title: A Bíróság (első tanács) 2009. október 1-i ítélete. # Minister voor Wonen, Wijken en Integratie kontra Woningstichting Sint Servatius. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Raad van State - Hollandia. # A tőke szabad mozgása - EK 56. cikk - Korlátozások - Indokok - Lakáspolitika - Általános gazdasági érdekű szolgáltatások. # C-567/07. sz. ügy

text:
      C‑567/07. sz. ügy
      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      kontra
      Woningstichting Sint Servatius
      (a Raad van State [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A tőke szabad mozgása – EK 56. cikk – Korlátozások – Igazolások – Lakáspolitika – Általános gazdasági érdekű szolgáltatások”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        A tőke szabad mozgása – Az ingatlanügyletek korlátozásai
      (EK 56. cikk)
      2.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok – Nyilvánvalóan nem releváns kérdések, valamint
            hasznos választ kizáró szövegösszefüggésben feltett, hipotetikus kérdések
      (EK 86. cikk, (2) bekezdés és EK 234. cikk)
      3.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – Elfogadhatóság – A ténybeli és szabályozási háttér kellő részletességgel
            történő ismertetése nélkül feltett kérdések
      (EK 234. cikk, a Bíróság alapokmánya, 23. cikk)
      1.        Az EK 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a határokon átnyúló tevékenységeknek
         a lakásügy területén jóváhagyott szervezetek általi gyakorlását előzetes hatósági engedély megszerzésétől teszi függővé, amennyiben
         egy ilyen szabályozás nem objektív, megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert, a mérlegelési jogkör nemzeti hatóságok
         általi gyakorlásának elégséges körülhatárolására alkalmas kritériumokon alapul, aminek megállapítása a kérdést előterjesztő
         bíróság feladata.

      Ugyanis a tőke szabad mozgásának korlátozását képezi az említett szervezetekre vonatkozó azon kötelezettség, miszerint a székhelyük
         szerinti tagállamtól eltérő tagállamokban ingatlanberuházások végrehajtása céljából a hatáskörrel rendelkező minisztertől
         előzetes engedélyt kell szerezniük.

      Természetesen egy tagállam lakáspolitikájával, valamint az annak finanszírozhatóságával kapcsolatos követelmények képezhetnek
         közérdeken alapuló kényszerítő okokat, ennélfogva pedig igazolhatják a szóban forgó korlátozást. E megfontolásokat a nemzeti
         piac helyzetét jellemző bizonyos sajátosságok – mint például a strukturális lakáshiány és a különösen magas népsűrűség – csakis
         megerősíthetik.

      E tekintetben egy előzetes engedélyezési rendszer bizonyos esetekben természetesen szükséges lehet az elérni kívánt célokhoz,
         illetve arányos lehet azokkal, amennyiben azokat kevésbé korlátozó intézkedésekkel – különösen egy megfelelő nyilatkozati
         rendszerrel – nem lehetne elérni. Márpedig a hatáskörrel rendelkező hatóság által gyakorolt előzetes ellenőrzés jobbnak tűnhet
         annak biztosítására is, hogy a jóváhagyott szervezetek forrásai elsődlegesen az érintett tagállamban a lakosság bizonyos rétegei
         lakásszükségleteinek kielégítésére irányuljanak, míg egy utólagos ellenőrzési rendszer azzal a kockázattal járna, hogy túl
         későn, nevezetesen akkor avatkozik közbe, amikor a fontosabb kiadásokat már teljesítették, megtérítésük pedig nehezen valósulhatna
         meg.

      Mindazonáltal ahhoz, hogy az ilyen engedélyezés rendszere abban az esetben is igazolható legyen, ha korlátozza az említett
         alapvető szabadságot, olyan objektív, megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon kell alapulnia, amelyek
         kellőképpen korlátok közé szorítják a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását. Nem ez a helyzet akkor, amikor
         a szóban forgó nemzeti rendelkezések az előzetes engedélynek a hatáskörrel rendelkező miniszter általi megadását mindössze
         attól az egyetlen feltételtől teszik függővé, hogy a tervezett projektnek az érintett tagállambeli lakásügy érdekében kell
         megvalósulnia, továbbá amikor azon kérdés tekintetében, hogy ez a feltétel teljesül‑e, eseti alapú ellenőrzést végeznek anélkül,
         hogy azt jogszabályi rendelkezés körülhatárolná, továbbá minden más olyan különleges és objektív kritérium hiányában, amely
         lehetővé tenné az érintett szervezetek számára, hogy előre megismerhessék azokat a körülményeket, amelyek mellett engedély
         iránti kérelmüket helybenhagyják, illetve az esetlegesen az engedély elutasításával szemben benyújtott keresetet tárgyaló
         bíróságok számára, hogy teljes mértékben gyakorolhassák bírósági felülvizsgálatukat.

      (vö. 24, 30, 33–35, 37, 39. pont és a rendelkező rész)
      2.        Az előzetes döntéshozatal iránti eljárás keretében való hatáskörmegosztásra figyelemmel kizárólag a nemzeti bíróság feladata
         a Bíróság elé terjesztendő kérdések meghatározása, kivételes esetekben azonban – saját hatáskörének megállapítása céljából –
         a Bíróság feladata, hogy megvizsgálja azokat a körülményeket, amelyek mellett a nemzeti bíróság hozzá fordult. Ez az eset
         áll fenn többek között, ha a Bíróság elé terjesztett probléma tisztán hipotetikus jellegű, vagy amennyiben egy közösségi szabálynak
         a nemzeti bíróság által kért értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával. Ekként a
         Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel az olyan esetekben, amelyekben nyilvánvaló, hogy a közösségi jogszabály, amelynek értelmezését
         a Bíróságtól kérik, nem alkalmazható.

      E tekintetben az EK 86. cikk (2) bekezdése nem alkalmazható egy olyan helyzetre, amely nem különleges vagy kizárólagos jognak
         valamely, a lakásügy területén jóváhagyott szervezet részére történő nyújtásához, és nem is ez utóbbi tevékenységei általános
         gazdasági érdekű szolgáltatásoknak való minősítéséhez, hanem kizárólag egy, az e szervezettel szemben előzetes közigazgatási
         engedélyezési eljárás kezdeményezésére irányuló kötelezettség formájában megállapított korlátozás jogszerűségéhez kapcsolódik.

      (vö. 42., 43, 46., 47. pont)
      3.        A közösségi jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezése adásának szükségessége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza
         az általa felvetett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken
         e kérdések alapulnak. Az is ugyanolyan fontos, hogy a nemzeti bíróságnak meg kell jelölnie azon okokat, amelyek arra indították,
         hogy felvesse a közösségi jog értelmezését, és amelyek alapján szükségesnek tartotta a Bíróság elé terjeszteni a kérdéseit.
         Ebben az összefüggésben elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság minimális magyarázatot adjon az értelmezni kért közösségi
         rendelkezések kiválasztásának okaira, és e rendelkezések és az alapügyben alkalmazandó nemzeti jogszabály közötti kapcsolatra.
         Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információknak ugyanis nem kizárólag azt kell lehetővé tenniük, hogy
         a Bíróság hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmányának
         23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróság feladata arra ügyelni, hogy ez a lehetőség biztosított legyen,
         figyelemmel arra a tényre, hogy a fent hivatkozott rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot
         közlik az érdekelt felekkel. Ezenfelül az alapeljárás ténybeli és jogszabályi hátterével kapcsolatos pontosság követelménye
         különösen vonatkozik a versenyjog területére, amelyet összetett ténybeli és jogi helyzetek jellemeznek.

      Következésképpen elfogadhatatlan a valamely kérdést előterjesztő bíróság által feltett azon kérdés, amely azon a feltételezésen
         alapul, miszerint valamely állami támogatást lehetne nyújtani akkor, ha sem az előzetes döntéshozatalra utaló határozat, sem
         pedig az alapeljárásban részt vevő felek észrevételei nem tartalmaznak olyan tényeket, amelyek lehetővé teszik annak esetleges
         megállapítását, hogy egy ilyen előny valóban felmerült volna, tekintve, hogy az alapeljárás tárgyát nem azok a feltételek
         képezik, amelyek alapján egy ilyen támogatást nyújtottak vagy nyújthatnának, hanem kizárólag egy ettől teljesen eltérő és
         független kérdés képezi.

      (vö. 49–55. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. október 1‑je(*)

      „A tőke szabad mozgása – EK 56. cikk – Korlátozások – Igazolások – Lakáspolitika – Általános gazdasági érdekű szolgáltatások”
      A C‑567/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Raad van State (Hollandia) a
         Bírósághoz 2007. december 27‑én érkezett, 2007. december 19‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      és
      a Woningstichting Sint Servatius
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Tizzano (előadó), A. Borg Barthet, E. Levits és J.‑J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. március 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Woningstichting Sint Servatius képviseletében M. de Boer, J. de Pree és P. Slot advocaten,
      –        a holland kormány képviseletében C. Wissels és Y. de Vries, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma, meghatalmazotti minőségben,
      –        az ír kormány képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Gray barrister,
      –        a magyar kormány képviseletében Fazekas J., Somssich R. és Borvölgyi K. meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz, P. Kucharski és K. Majcher, meghatalmazotti minőségben,
      –        a svéd kormány képviseletében S. Johannesson, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében E. Traversa, V. Di Bucci, H. van Vliet és A. Nijenhuis, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 56. cikk, az EK 58. cikk, az EK 86. cikk (2) bekezdése, az EK 87. cikk és az
         EK 88. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a Minister voor Wonen, Wijken en Integratie (lakásügyi, körzeti és integrációügyi miniszter, a továbbiakban: miniszter)
         és a Woningstichting Sint Servatius (a továbbiakban: Servatius) között ez utóbbi, Hollandiában a szociális lakásügy területén
         működő, jóváhagyott szervezet részére egy liège‑i (Belgium) ingatlanprojektbe történő beruházás engedélyezésének a miniszter
         általi elutasítása tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

       A nemzeti jogi háttér
      3        A holland alkotmány 22. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy „A megfelelő lakhatás biztosítása az állam feladata”. E szolgáltatás
         jellegét és terjedelmét a lakástörvény (Woningwet) és a szociális bérleti ágazat igazgatásáról szóló rendelet (Besluit beheer
         sociale‑huursector, a továbbiakban: BBSH) határozza meg.

      4        A lakástörvény 70. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Királyi rendelet kizárólag a lakásügy területén működő szervezetként jóváhagyhat olyan teljes jogképességgel rendelkező társulásokat
         és alapítványokat, amelyeknek célja, hogy kizárólag a lakásügy területén tevékenykedjenek, azonban a lakásügytől eltérő érdekből
         nem céljuk kifizetések teljesítése.”

      5        Az említett törvény 70c. cikke értelmében:

      „A jóváhagyott szervezetek elsősorban olyan személyek lakhatását biztosítják, akik jövedelmük vagy egyéb körülményeik miatt
         nehezen találnak megfelelő lakást. […]”

      6        Az említett törvény 70d. cikke a következőt mondja ki:

      „(1)      A jóváhagyott szervezetek – a 71a. cikk (1) bekezdésével és b) pontjával összhangban – a hatáskörrel rendelkező miniszter
         felügyelete alá tartoznak.

