title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2014. szeptember 11.#Technische Universität Darmstadt kontra Eugen Ulmer KG.#A Bundesgerichtshof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – 2001/29/EK irányelv – Szerzői jog és szomszédos jogok – Kivételek és korlátozások – Az 5. cikk (3) bekezdésének n) pontja – Műveknek, illetve más védelem alatt álló teljesítményeknek kutatás vagy egyéni tanulmányok céljából történő felhasználása – A nyilvánosság egyes tagjai számára a nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtárban e célra kijelölt terminálokon hozzáférhetővé tett könyv – Az »adásvételi vagy felhasználási feltételek« alá nem eső mű fogalma – A könyvtár joga a gyűjteményében szereplő valamely mű digitalizálására a műnek az e célra kijelölt terminálokon történő hozzáférhetővé tétele céljából – A mű e célra kijelölt terminálokon történő hozzáférhetővé tétele, amely lehetővé teszi a mű papírra nyomtatását vagy USB‑kulcsra mentését.#C‑117/13. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑117/13. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország) a Bírósághoz 2013. március 14‑én érkezett, 2012. szeptember 20‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Technische Universität Darmstadt
            és
            az Eugen Ulmer KG
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
            tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (előadó) és K. Jürimäe bírák,
            főtanácsnok: N. Jääskinen,
            hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. február 26‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a Technische Universität Darmstadt képviseletében N. Rauer és D. Ettig Rechtsanwälte,
            – az Eugen Ulmer KG képviseletében U. Karpenstein és G. Schulze Rechtsanwälte,
            – a német kormány képviseletében T. Henze, J. Kemper és K. Petersen, meghatalmazotti minőségben,
            – az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítői: S. Fiorentino és A. Collabolletta avvocati dello Stato,
            – a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,
            – a finn kormány képviseletében H. Leppo, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében F. Bulst és J. Samnadda, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2014. június 5‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.) 5. cikke (3) bekezdése b) pontjának értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet a Technische Universität Darmstadt (a továbbiakban: TU Darmstadt) és az Eugen Ulmer KG (a továbbiakban: Ulmer) között folyamatban lévő peres eljárásban terjesztették elő, amelynek tárgya, hogy a TU Darmstadt a könyvtár helyiségeiben e célra kijelölt terminálokon a nyilvánosság számára hozzáférhetővé tett egy, a könyvtár gyűjteményében szereplő olyan könyvet, amelynek tekintetében a felhasználási jogok jogosultja az Eugen Ulmer KG.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. A 2001/29 irányelv (31), (34), (36), (40), (44), (45) és (51) preambulumbekezdésének szövege a következő:
            „(31)	Megfelelő egyensúlyt kell biztosítani a jogosultak különböző csoportjainak, valamint a jogosultak és a védelemben részesülő művek és teljesítmények felhasználói csoportjainak jogai és érdekei között. [...]
            [...]
            (34) A tagállamok számára lehetőséget kell adni, hogy egyes esetekben kivételekről vagy korlátozásokról rendelkezhessenek, így például oktatási vagy tudományos célra, egyes közintézmények, például könyvtárak és archívumok javára, továbbá a napi eseményekről szóló tudósítás céljából, idézési, fogyatékos személyek által történő, közbiztonsági célt szolgáló, valamint közigazgatási és bírósági eljárásokban való felhasználás céljára.
            [...]
            (36) A tagállamok azokban az esetekben is rendelkezhetnek a jogosultakat megillető méltányos díjazásról, amikor kivételekről, illetve korlátozásokról szóló olyan opcionális rendelkezéseket alkalmaznak, amelyek ilyen díjazást nem írnak elő.
            [...]
            (40) A tagállamok egyes nem kereskedelmi céllal működő intézmények (a nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtárak és hasonló feladatot ellátó intézmények, így például az archívumok) javára kivételt, illetve korlátozást állapíthatnak meg. [...] Ennek következtében olyan egyedi szerződések megkötését, illetve engedélyek megadását kell elősegíteni, amelyek kiegyensúlyozott módon részesítik előnyben ezeket az intézményeket, valamint a kultúra terjesztésére irányuló feladatuk megvalósulását.
            [...]
            (44) Az ebben az irányelvben foglalt kivételek és korlátozások alkalmazása során a nemzetközi kötelezettségekkel összhangban kell eljárni. E kivételek és korlátozások nem alkalmazhatók oly módon, hogy az károsítsa a jogosult jogos érdekeit vagy sérelmes legyen a mű rendes felhasználására. [...]
            (45) Az 5. cikk (2), (3) és (4) bekezdésében szabályozott kivételek és korlátozások azonban nem akadályozzák olyan szerződéses viszonyok létrejöttét, amelyek célja a jogosultak számára méltányos díjazás biztosítása, feltéve hogy ezt a nemzeti jog megengedi.
            [...]
            (51) [...] A tagállamoknak elő kell segíteniük a jogosultak által önkéntesen hozott intézkedéseket, beleértve a jogosultak és más érdekelt felek közötti megállapodások megkötését és végrehajtását, annak érdekében, hogy a nemzeti jogszabályokban ezzel az irányelvvel összhangban meghatározott egyes kivételek, illetve korlátozások célkitűzései megvalósuljanak. [...]”
            4. Az említett irányelvnek „A többszörözési jog” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „A tagállamok biztosítják a közvetett vagy közvetlen, ideiglenes vagy tartós, bármely eszközzel vagy formában, egészben vagy részben történő többszörözés engedélyezésének, illetve megtiltásának kizárólagos jogát:
            a) a szerzők számára műveik tekintetében;
            [...]”
            5. Az említett irányelvnek „A művek nyilvánossághoz közvetítésének, valamint a védelem alatt álló egyéb teljesítmények nyilvánosság számára történő hozzáférhetővé tételének joga” címet viselő 3. cikke, az (1) bekezdésében a következőket mondja ki:
            „A tagállamok a szerzők számára kizárólagos jogot biztosítanak műveik vezetékes vagy vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítésének engedélyezésére, illetve megtiltására, beleértve az oly módon történő hozzáférhetővé tételt is, hogy a nyilvánosság tagjai a hozzáférés helyét és idejét egyénileg választhatják meg.”
            6. Ugyanezen rendelet „Kivételek és korlátozások” című 5. cikke a (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
            „A tagállamok a 2. cikkben szabályozott többszörözési jog alól kivételeket, illetve korlátozásokat állapíthatnak meg a következő esetekben:
            papíron vagy hasonló hordozón történő, valamely fotómechanikai vagy ehhez hasonló hatású eljárással végzett többszörözés tekintetében – a kották kivételével –, feltéve hogy a jogosultak méltányos díjazásban részesülnek;
            bármely hordozóra természetes személy által magáncélra, kereskedelmi célt közvetlenül vagy közvetve sem szolgáló többszörözés tekintetében, feltéve hogy a jogosultak méltányos díjazásban részesülnek, amelynek meghatározásánál figyelembe kell venni, hogy az érintett művel vagy más védelem alatt álló teljesítménnyel kapcsolatban alkalmaztak‑e a 6. cikkben meghatározott műszaki intézkedést;
            a nyilvánosan hozzáférhető könyvtárak, oktatási intézmények vagy múzeumok, valamint az archívumok által végzett egyes [helyesen: különös] többszörözési cselekmények tekintetében, amelyek közvetlenül vagy közvetve sem irányulnak kereskedelmi vagy gazdasági célra;
            [...]”
            7. A 2001/29 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
            „A tagállamok a 2. és a 3. cikkben szabályozott jogok vonatkozásában az alábbi esetekben kivételeket, illetve korlátozásokat állapíthatnak meg:
            [...]
            n) az adásvételi vagy felhasználási feltételek alá nem eső, a (2) bekezdés c) pontjában említett intézmények gyűjteményeiben nem szereplő műveknek, illetve más védelem alatt álló teljesítményeknek a nyilvánosság egyes tagjai számára közvetítéssel, illetve hozzáférhetővé tétellel, kutatás vagy egyéni tanulás [helyesen: tanulmányok] céljából történő felhasználása, az említett intézmények helyiségeiben e célra kijelölt terminálokon;
            [...]”
            8. Ezen irányelv 5. cikkének (5) bekezdése értelmében:
            „Az (1), a (2), a (3) és a (4) bekezdésben foglalt kivételek és korlátozások kizárólag olyan különös esetekben alkalmazhatók, amelyek nem sérelmesek a mű vagy más, védelem alatt álló teljesítmény rendes felhasználására, és indokolatlanul nem károsítják a jogosult jogos érdekeit.”
            A német jog
            9. A szerzői és szomszédos jogokról szóló, 1965. szeptember 9‑i törvénynek [Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz), a továbbiakban: UrhG] az alapeljárás tényállása idején alkalmazandó változata 52b. §‑ának szövege a következő:
            „Művek hozzáférhetővé tétele közkönyvtárakban, múzeumokban és archívumokban található elektronikus olvasóhelyeken
            Megengedett a közvetlenül vagy közvetve sem kereskedelmi vagy gazdasági célra irányuló, a nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtárak, múzeumok vagy archívumok állományába tartozó, nyilvánosságra hozott műveknek kizárólag az adott intézmény termeiben az e célra kijelölt elektronikus olvasóhelyeken kutatás vagy egyéni tanulmányok céljából történő hozzáférhetővé tétele, amennyiben ez nem ellentétes szerződéses rendelkezésekkel. Főszabály szerint a kijelölt elektronikus olvasóhelyeken nem tehető egyidejűleg hozzáférhetővé a mű annál több példányban, mint ahány példány az intézmény állományában található. A hozzáférhetővé tétel ellenében méltányos díjazást kell fizetni. A vonatkozó igényt kizárólag közös jogkezelő szervezet érvényesítheti.”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            10. A TU Darmstadt egy regionális, egyetemi könyvtárat működtet, amelyben olyan elektronikus olvasóhelyeket alakított ki, amelyek lehetővé teszik a könyvtár állományába tartozó művek megtekintését.
            11. E művek között 2009 januárja vagy februárja óta megtalálható volt az Ulmer – egy stuttgarti (Németország) székhelyű tudományos könyvkiadó – által kiadott Einführung in die neuere Geschichte  („Bevezetés az újabb kori történelembe”) című, W. Schulze által írt tankönyv (a továbbiakban: szóban forgó tankönyv) is.
            12. A TU Darmstadt nem fogadta el az Ulmer 2009. január 29‑i azon ajánlatát, amely felkínálta részére az általa kiadott azon könyvek elektronikus könyv formájában történő megvásárlásának és használatának lehetőségét, amelyeknek a szóban forgó tankönyv is részét képezi.
            13. A TU Darmstadt digitalizálta e tankönyvet annak a könyvtárában kialakított elektronikus olvasóhelyeken a felhasználók részére történő hozzáférhetővé tétele érdekében. Ezeken az olvasóhelyeken nem lehetett a műből egyidejűleg annál több példányt lehívni, mint ahány példány a könyvtár állományában rendelkezésre állt. Az említett olvasóhelyek használói a mű egészét vagy részét papírra nyomtathatták, vagy USB‑kulcsra menthették, és e formában magukkal vihették azt a könyvtárból.
            14. Az Ulmer a Landgericht Frankfurt am Mainhoz (területi bíróság, Frankfurt am Main) fordult, amely 2011. március 6‑i ítéletében megállapította, hogy a jogosultnak és az intézménynek előzetesen kellett volna megállapodást kötnie a mű digitális felhasználásáról ahhoz, hogy az UrhG 52b. §‑ának alkalmazása kizárható legyen. E bíróság továbbá elutasította az Ulmer arra irányuló kérelmét, hogy tiltsa meg a TU Darmstadtnak a szóban forgó tankönyv digitalizálását vagy digitalizáltatását. A Landgericht Frankfurt am Main ugyanakkor helyt adott az Ulmer arra irányuló kérelmének, hogy tiltsa meg a TU Darmstadt könyvtárának használói számára annak lehetővé tételét, hogy a könyvtár elektronikus olvasóhelyein e művet kinyomtassák és/vagy USB‑kulcson tárolják, és/vagy annak többszörözött példányait a könyvtárból magukkal vigyék.
