Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) december 5.-i ítélete: 2002. # Sykes Enterprises, Incorp. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS szókapcsolat. # T-130/01. sz. ügy


A Törvényszék (második tanács) 2014. július 15-i ítélete. # Grzegorz Łaszkiewicz kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-576/12. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 1997. január 15-i ítélete. # Syndicat français de l'express international, DHL international, Service CRIE és May Courier kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Megsemmisítés iránti kereset. # T-77/95. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2004. november 9-i ítélete. # Eva Vega Rodríguez kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Nyílt versenyvizsga. # T-285/02. és T-395/02. sz. egyesített ügyek

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. november 9.
      T‑285/02. és T‑395/02. sz. egyesített ügyek
      Eva Vega Rodríguez
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Tisztviselők – Nyílt versenyvizsga – Feleletválasztós kérdések – A javítókulcs válaszainak pontossága – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok”
      Teljes szöveg francia nyelven II – 0000
      Tárgy:         Elsődlegesen a felperest a COM/A/10/01 versenyvizsgából kizáró osztályzatot és a versenyvizsga folytatásához elégtelen pontszámot
         adó versenyvizsga-bizottsági határozatok, illetve a felperes panaszát elutasító határozat megsemmisítése iránti kérelem, másodlagosan
         a károk megtérítésére irányuló kérelmek tárgyában előterjesztett kereset.

      Határozat:         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.     Tisztviselők – Kereset – Sérelmet okozó aktus – Korábbi határozat felülvizsgálata után hozott határozat – Versenyvizsga-bizottság
            által a pályázó helyzetének felülvizsgálata után hozott határozat
      (Személyzeti szabályzat, 90. cikk, (2) bekezdés; 91. cikk, (1) bekezdés)
      2.     Tisztviselők – Pervezető intézkedések – A kereset elfogadhatóságával kapcsolatos dokumentumok benyújtására vonatkozó kérelem
            – Az Elsőfokú Bíróság által megszabott határidő után benyújtott dokumentumok elfogadhatósága
      (Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 64. és 65. cikk)
      3.     Tisztviselők – Kereset – Az eljáráshoz fűződő érdek – Kizáró osztályzatot adó versenyvizsga-bizottsági határozat elleni kereset
            – Olyan pályázó, aki még az osztályzat feltételezett felülvizsgálata esetén sem vehetne részt a versenyvizsga további fordulóin
            – Elfogadhatatlanság
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk)
      4.     Tisztviselők – Versenyvizsga – Képesítéseken és vizsgákon alapuló versenyvizsga – A vizsgák tartalma – Feleletválasztós kérdések
            – A vizsgabizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok
      (Személyzeti szabályzat, III. melléklet)
      1.     Ha a versenyvizsga pályázója a vizsgabizottság által hozott határozat felülvizsgálatát kéri, akkor a pályázó helyzetének felülvizsgálatát
         követően hozott vizsgabizottsági határozat minősül sérelmet okozó aktusnak. A felülvizsgálatot követően hozott ezen határozattal
         indul meg a panasz és a kereset előterjesztésére nyitva álló határidő folyása is, anélkül hogy meg kellene vizsgálni, hogy
         ebben a helyzetben az említett határozat esetlegesen tisztán megerősítő jellegű aktusnak minősül‑e.

      (lásd a 18. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑386/00. sz., Gonçalves kontra Parlament ügyben 2002. január 23‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002.,
         I‑A‑13. és II‑55. o.) 39. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.

      2.     Ha az Elsőfokú Bíróság pervezető intézkedésként a kereset elfogadhatóságának feltételeivel kapcsolatos valamely dokumentum
         benyújtását kéri, a dokumentum benyújtása során a félnek felróható késedelem nem vezethet ezen dokumentum elfogadhatatlanságára.
         Egyrészt ugyanis a kereset elfogadhatóságának feltételeit – adott esetben hivatalból – a közösségi bíróságnak kell vizsgálnia
         az eljárás bármely szakaszában. Másrészt ha az érintett fél nem tesz eleget az Elsőfokú Bíróság kérésének, az Elsőfokú Bíróság
         jogosult megkövetelni az – eljárási szabályzatának 65. cikke alapján – kért dokumentum benyújtását. Következésképpen a dokumentum
         benyújtására nyitva álló határidő nem minősül jogvesztő határidőnek.

      (lásd a 24. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑34/91. sz., Whitehead kontra Bizottság ügyben 1992. május 11‑én hozott végzésének (EBHT 1992.,
         II‑1723. o.) 19. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑128/96. sz., Lebedef kontra Bizottság ügyben 1996. december 13‑án hozott végzésének
         (EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑629. és II‑1679. o.) 25. pontja.

      3.     A felperest a versenyvizsgából kizáró osztályzatot és a versenyvizsga folytatásához elégtelen pontszámot adó versenyvizsga-bizottsági
         határozat megsemmisítése iránti kereset keretében a felperes nem rendelkezik eljáráshoz fűződő érdekkel, ha bebizonyosodik,
         hogy – még ha esetleg helyesen válaszolt is a vitatott kérdésekre – a versenyvizsga további fordulóin nem tudott volna részt
         venni.

      (lásd a 25. pontot)
      4.     A versenyvizsga-bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik valamely versenyvizsga keretében előírt vizsgák részletes
         tartalmának meghatározásában. A közösségi bíróság csak abban az esetben vizsgálhatja felül ezt a tartalmat, ha az túllépi
         a versenyvizsga-kiírásban megjelölt kereteket, vagy nincs összhangban a vizsga céljaival.

      A feleletválasztós kérdésekből álló vizsgák keretében az Elsőfokú Bíróság a versenyvizsga-bizottság javítását nem helyettesítheti
         a saját javításával. Az Elsőfokú Bíróság csak akkor bírálhatja felül valamelyik kérdést – a választható válaszok tekintetében
         –, ha úgy tűnik, hogy ez a kérdés a szóban forgó versenyvizsga céljait tekintve nyilvánvalóan nem megfelelő. Ez az eset valósul
         meg akkor, ha a versenyvizsga-bizottság magyarázataiból az következik, hogy az egyik kérdés kapcsán felajánlott különböző
         válaszok – a pályázóknak az ebben az értelemben adott külön útmutatásokkal ellentétben – nem teszik lehetővé az egyetlen helyes
         válasz meghatározását. Ebből a szempontból valamely kérdés számottevő nehézsége nem minősíthető a kérdés oda nem illő jellegére
         utaló jelnek. A versenyvizsga-bizottság ugyanis a versenyvizsga elsődleges céljának, azaz a legnagyobb szakértelemmel rendelkező
         tisztviselők felvételének biztosítása érdekében jogosult arra, hogy széles nehézségi skáláról válassza ki a kérdéseket.

      (lásd a 35. és 36. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 64/86., 71/86–73/86. és 76/86. sz., Sergio és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1988. március 8‑án
         hozott ítéletének (EBHT 1988., 1399. o.) 22. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑153/95. sz., Kaps kontra Bíróság ügyben 1996. május 21‑én
         hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑233. és II‑663. o.) 37. pontja.


A Törvényszék ítélete (ötödik tanács), 2017. október 5.#Sirine Bent Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Ali kontra Az Európai Unió Tanácsa.#Közös kül‑ és biztonságpolitika – A tunéziai helyzetre tekintettel egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – Megsemmisítés iránti kereset – Elfogadhatóság – Jogalap – Új indok alapján a felperes nevének a jegyzékekbe való újbóli felvétele – Indokolási kötelezettség – Ténybeli alap – A tulajdonhoz való jog – Arányosság.#T-149/15. sz. ügy.


title: A Bíróság (második tanács) 2009. szeptember 10-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Máltai Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Elfogadhatóság - A vadon élő madarak védelme - 79/409/EGK irányelv - Tavaszi vadászat - Tilalom - A védelmi rendszertől való eltérés - »Más kielégítő megoldás« hiányára vonatkozó feltétel - Jogos bizalom. # C-76/08. sz. ügy

text:
      C‑76/08. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Máltai Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Elfogadhatóság – A vadon élő madarak védelme – 79/409/EGK irányelv – Tavaszi vadászat – Tilalom – A védelmi rendszertől való eltérés – »Más kielégítő megoldás« hiányára vonatkozó feltétel – Jogos bizalom”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A Bizottság keresetindítási joga – Diszkrecionális joggyakorlás
      (EK 226. cikk; 79/409 tanácsi irányelv, 9. cikk)
      2.        Környezet – A vadon élő madarak védelme – 79/409 irányelv – A vadászati idény kezdő- és zárónapja – Eltérések
      (79/409 tanácsi irányelv, tizenegyedik preambulumbekezdés, illetve 7. és 9. cikk)
      1.        A 2004–es, 2005‑ös és 2006‑os év tekintetében a 807/2003 rendelettel, a 2007‑es év tekintetében pedig a 2006/105 irányelvvel
         módosított, a vadon élő madarak védelméről szóló 79/409 irányelv 9. cikke (3) bekezdésének nem az a célja, és jogszerűen nem
         is irányulhatott volna arra, hogy az abban előírt éves jelentésnek az érintett tagállam általi benyújtásától tegye függővé
         azt, hogy a Bizottság élhet‑e a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset benyújtásának lehetőségével. Éppen ellenkezőleg:
         az irányelv 9. cikkének (4) bekezdése előírja a Bizottság számára annak biztosítását – a Bizottság rendelkezésére álló információk
         és „különösen” az említett 9. cikk (3) bekezdésében előírt éves jelentések alapján –, hogy az irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében
         megengedett eltérések tagállamok általi alkalmazásának hatásai ne legyenek összeegyeztethetetlenek az irányelvvel.

      Továbbá a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás Bizottság általi megindításának az érintett tagállam általi előzetes
         jelentésküldéstől való függővé tétele veszélyeztethetné a Szerződés őrének a Bizottság által gyakorolt szerepét, amelynek
         értelmében egyedül ő rendelkezik hatáskörrel annak eldöntésére, hogy megindítja‑e ezt az eljárást, továbbá arra, hogy az ilyen
         eljárás alapjául szolgáló indokokat meghatározza.

      (vö. 22–23. pont)
      2.        Más kielégítő megoldás hiánya a 2004–es, 2005‑ös és 2006‑os év tekintetében a 807/2003 rendelettel, a 2007‑es év tekintetében
         pedig a 2006/105 irányelvvel módosított, a vadon élő madarak védelméről szóló 79/409 irányelv irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében
         szereplő azon számos feltétel közé tartozik, amelyeknek teljesülniük kell annak érdekében, hogy a tagállamok alkalmazhassák
         az eltérést megengedő rendszert. E feltételt nem lehet teljesítettnek tekinteni, ha a kivételes jelleggel megnyitott vadászati
         idény szükségtelenül egybeesik azokkal az időszakokkal, amelyek idejére az irányelv különleges védelmet kíván biztosítani.
         Ilyen szükségszerűség különösen akkor nem áll fenn, ha a vadászatot kivételesen engedélyező intézkedés egyedüli célja egyes
         madárfajok vadászati idényének meghosszabbítása olyan területeken, amelyeket e madárfajok már felkerestek az irányelv 7. cikkének
         megfelelően megállapított vadászati idényekben. Ez a szükségszerűség ugyanúgy hiányzik, amennyiben az érintett fajok ősszel
         ténylegesen jelen vannak a tavaszi vadászatra megnyitott területeken – jóllehet a tavaszinál érzékelhetően alacsonyabb létszámban –,
         amennyiben ez a létszám nem elhanyagolható.