      (2)      A felügyelet területén közigazgatási rendelet útján vagy ilyen rendelet alapján kiegészítő rendelkezéseket fogadnak el. […]”
      7        A lakástörvény 120a. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:

      „A közigazgatási rendeletben vagy a rendelet alapján előírható, hogy a hatáskörrel rendelkező miniszter kivételesen és ideiglenesen
         eltérhet a közigazgatási rendelettől vagy a rendelet alapján előírt rendelkezésektől, vagy ilyen eltérést engedélyezhet.”

      8        A BBSH 9. cikke értelmében valamely jóváhagyott szervezet alapító okiratának módosításait – beleértve a tevékenységének földrajzi
         hatókörére irányuló módosítást is – a hatáskörrel rendelkező miniszternek jóvá kell hagynia.

      9        A BBSH 11. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „[a] jóváhagyott szervezet kizárólag a lakásügyek területén működik”.

      10      Végül pedig a BBSH 49. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A hatáskörrel rendelkező miniszter e rendelettől kísérleti jelleggel eltérhet vagy eltérést engedélyezhet, ha véleménye szerint
         a lakásügy érdekében erre szükség van.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      11      A Servatius a lakástörvény 70. cikkének (1) bekezdése alapján jóváhagyott szervezet. Alapító okirata szerinti szociális célkitűzése
         kizárólag a lakásügy területén folytatott tevékenység gyakorlása, tevékenységi területe pedig bizonyos holland településekre
         korlátozódik. A Servatius az egyetlen részvényese és ügyvezetője a Servatius Holding Maastricht BV holding társaságnak.

      12      A holland határtól 30 km‑re lévő Liège városban lakásépítés megvalósítása céljából, a Servatius – a Servatius Holding Maastricht
         BV‑n keresztül – két, a belga jog szerinti társaságot hozott létre, és kérte a hatáskörrel rendelkező holland minisztert,
         hogy a lakástörvény 120a. cikkének és a BBSH 49. cikkének megfelelően biztosítson számára kísérleti jellegű engedélyt. A projekt
         eladásra és bérbeadásra szánt lakások, parkolók és üzlethelyiségek összességére vonatkozott.

      13      A Servatius a projekt finanszírozása érdekében az egyik belga leányvállalatának 1,5%‑os kamattal pénzt adott kölcsön, miután
         saját maga – Hollandiában jóváhagyott szervezetként – különösen kedvező feltételek mellett kötött hitelszerződést.

      14      A miniszter 2002. december 5‑i határozatával a belgiumi építési helyszín miatt elutasította a Servatius projektjét. A miniszter
         azon a véleményen volt, hogy a Servatius nem bizonyította, hogy az említett projekt a holland lakáspiac és különösen a maastrichti
         (Hollandia) régió lakáskeresői számára előnyös. A Servatius építési projektje ennélfogva nem kapta meg a lakástörvény 120a. cikke
         és a BBSH 49. cikke szerinti, azon kísérleti jellegű projekt státuszt, amely lehetővé tette volna számára a Belgiumban tervezett
         építés megvalósítását.

      15      A miniszter 2003. december 29‑i határozatával a Servatius által az építési projektje engedélyezését elutasító határozat ellen
         benyújtott panaszt megalapozatlannak nyilvánította.

      16      A Rechtbank Maastricht (maastrichti kerületi bíróság) 2006. május 19‑i ítéletével helyt adott a Servatius említett határozat
         ellen benyújtott keresetének, és a határozat hatályon kívül helyezését követően visszautalta az ügyet a miniszter elé, elrendelve,
         hogy hozzon új határozatot a Servatius panaszával kapcsolatban.

      17      A miniszter a kérdést előterjesztő bíróság előtt 2006. június 29‑én ezen ítélet ellen fellebbezést nyújtott be.

      18      A Raad van State, mivel kétségei merültek fel az EK 56. cikk, az EK 58. cikk, az EK 86. cikk (2) bekezdése, az EK 87. cikk,
         valamint az EK 88. cikk értelmezésével kapcsolatban, úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Az EK 56. cikk értelmében vett tőke szabad mozgása korlátozásáról van‑e szó, ha előzetes miniszteri engedély nélkül nem végezhet
         határon átnyúló tevékenységeket az a vállalkozás, amelyet a törvény a hollandiai lakásügy érdekeinek előmozdítására hagy jóvá,
         amely célra e vállalkozás állami forrásokat vehet igénybe, és amely törvényi előírás alapján kizárólag a lakásügy érdekében
         és alapvetően Hollandiában tevékenykedhet (jóváhagyott szervezet)?

      2)      a)     Tekintheti‑e valamely tagállam a lakásügy érdekeit az EK 58. cikk értelmében vett közrendi indoknak?
      b)      Tekintheti‑e valamely tagállam a lakásügy érdekeit a Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismert közérdeken alapuló kényszerítő
         oknak?

      c)      Tekinthető‑e különösen valamely tagállamnak a lakáspolitika hatékonyságához és finanszírozhatóságához fűződő érdeke az EK 58. cikk
         értelmében vett közrendi indoknak vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismert közérdeken alapuló kényszerítő oknak?

      3)      a)     Ha valamely jóváhagyott szervezet esetében az 1) kérdésben említett előzetes engedély követelménye olyan korlátozásnak minősül,
         amely a 2.a), 2.b) és 2.c) kérdés értelmében igazolható, szükséges és arányos‑e ez a követelmény?

      b)      Az a tagállam, amely erre az igazolásra támaszkodik, széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik‑e az érintett közérdek mértékének
         és ezen érdek előmozdítása módjának a meghatározása során? Van‑e itt jelentősége annak, hogy az [Európai] Közösség a lakásügy
         területén nem vagy alig rendelkezik hatáskörrel?

      4)      a)     A tőke szabad mozgása korlátozásának igazolása érdekében hivatkozhat‑e valamely tagállam az EK 58. cikkben említett és a Bíróság
         ítélkezési gyakorlatában elismert közérdeken alapuló kényszerítő okok mellett vagy ezekkel összefüggésben az EK 86. cikk (2) bekezdésére,
         ha az érintett vállalkozásoknak különleges jogokat biztosítanak, és e vállalkozások általános gazdasági érdekű szolgáltatások
         nyújtásával vannak megbízva?

      b)      Az EK 58. cikk értelmében vett közrendi indokok és a Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismert közérdeken alapuló kényszerítő
         okok megegyeznek‑e tartalmilag az EK 86. cikk (2) bekezdésében említett általános gazdasági érdekkel?

      c)      Az érintett tagállam által az EK 86. cikk (2) bekezdésére történő hivatkozásnak, miszerint a különleges jogokkal felruházott
         érintett vállalkozások általános gazdasági érdekű feladatokat látnak el, nagyobb súlya van‑e, mint az EK 58. cikk értelmében
         vett közrendi indokra és a Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismert közérdeken alapuló kényszerítő okra való hivatkozásnak?

      5)      a)     Lehet‑e az 1) kérdésben említett jóváhagyott szervezetként működő azon vállalkozásokat, amelyek egyrészt kötelesek minden
         forrásukat a lakásügyre fordítani, másrészt ugyanakkor a lakásügy érdekében gazdasági tevékenységeket is gyakorolhatnak, valamennyi
         tevékenységükre vagy azok egy részére tekintettel olyan vállalkozásoknak tekinteni, amelyeket az EK 86. cikk (2) bekezdése
         értelmében vett általános gazdasági érdekű szolgáltatásokkal bíztak meg?

      b)      Hogy az 5a) kérdésre igenlő választ lehessen adni, szükséges‑e az érintett vállalkozásoknak külön könyvelést vezetniük, amelyből
         világosan kiderül, hogy mely kiadások és bevételek kapcsolódnak egyrészt a szociális és másrészt a gazdasági tevékenységeikhez,
         és szükséges‑e, hogy ezt a kötelezettséget nemzeti jogszabály írja elő? Ennek során biztosítani kell‑e azt, hogy a tagállam
         által nyújtott pénzügyi eszközöket kizárólag szociális tevékenységekre és azok folyamatos fenntartására használják fel?

      6)      a)     Amennyiben az 1) kérdésben említett jóváhagyott szervezet valamennyi tevékenységére vagy azok egy részére tekintettel olyan
         vállalkozásnak tekintendő, amely az EK 86. cikk (2) bekezdése értelmében általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásával
         van megbízva, igazolhatja‑e az ilyen jellegű szolgáltatások nyújtásával történő megbízás azt, hogy a jóváhagyott szervezetnek
         a tőke szabad mozgásának az EK 56. cikk értelmében vett korlátozásával kell szembesülnie?

      b)      Az a tagállam, amely erre az igazolásra támaszkodik, széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik‑e az érintett általános gazdasági
         érdek mértékének és ezen érdek előmozdítása módjának a meghatározása során? Van‑e itt jelentősége annak, hogy a Közösség a
         lakásügy területén nem vagy alig rendelkezik hatáskörrel?

      7)      a)     Az a körülmény, hogy valamely tagállam az EK 86. cikk (2) bekezdése értelmében vett meghatározott vállalkozásoknak pénzügyi
         eszközt nyújt, szükségessé teheti‑e e vállalkozások tevékenységeinek területi korlátozását annak megakadályozása érdekében,
         hogy e pénzügyi eszköz jogellenes állami támogatásnak minősüljön, és hogy az ilyen pénzügyi eszközt más tagállamban felhasználó
         vállalkozások a piaci szabályoknak nem megfelelő feltételek mellett versenyezzenek az ezen utóbbi tagállam vállalkozásaival?

      b)      Előírhatja‑e valamely tagállam, a jelen esetben Hollandia, az 1) kérdésben említett azon jóváhagyott szervezetnek, amely egy
         másik tagállamban mind szociális, mind gazdasági jellegű lakásépítési tevékenységet kíván folytatni, hogy előzetes engedélyt
         szerezzen be, amennyiben az első tagállamban törvény még nem írja elő e két tevékenység szétválasztását? Az EK 87. cikk és
         EK 88. cikk betartására tekintettel az előzetes engedély követelménye szükségszerű és arányos eszköz‑e ebben az esetben?”

       Az első, második és harmadik kérdésről
      19      Az együttesen vizsgálandó első három kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a tőke szabad
         mozgásának az EK 56. cikk értelmében vett korlátozását képezi‑e, ha egy tagállam megköveteli, hogy a Servatiushoz hasonló,
         a lakástörvény 70. cikkének (1) bekezdése értelmében jóváhagyott szervezet – a lakásügy területén működő szervezetként – előzetes
         engedélyt szerezzen be egy másik tagállambeli építkezéssel kapcsolatos beruházások megvalósítása céljából. Az e kérdésre adandó
         igenlő válasz esetén az említett bíróság egyrészről azt kívánja tudni, hogy ez a fajta korlátozás – az EK 58. cikk által kifejezetten
         megengedett eltérés értelmében vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismert közérdeken alapuló kényszerítő ok alapján –
         igazolható‑e az érintett tagállamban a lakáspolitikához fűződő érdekkel, valamint az e politika finanszírozhatóságával kapcsolatos
         indokokkal, másrészről pedig azt, hogy egy ilyen korlátozás az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges‑e, és arányos‑e
         azzal.

