title: A Bíróság (első tanács) 2010. július 1-i ítélete.#Emanuela Sbarigia kontra Azienda USL RM/A és társai.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Olaszország.#A gyógyszertárak nyitvatartási idejére és szünnapok alatti zárvatartására vonatkozó nemzeti szabályozás - Felmentés - Az illetékes hatóságok döntési jogköre.#C-393/08. sz. ügy.

text:
      C‑393/08. sz. ügy
      Emanuela Sbarigia
      kontra
      Azienda USL RM/A és társai
      (a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A gyógyszertárak nyitvatartási idejére és szünnapok alatti zárva tartására vonatkozó nemzeti szabályozás – Felmentés – Az illetékes hatóságok döntési jogköre”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – Elfogadhatóság – Korlátok
      (EK 234. cikk)
      2.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre
      (EK 234. cikk)
      3.        Verseny – Közösségi szabályok – A tagállamok kötelezettségei
      (EK 10. cikk, EK 81. cikk és EK 82. cikk)
      1.        Kizárólag az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel
         az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak
         feltett kérdései relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság
         – főszabály szerint – köteles határozatot hozni. Ebből eredően az uniós jogra vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns
         voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal
         iránti kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy
         tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek,
         amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson.

      (vö. 19–20. pont)
      2.        Amikor az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         valamennyi eleme egyetlen tagállam belső jogrendjére korlátozódik, a Bíróság válasza még ilyen körülmények mellett is hasznos
         lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára, főként abban az esetben, amikor a nemzeti jog őt arra kötelezné, hogy ugyanazokat
         a jogokat biztosítsa az említett tagállam belföldi illetőségű személyeinek, mint amelyekre azonos esetben a valamely más tagállamból
         származó személyek az uniós jog alapján igényt tarthatnának.

      Az előző pontban említett eset azokra a jogokra vonatkozik, amelyekre a más tagállambeli személyek az uniós jog alapján hivatkozhatnak,
         ha ugyanolyan helyzetben vannak, mint az alapeljárás felperese, aki egy különleges önkormányzati övezetben üzemeltet gyógyszertárat,
         és az illetékes nemzeti hatóság azon határozatát támadta meg, amely a nemzeti szabályozáson alapul egy olyan kérelmet illetően,
         amely nem vonja kétségbe az e nemzeti szabályozás által bevezetett, a gyógyszertárak nyitvatartási idejét és szabadságolási
         rendjét szabályozó általános rendszer létjogosultságát, csupán ezen általános rendszertől való eltérésként, kivételes jelleggel
         szeretne felmentést kérni a kötelező zárvatartási időszakok betartása alól.

      Az alapügy sajátos körülményeire való tekintettel tehát nyilvánvaló, hogy az EK 49. cikknek a kérdést előterjesztő bíróság
         által kért értelmezése az alapügybeli jogvita elbírálása szempontjából nem releváns.

      (vö. 23–25. pont)
      3.        A közösségi jog versennyel kapcsolatos rendelkezései, többek között az EK 81–EK 86. cikk, nem alkalmazhatók az olyan nemzeti
         szabályozás esetében, amely egy esetleges eltérés engedélyezésére vonatkozik egy különleges önkormányzati övezetben található
         gyógyszertár nyitvatartási rendjét illetően. Az ilyen szabályozás sem önmagában, sem annak alkalmazása révén nem érinti az
         EK 81. és az EK 82. cikk értelmében vett tagállamok közötti kereskedelmet.

      (vö. 29., 32. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2010. július 1‑je(*)

      „A gyógyszertárak nyitvatartási idejére és szünnapok alatti zárvatartására vonatkozó nemzeti szabályozás – Felmentés – Az illetékes hatóságok döntési jogköre”
      A C‑393/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale amministrativo regionale
         per il Lazio (Olaszország) a Bírósághoz 2008. szeptember 10‑én érkezett, 2008. május 21‑i határozatával terjesztett elő az
         előtte

      Emanuela Sbarigia
      és
      az Azienda USL RM/A,
      a Comune di Roma,

      az Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia,
      az Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, E. Levits (előadó), A. Borg Barthet, J.‑J. Kasel és M. Berger bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: R. Şereş tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. december 17‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        E. Sbarigia képviseletében V. Cerulli Irelli és M. Di Giandomenico avvocati,
      –        a Comune di Roma képviseletében R. Murra avvocato,
      –        az Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia képviseletében M. Luciani és I. Perego avvocati,
      –        az Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma képviseletében S. Cicciotti avvocato,
      –        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Russo avvocato dello Stato,
      –        a görög kormány képviseletében S. Spyropoulos, Z. Chatzipavlou és V. Karra, meghatalmazotti minőségben,
      –        a holland kormány képviseletében C. M. Wissels és D. J. M. de Grave, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer és T. Kröll, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében E. Traversa és C. Cattabriga, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. március 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 49. cikk, az EK 81‑EK 86. cikk, az EK 152. cikk és az EK 153. cikk értelmezésére
         vonatkozik.

      2        A kérelmet az E. Sbarigia mint gyógyszertár-tulajdonos és az Azienda Unità Sanitaria Locale „Roma A” (a továbbiakban: ASL
         RM/A) mint illetékes római hatóság között, ez utóbbi által E. Sbarigia nyitvatartási idő és munkaszüneti napok, különösen
         a 2006. évi nyári munkaszüneti időszak betartása alóli felmentés iránti kérelmei tekintetében hozott elutasító határozat tárgyában
         folyó jogvita keretén belül terjesztették elő.

       Jogi háttér
      3        Az alapügyben alkalmazandó jogszabály a gyógyszertárak nyitvatartását, ügyeleti rendjét és munkaszüneti napjait szabályozó,
         2002. július 30‑i 26. sz. laziói tartományi törvény (Legge Regionale Lazio n. 26 del 30 juglio 2002, Disciplina dell’orario,
         dei turni e delle ferie delle farmacie aperte al pubblico, a Bolletino Ufficiale della Regione Lazio n° 23 rendes kiadásának 5. száma, 2002. augusztus 20., és a GURI n° 24 különkiadásának 2003. június 14‑i 3. száma, a továbbiakban:
         26/2002. sz. tartományi törvény).

      4        A 26/2002. sz. tartományi törvény 2–8. cikke rögzíti a gyógyszertárak nyitvatartási rendjét, önkéntes ügyeleti beosztását,
         heti szünnapjait és éves szabadságolási rendjét. E rendelkezések többek között előírják a maximális nyitvatartási időt, a
         vasárnapokon és hetente fél napig, továbbá az ünnepnapok alatt a zárvatartás kötelezettségét, valamint az éves szabadságolások
         minimális időtartamát.

      5        A 26/2002. sz. tartományi törvény 10. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Róma város területén valamennyi (helyi egészségügyi hatóság [a továbbiakban: USL]) – a többi érintett USL‑lel egyetértésben –
         elfogadja a jelen törvény által előírt, hatáskörébe tartozó intézkedéseket.

      (2)      A különleges önkormányzati övezetben lévő gyógyszertárak heti nyitva tartását, a városi gyógyszertárak szabadságolási rendjét
         és a félnapos heti pihenőidőt [...] a területileg illetékes USL határozata az érintett település polgármesterének, a tartományi
         gyógyszerészkamarának és a köz- és magángyógyszertárak legreprezentatívabb tartományi szakmai szervezeteinek egyetértésével
         módosíthatja.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      6        E. Sbarigia egy, Róma „Tridente” nevű történelmi központjában lévő gyógyszertár tulajdonosa. E városnegyed teljes egészében
         gyalogosövezet, és a város idegenforgalmi központja.

      7        Ezen elhelyezkedése, valamint vásárlóinak júliusban és augusztusban jelentősen megemelkedő száma miatt az alapügy felperese
         2006. május 31‑én a 26/2002. sz. tartományi törvény 10. cikkének (2) bekezdése alapján kérelmet terjesztett elő a területileg
         illetékes ASL RM/A‑nál aziránt, hogy esetében tekintsenek el a 2006. évi nyári munkaszüneti időszak betartásától. E kérelmet
         2006. június 22‑én elutasították, amelyre válaszként E. Sbarigia keresetet terjesztett elő a kérdést előterjesztő bíróságnál.

      8        E kereset elbírálására várva időközben E. Sbarigia 2006. október 18‑án egy második kérelmet terjesztett elő, amelyben eredeti
         kérelmét kiterjesztve, kérte az éves szabadságolások okán történő zárvatartási kötelezettség alóli felmentést, valamint az
         egész év vonatkozásában a heti nyitvatartási idő meghosszabbítását és az ünnepnapok alatti zárvatartási kötelezettség alóli
         felmentést is. Ezzel kapcsolatban E. Sbarigia arra hivatkozott, hogy 2006. szeptember 8‑án egy másik, a Termini pályaudvar
         közelében található gyógyszertár vonatkozásában, amely ugyanolyan különleges vásárlói körrel rendelkezik, mint az ő gyógyszertára,
         megadtak egy ugyanilyen engedélyt.

      9        2007. március 22‑i 119945/P. sz. határozatával az ASL RM/A e második kérelmet is elutasította, amelyre válaszként E. Sbarigia
         további jogorvoslati lehetőségekkel élt, és felfüggesztő intézkedések meghozatalát kérte.