      Mindazonáltal az a ténymegállapítás, miszerint az említett fajok ősszel ténylegesen jelen vannak a tavaszi vadászatra megnyitott
         területeken, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, létezik az irányelv 9. cikkének (1) bekezdése értelmében
         vett „más kielégítő megoldás”. Ugyanis a közösségi jogalkotónak – a „más kielégítő megoldás” kifejezés alkalmazásával – nem
         az volt a szándéka, hogy kizárja az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontjában előírt eltérés alkalmazását, amennyiben
         létezik az irányelv 7. cikke értelmében engedélyezett időszakok során bármiféle vadászati lehetőség, hanem az volt a szándéka,
         hogy a szükséges mértékben csak akkor lehessen eltérni e rendelkezéstől, amennyiben az ezen időszakok során – ez esetben ősszel –
         megnyitott vadászati lehetőségek olyannyira korlátozottak, hogy felborul a fajok védelme és bizonyos szabadidős tevékenységek
         között az irányelv által megteremteni kívánt egyensúly.

      Az irányelv 9. cikkének – az említett eltérés szigorú ellenőrzésére és a befogások szelektív jellegére utaló – rendelkezéseiből,
         valamint többek között az arányosság általános elvéből következik azonban, hogy az eltérésnek, amellyel a tagállam élni kíván,
         arányosnak kell lennie az azt indokoló szükségletekkel. Ebből az következik, hogy más kielégítő megoldás – a jelen esetben
         a megfelelő őszi vadászati lehetőségek – hiányának megállapítása, messze attól, hogy korlátlanul megnyitná a tavaszi vadászat
         engedélyezésének lehetőségét, mindössze szigorúan abban a mértékben teszi lehetővé annak megnyitását, amennyiben az szükséges,
         valamint ha az irányelv által elérni kívánt többi célkitűzés nem kerül veszélybe, nevezetesen akkor, ha biztosított az érintett
         fajok állományának megfelelő szinten tartása, és ennek hiányában a madarak elejtése semmi esetre sem tekinthető ésszerűnek,
         tehát olyannak, ami az irányelv tizenegyedik preambulumbekezdése értelmében elfogadható hasznosítást jelent.

      (vö. 49–51., 54–59. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. szeptember 10.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Elfogadhatóság – A vadon élő madarak védelme – 79/409/EGK irányelv – Tavaszi vadászat – Tilalom – A védelmi rendszertől való eltérés – »Más kielégítő megoldás« hiányára vonatkozó feltétel – Jogos bizalom”
      A C‑76/08. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2008. február 21‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: D. Recchia, D. Lawunmi és P. Oliver, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Máltai Köztársaság (képviselik: S. Camilleri és D. Mangion, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: J. Bouckaert advocaat)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑C. Bonichot (előadó), P. Kūris, L. Bay Larsen és C. Toader bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. május 7‑i tárgyalásra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelével annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Máltai Köztársaság – mivel
         2004 óta a tavaszi vonulás idejére engedélyezte a fürj (Coturnix coturnix) és a vadgerle (Streptopelia turtur) vadászatának
         kezdetét, a 2004–es, 2005‑ös és 2006‑os év tekintetében a 2003. április 14‑i 807/2003/EK tanácsi rendelettel (HL L 122., 36. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 335. o.), a 2007‑os év tekintetében pedig a 2006. november 20‑i 2006/105/EK
         tanácsi irányelvvel (HL L 363., 368. o.; a továbbiakban mindkét esetben: irányelv) módosított, a vadon élő madarak védelméről
         szóló, 1979. április 2‑i 79/409/EGK tanácsi irányelv (HL L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 98. o.)
         9. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételek betartásának mellőzésével – nem teljesítette az említett irányelvből
         eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
      2        Az irányelv 1. cikke értelmében, annak célja az EK‑Szerződésben érintett tagállamok európai területén természetesen előforduló
         összes vadon élő madárfaj védelmének, kezelésének és ellenőrzésének biztosítása, továbbá a hasznosításukkal kapcsolatos szabályok
         megállapítása.

      3        Az irányelv tizenegyedik preambulumbekezdése megállapítja, hogy bizonyos fajok a Közösségben mindenütt vadászhatóak magas
         állományszintjüknek, földrajzi elterjedésüknek és szaporodási arányuknak köszönhetően, ami egy elfogadható hasznosítást jelent;
         amennyiben bizonyos korlátozásokat léptetnek életbe, és azokat betartják, a vadászat összhangban kell, hogy álljon e fajok
         állományának kielégítő szinten tartásával.

      4        Az irányelv 2. cikke úgy rendelkezik, hogy a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket, hogy az 1. cikkben meghatározott
         fajok állományait megfelelő szinten fenntartsák, vagy megfelelő szintre hozzák, amely megfelel különösen az ökológiai, tudományos
         és kulturális igényeknek, mialatt figyelembe veszi a gazdasági és rekreációs igényeket is.

      5        Az irányelv 5. cikke azt is előírja, hogy a tagállamok kötelesek a védelem általános rendszerének kialakítására, amely magában
         foglalja többek között az 1. cikkben meghatározott madarak elpusztításának, befogásának, zavarásának és fészkeik elpusztításának
         tilalmát. Ezt a kötelezettséget azonban az irányelv 7. és 9. cikkének sérelme nélkül kell alkalmazni.

      6        Az irányelv 7. cikke a következőket írja elő:

      „(1)      A Közösség egész területén lévő állományszintjük, földrajzi elterjedésük és szaporodási rátájuk alapján a II. mellékletben
         felsorolt fajok nemzeti jogszabályok adta kereteken belül vadászhatók. A tagállamok biztosítják, hogy e fajok vadászata ne
         ássa alá az elterjedési területükön tett védelmi erőfeszítéseket.

      (2)      A II. melléklet 1. részében meghatározott fajok azon a földrajzilag meghatározott tengeri és szárazföldi területen vadászhatók,
         ahol ezen irányelv alkalmazandó.

      (3)      A II. melléklet 2. részében meghatározott fajok csak abban a tagállamban vadászhatók, amelyeknél ez fel van tüntetve.
      (4)      A tagállamok biztosítják, hogy a hatályos nemzeti előírások alapján történő vadászat – beleértve a solymászatot is, amennyiben
         ezt gyakorolják – megfeleljen az ésszerű hasznosítás és az ökológiailag kiegyensúlyozott állományszabályozás elveinek, és
         hogy ez a gyakorlat összeegyeztethető legyen e fajok, különösen a vonuló fajok, állományainak vonatkozásában a 2. cikkből
         következő intézkedésekkel. Biztosítják különösen azt, hogy azokat a fajokat, amelyekre a vadászati jogszabályok vonatkoznak,
         ne vadásszák sem a fészekrakás, sem a fiókanevelés időszakában, sem a szaporodás különböző szakaszaiban. A vonuló fajok esetében
         biztosítják különösen azt, hogy azokat a fajokat, amelyekre a vadászati törvények vonatkoznak, ne vadásszák szaporodási időszakukban
         vagy a fiókanevelési területükre történő visszatérésük során. A tagállamok megküldik a Bizottság részére a vadászati rendelkezéseik
         gyakorlati alkalmazására vonatkozó valamennyi ide vonatkozó információt.”

      7        Az irányelv 9. cikke mindazonáltal a következő feltételek mellett engedélyez bizonyos eltéréseket:

      „(1)      A tagállamok, ha nincs más kielégítő megoldás, eltérhetnek az 5., 6., 7. és 8. cikk rendelkezéseitől a következő okok miatt:
      […]
      c)      szigorúan szabályozott feltételek mellett és szelektív alapon, egyes madarak kisszámú befogásának, tartásának vagy egyéb ésszerűen
         megindokolható hasznosításának engedélyezése érdekében .

      (2)      Az eltérések esetében meg kell határozni:
      –        a fajokat, amelyekre az eltérések vonatkoznak,
      –        a befogás vagy megölés engedélyezett eszközeit, eljárásait vagy módszereit,
      –        a kockázati tényezőket, valamint az időbeli és térbeli körülményeket, amelyek mellett ilyen eltérések engedélyezhetőek,
      –        a hatóságot, amely felhatalmazást kap annak kinyilvánítására, hogy a szükséges feltételek teljesülnek és annak meghatározására,
         hogy milyen eszközök, eljárások vagy módszerek alkalmazhatóak, milyen korlátok között és ki által,

      –        az elvégzendő ellenőrzéseket.
      (3)      A tagállamok minden évben jelentést küldenek a Bizottság részére e cikk végrehajtásáról.
      (4)      A Bizottság a rendelkezésére álló információk és különösen a (3) bekezdés alapján hozzá juttatott információk alapján mindenkor
         biztosítja, hogy ezen eltérések hatásai ne legyenek összeegyeztethetetlenek ezen irányelvvel. E célból megteszi a szükséges
         intézkedéseket.”

      8        Az irányelv II. mellékletének a bizonyos tagállamokban vadászható fajokat felsoroló 2. része a fürjet (Coturnix coturnix)
         és a vadgerlét (Streptopelia turtur) a Máltán vadászható fajok között említi.

       A pert megelőző eljárás
      9        A Bizottság – mivel úgy vélte, hogy a Máltai Köztársaság azzal, hogy 2004. évi tavaszi vonulásuk során engedélyezte a fürj-
         és a vadgerlevadászatot, nem tartotta be az irányelvből eredő kötelezettségeit – úgy döntött, hogy megindítja az EK 226. cikk
         szerinti eljárást. A Bizottság 2006. július 4‑i levelében felszólította a Máltai Köztársaságot, hogy ismertesse erre vonatkozó
         észrevételeit, továbbá 2007. március 23‑i kiegészítő felszólító levelében kiterjesztette a jogvita hatályát a legutóbbi évekre
         is, amelyek során – a Bizottság véleménye szerint – a vadászatot ugyanilyen feltételek mellett engedélyezték.

      10      2007. március 23‑i és április 23‑i levelükben a máltai hatóságok azt állították, hogy az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének
         c) pontjában előírt eltérés alkalmazásának feltételeit betartották. Különösen úgy érveltek, hogy nincs az e rendelkezés értelmében
         vett „más kielégítő megoldás” arra, hogy az érintett fajok vadászatát a tavaszi időszak során megnyissák, mivel e fajtáknak
         csupán igen csekély számú egyede vadászható az őszi vadászati idény alatt a Máltai Köztársaság területén.

      11      A máltai hatóságok úgy vélték továbbá, hogy a Bizottság nem terjeszthette ki jogszerűen a vadászat megnyitásának engedélyezésével
         kapcsolatos mulasztás tárgyát a 2005‑ös, 2006‑os és 2007‑es év tavaszi időszakára az irányelv 9. cikkének alkalmazásával kapcsolatos
         azon éves jelentések megismerése nélkül, amelyeket ezeknek a hatóságoknak a Bizottság részére meg kellett küldeniük. 2007.
         június 28‑án kiegészítő információkat küldtek a Bizottságnak a madarak földközi‑tengeri térségbeli és különösen máltai vándorlásáról.