            15. A TU Darmstadt által előterjesztett felülvizsgálati kérelem alapján eljáró Bundesgerichtshof (szövetségi bíróság) úgy véli, hogy az elsőként felmerülő kérdés az, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja értelmében vett „adásvételi vagy felhasználási feltételek alá esnek”‑e a művek és más védelem alatt álló teljesítmények olyankor, amikor a jogosult az e rendelkezés szerinti intézményeknek a mű felhasználására vonatkozó felhasználási szerződések megkötését ajánlja fel méltányos feltételek mellett, vagy e rendelkezést másként kell értelmezni, méghozzá úgy, hogy az csak azokra az esetekre vonatkozik, amikor az érintett jogosult és az érintett intézmény e kérdésben megállapodott.
            16. Az említett bíróság úgy véli, hogy e rendelkezés német nyelvű változatával ellentétben annak angol és francia nyelvű változata az előbb említett értelmezési lehetőségek közül az első értelmezést támasztja alá. Ezen értelmezés a 2001/29 irányelv általános rendszeréből és céljából is levezethető. Ha viszont kizárólag valamely megállapodás megkötése útján lehetne az említett rendelkezés alkalmazását kizárni, akkor az érintett intézmény elutasíthatná a jogosult méltányos ajánlatát a szóban forgó korlátozó szabály alkalmazhatósága érdekében, ami egyben azt jelentené, hogy e jogosult nem részesülhetne olyan megfelelő díjazásban, amelynek biztosítása viszont az irányelv egyik fő célja.
            17. Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság arra szeretne választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy jogot biztosítsanak az e rendelkezésben említett intézményeknek a gyűjteményeikben szereplő művek digitalizálására, amennyiben az ilyen többszörözés szükséges az említett terminálokon történő közvetítéshez vagy hozzáférhetővé tételhez. A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a tagállamoknak másodlagos hatáskörrel kellene rendelkezniük az irányelv 2. cikkében említett, többszörözési jogra vonatkozó ilyen kivétel megállapításához vagy e jog korlátozásához, hiszen ennek hiányában nem lenne biztosított az 5. cikk (3) bekezdése n) pontjának hatékony érvényesülése. E hatáskör mindenesetre az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének c) pontjából levezethető.
            18. Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapügy azt a kérdést veti fel, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja alapján a tagállamoknak joguk van‑e olyan korlátozó rendszert előírni, amely az e rendelkezésben említett intézmény használói számára lehetővé teszi a termináljain közvetített vagy hozzáférhetővé tett művek egészben vagy részben papírra történő nyomtatását vagy USB‑kulcsra való mentését.
            19. E tekintetben e bíróság először is úgy véli, hogy e nyomtatások, tárolások vagy letöltések, tekintettel arra, hogy valamely mű többszörözéséhez kötődnek, főszabály szerint nem tartoznak a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontjában említett korlátozás hatálya alá, ugyanakkor egy másik korlátozó szabály, nevezetesen az irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjában foglalt, ún. magáncélú másolatokra vonatkozó kivétel értelmében, a műveknek az érintett intézmény által történő nyilvánossághoz közvetítése vagy nyilvánosság számára történő hozzáférhetővé tétele meghosszabbításaként, megengedhetők.
            20. Ezt követően, a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontjában említett cél, amely abban áll, hogy lehetővé tegye a nyilvánossághoz közvetített vagy a nyilvánosság részére hozzáférhető tett szövegeknek az olyan intézmények, mint például valamely könyvtár termináljain keresztül kutatás vagy egyéni tanulmányok céljából történő hatékony felhasználását, e rendelkezés azon értelmezését erősíti, miszerint valamely műnek egy adott terminálról papírra történő kinyomtatása megengedett kellene legyen, miközben az USB‑kulcsra való lementése nem.
            21. Végül, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontjának ilyen értelmezése annak a biztosítását is lehetővé tenné, hogy az e rendelkezésben foglalt korlátozás hatálya tiszteletben tartsa az irányelv 5. cikkének (5) bekezdésében szereplő hármas feltételt. Ugyanis a mű USB‑kulcsra történő elmentésének lehetősége lényegesen jelentősebben sértené a szerzői jogokat, mint a mű papírra történő kinyomtatásának lehetősége.
            22. E körülményekre tekintettel a Bundesgerichtshof úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
            „1) A 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja értelmében vett adásvételi vagy felhasználási feltételek állnak‑e fenn akkor, ha a jogosult az említett rendelkezés szerinti intézményeknek a mű felhasználására vonatkozó felhasználási szerződések megkötését ajánlja fel méltányos feltételek mellett?
            2) Lehetővé teszi‑e a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja a tagállamok számára, hogy az intézményeknek jogot biztosítsanak a gyűjteményeikben szereplő művek digitalizálására, ha ez szükséges e művek terminálokon történő hozzáférhetővé tételéhez?
            3) Lehetnek‑e annyira tág hatályúak a tagállamok által a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja alapján szabályozott jogok, hogy a terminálok használói a terminálokon hozzáférhetővé tett műveket papírra nyomtathassák, vagy USB‑kulcsra menthessék?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            Az első kérdésről
            23. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdése n) pontjának értelmében vett „adásvételi vagy felhasználási feltételek” hatálya alá tartoznak‑e a művek olyan esetben, amikor a jogosult az e rendelkezésben említett valamely olyan intézménynek, mint például egy nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtár, ajánlatot tett e mű felhasználására vonatkozó szerződés méltányos feltételek melletti megkötésére.
            24. Az írásbeli észrevételt előterjesztett érintettek mindegyike, az Ulmer kivételével, e kérdésre nemleges válasz adását javasolja, és lényegében azt az értelmezést támogatja, amely szerint az „adásvételi vagy felhasználási feltételeknek” a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontjában szereplő fogalma úgy értendő, hogy a jogosultnak és az érintett intézménynek előzetesen felhasználási szerződést kell kötnie a műre vonatkozóan, amely meghatározza azt, hogy az intézmény milyen feltételek mellett használhatja fel azt.
            25. Az Ulmer arra hivatkozik, hogy önmagában az a tény, hogy a jogosult egy nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtár részére ajánlatot tesz felhasználási szerződés megkötésére, már amennyiben ezen ajánlat „méltányos”, elengedő ahhoz, hogy kizárt legyen a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdése n) pontjának alkalmazhatósága.
            26. E tekintetben először is a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdése n) pontjának különböző nyelvi változatainak – különösen az angol, a francia, a német és a spanyol változatnak, amelyek a „terms”, a „conditions”, a „Regelung”, illetve a „condiciones” kifejezéseket alkalmazzák – összehasonlításából az derül ki, hogy az uniós jogalkotó e rendelkezés szövegében a „feltételek”, illetve a „rendelkezések” fogalmát inkább úgy használja, mint valamely ténylegesen megkötött szerződés kikötéseire utaló kifejezést, semmint egyszerű szerződéses ajánlatokra utaló kifejezést.
            27. Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdése n) pontjából eredő korlátozás célja a kutatások és egyéni tanulmányok előmozdításához fűződő közérdek elősegítése az ismeretterjesztés révén, amely egyébként az olyan intézmények, mint a nyilvánosan hozzáférhető könyvtárak, egyik alapvető feladata.
            28. Márpedig az Ulmer által támogatott értelmezés azt jelentené, hogy a jogosult egyoldalú és alapvetően önkényes beavatkozása folytán az érintett intézményt megfosztanák e korlátozó szabály kedvezményétől, és így megakadályoznák abban, hogy elláthassa alapvető feladatát és elősegítse az említett közérdek megvalósulását.
            29. Egyébként, a 2001/29 irányelv (40) preambulumbekezdése kimondja, hogy olyan egyedi szerződések megkötését, illetve engedélyek megadását kell elősegíteni, amelyek kiegyensúlyozott módon részesítik előnyben ezeket az intézményeket, valamint a kultúra terjesztésére irányuló feladatuk megvalósulását.
            30. Így tehát, amint arra lényegében a főtanácsnoki indítvány 21. és 22. pontja is rámutatott, ezen irányelv (45) és (51) preambulumbekezdése, ideértve német nyelvű változataikat is, azt erősíti meg, hogy különösen a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésében felsorolt kivételek és korlátozások kontextusában a ténylegesen létrejött szerződéses viszonyokra, valamint a ténylegesen megkötött szerződéses megállapodásokra és azok végrehajtására utalnak, és nem az egyszerű szerződéses vagy felhasználási ajánlatokra.
            31. Egyébként, az Ulmer által javasolt értelmezés nehezen egyeztethető össze a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja által kitűzött céllal, amelynek lényege abban áll, hogy megfelelő egyensúlyt biztosítson egyrészt a jogosultak, másrészt a védelemben részesülő művek azon felhasználóinak jogai és érdekei között, akik azt a nyilvánossághoz szeretnék közvetíteni, magánszemélyek által végzett kutatás vagy általuk folytatott egyéni tanulmányok elősegítése céljából.
            32. Másfelől, ha önmagában az a tény, hogy felhasználási szerződés megkötésére tesznek ajánlatot, elegendő lenne a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja alkalmazásának kizárásához, az ilyen értelmezés nagy részben megfosztaná az e rendelkezésben foglalt korlátozást annak lényegétől, sőt, akár megfosztaná azt a tényleges érvényesüléstől, hiszen ha ezt az értelmezést fogadnánk el, akkor az említett korlátozás, amint azt az Ulmer is állította, csak azokra az egyre ritkábban előforduló művekre vonatkozna, amelyek elektronikus változata, különösen elektronikus könyv formájában, még nincs forgalomban a piacon.
            33. Végül, az az értelmezés sem zárható ki, miszerint itt tényleges megállapodás tárgyát képező szerződéses feltételekről van szó, szemben az Ulmer által arra való hivatkozással állítottaktól, hogy az 2001/29 irányelv 5. cikke (5) bekezdésében foglalt hármas feltételbe ütközik.
            34. E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontjában foglalt korlátozáshoz több olyan megkötés is társul, amely biztosítja, hogy még ha e rendelkezés alkalmazása kizárólag tényleges szerződéses feltételek kikötése esetén kizárt, e korlátozás akkor is csak olyan különleges esetekben alkalmazható, amelyek nem sérelmesek a mű rendes felhasználására, és nem sértik indokolatlanul a jogosult jogos érdekeit.
            35. Az előző megfontolásokra való tekintettel, az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdése n) pontjában szereplő „adásvételi vagy felhasználási feltételek” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az azt jelenti, hogy a jogosultnak, és az e rendelkezésben említett valamely olyan intézménynek, mint például egy nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtár, előzetesen felhasználási szerződést kell kötnie egymással az érintett műre vonatkozóan, amelyben részletesen meg kell határozni, hogy az intézmény milyen feltételek mellett használhatja fel a művet.
            A második kérdésről
            36. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdése n) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha valamely tagállam jogot biztosít az e rendelkezésben említett, nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtáraknak a gyűjteményeikbe tartozó művek digitalizálására, amennyiben e többszörözésre a műveknek a felhasználók részére ezen intézmények helyiségeiben e célra kijelölt terminálokon történő hozzáférhetővé tétele céljából van szükség.