      10      2007. június 22‑i végzésével a kérdést előterjesztő bíróság – az ügy ASL RM/A által történő újbóli elbírálására való tekintettel –
         helyt adott a 2007. március 22‑i határozat végrehajtásának felfüggesztése iránti kérelemnek.

      11      Ezt követően a végzést végrehajtandó, az ASL RM/A 2007. augusztus 1‑jén meghozta a 40249. sz. határozatot, amellyel a 26/2002. sz.
         tartományi törvény 10. cikkének (2) bekezdése alapján, a Comune di Roma, az Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma
         (Róma tartományának gyógyszerészkamarája), valamint az Assiprofar szakszervezetek – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia
         (a továbbiakban: Assiprofar) és a Confservizi kedvezőtlen véleménye alapján ismét elutasította az alapügy felperesének kérelmét.

      12      E. Sbarigia keresetet nyújtott be ez utóbbi határozattal szemben, újabb jogalapokra hivatkozva a kérdést előterjesztő bíróság
         előtt függőben lévő eljárásban.

      13      A Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio regionális közigazgatási bírósága) szerint a gyógyszertári szolgáltatásnak
         a fogyasztók egészsége védelmében nyújtott közszolgáltatásnak való minősítése sem elégséges ahhoz, hogy meg lehessen indokolni
         a gyógyszertárak nyitvatartási rendjét előíró kötelező rendelkezéseket. A nyitvatartási idők és időszakok valamennyi gyógyszertárra
         vonatkozó liberalizációja – amelyet az Autorità garante della concorrenza e del mercato (verseny- és piacfelügyeleti hatóság)
         2007. február 1‑jei jelentése is szorgalmaz – lehetővé tenné a kínálat általános jellegű, a fogyasztók érdekeit szolgáló kiszélesítését
         (amelynek során az elhelyezkedésre vonatkozó tervek biztosítanák a gyógyszertárak kiegyensúlyozott területi eloszlását).

      14      A Tribunale számára ezenkívül a 26/2002. sz. tartományi törvény rendelkezései aránytalannak és indokolatlannak tűnnek. A gyógyszertári
         szolgáltatáshoz kapcsolódó közérdek és igények védelmét ugyanis kétségtelenül hatékonyabban lehetne biztosítani a gyógyszertárak
         nyitvatartási rendjére vonatkozó olyan liberalizációs intézkedésekkel, amelyek a verseny előmozdítását szolgálják.

      15      A kérdést előterjesztő bíróságnak tehát kétsége van az alapügy tárgyát képező korlátozásoknak egyrészt a közösségi jognak
         a vállalkozások szabad versenyére vonatkozó alapelveivel való összeegyeztethetőségével kapcsolatban, másrészt pedig az Európai
         Unió fellépését illetően az egészségügy javítása és védelme terén. Pontosabban úgy véli, hogy a jelenleg hatályos, a gyógyszertári
         szolgáltatás megszervezésére vonatkozó jogszabályi háttér – e célkitűzéssel épp ellentétesen – Lazio tartományban akadályozza
         a közegészség védelméhez való hatékony hozzájárulást.

      16      E körülmények között a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő két kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Összeegyeztethetők‑e a verseny szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának többek között az [EK] 49., és [EK] 81–86. cikkben
         foglalt közösségi elveivel a 26/2002. sz. tartományi törvény azon rendelkezései, amelyek megtiltják [a gyógyszerészek számára],
         hogy lemondjanak az éves szabadságukról, korlátozzák a [gyógyszertárak] nyitva tartását és a Róma városához tartozó gyógyszertárak
         tekintetében az e korlátozásoktól való eltérés engedélyezését (10. cikk, (2) bekezdés) attól a feltételtől teszik függővé,
         hogy a diszkrecionális jogkörével élő közigazgatási szerv (az ugyanezen cikkben említett intézményekkel és szervezetekkel
         egyetértésben) úgy ítéli meg, hogy teljesül a különleges önkormányzati övezetre vonatkozó feltétel?

      2)      Összeegyeztethetők‑e az [EK] 152. és az [EK] 153. cikkel a gyógyszertári közszolgáltatások ellátását illetően a közegészség
         védelme érdekében bevezetett olyan korlátozások, amelyeket a 26/2002. sz. tartományi törvény a gyógyszertárak napi, heti és
         éves nyitvatartási rendjére vonatkozóan elrendel?”

       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
      17      Írásbeli észrevételeiben az olasz és a görög kormány vitatja a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát.
         A tárgyaláson az Assiprofar és hallgatólagosan az Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma is ezzel azonos véleményen
         volt.

      18      Az olasz kormány főként azzal érvel, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem szolgáltatott pontos információkat azon tényállásbeli
         és jogi helyzettel kapcsolatban, amelyek alapján az érintett nemzeti rendelkezésnek az EK‑Szerződés általa említett rendelkezéseivel
         való összeegyeztethetőségére vonatkozó kérdés előterjesztése mellett döntött. A görög kormány, az Assiprofar és az Ordine
         dei Farmacisti della Provincia di Roma azt állítják, hogy határon átnyúló elem hiányában az előzetes döntéshozatali kérdéseknek
         nincs uniós jogi vonatkozásuk.

      19      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy kizárólag az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe
         tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e
         az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben a feltett
         kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (lásd a C‑169/07. sz.
         Hartlauer‑ügyben 2009. március 10‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑1721. o.] 24. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      20      Ebből eredően az uniós jogra vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja
         el a nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan
         semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak
         a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos
         választ adhasson (lásd ebben az értelemben a C‑94/04. és C‑202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekben 2006. december
         5‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11421. o.] 25. pontját, valamint a C‑222–C‑225/05. sz., Van der Weerd és társai egyesített
         ügyekben 2007. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑4233. o.] 22. pontját).

      21      Márpedig az olasz kormány által felhozott elfogadhatatlanságra vonatkozó kifogást illetően meg kell állapítani, hogy az előzetes
         döntéshozatalra utaló határozat kellőképpen körülírta az alapügy jogi és ténybeli hátterét, és a kérdést előterjesztő bíróság
         által szolgáltatott információk lehetővé teszik a feltett kérdések terjedelmének meghatározását. Az említett határozat az
         érdekeltek számára ténylegesen lehetőséget adott arra, hogy a Bíróság Alapokmánya 23. cikkének megfelelően benyújtsák észrevételeiket,
         amit egyébként a Bírósághoz benyújtott észrevételek tartalma is tanúsít.

      22      Ebből következően e kifogásnak nem lehet helyt adni.

      23      Az Assiprofar, az Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma és a görög kormány által felhozott érveket illetően, melyek
         szerint az alapügy valamennyi eleme egyetlen tagállam belső jogrendjére korlátozódik, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság
         ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a Bíróság válasza még ilyen körülmények mellett is hasznos lehet a kérdést előterjesztő
         bíróság számára, főként abban az esetben, amikor a nemzeti jog őt arra kötelezné, hogy ugyanazokat a jogokat biztosítsa a
         belföldi illetőségű személyeknek, mint amelyekre azonos esetben a valamely más tagállamból származó személyek az uniós jog
         alapján igényt tarthatnának (lásd többek között a C‑451/03. sz. Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ügyben 2006. március
         30‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2941. o.] 29. pontját, a fent hivatkozott Cipolla és társai egyesített ügyekben hozott
         ítélet 30. pontját, valamint a C‑570/07. és C‑571/07. sz., Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben 2010. június 1‑jén
         hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 36. pontját).

      24      A jelen ítélet előző pontjában idézett ítélkezési gyakorlatban említett eset az alapügy kontextusában azokra a jogokra vonatkozik,
         amelyekre a más tagállambeli személyek az uniós jog alapján hivatkozhatnak, ha olyan helyzetben vannak, mint E. Sbarigia,
         aki Róma város különleges önkormányzati övezetében üzemeltet gyógyszertárat, és az illetékes nemzeti hatóság azon határozatát
         támadta meg, amely a 26/2002. sz. tartományi törvény 10. cikkének (2) bekezdésén alapul egy olyan kérelmet illetően, amely
         nem vonja kétségbe az e nemzeti törvény által bevezetett, a gyógyszertárak nyitvatartási idejét és szabadságolási rendjét
         szabályozó általános rendszer létjogosultságát, csupán ezen általános rendszertől való eltérésként, kivételes jelleggel szeretne
         felmentést kérni a kötelező zárvatartási időszakok betartása alól.

      25      Az alapügy sajátos körülményeire való tekintettel tehát nyilvánvaló, hogy az EK 49. cikknek a kérdést előterjesztő bíróság
         által kért értelmezés az alapügybeli jogvita elbírálása szempontjából nem releváns.

      26      Ugyanis, miként azt a főtanácsnok indítványának 72. és 73. pontjában megjegyezte, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint
         valamely tagállam azon állampolgára, aki kereső tevékenységét tartós és folyamatos jelleggel egy másik tagállam területén
         gyakorolja, a Szerződés letelepedési jogra, nem pedig a szolgáltatásnyújtás jogára vonatkozó fejezetének hatálya alá tartozik
         (lásd többek között a C‑2/74. sz. Reyners‑ügyben 1974. június 21‑én hozott ítélet [EBHT 1974., 631. o.] 21. pontját és a C‑55/94. sz.
         Gebhard‑ügyben 1995. november 30‑án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4165. o.] 28. pontját).