      20      E kérdések megválaszolásához bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tőkemozgások
         körébe tartoznak azok a műveletek, amelyekkel valamely tagállam területén az ott lakóhellyel nem rendelkező személyek ingatlanberuházást
         hajtanak végre, amint az a[z EK]‑Szerződés [Amszterdami Szerződés által hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról
         szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelv (HL L 178., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.)
         I. mellékletében szereplő tőkemozgások nómenklatúrájából következik, amely nómenklatúra a tőkemozgás fogalmának meghatározása
         kapcsán megtartotta irányadó szerepét (lásd különösen a C‑370/05. sz. Festersen‑ügyben 2007. január 25‑én hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑1129. o.] 23. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Más szóval, a más tagállam területén található ingatlanok
         megszerzéséhez, hasznosításához és elidegenítéséhez fűződő jog – gyakorlása során – tőkemozgást idéz elő (lásd különösen a
         C‑515/99., C‑519/99–C‑524/99. és C‑526/99–C‑540/99. sz., Reisch és társai egyesített ügyekben, 2002. március 5‑én hozott ítélet
         [EBHT 2002., I‑2157. o.] 29. pontját, valamint a fent hivatkozott Festersen‑ügyben hozott ítélet 22. pontját).

      21      Ennélfogva – amint azt a Bíróság már megállapította – az EK 56. cikk (1) bekezdésében szerint tiltott, tőkemozgást korlátozó
         intézkedések azon intézkedéseket foglalják magukban, amelyek alkalmasak arra, hogy eltántorítsák egy tagállam lakosait attól,
         hogy más tagállamokban hajtsanak végre ingatlanberuházásokat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Festersen‑ügyben
         hozott ítélet 24. pontját).

      22      Ilyen esetet képeznek különösen az ingatlanberuházásokat előzetes engedélyezési eljárásnak alárendelő nemzeti intézkedések,
         amelyek ily módon – céljuknál fogva – korlátozzák a tőke szabad mozgását is (lásd ebben az értelemben a C‑302/97. sz.. Konle‑ügyben
         1999. június 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3099. o.] 39. pontját, valamint a fent hivatkozott Reisch és társai egyesített
         ügyekben hozott ítélet 32. pontját).

      23      Az alapeljárásban kétségtelen, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezések alapján a jóváhagyott holland szervezeteknek a, határokon
         átnyúló ingatlanberuházásokkal kapcsolatos projektjeiket pontosan egy előzetes közigazgatási engedélyezési eljárásnak kell
         alávetniük, amelynek keretében nekik kell bizonyítaniuk, hogy az érintett beruházásokat a hollandiai lakásügy érdekében valósítják
         meg.

      24      E körülmények között meg kell állapítani, hogy a tőke szabad mozgásának korlátozását képezi az ilyen szervezetekre vonatkozó
         azon kötelezettség, miszerint a székhelyük szerinti tagállamtól eltérő tagállamokban ingatlanberuházások végrehajtása céljából
         a hatáskörrel rendelkező minisztertől előzetes engedélyt kell szerezniük.

      25      Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tőke szabad mozgását korlátozó nemzeti intézkedéseket
         igazolhatják az EK 58. cikkben említett okok vagy közérdeken alapuló kényszerítő okok, feltéve, hogy alkalmasak az általuk
         elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és nem lépnek túl az annak megvalósításához szükséges mértéken (lásd a C‑112/05. sz.,
         Bizottság kontra Németország ügyben 2007. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑8995. o.] 72. és 73. pontját, valamint
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      26      Az alapügyben a holland kormány azzal érvel, hogy a szóban forgó előzetes engedélyezési rendszert az e tagállam által követett
         lakáspolitikával, valamint az annak finanszírozhatóságával összefüggő követelmények, az EK 58. cikk szerinti közrendi indokok,
         valamint a Bíróság ítélkezési gyakorlatában elismert valamely közérdeken alapuló kényszerítő ok igazolja.

      27      Egy ilyen rendszer így annak biztosítására irányul, hogy a jóváhagyott szervezetek – alapító okiratuknak megfelelően – a hollandiai
         lakásügyi érdekeket képviselő projektekbe ruházzanak be, különösen az alacsony jövedelműek vagy a lakosság más, kedvezőtlen
         helyzetű rétegei számára megfelelő lakáskínálat biztosítása érdekében. Ezzel egyúttal az is elkerülhető, hogy – veszélyeztetve
         az említett lakáspolitika hatékonyságát és finanszírozhatóságát – más gazdasági tevékenységekre fordítsák azokat a pénzügyi
         eszközöket, amelyeket az alapító okiratukban foglalt feladatuk jogcímén kapnak.

      28      Márpedig elsősorban az EK 58. cikkben megengedett eltérések tekintetében elegendő megállapítani, hogy még ha el is fogadjuk,
         hogy egy tagállamban a szociális lakásügy előmozdításának szükségessége alapvető társadalmi érdeket képezhet, nem lehet a
         közrendre hivatkozni a jelen ügyben, mivel a jóváhagyott szervezetekre háruló törvényi kötelezettségek feltételezett be nem
         tartása, valamint a részükre biztosított pénzeszközöknek ténylegesen nem társadalmi jellegű tevékenységekre történő fordítása
         nem képezhet ilyen alapvető érdeket érintő, valós és megfelelően komoly jogsértést (lásd, ebben az értelemben a C‑54/99. sz.,
         Église de scientologie ügyben 2000. március 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1335. o.] 17. pontját és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      29      A közérdeken alapuló kényszerítő okokra alapított indokok tekintetében továbbá emlékeztetni kell arra, a Bíróság már elismerte,
         hogy a nemzeti szabályozások korlátozhatják a tőke szabad mozgását az ingatlanpiaci nyomással szembeni küzdelemre vagy a vidéki
         térség állandó népességének területfejlesztési célból történő megtartására alapított célkitűzések nevében (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Konle‑ügyben hozott ítélet 40. pontját; a fent hivatkozott Reisch és társai egyesített ügyekben hozott
         ítélet 34. pontját, valamint a fent hivatkozott Festersen‑ügyben hozott ítélet 27. és 28. pontját).

      30      Analógia útján meg kell tehát állapítani, hogy egy tagállam lakáspolitikájával, valamint az annak finanszírozhatóságával kapcsolatos
         követelmények szintén képezhetnek közérdeken alapuló kényszerítő okokat, ennélfogva pedig igazolhatják a jelen ügyben szereplő
         nemzeti szabályozásban megállapítotthoz hasonló korlátozásokat. Ahogyan a holland kormány azt jogosan megállapította, ezeket
         a megfontolásokat az alapeljárás tárgyát képező nemzeti piac helyzetét jellemző bizonyos sajátosságok – mint például a strukturális
         lakáshiány és a különösen magas népsűrűség – csakis megerősíthetik.

      31      Ezen túlmenően – amint arra az említett kormány jogosan hivatkozott – a Bíróságnak már volt alkalma elismerni, hogy a szociálpolitika
         pénzügyi egyensúlyában okozott súlyos kár veszélye szintén képezhet a szabad mozgás akadályozásának igazolására alkalmas,
         közérdeken alapuló kényszerítő okot (lásd analógia útján a szociális biztonsági rendszerrel kapcsolatosan a C‑372/04. sz.
         Watts‑ügyben 2006. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑4325. o.] 103. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      32      Ennek tisztázását követően még azt kell megvizsgálni, hogy a jelen ítélet 26. és 27. pontjában szereplő célkitűzések megvalósításához
         szükséges és megfelelő intézkedést képez‑e a valamely jóváhagyott szervezetre vonatkozó azon kötelezettség, hogy egy ingatlanprojektnek
         a székhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban történő megvalósítása előtt előzetes közigazgatási engedélyezési eljárásnak
         vesse alá magát.

      33      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egy előzetes engedélyezési rendszer bizonyos esetekben természetesen szükséges
         lehet az elérni kívánt célokhoz, illetve arányos lehet azokkal, amennyiben azokat kevésbé korlátozó intézkedésekkel – különösen
         egy megfelelő nyilatkozati rendszerrel – nem lehetne elérni (lásd ebben az értelemben a C‑163/94., C‑165/94. és C‑250/94. sz.,
         Sanz de Lera és társai egyesített ügyekben 1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4821. o.] 23–28. pontját; a fent
         hivatkozott Konle‑ügyben hozott ítélet 44. pontját, valamint a C‑205/99. sz., Analir és társai ügyben 2001. február 20‑án
         hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1271. o.] 35. pontját).

      34      Márpedig nem zárható ki, hogy ez a helyzet egy, a lakástörvényben és a BBSH‑ban megállapítottakhoz hasonló célkitűzések elérésére
         törekvő lakáspolitikával összefüggésben. A hatáskörrel rendelkező hatóság által gyakorolt előzetes ellenőrzés jobbnak tűnhet
         ugyanis annak biztosítására is, hogy a jóváhagyott szervezetek forrásai elsődlegesen Hollandiában a lakosság bizonyos rétegei
         lakásszükségleteinek kielégítésére irányuljanak, míg egy utólagos ellenőrzési rendszer azzal a kockázattal járna, hogy túl
         későn, nevezetesen akkor avatkozik közbe, amikor a fontosabb kiadásokat már teljesítették, megtérítésük pedig nehezen valósulhatna
         meg.

      35      Mindazonáltal a Bíróság már több ízben megállapította azt is, hogy egy előzetes hatósági engedélyezési rendszer nem igazolhatja
         a nemzeti hatóságok részéről megnyilvánuló olyan szabad mérlegelésen alapuló magatartást, amely megfosztja a különösen alapügyben
         felmerülthöz hasonló, valamely alapvető szabadságra vonatkozó közösségi rendelkezéseket azok hatékony érvényesülésétől. Ahhoz,
         hogy az ilyen engedélyezés rendszere abban az esetben is igazolható legyen, ha korlátozza az említett alapvető szabadságot,
         olyan objektív, megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon kell alapulnia, amelyek kellőképpen korlátok
         közé szorítják a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását (lásd különösen a C‑169/07. sz. Hartlauer‑ügyben 2009.
         március 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 64. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      36      Márpedig a Bírósághoz benyújtott iratok tartalmának fényében nem zárható ki, hogy az alapügy tárgyát képező lakástörvény és
         BBSH rendelkezései nem felelnek meg teljes egészében ezeknek a követelményeknek.