      12      Mivel a Bizottságot nem győzték meg a válaszban szereplő tények, 2007. október 23‑án indokolással ellátott véleményt adott,
         amelyben megismételte a két felszólító levelében említett kifogásokat, és amelyben felszólította az érintett tagállamot, hogy
         az annak kézhezvételétől számított két hónapon belül tegye meg az említett véleménynek való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.

      13      A máltai hatóságok 2007. december 31‑i levelükben az említett indokolással ellátott véleményre azt válaszolták, hogy fenntartják
         álláspontjukat.

      14      A Bizottság ilyen körülmények között nyújtotta be ezt a keresetet.

       A Bíróság előtti eljárás
      15      A Bizottság a Bíróság Hivatalában 2008. február 21‑én nyilvántartásba vett keresetlevelével arra kérte a Bíróság elnökét,
         hogy az EK 243. cikk alapján rendelje el, hogy a Máltai Köztársaság 2008 tavaszán nem engedélyezheti a fürj- és a vadgerlevadászatot.

      16      A C‑76/08. R. sz., Bizottság kontra Málta ügyben 2008. április 24‑én hozott végzésében a Bíróság elrendelte, hogy a Máltai
         Köztársaság a 79/409 irányelv 9. cikke értelmében tartózkodjon a 2008. évi tavaszi vonulás során a szóban forgó két faj vadászatának
         engedélyezésétől.

       A keresetről
       Az elfogadhatóságról
       A felek érvei
      17      A Máltai Köztársaság azt állítja, hogy a Bizottság keresete teljes egészében elfogadhatatlan, mivel a Bizottság valójában
         annak általános jellegű megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a tavaszi vadászat 2004 óta történő engedélyezése ellentétes
         az irányelv 9. cikkével. A tagállam hangsúlyozza, hogy a Bizottság kérése – amely az érintett két madárfaj Málta területén
         való tavaszi vadászata végleges tilalmának előírását jelenti – megfosztaná az irányelv 9. cikkét annak hatékony érvényesülésétől.
         E tekintetben arra hivatkozik, hogy eseti alapon kell arról megbizonyosodni, hogy az említett cikk alkalmazásának feltételeit
         betartották‑e, továbbá hogy a Bizottságnak egy adott év tekintetében különösen a 9. cikk alkalmazásával kapcsolatos azon éves
         jelentésre kell támaszkodnia, amelyet részére az érintett tagállamnak az említett cikk (3) bekezdése alapján meg kell küldeni.

      18      A Máltai Köztársaság úgy véli, hogy a Bizottság keresetét mindenképpen elfogadhatatlannak kell tekinteni, amennyiben az a
         2007. évi tavaszi vadászat engedélyezése miatti közösségi jogi jogsértés megállapítására irányul, mivel még nem küldte meg
         az említett intézmény részére a szóban forgó évre vonatkozó jelentést. Ugyanez volna érvényes a fortiori a következő évek esetében is.

      19      A Bizottság – éppen ellenkezőleg – úgy véli, hogy keresete elfogadható. Kifejti, hogy kifejezetten a tavaszi vadászatnak a
         2004–es, 2005‑ös, 2006‑os és 2007‑es év során történő engedélyezéséről van szó, a kereset viszont nem vonatkozik a 2008‑as
         évre, mivel – a fent hivatkozott Bizottság kontra Málta ügyben hozott végzés következtében – a Máltai Köztársaság tartózkodott
         a két érintett madárfaj tavaszi vadászatának az említett évre történő engedélyezésétől.

      20      A Bizottság elismeri, hogy csak akkor lehet megválaszolni azt a kérdést, hogy az irányelv 9. cikkét betartották‑e, ha ezt
         a cikket az érintett tagállam végrehajtotta. Úgy véli azonban, hogy keresetének elfogadhatósága nem függ a részére a tagállamok
         által a 9. cikk (3) bekezdése értelmében megküldendő éves jelentések előzetes vizsgálatától. Hangsúlyozza, hogy a Szerződések
         őreként való szerepére való tekintettel, kizárólag ő rendelkezik hatáskörrel annak eldöntésére, hogy indít‑e kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárást.

       A Bíróság álláspontja
      21      Ami a Máltai Köztársaság által hivatkozott első elfogadhatatlansági kifogást illeti – miszerint a Bizottság nem kérheti a
         Bíróságtól az irányelv 9. cikke általános és folyamatos megsértésének megállapítását amiatt, mert ez veszélyeztetné az említett
         cikk hatékony érvényesülését –, meg kell állapítani, hogy mind az indokolással ellátott véleményből, mind a keresetlevél indokolásából,
         valamint a Bizottság válaszából is kitűnik, hogy a Bírósághoz intézett ez utóbbi kérés nem arra irányul, hogy általános jelleggel
         megtiltsa a Máltai Köztársaságnak a tavaszi fürj- és vadgerlevadászat gyakorlatának engedélyezését, ekként pedig hogy végleges
         jelleggel tiltsa meg az irányelv 9. cikkében előírt eltérés végrehajtását, hanem annak megállapítására, hogy ez a tagállam
         – mivel minden egyes évben és a 2004–es, 2005‑ös, 2006‑os és 2007‑es év során azonos feltételek mellett engedélyezte ezt a
         gyakorlatot –, nem teljesítette az irányelvből eredő kötelezettségeit.

      22      A Máltai Köztársaság által hivatkozott második elfogadhatatlansági kifogást illetően – miszerint a Bizottság nem kérhetné
         a Bíróságtól jogsértés megállapítását a tavaszi vadászat 2007‑es és azt követő évek tekintetében való engedélyezése miatt,
         anélkül hogy megismerte volna az ezen évekre vonatkozó jelentéseket –, elegendő megállapítani, hogy az irányelv 9. cikke (3) bekezdésének
         nem az a célja, és jogszerűen nem is irányulhatott volna arra, hogy az abban előírt éves jelentés szóban forgó tagállam általi
         benyújtásától tegye függővé azt, hogy a Bizottság élhet‑e a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset benyújtásának
         lehetőségével. Éppen ellenkezőleg: az irányelv 9. cikkének (4) bekezdése előírja a Bizottság számára annak biztosítását – a
         Bizottság rendelkezésére álló információk és „különösen” az említett 9. cikk (3) bekezdésében előírt éves jelentések alapján –,
         hogy az irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében megengedett eltérések tagállamok általi alkalmazásának hatásai ne legyenek összeegyeztethetetlenek
         az irányelvvel.

      23      Továbbá a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás Bizottság általi megindításának az érintett tagállam általi előzetes
         jelentésküldéstől való függővé tétele mindenképpen veszélyeztethetné a Szerződés őrének a Bizottság által gyakorolt szerepét,
         amelynek értelmében egyedül ő rendelkezik hatáskörrel annak eldöntésére, hogy megindítja‑e ezt az eljárást, továbbá arra,
         hogy az ilyen eljárás alapjául szolgáló indokokat meghatározza (lásd ebben az értelemben különösen a C‑20/01. és C‑28/01. sz.,
         Bizottság kontra Németország egyesített ügyekben 2003. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3609. o.] 30. pontját).

      24      Következésképpen a Máltai Köztársaság által felhozott két elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.

       Az ügy érdeméről
       A felek érvei
      25      A Bizottság jelzi, hogy a fürj és a vadgerle az irányelv II. mellékletében szereplő fajok, és hogy ezért azok tekintetében
         a tagállamoknak be kell tartaniuk az irányelv 7. cikkének (4) bekezdésében megállapított követelményeket. A Bizottság kifejti,
         hogy ez különösen azt jelenti, hogy a vadászatnak összeegyeztethetőnek kell lennie az irányelv 2. cikkével, valamint hogy
         arra ne kerüljön sor olyan időszakban, amelynek során a vadászat negatív következményekkel járna az érintett madarak állományának
         fenntartására, továbbá – különösen – a fiókanevelési területükre történő visszatérésük során.

      26      A Bizottság úgy véli, hogy a tavaszi fürj- és vadgerlevadászat Máltán történő engedélyezése nem felel meg ezeknek a feltételeknek.
         Egyrészről e két fajnak a fiókanevelési területükre történő visszatérésük során történő vadászata az irányelv 7. cikkének
         (4) bekezdése értelmében tilos, másfelől pedig az irányelv 9. cikkében az e tilalomtól való eltérés tekintetében megállapított
         feltételek sem teljesülnek.

      27      A Bizottság hozzáfűzi, hogy az irányelv 9. cikkének (1) bekezdését végrehajtani kívánó tagállam feladata annak bizonyítása,
         hogy teljesülnek a rendelkezés alkalmazásának feltételei (lásd ebben az értelemben a C‑507/04. sz., Bizottság kontra Ausztria
         ügyben 2007. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑5939. o.] 198. pontját).

      28      A Bizottság, miután emlékeztetett arra, hogy az irányelv 9. cikkének (1) bekezdése csak akkor teszi lehetővé a 7. cikkben
         szereplő, a vonuló fajoknak a fiókanevelési területükre való visszatérésük során történő vadászatával kapcsolatos tilalomtól
         eltérést, amennyiben nincs „más kielégítő megoldás”, azt állítja, hogy ez esetben nem erről van szó.

      29      A Bizottság emlékeztet arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az eltérésre hivatkozással megnyitott vadászati
         idény nem eshet szükségtelenül egybe azokkal az időszakokkal, amelyek idejére az irányelv különleges védelmet kíván biztosítani,
         továbbá hogy ilyen szükségszerűség különösen akkor nem áll fenn, ha az intézkedés egyedüli célja egyes madárfajok vadászati
         idényének meghosszabbítása olyan területeken, amelyeket e madárfajok már felkerestek az engedélyezett vadászati idényben (lásd
         ebben az értelemben a C‑344/03. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑11033. o.]
         33. pontját)..

      30      Ezenkívül, mivel a vadászott madarak – jóllehet csekélyebb létszámban – jelen vannak az év olyan időszakában is, amely során
         a vadászat az irányelv értelmében engedélyezett, a más kielégítő megoldás hiányához fűződő feltétel nem teljesül (lásd ebben
         az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Finnország ügyben hozott ítélet 35., 38. és 42. pontját, valamint a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet 203. és 204. pontját).

      31      A Bizottság szerint a Máltai Köztársaság által a 2004‑es és 2005‑ös év tekintetében megküldött éves jelentésekből kitűnik,
         hogy az említett években mind a vadgerle, mind pedig a fürj ténylegesen jelen volt Máltán az őszi vadászati idény során. Mindezen
         információk alapján a Bizottság úgy véli, hogy ugyanez volt a helyzet a 2006‑os és a 2007‑es évben is.

      32      A Bizottság kifejti, hogy nincs jelentősége annak, hogy ősszel a madarak csupán átrepülnek a máltai terület egy részén – jelesül
         a Nyugati-szikláknál –, mivel a területnek ez a része a vadászok számára is hozzáférhető. A Bizottság hozzáfűzi, hogy jelen
         esetben az átrepült régiók közel esnek a tavasszal látogatottakhoz, hogy vadászni akkor is lehet, amikor a madarak vonulnak,
         valamint hogy ősszel a vadászati lehetőségek az élőhely-kezelési intézkedésekkel javíthatók.