            37. Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy nem vitatott, hogy valamely mű digitalizálása, tekintettel arra, hogy az lényegét tekintve a mű analóg formátumúról digitális formátumúvá történő átalakításából áll, annak többszörözésének minősül.
            38. Így felmerül a kérdés, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja lehetővé teszi‑e a tagállamoknak azt, hogy megadják e többszörözési jogot a nyilvánosan hozzáférhetővé könyvtáraknak, miközben ezen irányelv 2. cikke szerint a szerzők kizárólagos jogot élveznek műveik többszörözésének engedélyezése vagy megtiltása tekintetében.
            39. E tekintetben először is azt kell megállapítani, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének első mondata értelmében az e bekezdésben említett kivételek és korlátozások az ezen irányelv 2. és 3. cikkében foglalt jogokra vonatkoznak, ennélfogva kiterjednek a jogosultaknak mind a többszörözéssel, mind a nyilvánossághoz való közvetítéssel kapcsolatos kizárólagos jogára.
            40. Mindenesetre az említett irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja a művek e rendelkezés értelmében vett felhasználását azok „nyilvánossághoz közvetítésére vagy hozzáférhetővé tételére” korlátozza, tehát azokra a cselekményekre, amelyek a műveknek az ugyanezen irányelv 3. cikkében említett, nyilvánossághoz közvetítésével kapcsolatos kizárólagos jog körébe tartoznak.
            41. Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „(nyilvánossághoz) közvetítésről” lehessen beszélni, többek között elegendő, ha az említett műveket úgy bocsátják a közönség rendelkezésére, hogy annak tagjai ahhoz hozzá tudjanak férni e tekintetben, anélkül hogy meghatározó lenne, hogy éltek‑e, vagy sem e lehetőséggel (Svenson és társai ítélet, C‑466/12, EU:C:2014:76, 19. pont).
            42. Ebből következik, hogy az alapeljárásbeli ügyhöz hasonló körülmények esetén azt a tényt, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdése n) pontjának hatálya alá tartozó valamely olyan intézmény, mint például egy nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtár, a „közönség” – vagyis a helyiségeiben kialakított terminálokat használó magánszemélyek összessége – számára kutatás vagy egyéni tanulmányok céljából hozzáférést biztosít a gyűjteményébe tartozó valamely műhöz, ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdése értelmében vett „hozzáférhetővé tételnek”, és ennek következtében (nyilvánossághoz) „közvetítésnek” kell minősíteni (lásd ebben az értelemben: Svensson és társai ügyben hozott ítélet, EU:C:2014:76, 20. pont).
            43. A művek e nyilvánossághoz közvetítésének joga, amellyel a nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtárakhoz hasonló, a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontjában említett intézmények az e rendelkezésben meghatározott feltételek korlátai között rendelkeznek, lényegének java részétől, sőt, akár annak tényleges érvényesülésétől is megfosztottá válna, ha ezen intézmények nem rendelkeznének járulékos joggal az érintett művek digitalizálására.
            44. Az említett intézményeket megillető ezen jogot a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének c) pontja elismeri, amennyiben „egyes [helyesen: különös] többszörözési cselekmény[ek]ről” van szó.
            45. Ezt a különös jellegre vonatkozó feltételt úgy kell értelmezni, hogy az érintett intézmények főszabály szerint nem jogosultak gyűjteményük egészének digitalizálására.
            46. Viszont e feltétel főszabály szerint teljesül, ha a gyűjtemény részét képező egyes művek digitalizálására „az e célra kijelölt terminálokon a nyilvánossághoz közvetítéssel, illetve hozzáférhetővé tétellel, kutatás vagy egyéni tanulás [helyesen: tanulmányok] céljából történő felhasználás” érdekében kerül sor, amint azt a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontja előírja.
            47. Egyébként, e járulékos, digitalizálásra vonatkozó jog terjedelmét a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése c) pontjának az irányelv 5. cikke (5) bekezdésére figyelemmel történő értelmezésével kell meghatározni, mely utóbbi rendelkezés szerint ez a korlátozás kizárólag olyan különleges esetekben alkalmazható, amelyek nem sérelmesek a mű vagy más védelem alatt álló teljesítmény rendes felhasználására, és nem károsítják indokolatlanul a jogosult jogos érdekeit, mivel ez utóbbi rendelkezésnek nem az a célja, hogy kiterjessze az irányelv 5. cikke (2) bekezdésében szereplő kivételek és korlátozások alkalmazási körét (lásd ebben az értelemben: Infopaq International ítélet, C‑5/08, EU:C:2009:465, 58. pont; ACI Adam és társai ítélet, C‑435/12, EU:C:2014:254, 26. pont).
            48. A jelen ügyben megjegyzendő, hogy az alkalmazandó nemzeti szabályozás alapján az említett irányelv 5. cikke (5) bekezdésében előírt feltételeket kellőképpen figyelembe vették, hiszen először is az UrhG 52b. §‑ából az derül ki, hogy a műveknek a nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtárak általi digitalizálása nem jár olyan következménnyel, hogy a felhasználók számára az e célra kijelölt terminálokon keresztül hozzáférhetővé tett művek példányszáma meghaladná azt a példányszámot, amelyet e könyvtárak analóg formában beszereztek. Másodszor, bár a nemzeti jog e rendelkezése értelmében magához a mű digitalizálásához (önmagában) nem társul díjfizetési kötelezettség, a műnek az e célra kijelölt terminálokon keresztül, digitális formátumban való későbbi hozzáférhetővé tétele viszont megfelelő díjfizetési kötelezettséget keletkeztet.
            49. Az előbbi megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontját az irányelv 5. cikke (2) bekezdésének c) pontjával együttesen úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, ha valamely tagállam jogot biztosít az e rendelkezésekben említett, nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtáraknak a gyűjteményeikbe tartozó művek digitalizálására, amennyiben e többszörözésre a műveknek a felhasználók részére ezen intézmények helyiségeiben e célra kijelölt terminálokon történő hozzáférhetővé tétele céljából van szükség.
            A harmadik kérdésről
            50. Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha valamely tagállam jogot biztosít az e rendelkezésben említett, nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtáraknak a művek felhasználók részére, e célra kijelölt terminálokon keresztül történő olyan hozzáférhetővé tételére, amely lehetővé teszi azok papírra való nyomtatását vagy USB‑kulcson való tárolását.
            51. Miként az a jelen ítélet 40. és 42. pontjából kiderül, a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontjában foglalt korlátozás főszabály szerint csak egyes olyan közvetítési cselekményekre vonatkozik, amelyek általában a jogosultaknak az irányelv 3. cikkében említett kizárólagos joga körébe tartoznak, nevezetesen azokra, amelyekkel az érintett intézmények a magánszemélyek részére kutatás vagy egyéni tanulmányok céljából, a helyiségeikben e célra kijelölt terminálokon keresztül történő hozzáférhetővé tételt megvalósítják.
            52. Márpedig nem vitás, hogy az olyan cselekmények, mint például valamely mű papírra való nyomtatása vagy USB‑kulcson való tárolása, még ha azoknak a kijelölt termináloknak bizonyos funkciói révén válnak is lehetségessé, amelyeken keresztül e mű megtekinthető, nem a 2001/29 irányelv 3. cikke értelmében vett „közvetítési”, hanem az irányelv 2. cikke értelmében vett „többszörözési” cselekményeknek minősülnek.
            53. Ebben az esetben ugyanis a felhasználók részére az intézmény által e célra kijelölt terminálokon keresztül hozzáférhetővé tett mű digitális példányának egy újabb, analóg vagy digitális példánya (másolata) létrehozásáról van szó.
            54. E többszörözési cselekmények, szemben a művek digitalizálására irányuló bizonyos műveletekkel, a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése c) pontjának és 5. cikke (3) bekezdése n) pontjának együttesen értelmezett rendelkezéseiből levezethető járulékos jog alapján sem engedhetők meg, hiszen nem ahhoz szükségesek, hogy lehetővé tegyék e műveknek a felhasználók részére az e célra kijelölt terminálokon keresztül, az e rendelkezésekben meghatározott feltételek betartása mellett történő hozzáférhetővé tételét. Ezenfelül az említett cselekmények, tekintettel arra, hogy azokat nem a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontjában említett intézmények végzik, hanem az ezen intézmények helyiségeiben e célra kijelölt terminálok használói, e rendelkezés alapján nem megengedettek.
            55. Az ilyen analóg vagy digitális hordozóra történő többszörözési cselekmények viszont adott esetben megengedettek lehetnek a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) vagy b) pontjában foglalt kivételeket vagy korlátozásokat átültető nemzeti jogszabályok alapján, amennyiben az e rendelkezések által megkövetelt feltételek – különösen a jogosult méltányos díjazáshoz való jogával kapcsolatos feltétel – minden egyes konkrét esetben teljesülnek.
            56. Egyébiránt, az ilyen többszörözési cselekményeknek meg kell felelniük a 2001/29 irányelv 5. cikke (5) bekezdésében meghatározott feltételeknek. Következésképpen a többszörözött szövegek terjedelme többek között nem károsíthatja indokolatlanul a szerző jogos érdekeit.
            57. Az előbbi megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a válasz kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontját úgy kell értelmezni, hogy az nem terjed ki az olyan cselekményekre, mint a műveknek az e rendelkezésben említett, nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtárakban e célra kijelölt terminálokon keresztül a felhasználók általi papírra történő kinyomtatása vagy USB‑kulcson való tárolása. Az ilyen többszörözési cselekmények viszont adott esetben megengedettek lehetnek a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) vagy b) pontjában foglalt kivételeket vagy korlátozásokat átültető nemzeti jogszabályok alapján, amennyiben az e rendelkezések által megkövetelt feltételek minden egyes konkrét esetben teljesülnek.
            A költségekről
            58. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
            1) Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikke (3) bekezdése n) pontjában szereplő „adásvételi vagy felhasználási feltételek” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az azt jelenti, hogy a jogosultnak és az e rendelkezésben említett valamely olyan intézménynek, mint például egy nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtár, előzetesen felhasználási szerződést kell kötnie egymással az érintett műre vonatkozóan, amelyben részletesen meg kell határozni, hogy az intézmény milyen feltételek mellett használhatja fel a művet.
            2) A 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontját, az irányelv 5. cikke (2) bekezdésének c) pontjával együttesen úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, ha valamely tagállam jogot biztosít az e rendelkezésekben említett, nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtáraknak a gyűjteményeikbe tartozó művek digitalizálására, amennyiben e többszörözésre a műveknek a felhasználók részére ezen intézmények helyiségeiben e célra kijelölt terminálokon történő hozzáférhetővé tétele céljából van szükség.
            3) A 2001/29 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének n) pontját úgy kell értelmezni, hogy az nem terjed ki az olyan cselekményekre, mint a műveknek az e rendelkezésben említett, nyilvánosság számára hozzáférhető könyvtárakban e célra kijelölt terminálokon keresztül a felhasználók általi papírra történő kinyomtatása vagy USB kulcson való tárolása. Az ilyen többszörözési cselekmények viszont adott esetben megengedettek lehetnek a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) vagy b) pontjában foglalt kivételeket vagy korlátozásokat átültető nemzeti jogszabályok alapján, amennyiben az e rendelkezések által megkövetelt feltételek minden egyes konkrét esetben teljesülnek.