      27      A többit – pontosabban a letelepedés szabadságát – illetően, noha a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio nem kérte
         kifejezetten a Bíróságtól az EK 43. cikk értelmezését, nyilvánvaló, hogy e cikk értelmezése sem releváns a kérdést előterjesztő
         bíróság előtt függőben lévő jogvita szempontjából.

      28      Jelen esetben ugyanis, miként azt a jelen ítélet 23. pontjában már kiemeltük, az érintett gyógyszertár egy Róma belvárosának
         gyalogosövezetében lévő állandó létesítmény, amelynek tulajdonosa, aki vélhetően valamely más tagállambeli illetőségű személy,
         már az alapügy idején is folyamatos jelleggel gyakorolta a szakmai tevékenységét. Ezért a kérdést előterjesztő bíróság elé
         került alapügyben nyilvánvalóan nem az EK 43. cikk által deklarált letelepedési szabadság gyakorlásáról van szó.

      29      Miután ezt pontosítottuk, meg kell állapítani, hogy nyilvánvalóan a közösségi jog versennyel kapcsolatos, a kérdést előterjesztő
         bíróság által értelmezni kért más rendelkezései, többek között az EK 81–EK 86. cikk sem alkalmazható egy olyan kontextusban,
         mint az alapügybeli.

      30      Ugyanis, először is meg kell állapítani, hogy az EK 83–EK 85. cikk az alapeljárás szempontjából, amelynek kapcsán a kérdést
         előterjesztő bíróságot megkeresték, egyáltalán nem releváns, mivel vagy tisztán eljárási jellegű (az EK 83. cikk és az EK 85. cikk
         esetében) vagy átmeneti (az EK 84. cikk esetében) rendelkezésekről van szó.

      31      Másodszor pedig az EK 81. és az EK 82. cikket illetően, noha azok csakis a vállalkozások tevékenységét érintik, és nem vonatkoznak
         a tagállamoktól származó törvényi vagy rendeleti intézkedésekre, ezen cikkek ettől még – az EK 10. cikkel együttesen értelmezve,
         amely együttműködési kötelezettséget ír elő – kötelezik a tagállamokat arra, hogy ne hozzanak vagy ne tartsanak hatályban
         olyan – akár törvényi, akár pedig rendeleti – intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok
         hatékony érvényesülését gátolják (lásd a fent hivatkozott Cipolla és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 46. pontját
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      32      E tekintetben mindenesetre nyilvánvaló, hogy az alapeljárás tárgyát képező nemzeti szabályozás, amely egy esetleges eltérés
         engedélyezésére vonatkozik egy, Róma város különleges önkormányzati övezetében található gyógyszertár nyitvatartási rendjét
         illetően, sem önmagában, sem annak alkalmazása révén nem érinti az EK 81. és az EK 82. cikk értelmében vett tagállamok közötti
         kereskedelmet (lásd a contrario a 8/72. sz., Vereniging van Cementhandelaren kontra Bizottság ügyben 1972. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 1972., 977. o.]
         29. pontját; a C‑179/90. sz. Merci convenzionali porto di Genova ügyben 1991. december 10‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑5889. o.]
         14. és 15. pontját, valamint a C‑35/99. sz. Arduino‑ügyben 2002. február 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑1529. o.] 33. pontját).

      33      Következésképpen azt kell megállapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első kérdés – mivel az EK 81. cikk
         és EK 82. cikk említett rendelkezéseire irányul – elfogadhatatlan.

      34      Harmadszor, abból eredően, hogy az uniós jog versenyre vonatkozó említett rendelkezései nem alkalmazhatók az alapügyben, az
         EK 86. cikk sem alkalmazható rá.

      35      A Bírósághoz észrevételt benyújtott egyes érdekelt felek által hivatkozott EK 28. cikket illetően a teljesség kedvéért meg
         kell állapítani, hogy a jelen ítélet 32. pontjában említett okok miatt a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatás,
         és ennélfogva az áruk szabad mozgásának esetleges akadályozása is eleve kizárt.

      36      Ebből eredően az EK 28. cikk értelmezése a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvita elbírálása szempontjából
         nem releváns.

      37      Végül pedig, ami a kérdést előterjesztő bíróság második kérdésében említett EK 152. és EK 153. cikket illeti, elegendő kiemelni,
         miként azt a főtanácsnok indítványának 48–51. pontjában tette, és miként szinte valamennyi, a jelen eljárásban észrevételt
         tett érdekelt fél hangsúlyozta, az említett cikkeknek az Unió és a tagállamok a címzettjei, és azokra nyilvánvalóan nem lehet
         hivatkozni a nemzeti intézkedések uniós joggal való összeegyeztethetőségének megvizsgálása érdekében.

      38      Az előzőekben kifejtettek egészéből eredően a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatatlannak kell minősíteni.

       A költségekről
      39      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      A Tribunale amministrativo regionale per il Lazio által – 2008. május 21‑i határozatával – előterjesztett előzetes döntéshozatal
            iránti kérelem elfogadhatatlan.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


A Bíróság (ötödik tanács) 2004. március 11-i ítélete.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH kontra Werner Jäger.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberlandesgericht Düsseldorf - Németország.#C-182/01. sz. ügy.


A Bíróság (első tanács) november 27.-i ítélete: 1986. # Dieter Strack kontra Európai Parlament. # # 155/85. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) március 7.-i ítélete: 2002. # Caterina Insalaca kontra Office national des pensions (ONP). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal du travail de Mons - Belgium. # Szociális biztonság. # C-107/00. sz. ügy


A Bíróság (negyedik tanács) 1983. július 13-i ítélete. # Sandro Forcheri és Marisa Marino, férjezett neve Forcheri, kontra belga állam és Asbl Institut supérieur de sciences humaines appliquées - École ouvrière supérieure. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Justice de paix de Bruxelles (4e canton) - Belgium. # 152/82. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2006. július 6-i ítélete.#Talacre Beach Caravan Sales Ltd kontra Commissioners of Customs & Excise.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Egyesült Királyság.#Hatodik HÉA-irányelv - 28. cikk - Előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentesség - Nulla százalékos adókulcs alá tartozó termékek, amelyeket az általános adókulcs alá tartozó felszereléssel együttesen értékesítenek - Lakóautók - Egységet képező termékértékesítés.#C-251/05. sz. ügy.

text:
      C‑251/05. sz. ügy
      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      kontra
      Commissioners of Customs & Excise
      (a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti
         kérelem

      „Hatodik HÉA‑irányelv – 28. cikk – Előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentesség – Nulla százalékos adókulcs alá tartozó termékek, amelyeket az általános adókulcs alá tartozó felszereléssel együttesen értékesítenek
         – Lakóautók – Egységet képező termékértékesítés”

      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adó – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – A tagállamoknak az előzetesen
            felszámított adó visszatérítésével járó mentességek fenntartására vonatkozó jogosultsága
      (77/388 tanácsi irányelv, 28. cikk, (2) bekezdés, a) pont)
      Az a tény, hogy bizonyos termékek egyetlen termékértékesítés tárgyait képezik, amely egyrészt a tagállam szabályozása alapján
         a közös hozzáadottértékadó‑rendszer kiegészítéséről és a 77/388/EGK irányelv módosításáról (hozzáadottértékadó‑mértékek közelítése)
         szóló 99/77 irányelv által módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 77/388
         hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentesség
         alá eső fő terméket, másrészt az ezen szabályozás által a mentesség hatálya alól kizárt termékeket tartalmaz, nem zárja ki
         azt, hogy az érintett tagállam a kizárt termékek értékesítése tekintetében általános adókulcs szerinti hozzáadottérték‑adót
         vessen ki.

      Bár az egységet képező termékértékesítésre vonatkozó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az ilyen termékértékesítésre
         elvben egységes hozzáadottértékadó‑mértéket kell alkalmazni, az mindenesetre nem zárja ki ezen termékértékesítés egyes elemeinek
         külön adóztatását, amennyiben csak az ilyen adóztatás esetén teljesülnek azok a feltételek, amelyeket a hatodik irányelv 28. cikke
         (2) bekezdésének a) pontja az előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentességek esetén előír.

      (vö. 24., 27. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. július 6.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – 28. cikk – Előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentesség – Nulla százalékos adókulcs alá tartozó termékek, amelyeket az általános adókulcs alá tartozó felszereléssel együttesen értékesítenek
         – Lakóautók – Egységet képező termékértékesítés”

      A C‑251/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Court of Appeal (England & Wales)
         (Civil Division) (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2005. június 14‑én érkezett, 2004. július 21‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      a Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      és
      a Commissioners of Customs & Excise
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Schiemann, N. Colneric, M. Ilešič (előadó) és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. április 6‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Talacre Beach Caravan Sales Ltd képviseletében R. Cordara, QC, A. Hitchmough barrister és B. Goren solicitor,
      –        az Egyesült Királyság kormánya képviseletében C. White és T. Harris, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: R. Anderson QC,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. május 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó-rendszer kiegészítéséről és a 77/388/EGK irányelv módosításáról
         (hozzáadottértékadó-mértékek közelítése) szóló, 1992. október 19‑i 99/77/EGK tanácsi irányelv (HL L 145, 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 202. o.) által módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: a hatodik irányelv) 28. cikke (2) bekezdésének
         a) pontjára vonatkozik.

