title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2016. november 17.#Stadt Wiener Neustadt kontra Niederösterreichische Landesregierung.#A Verwaltungsgerichtshof (Ausztria) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata – 85/337/EGK irányelv – 2011/92/EU irányelv – Hatály – Az »egyedi nemzeti jogalkotási aktus« fogalma – A környezeti hatásvizsgálat hiánya – Végleges engedély – A környezeti hatásvizsgálat elmulasztásának utólagos jogszabályi rendezése – Az együttműködés elve – EUSZ 4. cikk.#C-348/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2016. november 17. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata — 85/337/EGK irányelv — 2011/92/EU irányelv — Hatály — Az »egyedi nemzeti jogalkotási aktus« fogalma — A környezeti hatásvizsgálat hiánya — Végleges engedély — A környezeti hatásvizsgálat elmulasztásának utólagos jogszabályi rendezése — Az együttműködés elve — EUSZ 4. cikk”
      A C‑348/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) a Bírósághoz 2015. július 10‑én érkezett, 2015. június 25‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Stadt Wiener Neustadt

      és
      a Niederösterreichische Landesregierung

      között
      az .A.S.A. Abfall Service AG

      részvételével folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök, E. Regan, J.‑C. Bonichot (előadó), A. Arabadjiev és S. Rodin bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Stadt Wiener Neustadt képviseletében E. Allinger Rechtsanwalt,

               —

               az .A.S.A. Abfall Service képviseletében H. Kraemmer Rechtsanwalt,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Pignataro‑Nolin és C. Hermes, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. szeptember 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1997. március 3‑i 97/11/EK tanácsi irányelvvel (HL 1997. L 73., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 151. o.) módosított, az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv (HL 1985. L 175., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 248. o.) (a továbbiakban: 85/337 irányelv) 1. cikke (5) bekezdésének, az egyes köz és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 2011. december 13‑i 2011/92/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 26., 1. o.) 1. cikke (4) bekezdésének, valamint a jogbiztonság elvének és a bizalomvédelem elvének értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Stadt Wiener Neustadt (Bécsújhely városa, Ausztria) és a Niederösterreichische Landesregierung (alsó‑ausztriai tartományi kormány) között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya egy kisegítőtüzelőanyag‑előállító létesítménynek az .A.S.A. Abfall Service által történő üzemeletetésére engedélyt adó határozat jogszerűsége.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 85/337 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, amelynek szövegét a 2011/92 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése átveszi, a következőket írja elő:
               „Ez az irányelv azoknak a köz‑ és magánprojekteknek a környezeti hatásvizsgálatára vonatkozik, amelyek várhatóan jelentős hatást gyakorolnak a környezetre.”

               4

               A 85/337 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése, amelynek szövegét a 2011/92 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja átveszi, a következőképpen rendelkezik:
               „Ezen irányelv alkalmazásában:
               […]
               »engedély«:
               a hatáskörrel rendelkező hatóság vagy hatóságok olyan döntése, amely feljogosítja a projektgazdát a projekt elvégzésére;
               […]”

               5

               A 85/337 irányelv 1. cikkének (5) bekezdését, amelynek szövegét a 2011/92 irányelv 1. cikkének (4) bekezdése lényegében átveszi, a következőket mondja ki:
               „Mivel ez az irányelv a jogalkotási folyamaton keresztül valósítja meg célját – ideértve az információnyújtást is –, jelen irányelv nem vonatkozik azokra a projektekre, amelyek részleteit különleges nemzeti jogszabály határozza meg [helyesen: egyedi nemzeti jogalkotási aktus fogadja el].”

               6

               A 85/337 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében foglaltak értelmében:
               „A tagállamok meghoznak minden olyan intézkedést, amely ahhoz szükséges, hogy az engedély megadása előtt többek között a jellegüknél, méretüknél vagy elhelyezkedésüknél fogva, a környezetre várhatóan jelentős hatást gyakorló projektek engedélyezése kötelező legyen, és esetükben hatásvizsgálatot végezzenek. Ezeket a projekteket a 4. cikk határozza meg.”

         Az osztrák jog

               7

               Az Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz (UVP‑G2000) (a környezeti hatásvizsgálatról szóló törvény (2000. évi UVP‑G), BGBl. 697/1993) alapügyben szereplő tényállásra alkalmazandó változata (a továbbiakban: 2000. évi UVP‑G) 3. §‑ának (6) bekezdése szerint:
               „A környezeti hatásvizsgálat vagy az egyedi vizsgálat befejezése előtt az (1), (2) vagy (4) bekezdés szerinti vizsgálat kötelezettsége alá tartozó projektekre nem adhatók engedélyek, és a környezeti hatásvizsgálat befejezése előtt a közigazgatási rendelkezések alapján közölt értesítések nem rendelkeznek joghatással. Az e rendelkezés megsértésével kiadott engedélyeket a 39. § (3) bekezdése alapján hatáskörrel rendelkező hatóság három éven belül érvénytelenné nyilváníthatja.”

               8

               A 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontja a következőképpen rendelkezik:
               „A BGBl. I, 87/2009. sz. szerinti szövetségi törvénnyel átdolgozott vagy beiktatott rendelkezések hatálybalépése, valamint az új jogi szabályozásra való áttérés tekintetében a következők alkalmazandók:
               […]

                        4.

                        Azok a projektek, amelyek engedélye a BGBl. I, 87/2009. sz. szerinti szövetségi törvény hatálybalépésekor már nem nyilvánítható érvénytelenné a 3. § (6) bekezdése alapján, e szövetségi törvény szerint engedélyezettnek minősülnek.”

               9

               A előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdése 4. pontjának a jelen ítélet 8. pontjában hivatkozott változata a 2000. évi Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetzet módosító Bundesgesetz (UVP‑G‑Novelle 2009) [a környezeti hatásvizsgálatról szóló törvény módosításáról szóló szövetségi törvény (2009. évi UVP‑G novella) BGBl. I, 87/2009], 2009. augusztus 19‑én lépett hatályba.

         Az alapeljárás tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               10

               Az .A.S.A. Abfall Service Bécsújhely városában kisegítőtüzelőanyag‑előállító létesítményt üzemeltet, amelyben lényegében műanyaghulladékot aprítanak össze több lépésben, amíg iparilag felhasználható, elsősorban a cementiparnak szánt kisegítő tüzelőanyaghoz nem jutnak. Ebben a létesítményben tehát nem veszélyes hulladék fizikai kezelését végzik.

               11

               A város polgármestere 1986‑ban és 1993‑ban évi 9990 tonnányi kezelési kapacitásra kiterjedő működési engedélyt adott ki.

               12

               2002. december 10‑én Alsó‑Ausztria tartományfőnöke hulladékgazdálkodási jogi engedélyt adott a létesítmény kezelési kapacitásának legfeljebb évi 34000 tonnára történő bővítésére. E kapacitásbővítést a létező szalag kibővítése és egy további feldolgozószalag létesítése útján kellett megvalósítani.

               13

               Ezt az engedélyt a kibővítési projekt 2000. évi UVP‑G szerinti környezeti hatásvizsgálatának elvégzése nélkül adták ki.

               14

               2014. április 30‑i levelével az Umweltanwalt (környezetvédelmi ombudsman) annak meghatározását kérte az alsó‑ausztriai tartományi kormánytól, hogy erre a létesítményre a 2000. évi UVP‑G értelmében nem vonatkozik‑e a környezeti hatásvizsgálat kötelezettsége.

               15

               2014. június 27‑i határozatával e tartományi kormány erre a kérdésre nemleges választ adott, és megállapította, hogy ez a létesítmény a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontja értelmében engedélyezettnek minősül.

               16

               Bécsújhely városa a Bundesverwaltungsgerichthez (szövetségi közigazgatási bíróság, Ausztria) e határozat megsemmisítése iránti kérelmet nyújtott be.

               17

               2014. szeptember 12‑i ítéletével e bíróság a keresetet mint megalapozatlant elutasította.

               18

               A Bundesverwaltungsgericht ugyanis megállapította, hogy nem kell megvizsgálni azt, hogy a 2002. december 10‑i határozattal engedélyezett kapacitásbővítésre vonatkozóan a 2000. évi UVP‑G alapján előzetes környezeti hatásvizsgálatot kellett volna‑e végezni, mivel a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontja alapján úgy tekinthető, hogy ezt az engedélyt az alapügyben szóban forgó létesítménynek jogszerűnek minősülő módon adták ki. Ezenkívül ez a rendelkezés nem ellentétes az uniós joggal.

               19

               Bécsújhely városa ezen ítélettel szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) elé. Azt állítja, hogy a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontja ellentétes az uniós joggal. Különösen úgy véli, hogy az alapügyben nem állnak fenn azok a feltételek, amelyek alapján a nemzeti jogszabályok valamely projektet kizárhatnak a 85/337 irányelv vagy a 2011/92 irányelv hatálya alól.