A Bíróság (hatodik tanács) július 16.-i ítélete: 1998. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Tagállami kötelezettségszegés. # C-339/97. sz. ügy


title: A Törvényszék (fellebbezési tanács) 2013. július 9-i ítélete. # Oscar Orlando Arango Jaramillo és társai kontra Európai Beruházási Bank (EBB). # Fellebbezés - Közszolgálat - Az EBB személyi állománya - A Törvényszék ítéletének felülvizsgálata - Az első fokon benyújtott kereset mint elfogadhatatlan elutasítása - Nyugdíjak - A nyugdíjjárulék emelése - Keresetindítási határidő - Ésszerű határidő. # T-234/11 P-RENV-RX. sz. ügy

text:
         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (fellebbezési tanács)
      2013. július 9. (
            *1
         )
      „Fellebbezés — Közszolgálat — Az EBB személyi állománya — A Törvényszék ítéletének felülvizsgálata — Az első fokon benyújtott kereset mint elfogadhatatlan elutasítása — Nyugdíjak — A nyugdíjjárulék emelése — Keresetindítási határidő — Ésszerű határidő”
      A T-234/11. P-RENV-RX. sz. ügyben,

         Oscar Orlando Arango Jaramillo (az Európai Beruházási Bank alkalmazottja, lakóhelye: Luxembourg [Luxemburg]) és az Európai Beruházási Bank további 34 alkalmazottja, akiknek neve a mellékletben szerepel (képviselik őket: B. Cortese és C. Cortese ügyvédek)
      fellebbezőknek
      az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (első tanács) F-34/10. sz., Arango Jaramillo és társai kontra EBB ügyben 2011. február 4-én hozott végzése (az EBHT-ban még nem tették közzé) ellen benyújtott, annak hatályon kívül helyezése iránti fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      az Európai Beruházási Bank (EBB) (képviselik: C. Gómez de la Cruz és T. Gilliams, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: P.-E. Partsch ügyvéd)
      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A TÖRVÉNYSZÉK (fellebbezési tanács),
      tagjai: M. Jaeger elnök, I. Pelikánová (előadó) és A. Dittrich bírák,
      hivatalvezető: E. Coulon,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               A jelen eljárás a Bíróság (negyedik tanács) C-334/12. RX-II. sz., Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben 2013. február 28-án hozott ítéletének következménye, amelyben a Bíróság, annak megállapítását követően, hogy a Törvényszék (fellebbezési tanács) T-234/11. P. sz., Arango Jaramillo és társai kontra EBB ügyben 2012. június 19-én hozott ítélete (a továbbiakban: felülvizsgált ítélet) – amely az Európai Unió Közszolgálati Törvényszékének (első tanács) F-34/10. sz., Arango Jaramillo és társai kontra EBB ügyben 2011. február 4-én hozott végzésével (az EBHT-ban még nem tették közé, a továbbiakban: megtámadott végzés) szemben benyújtott fellebbezésre vonatkozott – sértette az uniós jog koherenciáját, hatályon kívül helyezte a felülvizsgált ítéletet, és az ügyet visszautalta az Törvényszék elé.

         A jogvita alapját képező tényállás

               2

               A fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzés 2–4. pontjából kitűnik, hogy Oscar Orlando Arango Jaramillo és a többi 34 felperes, akiknek neve a mellékletben szerepel, az Európai Beruházási Bank (EBB) alkalmazottai. 2007. január 1-je óta az EBB alkalmazottainak illetményelszámolását nem a hagyományos módon, papíron adják ki, hanem elektronikus formában. Azóta ezen illetményelszámolásokat minden hónapban bevezetik az EBB Peoplesoft elektronikus rendszerébe, aminek köszönhetően minden alkalmazott megtekintheti őket a hivatali számítógépén.

               3

               2010. február 13-án, szombaton a 2010 februári illetményelszámolásokat bevezették a „Peoplesoft” elektronikus rendszerbe. Ezen elszámolásokból egyértelműen kitűnt, hogy a 2010 januári elszámolásokhoz képest a nyugdíjjárulék mértéke emelkedett, amely emelkedés az EBB által az alkalmazottai nyugdíjrendszerének reformja keretében hozott határozatok eredménye volt.

         Az elsőfokú eljárás és a megtámadott végzés

               4

               2010. május 26-án a felperesek keresetet indítottak a Közszolgálati Törvényszéken, amelyet az F-34/10. számon vettek nyilvántartásba, és amely egyrészt az EBB-nek a nyugdíjjárulékaikat emelő határozatait kifejezésre juttató 2010. februári illetményelszámolásaik megsemmisítésére, másrészt az EBB nem vagyoni kártérítésként jelképes 1 euró megfizetésére való kötelezésére irányult.

               5

               A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához benyújtott külön beadványában az EBB a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzatának 78. cikke alapján elfogadhatatlansági kifogást emelt, és azt kérte a Közszolgálati Törvényszéktől, hogy az ügy érdemének vizsgálata nélkül határozzon a kereset elfogadhatatlanságáról.

               6

               A felperesek az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételeikben többek között azt hozták fel, hogy az ügy sajátos körülményeire, különösen pedig az EBB alkalmazottaira irányadó keresetindítási határidőt meghatározó kifejezett rendelkezés hiányára tekintettel az általános jog szerinti, három hónapos és tíz napos keresetindítási határidő szigorú alkalmazása azzal a joghatással járna, hogy sérülne a hatékony jogorvoslathoz való joguk (a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzés 18. pontja).

               7

               A fenti 1. pontban hivatkozott, a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzatának 78. cikke alapján elfogadott megtámadott végzésben a Közszolgálati Törvényszék a szóbeli szakasz megnyitása és az elfogadhatatlansági kifogásnak az ügy érdemével együtt való tárgyalása nélkül elutasította a keresetet mint elkésettség miatt elfogadhatatlant.

         A Törvényszék előtti fellebbezés

               8

               A Törvényszék Hivatalához 2011. április 28-án benyújtott beadványukban a felperesek az Európai Unió Bírósága alapokmánya I. mellékletének 9. cikke alapján a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzés ellen fellebbezést terjesztettek elő, amelyet T-234/11. P. ügyszámon vettek nyilvántartásba.

               9

               E fellebbezés keretében a felperesek azt kérték a Törvényszéktől, hogy helyezze hatályon kívül az említett végzést, utasítsa el az EBB által az F-34/10. sz. ügyben emelt elfogadhatatlansági kifogást, és utalja vissza az ügyet a Közszolgálati Törvényszék elé az ügy érdeméről való határozathozatal végett.

               10

               A Törvényszék, miután megállapította, hogy az írásbeli szakasz befejezéséről szóló értesítés kézbesítésétől számított egy hónapon belül egyik fél sem terjesztett elő tárgyalás tartása iránti kérelmet, a jogvita tárgyában szóbeli szakasz nélkül határozott.

               11

               Fellebbezésük alátámasztására a felperesek három jogalapra hivatkoztak, az elsőre elsődlegesen, a másik kettőre másodlagosan. Az első jogalap az első fokon indított kereset benyújtására nyitva álló „ésszerű határidő” fogalmának értelmezésére vonatkozó téves jogalkalmazáson, és különösen az arányosság elvének megsértésén, valamint a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértésén alapult. A második jogalap az alkalmazandó eljárási szabályok, nevezetesen az előre nem látható körülményekre irányadó szabályok értelmezésére vonatkozó téves jogalkalmazáson alapult. A harmadik jogalap a Közszolgálati Törvényszék elé az előre nem látható körülmény fennállásának bizonyítása érdekében terjesztett bizonyítékok elferdítésén, valamint az elsőfokú eljárásbeli bizonyításfelvételre és pervezető intézkedésekre vonatkozó szabályok megsértésén alapult.

               12

               A fenti 1. pontban hivatkozott felülvizsgált ítéletben a Törvényszék elutasította a fellebbezést azzal az indokkal, hogy a felperesek által felhozott említett jogalapok részben elfogadhatatlanok, részben megalapozatlanok voltak.

               13

               Az elsődlegesen felhozott első fellebbezési jogalap elutasítása indokaként a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Közszolgálati Törvényszék a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzésben helytállóan alkalmazta a felperesek helyzetére azt a szabályt, amely szerint az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 91. cikkének (3) bekezdésében szereplő keresetindítási határidő analógiájára főszabály szerint a három hónapos határidőt kell ésszerűnek tekinteni az EBB egyik alkalmazottja által az EBB neki sérelmet okozó aktusának megsemmisítése iránti kereset benyújtása tekintetében (a fenti 1. pontban hivatkozott felülvizsgált ítélet 27. pontja). Ezenfelül a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az EBB alkalmazottait ebből eredően terhelő, a keresetük meghatározott időn belül való benyújtására vonatkozó kötelezettség nem tekinthető a hatékony jogorvoslathoz való jogukat vagy az arányosság elvét sértőnek (a fenti 1. pontban hivatkozott felülvizsgált ítélet 41. pontja).