      33      A Bizottság másfelől azt állítja, hogy a vadgerle és a fürj védettségi helyzete kedvezőtlen, valamint hogy a tavaszi vadászat
         engedélyezése súlyosbítaná a helyzetet.

      34      Az intézmény arra is hivatkozik, hogy a Máltai Köztársaság nem bizonyította, hogy betartották az irányelv 9. cikke (1) bekezdése
         alkalmazásának többi feltételét, amelyeket az említett 9. cikk (1) bekezdésének a)–c) pontja tartalmaz, és különösen azt,
         hogy az érintett fajokat csak „kis számban” vadászták. Ezen utolsó feltétellel kapcsolatban azt állítja, hogy a leölt madarak
         számát az éves halálozási rátához kell közelíteni.

      35      A Bizottság cáfolja a Máltai Köztársaság által az ellenkérelmében előterjesztett érvet, miszerint a Bizottság nem vette figyelembe
         azt a jogos bizalmat, amelyet a tagállammal szemben a csatlakozási tárgyalások során azon lehetőséggel kapcsolatban keltett,
         hogy ez utóbbi az irányelv 9. cikke értelmében engedélyezheti a tavaszi időszakban a fürj- és vadgerlevadászatot. Azt állítja,
         hogy nem tett semmiféle, ilyen értelmű kötelezettségvállalást a tagállam felé.

      36      A Máltai Köztársaság úgy érvel, hogy az irányelv nem a fajok teljes mértékű védelmére és valamennyi hasznosítás teljes tilalmára
         irányul, hanem annak célja a madárállományok kielégítő szintű védelme. E tagállam különösen az irányelv 2. és 7. cikkére,
         valamint 9. cikke (1) bekezdésének c) pontjára, az európai vadon élő növények, állatok és természetes élőhelyeik védelméről
         szóló, 1979. szeptember 19‑én Bernben aláírt és a Közösség nevében az 1981. december 3‑i 82/72/EGK tanácsi határozattal (HL 1982.
         L 38., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 14. kötet, 280. o.) megkötött egyezményre, valamint a vándorló, vadon
         élő állatfajok védelméről szóló, 1979. június 23‑án Bonnban aláírt és a Közösség nevében az 1982. június 24‑i 82/461/EGK tanácsi
         határozattal (HL L 210., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 15. kötet, 5. o.) megkötött egyezményre hivatkozik.

      37      A Máltai Köztársaság úgy véli, hogy a tavaszi fürj- és vadgerlevadászat területén történő engedélyezése megfelel az irányelv
         9. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételeknek.

      38      A tagállam emlékeztet arra, hogy a C‑182/02. sz., Ligue pour la protection des oiseaux és társai ügyben 2003. október 16‑án
         hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑12105. o.) 9. pontjában a Bíróság kimondta, hogy az irányelv 9. cikkének (1) bekezdése megengedi
         a vadászatot olyan időszakokban, amikor az főszabály szerint tilos. Kifejti, hogy jelen esetben nem létezik e rendelkezés
         értelmében „más kielégítő megoldás”. Először is, a tavaszi időszak – meghatározásánál fogva – nem tekinthető az őszi időszak
         meghosszabbításának. Másodszor más kielégítő megoldás hiánya nem az összes alternatíva hiányát, hanem az elérni kívánt célkitűzés
         tekintetében elfogadható és elégségesen megfelelő megoldás hiányát tükrözné, azaz a jelen esetben a madarak kis számban történő
         befogásának és ésszerűen megindokolható hasznosításuknak lehetővé tételét, egy már kialakult hagyomány fenntartása mellett.

      39      Az említett tagállam azt állítja, hogy a két érintett faj vadászatának őszi engedélyezése nem tekinthető kielégítő megoldásnak,
         figyelemmel az évnek ebben az időszakában áthaladó madarak számára, valamint az érintett szigetek feletti átrepülésük sajátos
         körülményeire, amelyek csupán elhanyagolható számban történő befogásukat teszik lehetővé. E tekintetben a Bíróság által a
         fent hivatkozott Bizottság kontra Finnország ügyben hozott ítéletben (35. és 41. pont) megállapítottakra hivatkozik.

      40      A Máltai Köztársaság hozzáfűzi, hogy ez a helyzet így eltér a fent hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítéletben
         szereplőtől, amelyben éghajlati viszonyokról volt szó, és arra hivatkozik, hogy – figyelemmel különleges földrajzi elhelyezkedésére,
         méretére, erőteljes népsűrűségére és termőterületeinek fizikai jellemzőire – a területén vadászatra alkalmas vonuló madárfajok
         főszabály szerint nem szaporodnak ott. E tagállam jelzi, hogy területe a földközi-tengeri térségen átvonuló madarak útvonalától
         legalább 300 km‑re helyezkedik el, valamint hogy a fürj és a vadgerle vándorlási áramlásai az év egyes időszakaitól függően
         eltérőek. E két faj tehát általánosságban nem Málta felett elhaladva vonul ősszel, és még ha ezt is tennék, csak a területnek
         egy része felett repülnének át, az augusztus vége és szeptember vége közötti rövid időszakban, olykor leszállás nélkül. A
         tavaszi időszak során azonban e két madárfaj vonulása sokkal jelentékenyebb, és eloszlik az összes máltai szigeten.

      41      A Máltai Köztársaság hozzáfűzi, hogy a máltai vadászok több mint 80%‑a kizárólag a saját földterületén vadászik, valamint
         hogy az érintett madárfajok tavaszi vadászatára vonatkozóan teljes körű tilalom lép újra életbe, amely teljes mértékben megtiltja
         majd számukra e két faj vadászatát.

      42      E tagállam azt állítja, hogy – a Bizottság javaslatának megfelelően – több természetes menedékhely kialakítása nem változtatna
         a helyzeten, jelzi továbbá, hogy a már meglévő menedékhelyek a szigetek szárazföldi területeinek 4,5%‑át fedik le, ami 1434,2 hektár.

      43      A Máltai Köztársaság továbbá úgy véli, hogy a fürj és vadgerle védettségi állapota nincs kedvezőtlen szinten. Hangsúlyozza,
         hogy a Nemzetközi Természetvédelmi Unió (IUCN) 2007‑ben ezeket a fajokat a „kevéssé veszélyeztetett fajok” kategóriájába sorolta.
         Úgy véli, hogy a tavaszi vadászat területén történő engedélyezése semmilyen módon nem hathat védettségi állapotukra, mivel
         csak igen kis mennyiségben vadásszák azokat, amit a Bizottság csak a válaszában vitatott. A tagállam hozzáfűzi, hogy nincs
         olyan tudományos bizonyíték, amely alátámasztaná, hogy az Európában jelenleg alkalmazott vadászati gyakorlatok károsan hatnának
         a madárpopulációra, valamint hogy ez utóbbi hanyatlását más olyan okoknak kellene tulajdonítani, mint például a mezőgazdasági
         területek növekedése.

      44      A Máltai Köztársaság kifejti, hogy az irányelv 9. cikkében meghatározott feltételek betartását az egyes tagállamok szintjén
         kell értékelni.

      45      A tagállam azt állítja, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta azt a jogos bizalmat, amelyet a csatlakozási tárgyalások során,
         a tavaszi időszakban – az említett 9. cikket alkalmazva – a fürj- és vadgerlevadászat engedélyezésének lehetőségét illetően
         a tagállamban keltett.

       A Bíróság álláspontja
      46      Az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében az annak II. mellékletében felsorolt fajok nemzeti jogszabályok adta kereteken
         belül vadászhatók. Mindazonáltal a 7. cikk (4) bekezdése különösen azt írja elő, hogy a vonuló fajokat illetően a tagállamok
         különösen azt biztosítják, hogy azokat nem vadásszák a fiókanevelési területükre történő visszatérésük során.

      47      Ebben az esetben a fürj és a vadgerle az irányelv 7. cikke (1) és (4) bekezdésének hatálya alá tartozik, következésképpen
         e két fajt nem szabad a fiókanevelési területükre történő visszatérésük során vadászni.

      48      Mindamellett az irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében szereplő feltételek mellett a tagállamok eltérhetnek a 7. cikk alapján
         rájuk háruló kötelezettségektől. Olyan, az eltérést megengedő rendszerről van szó, amelyet ezért megszorítóan kell értelmezni,
         és amelynek végrehajtásával kapcsolatban a tagállamok feladata annak megállapítása, hogy teljesülnek alkalmazásának feltételei
         (lásd ebben az értelemben a C‑60/05. sz., WWF Italia és társai ügyben 2006. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5083. o.]
         34. pontját).

      49      A más kielégítő megoldás hiánya az irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében szereplő azon számos feltétel közé tartozik, amelyeknek
         teljesülniük kell annak érdekében, hogy a tagállamok alkalmazhassák az eltérést megengedő rendszert.

      50      E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében ezt a feltételt nem lehet teljesítettnek tekinteni, ha a
         kivételes jelleggel megnyitott vadászati idény szükségtelenül egybeesik azokkal az időszakokkal, amelyek idejére az irányelv
         különleges védelmet kíván biztosítani. Ilyen szükségszerűség különösen akkor nem áll fenn, ha a vadászatot kivételesen engedélyező
         intézkedés egyedüli célja egyes madárfajok vadászati idényének meghosszabbítása olyan területekre nézve, amelyeket e madárfajok
         már felkerestek az irányelv 7. cikkének megfelelően megállapított vadászati idényekben (lásd a fent hivatkozott Ligue pour
         la protection des oiseaux és társai ügyben hozott ítélet 16. pontját és a C‑135/04. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben
         2005. június 9‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5261. o.] 19. pontját).

      51      Az ítélkezési gyakorlatból következően ez a szükségszerűség ugyanúgy hiányzik, amennyiben az érintett fajok ősszel ténylegesen
         jelen vannak a tavaszi vadászatra megnyitott területeken – jóllehet a tavaszinál érzékelhetően alacsonyabb létszámban –, mivel
         ez a létszám nem elhanyagolható (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Finnország ügyben hozott ítélet
         35. és 43. pontját).

      52      A jelen esetben az iratokból és különösen a Máltai Köztársaság által a Bizottság részére az irányelv 9. cikkének (3) bekezdése
         értelmében továbbított éves jelentésekből kiderül, hogy a vadgerle és a fürj az őszi vadászati idény során jelen van e tagállam
         területének bizonyos részein.

      53      Másfelől még akkor is, ha – amint arra a szóban forgó tagállam hivatkozik – az érintett két faj által az őszi vadászati idény
         során látogatott területek kevésbé kiterjedtek, mint a két faj által a tavaszi vonulás során látogatottak, csak kevéssé távolodnak
         el ez utóbbiaktól, továbbá mindenekelőtt az nem derül ki az iratokból, hogy az említett fajok által az őszi vadászati idény
         során látogatott területek esetleg nem lennének könnyedén hozzáférhetők a vadászok számára ebben az időszakban.

      54      Következésképpen a szóban forgó két faj ősszel ténylegesen jelen van a tavaszi vadászatra megnyitott területeken.

      55      Mindazonáltal ez a ténymegállapítás önmagában nem elegendő ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, létezik az irányelv 9. cikkének
         (1) bekezdése értelmében vett „más kielégítő megoldás”.