               20

               Ilyen körülmények között a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
               „Ellentétes‑e az uniós joggal, különösen a [2011/92] irányelvvel, és különösen annak 1. cikke (4) bekezdésével, illetve a [85/337 irányelvvel], és különösen annak 1. cikke (5) bekezdésével az olyan nemzeti rendelkezés, amely szerint a környezeti hatásvizsgálatról szóló nemzeti törvény értelmében engedélyezettnek minősülnek azok a projektek, amelyek környezeti hatásvizsgálat kötelezettsége alá tartoztak, de nem rendelkeztek a 2000. évi UVP‑G szerinti engedéllyel, hanem csak egyes ágazati törvények (például a hulladékgazdálkodásról szóló törvény [Abfallwirtschaftsgesetz]) szerinti olyan engedélyekkel, amelyek 2009. augusztus 19‑én […] a nemzeti jogban (a 2000. évi UVP‑G 3. §‑ának (6) bekezdésében) előírt hároméves határidő lejárta miatt már nem voltak érvénytelenné nyilváníthatók, vagy az ilyen szabályozás megfelel a jogbiztonság és a bizalomvédelem uniós jogban rögzített elveinek?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               21

               Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az alapügyben szóban forgó létesítmény kezelési kapacitásának bővítésére irányuló projekt, tekintettel arra az időpontra, vagyis 2002. december 10‑ére, amikor a hulladékgazdálkodási jogszabályok alapján az engedélyt kiadták, az uniós jog hatálya alá tartozhat, éppen ezért környezeti hatásvizsgálat tárgyát képezheti. Ez azonban nem igaz az 1986‑ban és 1993‑ban, vagyis az Osztrák Köztársaság Unióhoz való csatlakozását megelőzően kiadott működési engedélyekre.

               22

               Azt is meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy egy ilyen projektre vonatkozik‑e a környezeti hatásvizsgálat kötelezettsége a 85/337 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében, és adott esetben, hogy – amint a működtető állítja – a hulladékgazdálkodási jogszabály alapján 2002. december 10‑én kiadott ágazati engedély lehetővé tette‑e a gyakorlatban az ezen irányelvben előírt környezetvédelmi követelmények betartását.

               23

               Végül hangsúlyozni kell, hogy tekintettel az alapügyben szóban forgó határozat meghozatalának időpontjára, a 2011/92 irányelvre nem kell hivatkozni.

               24

               Következésképpen meg kell állapítani, hogy a kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében – elsősorban – arra keresi a választ, hogy a 85/337 irányelv 1. cikkének (5) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az az irányelv hatálya alól kizárja az olyan jogszabályi rendelkezést, mint a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontja, amelynek értelmében a környezeti hatásvizsgálat kötelezettségének megsértésével hozott határozat tárgyát képező azon projektet, amely esetében az érvénytelenné nyilvánítás iránti kereset megindítására nyitva álló határidő lejárt, jogszerűen engedélyezettnek kell tekinteni.

               25

               Általánosabban a kérdést előterjesztő bíróság másodsorban arra is választ vár, hogy az ilyen jogszabályi rendelkezés az uniós jogban indokolható‑e a jogbiztonság elvére és a bizalomvédelem elvére hivatkozva.

               26

               Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés első szempontját illetően a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a 85/337 irányelv 1. cikkének (5) bekezdése két feltétel fennállása esetén zárja ki a projektet ezen irányelv hatálya alól. Egyrészt a projekt részleteit egyedi jogalkotási aktusban kell elfogadni. Másrészt ezen irányelv céljait, beleértve az információnyújtást, jogalkotási folyamaton keresztül kell megvalósítani (1999. szeptember 16‑iWWF és társai ítélet, C‑435/97, EU:C:1999:418, 57. pont, 2011. október 18‑iBoxus és társai ítélet, C‑128/09–C‑131/09, C‑134/09 és C‑135/09, EU:C:2011:667, 37. pont).

               27

               Az első feltétel azt jelenti, hogy a jogalkotási aktus ugyanazon jellemzőkkel bír, mint a 85/337 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében vett engedély. Többek között fel kell jogosítania a projektgazdát a projekt elvégzésére, és az engedélyhez hasonlóan – jogalkotói mérlegelést követően – magában kell foglalnia a projektnek a környezeti hatásvizsgálat szempontjából jelentőséggel bíró valamennyi elemét (lásd ebben az értelemben: 1999. szeptember 16‑iWWF és társai ítélet, C‑435/97, EU:C:1999:418, 58. és 59. pont; 2011. október 18‑iBoxus és társai ítélet, C‑128/09–C‑131/09, C‑134/09 és C‑135/09, EU:C:2011:667, 38. és 39. pont). A jogalkotási aktusnak így tanúsítania kell, hogy a 85/337 irányelv célkitűzéseit az érintett projektet illetően elérték (lásd ebben az értelemben: 2011. október 18‑iBoxus és társai ítélet, C‑128/09–C‑131/09, C‑134/09 és C‑135/09, EU:C:2011:667, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               Ez nincs így, ha az aktus nem tartalmazza a projekt környezeti hatásvizsgálatához szükséges elemeket (lásd ebben az értelemben: 1999. szeptember 16‑iWWF és társai ítélet, C‑435/97, EU:C:1999:418, 62. pont; 2011. október 18‑iBoxus és társai ítélet, C‑128/09–C‑131/09, C‑134/09 és C‑135/09, EU:C:2011:667, 40. pont).

               29

               A második feltétel azt jelenti, hogy a 85/337 irányelv céljait jogalkotási folyamaton keresztül kell megvalósítani. Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdéséből ugyanis az következik, hogy az alapvető célja annak biztosítása, hogy az „engedély megadása előtt” többek között a jellegüknél, méretüknél vagy elhelyezkedésüknél fogva a környezetre várhatóan jelentős hatást gyakorló projektek esetében környezeti hatásvizsgálatot végezzenek (lásd ebben az értelemben: 2011. október 18‑iBoxus és társai ítélet, C‑128/09–C‑131/09, C‑134/09 és C‑135/09, EU:C:2011:667, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               30

               Következésképpen a jogalkotónak a projekt elfogadásának időpontjában elegendő információval kell rendelkeznie. E tekintetben a projektgazdának olyan információkat kell benyújtania, amelyek tartalmazzák legalább a projekt leírását a projekt helyére, kialakítására és méretére vonatkozó információkkal, a jelentős kedvezőtlen hatások elkerülésére, csökkentésére és – lehetőség szerint – ellensúlyozására tervezett intézkedések leírását, valamint a projekt várható fő környezeti hatásainak meghatározásához és vizsgálatához szükséges adatokat (lásd ebben az értelemben: 2011. október 18‑iBoxus és társai ítélet, C‑128/09–C‑131/09, C‑134/09 és C‑135/09, EU:C:2011:667, 43. pont).

               31

               Bár a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy e feltételek teljesültek‑e, figyelembe véve mind az elfogadott jogalkotási aktus tartalmát, mind pedig az elfogadáshoz vezető jogalkotási eljárás egészét, de különösen az előkészítő aktusokat és a parlamenti vitákat (2011. október 18‑iBoxus és társai ítélet, C‑128/09‑C131/09, C‑134/09 és C‑135/09, EU:C:2011:667, 47. pont), mégis úgy tűnik, hogy egy olyan jogszabályi rendelkezés, mint a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontja, nem tesz eleget ezen követelményeknek.

               32

               A Bíróság elé terjesztett iratokból ugyanis kitűnik, hogy ez a rendelkezés a tárgyát képező projekt szempontjából nem bír ugyanolyan jellemzőkkel, mint a 85/337 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében vett engedély.

               33

               Az sem egyértelmű, hogy ezen irányelv célkitűzései a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontján keresztül elérhetők‑e, mivel a nemzeti jogalkotó e rendelkezés elfogadásakor nem rendelkezett információval a projekt várható környezeti hatásaira vonatkozóan, és mindenképpen mivel ezt a rendelkezést a már megvalósított projektekre kell alkalmazni.

               34

               Következésképpen úgy tűnik, hogy egy olyan jogszabályi rendelkezés, mint a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontja, nem felel meg a 85/337 irányelv 1. cikkének (5) bekezdésében meghatározott feltételeknek, úgyhogy nem eredményezheti a tárgyát képező projektek ezen irányelv hatálya alól történő kizárását. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a nemzeti jog valamennyi jellemzőjére és a szóban forgó rendelkezésnek tulajdonítandó konkrét hatályra tekintettel erről meggyőződjön.

               35

               Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés második szempontját illetően, amely az olyan jogszabályi rendelkezésnek, mint amelyről az alapügyben szó van, a jogbiztonság elvével és a bizalomvédelem elvével való uniós jogi igazolásának lehetőségére vonatkozik, a következő pontosításokat kell tenni.

               36

               Az uniós joggal nem ellentétes, hogy a nemzeti jogszabályok bizonyos esetekben lehetővé tegyék az uniós jog értelmében szabálytalan műveletek vagy aktusok szabályossá tételét. Ennek lehetősége azonban azon feltételhez kötött, hogy e rendezés ne biztosítson alkalmat arra, hogy az érdekeltek megkerüljék az uniós jogszabályokat, vagy kivonják magukat azok alkalmazása alól, tehát hogy az kivételes jellegű maradjon (2008. július 3‑iBizottság kontra Írország ítélet, C‑215/06, EU:C:2008:380, 57. pont).