         A Bíróság által végzett felülvizsgálat

               14

               Az első főtanácsnok javaslata alapján a Bíróság (az eljárási szabályzata e javaslat megtételekor hatályos változatának 123b. cikke alapján létrejött különtanács) a C-334/12. RX. sz., Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben 2012. július 12-én hozott határozatában megállapította, hogy felül kell vizsgálni a szóban forgó ítéletet. E határozat értelmében a felülvizsgálatnak arra kellett vonatkoznia, hogy egyrészt a fenti 1. pontban hivatkozott felülvizsgált ítélet sérti-e az uniós jog egységességét vagy koherenciáját annak következtében, hogy a Törvényszék mint fellebbviteli bíróság azzal összefüggésben, hogy az EBB alkalmazottai az EBB nekik sérelmet okozó aktusának megsemmisítése iránti keresetet indítottak, az „ésszerű határidő” fogalmát olyan határidőként értelmezte, amelynek túllépése a kereset elkésettségét, és így elfogadhatatlanságát eredményezi anélkül, hogy az uniós bíróságnak figyelembe kellene vennie az adott ügy sajátos körülményeit, másrészt az „ésszerű határidő” fogalmának ezen értelmezése nem sérti-e az Európai Unió Alapjogi Chartája (HL 2010. C 83., 389. o.) 47. cikkében szereplő hatékony bírói jogorvoslathoz való jogot.

               15

               A fenti 1. pontban hivatkozott Arango Jaramillo kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott ítéletében a Bíróság hatályon kívül helyezte a fenti 1. pontban hivatkozott felülvizsgált ítéletet, miután úgy ítélte meg, hogy az sérti az uniós jog koherenciáját amiatt, hogy a Törvényszék mint fellebbviteli bíróság azzal összefüggésben, hogy az EBB alkalmazottai az EBB nekik sérelmet okozó aktusának megsemmisítése iránti keresetet indítottak, az „ésszerű határidő” fogalmát három hónapos, olyan határidőként értelmezte, amelynek túllépése automatikusan a kereset elkésettségét, és így elfogadhatatlanságát eredményezi anélkül, hogy az uniós bíróságnak figyelembe kellene vennie az adott ügy körülményeit.

               16

               Mindazonáltal a Bíróság úgy ítélte meg, hogy nincs abban a helyzetben, hogy az alapokmány 62b. cikke alapján maga döntsön jogerősen a jogvitában, mivel úgy tekintette, hogy a felperesek által indított kereset elfogadhatósága kérdésének jogerős eldöntése, és különösen annak eldöntése, hogy e keresetet a hatékony jogorvoslathoz való joggal összhangban lévő ítélkezési gyakorlat értelmében vett ésszerű határidőn belül terjesztették-e elő, nem vezethető le a fenti 1. pontban hivatkozott felülvizsgált ítélet alapját képező ténybeli megállapításokból. Következésképpen a Bíróság, bár határozott a felülvizsgálati eljárásban felmerült költségekről, visszautalta az ügyet a Törvényszék elé annak értékelése érdekében, hogy az ügy sajátos körülményeinek összességére tekintettel ésszerű volt-e az a határidő, amelyen belül a felperesek megindították keresetüket a Közszolgálati Törvényszék előtt.

         A felülvizsgálatot követően visszautalt ügyről

         Eljárás

               17

               A Törvényszék eljárási szabályzata 121a. cikkének megfelelően a fenti 1. pontban hivatkozott, Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott ítéletnek az a joghatása, hogy a jelen ügyben újból megindítja az eljárást a Törvényszéknél.

               18

               2013. március 1-jei levelében a Törvényszék Hivatala az eljárási szabályzat 121c. cikke 1. §-ának megfelelően felhívta a feleket, hogy az 1. pontban hivatkozott, Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott ítélet kézbesítésétől számított egy hónapon nyújtsák be írásbeli észrevételeiket az ítéletből a jogvita megoldására nézve levonandó következtetésekről.

               19

               2013. március 22-én és április 16-án az EBB, illetve a felperesek benyújtották észrevételeiket a Törvényszék Hivatalához.

               20

               Az EBB észrevételeiben azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        elsődlegesen utalja vissza az ügyet a Közszolgálati Törvényszékhez;

                        —

                        másodlagosan utasítsa el a fellebbezést, miután megerősítette, hogy a felperesek által a Közszolgálati Törvényszéken indított kereset elkésettsége miatt elfogadhatatlan, amely indok abból vezethető le, hogy ezt a keresetet az ügy sajátos körülményeinek összességére tekintettel nem ésszerű időn belül nyújtották be, továbbá kötelezze a felpereseket a fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.

               21

               A felperesek észrevételeikben azt kérik, hogy a Törvényszék:

                        —

                        adjon helyt az első fellebbezési jogalapnak, és ennek következményeként helyezze hatályon kívül a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzést azzal az indokkal, hogy a Közszolgálati Törvényszéken indított keresetüket az ügy sajátos körülményeinek összességére tekintettel ésszerű időn belül nyújtották be;

                        —

                        utalja vissza az ügyet a Közszolgálati Törvényszék elé a kereset érdeméről, valamint az elsőfokú eljárás költségeiről való határozathozatal céljából;

                        —

                        kötelezze az EBB-t a fellebbezési eljárás költségének viselésére.

         A jogkérdésről

               22

               A fenti 1. pontban hivatkozott, Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott ítéletnek az a joghatása, hogy a fenti 8. pontban említett fellebbezést illetően újból megindul az eljárás a Törvényszéknél, amelynek újból meg kell vizsgálnia a felperesek által a fellebbezés alátámasztására felhozott, a fenti 11. pontban felidézett három jogalapot, továbbá le kell vonnia az említett ítéletből a jogvita megoldására nézve kötelezően fakadó következtetéseket.

         Az első fokon indított kereset benyújtására nyitva álló „ésszerű határidő” fogalmának értelmezésére vonatkozó téves jogalkalmazásra, és különösen az arányosság elvének megsértésére, valamint a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértésére alapított első jogalapról.

               23

               A jelen jogalap lényegében két részre oszlik. Az első rész az első fokon indított kereset benyújtására nyitva álló „ésszerű határidő” fogalmának értelmezésére vonatkozó téves jogalkalmazáson alapul. A második rész az arányosság elve, valamint a hatékony bírói jogorvoslathoz való jog megsértésén alapul.

               24

               Az első jogalap első részének keretében a felperesek azt kifogásolják, hogy a Közszolgálati Törvényszék a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzésben tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította a keresetüket mint elfogadhatatlant, lényegében arra alapítva ezt az indokot, hogy a három hónapos, tíz napos és néhány másodperces határidő, amely alatt első fokon benyújtották a keresetet a Közszolgálati Törvényszék Hivatalához, nem volt ésszerű. Ezzel a Közszolgálati Törvényszék az EBB alkalmazottaira irányadó keresetindítási határidőre vonatkozó ítélkezési gyakorlatot (a Törvényszék T-7/98., T-208/98. és T-109/99. sz., De Nicola kontra EBB egyesített ügyekben 2001. február 23-án hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2001., I-A-49. o. és II-185. o.] 99. pontja, és a T-192/99. sz., Dunnett és társai kontra EBB ügyben 2001. március 6-án hozott ítélet [EBHT 2001., II-813. o.] 53. és 58. pontja) a tartalmával nem összeegyeztethető módon értelmezte, mivel az ésszerű határidő elvét, amely jellege szerint rugalmas, és lehetővé teszi a szóban forgó érdekek egymásra tekintettel történő konkrét mérlegelését, gyakorlatilag mellőzte, és helyette egy pontosan meghatározott, szigorúan és általánosan alkalmazandó, három hónapos határidőt tekintett irányadónak. Ezenfelül a Közszolgálati Törvényszék nem vett figyelembe olyan elé terjesztett dokumentumokat és tanúvallomásokat, amelyek bizonyítják, hogy egyrészt a küldés kiindulópontját képező szervertől eltérő szerverre csatlakozó más címzettek elektronikus üzenetben három hónapon és tíz napon belül megkapták az első fokon benyújtott keresetlevél hiteles másolatát, másrészt az első fokon benyújtott keresetlevél elküldésének estéjén áramszünet következett be a felperesek ügyvédeinek hivatali helyiségeiben, amely éjfél előtt valamivel több mint tíz perccel ért véget, így késleltette a keresetlevél elküldését. A Közszolgálati Törvényszék a konkrét ügy sajátos körülményeit sem vette figyelembe, többek között azt a tényt, hogy az EBB vétkesen nem tett eleget a pontos és megbízható keresetindítási határidő meghatározásával kapcsolatos szabályozási feladatának, továbbá a 2010. februári illetményelszámolások formáját öltő megtámadott határozatokat olyan szabályozás alapján fogadta el, amely még nem volt közzétéve akkor, és még a kereset megindításának napján sem.

               25

               Az első jogalap második részének keretében a felperesek azt állítják, hogy a Közszolgálati Törvényszék a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzésben megsértette a hatékony bírói jogvédelemhez való jogukat és az arányosság elvét, amely utóbbinak pedig át kellene hatnia a rendelkezések és jogelvek alkalmazását, mivel azok korlátozzák a bírósághoz fordulás jogát. Az ésszerű keresetindítási határidő tiszteletben tartása elvének rugalmas és a felperesekre számára kedvező alkalmazásán alapuló korábbi ítélkezési gyakorlattól eltávolodva a Közszolgálati Törvényszék azon alapvető követelménnyel ellentétesen járt el, hogy egymásra tekintettel megfelelően mérlegelni kell a jogalanyok hatékony bírói jogvédelemhez való jogát és a jogbiztonság követelményét. Az e követelménynek való megfelelés elmaradása egyértelműen kitűnik a jelen ügynek a fenti 24. pontban ismertetett sajátos körülményeiből. E sajátos körülményekre tekintettel a normaszövegben nem szereplő, illetve egyértelmű és állandó ítélkezési gyakorlatból sem következő, három hónapban pontosan meghatározott határidő szigorú és általános alkalmazása a felpereseknek az Alapjogi Charta 47. cikkében garantált bírósághoz forduláshoz való jogának túlzott korlátozását jelenti. Ezenfelül aránytalan is az ésszerű határidő tiszteletben tartására vonatkozó elvvel elérni kívánt célhoz, vagyis az EBB jogi aktusai stabilitásának biztosításához képest.

               26

               Az EBB vitatja a felperesek által felhozott érveket, és lényegében azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék utasítsa el az első jogalapot mindkét részében mint elfogadhatatlant, de mindenesetre mint megalapozatlant. Szerinte a felperesek az első jogalap keretében azt szeretnék elérni, hogy a fellebbviteli bíróság felülvizsgálja a Közszolgálati Törvényszék által a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzésben tett ténybeli megállapításokat, ami azonban nem tartozik az említett bíróság hatáskörébe. Mindenesetre az első jogalap nem megalapozott. Ugyanis az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EBB alkalmazottja általi keresetindításra vonatkozó ésszerű határidő pontosan meghatározott, három hónapból és a távolságra tekintettel járó tíznapos átalány-határidőből áll, amely analógia útján a személyzeti szabályzat jogorvoslatokra vonatkozó rendelkezéseiből vezethető le. Ezenkívül az Emberi Jogok Európai Bírósága és az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a keresetindítási határidőt előíró szabályok összeegyeztethetők mind az arányosság elvével, mind a hatékony jogorvoslathoz való joggal.

