title: A Bíróság (első tanács) 2011. október 20-i ítélete.#Interedil Srl, felszámolás alatt kontra Fallimento Interedil Srl és Intesa Gestione Crediti SpA.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale di Bari - Olaszország.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem - Alacsonyabb szintű bíróság ahhoz fűződő joga, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé - 1346/2000/EK rendelet - Fizetésképtelenségi eljárás - Nemzetközi joghatóság - Az adós fő érdekeltségeinek központja - A létesítő okirat szerinti székhely másik tagállamba történő áthelyezése - A telephely fogalma.#C-396/09. sz. ügy.

text:
      C‑396/09. sz. ügy
      Interedil Srl, felszámolás alatt,
      kontra
      Fallimento Interedil Srl
      és
      Intesa Gestione Crediti SpA
      (a Tribunale di Bari [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Alacsonyabb szintű bíróság ahhoz fűződő joga, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé – 1346/2000/EK rendelet – Fizetésképtelenségi eljárás – Nemzetközi joghatóság – Az adós fő érdekeltségeinek központja – A létesítő okirat szerinti székhely másik tagállamba történő áthelyezése – A telephely fogalma”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Az EK‑Szerződés harmadik részének IV. címe alapján
            hozott jogi aktus
      (EUMSZ 267. cikk)
      2.        Uniós jog – Elsőbbség – Ellentétes nemzeti jog – A meglévő normák ipso iure alkalmazhatatlansága – A felsőbb szintű bíróság
            uniós joggal összeegyeztethetetlen iránymutatásai betartásának kötelezettsége – Megengedhetetlenség
      (EUMSZ 267. cikk)
      3.        Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Fizetésképtelenségi eljárás – 1346/2000 rendelet – A fizetésképtelenségi
            eljárás megindítására kiterjedő nemzetközi joghatóság – Az adós fő érdekeltségei központjának elhelyezkedése szerinti tagállam
            bíróságai
      (1346/2000 tanácsi rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés)
      4.        Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Fizetésképtelenségi eljárás – 1346/2000 rendelet – A fizetésképtelenségi
            eljárás megindítására kiterjedő nemzetközi joghatóság – Az adós fő érdekeltségei központjának elhelyezkedése szerinti tagállam
            bíróságai – A meghatározás szempontjai
      (1346/2000 tanácsi rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés, második mondat)
      5.        Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Fizetésképtelenségi eljárás – 1346/2000 rendelet – A fizetésképtelenségi
            eljárás megindítására kiterjedő nemzetközi joghatóság – Másodlagos eljárás
      (1346/2000 tanácsi rendelet, 3. cikk, (2) bekezdés)
      1.        Az EUMSZ 267. cikk alapján azok a bíróságok, amelyek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében jogorvoslatra van lehetőség,
         2009. december 1‑jétől kezdve jogosultak arra, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel forduljanak a Bírósághoz, amennyiben
         a Szerződés IV. címe alapján hozott jogi aktusok kapcsán merül fel kétség.

      Tekintettel az EUMSZ 267. cikk által kitűzött, a Bíróság és a tagállami bíróságok közötti hatékony együttműködésre irányuló
         célra, valamint a pergazdaságosság elvére, a Bíróság 2009. december 1‑je óta hatáskörrel rendelkezik az olyan bíróságoktól
         érkező előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elbírálására is, amelyek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében jogorvoslatra
         van lehetőség, még akkor is, ha a kérelmet ezen időpontot megelőzően nyújtották be.

      (vö. 19–20. pont)
      2.        Az uniós jogba ütközik, ha a nemzeti bíróságot olyan nemzeti eljárásjogi szabály köti, amely alapján magasabb szintű nemzeti
         bíróság megállapításai rá nézve kötelezőek, és úgy tűnik, hogy a magasabb szintű bíróság megállapításai nem felelnek meg a
         Bíróság által értelmezett uniós jognak.

      Egyrészt ugyanis az olyan nemzeti eljárási szabály, amely szerint a nem utolsó fokon eljáró bíróságokra nézve kötelezőek a
         magasabb szintű bíróság megállapításai, nem kérdőjelezheti meg azt a lehetőséget, hogy a nem utolsó fokon eljáró nemzeti bíróságok
         előzetes döntéshozatali iránti kérelemmel fordulhassanak a Bírósághoz, amennyiben kétségeik vannak az uniós jog értelmezését
         illetően.

      Másrészt a Bíróság által az előzetes döntéshozatali eljárás során hozott ítélet az alapügy elbírálásánál a nemzeti bíróságra
         nézve kötelező erejű a szóban forgó uniós intézmények jogi aktusainak értelmezését vagy érvényességét illetően.

      Ezenkívül az uniós jogi rendelkezéseket – hatáskörének keretei között – alkalmazni hivatott nemzeti bíróság köteles biztosítani
         e normák teljes érvényesülését, szükség esetén – saját hatáskörében eljárva – eltekintve a nemzeti jogszabályok közösségi
         joggal ellentétes rendelkezéseinek alkalmazásától, anélkül hogy kezdeményeznie kellene vagy meg kellene várnia azok jogalkotói
         vagy bármilyen egyéb alkotmányos úton történő megsemmisítését.

      (vö. 35–36., 38–39. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      3.        Az adós „fő érdekeltségei központjának” a fizetésképtelenségi eljárásról szóló 1346/2000 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében
         szereplő fogalmát az uniós jog alapján kell értelmezni.

      Ugyanis a rendeletben használt külön fogalomról van szó, ezért egységesen, a nemzeti jogi szabályozásoktól függetlenül kell
         értelmezni.

      (vö. 43–44. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      4.        Az adós társaság fő érdekeltségei központjának meghatározása során a fizetésképtelenségi eljárásról szóló 1346/2000 rendelet
         3. cikke (1) bekezdésének második mondatát akként kell értelmezni, hogy az adós társaság fő érdekeltségei központját a társaság
         központi ügyintézési helye alapján kell meghatározni, amennyiben azt objektív és harmadik személyek részéről megállapítható
         körülmények támasztják alá. Abban az esetben, ha a társaság irányító és ellenőrző szervei a társaság létesítő okirat szerinti
         székhelyén találhatók, és e társaság tekintetében az ügyvezetési döntéseket harmadik személyek részéről megállapítható módon
         ezen a helyen hozzák, nem dönthető meg az e rendelkezésben foglalt vélelem. Abban az esetben, ha a társaság központi ügyintézésének
         helye nem a társaság létesítő okirat szerinti székhelyén található, az, hogy a társaság vagyoni eszközökkel rendelkezik, és
         az ezekre vonatkozó pénzügyi tevékenységekkel kapcsolatban szerződéseket kötött a társaság létesítő okirat szerinti székhelyétől
         eltérő tagállamban, csak azzal a feltétellel tekinthető elegendőnek e vélelem megdöntéséhez, ha az összes releváns körülmény
         átfogó vizsgálata alapján kijelenthető, hogy harmadik személyek részéről megállapítható módon az említett társaság tényleges
         irányítási és ellenőrzési központja, valamint érdekeltségei kezelésének központja e másik tagállamban található.

      Amennyiben az adós társaság létesítő okirat szerinti székhelyének áthelyezésére a fizetésképtelenségi eljárás megindítása
         iránti kérelem benyújtása előtt kerül sor, azt kell vélelmezni, hogy a társaság új létesítő okirat szerinti székhelyén van
         a fő érdekeltségeinek központja.

      (vö. 59. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
      5.        A fizetésképtelenségi eljárásról szóló 1346/2000 rendelet 3. cikkének (2) bekezdése szerinti „telephely” fogalmát akként kell
         értelmezni, hogy az gazdasági tevékenység végzése céljából minimális szintű szervezeti felépítést és bizonyos mértékű állandóságot
         feltételez. Önmagában egyes vagyontárgyak, illetve bankszámlák megléte főszabály szerint nem felel meg e fogalommeghatározásnak.