               37

               Ennélfogva a Bíróság megállapította, hogy az olyan jogszabály, amely a kivételes körülmény hiányában is kiállítható rendezési engedélynek ugyanolyan joghatást tulajdonít, mint a városfejlesztési engedélynek, nem tesz eleget a 85/337 irányelvben meghatározott követelményeknek. Ugyanis azon projekteket, amelyek tekintetében környezeti hatásvizsgálatot kell végezni, ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében az engedély megadása előtt, tehát szükségszerűen kivitelezésüket megelőzően, azonosítani kell, majd az engedélyezési eljárásnak, valamint az említett vizsgálatnak alá kell vetni (2008. július 3‑iBizottság kontra Írország ítélet, C‑215/06, EU:C:2008:380, 61. pont).

               38

               Ugyanez igaz az olyan jogszabályi intézkedésre, mint a 2000. évi UVP‑G 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontja, amely a hatásvizsgálat utólagos elvégzésére való kötelezés nélkül és kivételes körülmények hiányában is megengedni látszik – amelynek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, hogy egy projekt, amely tekintetében a 85/337 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében környezeti hatásvizsgálatot kellett volna végezni, úgy legyen tekinthető, mint amellyel kapcsolatban ezt a hatásvizsgálatot elvégezték.

               39

               Igaz ugyan, hogy az alapügyben szóban forgó rendelkezés csakis „azok[ra] a projektek[re vonatkozik], amelyek engedélye […] nem nyilvánítható érvénytelenné” amiatt, hogy lejárt a 2000. évi UVP‑G 3. §‑ának (6) bekezdésében meghatározott hároméves keresetindítási határidő.

               40

               Önmagában azonban ez a körülmény nem változtathat a fenti megállapításon. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kétségkívül az következik, hogy vonatkozó uniós szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata, hogy kijelölje a hatáskörrel rendelkező bíróságokat, és meghatározza a jogalanyok uniós jogból eredő jogai védelmének biztosítását szolgáló keresetek eljárási szabályait, azzal, hogy e szabályok egyfelől nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti keresetekre vonatkoznak (egyenértékűség elve), másfelől pedig nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (tényleges érvényesülés elve).

               41

               A Bíróság azt is megállapította, hogy a jogbiztonság érdekében az olyan észszerű keresetindítási határidő megállapítása, amely egyaránt védi a jogalanyt és az érintett közigazgatást, az uniós joggal összeegyeztethető. Álláspontja szerint különösen az ilyen határidők nem olyan jellegűek, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tennék az Unió jogrendje által biztosított jogok gyakorlását (lásd ebben az értelemben: 2010. április 15‑iBarth‑ítélet, C‑542/08, EU:C:2010:193, 28. pont; 2014. január 16‑iPohl‑ítélet, C‑429/12, EU:C:2014:12, 29. pont).

               42

               Következésképpen az uniós joggal, amely nem szabályozza a 85/337 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében meghatározott környezeti hatásvizsgálat kötelezettségének megsértésével megadott engedéllyel szembeni keresetindítási határidőt, főszabály szerint és feltéve, hogy az egyenértékűség elvét betartják, nem ellentétes az, ha az érintett tagállam a 2000. évi UVP‑G‑nek a 46. §‑a (20) bekezdésének 4. pontjában hivatkozott 3. cikkének (6) bekezdésében megállapítottakhoz hasonlóan hároméves keresetindítási határidőt állapít meg.

               43

               Mindazonáltal nem lenne összeegyeztethető ezzel az irányelvvel egy olyan nemzeti rendelkezés, amelyből az következne – amelynek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, hogy azok a projektek, amelyek engedélye a nemzeti jogszabályban meghatározott keresetindítási határidő lejárta miatt már nem képezheti közvetlen kereset tárgyát, a környezeti hatásvizsgálat kötelezettsége szempontjából egész egyszerűen jogszerűen engedélyezettnek minősülnek.

               44

               Amint azt a főtanácsnok az indítványának 42–44. pontjában lényegében megjegyezte, a 85/337 irányelvvel már önmagában ellentétes egy ilyen rendelkezése, nemcsak azért, mert azzal a joghatással bír, hogy az illetékes hatóságokat felmenti annak kötelezettsége alól, hogy figyelembe vegyék azt, hogy ezt az irányelv értelmében vett projektet környezeti hatásvizsgálat elvégzése nélkül valósították meg, és hogy gondoskodjanak arról, hogy amennyiben a projekthez kapcsolódó fizikai munkálatok vagy beavatkozások szükségessé teszik a későbbi engedélyezést, ezt a hatásvizsgálatot elvégezzék (lásd ebben az értelemben: 2011. március 17‑iBrussels Hoofdstedelijk Gewest és társai ítélet, C‑275/09, EU:C:2011:154, 37. pont).

               45

               Ezenkívül a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a tagállamok kötelesek megtéríteni valamennyi, a környezeti hatásvizsgálat elvégzésének elmulasztásával okozott kárt (2004. január 7‑iWells‑ítélet, C‑201/02, EU:C:2004:12, 66. pont).

               46

               Ennek érdekében a nemzeti hatóságok kötelesek megtenni minden általános vagy egyedi intézkedést ahhoz, hogy orvosolják ezt a mulasztást (2004. január 7‑iWells‑ítélet, C‑201/02, EU:C:2004:12, 68. pont).

               47

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy bár egy ilyen kártérítési kereset feltételei, és különösen annak feltételei, hogy minden jogellenes magatartás felróhatónak tekinthető‑e, illetve az okozati összefüggés megállapításának feltételei az uniós jogi rendelkezések hiányában a nemzeti jog hatálya alá tartoznak, és bár egy ilyen kereset – amint az a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik – az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartásával egy adott határidőn belül indítható, megállapítható, hogy e keresetindítási jogot a tényleges érvényesülés elve értelmében észszerű feltételek mellett kell tudni érvényesíteni.

               48

               A fentiekből az következik, hogy amennyiben valamely nemzeti rendelkezés értelmében az adott határidő lejártát követően semmiféle kártérítési kereset nem indítható a 85/337 irányelv 2. cikke (1) bekezdésében meghatározott környezeti hatásvizsgálati kötelezettség megsértése miatt, jóllehet a kártérítési kereset benyújtására a nemzeti jog értelmében nyitva álló határidő még nem járt le, éppen ezért összeegyeztethetetlen az uniós joggal.

               49

               Következésképpen a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 85/337 irányelv 1. cikkének (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy nem zárja ki az irányelv hatálya alól az olyan jogszabályi rendelkezésben meghatározott projektet, mint amelyről az alapügyben szó van, amelynek értelmében a környezeti hatásvizsgálati kötelezettség megsértésével hozott határozat tárgyát képező azon projektet, amely esetében lejárt az érvénytelenné nyilvánítás iránti kereset megindítására nyitva álló határidő, jogszerűen engedélyezettnek kell tekinteni. Az uniós joggal ellentétes az azt előíró jogszabályi rendelkezés, hogy az ilyen projekt esetében az előzetes környezeti hatásvizsgálatot elvégzettnek kell tekinteni.

         A költségekről

               50

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                     Az 1997. március‑3‑i 97/11/EK tanácsi irányelvvel módosított, az egyes köz‑ és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27‑i 85/337/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy nem zárja ki az irányelv hatálya alól az olyan jogszabályi rendelkezésben meghatározott projektet, mint amelyről az alapügyben szó van, amelynek értelmében a környezeti hatásvizsgálati kötelezettség megsértésével hozott határozat tárgyát képező azon projektet, amely esetében lejárt az érvénytelenné nyilvánítás iránti kereset megindítására nyitva álló határidő, jogszerűen engedélyezettnek kell tekinteni. Az uniós joggal ellentétes az azt előíró jogszabályi rendelkezés, hogy az ilyen projekt esetében az előzetes környezeti hatásvizsgálatot elvégzettnek kell tekinteni.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	* Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (hatodik tanács) március 30.-i ítélete: 2000. # Jämställdhetsombudsmannen kontra Örebro läns landsting. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arbetsdomstolen - Svédország. # Szociálpolitika - 75/117/EGK irányelv. # C-236/98. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1989. december 12-i ítélete. # Evagelos Adamou Exarchos kontra Európai Parlament. # Tisztviselők. # C-331/87. sz. ügy


A Bíróság január 30.-i ítélete: 1985. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # # 290/83. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2008. október 15-i ítélete.#Ashley Neil Mote kontra Európai Parlament.#Kiváltságok és mentességek - Európai parlamenti képviselő - A mentelmi jog felfüggesztése.#T-345/05. sz. ügy.

text:
      T‑345/05. sz. ügy
      Ashley Neil Mote
      kontra
      Európai Parlament
      „Kiváltságok és mentességek – Európai parlamenti képviselő – A mentelmi jog felfüggesztése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Megsemmisítés iránti kereset – Keresettel megtámadható aktusok – A Parlament harmadik személyekkel szemben joghatás kiváltására
            irányuló aktusai
      (EK 230. cikk, első bekezdés; az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv)
      2.      Megsemmisítés iránti kereset – Természetes vagy jogi személyek – Őket közvetlenül és személyükben érintő jogi aktusok
      (EK 230. cikk, negyedik bekezdés; az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv, 9. és 10. cikk)
      3.      Parlament – Hatáskörök – A parlamenti képviselők kiváltságai és mentességei
      (Az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv, 8. és 10. cikk)
      4.      Eljárás – Új jogalapoknak az eljárás folyamán történő előterjesztése – Feltételek
      (Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 44. cikk, 1. §, c) pont és 48. cikk, 2. §)
      1.      Az a határozat, amellyel a Parlament felfüggeszti valamely képviselőjének mentességét, a közösségi bíróságnak az EK 230. cikk
         első bekezdése szerinti jogszerűségi felülvizsgálata alá tartozhat, amennyiben harmadik személyekkel szemben joghatást kiváltó
         vagy joghatás kiváltására irányuló aktusnak minősül.