               27

               Arra vonatkozóan, hogy az EBB vitatja az első jogalap mindkét részének elfogadhatóságát, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag az első fokon eljáró bíróság rendelkezik hatáskörrel arra, hogy egyrészt megállapítsa a tényeket, kivéve ha megállapításainak anyagi pontatlansága a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered, másrészt értékelje azokat. Ha az első fokon eljáró bíróság megállapította vagy értékelte a tényeket, a fellebbezési eljárásban eljáró bíróságnak arra van hatásköre, hogy felülvizsgálja a tények jogi minősítését, valamint az első fokon eljáró bíróság által az abból levont jogi következtetéseket (lásd ebben az értelemben a Bíróság C-551/03. sz., General Motors kontra Bizottság ügyben 2006. április 6-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-3173. o.] 51. pontját; a C-167/04. P. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-8935. o.] 106. pontját, valamint a Törvényszék T-266/08. P. sz., Kerstens kontra Bizottság ügyben 2010. július 2-án hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 37. pontját).

               28

               Első jogalapjuk keretében a felperesek nem a Közszolgálati Törvényszék által a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzésben tett, az első fokon indított kereset benyújtásának határidejére vonatkozó ténybeli megállapításokat vitatják, hanem a Közszolgálati Törvényszék által azokból levont következtetést, nevezetesen azt, hogy az említett határidőt nem lehet „ésszerűnek” minősíteni. Márpedig az a kérdés, hogy a Közszolgálati Törvényszék megalapozottan állapíthatta-e meg az ügy tényállása alapján, hogy a felperesek nem ésszerű határidőn belül indították meg keresetüket, jogkérdés, amely a fellebbviteli bíróság felülvizsgálati hatáskörébe tartozik.

               29

               Következésképpen az EBB által az első jogalappal szemben felhozott elfogadhatatlansági kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.

               30

               Az első jogalapnak a kereset első fokon való megindítására vonatkozó „ésszerű határidő” értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított első része érdemi vizsgálata keretében meg kell állapítani, hogy sem az EUM-Szerződés, sem az EBB-nek az igazgatási bizottsága által az EBB eljárási szabályzata 29. cikke alapján elfogadott személyzeti szabályzata nem tartalmaz utalást az EBB és az alkalmazottai közötti jogvitákra alkalmazandó keresetindítási határidőre vonatkozóan. Mindazonáltal egyrészt a hatékony jogorvoslathoz való jognak, amely az uniós jog általános elve, és megköveteli, hogy a jogalanynak elegendő idő álljon rendelkezésére a neki sérelmet okozó aktus jogszerűségének értékelésére és adott esetben a keresetlevele elkészítésére, másrészt a jogbiztonság követelményének összeegyeztetése, amely utóbbi szerint bizonyos idő elteltével az uniós szervek által elfogadott aktusok jogerőssé válnak, szükségessé teszi, hogy az említett jogvitákat ésszerű határidőn belül terjesszék az uniós bíróság elé (lásd a fenti 24. pontban hivatkozott De Nicola kontra EBB ügyben hozott ítélet 97–99. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; a fenti 24. pontban hivatkozott Dunnett és társai kontra EBB ügyben hozott ítélet 51–53. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a Törvényszék elnöke T-275/02. R. sz., D kontra EBB ügyben 2002. december 6-án hozott végzés [EBHT-KSZ 2002., I-A-259. o. és II-1295. o] 31. és 32. pontját).

               31

               Az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a határidő „ésszerű” jellegét, akár közigazgatási vagy bírósági eljárás időtartamáról, akár határidővel kapcsolatos olyan kérdésről van szó, amely – mint a jelen ügyben is – közvetlen hatással van a kereset elfogadhatóságára, mindig az adott ügy összes körülményére, és különösen a jogvitának az érintett szempontjából fennálló tétjére, az ügy összetettségére és a jogvitában részt vevő felek viselkedésére tekintettel kell értékelni (lásd a fenti 1. pontban hivatkozott, Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott ítélet 28–37. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ebből általában az következik, hogy az ésszerű határidő fogalma nem értelmezhető sajátos jogvesztő határidőként, valamint különösen az, hogy a személyzeti szabályzat 91. cikkének (3) bekezdésében szereplő három hónapos határidő analógia útján nem alkalmazható jogvesztő határidőként az EBB alkalmazottaira, amikor azok megsemmisítés iránti keresetet nyújtanak be az EBB-től származó és nekik sérelmet okozó aktussal szemben (lásd a fenti 1. pontban hivatkozott, Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott ítélet 39. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               32

               Következésképpen önmagában az a tény, hogy az EBB egyik alkalmazottja három hónapos és tíz napos határidőn túl indított megsemmisítés iránti keresetet az EBB számára sérelmet okozó aktusa ellen, nem elegendő annak megállapításához, hogy e kereset elkésett, mivel az uniós bíróságnak mindenképpen az adott ügy összes sajátos körülményére tekintettel kell vizsgálnia a határidő ésszerű jellegét.

               33

               Önmagában az a tény, hogy a Törvényszék a fenti 24. pontban hivatkozott De Nicola kontra EBB ügyben hozott ítélet 118–120. pontjában, és Dunnett és társai kontra EBB ügyben hozott ítélet 57. és 58. pontjában úgy tekintette, hogy a három hónapot és tíz napot nem meghaladó határidők ésszerűek voltak, nem jelenti, hogy az ennél hosszabb határidők nem lettek volna „ésszerűnek” minősíthetők a szóban forgó ügyek sajátos körülményeire tekintettel, mivel az uniós bíróság az elé terjesztett konkrét ügyekről való döntésre szorítkozott, és nem vizsgálta azt a kérdést, hogy hosszabb határidőket lehetett-e volna még ésszerűnek tekinteni. Az ellenkező megközelítésben annak alapján, hogy a Törvényszék elnöke a fenti 30. pontban hivatkozott D kontra EBB ügyben hozott végzés 38–40. pontjában az ügy körülményeire tekintettel úgy ítélte meg, hogy az öt hónapos határidő nem ésszerű, nem lehet arra a megállapításra jutni, hogy a rövidebb, azonban három hónapot és tíz napot meghaladó határidőt nem lehetett volna „ésszerűnek” minősíteni, vagy még kevésbé arra, hogy más körülmények között az ilyen határidőt nem lehetett volna ésszerűnek tekinteni.

               34

               A jelen ügyben a Közszolgálati Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az első fokon indított keresetet nem ésszerű határidőn belül nyújtották be, ezért elkésettként el kell utasítani mint elfogadhatatlant kizárólag amiatt, hogy néhány másodperccel vagy tizedmásodperccel a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata 100. cikkének 3. §-a szerinti, a távolságra tekintettel járó tíznapos átalány-határidővel meghosszabbított három hónapos határidőt követően nyújtották be, amely analógia útján megfeleltethető a személyzeti szabályzat 91. cikkének (3) bekezdése szerinti keresetindítási határidőnek. Így a Közszolgálati Törvényszék a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzésben tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy az EBB alkalmazottai által az EBB nekik sérelmet okozó aktusaival szemben indított keresetekre vonatkozóan három hónapos és tíz napos határidőként értelmezte az „ésszerű határidő” fogalmát, amelynek túllépése automatikusan a kereset elkésettségét, és így elfogadhatatlanságát eredményezi, anélkül hogy – amint arra jogi norma kötelezi – figyelembe vette volna a konkrét ügy körülményeit, különösen pedig a jogvitának a felperesek szempontjából fennálló tétjét, az ügy összetettségét, valamint az EBB, illetve a felperesek viselkedését (lásd ebben az értelemben, analógia útján a fenti 1. pontban hivatkozott, Arango Jaramillo és társai kontra EBB (felülvizsgálat) ügyben hozott ítélet 22., 27., 28., 46. és 54. pontját).

               35

               Helyt kell tehát adni az első jogalap arra alapított első részének, hogy a Közszolgálati Törvényszék a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzésben tévesen alkalmazta a jogot a kereset első fokon való benyújtására vonatkozó „ésszerű határidő” fogalmának értelmezésével kapcsolatban.

               36

               Ebből következően, anélkül hogy dönteni kellene az első jogalap második részéről, valamint a második és a harmadik jogalapról, helyt kell adni a fellebbezési kérelemnek, és a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzést hatályon kívül kell helyezni.

         Az ügynek a Közszolgálati Törvényszék elé való visszautalásáról

               37

               A Bíróság Alapokmánya I. melléklete 13. cikke (1) bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, a Törvényszék a Közszolgálati Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi, és a jogvitát érdemben maga dönti el. Amennyiben a per állása az érdemi döntést nem teszi lehetővé, a Törvényszék az ügyet határozathozatalra visszautalja a Közszolgálati Törvényszékhez.

               38

               A Közszolgálati Törvényszék a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott végzésben nem végezte el teljes körűen a jogilag a keresetindítás idejének ésszerű jellegéről és így a kereset elfogadhatóságáról való döntéshez előírt értékeléseket. Ugyanebből az okból a felperesek által benyújtott kereset elfogadhatóságára vonatkozó kérdés végleges megválaszolása nem következik a fenti 1. pontban hivatkozott megtámadott ítélet alapját képező ténybeli értékelésekből. E körülmények között a jelen jogvita állása nem teszi lehetővé annak eldöntését. Az ügyet tehát vissza kell utalni a Közszolgálati Törvényszék elé a keresetről való újbóli határozathozatal céljából.

         A költségekről

               39

               Mivel az ügyet a Törvényszék visszautalja a Közszolgálati Törvényszékhez, a jelen fellebbezési eljárás költségeiről jelenleg nem kell határozni.

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (fellebbezési tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Törvényszék az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (első tanács) F-34/10. sz., Arango Jaramillo és társai kontra EBB ügyben 2011. február 4-én hozott végzését hatályon kívül helyezi.

                           2)

                           A Törvényszék az ügyet visszautalja a Közszolgálati Törvényszék elé.