      (vö. 64. pont és a rendelkező rész 4. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. október 20.(*)

      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Alacsonyabb szintű bíróság ahhoz fűződő joga, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé – 1346/2000/EK rendelet – Fizetésképtelenségi eljárás – Nemzetközi joghatóság – Az adós fő érdekeltségeinek központja – A létesítő okirat szerinti székhely másik tagállamba történő áthelyezése – A telephely fogalma”
      A C‑396/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale di Bari (Olaszország)
         a Bírósághoz 2009. október 13‑án érkezett, 2009. július 6‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a felszámolás alatt álló Interedil Srl
      és
      a Fallimento Interedil Srl,
      az Intesa Gestione Crediti SpA
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, M. Safjan, A. Borg Barthet, M. Ilešič és M. Berger (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. január 13‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a felszámolás alatt álló Interedil Srl képviseletében P. Troianiello avvocato,
      –        a Fallimento Interedil Srl képviseletében G. Labanca avvocato,
      –        az Intesa Gestione Crediti SpA képviseletében G. Costantino avvocato,
      –        az Európai Bizottság képviseletében N. Bambara és S. Petrova, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. március 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EGK tanácsi rendelet
         (HL L 160., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o., a továbbiakban: rendelet) 3. cikkének értelmezésére
         vonatkozik.

      2        E kérelmet a felszámolás alatt álló Interedil Srl (a továbbiakban: Interedil), valamint a Fallimento Interedil Srl és az Intesa
         Gestione Crediti SpA (a továbbiakban: Intesa), illetve jogutódja, az Italfondario SpA között folyamatban lévő jogvita keretében
         terjesztették elő, amelynek tárgya az Intesa által az Interedillel szemben benyújtott fizetésképtelenség megállapítása iránti
         kérelem.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      3        A rendelet elfogadására különösen az EK 61. cikk c) pontja és az EK 67. cikk (1) bekezdése alapján került sor.

      4        A rendelet fogalommeghatározásoknak szentelt 2. cikke így rendelkezik:

      „E rendelet alkalmazásában:
      a)      a »fizetésképtelenségi eljárás« az 1. cikk (1) bekezdésében említett eljárások. Ezeknek az eljárásoknak a felsorolását az
         A. melléklet tartalmazza;

            [...]
      h)      a »telephely« bármely olyan működési hely, ahol az adós nem átmeneti jellegű gazdasági tevékenységet folytat emberi erőforrással
         és termékekkel [helyesen: emberi és tárgyi erőforrásokkal].”

      5        A rendelet A. melléklete szerinti felsorolásban Olaszország tekintetében többek között a „fallimento” eljárás is szerepel.

      6        A rendelet nemzetközi joghatóságra vonatkozó 3. cikke előírja:

      „(1)      A tagállamok bíróságainak azon a területen, ahol az adós fő érdekeltségei találhatók [helyesen: az adós fő érdekeltségeinek
         központja található] hatáskörrel [helyesen: joghatósággal] kell rendelkezniük a fizetésképtelenségi eljárás megindítására.
         Társaság vagy jogi személy esetén az ellenkező bizonyításáig a létesítő okirat szerinti székhelyet kell a fő érdekeltségek
         központjának tekinteni.

      (2)      Ha az adós fő érdekeltségeinek központja egy tagállam területén helyezkedik el, egy másik tagállam bírósága csak akkor rendelkezik
         hatáskörrel [helyesen: joghatósággal] az adós elleni fizetésképtelenségi eljárás megindítására, ha az adós telephellyel rendelkezik
         a másik tagállam területén belül is. Ennek az eljárásnak a hatásai az adós utóbbi tagállam területén található vagyontárgyaira
         korlátozódnak.

      [...]”
      7        A rendelet (13) preambulumbekezdése kimondja, hogy „a »fő érdekeltségek központja« az a hely, ahol az adós érdekeltségeinek
         kezelését rendszeresen végzi, és ez harmadik személy részéről megállapítható”.

       A nemzeti jog
      8        Az olasz polgári perrendtartás (codice di procedura civile) 382. cikke a Corte suprema di cassazione joghatósági és hatásköri
         kérdésekben hozott döntésével kapcsolatban így rendelkezik:

      „Amikor a Corte joghatósági és hatásköri kérdésben határoz, a döntés során szükség esetén kijelöli az eljáró bíróságot. [...]”
      9        Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a következetes ítélkezési gyakorlat szerint a Corte di Cassazione
         e rendelkezés alapján hozott határozata jogerős és kötelező erejű azon bíróság számára, amely az előtte folyamatban lévő ügyben
         érdemben dönt.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      10      Az Interedilt az olasz jog szerinti „società a responsabilità limitata” jogi formában alapították, melynek létesítő okirat
         szerinti székhelye Monopoliban (Olaszország) volt. 2001. július 18‑án a létesítő okirat szerinti székhelyét Londonba (Egyesült
         Királyság) helyezték át. Ugyanezen a napon törölték az olasz állami cégnyilvántartásból. Székhelyének áthelyezése után az
         egyesült királysági cégnyilvántartásba „FC” (Foreign Company, külföldi társaság) megjegyzéssel jegyezték be.

      11      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő nyilatkozatai szerint az Interedil a székhelyének áthelyezésével egyidejűleg
         olyan műveleteket hajtott végre, amelyek a brit Canopus csoport által történő megvásárlására, valamint a cég átruházására
         vonatkozó szerződések megtárgyalására és megkötésére irányultak. Az Interedil szerint a létesítő okirat szerinti székhelyének
         áthelyezése után néhány hónappal a Tarantóban (Olaszország) található ingatlanait a székhelyét áthelyező vállalkozás részeként
         a Windowmist Limitedre ruházták át. Az Interedil azt is jelezte, hogy 2002. július 22‑én törölték az egyesült királysági cégnyilvántartásból.

      12      2003. október 28‑án az Intesa az Interedillel szemben csődeljárás („fallimento”) megindítását kérte a Tribunale di Baritól.

      13      Az Interedil azzal az indokkal kifogásolta e bíróság joghatóságát, hogy a létesítő okirat szerinti székhelyének az Egyesült
         Királyságba történt áthelyezése miatt kizárólag ez utóbbi tagállam bíróságainak van joghatósága arra, hogy fizetésképtelenségi
         eljárást indítsanak. Az Interedil 2003. december 13‑án azt kérte, hogy a Corte suprema di Cassazione előzetesen döntsön a
         joghatóság kérdésében.

      14      Mivel az olasz bíróságok joghatóságának hiányára alapított kifogást nyilvánvalóan megalapozatlannak tartotta, és úgy ítélte
         meg, hogy a szóban forgó vállalkozás ténylegesen fizetésképtelen, a Tribunale di Bari 2004. május 24‑én – anélkül, hogy megvárta
         volna a Corte suprema di Cassazione határozatát – fizetésképtelennek nyilvánította az Interedilt.

      15      2004. június 18‑án az Interedil fellebbezést nyújtott be a fizetésképtelenséget megállapító határozattal szemben.

      16      A Corte suprema di Cassazione 2005. május 20‑án végzésben döntött a joghatóság elé terjesztett, előzetes kérdésében, és az
         olasz bíróságok joghatósága mellett foglalt állást. Úgy vélte, hogy a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második mondatában
         felállított vélelem – miszerint az adós fő érdekeltségeinek központja megfelel a társaság létesítő okirat szerinti székhelyének –
         megdönthető több körülmény miatt, mégpedig: az Interedil Olaszországban ingatlanvagyonnal, két szállodakomplexumra vonatkozó
         bérleti szerződéssel, valamint egy pénzintézettel kötött szerződéssel rendelkezik, továbbá elmulasztotta a bari cégnyilvántartást
         tájékoztatni létesítő okirat szerinti székhelyének Londonba való áthelyezéséről.

      17      Mivel a Bíróság által a C‑341/04. sz. Eurofood IFSC ügyben 2006. május 2‑án hozott ítéletben (EBHT 2006., I‑3813. o.) megfogalmazott
         kritériumokra tekintettel kétségei támadtak a Corte suprema di cassazione ezen megállapításainak megalapozottságát illetően,
         a Tribunale di Bari felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a
         Bíróság elé:

      „1)      A […] rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő »az adós fő érdekeltségeinek központja« fogalmat a közösségi jogrend
         vagy a nemzeti jogrend alapján kell‑e értelmezni, és amennyiben a közösségi jogrend alapján, mit jelent pontosan az említett
         fogalom, és melyek azon tényezők vagy elemek, amelyek meghatározóak a »fő érdekeltségek központja« azonosítása során?