      E határozat ugyanis olyan joghatásokat vált ki, amelyek túllépnek az intézmény működésének belső szervezésén, mivel lehetővé
         teszi büntetőeljárás folytatását a mentelmi jog felfüggesztése iránti kérelem által érintett parlamenti képviselővel szemben.

      E tekintetben, még ha az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyvben megállapított kiváltságokat
         és mentességeket kizárólag a Közösség érdekében adták is, nem szabad szem elől téveszteni, hogy azokat kifejezetten a közösségi
         intézmények tisztviselői és egyéb alkalmazottai, valamint a Parlament képviselői számára biztosították. Az a körülmény, hogy
         a kiváltságokat és mentességeket a közösségi közérdek céljából írták elő, igazolja az intézmények azon hatáskörét, hogy adott
         esetben felfüggesszék a mentességet, de nem jelenti azt, hogy e kiváltságokat és mentességeket a Közösség részére, és nem
         közvetlenül a közösségi tisztviselők, egyéb alkalmazottak vagy a Parlament képviselői számára biztosítják. A jegyzőkönyv tehát
         alanyi jogokat teremt az említett személyek tekintetében, amelyeknek tiszteletben tartását az EK 230. cikkben előírt keresetindítási
         jog garantálja.

      (vö. 28–29., 31. pont)
      2.      A közvetlen érintettség azt kívánja meg, hogy a kifogásolt közösségi intézkedés közvetlen hatást gyakoroljon a magányszemély
         jogi helyzetére, és ne hagyjon mérlegelési jogkört az intézkedés végrehajtásával megbízott címzettek számára, mert az ilyen
         végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül a közösségi szabályozás alapján történik.

      Mivel az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv 9. és 10. cikkében meghatározott mentességvédelmet
         nyújt a parlamenti képviselők számára bizonyos intézkedésekkel szemben, amelyek alkalmasak arra, hogy akadályozzák őket feladatuk
         ellátásában, a valamely képviselőjének mentességét felfüggesztő parlamenti határozat módosítja ez utóbbi jogi helyzetét, pusztán
         azáltal, hogy ezt a védelmet felfüggeszti, mivel a képviselő személyes jogállását újra a tagállamok közjogának rendeli alá,
         és ezáltal – anélkül, hogy bármilyen köztes jogszabály szükséges lenne – alkalmazhatóvá teszi velük szemben az e közjog által
         előírt intézkedéseket, többek között a fogva tartást és a bírósági eljárás megindítását.

      A nemzeti hatóságoknak a mentesség felfüggesztéséhez kapcsolódó mérlegelési jogköre a parlamenti képviselővel szemben indult
         büntetőeljárás folytatását vagy megszüntetését illetően nem befolyásolja ez utóbbi jogi helyzetének közvetlen érintettségét,
         mivel a mentességet felfüggesztő határozat joghatásai a parlamenti képviselői mivolta alapján őt megillető védelem megszüntetésére
         korlátozódnak, és nem tesznek szükségessé semmilyen kiegészítő végrehajtási intézkedést.

      (vö. 33–35. pont)
      3.      Az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv 10. cikkének utolsó bekezdéséből következően, amely
         szerint a mentesség nem akadályozhatja meg az Európai Parlamentet azon jogának gyakorlásában, hogy valamely képviselőjének
         mentességét felfüggessze, a Parlament hatáskörrel rendelkezik arra, hogy valamely európai parlamenti képviselő mentességének
         felfüggesztése iránti kérelemről határozzon. Sem a jegyzőkönyv, sem a Parlament eljárási szabályzata nem tartalmaz azonban
         olyan rendelkezést, amely a Parlamentet nevezné meg a jegyzőkönyv 8. cikke szerinti kiváltság fennállásának megállapítására
         illetékes hatóságként.

      A jegyzőkönyv 8. és 10. cikkének hatálya továbbá eltérő. A 10. cikk a parlamenti képviselők függetlenségét kívánja biztosítani,
         annak megakadályozásával, hogy a letartóztatás vagy bírósági eljárás indítása általi fenyegetettség a Parlament ülésszakainak
         ideje alatt nyomást gyakoroljon rájuk, míg a 8. cikk célja a parlamenti képviselők szabad mozgásának védelme a bírósági természetű
         korlátozásokon kívüli korlátozásokkal szemben.

      A Parlament a 8. cikk által biztosított kiváltság felfüggesztésére vonatkozó hatáskörének hiányában nem követ el téves jogalkalmazást,
         amikor anélkül határoz valamely képviselő mentességének felfüggesztéséről, hogy nyilatkozott volna az utóbbit parlamenti képviselői
         minőségében megillető kiváltságról.

      (vö. 45–47., 50–51., 69. pont)
      4.      Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑a c) pontjának és 48. cikke 2. §‑ának összefüggő rendelkezései értelmében
         a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését, az eljárás további részében
         pedig semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve, ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás
         során merült fel.

      (vö. 85. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
      2008. október 15.(*)

      „Kiváltságok és mentességek – Európai parlamenti képviselő – A mentelmi jog felfüggesztése”
      A T‑345/05. sz. ügyben,
      Ashley Neil Mote, európai parlamenti képviselő (képviselik: J. Lofthouse és C. Hayes barristers és M. Monan solicitor)

      felperesnek
      az Európai Parlament (képviselik: H. Krück, D. Moore és M. Windisch, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      a felperes parlamenti mentelmi jogát felfüggesztő 2005. július 5‑i parlamenti határozat megsemmisítése iránti kérelme tárgyában,
      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (hetedik tanács),

      tagjai: N. J. Forwood elnök, D. Šváby és L. Truchot (előadó) bírák,
      hivatalvezető: K. Pocheć tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. február 21‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Jogi háttér
      1        Az Európai Közösségek egységes Tanácsának és egységes Bizottságának létrehozásáról szóló szerződéshez (HL 1967. 152., 13. o.)
         csatolt, az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló 1965. április 8‑i évi jegyzőkönyv (a továbbiakban: jegyzőkönyv)
         III. fejezete szerint:

      „III. fejezet
      Az Európai Parlament képviselői
      8. cikk
      Az Európai Parlament üléseinek helyszínére utazó, illetve onnan visszautazó európai parlamenti képviselők szabad mozgására
         vonatkozóan semmilyen igazgatási vagy egyéb korlátozás nem alkalmazható.

      […]
      9. cikk
      A feladataik ellátása során kifejtett véleményük vagy leadott szavazatuk miatt az Európai Parlament képviselői ellen nem folytatható
         vizsgálat, nem vehetők őrizetbe és nem vonhatók bírósági eljárás alá.

      10. cikk
      Az Európai Parlament ülésszakainak ideje alatt, az Európai Parlament képviselői:
      a)      saját államuk területén a parlamentjük képviselőire vonatkozó mentességet élvezik,
      b)      többi tagállam területén mentességet élveznek mindenfajta őrizetbe vételre és bírósági eljárásra vonatkozó intézkedés alól.
      A mentesség akkor is megilleti a képviselőket, amikor az Európai Parlament üléseinek helyére utaznak, illetve onnan visszatérnek.
      Nem lehet hivatkozni a mentességre olyan esetben, amikor valamely képviselőt bűncselekmény elkövetésében tetten érnek, továbbá
         a mentesség nem akadályozhatja meg az Európai Parlamentet azon jogának gyakorlásában, hogy valamely képviselőjének mentességét
         felfüggessze.”

       A jogvita előzményei
      2        A. N. Mote brit állampolgár 1996 és 2002 között különböző, közpénzből nyújtott támogatásokban részesült. 2003 novemberében
         büntetőeljárás indult ellene amiatt, mert e támogatásokat hamis nyilatkozatok alapján vette fel. 2004 januárjában idézést
         kapott, 2004. április 27‑én vádat emeltek ellene, 2004. június 10‑én pedig kézbesítették részére a vádemelésről szóló okiratot,
         valamint az ellene emelt vádak összefoglalását.

      3        Miután 2004 júniusában európai parlamenti képviselővé választották, a felperes kérte a folyamatban lévő büntetőeljárás felfüggesztését,
         azon kiváltságokra és mentességekre hivatkozva, amelyek európai parlamenti képviselőként megilletik. A Chichester Crown Court
         (Chichester körzeti bírósága) 2004. november 25‑én felfüggesztette az eljárást. E bíróság álláspontja szerint az óvadék ellenében
         szabadlábon hagyás, amelyet A. N. Mote‑tal szemben alkalmaztak, a parlamenti képviselők szabad mozgásának akadályozását jelenti,
         következésképpen sérti a jegyzőkönyv 8. cikkét.