      2        A kérelmet a Talacre Beach Caravan Sales Ltd társaság(a továbbiakban: Talacre) valamint az Egyesült Királyságban a hozzáadottértékadó
         (a továbbiakban: HÉA) területén hatáskörrel rendelkező Commissioners of Customs and Excise (a továbbiakban: Commissioners)
         között az előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentesség alkalmazása tárgyában felmerült jogvita keretében terjesztették
         elő.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      3        A Talacre az Egyesült Királyságban lakóautóparkot hasznosít. A bevétele különösen felszerelt lakóautók értékesítéséből, helyek
         bérbeadásából és berendezéseknek a lakóautók tulajdonosai részére történő rendelkezésre bocsátásából áll.

      4        A Talacre által értékesített felszerelt lakóautók általában fürdőszobát, padlóburkolatot, függönykarnist, függönyöket, faliszekrényeket,
         felszerelt konyhát, padokat, étkezőasztalt, székeket, ülőkéket, dohányzóasztalt, tükröket, ruhásszekrényt, ágyat és ágybetétet
         tartalmaznak.

      5        A fenti lakóautók gyártója által a Talacre részére kiállított számlák külön jelzik a lakóautók HÉA nélküli árát, csakúgy,
         mint a belső felszerelés általános adómértékű HÉÁ‑val növelt árát.

      6        Mindenesetre a Talacre álláspontja szerint a lakóautó és belső felszerelésének együttes értékesítése egységet képező és elválaszthatatlan
         termékértékesítésnek minősül, amelyet ezért egységes adómértékkel kell adóztatni, mégpedig azzal, amely a fő elemre, vagyis
         magára a lakóautóra irányadó. Állítása szerint a jelen esetben az Egyesült Királyságban irányadó szabályozás alapján a Talacre
         által értékesített lakóautó-fajtákra egységesen nulla százalékos adókulcs alkalmazandó.

      7        A hozzáadottértékadóról szóló törvény (Value Added Tax Act, a továbbiakban: VAT Act) 30. cikke előírja, hogy „nulla százalékos
         adómértékkel kell adóztatni a termékértékesítést, illetve szolgáltatásnyújtást, ha annak tárgya a 8. sz. mellékletben jelenleg
         felsorolt termék vagy szolgáltatás […]”. A hivatkozott 8. sz. melléklet 9. sz. csoportjában szerepelnek „azon lakóautók, amelyek
         meghaladják a közlekedésben mindenkor engedélyezett, 2030 kilogramm üres súlyt el nem érő gépjárművek által vontatott utánfutók
         szabványméretét”.

      8        Nem vitatott, hogy ez a nulla százalékos adókulcs egyenértékű a hatodik irányelv 28. cikkének (2) bekezdése szerinti előzetesen
         felszámított adó visszatérítésével járó mentességgel, amely rendelkezés a következőket írja elő:

      „A 12. cikk (3) bekezdése ellenére, a [28.] cikkben említett átmeneti időszakban a következő rendelkezéseket kell alkalmazni:
      a)      Fenn lehet tartani azon előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentességeket, valamint a 12. cikk (3) bekezdése
         szerinti kedvezményes adómértéket meg nem haladó mértékű kedvezményes mértékeket, amelyek 1991. január 1‑jén hatályban voltak,
         és amelyek összhangban vannak a közösségi joggal, továbbá eleget tesznek a 1967. április 11‑i második tanácsi irányelv 17. cikkének
         utolsó bekezdésében foglaltaknak.

      […]”
      9        A Talacre‑nek a felszerelt lakóautó értékesítésével kapcsolatos álláspontjával ellentétben a Commissioners a nulla százalékos
         adómértéket kizárólag a lakóautók esetében alkalmazta, míg a belső felszerelésükre általános adómértékű HÉA‑t vetett ki.

      10      Ebben a tekintetben arra hivatkozik a Commissioners, hogy a VAT Act kifejezetten kizárja a nulla százalékos adókulcsot a hivatkozott
         felszerelés vonatkozásában.

      11      A VAT Act 8. sz. melléklethez fűzött megjegyzés szerint a hivatkozott melléklet 9. sz. csoportja nem tartalmazza sem „az 5. sz.
         csoport 3. pontjában felsoroltaktól eltérő ingóságokat”, sem „a lakóautóhoz vagy lakóhajóhoz tartozó felszerelést”. A VAT
         Act 96. cikke értelmében a 8. sz. mellékletet a fenti megjegyzéssel összhangban kell értelmezni.

      12      A Talacre által a Commissioners határozata ellen benyújtott keresetet elutasította a VAT and Duties Tribunal és a High Court
         of Justice (England & Wales), Chancery Division. A fenti bíróságok álláspontja szerint az, hogy a lakóautó és felszerelése
         egységet képező termékértékesítés tárgyát képezi, nem jelenti azt, hogy a teljes árra nulla százalékos adómértéket kell alkalmazni.
         A Talacre a kérdést előterjesztő bírósághoz fellebbezett.

      13      Ilyen körülmények között a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti,
         és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Amennyiben valamely tagállam nemzeti szabályozásával úgy gyakorolta a 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 28. cikke (2) bekezdésének
         a) pontja szerinti eltérés jogát, hogy bizonyos termékértékesítések tekintetében nulla százalékos adókulcsot rendelt alkalmazni,
         de ugyanezen jogszabályban meghatározott olyan termékeket is, amelyek nem tartoznak a nulla százalékos kulcs hatálya alá (kizárt
         termékek), az a tény, hogy (a kizárt termékekkel együttesen) egységet képező termékértékesítésre kerül sor, kizárja‑e azt,
         hogy a tagállam az általános adókulcs szerinti HÉÁ‑t vesse ki a kizárt termékek értékesítésére?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      14      A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy amennyiben bizonyos termékek egyetlen termékértékesítés
         tárgyait képezik, amely egyrészt a tagállam szabályozása alapján a hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti
         előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentesség alá eső fő terméket, másrészt az ezen szabályozás által a mentesség
         hatálya alól kizárt termékeket tartalmaz, gátolja‑e az érintett tagállamot abban, hogy a kizárt termékek értékesítése tekintetében
         általános adókulcs szerinti HÉÁ‑t vessen ki.

      15      A Talacre álláspontja szerint erre a kérdésre igenlő választ kell adni. Előadja, hogy a tagállam semmilyen esetben sem alkalmazhat
         eltérő adókulcsokat egységet képező termékértékesítés esetében. A Talacre ebben a tekintetben a 173/88. sz. Henriksen‑ügyben
         1989. július 13‑án hozott ítéletre (EBHT 1989., 2763. o.), a C‑349/96. sz. CPP‑ügyben 1999. február 25‑én hozott ítéletre
         (EBHT 1999., I‑973. o.), valamint a C‑34/99. sz. Primback‑ügyben 2001. május 15‑én hozott ítéletre (EBHT 1999., I‑3833. o.)
         hivatkozik.

      16      Az Egyesült Királyság Kormánya és az Európai Közösségek Bizottsága vitatják ezt az érvelést. Megjegyzik, hogy az alapügy tényállásához
         hasonló körülmények között a tagállam által bizonyos feltételek fennállása esetén a hatodik irányelv 28. cikke alapján elfogadható
         nemzeti eltérés alkalmazásához kötött az irányadó HÉA‑kulcs. Tekintettel arra, hogy e feltételek egyike szerint ezen eltérésnek
         1991. január 1‑jén hatályban kellett lennie, az előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentességet nem lehet azt
         meghaladóan értelmezni, mint amit a nemzeti szabályozás kifejezetten előír.

      17      Ebben a tekintetben meg kell először állapítani, hogy az előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentességek tagállamok
         általi alkalmazásának lehetővé tételével a hatodik irányelv 28. cikkének (2) bekezdése ugyanezen irányelv 12. cikkének (3) bekezdése
         alóli kivételt szabályoz, amely a HÉA általános mértékéről rendelkezik.

      18      A hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdése a) pontjának szövegéből következik, hogy az előzetesen felszámított adó visszatérítésével
         járó mentességek alkalmazásának számos feltétele van. Ezen mentességeknek 1991. január 1‑jén hatályban kellett lenniük. Másrészt
         összhangban kell lenniük a közösségi joggal, továbbá eleget kell tenniük a hatályon kívül helyezett, a tagállamok forgalmi
         adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – a közös hozzáadottértékadó-rendszer struktúrájáról és alkalmazási módjairól
         szóló, 1967. április 11‑i 67/228/EGK (második) tanácsi irányelv (HL L 71., 1303. o.) 17. cikkének utolsó bekezdésében foglaltaknak,
         amely szerint az előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentességeket kizárólag jól meghatározott szociális érdekből,
         és a végső fogyasztó javára lehet megállapítani.

      19      A jelen ügyben nem vitatott, hogy a hivatkozott feltételek teljesültek, amennyiben a VAT Act előzetesen felszámított adó visszatérítésével
         járó mentességben részesíti a Talacre által értékesítettekhez hasonló típusú lakóautókat. Elfogadott különösen az is, hogy
         a nulla százalékos adókulcs 1991. január 1‑jén hatályban volt, és azt szociális érdekből állapították meg.

      20      Az sem vitatott, hogy a VAT Act a lakóautókkal együtt értékesített egyes termékek bizonyos részét kizárja az előzetesen felszámított
         adó visszatérítésével járó mentesség alól. Következésképpen e termékek esetében nem teljesülnek a hatodik irányelv 28. cikke
         (2) bekezdésének a) pontjában meghatározott feltételek, különösen az, amely szerint kizárólag azon mentességek tarthatók fenn,
         amelyek 1991. január 1‑jén hatályban voltak.