      2)      Azon, [a] rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti vélelem, amelynek alapján társaság esetén a létesítő okirat szerinti
         székhelyet kell tekinteni a fő érdekeltségek központjának, megdönthető‑e, amennyiben megállapítást nyer, hogy a társaság a
         létesítő okirat szerinti székhelytől eltérő államban folytat tényleges vállalkozói tevékenységet, vagy e vélelem megdöntéséhez
         annak megállapítása szükséges, hogy a társaság nem folytatott semmilyen vállalkozói tevékenységet abban az államban, ahol
         a létesítő okirat szerinti székhely található?

      3)      Ahhoz, hogy a […] rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében foglalt, a társaság létesítő okirat szerinti székhelyére vonatkozó
         vélelmet megdőltnek lehessen tekinteni, elegendőek‑e azok a tényezők vagy elemek, hogy a társaság a létesítő okirat szerinti
         székhely államától eltérő államban ingatlanvagyonnal, két szállodakomplexumra vonatkozó (az adós társaság és egy másik társaság
         által kötött) bérleti szerződéssel, valamint egy pénzintézettel kötött szerződéssel rendelkezik, és e körülmények elegendőek‑e
         annak megállapításához, hogy a […] rendelet 3. cikkének (2) bekezdése szerinti »telephelyről« van szó?

      4)      Amennyiben a Corte [suprema] di Cassazione a hivatkozott, joghatóság tárgyában hozott 10606/2005. sz. végzését a […] rendelet
         3. cikkének az Európai Közösségek Bírósága által adott értelmezéstől eltérő értelmezésére alapozta, ellentétes‑e ezen, az
         Európai Közösségek Bírósága által értelmezett közösségi rendelkezéssel a c.p.c. [codice di procedura civile − polgári perrendtartás]
         382. cikke, amelynek alapján a Corte [suprema] di Cassazione joghatóság tárgyában jogerős és kötelező erejű határozatot hoz?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       A Bíróság hatásköréről
      18      Az Európai Bizottság kétségeit fejezi ki azzal kapcsolatban, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem elbírálására. A Bizottság kifejti, hogy e kérelmet egy 2009. július 6‑án kelt végzés útján nyújtották be, amely
         2009. október 13‑án érkezett a Bírósághoz. Az ekkor hatályos EK 68. cikk (1) bekezdése értelmében kizárólag azok a tagállami
         bíróságok fordulhatnak előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Közösség intézményei által az EK‑Szerződés IV. címe alapján
         hozott jogi aktusok értelmezése iránt a Bírósághoz, amelyek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati
         lehetőség. Márpedig, mivel a rendeletet az EK 61. cikk c) pontja és az EK 67. cikk (1) bekezdése alapján fogadták el, amelyek
         az EK‑Szerződés IV. címe alá tartoznak, a kérdést előterjesztő bíróság határozatai ellen – a Bizottság szerint – a nemzeti
         jog alapján lehet jogorvoslattal élni.

      19      E tekintetben elegendő megemlíteni, hogy az EK 68. cikk a Lisszaboni Szerződés hatálybalépésével, 2009. december 1‑jén hatályát
         vesztette, és az előzetes döntéshozatalra utalási jog ott szereplő korlátozása megszűnt. Az EUMSZ 267. cikk alapján azok a
         bíróságok, amelyek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében jogorvoslatra van lehetőség, ettől az időponttól kezdve jogosultak
         arra, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel forduljanak a Bírósághoz, amennyiben az EK‑Szerződés IV. címe alapján
         hozott jogi aktusok kapcsán merül fel kétség (lásd ebben az értelemben a C‑283/09. sz. Weryński‑ügyben 2011. február 17‑én
         hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 28. és 29. pontját).

      20      A Weryński‑ügyben hozott ítélet 30. és 31. pontjában a Bíróság megállapította, hogy tekintettel az EUMSZ 267. cikk által kitűzött,
         a Bíróság és a tagállami bíróságok közötti hatékony együttműködésre irányuló célra, valamint a pergazdaságosság elvére, úgy
         kell tekintetni, hogy a Bíróság 2009. december 1‑je óta hatáskörrel rendelkezik az olyan bíróságoktól érkező előzetes döntéshozatal
         iránti kérelmek elbírálására is, amelyek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében jogorvoslatra van lehetőség, még akkor
         is, ha a kérelmet ezen időpontot megelőzően nyújtották be.

      21      A Bíróság tehát mindenképpen hatáskörrel rendelkezik a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálására.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és az alapügy közötti kapcsolatról
      22      A Bizottság által az írásbeli észrevételeiben felvetett egyik kérdés kapcsán az Interedil a tárgyaláson előadta, hogy miután
         2002 júliusában törölték az egyesült királysági cégnyilvántartásból, ettől kezdve már nem létezett. Következésképpen a Tribunale
         di Bari előtt 2003 októberében vele szemben benyújtott csődeljárás iránti kérelem okafogyott, így az előzetes döntéshozatalra
         előterjesztett kérdések elfogadhatatlanok.

      23      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság csak akkor tagadhatja meg a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdéséről a határozathozatalt, ha nyilvánvaló, hogy különösen az uniós jog nemzeti bíróság által kért értelmezése nem függ
         össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, vagy ha a probléma elméleti jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére
         azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd
         különösen a C‑439/08. sz. VEBIC‑ügyben 2010. december 7‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 42. pontját és
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      24      E tekintetben meg kell említeni, hogy a rendelet arra szorítkozik, hogy egységesítse a nemzetközi joghatóságra, a határozatok
         elismerésére és a több államra kiterjedő fizetésképtelenségi eljárásokra alkalmazandó jogra vonatkozó szabályokat. Az adós
         fizetésképtelenségének megállapítására irányuló kérelem elfogadhatóságának kérdésére továbbra is a nemzeti jog irányadó.

      25      A kérdést előterjesztő bíróság által adott tájékoztatásból kitűnik, hogy az Interedil azt közölte vele, hogy 2002 júliusában
         törölték az egyesült királysági cégnyilvántartásból. Ellenben egyáltalán nem derül ki az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból,
         hogy e körülmény a nemzeti jog szerint akadálya lehet‑e a csődeljárás megindításának. Nem zárható ki ugyanis, hogy a nemzeti
         jog tartalmazza az ilyen eljárás megindításának lehetőségét abból a célból, hogy rendezzék a megszűnt társaság hitelezőinek
         követeléseit.

      26      Ezért nem tűnik nyilvánvalónak, hogy az uniós jog nemzeti bíróság által kért értelmezése nem függ össze az alapeljárás tényállásával
         vagy tárgyával, illetve hogy a probléma elméleti jellegű.

      27      Az Interedil által felhozott elfogadhatatlansági kifogást tehát el kell utasítani.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tárgyáról
      28      Az alapügy alperesei úgy érvelnek, hogy a kérdések a tárgyuk miatt elfogadhatatlanok. Szerintük az első és negyedik kérdés
         nem teszi világossá, hogy mennyiben van eltérés az uniós jogi rendelkezések és a nemzeti bíróságok általi alkalmazásuk között,
         míg a második és harmadik kérdés arra ösztönzi a Bíróságot, hogy az uniós jogszabályokat arra a konkrét ügyre alkalmazza,
         amely a kérdést előterjesztő bíróság előtt van folyamatban.

      29      Az előzetes döntéshozatali eljárás keretében a Bíróság valamely uniós jogszabály értelmezéséről és érvényességéről határozhat
         a kérdést előterjesztő bíróság által közölt tényállás alapján, amelynek viszont az előtte folyamatban lévő konkrét ügyre kell
         alkalmaznia az említett jogszabályt (lásd különösen a C‑149/05. sz. Price‑ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑7691. o.] 52. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      30      Márpedig az első három kérdés lényegében arra irányul, hogy hogyan kell értelmezni az adós „fő érdekeltségei központjának”
         a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti fogalmát. Tárgyukat tekintve e kérdések tehát elfogadhatók.