      4        2005. február 3‑i kérelmében az Attorney General (Anglia és Wales főügyésze) a következőket kérte a Parlamenttől:

      –        erősítse meg, hogy a felperessel szemben indított büntetőeljárás nem sérti a jegyzőkönyvet, különösen annak 8. pontját;
      –        ha A. N. Mote‑ot e jegyzőkönyv alapján megilleti valamilyen kiváltság vagy mentelmi jog, azt függessze fel.
      5        Miután a kérelmet továbbították a Parlament jogi ügyeinek bizottságához (a továbbiakban: jogi bizottság), arról e bizottság
         2005. április 21‑én, május 24‑én és június 20‑án tanácskozott. A. N. Mote‑ot a Parlament egy másik tagja képviselte a jogi
         bizottság által 2005. május 24‑én tartott meghallgatáson. Ez utóbbihoz ugyanezen a napon benyújtott beadványában (a továbbiakban:
         beadvány) A. N. Mote a mentelmi jog felfüggesztése iránti kérelem elutasítását kérte.

      6        A jogi bizottság 2005. június 20‑án egyhangúlag elfogadott jelentésében (a továbbiakban: jelentés) A. N. Mote mentelmi jogának
         felfüggesztését javasolta a Parlamentnek. E jelentés indokolást tartalmaz, és javaslatot tesz az Európai Parlament által hozandó
         határozatra.

      7        A Parlament plenáris ülése 2005. július 5‑én hozott határozatával felfüggesztette a mentelmi jogot (a továbbiakban: megtámadott
         határozat), és elrendelte a határozatnak és a jelentésnek Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága illetékes hatósága
         részére történő továbbítását.

      8        A. N. Mote mentelmi jogának a Parlament által elrendelt felfüggesztése alapján az Egyesült Királyságnak a büntetőeljárás indítására
         hatáskörrel rendelkező hatósága a High Court of Justice‑hoz (England & Wales) (legfelsőbb bíróság [Anglia és Wales]) fordult
         a büntetőeljárás felfüggesztésének megszüntetése végett. E bíróság 2006. október 17‑i határozatával elrendelte a felperessel
         szemben indult büntetőeljárás folytatását.

      9        2007. május 4‑én a felperes mentelmi jogának és kiváltságainak védelme iránti kérelmet nyújtott be, amelyet a Parlament 2007.
         július 10‑i határozatával elutasított.

      10      2007. augusztus 17‑i ítéletével a Portsmouth Crown Court (Portsmouth körzeti bírósága) bűnösnek mondta ki A. N. Mote‑ot, majd
         ezt követően 2007. szeptember 4‑i ítéletével kilenc hónapi szabadságvesztést szabott ki vele szemben. 2007. december 21‑i
         ítéletével a Court of Appeal (England & Wales) (fellebbviteli bíróság [Anglia és Wales]) egy kivételével elutasította az augusztus
         17‑i ítélettel szemben emelt kifogásokat. A felperes 2008. január 18‑án kérelmezte, hogy engedélyezzék számára fellebbezés
         benyújtását.

       Az eljárás és a felek kérelmei
      11      A felperes az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. szeptember 5‑én benyújtott keresetlevelével a jelen keresetet indította.

      12      2005. november 3‑án a felperes kérte, hogy az alapeljárás során névtelen maradhasson, amely kérelmének [az Elsőfokú Bíróság]
         2005. november 14‑én helyt adott. Miután a 2008. február 21‑i tárgyaláson meghallgatta a felek észrevételeit, a hetedik tanács
         elnöke megszüntette a névtelenséget.

      13      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. december 28‑án benyújtott ideiglenes intézkedés iránti kérelmével a felperes a megtámadott
         határozat végrehajtásának felfüggesztését kérte az EK 225. cikk (1) bekezdése, az EK 242. cikk és az EK 234. cikk alapján.
         2007. március 16‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság elnöke elutasította a kérelmet.

      14      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2007. május 8‑án benyújtott ideiglenes intézkedés iránti kérelemben a felperes ismételten
         kérte a megtámadott határozat végrehajtásának felfüggesztését. E kérelmet az Elsőfokú Bíróság elnöke 2007. június 27‑i végzésével
         elutasította.

      15      2007. augusztus 29‑én a felperes egy harmadik ideiglenes intézkedés iránti kérelmet nyújtott be ugyanazon az alapon, amelyet
         az Elsőfokú Bíróság elnöke 2007. november 22‑i végzésével elutasított.

      16      A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot;
      –        állapítsa meg, hogy az említett határozat mindenképpen érvénytelen a jegyzőkönyv 8. cikkében szereplő kiváltság felfüggesztése
         tekintetében, mivel a határozat kizárólag a mentelmi jogról szól;

      –        az alperest kötelezze a költségek viselésére.
      17      Az Európai Parlament azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        elsődlegesen, a keresetet elfogadhatatlanság miatt utasítsa el;
      –        másodlagosan, a keresetet megalapozatlanság miatt utasítsa el;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
       Az elfogadhatóságról
      18      A Parlament azért kéri a kereset elfogadhatatlanságának megállapítását, mert álláspontja szerint a felperest az EK 230. cikk
         negyedik bekezdése értelmében nem érinti közvetlenül a mentelmi jogot felfüggesztő határozat, különösen, mivel az ilyen határozat
         mérlegelési jogkört biztosít a címzettje számára.

      19      Keresete elfogadhatóságának alátámasztása érdekében A. N. Mote kifejti, hogy bár a kiváltságok és mentességek a Közösségekhez
         kötődnek, a Parlament eljárási szabályzata (HL 2005. L 44., 1. o.) 5. cikkének megfelelően a Parlament képviselőit is megilletik,
         és ennek következtében e kiváltságokat és mentességeket érintő valamennyi határozat közvetlenül érinti a Parlament adott képviselőjét.

      20      Mindenekelőtt azt kell megvizsgálni, hogy a Parlament 2005. július 5‑i, a mentelmi jogot felfüggesztő határozata megtámadható
         határozatnak minősül‑e.

      21      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az Európai Közösség jogközösség, amennyiben mind tagállamai, mind intézményei jogi
         aktusait a Közösség alkotmányos alapjának, azaz a Szerződésnek való megfelelés szempontjából kell vizsgálni, és hogy a Szerződés
         a keresetek és eljárások olyan teljes rendszerét hozta létre, melynek célja, hogy a Bíróság számára biztosítsa az intézmények
         jogi aktusainak jogszerűségére vonatkozó felülvizsgálat lehetőségét (a 294/83. sz., Les Verts kontra Parlament ügyben 1986.
         április 23‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 1339. o.] 23. pontja és a C‑314/91. sz., Weber kontra Parlament ügyben 1993. március
         23‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑1093. o.] 8. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑222/99., T‑327/99. és T‑329/99. sz., Martinez
         és társai kontra Parlament egyesített ügyekben 2001. október 2‑án hozott ítélet [EBHT 2001., II‑2823. o.] 48. pontja). A Bíróság
         azt is kimondta, hogy a Parlament aktusai főszabály szerint megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezhetik (a fent hivatkozott
         Les Verts kontra Parlament ügyben hozott ítélet 24. pontja).

      22      Az EK 230. cikk első bekezdése értelmében a Bíróság felülvizsgálja az Európai Parlament azon aktusainak jogszerűségét, amelyek
         harmadik személyekkel szemben joghatás kiváltására irányulnak, és ennek érdekében kétfajta aktus között tesz különbséget.

      23      Nem lehetnek megsemmisítés iránti kereset tárgyai a Parlament azon aktusai, amelyek csak a működés belső szervezését érintik
         (a Bíróság 78/85. sz., Groupe des droites européennes kontra Parlament ügyben 1986. június 4‑én hozott végzésének [EBHT 1986.,
         1753. o.] 11. pontja, valamint a C‑68/90. sz., Blot és Front national kontra Parlament ügyben 1990. május 22‑én hozott végzésének [EBHT 1990., I–2101. o.] 11. pontja;
         a fent hivatkozott Weber kontra Parlament ügyben hozott ítélet 9. pontja).

      24      Ebbe a csoportba tartoznak a Parlament azon aktusai, amelyek vagy nem váltanak ki joghatást, vagy csak a Parlamenten belül,
         a működés belső szervezését illetően váltanak ki joghatásokat, és a Parlament eljárási szabályzatában meghatározott felülvizsgálati
         eljárások hatálya alá tartoznak (a fent hivatkozott Weber kontra Parlament ügyben hozott ítélet 10. pontja és a fent hivatkozott
         Martinez és társai kontra Parlament ügyben hozott ítélet 52. pontja).

      25      Megtámadhatók viszont a közösségi bíróság előtt a Parlament azon aktusai, amelyek harmadik személlyel szemben joghatást váltanak
         ki, vagy joghatás kiváltására irányulnak, vagy más megfogalmazásban azon aktusok, amelyek joghatásai túllépnek az intézmény
         működésének belső szervezésén (a fent hivatkozott Weber kontra Parlament ügyben hozott ítélet 11. pontja és a fent hivatkozott
         Martinez és társai kontra Parlament ügyben hozott ítélet 53. pontja).