      21      Így az előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentesség e termékek tekintetében történő alkalmazása kitágítaná
         a lakóautók esetében előírt mentesség hatályát. Ez azzal a következménnyel járna, hogy a nemzeti szabályozás alapján a mentesség
         alól kifejezetten kizárt termékek mégis a hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti mentességben részesülnének.

      22      Meg kell jegyezni, hogy a hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdése a) pontjának ilyen értelmezése ellentétes lenne annak szövegével
         és céljával, amelyek szerint általa szabályozott kivétel hatálya csak azon mentességekre terjed ki, amelyeket a nemzeti szabályozás
         kifejezetten tartalmazott 1991. január 1‑jén. Amint azt a főtanácsnok indítványának 15. és 16. pontjában megjegyezte, a hatodik
         irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontja „stand still” klauzulához hasonló, amelynek célja, hogy elkerülje azon nehéz
         szociális helyzeteket, amelyek a nemzeti jogalkotó által előírt, de a hatodik irányelv által meg nem engedett előnyök eltörlése
         nyomán alakulhatnak ki. A fenti cél fényében a nemzeti szabályozás 1991. január 1‑jén hatályos tartalma a mérvadó azon termékértékesítések
         körének meghatározása szempontjából, amelyek tekintetében a hatodik irányelv átmeneti időszakra lehetővé teszi a mentesség
         fenntartását.

      23      Másrészt a Bíróság számos esetben kiemelte, hogy a hatodik irányelvben szabályozott adómentességek leírására használt kifejezéseket
         szigorúan kell értelmezni, mivel ezek a mentességek kivételt képeznek az irányelv 2. cikkében meghatározott azon általános
         szabály alól, amely szerint az adóalany által ellenszolgáltatás fejében teljesített valamennyi termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás
         hozzáadottértékadó-köteles (lásd ebben az értelemben a C‑308/96. és C‑94/97. sz., Madgett és Baldwin egyesített ügyekben 1998. október 22‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑6229. o.] 34. pontját, a C‑384/01. sz.,
         Bizottság kontra Franciaország ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4395. o.] 28. pontját, a C‑394/04. és C‑395/04. sz., Ygeia egyesített ügyekben 2005. december 1‑jén hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 15. és 16. pontját,
         valamint a C‑280/04. sz. Jyske Finans‑ügyben 2005. december 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 21. pontját).
         Ugyanezen okból kifolyólag a hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontjában meghatározott előzetesen felszámított
         adó visszatérítésével járó mentességek nem terjednek ki azon termékekre, amelyeket a nemzeti jogalkotó 1991. január 1‑jén
         kizárt a mentesség hatálya alól.

      24      Az a tény, hogy a lakóautó és belső felszerelésének értékesítése egységet képező termékértékesítésnek minősíthető, nem gyengíti
         ezt a következtetést. A Talacre által hivatkozott és a jelen ítélet 15. pontjában említett, az egységet képező termékértékesítés
         adóztatására vonatkozó ítélkezési gyakorlat nem vonatkozik a hatodik irányelv 28. cikkében szabályozott előzetesen felszámított
         adó visszatérítésével járó mentességekre. Bár igaz, hogy a hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az egységet
         képező termékértékesítésre elvben egységes HÉA‑mértéket kell alkalmazni, az mindenesetre nem zárja ki ezen termékértékesítés
         egyes elemeinek külön adóztatását, amennyiben csak az ilyen adóztatás esetén teljesülnek azok a feltételek, amelyeket a hatodik
         irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontja az előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentességek esetén előír.

      25      Ebben a tekintetben, amint azt a főtanácsnok indítványának 38‑40. pontjában a fent hivatkozott CPP-ügyben hozott ítélet 27. pontjára
         utalva helyesen megállapította, nincs abszolút szabály a termékértékesítés terjedelmének HÉA‑szempontból történő meghatározására,
         és így a termékértékesítés terjedelmét az összes körülmény – ideértve különösen a jogi hátteret – figyelembevételével kell
         meghatározni. A hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdése a) pontjának fent hivatkozott szövegére és céljára figyelemmel a
         fenti rendelkezés által megengedett nemzeti mentességet csak abban az esetben lehet alkalmazni, ha az 1991. január 1‑jén hatályban
         volt, és az érintett tagállam álláspontja szerint szociális érdekből és a végső fogyasztó javára szükséges. A jelen ügyben
         Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága megállapította, hogy csak a lakóautók értékesítésére kell a nulla százalékos
         adókulcsot alkalmazni. Nem jutott arra a következtetésre, hogy a hivatkozott lakóautók belső felszerelésének értékesítésére
         is indokolt lenne ezen adókulcsot alkalmazni.

      26      Végül semmi nem enged arra következtetni, hogy a felszerelt lakóautók értékesítése egyes elemeinek külön adóztatása olyan
         leküzdhetetlen nehézségekkel járna, amelyek gátolhatnák a HÉA‑rendszer működését (lásd analógiaként a C‑63/04. sz. Centralan
         Property‑ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 79. és 80. pontját).

      27      A fentiekre tekintettel azt a választ kell adni a feltett kérdésre, hogy az a tény, hogy bizonyos termékek egyetlen termékértékesítés
         tárgyait képezik, amely egyrészt a tagállam szabályozása alapján a hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti
         előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentesség alá eső fő terméket, másrészt az ezen szabályozás által a mentesség
         hatálya alól kizárt termékeket tartalmaz, nem zárja ki azt, hogy az érintett tagállam a kizárt termékek értékesítése tekintetében
         általános adókulcs szerinti HÉÁ‑t vessen ki.

       A költségekről
      28      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az a tény, hogy bizonyos termékek egyetlen termékértékesítés tárgyait képezik, amely egyrészt a tagállam szabályozása alapján
            a közös hozzáadottértékadó-rendszer kiegészítéséről és a 77/388/EGK irányelv módosításáról (hozzáadottértékadó-mértékek közelítése)
            szóló, 1992. október 19‑i 99/77/EGK tanácsi irányelv által módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
            összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK
            hatodik tanácsi irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó
            mentesség alá eső fő terméket, másrészt az ezen szabályozás által a mentesség hatálya alól kizárt termékeket tartalmaz, nem
            zárja ki azt, hogy az érintett tagállam a kizárt termékek értékesítése tekintetében általános adókulcs szerinti HÉÁ‑t vessen
            ki.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság január 26.-i ítélete: 1999. # F.C. Terhoeve kontra Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Hollandia. # Munkavállalók szabad mozgása. # C-18/95. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) január 20.-i ítélete: 2000. # Landerzeugergemeinschaft eG Groß Godems kontra Amt für Landwirtschaft Parchim. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Schwerin - Németország. # Mezőgazdaság. # C-414/98. sz. ügy


A Bíróság december 15.-i ítélete: 1993. # Ruth Hünermund és társai kontra Landesapothekerkammer Baden-Württemberg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg - Németország. # Áruk szabad mozgása. # C-292/92. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2014. június 5.#Kone AG és társai kontra ÖBB‑Infrastruktur AG.#Az Oberster Gerichtshof (Ausztria) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#EUMSZ 101. cikk – Az említett cikk által tiltott kartell által okozott kár megtérítése – Valamely vállalkozás által olyan tiltott kartell következtében alkalmazott magasabb árból eredő károk, amelyben a vállalkozás nem vesz részt (»umbrella pricing«) – Okozati összefüggés.#C‑557/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2014. június 5. (
            *1
         )
      „EUMSZ 101. cikk — Az említett cikk által tiltott kartell által okozott kár megtérítése — Valamely vállalkozás által olyan tiltott kartell következtében alkalmazott magasabb árból eredő károk, amelyben a vállalkozás nem vesz részt (»umbrella pricing«) — Okozati összefüggés”
      A C‑557/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberster Gerichtshof (Ausztria) a Bírósághoz 2012. december 3‑án érkezett 2012. október 17‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Kone AG,
      az Otis GmbH,
      a Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH,
      a Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH,
      a ThyssenKrupp Aufzüge GmbH,
      és
      az ÖBB‑Infrastruktur AG között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz tanácselnök, Juhász E., A. Rosas (előadó), D. Šváby és C. Vajda bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. december 12‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Kone AG képviseletében H. Wollmann Rechtsanwalt,

               —

               az Otis GmbH képviseletében D. Hauck és E. Hold Rechtsanwälte,

               —

               a Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH és a Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH képviseletében A. Traugott és S. Riegler Rechtsanwälte,

               —

               a ThyssenKrupp Aufzüge GmbH képviseletében A Reidlinger, T. Kustor és E. Rittenauer Rechtsanwälte,

               —

               az ÖBB‑Infrastruktur AG képviseletében A. Egger Rechtsanwalt,

               —

               az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője P. Gentili avvocato dello Stato,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében G. Meessen és P. Van Nuffel, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2014. január 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 101. cikk értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet a Kone AG (a továbbiakban: Kone), az Otis GmbH (a továbbiakban: Otis), a Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH (a továbbiakban: Schindler Aufzüge und Fahrtreppen), a Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH (a továbbiakban: Schindler Liegenschaftsverwaltung) és a ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (a továbbiakban: ThyssenKrupp Aufzüge), felvonók és mozgólépcsők több tagállambeli beépítésére és karbantartására vonatkozó kartellekben részt vevő vállalkozások és az ÖBB‑Infrastruktur AG (a továbbiakban: „ÖBB‑Infrastruktur”), az Österreichische Bundesbahnen (osztrák vasúttársaság) leányvállalata között annak tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, hogy követelhető‑e az említett kartellekben részt nem vevő vállalkozásokkal létrejött szerződések megkötése során alkalmazott magas árak következtében elszenvedett károk megtérítése.