                           3)

                           A Törvényszék a költségekről jelenleg nem határoz.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2013. július 9-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            Melléklet

         María Esther Badiola (lakóhelye: Luxembourg [Luxemburg],

         Marcella Bellucci (lakóhelye: Luxembourg),

         Stefan Bidiuc (lakóhelye: Grevenmacher [Luxemburg]),

         Raffaella Calvi (lakóhelye: Schuttrange [Luxemburg]),

         Maria José Cerrato (lakóhelye: Luxembourg),

         Sara Confortola (lakóhelye: Verona [Olaszország]),

         Carlos D’Anglade (lakóhelye: Luxembourg),

         Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires (lakóhelye: Luxembourg),

         Andrew Davie (lakóhelye: Medernach [Luxemburg]),

         Marta De Sousa e Costa Correia (lakóhelye: Itzig [Luxemburg]),

         Nausica Di Rienzo (lakóhelye: Luxembourg),

         José Manuel Fernandez Riveiro (lakóhelye: Sandweiler [Luxemburg]),

         Eric Gällstad (lakóhelye: Rameldange [Luxemburg]),

         Andres Gavira Etzel (lakóhelye: Luxembourg),

         Igor Greindl (lakóhelye: Luxembourg),

         José Doramas Jorge Calderón (lakóhelye: Luxembourg),

         Monica Lledó Moreno (lakóhelye: Sandweiler),

         Antonio Lorenzo Ucha (lakóhelye: Luxembourg),

         Juan Antonio Magaña-Campos (lakóhelye: Luxembourg),

         Petia Manolova (lakóhelye: Bereldange [Luxemburg]),

         Ferran Minguella Minguella (lakóhelye: Gonderange [Luxemburg]),

         Barbara Mulder-Bahovec (lakóhelye: Luxembourg),

         Papp István (lakóhelye: Luxembourg),

         Stephen Richards (lakóhelye: Blaschette [Luxemburg]),

         Lourdes Rodriguez Castellanos (lakóhelye: Sandweiler),

         Daniela Sacchi (lakóhelye: Mondorf-les-Bains [Luxemburg]),

         Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos (lakóhelye: Almargem do Bispo [Portugália]),

         Isabelle Stoffel (lakóhelye: Mondorf-les-Bains),

         Fernando Torija (lakóhelye: Luxembourg),

         María del Pilar Vargas Casasola (lakóhelye: Luxembourg),

         Carolina Vento Sánchez (lakóhelye: Luxembourg),

         Pé Verhoeven (lakóhelye: Brüsszel [Belgium]),

         Sabina Zajc (lakóhelye: Contern [Luxemburg]),

         Peter Zajc (lakóhelye: Contern).
      (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: francia.


A Törvényszék (harmadik tanács) 2015. június 16-i ítélete. # Best-Lock (Europe) Ltd kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-395/14. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) április 13.-i ítélete: 2000. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Az átültetés elmaradása. # C-123/99. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (negyedik tanács), 2017. szeptember 27.#BelTechExport ZAO kontra Az Európai Unió Tanácsa.#Közös kül‑ és biztonságpolitika – Fehéroroszországgal szemben hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – Az intézkedések felfüggesztése – Indokolási kötelezettség – Védelemhez való jog – A meghallgatáshoz való jog – Mérlegelési hiba.#T-765/15. sz. ügy.


title: A Bíróság (hatodik tanács) 2004. október 14-i ítélete. # Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH kontra Bundesrepublik Deutschland. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Sozialgericht Stuttgart - Németország. # Szociális biztonság - Egy másik tagállamban kifizetett orvosi költség megtérítése - Az 574/72/EGK rendelet 34. cikke - Alacsony összegű számlák esetében a teljes megtérítésre egyszerűsített eljárást alkalmazó egészségbiztosítási pénztár # C-193/03. sz. ügy

text:
      C‑193/03. sz. ügy
      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      kontra
      Bundesrepublik Deutschland
      (a Sozialgericht Stuttgart [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Szociális biztonság – Másik tagállamban kifizetett orvosi költségek megtérítése – Az 574/72/EGK rendelet 34. cikke – Alacsony összegű számlák esetében a teljes megtérítésre egyszerűsített eljárást alkalmazó egészségbiztosítási pénztár”
      Az ítélet összefoglalása
      Migráns munkavállalók szociális biztonsága – Betegségbiztosítás – Másik tagállamban nyújtott ellátások költségeinek az illetékes
            tagállam által történő megtérítése – A tartózkodási hely szerinti tagállamban hatályban lévő mértékek alkalmazása – Az 574/72
            rendelet 34. cikke – Valamely egészségbiztosítási pénztárnak a bizonyos összeget meg nem haladó orvosi költségek teljes egészében
            történő megtérítésére vonatkozó gyakorlata – Megengedhetőség
      (574/72 tanácsi rendelet, 34. cikk)
      Az illetékes államon kívüli másik tagállam területén történő tartózkodás alkalmával a tartózkodási hely szerinti állam intézménye
         által az illetékes intézmény költségére nyújtott természetbeni ellátásban való részesülést lehetővé tevő alakiságok nem teljesítése
         esetén az 574/72 rendelet 34. cikke lehetővé teszi a biztosítottak számára, hogy az illetékes államtól megkapják a másik tagállam
         területén történő tartózkodás ideje alatt felmerült költségeknek a tartózkodási hely szerinti intézmény által alkalmazott
         mérték szerinti megtérítését. Ezt a rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy nem ellentétes vele az a – nemzeti szabályozás
         kereteibe illeszkedő – gyakorlat, hogy valamely egészségbiztosítási pénztár teljes egészében megtéríti a tagjai által a valamely
         másik tagállamban történő tartózkodás alkalmával kifizetett orvosi költségeket, amennyiben azok nem haladnak meg egy bizonyos
         összeget. Az a körülmény ugyanis, hogy a fenti megtérítés teljes mértékű, elegendő annak biztosításához, hogy az a megtérítés,
         amelyben a biztosított részesül, legalább egyenlő azzal a mértékkel – vagy akár magasabb is annál –, amelyben akkor részesülne,
         ha a megtérítés az említett rendelkezésben előírt feltételek alapján történne.

      (vö. 24., 27. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2004. október 14.(*)

      „Szociális biztonság – Másik tagállamban kifizetett orvosi költség megtérítése – Az 574/72/EGK rendelet 34. cikke – Alacsony összegű számlák esetében a teljes megtérítésre egyszerűsített eljárást alkalmazó egészségbiztosítási pénztár”
      A C‑193/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,
      amelyet a Sozialgericht Stuttgart (Németország) a Bírósághoz 2003. május 9‑én érkezett 2003. március 19‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      a Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      és
      a Bundesrepublik Deutschland
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: A. Borg Barthet tanácselnök (előadó), J.‑P. Puissochet és S. von Bahr bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli eljárásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      a Bundesrepublik Deutschland képviseletében a Bundesversicherungsamt, képviseli: K. Schmidt, meghatalmazotti minőségben,
      az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Martin és H. Kreppel, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1983. június 2‑i 2001/83/EGK tanácsi rendelettel (HL L 230., 6. o.) módosított
         és naprakésszé tett, az 1999. április 29‑i 1399/1999/EK tanácsi rendelettel (HL L 164., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
         3. kötet, 354. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra
         történő alkalmazásáról szóló 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március
         21‑i 574/72/EGK tanácsi rendelet (HL L 74., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 83. o.; a továbbiakban:
         574/72 rendelet) 34. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a Betriebkrankenkasse der Robert Bosch GmbH (a továbbiakban: R. Bosch) és a Bundesversicherungsamt (a továbbiakban:
         BVA) között folyamatban lévő eljárásban terjesztettek elő, amelynek tárgya a BVA azon határozata, amelyben az R. Boscht a
         más tagállamokban felmerülő, 200 DEM-et meg nem haladó orvosi költségek teljes megtérítésre vonatkozó gyakorlatának beszüntetésére
         kötelezte.

       Jogi keret
       A közösségi jog
      3        Az 574/72 rendelet „Egy tagállam területén való tartózkodás során felmerült kiadások megtérítése egy másik tagállam illetékes
         intézménye által” című 34. cikkének értelmében:

      „(1)      Ha a munkavállalónak vagy önálló vállalkozónak az illetékes államon kívüli tagállam területén való tartózkodása alatt az [574/72]
         rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdésében, valamint 21., 23. és 31. cikkében előírt alakiságok nem teljesíthetők, úgy
         a munkavállaló kiadásait, kérelmére, az illetékes intézmény téríti meg a tartózkodási hely szerinti intézmény által a megtérítésekre
         alkalmazott mértékben.

      (2)      A tartózkodási hely szerinti intézmény az illetékes intézmény kérelmére minden szükséges információt megad a megtérítés mértékéről.
      Ha a tartózkodási hely szerinti intézményt és az illetékes intézményt olyan megállapodás köti, amely szerint vagy nem kell
         megtérítést fizetni, vagy az [1408/71] rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja és 31. cikke alapján nyújtott
         ellátásokat átalányösszegben kell megtéríteni, a tartózkodási hely szerinti intézmény átutalja az illetékes intézménynek az
         érintett személynek az (1) bekezdés rendelkezései szerint megtérítendő összeget.

      […]
      (4)      Az (1), (2) és (3) bekezdéstől eltérően az illetékes intézmény megtérítheti a felmerült költségeket az általa alkalmazott
         mértéknek megfelelően, feltéve, hogy ezen alkalmazott mértékek lehetővé teszik a megtérítést, a megtérítendő költségek nem
         haladják meg az igazgatási bizottság által meghatározott mértéket, továbbá a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, illetve
         a nyugdíjas hozzájárul ennek a rendelkezésnek az alkalmazásához. A megtérítés összege egyik esetben sem haladhatja meg a ténylegesen
         felmerült költségek összegét.

      (5)      Ha a lakóhely szerinti állam jogszabályai nem rendelkeznek a megtérítés mértékéről, az illetékes intézmény elvégezheti a megtérítést
         a (4) bekezdésben megállapított feltétek szerint anélkül, hogy ehhez az érintett személy hozzájárulására lenne szükség.”

      4        A valamely tagállam területén való tartózkodás során felmerült kiadásoknak az 574/72 rendelet 34. cikkének (4) bekezdése szerinti
         eljárás alapján egy másik tagállam illetékes intézménye által történő megtérítéséről szóló, 1999. június 24‑i, 176. számú,
         migráns munkavállalók szociális biztonságával foglalkozó igazgatási bizottsági határozat (HL 2000. L 243., 42. o.) értelmében
         az e rendelkezés által hivatkozott megtérítendő költségek maximális összege 1 000 euró.

      5        Az 1399/1999 rendelettel módosított, a 2001/83 rendelettel módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek
         a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalakozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június
         14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 22. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „(1) Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki az ellátásra való jogosultság tekintetében kielégíti az illetékes állam
         jogszabályaiban előírt feltételeket, szükség esetén a 18. cikk rendelkezéseinek figyelembevételével, és:

      a)      aki állapota miatt azonnali ellátást igényel, mialatt egy másik tagállam területén tartózkodik;
      [...]
      jogosult:
      i.       természetbeni ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely vagy lakóhely szerinti tagállam intézménye
         nyújt az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mintha a munkavállaló ott lenne biztosított; ugyanakkor az ellátás
         nyújtásának időtartamát az illetékes állam jogszabályai határozzák meg

      [...]”.
      6        Az 1408/71 rendelet 31. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A nyugdíjas, aki egy vagy több tagállam jogszabályai szerint jogosult nyugdíjra vagy nyugdíjakra, valamint ezen államok egyikének
         jogszabályai szerint jogosult ellátásokra, a lakóhelyük szerinti tagállamon kívüli tagállam területén tartózkodó családtagjaival
         együtt a következő ellátásokban részesül:

      a)      természetbeni ellátásban, amelyet a tartózkodási hely szerinti állam intézménye nyújt az általa alkalmazott jogszabályok szerint,
         az ellátások költségeit a nyugdíjas lakóhelye szerinti intézmény viseli

      [...]”.
       A nemzeti szabályozás
      7        A Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gezetzliche Krankenversicherung (a társadalombiztosítási kódex V. könyve – az egészségbiztosítás
         törvényi rendszere; a továbbiakban: SGB V) 13. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy a fenti jogszabály alapján általában alkalmazott
         költségviselési rendszer alóli kivételként:

      „Ha az egészségbiztosítási pénztár átmenetileg nem tud sürgősségi ellátást nyújtani, vagy tévedésből visszautasítja valamely
         szolgáltatás nyújtását, és ezzel költségeket okoz a biztosítottnak, aki maga fizeti meg ezeket a szolgáltatásokat, az egészségbiztosítási
         pénztár köteles megtéríteni ezt az összeget, amennyiben a fenti szolgáltatás szükséges volt.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      8        Szövetségi egészségbiztosítási intézményként az R. Bosch a BVA ellenőrzése alá tartozik.