      31      A negyedik kérdés arra vonatkozik, hogy figyelmen kívül hagyhatja‑e a kérdést előterjesztő bíróság valamely magasabb szintű
         bíróság megállapításait abban az esetben, ha a Bíróság értelmezése alapján úgy ítéli meg, hogy e megállapítások nem felelnek
         meg az uniós jognak. E kérdés tehát, amelynek tárgya az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatalra utalás mechanizmusa,
         szintén elfogadható.

       A jogvita állítólagos hiányáról
      32      Az alapügy alperesei úgy érvelnek, hogy a Corte suprema di cassazione arról a kérdésről, hogy kiterjed‑e az olasz bíróságok
         joghatósága arra, hogy csődeljárást indítsanak, olyan határozatban döntött, amely állításuk szerint jogerőre emelkedett. Ebből
         arra következtetnek, hogy nincs „folyamatban lévő ügy” a kérdést előterjesztő bíróság előtt az EUMSZ 267. cikk értelmében,
         tehát az előzetes döntéshozatal iránti kérelem ebből az okból elfogadhatatlan.

      33      Ezt az érvelést a negyedik kérdéssel együttesen kell vizsgálni, amellyel a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ,
         hogy mennyiben köti őt az uniós jognak a Corte suprema di cassazione általi értelmezése.

       A negyedik kérdésről
      34      A kérdést előterjesztő bíróság negyedik kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy sérti‑e az uniós jogot az, ha a nemzeti
         bíróságot olyan nemzeti eljárásjogi szabály köti, amely alapján magasabb szintű nemzeti bíróság megállapításai rá nézve kötelezőek,
         és úgy tűnik, hogy e magasabb szintű bíróság megállapításai nem felelnek meg a Bíróság által értelmezett uniós jognak.

      35      A Bíróság korábban már kimondta, hogy nemzeti eljárásjogi szabály nem kérdőjelezheti meg azt a lehetőséget, hogy a nem utolsó
         fokon eljáró nemzeti bíróságok előzetes döntéshozatali iránti kérelemmel fordulhassanak a Bírósághoz, amennyiben – akárcsak
         az alapügyben – kétségeik vannak az uniós jog értelmezését illetően (a C‑173/09. sz. Elchinov‑ügyben 2010. október 5‑én hozott
         ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 25. pontja).

      36      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság által az előzetes döntéshozatali eljárás során hozott ítélet az alapügy
         elbírálásánál a nemzeti bíróságra nézve kötelező erejű a szóban forgó uniós intézmények jogi aktusainak értelmezését vagy
         érvényességét illetően (lásd különösen a fent hivatkozott Elchinov‑ügyben hozott ítélet 29. pontját).

      37      Ebből következik, hogy az a nemzeti bíróság, amely korábban már élt az EUMSZ 267. cikk második bekezdésében részére biztosított
         lehetőséggel, az alapügy elbírálásánál kötve van a Bíróság által a szóban forgó rendelkezések tekintetében adott értelmezéshez,
         és adott esetben figyelmen kívül kell hagynia a felsőbb szintű bíróság megállapításait, ha úgy ítéli meg, hogy ezen értelmezésre
         való figyelemmel azok nem felelnek meg az uniós jognak (lásd különösen a fent hivatkozott Elchinov‑ügyben hozott ítélet 30. pontját).

      38      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az uniós jogi rendelkezéseket – hatáskörének
         keretei között – alkalmazni hivatott nemzeti bíróság köteles biztosítani e normák teljes érvényesülését, szükség esetén – saját
         hatáskörében eljárva – eltekintve a nemzeti jogszabályok közösségi joggal ellentétes rendelkezéseinek, azaz jelen esetben
         az alapügyben érintett nemzeti eljárásjogi szabály alkalmazásától, anélkül hogy kezdeményeznie kellene vagy meg kellene várnia
         azok jogalkotói vagy bármilyen egyéb alkotmányos úton történő megsemmisítését (lásd különösen a fent hivatkozott Elchinov‑ügyben
         hozott ítélet 31. pontját).

      39      A fentiekre tekintettel a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az uniós jogba ütközik, ha a nemzeti bíróságot olyan
         nemzeti eljárásjogi szabály köti, amely alapján magasabb szintű nemzeti bíróság megállapításai rá nézve kötelezőek, és úgy
         tűnik, hogy a magasabb szintű bíróság megállapításai nem felelnek meg a Bíróság által értelmezett uniós jognak.

      40      Ugyanezen okokból el kell utasítani az alapügy alperesei által felhozott elfogadhatatlansági kifogást, amelyet a jogvita állítólagos
         hiányára alapítottak.

       Az első kérdés első részéről
      41      A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdés első részével azt kívánja megtudni, hogy az adós „fő érdekeltségei központjának”
         a rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő fogalmát az uniós jog vagy a nemzeti jog alapján kell‑e értelmezni.

      42      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik,
         hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi
         rendelkezést az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve a rendelkezés összefüggéseit és a kérdéses
         szabályozás célját (lásd különösen a C‑174/08. sz. NCC Construction Danmark ügyben 2009. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 2009.,
         I‑10567. o.] 24. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      43      Ami pedig egész pontosan az adós „fő érdekeltségei központjának” a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti fogalmát illeti,
         a Bíróság a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 31. pontjában kimondta, hogy a rendeletben használt külön
         fogalomról van szó, amely ennek folytán önálló jelentéssel bír, és ezért egységesen, a nemzeti jogi szabályozásoktól függetlenül
         kell értelmezni.

      44      Az első kérdés első részére tehát azt a választ kell adni, hogy az adós „fő érdekeltségei központjának” a rendelet 3. cikkének
         (1) bekezdésében szereplő fogalmát az uniós jog alapján kell értelmezni.

       Az első kérdés második részéről, a második kérdésről és a harmadik kérdés első részéről
      45      Az első kérdés második részével, a második kérdéssel és a harmadik kérdés első részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében
         azt kívánja megtudni, hogy hogyan kell értelmezni az adós társaság fő érdekeltségei központjának meghatározása során a rendelet
         3. cikke (1) bekezdésének második mondatát.

      46      Figyelemmel arra a körülményre, hogy az Interedil az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő adatok szerint a
         létesítő okirat szerinti székhelyét 2001 folyamán Olaszországból az Egyesült Királyságba helyezte át, majd 2002 folyamán ez
         utóbbi tagállam cégnyilvántartásából törlésre került, ahhoz, hogy teljes körű választ lehessen adni a kérdést előterjesztő
         bíróságnak, meg kell határozni azt az időpontot is, amely – a fizetésképtelenségi főeljárás megindítására joghatósággal rendelkező
         bíróság megállapítása céljából – az adós fő érdekeltségei központjának meghatározása során irányadó.

       Az adós fő érdekeltségei központjának meghatározása során irányadó szempontok
      47      Bár a rendelet nem határozza meg az adós fő érdekeltségei központjának fogalmát, annak tartalmát, amint a Bíróság a fent hivatkozott
         Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 32. pontjában is megállapította, megvilágítja a rendelet (13) preambulumbekezdése, amely
         szerint: „[a] »fő érdekeltségek központja« az a hely, ahol az adós érdekeltségeinek kezelését rendszeresen végzi, és ez harmadik
         személy részéről megállapítható”.

      48      Amint a főtanácsnok indítványa 69. pontjában is említette, a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második mondatában foglalt,
         a létesítő okirat szerinti székhely mellett szóló vélelem és a rendelet (13) preambulumbekezdésének hivatkozása az érdekeltségek
         kezelési helyére az uniós jogalkotó azon szándékát tükrözi, hogy a joghatóság döntő tényezőjeként a társaság központi ügyintézési
         helyét vegyék alapul.

      49      Ugyanerre a preambulumbekezdésre hivatkozva a Bíróság a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 33. pontjában
         kifejtette továbbá, hogy a fő érdekeltségek központját egyrészt objektív, másrészt harmadik személyek részéről megállapítható
         körülmények alapján kell beazonosítani annak érdekében, hogy a fizetésképtelenségi főeljárás megindítására joghatósággal rendelkező
         bíróság megállapításához fűződő jogbiztonság és az előreláthatóság biztosítva legyen. Úgy kell tekinteni, hogy az objektivitás
         és a megállapíthatóság követelménye akkor teljesül, ha a tárgyi tényezőket, amelyeket azon hely meghatározása során vesznek
         figyelembe, ahol az adós társaság érdekeltségeinek kezelését rendszeresen végzi, úgy hozták nyilvánosságra, vagy legalábbis
         kellően nyilvánvalóvá tették őket ahhoz, hogy harmadik személyek, különösen pedig e társaság hitelezői tudomást szerezhettek
         róluk.