         Jogi háttér

               3

               Az Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (osztrák általános polgári törvénykönyv; a továbbiakban: ABGB) 1295. §‑a az alábbiak szerint rendelkezik:
               „Bárki követelheti az általa elszenvedett kár megtérítését a kár okozójától, akár szerződéses kötelezettség megsértéséből eredő, akár szerződésen kívül okozott kár esetében”.

               4

               Az ABGB 1311. §‑a második mondatának megfelelően az okozott kárért az felel, aki „megsérti a véletlenszerű károk megelőzésére irányuló jogszabályt” („jogvédelmi rendelkezések”).

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               5

               A Kone, az Otis, a Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, a Schindler Liegenschaftsverwaltung és a ThyssenKrupp Aufzüge legalább a 80‑as évek óta széles körben, több tagállamban megállapodást hajtott végre a felvonók és mozgólépcsők piacának egymás közötti felosztása céljából.

               6

               2007. február 21‑én az Európai Bizottság összesen 992 millió euró bírságot szabott ki a Kone, az Otis, a Schindler Aufzüge und Fahrtreppen és a Schindler Liegenschaftsverwaltung terhére a felvonók és mozgólépcsők belgiumi, németországi, luxemburgi és hollandiai beépítésére és karbantartására vonatkozó kartellekben való részvétel miatt.

               7

               2008. október 8‑án hozott ítéletében a kartelljogi ügyekben hatáskörrel rendelkező fellebbviteli bíróságként eljáró Oberster Gerichtshof helybenhagyta a Kartellgericht (versenyjogi bíróság) 2007. december 14‑i határozatát, amely bírságot szabott ki a Konéval, az Otisszal, a Schindler Aufzüge und Fahrtreppennel, valamint két további társasággal szemben. Mivel a ThyssenKrupp Aufzüge úgy döntött, hogy az engedékenységben való részesülésért cserébe tanúvallomást tesz, e vállalkozás nem vett részt félként a kartelljogi eljárásban.

               8

               Az alapügyben szóban forgó kartell (a továbbiakban: szóban forgó kartell) célja arra irányult, hogy a kedvezményezett vállalkozás részére a rendes versenyfeltételek mellett az utóbbi által alkalmazhatónál magasabb árat biztosítsanak. A kartell torzította a piacot és különösen az áralakulást ahhoz képest, amilyen a fenti feltételek mellett lett volna.

               9

               A kérdést előterjesztő bíróság szerint az említett kartell résztvevői az új berendezések teljes osztrák piaca kereskedelmi méretének jóval több mint fele tekintetében törekedtek együttműködés megvalósítására. Az érintett projektek több mint fele tekintetében sor került az egyikük részére történő konszenzusos kiosztásra is, így a piac méretének legalább harmadát érintette az összehangolt magatartás. Az összehangolt projektek körülbelül kétharmada terv szerint valósult meg. Az esetek harmadában vagy harmadik fél vállalkozások (kartellben részt nem vevő vállalkozások) részére ítélték oda a szerződést, vagy a kartellben részt vevő olyan vállalkozás részére, amely nem tartotta magát a kiosztási feltételekhez, és alacsonyabb összegű ajánlatot tett. Kétoldalúan is sor került projektek konszenzusos kiosztására. A szóban forgó kartell résztvevői által tanúsított magatartás eredményeként a piaci árak még a 2004‑et megelőző utolsó években is alig változtak, és az érintettek piaci részesedése közel azonos maradt.

               10

               Az „árernyőhatásra” („umbrella effect”) hivatkozva az ÖBB‑Infrastruktur 1839239,74 euróra becsült kár megtérítését követeli az alapeljárás felpereseitől, amely kár abból eredt, hogy a szóban forgó kartellben részt nem vevő, harmadik fél vállalkozásoktól magasabb áron vásárolt felvonókat és mozgójárdákat annál, mint amilyen árakat azok e kartell hiányában határoztak volna meg, mivel e harmadik fél vállalkozások az említett kartell létezését kihasználva áraikat magasabb szinten állapították meg.

               11

               Az elsőfokú bíróság az ÖBB‑Infrastruktur keresetét elutasította, de a fellebbviteli bíróság annak helyt adott.

               12

               Az Oberster Gerichtshof, amely előtt az alapeljárás felperesei eljárást indítottak, a kartell résztvevői felelősségre vonásának az EUMSZ 101. cikkre és a Bíróság ítélkezési gyakorlatára, így különösen a Courage és Crehan ítéletre (C‑453/99, EU:C:2001:465); a Manfredi és társai ítéletre (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461), valamint a Pfleiderer‑ítéletre (C‑360/09, EU:C:2011:389) tekintettel fennálló feltételeivel kapcsolatban vár választ kérdésére.

               13

               Az osztrák bíróságok ítélkezési gyakorlata szerint annak a személynek, aki szerződésen kívül okozott kárért fennálló felelősség alapján követel kártérítést, az adekvát okozati összefüggést és a jogellenességi összefüggést, azaz az ABGB 1311. §‑a értelmében vett jogvédelmi rendelkezések megsértését kell bizonyítania.

               14

               A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy a megfelelő okozati összefüggés fogalmának alkalmazásával a károkozó felel minden olyan következményért, a véletlenszerű következményeket is beleértve, amelynek esetleges bekövetkezésével in abstracto számolnia kellett, nem felel azonban az atipikus eredményért. Az említett ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben valamely kartellen kívüli vállalkozás az árernyőhatás következtében előnyhöz jut, nem áll fenn megfelelő okozati összefüggés a kartell és a vevő által állítólagosan elszenvedett kár között, mivel közvetett kárról, a kartellen kívüli vállalkozás önálló, saját vállalkozói megfontolásai által ösztönzött döntésének mellékhatásáról van szó. Megállapítása szerint azt, hogy a kartell résztvevői által befolyásolt piaci helyzet miként hat valamely versenytársra, hogy e versenytárs milyen gazdasági következtetéseket von le abból saját vállalkozására és termékeire nézve, és hogy milyen vállalkozói, különösen az árképzést érintő döntéseket hoz ezt követően, nagymértékben több olyan tényező határozza meg, amelyek egyáltalán nem állnak összefüggésben e kartellel.

               15

               A jogellenesség kérdésével kapcsolatban az Oberster Gerichtshof megállapította, hogy a rendelkezés védelmi céljának tana szerint a vagyoni károkozás csak akkor keletkeztet kártérítési kötelezettséget, ha a károkozás jogellenessége szerződéses kötelezettségek megsértéséből, abszolút jogok megsértéséből vagy jogvédelmi rendelkezések megsértéséből vezethető le. Az tehát a meghatározó, hogy a károkozó által megsértett normának célját képezi‑e a károsult személy védelme. Az árernyőhatásból következő ár („umbrella pricing”) alkalmazása esetében, ahol a jogellenességi összefüggés nem állapítható meg, ez nem valósul meg. A kartell résztvevőinek jogellenes cselekményei azok megkárosítására irányulnak, akik termékeiket az általuk alkalmazott mesterségesen magas árakon szerzik be. Az árernyőhatásból („umbrella pricing”) eredő kár csak az említett kartellen kívüli vállalkozás önálló, saját vállalkozói megfontolásai által ösztönzött döntésének mellékhatásaként merül fel.

               16

               A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy annak kérdése, hogy az uniós jogban az árernyőhatás következtében felmerülő kár esetén meg kell‑e téríteni a kárt, mind az osztrák, mind a német szakirodalomban vitatott. Az uniós jog elsőbbségére tekintettel az előterjesztett kérdés döntő jelentőséggel bír, mivel kétséges, hogy a kártérítési igény elutasítása összeegyeztethető‑e a Bíróság által kimondott hatékony érvényesülés elvével.

               17

               E körülmények között az Oberster Gerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 101. cikket (EK 81. cikk, az EK‑Szerződés 85. cikke), hogy bármely személy követelheti a kartell résztvevőitől azon kár megtérítését is, amelyet az a kartellen kívüli vállalkozás okozott, amely a megemelkedett piaci árak ürügyén a saját termékeinek árait jobban megemeli annál, mint ahogy ezt a kartell hiányában tette volna (»umbrella pricing«), és így [a] Bíróság[…] által kimondott hatékony érvényesülés elve megköveteli ezen igény nemzeti jog szerinti elismerését?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               18

               Mivel az EK‑Szerződés 85. cikke, az EK 81. cikk és az EUMSZ 101. cikk tartalma megközelítőleg azonos, jelen ítélet a továbbiakban kizárólag a jelenleg hatályos EUMSZ 101. cikkre hivatkozik.