      37      E tekintetben egyrészről különösen a holland kormány által a Bíróság írásbeli kérdéseire adott válaszból kitűnik, hogy az
         említett nemzeti rendelkezések az előzetes engedélynek a hatáskörrel rendelkező miniszter általi megadását mindössze attól
         az egyetlen feltételtől teszik függővé, hogy a tervezett projektnek – a BBSH 49. cikkének (1) bekezdésében előírtaknak megfelelően –
         a hollandiai lakásügy érdekében kell megvalósulnia. Másfelől azon kérdés tekintetében, hogy ez a feltétel teljesül‑e, úgy
         tűnik, hogy eseti alapú ellenőrzést végeznek anélkül, hogy azt jogszabályi rendelkezés körülhatárolná, továbbá minden más
         olyan különleges és objektív kritérium hiányában, amely lehetővé tenné az érintett szervezetek számára, hogy előre megismerhessék
         azokat a körülményeket, amelyek mellett engedély iránti kérelmüket helyben hagyják, illetve az esetlegesen az engedély elutasításával
         szemben benyújtott keresetet tárgyaló bíróságok számára, hogy teljes mértékben gyakorolhassák bírósági felülvizsgálatukat.

      38      E körülmények között, ezeknek a kérdéseknek a kérdést előterjesztő bíróság általi, a jelen ítélet 35. pontjában hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatban megállapított kritériumok fényében történő vizsgálatát fenntartva, az alapügy tárgyát képező előzetes
         közigazgatási engedélyezési rendszer nem tekinthető a mérlegelési jogkör nemzeti hatóságok általi gyakorlásának elégséges
         körülhatárolására, ennélfogva pedig egy, a tőke szabad mozgása alóli eltérés igazolására alkalmas feltételeken alapuló rendszernek.

      39      A fenti megfontolások összességére tekintettel az első három kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 56. cikket ebben
         az értelemben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely
         a határokon átnyúló tevékenységeknek a lakástörvény 70. cikkének (1) bekezdése értelmében a lakásügy területén jóváhagyott
         szervezetek általi gyakorlását előzetes hatósági engedély megszerzésétől teszi függővé, amennyiben egy ilyen szabályozás nem
         objektív, megkülönböztetésmentes és előzetesen ismert, a mérlegelési jogkör nemzeti hatóságok általi gyakorlásának elégséges
         körülhatárolására alkalmas kritériumokon alapul, aminek megállapítása a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

       A negyedik, ötödik, hatodik kérdésről
      40      Az együttesen vizsgálandó negyedik, ötödik, hatodik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ,
         hogy valamely tagállam hivatkozhat‑e az EK 86. cikk (2) bekezdésére egy, az általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásával
         megbízott és különleges jogokkal felruházott vállalkozások vonatkozásában megállapított, a tőke szabad mozgását korlátozó
         intézkedés igazolása céljából.

      41      E problémakör keretében az említett bíróság egyrészről azt szeretné megtudni, hogy az olyan vállalkozásokat, mint a Servatius,
         amennyiben a lakásügy területén gazdasági tevékenységeket is gyakorolnak, valamennyi tevékenységükre vagy azok egy részére
         tekintettel lehet‑e az EK 86. cikk (2) bekezdése értelmében vett, általános gazdasági érdekű szolgáltatások működtetésével
         megbízott vállalkozásoknak tekinteni, továbbá hogy e célból szükséges‑e az érintett vállalkozásnak a szociális és a gazdasági
         jellegű tevékenységeihez kapcsolódó kiadások és bevételek megkülönböztetését lehetővé tevő, elkülönült számviteli nyilvántartást
         vezetnie. A bíróság másrészről az említett rendelkezés értelmében vett általános gazdasági érdek hatályának meghatározása
         tekintetében a tagállamok rendelkezésére álló mérlegelési jogkör terjedelmével, valamint az ilyen érdek előmozdításának módjaival
         kapcsolatban vár választ.

      42      E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes döntéshozatal iránti eljárás keretében való hatáskörmegosztásra
         figyelemmel ugyan kizárólag a nemzeti bíróság feladata a Bíróság elé terjesztendő kérdések meghatározása, ez utóbbi kimondta,
         hogy kivételes esetekben saját hatáskörének megállapítása céljából megvizsgálja azokat a körülményeket, amelyek mellett a
         nemzeti bíróság hozzá fordult.

      43      Ez az eset áll fenn többek között, ha a Bíróság elé terjesztett probléma tisztán hipotetikus jellegű, vagy amennyiben egy
         közösségi szabálynak a nemzeti bíróság által kért értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy
         tárgyával (lásd ebben az értelemben a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.]
         61. pontját; a C‑466/04. sz. Acereda Herrera ügyben 2006. június 15‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5341. o.] 48. pontját;
         valamint a C‑380/05. sz. Centro Europa 7 ügyben 2008. január 31‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑349. o.] 53. pontját). Ekként
         a Bíróság kizárta hatáskörét az olyan esetekben, amelyekben nyilvánvaló, hogy a közösségi jogszabály, amelynek értelmezését
         a Bíróságtól kérik, nem alkalmazható (a C‑85/95. sz. Reisdorf‑ügyben 1996. december 5‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑6257. o.]
         16. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      44      Márpedig meg kell állapítani, hogy az EK 86. cikk (2) bekezdése – ugyanazon cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezve –
         lehetővé teszi a valamely általános gazdasági érdekű szolgáltatás teljesítésével megbízott vállalkozás részére a Szerződés
         rendelkezéseivel ellentétes különleges vagy kizárólagos jogok tagállam általi nyújtásának igazolását, amennyiben a kitűzött
         különleges feladat teljesítése csak ilyen jogok nyújtásával biztosítható, és ez nem veszélyezteti a Közösség érdekével ellentétes
         mértékben a kereskedelem fejlődését (a C‑340/99. sz. TNT Traco ügyben 2001. május 17‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4109. o.]
         52. pontja és a C‑220/06. sz. Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia ügyben 2007. december
         18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑12175. o.] 78. pontja).

      45      Ebben az esetben meg kell azonban állapítani, hogy az alapeljárásban szereplő nemzeti szabályozásban előírt előzetes engedélyezési
         rendszernek nem ez a tárgya.

      46      Az említett alapeljárás nem különleges vagy kizárólagos jognak a Servatius részére történő nyújtásához, sem pedig ez utóbbi
         tevékenységei általános gazdasági érdekű szolgáltatásoknak való minősítéséhez, hanem kizárólag egy, az e szervezettel szemben
         előzetes közigazgatási engedélyezési eljárás kezdeményezésére irányuló kötelezettség formájában megállapított korlátozás jogszerűségéhez
         kapcsolódik.

      47      Következésképpen nem szükséges válaszolni a kérdést előterjesztő bíróság által feltett, az EK 86. cikk (2) bekezdésének értelmezésére
         vonatkozó negyedik, ötödik, hatodik kérdésre, mivel ez a rendelkezés nem alkalmazható egy, az alapeljárásbelihez hasonló helyzetben.

       A hetedik kérdésről
      48      Ezzel a kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében egyrészről arra vár választ, hogy amennyiben egy tagállam általános
         gazdasági érdekű szolgáltatások működtetésével megbízott vállalkozások részére pénzügyi eszközöket biztosít, szükséges‑e e
         vállalkozások tevékenységeinek területi korlátozása annak megakadályozása érdekében, hogy e pénzügyi eszköz – az EK 87. cikk
         megsértésével – jogellenes állami támogatásnak minősüljön, és hogy ezek a vállalkozások – az ilyen pénzügyi eszközök más tagállamban
         való felhasználásával – torzítsák a versenyt. Az említett bíróság másrészről arra vár választ, hogy az EK 87. és EK 88. cikk
         tiszteletben tartásának biztosítása céljából szükséges és arányos intézkedés‑e az, ha egy tagállam – amelyben törvény még
         nem írja elő a gazdasági jellegű és a szociális jellegű tevékenységek szétválasztását – megköveteli, hogy a tevékenységeiket
         egy másik tagállamban folytatni kívánó jóváhagyott szervezetek előzetes engedélyt szerezzenek be.

      49      Amint arra a Bíróság a jelen ítélet 42. és 43. pontjában emlékeztetett, a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdések ügyre tartozásának vélelmét csak kivételesen lehet megdönteni. Amennyiben ugyanis a feltett kérdések a közösségi
         jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni.

      50      Mindazonáltal állandó ítélkezési gyakorlat, hogy a közösségi jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének szükségessége
         megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa felvetett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis
         kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak (a C‑320/90–C‑322/90. sz., Telemarsicabruzzo és társai
         egyesített ügyekben 1993. január 26‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑393. o.] 6. pontja, és a C‑470/04. sz. N‑ügyben 2006.
         szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7409. o.] 69. pontja, valamint a C‑305/07. sz. RAI‑ügyben 2008. április 9‑én
         hozott végzés [EBHT 2008., I‑55. o.] 16. pontja).

      51      Az is ugyanolyan fontos, hogy a nemzeti bíróságnak meg kell jelölnie azon okokat, amelyek arra indították, hogy felvesse a
         közösségi jog értelmezését, és amelyek alapján szükségesnek tartotta a Bíróság elé terjeszteni a kérdéseit. Ebben az összefüggésben
         elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság minimális magyarázatot adjon az értelmezni kért közösségi rendelkezések kiválasztásának
         okaira, és e rendelkezések és az alapügyben alkalmazandó nemzeti jogszabály közötti kapcsolatra (a C‑453/03., C‑11/04., C‑12/04.
         és C‑194/04. sz., ABNA és társai egyesített ügyekben 2005. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10423. o.] 46. pontja,
         a C‑338/04., C‑359/04. és C‑360/04. sz., Placanica és társai egyesített ügyekben 2007. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑1891. o.] 34. pontja, valamint a fent hivatkozott Centro Europa 7 ügyben hozott ítélet 54. pontja).

      52      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információknak ugyanis nem kizárólag azt kell lehetővé tenniük, hogy
         a Bíróság hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmányának
         23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróság feladata arra ügyelni, hogy ez a lehetőség biztosított legyen,
         figyelemmel arra a tényre, hogy a fent hivatkozott rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokat
         közlik az érdekelt felekkel (lásd az 141/81–143/81. sz., Holdijk és társai egyesített ügyekben 1982. április 1‑jén hozott
         ítélet [EBHT 1982., 1299. o.] 6. pontját, valamint a C‑116/00. sz. Laguillaumie‑ügyben 2000. június 28‑án hozott végzés [EBHT 2000.,
         I‑4979. o.] 14. pontját).

      53      Ezenfelül hozzá kell tenni, hogy az alapeljárás ténybeli és jogszabályi hátterével kapcsolatos pontosság követelménye különösen
         vonatkozik a versenyjog területére, amelyet összetett ténybeli és jogi helyzetek jellemeznek (lásd ebben az értelemben a C‑238/05. sz.,
         Asnef‑Equifax és Administración del Estado ügyben 2006. november 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11125. o.] 23. pontját,
         valamint a fent hivatkozott RAI‑ügyben hozott végzés 18. pontját).