      56      Ugyanis a közösségi jogalkotónak – a „más kielégítő megoldás” kifejezés alkalmazásával – nem az volt a szándéka, hogy kizárja
         az irányelv 9. cikke (1) bekezdésének c) pontjában előírt eltérés alkalmazását, amennyiben létezik az irányelv 7. cikke értelmében
         engedélyezett időszakok során bármiféle vadászati lehetőség, hanem az volt a szándéka, hogy a szükséges mértékben csak akkor
         lehessen eltérni e rendelkezéstől, amennyiben az ezen időszakok során – ez esetben ősszel – megnyitott vadászati lehetőségek
         olyannyira korlátozottak, hogy a fajok védelme és bizonyos szabadidős tevékenységek között az irányelv által megteremteni
         kívánt egyensúly felborul.

      57      Az irányelv 9. cikkének – az említett eltérés szigorú ellenőrzésére és a befogások szelektív jellegére utaló – rendelkezéseiből,
         valamint többek között az arányosság általános elvéből következik azonban, hogy az eltérésnek, amellyel a tagállam élni kíván,
         arányosnak kell lennie az azt indokoló szükségletekkel.

      58      Ebből az következik, hogy más kielégítő megoldás – azaz a jelen esetben a megfelelő őszi vadászati lehetőségek – hiányának
         megállapítása, messze attól, hogy korlátlanul megnyitná a tavaszi vadászat engedélyezésének lehetőségét, mindössze szigorúan
         abban a mértékben teszi lehetővé annak megnyitását, amennyiben az szükséges, valamint ha az irányelv által elérni kívánt többi
         célkitűzés nem kerül veszélybe.

      59      A Bíróság így megállapította, hogy az irányelv 9. cikke szerinti eltérések csak akkor engedélyezhetők, ha biztosított az érintett
         fajok állományának megfelelő szinten tartása, és ennek hiányában a madarak elejtése semmi esetre sem tekinthető ésszerűnek,
         tehát olyannak, ami az irányelv tizenegyedik preambulumbekezdése értelmében elfogadható hasznosítást jelent (a fent hivatkozott
         WWF Italia és társai ügyben hozott ítélet 32. pontja).

      60      A jelen ügyben a Bírósághoz benyújtott iratokból és – különösen – a Máltai Köztársaság által a Bizottság részére megküldött
         éves jelentésekből, valamint a tárgyaláson elhangzottakból kiderül, hogy a szóban forgó években az őszi vadászati idényben
         a vadászok mindössze elhanyagolható mennyiségű madarat tudtak befogni.

      61      A Bizottság továbbá azt sem vitatja, hogy ezen időszak során e tagállamnak csupán korlátozott terjedelmű részét látogatja
         a szóban forgó két madárfaj, valamint hogy vonulásuk főként augusztus végén és szeptember során zajlik.

      62      Végül nem derül ki az iratokból, hogy e két vadászott madárfaj populációja elégséges szinten van‑e. A veszélyeztetett fajok
         IUCN által elkészített tiltólistájából különösen az következik, hogy a szóban forgó fajok a „kevéssé veszélyeztetett” elnevezésű
         kategóriába tartoznak.

      63      Figyelemmel ezen igen különös körülményekre, a fürj és a vadgerle őszi vadászati idényben való vadászata nem tekinthető úgy,
         mint amely Máltán más kielégítő megoldást képez, jóllehet egy ilyen megoldás hiányára vonatkozó, az irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében
         előírt feltételt főszabály szerint teljesítettnek kellene tekinteni.

      64      Meg kell azonban vizsgálni azt a kérdést, hogy megfelelnek‑e a fenti 58. pontban említett arányosság követelményének, valamint
         az irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében előírt más feltételeknek azok a feltételek, amelyek mellett a Máltai Köztársaság
         engedélyezte a szóban forgó két faj tavaszi vadászatát.

      65      E két vonuló faj vadászati idényének annak engedélyezése révén való meghosszabbítása, hogy vadászni lehessen azokat a tavaszi
         időszakban nagyjából két hónapon keresztül, amelyek során a vadászattal érintett e két faj visszatér fiókanevelési területére,
         és ami a fürj esetében – megközelítőleg 15 000 leölt madárral – háromszor, a vadgerle esetében pedig – nagyjából 32 000 leölt
         madárral – nyolcszor magasabb halálozást eredményez az őszi időszak során folytatott vadászathoz képest, nem képez megfelelő
         és a fajok védelmére irányuló, az irányelv által elérni kívánt célkitűzéssel szigorúan arányos megoldást.

      66      Ilyen feltételek mellett, még akkor is, ha a szóban forgó két faj csupán elhanyagolható mennyiségben és mindössze igen korlátozott
         időszakra van jelen és mivel a vadászat egészében nem lehetetlen ősszel, a Máltai Köztársaság azzal, hogy 2004‑től 2007‑ig
         minden évben több hétig engedélyezte a tavaszi fürj- és vadgerlevadászatot, nem tartotta tiszteletben az irányelv 9. cikkének
         (1) bekezdésében előírt eltérésnek az arányosság elve fényében értelmezett feltételeit, ennélfogva pedig nem teljesítette
         az ezen utóbbiból eredő kötelezettségeit.

      67      Végül pedig a Máltai Köztársaság a bizalomvédelem elvére hivatkozik azzal az indokkal, hogy az Európai Unióhoz való csatlakozását
         megelőző tárgyalások alkalmával biztosították arról, hogy továbbra is engedélyezheti a vadgerle- és fürjvadászatot az ezt
         megelőzően meglévő feltételek mellett. Mindamellett azonban, hogy ez a körülmény nem derül ki az iratokból, semmilyen körülmények
         között nem érinti az irányelv 9. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „más kielégítő megoldás” hiányára vonatkozó feltétel
         betartásának vizsgálatát, következésképpen pedig nem érintheti a jogsértés ezen ítélet előző pontjában szereplő megállapítását.

      68      A fenti megfontolásokra figyelemmel meg kell állapítani, hogy a Máltai Köztársaság ‑ mivel az irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében
         meghatározott feltételek betartása nélkül engedélyezte a fürj (Coturnix coturnix) és a vadgerle (Streptopelia turtur) vadászatának
         megnyitását a 2004–es, 2005‑ös, 2006‑os és 2007‑es évben a tavaszi időszak során ‑ nem teljesítette az irányelvből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      69       Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Máltai Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Máltai Köztársaság ‑ mivel a 2004–es, 2005‑ös, 2006‑os év tekintetében a 2003. április 14‑i 807/2003/EK tanácsi rendelettel
            és a 2007‑es év tekintetében a 2006. november 20‑i 2006/105/EK tanácsi irányelvvel módosított, a vadon élő madarak védelméről
            szóló, 1979. április 2‑i 79/409/EGK tanácsi irányelv 9. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételek betartása nélkül
            engedélyezte a fürj (Coturnix coturnix) és a vadgerle (Streptopelia turtur) vadászatának megnyitását a 2004–es, 2005‑ös, 2006‑os
            és 2007‑es évben a tavaszi időszak során ‑ nem teljesítette az irányelvből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Máltai Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


