig a szolgáltatásnyújtó által az elfogadó bankja felé, többek között a teljesített értékesítésekre vonatkozó adatokat tartalmazó elszámolási fájlok nap végén történő továbbítása – önmagában vagy együttesen – nem tekinthető úgy, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti fizetési vagy átutalási ügylet valamely jellemző és lényegi funkcióját teljesíti.

               47

               E leírásra tekintettel nem vitatott, hogy egy ilyen szolgáltatás nyújtója közvetlenül maga nem terheli és nem is írja jóvá az érintett számlákat, azokon könyvelést nem végez, nem is ad megbízást ilyen terhelésre vagy jóváírásra, hiszen a vásárló az, aki a vásárlás megvalósítása érdekében a fizetési kártyáját használva dönt úgy, hogy a számlája valamely harmadik fél javára legyen megterhelve.

               48

               Ezenfelül, amint azt az Európai Bizottság a tárgyaláson előadta, a szolgáltatásnyújtó kereskedő által az elfogadó bankja részére bemutatott elszámolási fájl csupán egy fizetés elektronikus formában történő fogadása iránti kérelem. Egy ilyen fájl nap végén történő továbbítása így csak arra irányul, hogy az érintett fizetési rendszert tájékoztassa arról, hogy egy előzetesen engedélyezett értékesítés valóban megvalósult. Tehát nem tekinthető úgy, mint amely az említett fizetést vagy átutalást teljesíti, vagy mint amely arra irányul, hogy a jellemző és lényegi funkciókat ellássa. Azon körülmény, hogy egy ilyen fájl a ténylegesen megvalósított értékesítésekre vonatkozó adatok és kódok átvételére korlátozódik, és így azokra, amelyekre tekintettel a vásárló által kért jegyek rendelkezésre állását megerősítették, e tekintetben nem releváns, mivel ez a körülmény egy ilyen fájl lényegi velejárója.

               49

               Hangsúlyozni kell azt is, amint az az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kiderül, hogy az az engedélyezési kód, amelyet a szolgáltató csak kér, fogad és továbbít, és amely kibocsátása fölött tehát nem bír ellenőrzéssel, és amely kód ebben a fájlban szerepel, csak az értékesítéshez való engedélyezést jelenti, amelyet az érintett kibocsátó bank biztosít az elfogadó bankon keresztül a szolgáltatónak. Tehát nem is a szóban forgó pénzeszközök feletti tulajdonjog átruházásának jellemző és lényegi funkciójáról van szó. Következtetésképpen az a körülmény, hogy egy ilyen kódot a szolgáltató közvetlenül a kibocsátó banktól vagy az elfogadó bankján keresztül szerez meg, nem releváns annak megállapítása szempontjából, hogy az olyan kártyakezelési szolgáltatás, mint amilyen a szóban forgó ügyben szerepel, a szóban forgó adómentesség hatálya tartozik‑e, vagy sem.

               50

               Harmadszor az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki, hogy az ilyen szolgáltatás nyújtója viseli‑e a felelősséget a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti adómentes átutalási vagy fizetési ügyletet jellemző, jogi és pénzügyi változások előidézésével kapcsolatban, valamint a pénzeszközök átutalási folyamatának jellemző és lényegi funkcióival kapcsolatban, amely folyamat a kibocsátó bankok és az elfogadó bank között, majd az elfogadó bank és e szolgáltató számlája között valósul meg. Így különösen, bár a kártyakezelési szolgáltató, amint arra a Bookit írásbeli észrevételeiben rámutatott, a vásárlója és esetleg azon szervezet tekintetében, amelynek javára az értékesítéseket megvalósítja, kötelezettséget vállalhat ennek az értékesítésnek és az ahhoz kapcsolódó kártyakezelési szolgáltatásnak a megfelelő megvalósítására, és így e szolgáltatás kielégítő teljesítésére, ez a felelősség nem jelenti azt, hogy az említett szolgáltató felelősséggel tartozik a jogi és pénzügyi helyzetben előidézett változásokért, amelyek az adómentes fizetési és átutalási ügyleteket jellemzik.

               51

               A fentiek összességéből következik, hogy az olyan kártyakezelési szolgáltató, mint amelyről az alapügyben szó van, nem jellemző és nem lényegi jelleggel vesz részt az érintett pénzeszközök feletti tulajdonjog átruházását megtestesítő és a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján adómentes fizetésekre és átutalásokra vonatkozó ügyletekre jellemző jogi és pénzügyi változásokban, hanem csupán olyan technikai és adminisztratív eszközöket használ fel, amelyek lehetővé teszik az információk begyűjtését és azoknak az elfogadó bankja felé való közlését, valamint szintén ilyen úton az olyan információk fogadását, amelyek lehetővé teszik számára az értékesítés megvalósítását és a megfelelő pénzösszegek fogadását.

               52

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ilyen szolgáltatás automatizált jellege, és különösen az a körülmény, hogy az elszámolási fájl továbbítása az érintett fizetések és átutalások automatikus megindítását eredményezi, nem módosíthatja a nyújtott szolgáltatás jellegét, következésképpen nem érinti a szóban forgó adómentesség alkalmazását (lásd ebben az értelemben: 1997. június 5‑i SDC‑ítélet, C‑2/95, EU: C:1997:278, 37. pont).