      54      Márpedig ebben az esetben meg kell állapítani, hogy a hetedik kérdés azon a feltételezésen alapul, miszerint az alapeljárásban
         az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatást lehetne nyújtani a Servatiusnak abban az esetben, ha az
         utóbbi az állami forrásokat egy jövőbeli projekt megvalósítására fordítaná. Sem az előzetes döntéshozatalra utaló határozat,
         sem pedig az alapeljárásban részt vevő felek észrevételei nem tartalmaznak azonban olyan tényeket, amelyek lehetővé teszik
         annak esetleges megállapítását, hogy egy ilyen előny valóban felmerült volna az alapügy tárgyát képező ingatlanügylet keretében,
         amely egyébként sem valósult meg, mivel a Servatius nem szerezte meg a kötelező, előzetes engedélyt.

      55      Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy az alapeljárás tárgyát nem azok a feltételek képezik, amelyek alapján egy ilyen támogatást
         nyújtottak vagy nyújthatnának a Servatiusnak, hanem kizárólag egy ettől teljesen eltérő és független kérdés, jelesül egy ingatlanprojekt
         holland területen kívüli megvalósítása céljából benyújtott, előzetes engedély iránti kérelme elutasítása jogszerűségének e
         szervezet általi megtámadása.

      56      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett hetedik kérdés elfogadhatatlan.

       A költségekről
      57      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az EK 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás,
            amely a határokon átnyúló tevékenységeknek a lakástörvény (Woningwet) 70. cikkének (1) bekezdése értelmében a lakásügy területén
            jóváhagyott szervezetek általi gyakorlását előzetes hatósági engedély megszerzésétől teszi függővé, amennyiben egy ilyen szabályozás
            nem objektív, megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert, a mérlegelési jogkör nemzeti hatóságok általi gyakorlásának
            elégséges körülhatárolására alkalmas kritériumokon alapul, aminek megállapítása a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Törvényszék (negyedik tanács) 2013. szeptember 6-i ítélete. # Iran Insurance Company kontra az Európai Unió Tanácsa. # T-12/11. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2005. december 1-i ítélete.#Ewald Burtscher kontra Josef Stauderer.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberster Gerichtshof - Ausztria.#Tőkemozgások szabadsága - EK 56. cikk - Építési telek megszerzésére vonatkozó nyilatkozattételi eljárás - A jogügylet visszamenőleges hatályú semmissége az ingatlan megszerzőjének késedelmes nyilatkozattétele esetében.#C-213/04. sz. ügy.

text:
      C‑213/04. sz. ügy
      Ewald Burtscher
      kontra
      Josef Stauderer
      (az Oberster Gerichtshof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Tőkemozgások szabadsága – EK 56. cikk – Építési telek megszerzésére vonatkozó nyilatkozattételi eljárás – A jogügylet visszamenőleges hatályú semmissége az ingatlanszerző késedelmes nyilatkozattétele esetében”
      F. G. Jacobs főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. szeptember 29.
      A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2005. december 1.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bírósághoz fordulás – Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatnak
            a nemzeti jog szervezeti és bírósági eljárási szabályaival való összhangja, beleértve a joghatóságra vonatkozó szabályokat
            is – Nem a Bíróság által végzendő vizsgálat
      (EK 234. cikk; 1968. szeptember 27‑i egyezmény)
      2.     A tőke szabad mozgása – Az ingatlanszerzés korlátozása – Az ingatlanszerzéshez kapcsolódó nyilatkozattételi rendszer – A jogügylet
            visszamenőleges hatályú semmissége késedelmes nyilatkozattétel esetében – Megengedhetetlenség – Igazolás – Hiány – Az arányosság
            elvének megsértése
      (EK 56. cikk, (1) bekezdés)
      1.     Az EK 234. cikkben előírt eljárás keretében nem a Bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló
         határozatot a nemzeti jog szervezeti és bírósági eljárási szabályaival összhangban hozták‑e meg. A Bíróságnak annak vizsgálatára
         sincs hatásköre, hogy a kérdést előterjesztő bíróság elé a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági
         határozatok végrehajtásáról szóló 1968. szeptember 27‑i egyezmény bírósági joghatóságra vonatkozó említett szabályait betartva
         került‑e az alapügy, kivéve ha az említett rendelkezések alkalmazási feltételei maguk is az előzetes döntéshozatalra utalás
         tárgyát képezik.

      A Bíróságot mindaddig köti a tagállami bíróság által hozott előzetes döntéshozatalra utaló határozat, amíg azt nem vonják
         vissza a nemzeti jog által lehetséges jogorvoslatok keretében.

      (vö. 30‑32. pont)
      2.     Az EK 56. cikk (1) bekezdésével ellentétes az olyan, az ingatlanszerzésre vonatkozó és a jogügyletek érvényességét az ingatlanszerző
         általi nyilatkozat megtételétől függővé tévő nemzeti szabályozás alkalmazása, amely az érintett ingatlanforgalmi jogügyletet
         pusztán az ingatlanszerzés tényéről szóló kötelező nyilatkozat késedelmes megtétele miatt visszamenőleges hatállyal semmissé
         teszi.

      Igaz, hogy az előzetes nyilatkozattételi rendszer, ha azt megfelelő jogi eszközök kísérik, valóban arányos eszköz lehet a
         kitűzött közérdekű cél megvalósítására, amely a másodlagos lakóhely létesítésének egy meghatározott földrajzi területen történő
         korlátozásának bevezetésével – területrendezési célokat követve – az állandó népesség, illetve valamely, a turisztikai ágazattól
         független gazdasági tevékenység megtartására irányul. Mindazonáltal az ingatlanforgalmi jogügylet visszamenőleges hatállyal
         történő semmissé tétele nem arányos szankció, mivel a nyilatkozattételi határidő puszta elmulasztásával a késedelem okaitól
         függetlenül automatikusan bekövetkezik, és anélkül, hogy azt az alkalmazandó anyagi jog megsértése indokolttá tenné, erőteljesen
         megkérdőjelezi a felek akaratát kifejező megállapodást, ezért nem felel meg a jogbiztonság követelményeinek, amelyeknek ingatlanszerzés
         esetében különösen nagy a jelentőségük.

      (vö. 46., 52‑56., 62. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2005. december 1.(1)

      „Tőkemozgások szabadsága – EK 56. cikk – Építési telek megszerzésére vonatkozó nyilatkozattételi eljárás – A jogügylet visszamenőleges hatályú semmissége az ingatlanszerző késedelmes nyilatkozattétele esetében”
      A C‑213/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberster Gerichtshof (Ausztria),
         a Bírósághoz 2004. május 19‑én érkezett 2004. április 29‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Ewald Burtscher
      és
      Josef Stauderer
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (előadó), S. von Bahr és U. Lõhmus bírák,
      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: K. Sztranc tisztviselő,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. július 5‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       E. Burtscher képviseletében G. Lins és T. Lins Rechtsanwälte,
      –       J. Stauderer képviseletében W. Weh Rechtsanwalt,
      –       az osztrák kormány képviseletében E. Riedl és S. Pfanner, meghatalmazotti minőségben,
      –       a spanyol kormány képviseletében E. Braquehais Conesa, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében G. Braun és H. Støvlbaek, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. szeptember 29‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az EK 56. cikk értelmezése.
      2       A jelen kérelem előterjesztésére annak az eljárásnak a keretében került sor, amelyet E. Burtscher, egy, Sonntag községben
         található lakóház és telek tulajdonosa indított J. Stauderer ellen az ingatlan kiürítése iránt, aki ezen ingatlan tartós bérlője,
         és aki az ingatlan megszerzésének igényével lépett fel.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3       Az EK 56. cikk (1) bekezdése szerint:
      „E fejezet rendelkezéseinek keretei között tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra
         vonatkozó minden korlátozás.”

       Az osztrák szabályozás
      4       A szövetségi alkotmány módosításáról szóló 1992. június 5‑i törvény (Bundesverfassungsgesetznovelle, BGBl. 276/1992) felhatalmazta
         a tartományokat arra, hogy közigazgatási felügyeletet vezessenek be az építési telkekkel kapcsolatos ingatlanforgalmi ügyletek
         terén.

      5       A szövetségi alkotmány módosításáról szóló törvény (Bundesverfassungsgesetznovelle 1974, BGBl. 444/1974) VII. cikke alapján
         a tartományok arra is jogosultak, hogy közigazgatási korlátozásokat vezessenek be az ingatlanforgalmi ügyletek terén egy életképes,
         a mezőgazdaságban dolgozó népesség megtartásához, megerősítéséhez, megteremtéséhez fűződő közérdek védelmében.

      6       Vorarlberg tartomány esetében az ingatlanforgalomról szóló 1993. szeptember 23‑i törvény (Vorarlberger Grundverkehrsgesetz,
         LGBl. 61/1993) módosított változatának (LGBl. 29/2000, a továbbiakban: VGVG) „Jóváhagyáshoz nem kötött ingatlanszerzés, nyilatkozattétel”
         című 7. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „1.      Az építési telkek megszerzéséhez a 6. cikk (1) bekezdésének megfelelően nem szükséges ingatlanforgalmi hatósági jóváhagyás,
         amennyiben az ingatlanszerző a tartományi ingatlanforgalmi bizottság vagy a telek fekvése alapján illetékes önkormányzat részére
         a (2)–(4) bekezdés szerinti írásbeli nyilatkozatot tesz.

      2.       Az ingatlanszerző kijelenti, hogy
      a)      a telek be van építve,
      b)      az ingatlanszerző osztrák állampolgár, vagy – ha nem természetes személyről van szó – nem tekintendő külföldinek a 2. cikk
         (4) bekezdésének b)–d) pontja értelmében, vagy megfelel a 3. cikk (1) és (2) bekezdésében írt feltételek valamelyikének, valamint
         hogy

      c)      az ingatlant üdülési célra vagy nem üdülési célra szerzi‑e.
      3.      Nyilatkozatában az ingatlanszerző közli személyazonosságára, állampolgárságára, valamint az arra vonatkozó adatokat, hogy
         nem tekintendő külföldinek a 2. cikk (4) bekezdésének b)–d) pontja értelmében, illetve hogy a 3. cikk hatálya alá tartozik.
         Az ezeket igazoló okiratokat lehetőség szerint mellékelni kell.

      […]”
      7       A VGVG 17. cikke a következőképpen rendelkezik:
      „1. Ingatlanforgalmi hatósági jóváhagyást írásban kell kérni. A kérelemnek tartalmaznia kell a határozathozatalhoz szükséges
         adatokat és mellékleteket, különösen azokat, amelyek a jogszerzés céljára vonatkoznak, valamint az ingatlanszerző ingatlanszerzési
         jogosultságát bizonyító dokumentumok hitelesített másolatát.

      2.       A kérelmet már a jóváhagyáshoz kötött ingatlanszerzés alapját képező szerződés megkötését megelőzően is be lehet nyújtani.
         Ebben az esetben a kérelem tartalmazza a tervezett jogügylet lényegi pontjait és valamennyi fél aláírását. Ha a szerződés
         jelenti a jogalapot, akkor annak megkötésétől számított három hónapon belül be kell nyújtani a jóváhagyás iránti kérelmet,
         illetve meg kell tenni a nyilatkozatot.