title: A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2015. július 9.#Radu Florin Salomie és Nicolae Vasile Oltean kontra Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj.#A Curtea de Apel Cluj (Románia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Hozzáadottérték‑adó (héa) – 2006/112/EK irányelv – 167., 168., 179. és 213. cikk – Valamely ügylet héaköteles gazdasági tevékenységgé történő, nemzeti adóhatóság általi átminősítése – A jogbiztonság elve – A bizalomvédelem elve – A levonási jog gyakorlását az érintett gazdasági szereplő héaalanyként történő nyilvántartásba vételének és az ezen adóra vonatkozó bevallás benyújtásának alárendelő nemzeti szabályozás.#C-183/14. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑183/14. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Curtea de Apel Cluj (Románia) a Bírósághoz 2014. április 11‑én érkezett, 2014. február 28‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            Radu Florin Salomie ,
            Nicolae Vasile Oltean
            és
            a Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (hetedik tanács)
            tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök (előadó), J. L. da Cruz Vilaça és C. Lycourgos bírák,
            főtanácsnok: N. Jääskinen,
            hivatalvezető: L. Carrasco Marco tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. március 11‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – R. F. Salomie és N. V. Oltean képviseletében C. F. Costaş, L. Dobrinescu és T.‑D. Vidrean Capusan avocați,
            – a román kormány képviseletében R.–H. Radu, D. M. Bulancea és R. I. Haţieganu, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében C. Soulay és A. Ştefănuc, meghatalmazotti minőségben,
            tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének, valamint a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.; helyesbítés: HL 2007. L 335., 60. o.) 167., 168., 179. és 213. cikkének értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet R. F. Salomie és N. V. Oltean, valamint a Direcția Generală à Finanțelor Publice Cluj (kolozsvári költségvetési főigazgatóság, a továbbiakban: adóhatóság) között hozzáadottérték‑adónak (a továbbiakban: héa) ingatlanok 2009‑ben történő értékesítésére való alkalmazása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
            Jogi háttér
            A 2006/112 irányelv
            3. A 2006/112/EK irányelv 9. cikkének (1) bekezdése előírja:
            „»Adóalany« az a személy, aki bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére.
            »Gazdasági tevékenység« a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenysége […].Gazdasági tevékenységnek minősül különösen a a materiális vagy immateriális javak tartós bevétel elérése érdekében történő hasznosítása.”
            4. Ezen irányelv 12. cikkének (1) bekezdése szerint:
            „A tagállamok adóalanynak tekinthetnek bármely olyan személyt, aki a 9. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében meghatározott ügyletek valamelyikét eseti jelleggel folytatja és különösen a következő ügyletek valamelyikét végzi:
            a) épületek, illetve épületrészek és a hozzátartozó telkek első használatbavétele előtti értékesítése;
            […]”
            5. Az említett irányelv 167. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „Az adólevonás joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési kötelezettsége keletkezik.”
            6. Ugyanezen irányelv 168. cikke a következőképpen szól:
            „Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:
            a) a részére más adóalany által teljesített vagy teljesítendő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás után az ebben a tagállamban fizetendő vagy megfizetett héát;
            […]”
            7. A 2006/112 irányelv 169. cikke szerint:
            „A 168. cikkben említett adólevonáson kívül az adóalany jogosult az ezen cikkben említett héa levonására, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat a következő tevékenységek céljára használja fel:
            […]”
            8. A 2006/112 irányelv 179. cikke előírja:
            „Az adó levonását az adóalany összesítve végzi, úgy, hogy az adott adómegállapítási időszakban fizetendő összes adó összegéből levonja azt a héaösszeget, amelyre nézve ugyanazon időszak alatt keletkezett adólevonási joga, amelyet a 178. cikk értelmében gyakorol.
            […]”
            9. Ezen irányelv 213. cikkének (1) bekezdése előírja:
            „Minden adóalany bejelenti adóalanyként folytatott tevékenységének megkezdését, módosítását vagy megszüntetését.
            […]”
            10. Az említett irányelv 214. cikke (1) bekezdésének a) pontja a következőképpen szól:
            „Valamennyi tagállam megteszi a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy a következő személyeket egyedi adószámmal tartsa nyilván:
            a) […] minden adóalany, aki az érintett tagállam területén olyan termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást végez, amely őt a levonási jog gyakorlására jogosítja […]
            […]”
            11. Ugyanezen irányelv 273. cikke a következőképpen fogalmaz:
            „A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek a héa pontos behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében, arra a követelményre is figyelemmel, hogy az adóalanyok által teljesített belföldi és tagállamok közötti ügyleteket egyenlő bánásmódban kell részesíteni, és feltéve, hogy az ilyen kötelezettségek nem támasztanak a tagállamok közötti kereskedelemben a határátlépéssel összefüggő alaki követelményeket.
            Az első albekezdésben említett lehetőséget nem lehet a 3. fejezetben meghatározott kötelezettségeket meghaladó további számlázási kötelezettségek előírására felhasználni.”
            A román jog
            12. Az adótörvénykönyvről szóló 571/2003. sz. törvény (Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal, Monitorul Oficial al României,  I. rész, 927. sz., 2003. december 23., a továbbiakban: adótörvénykönyv) 77 1 . cikkének (1) bekezdése előírja:
            „Tulajdonjognak, bármilyen típusú építmény vagy ehhez kapcsolódó földterület, valamint beépítetlen földterület tárgyában élők között kötött jogügylettel történő átruházásakor és annak megosztásakor az adóalanyok az alábbiak szerint kiszámított adót fizetésére kötelesek:
            […]”
            13. Az adótörvénykönyv 127. cikke előírja:
            „(1) Adóalany az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére.
            (2) E cím alkalmazásában gazdasági tevékenységnek minősül a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenysége, beleértve a kitermelő ipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint a szabadfoglalkozású vagy azzal egyenértékű tevékenységeket is. Gazdasági tevékenységnek minősül különösen a materiális vagy immateriális javak tartós bevétel elérése érdekében történő hasznosítása.
            […]”
            14. Az adótörvénykönyvről szóló 571/2003. sz. törvényt módosító és kiegészítő, 2010. január 1‑jén hatályba lépő, 2009. október 7‑i 109. sz. sürgősségi végzés az adótörvénykönyv 127. cikkét a (2 1 ) bekezdéssel egészítette ki, amelynek szövege a következő:
            „A jogszabályi rendelkezések meghatározzák azon helyzeteket, amelyek esetén az ingatlanra vonatkozóan értékesítést folytató természetes személyek adóalannyá válnak.”
            15. E törvénykönyv 2007. december 31‑ig hatályos változata 141. cikkének (2) bekezdése szerint:
            „Mentesek a héa alól a következő tevékenységek:
            […]
            f) építmény, építményrész vagy beépített, illetve valamely egyéb földterület valamely személy által történő értékesítése. Kivételt képez ez alól az új építmények, építményrészek vagy építési telkek olyan adóalany által történő értékesítése, aki az átalakítás vagy az ingatlanon való építkezés során részben vagy teljesen gyakorolta vagy gyakorolhatta volna az adólevonási jogát, ez esetben nem alkalmazható az adómentesség. […]”
            16. Az említett törvénykönyv 2008. január 1‑jétől 2009. december 31‑ig hatályos változata 141. cikke (2) bekezdésének f) pontja előírta, hogy héamentes az:
            „építmény, építményrész vagy beépített, illetve bármely egyéb földterület valamely személy által történő értékesítése. Kivételt képez ez alól az új építmények, építményrészek vagy építési telkek értékesítése, amely esetében nem alkalmazható az adómentesség. […]”
            17. Az adótörvénykönyvről szóló 571/2003. sz. törvény alkalmazása szabályainak megerősítéséről szóló, 44/2004. sz. kormányhatározat ( Monitorul Oficial al României,  I. rész, 112. sz., 2004. február 6.) 2007. január 1‑jétől 2009. december 31‑ig hatályos változata 3. pontjának (1) bekezdése előírja:
            „Az adótörvénykönyv 127. cikkének (2) bekezdése értelmében a természetes személy saját tulajdonú lakóingatlanának vagy személyes célra használt egyéb vagyontárgyainak eladásából eredő jövedelemszerzése nem minősül gazdasági tevékenységnek, kivéve azon eseteket, amikor megállapítást nyer, hogy a természetes személy e tevékenységet az adótörvénykönyv 127. cikkének (2) bekezdése értelmében tartós bevétel elérése érdekében folytatja. […]”
            18. A 2009. december 29‑i 1620/2009 rendelet ( Monitorul Oficial al României,  I. rész, 927. sz., 2009. december 31.) kiegészítette és módosította az adótörvénykönyvnek a 44/2004. sz. kormányhatározattal bevezetett alkalmazási szabályait. 2010. január 1‑jétől a 44/2004. sz. kormányhatározat 3. pontja előírja:
            „(1) Az adótörvénykönyv 127. cikkének (2) bekezdése értelmében a materiális és immateriális javak hasznosításának fogalma a héarendszer azon alapelvének megfelelően, miszerint az adónak semlegesnek kell lennie, minden ügyletre vonatkozik, tekintet nélkül azok jogi formájára […]
            (2) Az (1) bekezdés alapján úgy kell tekinteni, hogy a természetes személy nem folytat az adó hatálya alá tartozó gazdasági tevékenységet abban az esetben, ha saját tulajdonú lakóingatlana vagy személyes célra használt egyéb vagyontárgyai eladásából jövedelmet szerez. […]
            (3) Úgy kell tekinteni, hogy az egyéb tevékenységei tekintetében adóalanynak még nem minősülő természetes személy materiális és immateriális javak hasznosítását eredményező gazdasági tevékenységet folytat, ha ilyen minőségében jár el, és e tevékenységet tartós bevétel elérése érdekében folytatja az adótörvénykönyv 127. cikkének (2) bekezdése értelmében.
            (4) Ingatlan természetes személy által értékesítés céljából történő építése esetén úgy kell tekinteni, hogy a gazdasági tevékenység megkezdésének időpontja az az időpont, amikor a szóban forgó természetes személy e tevékenység folytatásáról dönt; a szándékot az objektív tényezők alapján kell értékelni, ilyennek minősül az a tény, hogy az adóalany költségeket kezd viselni, és/vagy olyan beruházásokat eszközöl, amelyek a gazdasági tevékenység megkezdéséhez szükségesek. A gazdasági tevékenységet folyamatosnak kell tekinteni annak megkezdésétől a felépített építmény vagy annak egy részének átadásáig, abban az esetben is, ha egyetlen ingatlanról van szó.
            (5) Földterület és/vagy építmény természetes személy által értékesítés céljából történő megszerzése esetén e termékek értékesítése tartós jellegű gazdasági tevékenység, ha a természetes személy a naptári évben több mint egy ügyletet teljesít. Mindazonáltal, ha a természetes személy a (4) bekezdés szerint már értékesítés céljából épít ingatlant, mivel a gazdasági tevékenységet már megkezdettnek és tartós jellegűnek kell tekinteni, semelyik később teljesített ügylet nem tekinthető eseti jellegűnek. […]
            […]”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            19. A 2007. év során R. F. Salomie és N. V. Oltean másik öt természetes személlyel egyesült négy ingatlan épület Romániában történő felépítése és értékesítése céljából. Ezen egyesülés nem rendelkezett jogi személyiséggel, és a héa szempontjából nem került bejelentésre, sem pedig nyilvántartásba vételre.
            20. 2008‑ban és 2009‑ben az egyik személy magántulajdonába tartozó földterületen megépített 132 lakásból 122 lakás került értékesítésre összesen 10 902 275 román lej (RON) összeg ellenében, valamint 23 autóbeálló, anélkül hogy ezen értékesítések után héát fizettek volna.