      50      Ebből következik, hogy abban az esetben, ha a társaság irányító és ellenőrző szervei a társaság létesítő okirat szerinti székhelyén
         találhatók, és e társaság tekintetében az ügyvezetési döntéseket harmadik személyek részéről megállapítható módon ezen a helyen
         hozzák, teljes körűen alkalmazást nyer a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második mondatában foglalt vélelem, amely szerint
         az adós fő érdekeltségeinek központja ezen a helyen található. Ilyen esetben, amint a főtanácsnok indítványa 69. pontjában
         is említette, az adós társaság fő érdekeltségeinek más elhelyezkedése kizárt.

      51      A rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második mondatában foglalt vélelem ugyanakkor megdönthető, ha harmadik személyek szempontjából
         a társaság központi ügyintézésének helye nem a létesítő okirat szerinti székhelyen található. Amint a Bíróság a fent hivatkozott
         Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 34. pontjában kimondta, az uniós jogalkotó által felállított, e társaság létesítő okirat
         szerinti székhelye mellett szóló egyszerű vélelem figyelmen kívül hagyható, ha objektív és harmadik személyek által megállapítható
         tényezők egy attól eltérő valós helyzet megállapítását teszik lehetővé, mint amit a létesítő okirat szerinti székhely elhelyezkedése
         tükröz.

      52      A figyelembe veendő tényezők között szerepel különösen minden olyan hely, ahol az adós társaság gazdasági tevékenységet végez,
         és vagyoni eszközökkel rendelkezik, feltéve hogy e helyek harmadik személyek számára is nyilvánvalóak. Amint a főtanácsnok
         indítványa 70. pontjában is említette, e tényezők olyan átfogó vizsgálatot igényelnek, amely figyelembe veszi minden egyes
         eset sajátos körülményeit.

      53      Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott körülmények, melyek szerint az adós társaság tulajdonában
         lévő ingatlanok a létesítő okirat szerinti székhelytől eltérő tagállamban helyezkednek el, és ezek tekintetében e társaság
         bérleti szerződést, valamint ugyanebben a tagállamban egy pénzintézettel is szerződést kötött, objektív tényezőknek, és tekintettel
         az ezeket övező nyilvánosságra, harmadik személyek részéről megállapíthatónak tekinthetők. Ettől persze az, hogy a társaság
         vagyoni eszközökkel rendelkezik, és az ezekre vonatkozó pénzügyi tevékenységekkel kapcsolatban szerződéseket kötött a társaság
         létesítő okirat szerinti székhelyétől eltérő tagállamban, csak azzal a feltétellel tekinthető elegendőnek ahhoz, hogy megdöntse
         az uniós jogalkotó által felállított vélelmet, ha az összes releváns körülmény átfogó vizsgálata alapján kijelenthető, hogy
         harmadik személyek részéről megállapítható módon az említett társaság tényleges irányítási és ellenőrzési központja, valamint
         érdekeltségei kezelésének központja e másik tagállamban található.

       Az adós fő érdekeltségei központjának elhelyezkedése tekintetében irányadó időpont
      54      Előzetesen meg kell említeni, hogy a rendelet nem tartalmaz kifejezett rendelkezéseket arra a sajátos esetre, amikor az adós
         érdekeinek központját áthelyezik. Tehát azon általános kifejezések alapján, amelyekkel a rendelet 3. cikkének (1) bekezdését
         megfogalmazták, úgy kell tekinteni, hogy a fizetésképtelenségi főeljárás megindítására joghatósággal rendelkező bíróság megállapítása
         során az érdekeltségi központ utolsó helyét kell irányadónak tekinteni.

      55      Ezen értelmezést megerősíti a Bíróság ítélkezési gyakorlata is. A Bíróság ugyanis kimondta, hogy abban az esetben, ha az adós
         a kérelem benyújtását követően, de az eljárás megindítása előtt másik tagállam területére helyezi fő érdekeltségeinek központját,
         továbbra is annak a tagállamnak a bírósága rendelkezik joghatósággal a fizetésképtelenségi eljárás megindítására, amelynek
         területén az adós fő érdekeltségeinek központja található abban az időpontban, amikor a fizetésképtelenségi eljárás megindítása
         iránti kérelmet benyújtják (a C‑1/04. sz. Staubitz‑Schreiber ügyben 2006. január 17‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑701. o.]
         29. pontja). Ebből az a következtetés vonható le, hogy a joghatósággal rendelkező bíróság meghatározása során főszabály szerint
         az az irányadó, hogy a fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti kérelem benyújtása időpontjában hol helyezkedik el az
         adós fő érdekeltségeinek központja.

      56      Ha a létesítő okirat szerinti székhely áthelyezésére a fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti kérelem benyújtása előtt
         kerül sor, mint az alapügyben is, akkor tehát a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második mondata szerint azt kell vélelmezni,
         hogy az új létesítő okirat szerinti székhelyen van az adós fő érdekeltségeinek központja, következésképpen főszabály szerint
         azon tagállam bíróságainak lesz joghatóságuk megindítani a fizetésképtelenségi főeljárást, amely területén az új székhely
         található, hacsak a rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő vélelmet meg nem dönti az a bizonyíték, hogy a fő érdekeltségek
         központja nem változott meg a létesítő okirat szerinti székhely áthelyezésével.

      57      Ugyanezek a szabályok nyernek alkalmazást abban az esetben is, ha a fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti kérelem
         benyújtásakor az adós társaságot már törölték a cégnyilvántartásból, és amint az Interedil az észrevételeiben is jelezte,
         megszüntette valamennyi tevékenységét.

      58      Ugyanis, amint a jelen ítélet 47–51. pontjából következik, a fő érdekeltségek központjának fogalma azt a törekvést hivatott
         érvényre juttatni, hogy azzal a hellyel teremtsenek kapcsolatot, amelyhez a társaság objektíve, harmadik személyek számára
         megállapítható módon a legszorosabban kötődik. Ésszerű tehát ilyen esetben azt a helyet előnyben részesíteni, ahol az adós
         társaság törlésekor és valamennyi tevékenységének megszüntetésekor a fő érdekeltségei utolsó központja volt.

      59      Az első kérdés második részére, a második kérdésre és a harmadik kérdés első részére tehát azt a választ kell adni, hogy az
         adós társaság fő érdekeltségei központjának meghatározása során a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második mondatát a következőképpen
         kell értelmezni:

      –        az adós társaság fő érdekeltségei központját a társaság központi ügyintézési helye alapján kell meghatározni, amennyiben azt
         objektív és harmadik személyek részéről megállapítható körülmények támasztják alá. Abban az esetben, ha a társaság irányító
         és ellenőrző szervei a társaság létesítő okirat szerinti székhelyén találhatók, és e társaság tekintetében az ügyvezetési
         döntéseket harmadik személyek részéről megállapítható módon ezen a helyen hozzák, nem dönthető meg az e rendelkezésben foglalt
         vélelem. Abban az esetben, ha a társaság központi ügyintézésének helye nem a társaság létesítő okirat szerinti székhelyén
         található, az, hogy a társaság vagyoni eszközökkel rendelkezik, és az ezekre vonatkozó pénzügyi tevékenységekkel kapcsolatban
         szerződéseket kötött a társaság létesítő okirat szerinti székhelyétől eltérő tagállamban, csak azzal a feltétellel tekinthető
         elegendőnek e vélelem megdöntéséhez, ha az összes releváns körülmény átfogó vizsgálata alapján kijelenthető, hogy harmadik
         személyek részéről megállapítható módon az említett társaság tényleges irányítási és ellenőrzési központja, valamint érdekeltségei
         kezelésének központja e másik tagállamban található;

      –        ha pedig az adós társaság létesítő okirat szerinti székhelyének áthelyezésére a fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti
         kérelem benyújtása előtt kerül sor, azt kell vélelmezni, hogy a társaság új létesítő okirat szerinti székhelyén van a fő érdekeltségeinek
         központja.