      […]”
      8       A VGVG 29. cikke szerint:
      „1.       Amíg a jelen törvény által megkövetelt jóváhagyást nem adták meg vagy nyilatkozatot nem tették meg, a kérdéses jogügylet nem
         bonyolítható le, különösen a megszerzett jog nem jegyezhető be az ingatlan‑nyilvántartásba. A feleket azonban az említett
         jogügylet köti.

      2.       Ha a jóváhagyást megtagadják, vagy a 17. cikk (2) bekezdésének utolsó mondatában meghatározott határidő leteltét követő két
         éven belül a jóváhagyást nem kérik, vagy nem teszik meg a 7. cikk szerinti nyilatkozatot, a jogügylet visszamenőleges hatállyal
         semmissé válik.

      9       A VGVG 32. cikke a következőképpen rendelkezik:
      „1.       Ha a tulajdonszerzésre irányuló jogügylet a jóváhagyás megtagadása vagy a 29. cikk (2) bekezdése szerinti határidő letelte
         következtében semmis, az eladó megtagadhatja a vevővel szemben az eredeti állapot visszaállítását, ha nem tudta, és nem is
         kellett tudnia, hogy a jogügylethez hatósági jóváhagyás vagy a 7. cikk szerinti nyilatkozat szükséges, vagy ha a jóváhagyás,
         illetve nyilatkozattétel feltételei nem álltak fenn.

      2.       Ha az ügylet semmissé válik, az eladó követelheti azoknak az időközben bejegyzett jogoknak a törlését, amelyeket nem jóhiszeműen,
         a 31. cikk (5) bekezdésének megfelelően törlendő jog érvényességében bízva, tehát különösen a 31. cikk (2) bekezdése szerinti
         értesítést követően szereztek meg.

      […]”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      10     E. Burtscher tulajdonosa egy beépített teleknek Sonntag községben, amelyet az édesanyja ruházott rá 1995‑ben.
      11     J. Stauderer, aki német állampolgár, 1974‑ben megállapodott a telek akkori tulajdonosaival, E. Burtscher szüleivel abban,
         hogy megvásárolja a telket 250 000 ATS áron. J. Stauderer már ekkor jelentős felújítási munkálatokat kezdett meg az ingatlanon.
         Azóta üdülőként használja az ingatlant.

      12     E. Burtscher szülei és J. Stauderer 1975‑ben egyidejűleg két megállapodást kötöttek. Egyrészt aláírtak egy 99 évre szóló,
         felmondási lehetőséget nem tartalmazó bérleti szerződést. Ez a szerződés, amely kimondta, hogy az abban meghatározott jogok
         és kötelezettségek a felek jogutódaira szállnak, havi 291 ATS bérleti díj, valamint egy 350 000 ATS összegű bérletidíj‑előleg
         fizetését írta elő. Ugyanebben a megállapodásban a bérlő kötelezettséget vállalt valamennyi, az ingatlan használatával összefüggő
         költség viselésére, beleértve az adóterheket is. Másrészt egy olyan megállapodást is kötöttek, amely szerint a bérbeadók kötelezettséget
         vállalnak arra, hogy amint a bérlőnek lehetősége lesz ezen ingatlan megvásárlására, amit az akkor hatályos jogszabályok nem
         tettek lehetővé számára, a bérbeadók 350 000 ATS áron eladják neki az ingatlant.

      13     Amikor 1995‑ben az ingatlan tulajdonjoga E. Burtscherre szállt, ez utóbbi úgy nyilatkozott, hogy a szülei és J. Stauderer
         között létrejött bérleti szerződésből származó valamennyi jogot és kötelezettséget elismeri magára nézve.

      14     1994. július 12‑i határozatával Sonntag község önkormányzata megtiltotta J. Stauderer számára a szóban forgó ingatlan üdülőként
         történő használatát. A Vorarlberg tartományi területrendezési törvényt módosító törvényre (Vorarlberger Raumplanungsgesetznovelle,
         LGBl. 27/1993) hivatkozva az önkormányzat úgy vélte, hogy az említett bérleti szerződés hatásai azonosak voltak egy adásvételi
         szerződés hatásaival, és annak megkötésére a külföldiek ingatlanszerzését szabályozó jogszabályi rendelkezések megkerülése
         céljából került sor.

      15     J. Stauderer e határozat ellen fellebbezést nyújtott be a határozatot hozó szervhez, amelyet a Bezirkshauptmannschaft (megyei
         közigazgatási hatóság) elutasított. Az érintett által a Verwaltungsgerichtshofhoz (Ausztria) benyújtott panasz szintén elutasításra
         került.

      16     2000. szeptember 11‑én E. Burtscher arra hivatkozva indított keresetet a Bezirksgericht Bludenz (Bludenz megyei bíróság) előtt
         J. Stauderer ellen az érintett ingatlan kiürítése iránt, hogy az 1975‑ben kötött megállapodások színlelt ügyletek voltak,
         és ezért kezdettől fogva semmisek. Az alperes az említett megállapodásokból származó jogokra hivatkozva a kereset elutasítását
         kérte.

      17     A Bezirksgericht elutasította ezt a kiürítési iránti kérelmet, azonban a Landesgericht Feldkirch, amelyhez mint fellebbviteli
         bírósághoz a felperes fordult, hatályon kívül helyezte az elsőfokú ítéletet, és az ügyet visszautalta a Bezirksgericht elé.
         Az említett Landesgericht határozata ellen benyújtott fellebbezést az Oberster Gerichtshof elutasította.

      18     Mind a Landesgerichtnek, mind az Oberster Gerichtshofnak az volt az álláspontja, hogy a jogszabályok megkerülése céljából
         kötött szerződésekre a ténylegesen megkötni kívánt jogügyletre irányadó jogot kell alkalmazni, és azok joghatásai e jogszabályok
         betartásáig függőben vannak. Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o.) 1992. május 2‑i aláírását
         követően elfogadott, a beépített ingatlanok megszerzésére vonatkozó új rendelkezések szerint az ingatlanszerzőnek már nem
         kell az illetékes ingatlanforgalmi hatóságok előzetes jóváhagyásával rendelkeznie. A VGVG‑nek az LGBl. 61/1993 számában közzétett
         változata hatálybalépése óta az ingatlanszerző mindössze arra köteles, hogy az említett hatóságnál a VGVG 7. cikke (2) bekezdésének
         megfelelően két éven belül nyilatkozatot tegyen, mivel enélkül a jogügylet visszamenőleges hatállyal semmis.

      19     A jelen ügyben ebből a Landesgericht és az Oberster Gerichtshof is azt a következtetést vonta le, hogy mivel J. Stauderer
         a legkésőbb a VGVG‑nek az LGBl. 29/2000. számában közzétett változata hatálybalépésétől kezdődő kétéves határidőn belül nem
         tette meg ezt a nyilatkozatot, az 1975. évi megállapodások semmisnek tekintendők, ezért köteles az ingatlan kiürítésére.

      20     Egy második eljárás keretében a Bezirksgericht 38 280,57 euróban határozta meg a J. Stauderer által az ingatlanra fordított
         kiadások összegét, és kötelezte ez utóbbit, hogy miután ezt az összeget megfizették számára, haladéktalanul ürítse ki az ingatlant.
         A Landesgericht helybenhagyta ezt az ítéletet, és kimondta, hogy ellene rendes felülvizsgálatnak nincs helye. Álláspontja
         szerint e második eljárásnak a tárgya kizárólag a jogalap nélküli gazdagodás címén visszafizetendő összeg, ami lényeges jogkérdéseket
         nem vetett fel.

      21     J. Stauderer rendkívüli jogorvoslatot kezdeményezett az Oberster Gerichtshof előtt. Előadta, hogy az ezen bíróság első ítéletében
         kifejtett jogi álláspont nem kötelező érvényű, tekintettel a Bíróság újabb ítélkezési gyakorlatára. A Bíróság a C‑300/01. sz.
         Salzmann‑ügyben 2003. május 15‑én hozott ítéletében (EBHT 2003., I‑4899. o.) ugyanis kimondta, hogy a VGVG által bevezetett
         előzetes jóváhagyási rendszer a tőkemozgásoknak az EK 56. cikk első bekezdése által biztosított szabadságába ütközik. Ugyanez
         érvényes a jogügylet semmisségére, mint jogkövetkezményre, amely a VGVG 7. cikkének (2) bekezdésében szabályozott előzetes
         nyilatkozattétel rendszeréhez kapcsolódik.

      22     Az Oberster Gerichtshof utal arra, hogy a BGBl. 29/2000. számában közzétett, a VGVG‑t módosító törvény az üdülők vonatkozásában
         lehetővé tette a beépített ingatlanok nyilatkozattétellel történő megszerzését. Álláspontja szerint ezen eljárás célja az
         előzetes jóváhagyás rendszerétől eltérően az illetékes hatóságok tájékoztatása az ingatlanszerzésről. Utal azonban arra, hogy
         J. Stauderer csak a számára engedélyezett kétéves határidő letelte után, 2003 januárjában tette meg a szükséges nyilatkozatot,
         illetve hogy a jogügylet semmisségének szankciója az egyszerűen késedelmes nyilatkozat esetére is alkalmazandó. Semmi sem
         szól ugyanis azon feltételezés mellett, hogy az osztrák jogalkotó mindössze azon esetekre kívánta volna korlátozni a semmisség
         szankciójának alkalmazását, ha a jóváhagyást megtagadják, vagy ha az illetékes hatóságoknál megteendő mindenféle lépés hiányzik.

      23     A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az első eljárás keretében a C‑302/97. sz., Konle‑ügyben 1999. június 1‑jén hozott
         ítéletre (EBHT 1999., I‑3099. o.) figyelemmel arra az álláspontra helyezkedett, hogy egy olyan szabályozás, mint a VGVG, amely
         nyilatkozattételi kötelezettséget ír elő olyan  szankciókhoz kötötten, amelyek között a jogügylet megtiltása is szerepelhet,
         nem sérti a tőkemozgások szabadságát, mivel az adott törvény a tilalom feltételeit a külföldi ingatlanszerzővel szembeni hátrányos
         megkülönböztetés veszélyét teljes mértékben kizáró, elegendő pontossággal meghatározza.

      24     Az említett bíróság azonban úgy véli, hogy az azóta a Bíróság által a fent hivatkozott Salzmann‑ügyben hozott – és a bíróság
         által figyelembe veendő – ítélet megkérdőjelezheti ezt az álláspontot. Kétségei vannak különösen a VGVG 29. cikke (2) bekezdése
         rendelkezéseinek arányosságát illetően, amely rendelkezések egy formai szabály megsértését jogvesztéssel szankcionálják.