            21. A 2010. év során az adóhatóság egy ellenőrzését követően megállapította, hogy ezen ügyletek tartós jellegű gazdasági tevékenységnek minősülnek, és hogy ennélfogva 2008. október 1‑jétől héakötelesnek kellett volna lenniük, mivel az azokból eredő forgalom 2008 augusztus hónaptól meghaladta a 35 000 eurós határértéket, amely alatt a gazdasági tevékenységek héamentesek Romániában.
            22. Következésképpen az adóhatóság követelte a 2009. év során teljesített ügyletek után esedékes héa késedelmi pótlékkal növelt összegének megfizetését, és ennek érdekében adómegállapító határozatokat bocsátott ki.
            23. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból továbbá kitűnik, hogy a 2008‑ban és 2009‑ben teljesített ingatlanértékesítésekre az adótörvénykönyv 77 1 . cikkében előírt „személyes vagyonba tartozó ingatlan átruházása” után kivetett adó címén vetettek ki adót.
            24. R. F. Salomie és N. V. Oltean ezen adómegállapító határozatokkal szemben benyújtott részleges megsemmisítés iránti kérelemmel a Tribunalul Clujhoz (kolozsvári elsőfokú bíróság) fordult, amely e kereseteket mint megalapozatlanokat elutasította.
            25. A fellebbezést elbíráló Curtea de Apel Cluj (kolozsvári fellebbviteli bíróság) vizsgálja az adóhatóság által kibocsátott adómegállapító határozatok jogbiztonság elvével való összeegyeztethetőségét, mivel egyrészt a román jogszabályok csak 2010. január 1‑jét követően állapították meg az ingatlanügyletekre vonatkozó héa alkalmazási szabályainak részletes szabályait, másrészt pedig az adóhatóság gyakorlata ezen ügyleteket ezen időpontig általában nem tekintette héakötelesnek. Egyébiránt e hatóság elegendő információval rendelkezett R. F. Salomie és N. V. Oltean 2008. évtől fennálló adóalanyi minőségének megállapításához, mivel tájékoztatták az általuk teljesített értékesítések létezéséről, már csak azáltal is, hogy ezen ügyleteket az adótörvénykönyv 77 1 . cikke alapján megadóztatták.
            26. A kérdést előterjesztő bíróság kétségeit fejezi ki az előzetesen megfizetett héára vonatkozó, a román jogban előírt levonási jognak a 2006/112 irányelvvel való összeegyeztethetőségét illetően, amely szerint a héaalanyként a nyilvántartásba késedelmesen felvett személy e héalevonási jogot csak helyzetének – a héaazonosítás és bevallás benyújtása által – történő rendezését követően gyakorolhatja.
            27. E körülmények között a Curtea de Apel Cluj felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
            „1) A más természetes személyekkel jogi személyiséggel nem rendelkező, adózási szempontból be nem jelentett és nyilvántartásba nem vett egyesülés alapítása tárgyában olyan szerződést kötő természetes személy, amelynek célja valamely jövőben megvalósuló műnek (építmény) bizonyos szerződő felek személyes vagyonához tartozó földterületen történő felépítése, az alapeljárás körülményei fényében a héa tekintetében a [2006/112 irányelv] 9. cikkének (1) bekezdése értelmében vett adóalanynak tekinthető‑e, amennyiben az adóhatóságok kezdetben adózási szempontból olyan adásvételként kezelték a bizonyos szerződő felek személyes vagyonába tartozó földterületen felépített építmények értékesítését, amely e személyek magánvagyona kezelésének körébe tartozik?
            2) Az alapeljárás körülményei fényében úgy kell‑e értelmezni a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét, valamint a héára vonatkozó, a 2006/112 irányelvből eredő egyéb általános elveket, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti gyakorlat, amelynek alapján az adóhatóság, miután kezdetben a személyes vagyonba tartozó ingatlan átruházásából eredő jövedelem után adót vetett ki, az elsődleges jogszabályok lényegi módosítása nélkül, ugyanazon tényállás alapján két évvel később újra értékelve álláspontját e jogügyleteket a héa hatálya alá tartozó gazdasági tevékenységnek minősítette, visszamenőlegesen felszámítva a járulékos terheket?
            3) A [2006/112 irányelvnek] az adósemlegesség elve fényében vizsgált 167., 168. és 213. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha az alapeljárás körülményei között az adóhatóság kizárólag azon indok alapján tagadja meg az adóalanynak az adóköteles jogügylet tárgyát képező termék vagy szolgáltatás után megfizetendő vagy megfizetett [héa]levonáshoz való jogát, hogy a szolgáltatásnyújtás időpontjában héaalanyként nem volt nyilvántartásba véve?
            4) Az alapeljárás körülményei fényében [a 2006/112 irányelv] 179. cikkében foglalt rendelkezések értelmezhetőek‑e úgy, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a különös adómentesség hatálya alá tartozó és a héaalanyként történő nyilvántartásba vételét késedelmesen kérő adóalany számára anélkül írja elő a kivetni elmulasztott adó megfizetésének kötelezettségét, hogy az jogosult lenne az egyes adómegállapítási időszakokban levonandó adó összegének levonására, amely adólevonáshoz való jog később, az adóalanynak a héaalany nyilvántartásba vételét követően benyújtott adóbevallás útján gyakorolható, ami hatást gyakorolhat a járulékos terhek kiszámítására?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            Az első és a második kérdésről
            28. Az együttesen vizsgálandó első két kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvével ellentétes‑e az – olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek –, hogy valamely nemzeti adóhatóság egy adóellenőrzés során úgy határoz, hogy az ügyletekre héát kellett volna felszámítani, és egyébiránt késedelmi pótlékot ír elő.
            29. Ami először is a jogbiztonság elvét illeti, R. F. Salomie és N. V. Oltean ezen elv annak okán történő megsértésére hivatkozva vitatja e határozatot, hogy amikor az említett határozatban érintett ingatlanügyleteket teljesítették, sem a 2007. január 1‑je előtt hatályban lévő, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.), sem a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlata nem volt román nyelven közzétéve. Úgy érvelnek továbbá, hogy 2010‑ig a nemzeti adóhatóságok nem tekintették ezen adó hatálya alá tartozónak az ilyen típusú ügyleteket.
            30. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét az Európai Unió intézményeinek, de az uniós irányelvek által rájuk ruházott hatáskörök gyakorlása során a tagállamoknak is tiszteletben kell tartaniuk (lásd ebben az értelemben különösen: Gemeente Leusden és Holin Groep ítélet, C‑487/01 és C‑7/02, EU:C:2004:263, 57. pont; „Goed Wonen”‑ítélet, C‑376/02, EU:C:2005:251, 32. pont; Elmeka NE‑ítélet, C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2006:563, 31. pont).
            31. Amint azt a Bíróság már több alkalommal megítélte, ebből következik többek között, hogy az uniós jognak biztosnak, alkalmazásának pedig a jogalanyok számára kiszámíthatónak kell lennie, a jogbiztonság e követelményének még szigorúbban kell érvényesülnie a pénzügyi következményekkel járó szabályok esetén annak érdekében, hogy az érintettek pontosan megismerhessék a rájuk rótt kötelezettségek mértékét (Írország kontra Bizottság ítélet, 325/85, EU:C:1987:546, 18. pont).
            32. Ugyanígy az uniós jog által szabályozott területeken a tagállami jogszabályokat egyértelműen kell megfogalmazni annak érdekében, hogy lehetővé tegyék az érintett személyek számára, hogy jogaikat és kötelezettségeiket világosan és pontosan ismerjék, és hogy a nemzeti hatóságok biztosítani tudják a tiszteletben tartásukat (lásd: Bizottság kontra Olaszország ítélet, 257/86, EU:C:1988:324, 12. pont).
            33. A jelen esetben nem vitatható, hogy ilyen jellegűek az olyan rendelkezések, mint amilyeneket az előzetes döntéshozatalra utaló határozat ismertet.
            34. Kitűnik ugyanis többek között az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, hogy az adótörvénykönyv 127. cikkében szereplő „adóalany” fogalommeghatározása, amely cikk a 2006/112 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseit ülteti át a nemzeti jogba, azon személyre hivatkozik, aki gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül e tevékenység céljára és eredményére, és hogy „gazdasági tevékenységnek” minősül a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenysége, többek között materiális vagy immateriális javak tartós bevétel elérése érdekében történő hasznosítása.
            35. Egyébiránt az adótörvénykönyv alkalmazása szabályainak megerősítéséről szóló 44/2004. sz. kormányhatározat 3. pontjának (2) bekezdése pontosította, hogy az adótörvénykönyv 127. cikkének (2) bekezdése értelmében a természetes személy saját tulajdonú lakóingatlanának vagy személyes célra használt egyéb vagyontárgyainak eladásából eredő jövedelemszerzése nem minősül gazdasági tevékenységnek, kivéve azon eseteket, amikor megállapítást nyer, hogy a természetes személy e tevékenységet tartós bevétel elérése érdekében folytatja.
            36. Végül az adótörvénykönyv 2008‑ban és 2009‑ben hatályos változatának 141. cikke előírta, hogy az építmény vagy építményrész és beépített földterület értékesítésére vonatkozó héamentesség nem alkalmazandó az új építmények, építményrészek vagy építési telkek értékesítésére, ami egyébiránt megfelel a héát az uniós jogban szabályozó elveknek.
            37. Ésszerűen nem állítható tehát, hogy a nemzeti jog ilyen rendelkezései nem állapítják meg kellő világossággal és pontossággal, hogy az építmény vagy építményrész és a beépített földterület értékesítése bizonyos esetekben héaköteles lehet.
            38. E körülmények között R. F. Salomie és N. V. Oltean azon érvelésük alátámasztására, amely szerint az alkalmazandó nemzeti jogi keret nem volt kellően világos az alapügyben szereplő tények bekövetkezésekor, nem hivatkozhatnak eredményesen a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlata, valamint a 77/388 hatodik irányelv román nyelven történő közzétételének hiányára, amely irányelv mindenesetre Románia Európai Unióhoz 2007. január 1‑jén történő csatlakozásakor már nem volt hatályban.
            39. Így az alapügy körülményei nem hasonlíthatók a Skoma‑Lux ítélet (C‑161/06, EU:C:2007:773) alapjául szolgáló körülményekhez, amely ítélet keretében a Bíróság pontosította, hogy a valamely tagállam nyelvén közzé nem tett uniós rendelet e tagállamban nem érvényesíthető a jogalanyokkal szemben.
            40. A jogbiztonság elvéből továbbá az következik, hogy az adóalany adójogi helyzete nem lehet meghatározhatatlan ideig vitatható (lásd ebben az értelemben: Fatorie‑ítélet, C‑424/12, EU:C:2014:50, 46. pont).
            41. A Bíróság mindazonáltal már úgy ítélte meg, hogy nem ellentétes a jogbiztonság elvével az olyan nemzeti közigazgatási gyakorlat, amelynek értelmében az adóhatóság jogvesztő határidőn belül visszavon valamely olyan határozatot, amelyben korábban elismerte az adózó héalevonási jogát, és egy új ellenőrzést követően ezen adót és annak késedelmi pótlékait követeli tőle (lásd ebben az értelemben: Fatorie‑ítélet, C‑424/12, EU:C:2014:50, 51. pont).
            42. Ennélfogva csak az a körülmény, hogy az adóhatóság valamely adott ügyletet az elévülési idő alatt átminősít héaköteles gazdasági tevékenységgé, önmagában, más körülmények hiányában nem sérti ezen elvet.
            43. Következésképpen eredményesen nem lehet arra hivatkozni, hogy ellentétes a jogbiztonság elvével az – olyan körülmények között, mint amilyenek az alapügyben szerepelnek –, hogy az adóhatóság az adóellenőrzést követően azt állapítja meg, hogy az ezen ügyben szóban forgó ingatlanügyleteknek héakötelesnek kellett volna lenniük.
            44. Másodszor, ami a bizalomvédelem elvét illeti, az e jogra történő hivatkozás joga minden olyan jogalanyt megillet, akiben valamely közigazgatási hatóság megalapozott várakozásokat keltett a részére tett pontos ígéretek folytán (lásd ebben az értelemben: Europäisch Iranische Handelsbank kontra Tanács ítélet, C‑585/13 P, EU:C:2015:145, 95. pont).
            45. E tekintetben vizsgálni kell, hogy hogy a közigazgatási hatóságok aktusai ésszerű bizalmat keltettek‑e az elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő tudatában, és ha ez az eset áll fenn, meg kell állapítani, hogy e bizalom jogos volt‑e (lásd ebben az értelemben: Elmeka‑ítélet, C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2006:563, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            46. Amint azt az előzetes döntéshozatalra utaló határozat ismerteti, a nemzeti adóhatóságok közigazgatási gyakorlata nem tűnik annak bizonyítására alkalmasnak, hogy e feltételek teljesülnek az alapügyben.