       A harmadik kérdés második részéről
      60      A harmadik kérdés második részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy hogyan kell értelmezni
         a rendelet 3. cikkének (2) bekezdése szerinti „telephely” fogalmát.

      61      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet 2. cikkének h) pontja a telephely fogalmát úgy határozza meg, mint bármely
         olyan működési hely, ahol az adós nem átmeneti jellegű gazdasági tevékenységet folytat emberi és tárgyi erőforrásokkal.

      62      Az, hogy e fogalommeghatározás a gazdasági tevékenység folytatását emberi és tárgyi erőforrások meglétéhez köti, azt mutatja,
         hogy minimális szintű szervezetre és bizonyos mértékű állandóságra van szükség. Ebből a contrario következik, hogy önmagában egyes vagyontárgyak, illetve bankszámlák megléte főszabály szerint nem felel meg a „telephelynek”
         való minősüléshez szükséges feltételeknek.

      63      Amennyiben a rendelet 3. cikkének (2) bekezdésének megfelelően az egyik tagállam területén meglévő telephely alapján e tagállam
         bíróságai joghatósággal rendelkeznek arra, hogy másodlagos fizetésképtelenségi eljárást indítsanak az adóssal szemben, úgy
         kell tekinteni, hogy a telephely meglétét – a fő érdekeltségek központjának elhelyezkedéséhez hasonlóan – objektív és harmadik
         személyek részéről megállapítható körülmények alapján kell megítélni annak érdekében, hogy a fizetésképtelenségi főeljárás
         megindítására joghatósággal rendelkező bíróság megállapításához fűződő jogbiztonság és az előreláthatóság biztosítva legyen.

      64      A harmadik kérdés második részére tehát azt a választ kell adni, hogy a rendelet 3. cikkének (2) bekezdése szerinti „telephely”
         fogalmát akként kell értelmezni, hogy az gazdasági tevékenység végzése céljából minimális szintű szervezeti felépítést és
         bizonyos mértékű állandóságot feltételez. Önmagában egyes vagyontárgyak, illetve bankszámlák megléte főszabály szerint nem
         felel meg e fogalommeghatározásnak.

       A költségekről
      65      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az uniós jogba ütközik, ha a nemzeti bíróságot olyan nemzeti eljárásjogi szabály köti, amely alapján magasabb szintű nemzeti
            bíróság megállapításai rá nézve kötelezőek, és úgy tűnik, hogy a magasabb szintű bíróság megállapításai nem felelnek meg a
            Bíróság által értelmezett uniós jognak.
      2)      Az adós „fő érdekeltségei központjának” a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EGK tanácsi rendelet
            3. cikkének (1) bekezdésében szereplő fogalmát az uniós jog alapján kell értelmezni.
      3)      Az adós társaság fő érdekeltségei központjának meghatározása során az 1346/2000 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második
            mondatát a következőképpen kell értelmezni:
      –        az adós társaság fő érdekeltségei központját a társaság központi ügyintézési helye alapján kell meghatározni, amennyiben azt
            objektív és harmadik személyek részéről megállapítható körülmények támasztják alá. Abban az esetben, ha a társaság irányító
            és ellenőrző szervei a társaság létesítő okirat szerinti székhelyén találhatók, és e társaság tekintetében az ügyvezetési
            döntéseket harmadik személyek részéről megállapítható módon ezen a helyen hozzák, nem dönthető meg az e rendelkezésben foglalt
            vélelem. Abban az esetben, ha a társaság központi ügyintézésének helye nem a társaság létesítő okirat szerinti székhelyén
            található, az, hogy a társaság vagyoni eszközökkel rendelkezik, és az ezekre vonatkozó pénzügyi tevékenységekkel kapcsolatban
            szerződéseket kötött a társaság létesítő okirat szerinti székhelyétől eltérő tagállamban, csak azzal a feltétellel tekinthető
            elegendőnek e vélelem megdöntéséhez, ha az összes releváns körülmény átfogó vizsgálata alapján kijelenthető, hogy harmadik
            személyek részéről megállapítható módon az említett társaság tényleges irányítási és ellenőrzési központja, valamint érdekeltségei
            kezelésének központja e másik tagállamban található;
      –        ha pedig az adós társaság létesítő okirat szerinti székhelyének áthelyezésére a fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti
            kérelem benyújtása előtt kerül sor, azt kell vélelmezni, hogy a társaság új létesítő okirat szerinti székhelyén van a fő érdekeltségeinek
            központja.
      4)      Ugyanezen rendelet 3. cikkének (2) bekezdése szerinti „telephely” fogalmát akként kell értelmezni, hogy az gazdasági tevékenység
            végzése céljából minimális szintű szervezeti felépítést és bizonyos mértékű állandóságot feltételez. Önmagában egyes vagyontárgyak,
            illetve bankszámlák megléte főszabály szerint nem felel meg e fogalommeghatározásnak.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


A Bíróság (hatodik tanács) október 16.-i ítélete: 2003.#Emil Färber GmbH & Co. kontra Stadt Neustadt/Weinstraße.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Németország.#85/73/EGK irányelv.#C-423/01. sz. ügy.


A Törvényszék (harmadik tanács) 2015. március 9‑i ítélete.#Deutsche Börse AG kontra Európai Bizottság.#Verseny – Összefonódások – A pénzügyi eszközök ágazata – Származtatott termékek európai piacai – Az összefonódást a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat – Az ügylet versenyre gyakorolt hatásainak értékelése – Hatékonyságjavulás – Kötelezettségvállalások.#T‑175/12. sz. ügy.


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2012. szeptember 6.#Cido Grupa SIA kontra Valsts ieņēmumu dienests.#Az Augstākās Tiesas Senāts (Lettország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Új tagállamok csatlakozása – Átmeneti intézkedések – Mezőgazdasági termékek – Cukor – 60/2004/EK rendelet – A többletkészleteket terhelő díj mértéke és alapja.#C‑471/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2012. szeptember 6. (
            *1
         )
      „Új tagállamok csatlakozása — Átmeneti intézkedések — Mezőgazdasági termékek — Cukor — 60/2004/EK rendelet — A többletkészleteket terhelő díj mértéke és alapja”
      A C-471/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Augstākās Tiesas Senāts (Lettország) a Bírósághoz 2011. szeptember 14-én érkezett, 2010. november 9-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Cido Grupa SIA

      és
      a Valsts ieņēmumu dienests között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: U. Lõhmus tanácselnök, A. Ó Caoimh és C. G. Fernlund (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Cido Grupa SIA képviseletében I. Lielpinka advokāte,

               —

               a Valsts ieņēmumu dienests képviseletében N. Jezdakova, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lett kormány képviseletében I. Kalniņš és D. Pelše, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az észt kormány képviseletében M. Linntam, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében D. Triantafyllou és A. Sauka, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügyelbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2005. október 13-i 1667/2005/EK bizottsági rendelettel (HL L 269., 3. o.) módosított, a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia csatlakozása következtében a cukorágazatra vonatkozó átmeneti intézkedések megállapításáról szóló, 2004. január 14-i 60/2004/EK bizottsági rendelet (HL L 9., 8. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 42. kötet, 125. o.; a továbbiakban: 60/2004 rendelet) 6. cikke (3) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               A kérelmet a Cido Grupa SIA (a továbbiakban: Cido Grupa) és a Valsts ieņēmumu dienests (lett adóhatóság, a továbbiakban: VID) között a cukorszirup többletkészleteit terhelő díj kivetésének tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

               3

               A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL 2003. L 236., 33. o) 41. cikkének első bekezdése lehetővé teszi az Európai Bizottságnak, hogy a csatlakozástól számított hároméves időszak alatt intézkedéseket tegyen az új tagállamok közös agrárpolitika szabályozási rendjébe való átmenetének elősegítése érdekében. A Bizottság többek között e rendelkezés alapján fogadta el a 60/2004 rendeletet.

               4

               A 60/2004 rendelet preambuluma értelmében:
               „[...]