      25     E körülmények között az Oberster Gerichtshof úgy határozott, hogy felfüggeszti eljárását, és a következő kérdést terjeszti
         előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „Úgy értelmezendő‑e az EK 56. cikk, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás [a VGVG], amely szerint egy jogi aktussal
         megvalósuló ingatlanszerzés keretében, visszamenőleges hatállyal semmissé teszi a jogügyletet az, ha az ingatlanszerző nem
         az előírt határidőn belül tesz nyilatkozatot arról, hogy a telek be van építve, hogy azt nem üdülőnek szerezte, és hogy ő
         osztrák állampolgár, vagy hogy ugyanolyan bánásmódban kell részesíteni, mint egy osztrák állampolgárt?”

       Az elfogadhatóságról
       Az alapügy alperesének érvei
      26     J. Stauderer álláspontja szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés több szempontból is elfogadhatatlan.
      27     Először is úgy véli, hogy az osztrák bíróságoknak nincs joghatósága az alapügyben való határozathozatalra, mivel a Dán Királyság,
         Írország, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága csatlakozásáról szóló 1978. október 9‑i egyezménnyel
         (HL L 304., 1. o. és – módosított szöveg – 77. o.), a Görög Köztársaság csatlakozásáról szóló 1982. október 25‑i egyezménnyel
         (HL L 388., 1. o.), a Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság csatlakozásáról szóló 1989. május 26‑i egyezménnyel (HL L 285.,
         1. o.), valamint az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozásáról szóló 1996. november 29‑i
         egyezménnyel (HL 1997. C 15., 1. o.) módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok
         végrehajtásáról szóló 1968. szeptember 27‑i egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o., a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) 16. cikke
         a jelen ügyben nem alkalmazható.

      28     Továbbá, az említett kérdés véleménye szerint nem releváns. Az ingatlanszerzésről történő nyilatkozattétel rendszere a VGVG 7. cikkének
         (2) bekezdése értelmében, amelyet 2000‑ben az üdülőkre is kiterjesztettek, a külföldi ingatlanszerzőkre nem alkalmazandó.
         A VGVG 3. cikkének (2) bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy „amennyiben az ingatlant üdülőnek vásárolták, a tőkemozgások
         szabadságára vonatkozó rendelkezések nem eredményeznek semmilyen kivételt a külföldiek ingatlanszerzésére vonatkozó szabályok
         alól.” J. Stauderer tehát semmi esetre sem vehette igénybe a nyilatkozattételi eljárást, és nem tehette volna meg a kért nyilatkozatot.

      29     Végül előadja, hogy ez az eljárás 2004. június 1‑je óta fel volt függesztve. Mivel a kérdést előterjesztő bíróságnak az alapügyben
         hozandó ítélete meghozatalakor hatályban lévő jog alapján kell határozatot hoznia, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdés tárgytalan.

       A Bíróság álláspontja
      30     Ami a kérdést előterjesztő bíróság joghatóságának állítólagos hiányát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy nem a Bíróság feladata
         annak vizsgálata, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot a nemzeti jog szervezeti és bírósági eljárási szabályaival
         összhangban hozták‑e meg (lásd a 65/81. sz. Reina‑ügyben 1982. január 14‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 33. o.] 7. és 8. pontját,
         a C‑10/92. sz. Balocchi‑ügyben 1993. október 20‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑5105. o.] 16. és 17. pontját és a C‑39/94. sz.,
         SFEI és társai ügyben 1996. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3547. o.] 24. pontját).

      31     A Bíróságnak annak vizsgálatára sincs hatásköre, hogy a kérdést előterjesztő bíróság elé a Brüsszeli Egyezmény bírósági joghatóságra
         vonatkozó említett szabályait betartva került‑e az alapügy, kivéve ha az említett rendelkezések alkalmazási feltételei maguk
         is az előzetes döntéshozatalra utalás tárgyát képezik (ezzel kapcsolatban lásd a C‑105/94. sz. Celestini‑ügyben 1997. június
         5‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2971. o.] 20. pontját).

      32     A Bíróságot mindaddig köti a tagállami bíróság által hozott előzetes döntéshozatalra utaló határozat, amíg azt nem vonják
         vissza a nemzeti jog által lehetséges jogorvoslatok keretében (a fent hivatkozott Reina‑ügyben hozott ítélet 7. pontja és
         az SFEI és társai ügyben hozott ítélet 24. pontja).

      33     Ami a J. Stauderer által hivatkozott egyéb, a nemzeti jogban keresendő elfogadhatatlansági okokat illeti, emlékeztetni kell
         arra egyrészt, hogy az EK 234. cikk arra hatalmazza fel a Bíróságot, hogy előzetes döntéshozatali eljárás keretében egy tagállami
         bíróság által a közösségi jogra vonatkozóan hozzá intézett kérdések tárgyában határozzon. Ez az eljárás nem a nemzeti törvények
         vagy rendeletek rendelkezéseinek értelmezésére irányul. Így az a körülmény, hogy a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra
         utaló határozatában adott esetben esetleg pontatlanul ismerteti a vonatkozó nemzeti jogi rendelkezéseket, nem zárja ki a Bíróság
         hatáskörét az e bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolására (lásd többek között a 209/84–213/84. sz.,
         Asjes és társai ügyben 1986. április 30‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 1425. o.] 12. pontját).

      34     Másrészt, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében fő szabály szerint egyedül a nemzeti bíróság feladata, hogy az adott
         ügy sajátosságaira tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szükségességét és relevanciáját megítélje
         (ezzel kapcsolatban lásd többek között a C‑515/99., C‑519/99–C‑524/99. és C‑526/99–C‑540/99. sz., Reisch és társai ügyben
         2002. március 5‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑2157. o.) 25. pontját és a fent hivatkozott Salzmann‑ügyben hozott ítélet
         30. pontját).

      35     Ebből következik, hogy a nemzeti bíró által saját felelősségére meghatározott ténybeli és jogi háttér – amelynek helytállóságát
         a Bíróság nem vizsgálhatja – keretében előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell (lásd a C‑355/97. sz., Beck
         és Bergdorf ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4977. o.] 22–24. pontját és a Salzmann‑ügyben hozott
         ítélet 31. pontját).

      36     A jelen ügyben azonban nem nyilvánvaló, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak ítélete meghozatalához nincs szüksége a közösségi
         jog kért értelmezésére.

      37     A fenti megfontolásokból következik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadható.
      38     Ezért azt kell megvizsgálni, hogy az EK 56. cikk (1) bekezdésével ellentétes‑e az olyan, az alapügyben szereplőhöz hasonló
         nemzeti szabályozás alkalmazása, amely szerint az ingatlanszerzésről szóló kötelező nyilatkozat késedelmes megtétele a jogügylet
         visszamenőleges hatályú semmisségét eredményezi.

       Az ügy érdeméről
      39     Amint azt a Bíróság korábban kimondta, egy olyan szabályozásra, mint az alapügyben szereplő VGVG, amelynek célja a másodlagos
         lakóhely létesítése céljából történő ingatlanszerzés megtiltása vagy különleges feltételektől történő függővé tétele, az EK‑Szerződésnek
         a tőkemozgások szabadságára vonatkozó szabályai alkalmazandók (ezzel kapcsolatban lásd a fent hivatkozott Konle‑ügyben hozott
         ítélet 22. pontját, a Reisch és társai ügyben hozott ítélet 28. pontját, valamint a Salzmann‑ügyben hozott ítélet 39. pontját).

      40     Ezért, a kérdést előterjesztő bíróság kérelmének megfelelően az alapügyben szereplő kérdéses nemzeti intézkedés hatályát az
         EK 56. cikk (1) bekezdése rendelkezéseinek fényében kell vizsgálni.

      41     Az osztrák kormány által adott magyarázatok szerint a VGVG által bevezetett ingatlanszerzési rendszerben a jogügyletek érvényessége
         a VGVG 7. cikkének (2) bekezdése szerinti nyilatkozat megtételének függvénye. A visszamenőleges hatályú semmisség szankciója
         automatikus jellegének célja az ingatlanforgalmi hatóságnál tett nyilatkozat mint a kérdéses tranzakciót érintő „felfüggesztő
         feltétel” joghatásának időbeli korlátozása.

      42     E magyarázatokból kiderül, hogy az említett nyilatkozat, még ha az nem is jelenti a jogügylet materiális megvalósulásának
         feltételét, olyan kötelező alaki feltételt képez, amelyet az ingatlanszerzés tényének az ingatlan‑nyilvántartásba történő
         jogerős bejegyzését megelőzően kell teljesíteni, és csak ez garantálja a jogi aktus érvényességét a hatóságok és harmadik
         személyek irányában. Továbbá, a VGVG 12. cikke (1) bekezdése első mondatának szövege alapján ez a nyilatkozat egyben azzal
         a kötelezettséggel jár, hogy az ingatlant nem lehet a nyilatkozatban szereplőktől eltérő célokra használni.

      43     Egy ilyen nyilatkozattételi rendszer így tehát már csak a tárgya miatt is, hatásaiban korlátozza a tőkemozgás szabadságát
         (lásd az ingatlanszerzéshez kapcsolódó előzetes nyilatkozattételi/jóváhagyási rendszer vonatkozásában a fent hivatkozott Reisch‑ügyben
         hozott ítélet 32. pontját).

      44     Az ilyen korlátozások csak akkor elfogadhatók, ha a kérdéses nemzeti intézkedések közérdekű célokat követnek, azokat hátrányos
         megkülönböztetés nélkül alkalmazzák, és tiszteletben tartják az arányosság elvét, tehát ha alkalmasak az általuk elérni kívánt
         célok megvalósításának biztosítására, és nem lépnek túl az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéken (lásd ezzel
         kapcsolatban a fent hivatkozott Konle‑ügyben hozott ítélet 40. pontját, a Reisch és társai ügyben hozott ítélet 33. pontját,
         valamint a C‑390/99. sz. Canal Satélite Digital ügyben 2002. január 22‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑607. o.] 33. pontját,
         illetve a fent hivatkozott Salzmann‑ügyben hozott ítélet 42. pontját).

      45     Ami először is a közérdekű cél elérésére irányuló feltételt illeti, az osztrák kormány előadja, hogy az említett nyilatkozattételi
         eljárás bevezetésével a Vorarlberg tartományi jogalkotó célja a területrendezés, és a települési ingatlanok ésszerűbb kihasználása
         volt, ami a másodlagos lakóhelyek létesítésének korlátozásával jár, és a városfejlesztési jogszabályok betartására vonatkozó
         szükséges hatósági ellenőrzés, illetve az ingatlanforgalmi jogügyletek jogbiztonsága követelményének összehangolására törekszik.

      46     E tekintetben, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a másodlagos lakóhely létesítésének korlátozása egy meghatározott földrajzi
         területen, amit egy tagállam területrendezési célokat követve, az állandó népesség, illetve valamely, a turisztikai ágazattól
         független gazdasági tevékenység megtartása érdekében vezet be, közérdekű cél megvalósításához történő hozzájárulásnak tekinthető
         (lásd a fent hivatkozott Konle‑ügyben hozott ítélet 40. pontját, a Reisch és társai ügyben hozott ítélet 34. pontját, valamint
         a Salzmann‑ügyben hozott ítélet 44. pontját). Továbbá kétségtelen, hogy a nemzeti hatóságok törekvése a jogügyletek jogbiztonsága
         követelményének biztosítására a városfejlesztési jogszabályok alkalmazása során közérdekű célt jelent.