               19

               A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy az EUMSZ 101. cikkel ellentétes‑e valamely tagállam jogának olyan értelmezése és alkalmazása, amely szerint jogi indokok miatt kategorikusan kizárt, hogy a valamely kartellben részt vevő vállalkozást polgári jogi felelősség terhelje az abból eredő károkért, hogy az e kartellben részt nem vevő valamely vállalkozás az említett kartell tevékenységére tekintettel árait magasabban állapította meg, mint amilyen árakat a kartell hiányában alkalmazott volna

               20

               Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése és az EUMSZ 102. cikk közvetlen hatállyal bír a magánszemélyek közötti jogviszonyokban, és jogokat keletkeztet az érintett személyekre vonatkozóan, amelyeket a nemzeti bíróságnak biztosítania kell (lásd: BRT és Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs ítélet, 127/73, EU:C:1974:25, 16. pont; Courage és Crehan ítélet, EU:C:2001:465, 23. pont, valamint Manfredi és társai ítélet, EU:C:2006:461, 39. pont).

               21

               Az EUMSZ 101. cikk teljes érvényesülését és különösen az (1) bekezdésében megfogalmazott tilalom hatékony érvényesülését kockáztatná, ha nem igényelhetne bármely személy kártérítést olyan szerződés vagy magatartás által okozott kárért, amely alkalmas a verseny korlátozására vagy torzítására (Courage és Crehan ítélet, EU:C:2001:465, 26. pont; Manfredi és társai ítélet, EU:C:2006:461, 60. pont; Otis és társai ítélet, C‑199/11, EU:C:2012:684, 41. pont, valamint Donau Chemie és társai ítélet, C‑536/11, EU:C:2013:366, 21. pont).

               22

               Ily módon bármely személy kártérítést igényelhet az őt ért kárért, amennyiben okozati összefüggés áll fenn az említett kár és valamely kartell vagy az EUMSZ 101. cikk által tiltott magatartás között (Manfredi és társai ügyben hozott ítélet EU:C:2006:461, 61. pont, valamint Otis és társai ítélet, EU:C:2012:684, 43. pont).

               23

               Bármely személynek az ilyen kár megtérítésének követelésére vonatkozó joga ugyanis megerősíti az uniós versenyjogi szabályok hatékonyságát, amennyiben gyengíti azokat a gyakran rejtett megállapodásokat vagy gyakorlatokat, amelyek alkalmasak arra, hogy a versenyt korlátozzák vagy torzítsák, hozzájárulva ekképpen az Európai Unión belüli hatékony verseny fenntartásához (Courage és Crehan ítélet, EU:C:2001:465, 27. pont; Manfredi és társai ítélet, EU:C:2006:461, 91. pont; Pfleiderer‑ítélet, EU:C:2011:389, 29. pont, Otis és társai ítélet, EU:C:2012:684, 42. pont; valamint Donau Chemie és társai ítélet, EU:C:2013:366, 23. pont).

               24

               Vonatkozó közösségi szabályozás hiányában az egyes tagállamok nemzeti jogrendszerének feladata szabályozni a valamely kartellből vagy az EUMSZ 101. cikk által tiltott magatartásból eredő kár megtérítésének követelésére vonatkozó jog gyakorlásának feltételeit, ideértve az „ok‑okozati összefüggés” fogalmának alkalmazására vonatkozó feltételeket is, tiszteletben kell azonban tartani az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét (Manfredi és társai ítélet, EU:C:2006:461, 64. pont).

               25

               Ily módon, az uniós jog közvetlen hatályára alapított jogok védelmét a jogalanyok számára biztosító keresetekre vonatkozó szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló, belső jellegű keresetekre vonatkozóak (az egyenértékűség elve), valamint nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd Courage és Crehan ítélet, EU:C:2001:465, 29. pont; Manfredi és társai ítélet, EU:C:2006:461, 62. pont; Pfleiderer‑ítélet, EU:C:2011:389, 24. pont, valamint Donau Chemie és társai ítélet, EU:C:2013:366, 27. pont).

               26

               E tekintetben, és különösen a versenyjog területén, e szabályok nem sérthetik az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk hatékony alkalmazását (lásd: VEBIC‑ítélet, C‑439/08, EU:C:2010:739, 57. pont; Pfleiderer‑ítélet, EU:C:2011:389, 24. pont, valamint Donau Chemie és társai ítélet, EU:C:2013:366, 27. pont).

               27

               Az alapügyben az ÖBB‑Infrastruktur azt állítja, hogy az általa elszenvedett kár egy részét a szóban forgó kartell okozta, amely lehetővé tette a piaci ár olyan magas szinten való tartását, hogy az említett kartellben részt nem vevő versenytársak – akár a haszonkulcs, akár pusztán a túlélés tekintetében – maguk is előnyhöz juthattak e piaci ár révén, amely magasabb volt annál, mint amilyen az említett kartell hiányában lett volna, amennyiben költségszerkezetük olyan volt, hogy a rendes versenyfeltételek a piacról való kiszorításukat eredményezhették volna.

               28

               A Bíróság előtt észrevételeket előterjesztő érdekeltek nem vitatják, hogy az árernyőhatás („umbrella pricing”) fent említett jelensége bizonyos körülmények között elismerten a kartell egyik lehetséges következménye. Ezzel szemben az alapeljárás felperesei alapvetően az uniós jog olyan értelmezésének lehetőségét vitatják, amely szerint az elfogadja az árernyőhatás fennállásán alapuló kártérítési kérelmeket („umbrella claims”).

               29

               E tekintetben meg kell említeni, hogy a piaci ár egyike azon fő elemeknek, amelyeket valamely vállalkozás figyelembe vesz azon ár meghatározása során, amelyen termékeit vagy szolgáltatásait kínálja. Amennyiben egy kartellnek sikerül bizonyos termékek esetében mesterségesen magas árakat fenntartania, és bizonyos – különösen a termék jellegéhez vagy az említett kartell által lefedett piac méretéhez kapcsolódó – piaci feltételek teljesülnek, nem zárható ki, hogy az említett kartellben részt nem vevő versenytárs vállalkozás úgy dönt, hogy kínálati árát magasabb összegben határozza meg, mint amelyet rendes versenyfeltételek között, azaz az említett kartell hiányában választott volna. Ezen összefüggésben, noha a kínálati ár meghatározása a kartellben részt nem vevő vállalkozás tisztán önálló döntésének is tekinthető, meg kell állapítani, hogy e döntést az említett kartell által torzított, és ily módon a versenyszabályokkal ellentétes piaci ár figyelembevételével is meghozhatta.

               30

               A fentiekből következően a Schindler Aufzüge und Fahrtreppen és a Schindler Liegenschaftsverwaltung által állítottakkal ellentétben az a körülmény, hogy a kartellben részt nem vevő, de az árernyőhatás gazdasági feltételeit élvező vállalkozás ügyfele kárt szenved azon kínálati ár következtében, amely magasabb annál, mint amilyen a kartell hiányában lenne, az említett kartell azon lehetséges hatásai közé tartozik, amelyeket a kartell tagjai nem hagyhatnak figyelmen kívül.

               31

               Az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozást illetően az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy az osztrák jog kategorikusan kizárja a kártérítéshez való jogot olyan helyzetben, mint amely a jelen ügyben is felmerült, azon okból, hogy az elszenvedett kár és az érintett kartell közötti okozati összefüggés úgy tekinthető, hogy azt az említett kartell tagjához fűződő szerződéses kapcsolat hiányában a kartellben részt nem vevő, de az említett kartell létezése folytán fennálló árernyőhatásból következő árat („umbrella pricing”) meghatározó vállalkozás önálló döntése megszakította.

               32

               Kétségtelen, ahogyan a jelen ítélet 24. pontjában is szerepel, hogy főszabály szerint az egyes tagállamok belső jogrendszerének feladata meghatározni az „okozati összefüggés” fogalmának alkalmazására vonatkozó szabályokat. A Bíróságnak a jelen ítélet 26. pontjában idézett ítélkezési gyakorlatából következik azonban, hogy e nemzeti szabályoknak biztosítaniuk kell az uniós versenyjog teljes érvényesülését (lásd ebben az értelemben: VEBIC‑ítélet, EU:C:2010:739, 63. pont). E szabályoknak tehát különösen figyelembe kell venniük az EUMSZ 101. cikk arra irányuló célját, hogy a belső piacon biztosítsa a hatékony és torzításmentes verseny fenntartását, és ily módon a szabad verseny alapján meghatározott árakat. E feltételek mellett a Bíróság kimondta – ahogyan a jelen ítélet 22. pontjában is szerepel –, hogy a nemzeti szabályoknak mindenki számára el kell ismerniük az elszenvedett kár megtérítésének követeléséhez való jogot.

               33

               Márpedig az EUMSZ 101. cikk teljes érvényesülését veszélyeztetné, ha bármely személy arra vonatkozó jogát, hogy az általa elszenvedett kár megtérítését követelje, a nemzeti jog kategorikusan és az adott ügy különös körülményeitől függetlenül a közvetlen okozati összefüggés fennállásától tenné függővé, és e jogot azon okból zárná ki, hogy az érintett személyt nem a kartell valamely tagjához, hanem a kartellben részt nem vevő olyan vállalkozáshoz fűzték szerződéses kapcsolatok, amelynek az árpolitikája mégis a versenypiacokra jellemző árképzési mechanizmusok torzításához hozzájáruló kartell következménye.

               34

               Következésképpen az árernyőhatás („umbrella pricing”) áldozata akkor is követelheti a kartell tagjaitól elszenvedett károk megtérítését, ha nem állt velük szerződéses kapcsolatban, amennyiben bizonyított, hogy az említett kartell az adott ügy körülményei és különösen az érintett piac különös jellemzői alapján azzal a következménnyel járhatott, hogy önállóan eljáró harmadik felek árernyőhatásból következő árat alkalmaztak, és hogy e körülményeket és különös jellemzőket az említett kartell tagjai nem hagyhatták figyelmen kívül. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy e feltételek teljesülnek‑e.