                        (5)

                        Jelentős veszély áll fenn arra nézve, hogy a cukorágazat piacait megzavarják az új tagállamokba a csatlakozást megelőzően spekulációs célból bevitt termékek. Ezért az átmenetet megkönnyítését szolgáló rendelkezésekre van szükség az új tagállamok csatlakozásánál az ilyen spekulációs ügyletek elkerülése érdekében. Hasonló rendelkezések kerültek bevezetésre a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia csatlakozására tekintettel a mezőgazdasági termékek kereskedelmére vonatkozóan az 1972/2003/EK rendelet által. Külön rendelkezésekre van szükség a cukorágazat sajátosságainak figyelembevétele érdekében.

                  [...]

                        (7)

                        Mindezeken túl, s a csatlakozási okmánnyal összhangban, a cukorból és izoglukózból a rendes átvihető készletet meghaladó készletmennyiségeket az új tagállamok költségén el kell távolítani a piacról. A többletkészleteket a Bizottság határozza meg az új tagállamokban a 2000. május 1-jétől2004. április 30-ig terjedő időszakban a kereskedelem fejlődése, s a termelési és fogyasztási trendek alapján. Ebben az eljárásban a cukor és izoglukóz mellett más, jelentős cukoregyenérték-tartalommal rendelkező termékeket is figyelembe kell venni mint a spekuláció lehetséges célpontjait. Abban az esetben, ha a meghatározott többletmennyiséget nem távolítják el a közösségi piacról legkésőbb 2005. április 30-ig, az érintett új tagállam pénzügyileg felelőssé válik a vonatkozó mennyiségért. A többletkészletek eltávolításának elmulasztása miatt az új tagállamra kivetendő, s a Közösség költségvetésébe befizetendő összegnek a 2004. május 1-je és 2005. április 30. közötti időszakban alkalmazandó legmagasabb export-visszatérítésnek kell lennie.”

               5

               A 60/2004 rendelet 4. cikkének 1. pontja a „cukor” fogalmát a következőképpen határozza meg:
               „[…]

                        a)

                        az 1701 KN-kód alá tartozó répa- és nádcukor, szilárd állapotban;

                        b)

                        az 1702 60 95, 1702 90 99 és 2106 90 59 KN-kód alá tartozó cukorszirup;

                        c)

                        az 1702 60 80 és 1702 90 80 KN-kód alá tartozó inulin szirup”.

               6

               E rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:
               „A Bizottság legkésőbb 2005. május 31-ig valamennyi új tagállam vonatkozásában […] meghatározza a feldolgozatlan állapotban lévő cukor vagy a feldolgozott termékek, izoglükóz és gyümölcscukor formájában lévő cukor azon mennyiségeit, amelyek 2004. május 1-jén meghaladják a rendes átvihető készletnek tekintett mennyiséget, és amelyeket az új tagállam költségére el kell távolítani a piacról.
               E többletmennyiség meghatározásakor különösen a csatlakozást megelőző évben az előző évekhez képest a következő vonatkozásokban beállott fejleményeket veszik figyelembe:

                        a)

                        a feldolgozatlan állapotban lévő cukor vagy a feldolgozott termékek, izoglukóz és gyümölcscukor formájában lévő cukor importált és exportált mennyiségei;

                        b)

                        a cukor- és izoglukózkészletek, -termelés és -fogyasztás;

                        c)

                        azon körülmények, amelyek a készletek képzésében szerepet játszottak.”

               7

               Az említett rendelet 6. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az új tagállamok legkésőbb 2005. november 30-ig biztosítják a Bizottság által az egyes tagállamokra vonatkozóan többletkészletként meghatározott cukor- vagy izoglükóz-mennyiségek piacról való eltávolítását.

               8

               Ugyanezen rendelet 6. cikkének (3) bekezdése kimondja:
               „A (2) bekezdés alkalmazása céljából az új tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságai 2004. május 1-jére rendelkeznek egy olyan rendszerrel, amely a feldolgozatlan állapotban lévő cukor vagy a feldolgozott termékek, izoglukóz és gyümölcscukor formájában lévő cukor forgalmazott vagy előállított többletmennyiségeinek azonosítására szolgál, az érintett főbb piaci szereplők szintjén. E rendszer különösen az importkövetésre, az adóügyi felügyeletre, a piaci szereplők elszámolásain és raktárkészletein alapuló vizsgálatokra támaszkodik, és magában foglal olyan intézkedéseket is, mint a kockázatokat fedező garancia. Az azonosítási rendszer kockázatértékelésen alapul, amelynek során különösen a következő szempontokat veszik megfelelően figyelembe:

                        —

                        az érintett piaci szereplő tevékenységének típusa,

                        —

                        a tároló létesítmények befogadóképessége,

                        —

                        a tevékenység kiterjedtsége.

                  Az új tagállamok felhasználják e rendszert arra, hogy az érintett piaci szereplőket rákényszerítsék a meghatározott egyéni többletmennyiségeiknek megfelelő cukor- és izoglükóz-mennyiségeknek a piacról a saját költségükön történő eltávolítására. A piaci szereplők bizonyítékot szolgáltatnak az új tagállam számára arra nézve, hogy a termékeket legkésőbb 2005. november 30-ig eltávolították a piacról.
               Abban az esetben, ha e bizonyítékot nem szolgáltatják, az új tagállam egy, a szóban forgó mennyiségnek a 2004. május 1-jétől2005. április 30-ig terjedő időszakban az adott termékre alkalmazandó legmagasabb importterhekkel történő megszorzása után kapott összeggel megegyező díjat vet ki, növelve azt 1,21 euróval 100 kg fehércukor- vagy szárazanyag-egyenértékenként.
               A harmadik albekezdésben említett összeg az új tagállam nemzeti költségvetéséhez van rendelve.”

               9

               A 60/2004 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Amennyiben a többletmennyiség egészére vagy egy részére nézve a piacról való eltávolításról szóló bizonyítékot nem szolgáltatják az (1) bekezdésnek megfelelően, az új tagállamra egy, az el nem távolított mennyiségnek a 2004. május 1-jétől2005. november 30-ig terjedő időszakban az 1701 99 10 KN-kód alá tartozó fehér cukorra alkalmazandó legmagasabb export-visszatérítéssel történő megszorzása után kapott összeget vetnek ki […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               10

               2006. szeptember 12-i határozatában a VID megállapította, hogy a Cido Grupa cukorszirupból (2106 90 59 KN-kód) többletkészlettel rendelkezett és 79697,88 LVL értékben, azaz körülbelül 113400 euróban határozta meg a fizetendő díjat. Ezen összeg a cukorszirupban található fehér cukornak (1701 99 10 KN-kód) megfelelő mennyiség alapján számították ki. E célból a VID a készleten lévő cukorszirup többletmennyiségét, azaz 295857 kg-t megszorozta az e termékben lévő fehércukor-tartalom mértékével, azaz 69%-kal ahhoz, hogy meghatározza a 204141 kg-nyi többletmennyiséget. A fizetendő díj összegének meghatározásához a VID e mennyiségre alkalmazta a fehércukorra vonatkozó behozatali vámot – 100 kg-onként 1,21 euróval növelve –, azaz 100 kg-onként 55,55 eurót.

               11

               A Cido Grupa által benyújtott kereset nyomán az elsőfokú bíróság részben megsemmisítette e határozatot. E bíróság megállapította, hogy a VID tévesen alkalmazta a fehércukorra vonatkozó vámtételt, mivel a szóban forgó termék cukorszirup volt, amelyet alacsonyabb vám terhel. Miután az említett bíróság határozatát másodfokon helybenhagyták, a VID és a Cido a kérdést előterjesztő bírósághoz nyújtott be felülvizsgálati kérelmet.

               12

               A felülvizsgálati kérelmében a VID kifogásolja, hogy a fellebbviteli bíróság tévesen értelmezte a 60/2004 rendelet 6. cikkét, amikor kimondta, hogy az alapeljárásban szóban forgó díj alapja a cukorszirup többletmennyisége, a díj mértéke pedig e termék behozatali vámtétele. A kérdést előterjesztő bíróság következésképpen megállapítja, hogy a jogvita kimenetele a 60/2004 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdésében foglalt „szóban forgó mennyiség” és „adott termék” fogalmak értelmezésétől függ.