      26      Az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett rá, hogy a Parlament képviselői, mint a Közösségben egyesült államok népeitől kapott képviselői
         megbízás letéteményesei, a Parlament által elfogadott és az említett megbízatás gyakorlásának feltételeit érintően joghatásokat
         kiváltó jogi aktus vonatkozásában az EK 230. cikk első bekezdése szerinti harmadik személyeknek tekintendők (a fent hivatkozott
         Martinez és társai kontra Parlament ügyben hozott ítélet 61. pontja).

      27      Ami különösen a jegyzőkönyvet illeti, az abban elismert, a Közösségeket megillető kiváltságok és mentességek mindössze funkcionális
         jellegűek, és céljuk a Közösségek működése és függetlensége akadályainak elkerülése (a Bíróság 1/88. sz., Générale de Banque
         kontra Bizottság ügyben 1989. április 11‑én hozott végzésének [EBHT 1989., 857. o.] 9. pontja és C–2/88. IMM. sz., Zwartveld
         és társai ügyben 1990. július 13‑án hozott végzésének [EBHT 1990., I‑3365. o.] 19. pontja).

      28      Mindazonáltal, még ha a kiváltságokat és a mentességeket kizárólag a Közösség érdekében adták is, nem szabad szem elől téveszteni,
         hogy azokat kifejezetten a közösségi intézmények tisztviselői és egyéb alkalmazottai, valamint a Parlament képviselői számára
         biztosították. Az a körülmény, hogy a kiváltságokat és mentességeket a közösségi közérdek céljából írták elő, igazolja az
         intézmények azon hatáskörét, hogy adott esetben felfüggesszék a mentelmi jogot, de nem jelenti azt, hogy e kiváltságokat és
         mentességeket a Közösség részére, és nem közvetlenül a közösségi tisztviselők, egyéb alkalmazottak vagy a Parlament képviselői
         számára biztosítják. A jegyzőkönyv tehát alanyi jogokat teremt az említett személyek tekintetében, amelyeknek tiszteletben
         tartását az EK 230. cikkben előírt keresetindítási jog garantálja (lásd megfelelően a 6/60. sz., Humblet kontra belga állam
         ügyben 1960. december 16‑án hozott ítéletet [EBHT 1960., 1125. o.]).

      29      Megállapítandó, hogy az a határozat, amellyel a Parlament felfüggeszti valamely képviselőjének mentelmi jogát, olyan joghatásokat
         vált ki, amelyek túllépnek az intézmény működésének belső szervezésén, mivel lehetővé teszi büntetőeljárás folytatását az
         érintett parlamenti képviselővel szemben a fent említett cselekmények miatt.

      30      Az érintett parlamenti képviselő mandátuma gyakorlásának feltételeire kihat az olyan határozat, amely lehetővé teszi, hogy
         e képviselővel szemben büntetőeljárást indítsanak vagy folytassanak, amely eljárás adott esetben őt parlamenti mandátuma gyakorlásában
         akadályozó, szabadságkorlátozó intézkedéseket vonhat maga után. A jelen esetben a megtámadott határozat lehetővé tette az
         Egyesült Királyság büntetőeljárás indítására hatáskörrel rendelkező hatósága számára, hogy az A. N. Mote ellen indított büntetőeljárás
         felfüggesztésének megszüntetését kérje, amelyet a High Court of Justice (England & Wales) 2006. október 17‑i végzésével elrendelt.

      31      A megtámadott határozat tehát harmadik személyekkel szemben joghatást kiváltó vagy joghatás kiváltására irányuló aktusnak
         minősül. Következésképpen a Bíróság által a fent hivatkozott Weber kontra Parlament ügyben hozott ítéletben megállapított
         szempontok alapján ennek az aktusnak a közösségi bíróságnak az EK 230. cikk első bekezdése szerinti jogszerűségi felülvizsgálat
         alá kell tartoznia.

      32      A Parlament által az EK 230. cikk negyedik bekezdése alapján előterjesztett, a kereset elfogadhatatlanságára alapított kifogást
         illetően megállapítandó, hogy a Parlament elismeri a felperes személyes érintettségét, közvetlen érintettségét viszont vitatja.

      33      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen érintettség azt kívánja meg, hogy a kifogásolt közösségi intézkedés közvetlen
         hatást gyakoroljon a magányszemély jogi helyzetére, és ne hagyjon mérlegelési jogkört az intézkedés végrehajtásával megbízott
         címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül
         a közösségi szabályozás alapján történik (lásd a Bíróság C‑404/96. P. sz., Glencore Grain kontra Bizottság ügyben 1998. május 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2435. o.] 41. pontját és
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; a C‑486/01. P. sz., Front national kontra Parlament ügyben 2004. június 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6289. o.] 34. pontját és
         a C‑417/04. P. sz., Regione Siciliana kontra Bizottság ügyben 2006. május 2‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3881. o.] 28. pontját).

      34      A jelen esetben a jegyzőkönyv 9. és 10. cikkében meghatározott mentelmi jog védelmet nyújt a parlamenti képviselők számára
         bizonyos intézkedésekkel szemben, amelyek alkalmasak arra, hogy akadályozzák őket feladatuk ellátásában, mivel a mentelmi
         jogot felfüggesztő határozat módosítja a parlamenti képviselő jogi helyzetét, pusztán azáltal, hogy ezt a védelmet felfüggeszti,
         mivel a képviselő személyes jogállását újra a tagállamok közjogának rendeli alá, és ezáltal – anélkül, hogy bármilyen köztes
         jogszabály szükséges lenne – alkalmazhatóvá teszi velük szemben az e közjog által előírt intézkedéseket, többek között a fogva
         tartást és a bírósági eljárás megindítását. Ebből következően a felperest a megtámadott határozat közvetlenül érinti.

      35      A nemzeti hatóságoknak a mentelmi jog felfüggesztéséhez kapcsolódó mérlegelési jogköre a parlamenti képviselővel szemben indult
         büntetőeljárás folytatását vagy megszüntetését illetően nem befolyásolja ez utóbbi jogi helyzetének közvetlen érintettségét,
         mivel a mentelmi jogot felfüggesztő határozat joghatásai a parlamenti képviselői mivolta alapján őt megillető védelem megszüntetésére
         korlátozódnak, és nem tesznek szükségessé semmilyen kiegészítő végrehajtási intézkedést.

      36      A fentiek alapján a megsemmisítés iránti keresetet elfogadhatónak kell nyilvánítani.

       Az ügy érdeméről
      37      Megsemmisítés iránti keresetének alátámasztása érdekében A. N. Mote négy jogalapra hivatkozik. Az első, téves jogalkalmazásra
         alapított jogalappal a felperes azt állítja, hogy a Parlament köteles lett volna megállapítani a jegyzőkönyv 8. cikke által
         biztosított kiváltság megsértését. A második jogalap két részből áll. Az első a Parlament eljárási szabályzatának megsértésén
         alapul, és arra a véleményre vonatkozik, amelyet állítólag a Parlament adott az A. N. Mote ellen indított büntetőeljárás célszerűségével
         kapcsolatban. A második részben a felperes arra hivatkozik, hogy a Parlament nem vette maradéktalanul és megfelelően figyelembe
         az általa a jogi bizottság előtt kifejtett tényeket és érveket. A harmadik jogalap a megtámadott határozat teljes körű  és
         megfelelő indokolásának hiányán alapul. A negyedik jogalap a határozat ésszerűtlenségén és aránytalanságán alapul. A felperes
         szerint az általa kifejtett érvek alapján meg kellett volna tagadni a mentelmi jog felfüggesztését.

       A téves jogalkalmazásról
       A felek érvei
      38      A felperes állítása szerint a megtámadott határozat téves jogalkalmazást tartalmaz, mivel a Parlament köteles lett volna megállapítani
         a jegyzőkönyv 8. cikke által részére biztosított kiváltság megsértését. Álláspontja szerint ugyanis különbséget kell tenni
         a 8. cikk által elismert, a parlamenti képviselők szabad mozgására vonatkozó kiváltság és a 10. cikk által biztosított mentelmi
         jog között, amely ez utóbbiak sérthetetlenségét érinti büntetőeljárás esetén. A jelen esetben az Egyesült Királyság büntetőjogában
         szereplő, óvadék ellenében történő szabadlábon hagyás olyan természetű, hogy sérti a jegyzőkönyv 8. cikke által biztosított
         kiváltságot, mivel az eljárás alá vont személynek a nemzeti bíróság rendelkezésére kell állnia. Ennek megfelelően a nemzeti
         bíróság mérlegelésétől függ a parlamenti üléseken, de a bizottsági munkában való részvétele is, ami a parlamenti képviselők
         szabad mozgásának korlátozását jelenti, és sérti a Parlament függetlenségét, az Egyesült Királyság igazságügyi hatóságai részéről
         megnyilvánuló, bármely együttműködési szándék ellenére is. A felperes szerint a 8. cikk ilyen értelmezése indította a Chischester
         Crown Courtot a büntetőeljárás felfüggesztésére arra az időre, amíg a Parlament határoz a mentelmi jog felfüggesztéséről.
         A Parlament tévesen alkalmazta a jogot, amikor a jelentés indokolásában a 8. cikk eltérő értelmezését fogadta el, és a kiváltság
         felfüggesztéséről hallgatott.