            47. Különösen, jóllehet a román kormány vitatta a tárgyaláson, az a tény, hogy a nemzeti adóhatóságok 2010‑ig az olyan ingatlanügyletekre, mint amilyenek az alapügyben szerepelnek, módszeresen nem vetettek ki héát, a priori nem elegendő ahhoz, hogy igen különös körülmények kivételével, a szokásosan elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő tudatában ésszerű bizalmat keltsen ezen adó ilyen ügyletekre történő alkalmazásának hiánya vonatkozásában, nemcsak az alkalmazandó nemzeti jog világosságát és előreláthatóságát figyelembe véve, hanem azon tény okán is, hogy úgy tűnik, hogy a jelen ügy ingatlanágazati szakembereket érint.
            48. Az ilyen gyakorlat ugyanis, bármilyen sajnálatos is, a priori  nem olyan jellegű, hogy az érintett adóalanyoknak pontos biztosítékot nyújtson a héa olyan ingatlanügyletekre történő alkalmazásának mellőzéséről, mint amilyenek az alapügyben szerepelnek.
            49. Hozzá kell tenni, hogy az alapügyben szóban forgó, több mint 130 lakást magában foglaló négy ingatlan építésére és értékesítésére irányuló ingatlanügylet mértékére tekintettel az elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő ésszerűen nem vonhatta le azt a következtetést, hogy az ilyen ügylet nem héaköteles, anélkül hogy az illetékes nemzeti adóhatóságtól ebben az értelemben megerősítést kapott volna vagy legalábbis kapni próbált volna.
            50. Ami harmadszor és utolsósorban az adóhatóság által a jelen ügyben alkalmazott késedelmi pótlékok uniós joggal való összeegyeztethetőségét illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az e szabályozásban bevezetett rendszerben előírt feltételek teljesítésének elmulasztása esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó uniós jogszabályok összehangolásának hiányában a tagállamok hatáskörébe tartozik a számukra megfelelőnek tűnő szankciók megválasztása. E hatáskörüket azonban az uniós jog és e jog általános elveinek tiszteletben tartásával, ennélfogva az arányosság elvére figyelemmel kell gyakorolniuk (lásd: Fatorie‑ítélet, C‑424/12, EU:C:2014:50, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            51. Így, ha az adó megfelelő beszedésének biztosítása és az adócsalás megakadályozása érdekében a tagállamok többek között nemzeti jogszabályaikban jogszerűen írhatnak elő megfelelő szankciókat a héaalanyok nyilvántartásába való felvétel kezdeményezésére vonatkozó kötelezettség elmulasztásának esetére, az ilyen szankciók azonban nem mehetnek túl az e célok eléréséhez szükséges mértéken. A nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a szankció összege nem megy‑e túl az adó megfelelő beszedésének biztosítására és az adócsalás megakadályozására irányuló célok eléréséhez szükséges mértéken az ügy körülményeire, és különösen a konkrétan kiszabott összegre, valamint a nyilvántartásba vételének kezdeményezését elmulasztó adóalanynak betudható csalás esetleges fennállására vagy az alkalmazandó jogszabályok esetleges megkerülésére tekintettel (lásd ebben az értelemben: Rēdlihs‑ítélet, C‑263/11, EU:C:2012:497, 45., 46. és 54. pont).
            52. Ugyanezen elvek vonatkoznak a késedelmi pótlékra is, amely ha adószankció jellegű, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, az adóalany által kötelezettségei megszegésének súlyosságához viszonyítva nem lehet túlzott mértékű.
            53. Azt kell tehát válaszolni az első két kérdésre, hogy a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvével nem ellentétes az – olyan körülmények között, mint amilyenek az alapeljárásban szerepelnek –, ha a nemzeti adóhatóság adóellenőrzést követően akként határoz, hogy az ügyletek héakötelesek, és késedelmi pótlék megfizetését írja elő, feltéve hogy e határozat világos és pontos szabályokon alapul, és e hatóság gyakorlata nem volt olyan jellegű, hogy az elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő tudatában ésszerű bizalmat keltsen ezen adó ilyen ügyletekre történő alkalmazásának hiánya vonatkozásában, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Az ilyen körülmények között alkalmazott késedelmi pótléknak tiszteletben kell tartania az arányosság elvét.
            A harmadik és a negyedik kérdésről
            54. Az együttesen vizsgálandó harmadik és a negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2006/112 irányelvvel ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az adóköteles ügyletek keretében felhasznált termékek vagy igénybe vett szolgáltatások után esedékes vagy előzetesen megfizetett héa levonásához való jogot kizárólag azon indokkal tagadják meg az adóalanytól, aki köteles azonban megfizetni azon adót, amelyet be kellett volna szednie, hogy ezen ügyletek teljesítésekor héaalanyként nem volt nyilvántartásba véve, és mindaddig, amíg héaalanyként megfelelően nyilvántartásba nem veszik, és az esedékes adó bevallását be nem nyújtja.
            55. A 2006/112 irányelv 167. és azt követő cikkei pontosítják a levonási jog keletkezését és terjedelmét. Emlékeztetni kell különösen arra, hogy ezen irányelv 167. cikke szerint az említett jog abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési kötelezettsége keletkezik.
            56. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a levonási jog a közös héarendszer egyik alapelvét képezi, amely és főszabály szerint nem korlátozható, és a teljesített ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében azonnal érvényesül (lásd ebben az értelemben különösen: Gabalfrisa és társai ítélet, C‑110/98–C‑147/98, EU:C:2000:145, 43. pont; Idexx Laboratories Italia ítélet, C‑590/13, EU:C:2014:2429, 30. és 31. pont).
            57. E rendszernek az a célja, hogy a vállalkozót teljes egészében mentesítse valamennyi gazdasági tevékenysége keretében fizetendő vagy megfizetett héa terhe alól. A közös héarendszer következésképpen valamennyi gazdasági tevékenység adóterhét illetően biztosítja a tökéletes semlegességet, függetlenül azok céljától és eredményétől, feltéve hogy az említett tevékenységek maguk is héakötelesek (lásd ebben az értelemben: Gabalfrisa és társai ítélet, C‑110/98–C‑147/98, EU:C:2000:145, 44. pont; Idexx Laboratories Italia ítélet, C‑590/13, EU:C:2014:2429, 32. pont).
            58. Egyébiránt a Bíróság már úgy határozott, hogy a héasemlegesség alapelve megköveteli, hogy az előzetesen felszámított adó levonása lehetséges legyen, amennyiben az anyagi jogi követelmények teljesülnek, még ha az adóalany egyes alaki követelményeknek nem is tesz eleget (lásd ebben az értelemben: Ecotrade‑ítélet, C‑95/07 és C‑96/07, EU:C:2008:267 63. pont; Uszodaépítő‑ítélet, C‑392/09, EU:C:2010:569, 39. pont; Nidera Handelscompagnie ítélet, C‑385/09, EU:C:2010:627, 42. és 43. pont; Idexx Laboratories Italia ítélet, C‑590/13, EU:C:2014:2429, 38. pont).
            59. Következés képpen, mivel az adóhatóság rendelkezik az annak megállapításához szükséges adatokkal, hogy az anyagi jogi követelmények teljesültek‑e, az adóalanynak a szóban forgó adó levonásához való joga tekintetében nem írhat elő olyan további feltételeket, amelyek hatására e jog gyakorlásának lehetősége elenyészik (lásd: Idexx Laboratories Italia ítélet, C‑590/13, EU:C:2014:2429, 40. pont).
            60. A 2006/112 irányelv 214. cikkében előírt héaazonosítás, valamint az adóalanynak az ezen irányelv 213. cikkében előírt, a tevékenysége megkezdésének, módosításának vagy megszüntetésének bejelentésére vonatkozó kötelezettsége csak az ellenőrzés alaki követelményei, amelyek nem kérdőjelezhetik meg többek között a héalevonási jogot, amennyiben teljesülnek e jogok anyagi jogi feltételei (lásd ebben az értelemben különösen: Nidera Handelscompagnie ítélet, C‑385/09, EU:C:2010:627, 50. pont; Tóth‑ítélet, C‑324/11, EU:C:2012:549, 32. pont; Ablessio‑ítélet, C‑527/11, EU:C:2013:168, 32. pont).
            61. Ebből következik többek között, hogy a héaalany nem akadályozható meg levonási jogának gyakorlásában azzal az indokkal, hogy nem vették héaalanyként nyilvántartásba azt megelőzően, hogy a beszerzett termékeket adóköteles tevékenysége keretében felhasználta volna (lásd ebben az értelemben különösen: Nidera Handelscompagnie ítélet, C‑385/09, EU:C:2010:627, 51. pont).
            62. Ezenkívül azon intézkedések, amelyeket a tagállamok a 2006/112 irányelv 273. cikke értelmében elfogadhatnak az adó pontos beszedése és az adócsalás megakadályozása érdekében, nem haladhatják meg az e célok eléréséhez szükséges mértéket, és nem veszélyeztethetik a héa semlegességét (lásd ebben az értelemben különösen: Gabalfrisa és társai ítélet, C‑110/98–C‑147/98, EU:C:2000:145, 52. pont; Collée‑ítélet, C‑146/05, EU:C:2007:549, 26. pont; Nidera Handelscompagnie ítélet, C‑385/09, EU:C:2010:627, 49. pont; Idexx Laboratories Italie ítélet, C‑590/13, EU:C:2014, 2429, 36. és 37. pont).
            63. Így az a tény, hogy az adóalanynak a nyilvántartási és bevallási kötelezettségei megszegését a levonási jog megtagadásával szankcionálják, egyértelműen meghaladja azt a mértéket, amely szükséges azon célkitűzés eléréséhez, hogy biztosítani lehessen e kötelezettségek megfelelő alkalmazását, mivel az uniós jog nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy adott esetben a jogsértés súlyosságával arányos bírságot vagy pénzbüntetést szabjanak ki. Az ilyen gyakorlat túlmegy a héának a 2006/112 irányelv 273. cikke szerinti megfelelő megállapításának és az adócsalás megakadályozásának biztosításához szükséges mértéken is, mivel e gyakorlat az adólevonási jog elveszítéséhez is vezethet, ha a bevallásnak az adóhatóság általi kijavítása csak azon jogvesztő határidő elteltét követően történik meg, amely az adóalanynak a levonás elvégzése tekintetében rendelkezésére áll (lásd analógia útján: Ecotrade‑ítélet, C‑95/07 és C‑96/07, EU:C:2008:267, 67. és 68. pont).
            64. A jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy az előzetesen felszámított adó levonásához való jog érdemi követelményei teljesülnek, és hogy az alapügyben szereplő felpereseket egy adóellenőrzés során héaalanynak tekintették. Ilyen körülmények között a héalevonáshoz való jog gyakorlásának ezen adóalanyok által ezen adó első bevallásának benyújtásáig történő elhalasztása azon egyetlen indokkal, hogy ezen adóalanyok nem szerepeltek a héanyilvántartásban a héaköteles ügyletek teljesítésekor, és e személyeknek egyébiránt meg kell fizetniük a vonatkozó adót, meghaladja az adó pontos beszedése biztosításának és az adócsalás megakadályozásának eléréséhez szükséges mértéket.
            65. Ebből következik, hogy azt kell válaszolni a harmadik és a negyedik kérdésre, hogy a 2006/112 irányelvvel, az olyan körülmények között, mint amilyenek az alapügyben szerepelnek, ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az adóköteles ügyletek keretében felhasznált termékek vagy igénybe vett szolgáltatások után esedékes vagy előzetesen megfizetett héa levonásához való jogot kizárólag azon indokkal tagadják meg az adóalanytól – aki azonban köteles megfizetni az adót, amelyet be kellett volna szednie –, hogy ezen ügyletek teljesítésekor héaalanyként nem volt nyilvántartásba véve, és e jogot tőle mindaddig megtagadják, amíg héaalanyként megfelelően nyilvántartásba nem veszik, és az esedékes adó bevallását be nem nyújtja.
            A költségekről
            66. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
            1) A jogbiztonság és a bizalomvédelem elvével nem ellentétes az – olyan körülmények között, mint amilyenek az alapeljárásban szerepelnek –, ha a nemzeti adóhatóság adóellenőrzést követően akként határoz, hogy az ügyletek hozzáadottértékadó‑kötelesek, és késedelmi pótlék megfizetését írja elő, feltéve hogy e határozat világos és pontos szabályokon alapul, és e hatóság gyakorlata nem volt olyan jellegű, hogy az elővigyázatos és körültekintő gazdasági szereplő tudatában ésszerű bizalmat keltsen ezen adó ilyen ügyletekre történő alkalmazásának hiánya vonatkozásában, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Az ilyen körülmények között alkalmazott késedelmi pótléknak tiszteletben kell tartania az arányosság elvét.
            2) A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelvvel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás – olyan körülmények között, mint amilyenek az alapügyben szerepelnek –, amelynek értelmében az adóköteles ügyletek keretében felhasznált termékek vagy igénybe vett szolgáltatások után esedékes vagy előzetesen megfizetett hozzáadottérték‑adó levonásához való jogot kizárólag azon indokkal tagadják meg az adóalanytól – aki azonban köteles megfizetni az adót, amelyet be kellett volna szednie –, hogy ezen ügyletek teljesítésekor héaalanyként nem volt nyilvántartásba véve, és e jogot tőle mindaddig megtagadják, amíg héaalanyként megfelelően nyilvántartásba nem veszik, és az esedékes adó bevallását be nem nyújtja.