               13

               E feltételek mellett az Augstākās Tiesas Senāts az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:

                        „1)

                        Úgy kell-e értelmezni a [60/2004] rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdését, hogy abban az esetben, ha megállapítják, hogy valamely piaci szereplő a rendelet 4. cikkének 1. pontja értelmében cukornak minősülő termékből egyéni többletmennyiséggel rendelkezik, e piaci szereplőnek a birtokában lévő termék cukortartalmának megfelelő fehér cukor (Kombinált Nómenklatúra szerinti kódja 1701 99 10) mennyisége, és nem a megállapítás szerint a birtokában lévő termék (például cukorszirup) mennyisége alapján számított összeget kell megfizetnie az adóhatóságnak?

                        2)

                        Az említett összeg kiszámítása során a fehér cukorra alkalmazandó legmagasabb behozatali vámtételt kell-e figyelembe venni a ténylegesen a piaci szereplő birtokában lévő termékre alkalmazandó legmagasabb behozatali vámtétel helyett?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               14

               Az együtt vizsgálandó két kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 60/2004 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy a cukorszirup többletkészletét terhelő díj alapja az e termékben ténylegesen megtalálható fehér cukor mennyisége, a díj mértéke pedig a fehér cukor 100 kg-onként 1,21 euróval növelt behozatali vámtétele.

               15

               A többletkészleteket terhelő díj mértékét illetően a 60/2004 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdése mindössze az „adott termékre” alkalmazandó legmagasabb vámtételre utal. Következésképpen a kérdés az, hogy e megfogalmazás – ahogy azt a Cido Grupa állítja – a többletmennyiségben birtokolt termékre, a jelen esetben a cukorszirupra, vagy – ahogy azt a VID, a lett és észt kormány, valamint a Bizottság állítja – a fehércukorra alkalmazandó behozatali vámra utal.

               16

               Pontosabb megjelölés hiányában a 60/2004 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdésében foglalt „adott termék” fogalma kétségtelenül érthető lenne úgy is, mint amely a többletmennyiségben lévő termékre hivatkozik. Az ilyen értelmezés azonban nem venné figyelembe e rendelkezés szövegkörnyezetét és ellentétes lenne a 60/2004 rendelet céljával, amely a rendelet (5) preambulumbekezdése értelmében az, hogy mérsékelje a cukorágazat piacai megzavarásának veszélyét, amelyet az új tagállamokba a csatlakozást megelőzően spekulációs célból bevitt termékek váltanak ki.

               17

               E rendelet 6. cikke (3) bekezdésének második albekezdése értelmében a piaci szereplőknek a saját költségükön kell eltávolítaniuk a piacról az új tagállamok hatóságai által megállapított, cukorból és izoglukózból meglévő többletmennyiségeket, vagy díjat kell fizetniük abban az esetben, ha e mennyiségek eltávolításáról nem tudnak bizonyítékot szolgáltatni. Következésképpen e rendelkezésre tekintettel a 60/2004 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdésében foglalt „adott termék” kifejezést úgy kell értelmezni, mint amely a cukorra és izoglükózra, azaz az említett 6. cikk (3) bekezdésének előző albekezdésében említett két termékre utal.

               18

               A 60/2004 rendelet (7) preambulumbekezdésében említett azon cél értelmében, hogy a cukor, izoglukóz és más, jelentős cukoregyenérték-tartalommal rendelkező termékek többletkészleteit eltávolítsák, e rendelt 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdése a cukorra vagy az izoglükózra alkalmazandó legmagasabb behozatali vám kivetését írja elő, e két fogalmat pedig a 60/2004 rendelet 4. cikke határozza meg. Ez utóbbi rendelkezés szerint a „cukor” fogalma magában foglalja az 1701 KN-kód alá tartozó szilárd állapotú cukron kívül a cukorszirupot (1702 60 95, 1702 90 99 és 2106 90 59 KN-kód) és az inulin szirupot (1702 60 80 és 1702 90 80 KN-kód). Márpedig a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23-i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (HL L 256., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.) I. mellékletéből kitűnik, hogy e termékek közül a fehér cukrot terheli a legmagasabb vám.

               19

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 60/2004 rendelet kifejezetten a fehér cukorra utal a fizetendő összeg kiszámítása kapcsán abban az esetben, ha valamely új tagállam amiatt, hogy 2005. november 30. előtt nem tudta eltávolítani a cukor- és izoglükóz többletet, pénzügyi felelősséggel tartozik e többlet eltávolításáért. Ilyen helyzetben a 60/2004 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerint az új tagállamra „az el nem távolított mennyiségnek a 2004. május 1-jétől2005. november 30-ig terjedő időszakban az 1701 99 10 KN-kód alá tartozó fehér cukorra alkalmazandó legmagasabb export-visszatérítéssel történő megszorzása után kapott összeget vetnek ki”.

               20

               Végül hangsúlyozni kell, hogy a Cido Grupa által képviselt értelmezés, amely a többletmennyiségben lévő termékre, a jelen esetben a cukorszirupra alkalmazandó behozatali vámtétel alkalmazását szorgalmazza, sértené a 60/2004 rendelet hatékony érvényesülését. Mivel ugyanis a cukorszirupot körülbelül 100-ad akkora vámtétel terheli, mint a fehér cukrot, a többletkészletek adóztatása nem érne el elégséges szintet ahhoz, hogy visszatartson a spekulatív magatartásoktól és a többletkészletek eltávolítására késztesse a piaci szereplőket.

               21

               A 60/2004 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell tehát értelmezni, hogy a cukorszirup többletkészletét terhelő díj mértéke a fehér cukor 100 kg-onként 1,21 euróval növelt behozatali vámtétele.

               22

               Következésképpen mind a logika, mind pedig a méltányosság annak megállapításához vezet, hogy a cukorszirup többletkészletét terhelő díj alapjának a cukorszirupban lévő fehércukor-mennyiségnek kell lennie.

               23

               Tekintettel a fenti megfontolások összességére, az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 60/2004 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a cukorszirup (2106 90 59 KN-kód) többletkészletét terhelő díj alapja az e termékben ténylegesen megtalálható fehér cukor (1701 99 10 KN-kód) mennyisége, a díj mértéke pedig a fehér cukor 100 kg-onként 1,21 euróval növelt behozatali vámtétele.

         A költségekről

               24

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

                     A 2005. október 13-i 1667/2005/EK bizottsági rendelettel módosított, a Cseh Köztársaság, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia csatlakozása következtében a cukorágazatra vonatkozó átmeneti intézkedések megállapításáról szóló, 2004. január 14-i 60/2004/EK bizottsági rendelet 6. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a cukorszirup (2106 90 59 KN-kód) többletkészletét terhelő díj alapja az e termékben ténylegesen megtalálható fehér cukor (1701 99 10 KN-kód) mennyisége, a díj mértéke pedig a fehér cukor 100 kg-onként 1,21 euróval növelt behozatali vámtétele.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: lett.


title: A Törvényszék (ötödik tanács) 2012. január 25-i ítélete. # Viaguara S.A. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A VIAGUARA közösségi szóvédjegy bejelentése - A korábbi VIAGRA közösségi szóvédjegy - A korábbi védjegy megkülönböztető képességének vagy jóhírnevének jogosulatlan kihasználása - A 207/2009/EK rendelet 8. cikkének (5) bekezdése. # T-332/10. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (ötödik tanács) 2012. január 25‑i ítélete – Viaguara kontra OHIM – Pfizer (VIAGUARA)
      (T‑332/10. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A VIAGUARA közösségi szóvédjegy bejelentése – A korábbi VIAGRA közösségi szóvédjegy – A korábbi védjegy megkülönböztető képességének vagy jóhírnevének jogosulatlan kihasználása – A 207/2009/EK rendelet 8. cikkének (5) bekezdése”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló, jóhírnévvel rendelkező korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A jóhírnévvel rendelkező korábbi védjegy nem hasonló termékekre vagy szolgáltatásokra kiterjesztett oltalma – Feltételek – A korábbi védjegy megkülönböztető képességének vagy jóhírnevének tisztességtelen kihasználása (207/2009 tanácsi rendelet,
         8. cikk, (5) bekezdés) (vö. 30., 42., 53., 79. pont)

      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsának a Pfizer Inc. és a Viaguara S. A. közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2010.
                  május 20‑án hozott határozata (R 946/2009‑1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Viaguara S. A.‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság 1974. július 2-i ítélete. # Olasz Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 173-73. sz. ügy