               35

               A Kone és az Otis arra hivatkozik, hogy az árernyőhatásból következő ár fennállása következtében előálló magas árak miatt elszenvedett károk megtérítése iránti keresetek büntető kártérítés iránti kérelmeknek minősülnek, mivel az ÖBB‑Infrastruktur által elszenvedett kár nem járt az alapeljárás felpereseinek gazdagodásával. Meg kell azonban említeni, hogy a szerződésen kívüli felelősség szabályai alapján a megtérítendő kár összege nem függ a kárt eredményező jogsértést elkövető által megszerzett haszontól.

               36

               Az említett felperesek ezenkívül azt állítják, hogy az ilyen kártérítés eltántorítja az érintett vállalkozásokat attól, hogy segítsék a versenyhatóságokat az ügyek kivizsgálásában, ami ellentétes a hatékonyság elvével. Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az engedékenységi program a Bizottság által a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közleménnyel (HL 2006. C 298., 17. o.) létrehozott program, amely nem rendelkezik jogszabályi hatállyal, és nem kötelező erejű a tagállamokra nézve (Pfleiderer‑ítélet, EU:C:2011:389, 21. pont). Következésképpen az engedékenységi program nem foszthatja meg az egyéneket attól a jogtól, hogy kártérítést követeljenek a nemzeti bíróságok előtt az EUMSZ 101. cikk megsértése miatt elszenvedett károkért.

               37

               A fenti megállapítások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 101. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállam belső jogának olyan értelmezése és alkalmazása, amely szerint jogi indokok miatt kategorikusan kizárt, hogy a valamely kartellben részt vevő vállalkozásokat polgári jogi felelősség terhelje az abból eredő károkért, hogy az e kartellben részt nem vevő valamely vállalkozás az említett kartell tevékenységére tekintettel árait magasabban állapította meg, mint amilyen árakat a kartell hiányában alkalmazott volna.

         A költségekről

               38

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUMSZ 101. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállam belső jogának olyan értelmezése és alkalmazása, amely szerint jogi indokok miatt kategorikusan kizárt, hogy a valamely kartellben részt vevő vállalkozásokat polgári jogi felelősség terhelje az abból eredő károkért, hogy az e kartellben részt nem vevő valamely vállalkozás az említett kartell tevékenységére tekintettel árait magasabban állapította meg, mint amilyen árakat a kartell hiányában alkalmazott volna.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


title: A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2008. április 30-i ítélete. # Adriana Dragoman kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Versenyvizsga. # F-16/07. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE(harmadik tanács)

      2008. április 30.
      F‑16/07. sz. ügy
      Adriana Dragoman
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Versenyvizsga – Vizsgabizottság – A vizsgabizottság pártatlanságának elve – A személyzeti szabályzat 11a. cikke – A belső és külső pályázók közötti egyenlő bánásmód – A pályázó kizárása – Indokolási kötelezettség – Terjedelem – A vizsgabizottság eljárása titkosságának tiszteletben tartása”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben A. Dragoman többek között a román nyelvű nyelvész
         tanácsosok (AD 5‑ös besorolású konferenciatolmácsok) tartaléklistájának létrehozására irányuló EPSO/AD/34/06 nyílt versenyvizsga
         vizsgabizottsága által 2006. december 12‑én hozott, a felperesnek az említett tartaléklistára való felvételét mellőző határozat
         megsemmisítését kéri.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Versenyvizsga – A vizsgabizottság pártatlanságának elve
      (Személyzeti szabályzat, 11a. cikk)
      2.      Tisztviselők – Versenyvizsga – A versenyvizsga lefolytatása
      (Személyzeti szabályzat, III. melléklet)
      3.      Tisztviselők – Versenyvizsga – Vizsgabizottság – Pályázat elutasítása – Indokolási kötelezettség – Terjedelem – A működés
            titkosságának tiszteletben tartása
      (Személyzeti szabályzat, 25. cikk; III. melléklet, 6. cikk)
      1.      A vizsgabizottság pártatlanságának elve az egyenlő bánásmód elve kifejeződésének minősül, és az a közösségi jogrend által
         nyújtott garanciák között szerepel.

      Mindazonáltal, a versenyvizsga-bizottság valamely tagja és a pályázó közötti ismeretségi viszony önmagában nem bizonyíthatja,
         hogy az említett tagnak a személyzeti szabályzat 11a. cikke értelmében vett „személyes – különösen családi vagy pénzügyi –
         érdekei” vannak, amelyek megkérdőjelezhetik pártatlanságát. Ugyanis az a tény, hogy a vizsgabizottság valamely tagja személyesen
         ismeri az egyik pályázót, nem feltétlenül jár azzal, hogy az említett tag kedvezően elfogult az említett pályázó teljesítménye
         vonatkozásában. Másrészt, mivel a szóbeli vizsga a jellegénél fogva nem lehet névtelen, az a tény, hogy a felperes szolgálati
         igazolványt és nem látogatói igazolványt viselt, a vizsgabizottsággal semmilyen olyan információt nem közölhet, amelynek ismeretére
         az ne lenne jogosult.

      (lásd a 41., 44. és 46. pontot)
      2.      A versenyvizsga-bizottságot a szóbeli vizsgák módozatainak és részletes tartalmának meghatározásában széles mérlegelési jogkör
         illeti meg, feltéve hogy szigorúan betartja az e vizsgák szervezésére vonatkozó szabályokat. Ennélfogva a vizsgabizottság
         nem lépi túl a mérlegelési jogkörének korlátait azáltal, hogy az egyik pályázótól, az utóbbi feszültségének oldása érdekében
         azt kéri az általános szóbeli vizsgát megelőző első tolmácsvizsga kezdetén, hogy mutatkozzon be.

      (lásd az 51. és 57. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑92/01. sz., Girardot kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember 24‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002.,
         I‑A‑163. o. és II‑859. o.) 24. pontja; T‑336/02. sz., Christensen kontra Bizottság ügyben 2005. április 5‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑75. o. és II‑341. o.) 38. pontja.

      3.      A sérelmet okozó határozat indokolására vonatkozó kötelezettség célja egyrészt azon adatoknak az érintettel való közlése,
         amelyekből az megállapíthatja, megalapozott‑e a határozat, vagy sem, másrészt a bírósági felülvizsgálat lehetővé tétele. A
         versenyvizsga‑bizottság határozatait illetően az indokolási kötelezettségnek mindazonáltal összeegyeztethetőnek kell lennie
         a versenyvizsga‑bizottság eljárására a személyzeti szabályzat III. mellékletének 6. cikke alapján vonatkozó titkossággal.
         Ezen titkosság célja a versenyvizsga‑bizottság függetlenségének és eljárása tárgyilagosságának biztosítása, valamint a versenyvizsga‑bizottság
         akár a közösségi adminisztráció, akár az érintett pályázók, akár harmadik személyek részéről történő beavatkozástól vagy nyomásgyakorlástól
         való védelme. E titkossággal ezért ellentétes mind a versenyvizsga‑bizottság tagjai egyéni álláspontjának felfedése, mind
         a pályázókra vonatkozó személyes vagy összehasonlító értékeléssel kapcsolatos adatok hozzáférhetővé tétele.

      E körülmények között a versenyvizsga-bizottság határozatainak indokolására vonatkozó követelmény esetében figyelembe kell
         venni a szóban forgó eljárás jellegét, amely általában legalább két elkülönült szakaszból áll: egyrészt a pályázatok vizsgálatából,
         amelynek célja a versenyvizsgára bocsátható pályázók kiválasztása, másrészt a pályázóknak a betöltendő munkakörre való alkalmasságának
         a vizsgálatából, amelynek célja az alkalmassági lista felállítása. A versenyvizsga-bizottság eljárásának második szakasza
         mindenekelőtt összehasonlító jellegű, így vonatkozik rá az eljárás lényegéhez tartozó titkosság. A versenyvizsga-bizottság
         által a vizsgák előtt elfogadott javítási szempontok szerves részét képezik a pályázók érdemeinek a versenyvizsga-bizottság
         általi összehasonlító értékelésének. Így e szempontokra ugyanúgy kiterjed a tanácskozás titkossága, mint a versenyvizsga-bizottság
         által végzett értékelésekre. A versenyvizsga-bizottság által végzett összehasonlító értékelést a versenyvizsga-bizottság által
         a pályázóknak adott pontszámok tükrözik. A versenyvizsga-bizottság eljárásának kötelező titkosságára tekintettel a pályázó
         által a különböző vizsgákon elért osztályzatok közlése a versenyvizsga-bizottság határozatainak elégséges indokolásának minősül,
         mivel a versenyvizsga-bizottság nem köteles sem részletezni, sem megmagyarázni, hogy a pályázó mely válaszait ítélte elégtelennek,
         és miért.

      (lásd a 63. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság C‑254/95. P. sz., Parlament kontra Innamorati ügyben 1996. július 4‑én hozott ítéletének (EBHT 1996., I‑3423. o.)
         23–31. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑33/00. sz., Martínez Páramo és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március 27‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2003., I‑A‑105. o. és II‑541. o.) 43–52. pontja.