      39      A Parlament álláspontja szerint ez a jogalap nem megalapozott. Előadja, hogy a mentelmi jog felfüggesztése iránti kérelem
         megválaszolására szorítkozott. Rámutat, hogy az indokolás nem tükrözi szükségszerűen a Parlament mint intézmény álláspontját,
         és kifejti saját értelmezését a jegyzőkönyv 8. és 10. cikkével kapcsolatban, hangsúlyozva e rendelkezések működést elősegítő
         természetét.

      40      A Parlament szerint a jegyzőkönyv 8. cikkének – tekintve, hogy azt olyan időszakban fogadták el, amikor a Közösségeken belüli
         mozgás még nem volt olyan egyszerű, mint ma – lényegében az volt a célja, hogy a parlamenti képviselők mozgása tekintetében
         megszüntessen minden közigazgatási, rendőrségi vagy vámhatósági jellegű akadályt. Ezért igazságügyi téren nem rendelkezett
         a mentelmi jogról. A jegyzőkönyv 10. cikke a parlamenti képviselők sérthetetlenségéről rendelkezik saját államuk vagy egy
         másik tagállam területén elkövetett cselekmények tekintetében, eltekintve a feladataik ellátása során kifejtett véleményüktől
         vagy leadott szavazatuktól, amelyről a 9. cikk rendelkezik. A 10. cikk továbbá arra az esetre is mentességet biztosít a képviselőknek,
         amikor a Parlament üléseinek helyére utaznak, illetve onnan visszatérnek. A Parlament szerint ezek a rendelkezések hatástalanok
         lennének, ha a 8. cikk által biztosított kiváltság megakadályozhatná a bírósági eljárásokat. A Parlament hozzáteszi, hogy
         a 10. cikk alapján nem függeszthető fel a 8. cikk által elismert egyetlen kiváltság sem.

      41      Azzal kapcsolatban, hogy a nemzeti bíróság a felperes mozgásának ellenőrzésével akadályozhatja az Európai Parlament munkáját,
         a Parlament emlékeztet rá, hogy a tagállamok és a közösségi intézmények kapcsolatait az EK 10. cikk értelmében a jóhiszemű
         együttműködés elve szabályozza. A nemzeti igazságügyi hatóságok, amennyire lehetséges, kötelesek előmozdítani a közösségi
         intézmények megfelelő működését, és tiszteletben tartani kiváltságaikat, mint azt az Egyesült Királyság bírósága tette; ennek
         elmulasztásáért a tagállam felelősséggel tartozhat a közösségi bíróságok előtt.

      42      A felperes elismeri, hogy a Közösségek kiváltságai és mentességei mindenekelőtt működési jellegűek, és vitatja, hogy a 8. cikk
         rendelkezéseit valaha is a büntetőeljárás alóli teljes mentességnek tekintette volna. Mindamellett fenntartja, hogy a 8. cikk
         által biztosított kiváltság értelmezése nagyon általános, és hogy bizonyos körülmények között e kiváltság akadályozhatja a
         büntetőeljárást, amely természetéből adódóan a szabadságot korlátozó intézkedésekkel jár. Ez a kiváltság, a 10. cikk rendelkezéseitől
         teljesen eltérő módon előzi meg a képviselői feladatok ellátásának akadályozását.

      43      A Parlament álláspontja szerint elutasítandó az A. N. Mote által a 8. cikknek adott értelmezés, mivel a parlamenti képviselők
         mozgása korlátozásának tilalma nem biztosíthat nagyobb védelmet, mint amelyet a 10. cikk által nyújtott mentesség biztosít.
         Ebben az esetben a képviselő részére biztosított mentesség feltétlen lenne, mivel a kiváltság, ellentétben a mentelmi joggal,
         nem függeszthető fel.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      44      A felperes a Parlament terhére rója, hogy az nem állapította meg, hogy a felperes a jegyzőkönyv 8. cikke által biztosított
         kiváltság védelme alatt áll, valamint hogy az ellene indított büntetőeljárás sérti e kiváltságot, jóllehet a Parlamentnek,
         és nem a nemzeti bíróságnak kell állást foglalnia a tekintetben, hogy milyen kockázatokkal jár egy bírósági eljárás a parlamenti
         képviselői feladatok ellátására nézve.

      45      A jegyzőkönyv 10. cikkének utolsó bekezdéséből következően, amely szerint a mentesség nem akadályozhatja meg az Európai Parlamentet
         azon jogának gyakorlásában, hogy valamely képviselőjének mentességét felfüggessze, a Parlament hatáskörrel rendelkezik arra,
         hogy valamely európai parlamenti képviselő mentelmi jogának felfüggesztése iránti kérelemről határozzon. A Parlament eljárási
         szabályzatának 6. és 7. cikke kiegészíti ezt a szöveget a mentelmi jog felfüggesztésére irányuló eljárás szabályainak meghatározásával.

      46      Sem a jegyzőkönyv, sem a Parlament eljárási szabályzata nem tartalmaz azonban olyan rendelkezést, amely a Parlamentet nevezné
         meg a 8. cikk szerinti kiváltság fennállásának megállapítására illetékes hatóságként.

      47      Kiemelendő továbbá, hogy a jegyzőkönyv 8. és 10. cikkének hatálya eltérő.

      48      A Bíróság kimondta, hogy a jegyzőkönyv 8. cikkének első bekezdése megtiltja a tagállamoknak, hogy többek között adóztatási
         gyakorlatuk által igazgatási korlátozást alkalmazzanak az európai parlamenti képviselők szabad mozgására vonatkozóan (a 208/80. sz.
         Bruce of Donington ügyben 1981. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2205. o.] 14. pontja). Amint e rendelkezés kimondja,
         a kiváltság célja a parlamenti képviselők szabad mozgásának biztosítása a Parlament üléseinek helyére való utazáskor, illetve
         az onnan való visszatéréskor.

      49      Kiemelendő azonban, hogy bár a jegyzőkönyv 8. cikkének az igazgatási „vagy egyéb” korlátozásokra vonatkozó első bekezdése
         azokat nem kimerítően sorolja fel, e korlátozások nem foglalják magukban a bírósági eljárással járó korlátozásokat, mivel
         azok a 10. cikk hatálya alá tartoznak, amely a mentességek jogi szabályozását tartalmazza a 9. cikk szerinti, a parlamenti
         képviselők által feladataik ellátása során kifejtett vélemény vagy leadott szavazat miatti mentesség különleges hatályán kívüli
         esetekben. A jegyzőkönyv 10. cikke első bekezdésének b) pontja ugyanis kifejezetten megemlíti a bírósági eljárásokat, mint
         amelyek alól a parlamenti képviselők a sajátjukon kívüli összes többi tagállam területén mentességet élveznek a Parlament
         ülésszakainak ideje alatt. Hasonlóképpen, a jegyzőkönyv 10. cikke első bekezdésének a) pontja szerint a Parlament képviselői
         ugyanezen időszak alatt a saját államuk területén a parlamentjük képviselőire vonatkozó mentességeket élvezik, amelyek közül
         egyesek védelmet nyújtanak a képviselők számára az ellenük indított bírósági eljárásokkal szemben. Végül, a 10. cikk második
         bekezdése előírja, hogy a mentesség akkor is megilleti a képviselőket, amikor az Európai Parlament üléseinek helyére utaznak,
         illetve onnan visszatérnek. E rendelkezés megléte, amely a jegyzőkönyv 8. cikkének első bekezdéséhez hasonlóan a mozgási szabadságuk
         korlátozásával szemben védi a képviselőket, megerősíti, hogy az ez utóbbi rendelkezésben említett korlátozások nem foglalják
         magukban az európai parlamenti képviselők mozgási szabadságának összes lehetséges megsértését, valamint hogy, amint azt a
         10. cikk imént vizsgált rendelkezései mutatják, a bírósági eljárásokat ez utóbbi cikk által bevezetett jogi szabályozás hatálya
         alá tartozónak kell tekinteni.

      50      A jegyzőkönyv 10. cikke a parlamenti képviselők függetlenségét kívánja tehát biztosítani, annak megakadályozásával, hogy a
         letartóztatás vagy bírósági eljárás [indítása] általi fenyegetettség a Parlament ülésszakainak ideje alatt nyomást gyakoroljon
         rájuk (az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑17/00. R. sz., Rothley és társai kontra Parlament ügyben 2000. május 2‑án hozott
         végzése [EBHT 2000., II‑2085. o.] 90. pontja).

      51      A jegyzőkönyv 8. cikkének célja a parlamenti képviselők szabad mozgásának védelme a bírósági természetű korlátozásokon kívüli
         korlátozásokkal szemben.