               53

               Így az olyan kártyakezelési szolgáltatás, mint amelyről az alapügyben szó van, mivel lényegében az értékesítésre felkínált szolgáltatás vagy termék kifizetésének fogadása céljából a kereskedő és az elfogadó bankja közötti információcseréből áll, nem tartozhat a fizetésekre és az átutalásokra vonatkozó ügyletek tekintetében a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontjában szereplő adómentesség hatálya alá.

               54

               Végeredményben, egyrészt az ilyen szolgáltatás a jellegénél fogva nem minősíthető a héairányelv 135. cikke (1) bekezdése b)–g) pontja értelmében vett pénzügyi ügyletnek, hacsak nem tekintjük úgy, hogy valamennyi kereskedő, aki a betéti vagy hitelkártyán keresztül történő fizetések fogadása céljából megteszi a szükséges intézkedéseket, az e rendelkezés értelmében pénzügyi ügyleteket valósít meg, ami megfosztaná ezt a fogalmat annak értelmétől és szembe menne a héamentességek szigorú értelmezésének a követelményével.

               55

               Másrészt a héairányelv 135. cikke (1) bekezdése d) pontjában előírt adómentesség biztosítása egy olyan kártyakezelési szolgáltatás részére, mint amilyen a szóban forgó ügyben szerepel, sértené a pénzügyi ügyletek adómentessége által követett célokat, amelyek az adóalap, valamint a levonható héaösszeg meghatározásával kapcsolatos nehézségek kiküszöbölésére és a fogyasztói hitelek költségei emelkedésének elkerülésére irányulnak (2007. április 19‑iVelvet & Steel Immobilien ítélet, C‑455/05, EU:C:2007:232, 24. pont, valamint a 2008. május 14‑i Tiercé Ladbroke és Derby végzés, C‑231/07 és C‑232/07, nem tették közzé, EU: C:2007:332, 24. pont).

               56

               Ugyanis az olyan kártyakezelési szolgáltatás héa alá vonása, mint amely a szóban forgó ügyben szerepel, nem mutat ilyen nehézségeket. Különösen az adóalap, amely az ilyen szolgáltatás ellenében kapott ellenértéknek, azaz az említett szolgáltatásért a jegy vásárlója számára számlázott kezelési költségnek felel meg, könnyen kiszámítható, és az ilyen ügyletben nem szerepel a szolgáltató által a vásárló részére nyújtott hitel. Az ilyen szolgáltatás tehát nem jogosít a héairányelv 135. cikke (1) bekezdése d) pontja szerinti adómentességre.

               57

               A fenti megfontolások összességére tekintettel a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a héairányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az ott szereplő fizetésekre és átutalási forgalomra vonatkozó ügyleteket megillető héamentesség nem terjed ki az olyan „betétikártya‑ vagy hitelkártya‑kezelésnek” nevezett, az e szolgáltatást nyújtó adóalany által teljesített szolgáltatásra, mint amely a szóban forgó ügyben szerepel, és amelynek teljesítésére akkor kerül sor, amikor valamely személy e szolgáltatón keresztül olyan mozijegyet vásárol, amelyet e szolgáltató valamely más szervezet nevében és javára értékesít, és amelyet ez a személy betéti kártyával vagy hitelkártyával fizet ki.

         A költségekről

               58

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

                     A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 135. cikke (1) bekezdése d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az ott szereplő fizetésekre és átutalási forgalomra vonatkozó ügyleteket megillető hozzáadottértékadó‑mentesség nem terjed ki az olyan „betétikártya‑ vagy hitelkártya‑kezelésnek” nevezett, az e szolgáltatást nyújtó adóalany által teljesített szolgáltatásra, mint amely a szóban forgó ügyben szerepel, és amelynek teljesítésére akkor kerül sor, amikor valamely személy e szolgáltatón keresztül olyan mozijegyet vásárol, amelyet e szolgáltató valamely más szervezet nevében és javára értékesít, és amelyet ez a személy betéti kártyával vagy hitelkártyával fizet ki.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2010. július 8-i ítélete. # Stefano Sotgia kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat - Tisztviselők. # F-130/06. sz. ügy


A Bíróság 1962. december 14-i ítélete. # Milchwerke Heinz Wöhrmann & Sohn KG és Alfons Lütticke GmbH kontra az Európai Gazdasági Közösség Bizottsága. # 31/62. és 33/62. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (első tanács) november 11.-i ítélete: 1992. # Roland Teulie kontra Cave coopérative "les Vignerons de Puissalicon". # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal d'instance de Béziers - Franciaország. # C-251/91. sz. ügy


A Bíróság július 10.-i ítélete: 1984. # Dansk Denkavit ApS kontra Ministeriet for skatter og afgifter. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Østre Landsret - Dánia. # # 42/83. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) május 11.-i ítélete: 1993. # H.J.J. van Doesselaar kontra Minister van Verkeer en Waterstaat. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Hollandia. # C-304/91. sz. ügy