      9        Az ügy irataiból, valamint a Bíróság elé terjesztett észrevételekből kiderül, hogy az egészségügyi ellátások költségeinek
         megtérítésére vonatkozó nemzeti rendelkezéseket alkalmazva az R. Bosch olyan gyakorlatot fogadott el, amely alapján a tagjai
         által valamely másik tagállamban való tartózkodás alkalmával kifizetett orvosi költségeket teljes egészében megtéríti, amennyiben
         azok nem haladják meg a 200 DEM-et (a továbbiakban: vitatott gyakorlat).

      10      Az R. Bosch szerint gyakori eset, hogy a biztosítottak közvetlenül kifizetik a másik tagállamban való tartózkodás alkalmával
         felmerült orvosi költségeket. Gyakran előfordul ugyanis, hogy az ellátást nyújtó intézmény nem fogadja el az egészségbiztosítási
         pénztár által az ellátások külföldön történő igénybevétele céljából szolgáltatott dokumentumokat, vagy a biztosítottak nem
         rendelkeznek a fenti dokumentumokkal. E körülmények között az adminisztráció egyszerűsítése és a gazdaságosság követelménye
         azt indokolná, hogy a csekély összegű orvosi költségek esetén az illetékes intézmény a teljes költséget megtérítse, ahelyett
         hogy az 574/72 rendelet 34. cikke szerinti hosszú, bonyolult és – az R. Bosch tapasztalatai szerint – kevésbé alkalmazható
         eljárásokat alkalmazza.

      11      2001. január 31‑i határozatával a BVA arra kötelezte az R. Boscht, hogy vessen véget a vitatott gyakorlatnak, mert szerinte
         az ellentétes a fenti cikk (4) bekezdésének követelményeivel.

      12      E határozat ellen indított keresetének alátámasztására az R. Bosch azzal érvelt, hogy a határozat hibás értelmezést tartalmaz,
         és nem veszi figyelembe az arányosság elvét.

      13      A Sozialgericht Stuttgart úgy véli, hogy a vitatott gyakorlat tényleges előnyökkel jár a hatékonyság szempontjából, megtakarításokat
         tesz lehetővé, és kedvező a biztosítottak számára, akiknek gyorsabban térítik meg költségeit. A fenti nemzeti bíróság megállapítja
         továbbá, hogy az 574/72 rendelet 34. cikkének 4. bekezdése és az ennek alapján meghozott határozatok, amelyek először 500,
         majd 1000 euróban állapították meg azt a felső határt, amely alatt az illetékes hatóságok – a tartózkodás helye szerinti intézmény
         által alkalmazott mérték alkalmazása helyett – bizonyos feltételek mellett a saját megtérítési mértéküket alkalmazhatják,
         a vitatott gyakorlathoz hasonló problémát tükröznek.

      14      E körülmények között a Sozialgericht Stuttgart felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Az SGB V 13. cikkének (3) bekezdésének alkalmazásakor az 574/72/EGK tanácsi rendelet 34. cikke kizárja‑e azt a gyakorlatot,
         hogy valamely biztosítási pénztár – a kis összegekre vonatkozó hasonló rendelkezések mintájára – átalányösszegben térítse
         meg a másik tagállamban kifizetett orvosi költségeket?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      15      Amint a jelen ítélet 9. pontjából következik, az alapügyben hozott határozat által vitatott gyakorlat abban áll, hogy teljes
         egészében megtérítik a biztosítottak által a valamely másik tagállamban való tartózkodás alkalmával kifizetett orvosi költségeket,
         amennyiben azok összege nem haladja meg a 200 DEM-et.

      16      Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az 574/72 rendelet 34. cikkét úgy kell‑e
         értelmezni, hogy azzal ellentétes az a – nemzeti szabályozás kereteibe illeszkedő – gyakorlat, hogy valamely egészségbiztosítási
         pénztár teljes egészében megtéríti a tagjai által a valamely másik tagállamban történő tartózkodás alkalmával kifizetett orvosi
         költségeket, amennyiben azok összege nem haladja meg a 200 DEM-et.

      17      Az így megfogalmazott kérdésre való válasz megadása érdekében ki kell emelni, hogy – amint a 34. cikk (1) bekezdéséből következik
         – az 574/72 rendelet 34. cikke által létrehozott megtérítési rendszert kell alkalmazni, ha a más tagállam területén történő
         tartózkodás alkalmával nem teljesíthetők a rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdésében, valamint 21., 23. és 31. cikkében
         előírt alakiságok.

      18      Fontos arra is emlékeztetni, hogy általában a fenti alakiságok teljesítése teszi lehetővé a biztosítottak számára, hogy az
         illetékes államon kívüli másik tagállamban történő tartózkodás alkalmával természetbeni ellátásban részesüljenek az illetékes
         intézmény költségére, amelyet a tartózkodási hely szerinti állam intézménye – az 1408/71 rendelet 22. és 31. cikke által előírt
         feltételek fennállása esetén – az általa alkalmazott jogszabályok szerint oly módon nyújt, mintha az érdekelt nála lett volna
         biztosítva.

      19      Tehát, amint azt a bíróság már kimondta, az e rendelkezések által biztosított jogok célja az, hogy hozzájáruljanak a biztosítottak
         szabad mozgásának megkönnyítéséhez (lásd a C‑368/98. sz., Vanbraekel és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001.,
         I‑5363. o.] 32. pontját; a C‑326/00. sz. IKA-ügyben 2003. február 25‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1703. o.] 38. és 51. pontját,
         valamint a C‑56/01. sz. Inizan-ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 21. pontját).

      20      Ugyanez vonatkozik az 574/72 rendelet 34. cikke által létrehozott megtérítési rendszerre, amelyet csak helyettesítő jelleggel
         kell alkalmazni, amennyiben az 1408/71 rendelet 22. és 31. cikke által biztosított természetbeni ellátások az előírt alakiságok
         hiánya miatt nem elérhetők, és amely azt kívánja biztosítani, hogy az e rendelkezések által létrehozott, az egészségügyi ellátások
         megtérítéséhez való jog ne függhessen tisztán alaki követelményektől.

      21      Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a Bíróság az 1408/71 rendelet 22. cikkével kapcsolatban már pontosította, hogy ennek
         a rendelkezésnek nem a szabályozás a célja, és ennél fogva semmiképpen nem akadályozza meg azt, hogy a tagállamok a valamely
         másik tagállamban nyújtott ellátások alkalmával felmerült költségek megtérítését a biztosítás helye szerinti tagállamban hatályos
         mérték szerint teljesítsék, amennyiben a biztosítás helye szerinti tagállam rendelkezik a megtérítésről, és az e jogszabály
         alapján alkalmazott megtérítés mértéke kedvezőbb, mint abban a tagállamban, ahol az ellátást nyújtották (lásd különösen a
         fent hivatkozott, Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      22      Ugyanezen megközelítést kell alkalmazni az olyan rendelkezés esetén is, amely – az 574/72 rendelet 34. cikkéhez hasonlóan
         – a jelen ítélet 20. pontjában jelzett körülmények között csak arra irányul, hogy helyettesítő jelleggel megtérítési mechanizmust
         hozzon létre arra az esetre, ha – az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának vagy 31. cikkének rendelkezéseivel
         összhangban – a biztosított kizárólag a tartózkodás helye szerinti intézmény által számára közvetlenül nyújtott természetbeni
         ellátásokat tud igénybe venni, az illetékes intézmény költségére.

      23      Jelen esetben, amint az a jelen ítélet 9. pontjából is következik, a vitatott gyakorlat abban áll, hogy a nemzeti jog alapján
         teljes egészében megtérítik a tagok által a valamely másik tagállamban történő tartózkodás alkalmával kifizetett orvosi költségeket,
         amennyiben ezek összege nem haladja meg a 200 DEM-et.

      24      Az eddigiek alapján meg kell állapítani, hogy az a körülmény, miszerint a fenti megtérítés teljes mértékű, elegendő annak
         biztosításához, hogy az a megtérítés, amelyben a biztosított részesül, legalább egyenlő azzal a mértékkel – vagy akár magasabb
         is annál –, amelyben akkor részesülne, ha a megtérítés az 574/72 rendelet 34. cikkében előírt feltételek alapján történne.

      25      Ebből következik, hogy az utóbbi rendelkezéssel nem ellentétes az olyan gyakorlat, amely – a vitatott gyakorlathoz hasonlóan
         – biztosítja a biztosított által kifizetett orvosi költségek teljes megtérítését.

      26      Az a kérdés, hogy az ilyen gyakorlat ténylegesen alapulhat‑e az alkalmazandó nemzeti jogszabályon, nem tartozik a Bíróság
         hatáskörébe.

      27      A fentiekből következik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre adandó válasz az, hogy az 574/72 rendelet
         34. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a – nemzeti szabályozás kereteibe illeszkedő – gyakorlat, hogy
         valamely egészségbiztosítási pénztár teljes egészében megtéríti a tagjai által a valamely másik tagállamban történő tartózkodás
         alkalmával kifizetett orvosi költségeket, amennyiben azok összege nem haladja meg a 200 DEM-t.

       A költségekről
      28      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az 1983. június 2‑i 2001/83/EGK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett, az 1999. április 29‑i 1399/1999/EK tanácsi
            rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő
            alkalmazásáról szóló 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21‑i 574/72/EGK
            tanácsi rendelet 34. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az a – nemzeti szabályozás kereteibe illeszkedő
            – gyakorlat, hogy valamely egészségbiztosítási pénztár teljes egészében megtéríti a tagjai által a valamely másik tagállamban
            történő tartózkodás alkalmával kifizetett orvosi költségeket, amennyiben azok összege nem haladja meg a 200 DEM-et.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Törvényszék ítélete (kilencedik tanács), 2017. január 19.#Stock Polska sp. z o.o. kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – A LUBELSKA európai uniós ábrás védjegy bejelentése – Lubeca korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A vásárlóközönség figyelmének szintje – A megjelölések hasonlósága – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-701/15. sz. ügy.


A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2015. szeptember 23. # L'Oréal kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-400/13. sz. ügy