      47     Az érintett nemzeti szabályozás hátrányos megkülönböztetés nélküli alkalmazásának feltételével kapcsolatban, amely feltételt
         a jelen ügyben a nyilatkozattételi eljárásra tekintettel a maga teljességében kell vizsgálni, J. Stauderer előadja, hogy a
         VGVG által alkalmazott hátrányos megkülönböztetés abban áll, hogy más tagállamok állampolgárai számára kizárja a másodlagos
         lakóhely létesítésének lehetőségét. A spanyol kormánynak ugyanez a véleménye, szerinte a VGVG azáltal alkalmaz formálisan
         hátrányos megkülönböztetést, hogy a más tagállamok állampolgárságával rendelkező ingatlanszerzőket annak pontosítása nélkül
         kötelezi állampolgárságuk közlésére, hogy e közlésnek a nyilatkozat érdemi vizsgálata során milyen következményei vannak.

      48     Az osztrák kormány észrevételeiből és az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból is az következik, hogy a másodlagos lakóhelyekre
         vonatkozó, az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás mind az osztrák állampolgárokra, mind az Európai Unió vagy az Európai
         Gazdasági Térség (a továbbiakban: EGT) más tagállamainak állampolgáraira különbségtétel nélkül alkalmazandó.

      49     A nyilatkozattételi eljárás ugyanis éppúgy vonatkozik az Unió más tagállamainak és az EGT‑tagállamoknak az állampolgáraira,
         mint pl. J. Staudererre, és ez előbbiek ugyanolyan formai követelmények betartása mellett szerezhetnek ingatlant, mint amelyek
         az osztrák állampolgárokat kötik.

      50     Egyébként az ingatlanszerző állampolgársága közlésére irányuló kötelezettsége a nyilatkozattétel során azt célozza, hogy különbséget
         lehessen tenni az Európai Unió vagy az EGT tagállamai állampolgárainak – akik az osztrák állampolgárokkal azonos tulajdonszerzési
         jogosultsággal rendelkeznek – a helyzete és harmadik államok állampolgárainak helyzete között, akikre más ingatlanszerzési
         feltételek vonatkoznak. Így tehát az állampolgárság közlésére irányuló kötelezettséggel, illetve azzal a kötelezettséggel,
         hogy a nyilatkozatban adott esetben meg kell jelölni, hogy az ingatlant üdülőként fogják‑e használni, nem annak megtiltása
         a cél, hogy más tagállamok állampolgárai másodlagos lakóhelyet szerezzenek, hanem ahogy az osztrák kormány kifejtette, mindössze
         annyi, hogy az e lakóingatlanok létesítésére vonatkozó speciális feltételek betartását biztosítsák.

      51     Végül, az arányosság feltételével kapcsolatban az osztrák kormány előadja, hogy a VGVG 7. cikkének (2) bekezdése szerinti
         nyilatkozat a kérdést előterjesztő bíróság által közöltekkel ellentétben nem formális jellegű. A VGVG‑hez fűzött, az LGB1. 61/1993.
         (illetve 29/2000.) számában közzétett előkészítő dokumentációból kiderül, hogy a nyilatkozat célja nem pusztán az illetékes
         hatóságok tájékoztatása az ingatlanszerzési szándékról, hanem annak biztosítása is, hogy a beépített ingatlant valóban a nyilatkozatban
         megnevezett célokra fogják használni, különösen, hogy az esetleges üdülőkénti használat megfelel‑e az ilyen használatra előírt
         speciális feltételeknek. Az e hatóságok által utólagosan elvégzett ellenőrzések nem érintik a tulajdonszerzési szándék megvalósítását,
         mivel az ingatlan‑nyilvántartásba történő bejegyzésre csak a nyilatkozattételt követően kerül sor. A semmisség szankciója,
         amely abban az esetben alkalmazandó, ha a nyilatkozatot két éven belül nem teszik meg, automatikus jellegénél fogva lehetővé
         teszi az illetékes hatóságok szabályszerű tájékoztatását a beépített ingatlanok megszerzésének tényéről, illetve lehetővé
         teszi e hatóságok számára azt is, hogy ésszerű határidőn belül a szükséges ellenőrzési intézkedéseket megtegyék. Ez a szankció
         ezért arányban áll az ingatlanok illegálisan történő üdülőkénti használata megakadályozásának céljával. A szerződés érvénytelensége
         helyett közigazgatási szankció alkalmazása nem feltétlenül volna kevésbé terhes az ingatlanszerzőre nézve, mivel az már egy
         három hónapos határidő leteltét követően alkalmazható lenne, és kevésbé lenne hatékony.

      52     E tekintetben igaz, hogy az előzetes nyilatkozattételi rendszer, ha azt megfelelő jogi eszközök kísérik, valóban arányos eszköz
         lehet a kitűzött közérdekű cél megvalósítására. Amint azt már a Bíróság kimondta, egy ilyen rendszer nélkülözhetővé teszi
         a tőkemozgások szabadságát általában erőteljesen korlátozó előzetes jóváhagyás előírását, anélkül hogy ezáltal veszélyeztetné
         a hatóságok által elérni kívánt célok megvalósulását (ezzel kapcsolatban lásd a C‑163/94., C‑165/94. és C‑250/94. sz., Sanz
         de Lera és társai egyesített ügyekben 1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4821. o.] 27. pontját, valamint a
         fent hivatkozott Konle‑ügyben hozott ítélet 46. és 47. pontját, és a Salzmann‑ügyben hozott ítélet 50. pontját).

      53     Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés azonban nem a VGVG szerinti nyilatkozattételi eljárást érinti összességében,
         hanem kizárólag az előírt nyilatkozat késedelmes megtétele esetére meghatározott szankciót, azaz az ingatlanforgalmi jogügylet
         visszamenőleges hatályú semmisségét.

      54     Egy ilyen szankció azonban nem áll arányban a jelen ügyben szereplő közérdekű célokkal.
      55     Egyrészt azért, mert a nyilatkozattételi határidő puszta elmulasztásával a késedelem okaitól függetlenül automatikusan bekövetkezik.
         Az alapeljárásban úgy tűnik, J. Stauderer késedelmes nyilatkozattétele részben az azáltal okozott jogbizonytalansággal is
         összefüggött, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egy korábbi eljárás során úgy vélte, az érdekelt már semmiképpen sem tudja
         időben teljesíteni e kötelezettségét.

      56     Másrészt, egy ilyen szankció, anélkül hogy azt az alkalmazandó anyagi jog megsértése indokolttá tenné, erőteljesen megkérdőjelezi
         a felek akaratát kifejező megállapodást, ezért nem felel meg a jogbiztonság követelményeinek, amelyeknek ingatlanszerzés esetében
         különösen nagy a jelentőségük. Ezért az a körülmény, hogy amint a Bizottság kifejtette, a határidőt „nagyvonalúan kell meghatározni”,
         nem elegendő annak feltételezéséhez, hogy az említett szankció arányban áll a kitűzött céllal.

      57     A Bíróság elismerte ugyan, hogy egy adásvételi szerződés semmisségének megállapítása iránti kereset az előzetes nyilatkozattételi
         rendszer keretében arányos szankciót jelentő intézkedés lehet (a fent hivatkozott Salzmann‑ügyben hozott ítélet 51. pontja).
         Ugyanakkor azt is kifejtette, hogy egyes területrendezési célkitűzések – mint például a stabil mezőgazdaság támogatása és
         fejlesztése a mezőgazdasági ingatlanstruktúra alakulásának ellenőrzésével – eléréséhez nem elegendő pusztán egy előzetes nyilatkozattételi
         rendszer, ezért akár egy előzetes jóváhagyási rendszer is összeegyeztethető lehet a tőkemozgások szabadságával (ezzel kapcsolatban
         lásd többek között a C‑452/01. sz., Ospelt és Schlössle Weissenberg ügyben 2003. szeptember 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003.,
         I‑9743.o.] 41–45. pontját).

      58     Ezért elvileg nem kizárt, hogy tőkemozgások szabadságát az előzetes jóváhagyási rendszerhez képest kevésbé akadályozó előzetes
         nyilatkozattételi rendszer szigorú szankciók utólagos meghatározásával járhat, amelyek elegendő visszatartó erővel rendelkeznek
         a területrendezési és városfejlesztési célok tényleges tiszteletben tartásához.

      59     Egy olyan szankció azonban, mint az alapügyben szereplő, kizárólag az érintett jogszabályokban foglalt anyagi jogi rendelkezések
         sérelme esetén engedhető meg, amit az illetékes hatóság állapít meg az ügy összes körülményeinek figyelembevételével, azonban
         egy ilyen szankció mégis aránytalan, mivel egy nyilatkozat késedelmes megtételéhez automatikusan jogkövetkezményeket fűz,
         miközben megtiltja e hatóságnak annak érdemi vizsgálatát, hogy az ingatlanszerzési szándék összhangban van‑e az alkalmazandó
         városfejlesztési jogszabályokkal.

      60     A nyilatkozat késedelmes megtételét más, enyhébb hatású intézkedésekkel, például pénzbírsággal is lehetne szankcionálni. A
         VGVG 34. cikke felsorolja azon tényeket, amelyek anyagi szankció kiszabását indokolják. Ugyancsak megfontolandó lehet a kérelmező
         számára biztosítani annak lehetőségét, hogy a késedelem okaira magyarázatot adjon, az illetékes hatóság számára pedig azt,
         hogy – különösen ha ez harmadik személyek jogait nem érinti – bizonyos feltételek mellett a késedelmes nyilatkozatot is elfogadhassa,
         vagy bizonyos feltételek mellett fenntarthassa a megállapodás érvényességét.

      61     Ezért egy olyan szankció, mint az alapügyben szereplő, nem tekinthető elengedhetetlennek az ingatlanszerzésről történő nyilatkozattételi
         kötelezettség betartásának biztosítása és a VGVG által követett közérdekű cél elérése érdekében.

      62     A kérdést előterjesztő bíróság részére ezért az a válasz adandó, hogy ellentétes az EK 56. cikk (1) bekezdésével egy olyan
         nemzeti szabályozás alkalmazása, mint a VGVG, amely az érintett ingatlanforgalmi jogügyletet pusztán az ingatlanszerzés tényéről
         szóló kötelező nyilatkozat késedelmes megtétele miatt visszamenőleges hatállyal semmissé teszi.

       A költségekről
      63     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      Ellentétes az EK 56. cikk (1) bekezdésével egy olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, mint az ingatlanforgalomról szóló 1993.
            szeptember 23‑i törvény (Vorarlberger Grundverkehrsgesetz) módosított változata, amely az érintett ingatlanforgalmi jogügyletet
            pusztán az ingatlanszerzés tényéről szóló kötelező nyilatkozat késedelmes megtétele miatt visszamenőleges hatállyal semmissé
            teszi.
      Aláírások
      1 Az eljárás nyelve: német