      52      Mivel nem állították, hogy A. N. Mote képviselői feladatai ellátását más jellegű korlátozások veszélyeztették, mint amelyek
         a saját tagállamának igazságügyi hatóságai által indított büntetőeljárással járnak, megállapítandó, hogy a Parlament nem alkalmazta
         tévesen a jogot, amikor anélkül határozott A. N. Mote mentelmi jogának felfüggesztéséről, hogy nyilatkozott volna az őt, mint
         parlamenti képviselőt megillető kiváltságról, vagy megállapította volna a 8. cikk megsértését az adott ügyben.

      53      A fentiek alapján e jogalap elutasítandó.

       A jogi bizottságnak a büntetőeljárás célszerűségével kapcsolatos, a Parlament eljárási szabályzatába ütköző véleményadásáról
            és a tények és érvek megfelelő és teljes figyelembevételének elmulasztásáról
       A felek érvei
      54      A felperes által hivatkozott jogalap két részből áll.

      –       A Parlament eljárási szabályzatának megsértésének megsértésére és az eljárás célszerűségére vonatkozó véleményadásra alapított
         első részről

      55      A felperes arra hivatkozik, hogy a Parlament eljárási szabályzata 7. cikkének (7) bekezdése értelmében a jogi bizottság jelentésében
         nem nyilatkozhatott volna az ellene indítható büntetőeljárás célszerűségéről. Álláspontja szerint e rendelkezés megsértése
         kihat a megtámadott határozat jogszerűségére. Hozzáteszi, hogy a Parlament által ugyanebben a jelentésben kifejtett vélemény
         figyelmen kívül hagyja e vonatkozásban tett észrevételeit.

      56      A Parlament ellenvetése szerint a jogalap nyilvánvalóan megalapozatlan. Kiemeli, hogy a jelentésben található indokolás az
         előadó kizárólagos felelősségével készült, és ez utóbbi által kifejtett vélemény alapján nem vitatható a Parlament által elfogadott
         állásfoglalás. Mindenesetre az előadó által használt minősítések nem a büntetőeljárások indokoltságára vonatkoznak, hanem
         azok megalapozottságára.

      –       A tények és érvek megfelelő és teljes figyelembevételének hiányára alapított második részről
      57      A felperes állítása szerint semmi nem utal arra a jogi bizottság jelentésében, hogy ez utóbbi, így tehát a Parlament, ténylegesen
         és megfelelően megvizsgálta volna a felperesnek az ügy érdemére vonatkozó érveit. Ez a hiányosság sérti a felperes azon jogát,
         hogy megismerje, a jogi bizottság milyen megállapításokra jutott, és ennek következtében semmissé teszi a határozatot.

      58      A Parlament álláspontja szerint ez a jogalap megalapozatlan. Emlékeztet rá, hogy a Parlament eljárási szabályzata 7. cikke
         (3) bekezdésének rendelkezései értelmében A. N. Mote‑nak 2005. május 24‑én lehetősége volt a jogi bizottság előtti nyilatkozattételre,
         a Parlament egy másik képviselője útján. Rámutat, hogy a megtámadott határozat preambuluma kifejezetten említést tesz e meghallgatásról.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      –       A jogalap első részéről
      59      Előzetesen megállapítandó, hogy a Parlament – jogi bizottságának A. N. Mote mentelmi joga felfüggesztésére irányuló javaslatát
         követve és a bizottság jelentését e dokumentum indokolásának tartalmával kapcsolatos fenntartásának kifejezése nélkül a megtámadott
         határozatba belefoglalva – magáévá tette a jelentés indokolását. Ebből következően a jelen jogalap első részében megfogalmazott
         kifogást úgy kell tekinteni, hogy az a megtámadott határozat indokolása ellen irányul.

      60      A Parlament eljárási szabályzata 7. cikkének (7) bekezdése szerint „a [jogi] bizottság […] semmiképpen nem nyilatkozhat a
         [képviselő] bűnösségével, illetve ártatlanságával kapcsolatban, sem arról, hogy a neki tulajdonított vélemény vagy cselekedetek
         indokolttá tesznek‑e büntetőeljárást, még abban az esetben sem, ha a kérelem vizsgálata során a [jogi] bizottság az ügyről
         részletes tudomást szerez”.

      61      Meg kell vizsgálni, hogy a jogi bizottság a jelentésében a megindított büntetőeljárás mellett foglalt‑e állást, és kifejezte‑e
         véleményét A. N. Mote bűnösségével kapcsolatban. A jelentés II. 2. pontjában az előadó megállapítja mindenekelőtt a vádirat
         „részletes” voltát. Ez az értékelés, amely az előadó véleményét fejezi ki a tekintetben, hogy kellően indokolt‑e az A. N. Mote
         ellen indított büntetőeljárás, nem feleltethető meg a bűnösségre vagy a büntetőeljárás célszerűségére vonatkozó véleménynek.
         Ugyanez vonatkozik továbbá az előadó teljesen objektív megállapítására a II. 3. pontban a kérdéses jogsértés súlyosságát,
         és az Egyesült Királyságban és a tagállamok többségében e vádemelés lehetőségét illetően. Végül ugyanebben a pontban azzal
         az állítással, hogy „a büntetőeljárás már régen megindult”, az előadó a per kimenetelére vonatkozó állásfoglalás nélkül egyszerűen
         arra utalt, hogy az már előrehaladott stádiumban van, és tárgyalásnak kellene következnie.

      62      A fentiekből következik, hogy nem sértették meg a Parlament eljárási szabályzatának 7. cikkét, következésképpen e jogalap
         első része elutasítandó.

      –       A jogalap második részéről
      63      Az ügy érdemére vonatkozó érvek, amelyekről a felperes azt állítja, hogy a Parlament azokat nem vizsgálta meg ténylegesen
         és megfelelően, a következők: a büntetőeljárás késedelmes megindítása vele szemben, amely – az EK 10. cikket sértve – akadályozza
         a Parlament megfelelő működését; az a mód, ahogyan az Egyesült Királyság hatóságai a mentelmi jogának felfüggesztése iránti
         kérelmet kezelték; a mentelmi jog felfüggesztése iránti kérelem egyértelműségének hiánya a terhére rótt cselekmények súlyosságát
         és a büntetőeljárás célszerűségét illetően; a Parlament lehetősége valamely kiváltság felfüggesztésére.

      64      Ami elsősorban a nemzeti igazságügyi hatóságok által A. N. Mote ellen indított büntetőeljárás késedelmes voltára alapított
         jogalap figyelmen kívül hagyását illeti, ez a késedelem a felperes állítása szerint akadályozta parlamenti mandátumának gyakorlását,
         következésképpen a Parlament működését, miáltal az Egyesült Királyság megsértette az EK 10. cikkben előírt jóhiszemű együttműködés
         elvét.

      65      Megjegyzendő, hogy a Parlament hallgatólagosan, de egyértelműen elvetette a késedelemre alapított jogalapot, amikor rámutatott,
         hogy nincs ok kétségbe vonni az Attorney general állításait, miszerint A. N. Mote politikai véleményei és kötelezettségei
         semmilyen módon nem befolyásolják a büntetőeljárást, és […] a vizsgálatot a lehető leggyorsabban folytatták le”, valamint
         a Chichester Crown Court kérhette volna a mentelmi jog felfüggesztését, ha „kétségei lettek volna az ügyész vagy bármely más
         közreműködő szándékát illetően (amiről nyilvánvalóan nincsen szó)”. A Parlament – nemcsak az Attorney general által közölt
         információk, hanem a Chichester Crown Court értékelése alapján is – úgy vélte, hogy a büntetőeljárás okai között egyáltalán
         nem szerepelt az A. N. Mote parlamenti mandátuma gyakorlásának megakadályozására irányuló szándék.

      66      Hozzá kell tenni, hogy a felperes által a jogi bizottság előtt előadott érvekből nem következik, hogy a vizsgálat időtartama,
         és ebből eredően a büntetőbíróság előtt való késedelmes megjelenése európai parlamenti képviselői tevékenységének akadályozására
         irányuló szándékról tanúskodna. Az A. N. Mote által előadott észrevételek ugyanis az Attorney general azon állításaira válaszolnak,
         amelyek szerint a vizsgálat elhúzódásának oka, hogy eltitkolt bizonyos, többek között a man-szigeti bankszámlára vonatkozó
         információkat, valamint nem megfelelő együttműködésének. A. N. Mote vitatta a vizsgálókkal való együttműködés megtagadását,
         és azt állította, hogy nem kívánt nyilatkozatot tenni, amit védelemhez való joga alapján megtehetett. Úgy vélte továbbá, hogy
         a vizsgálók indokolatlanul késlekedtek a Man-szigeten található Barclays Bank kikérdezésével. Ezen elemek közül egyik sem
         utal semmilyen, a parlamenti képviselői tevékenységének akadályozására irányuló szándékra.

      67      Másodsorban, a tekintetben, hogyan kezelték az Egyesült Királyság hatóságai a mentelmi jog felfüggesztése iránti kérelmet,
         megjegyzendő, hogy a Parlament rámutatott, semmi kétsége nem volt azzal kapcsolatban, hogy a kérelmet a megfelelő formában
         terjesztették elő. Ezzel a Parlament figyelembe vette a mentelmi jog felfüggesztése iránti kérelem kezelésére vonatkozó felperesi
         érveket, és ennek alapján azt állapította meg, hogy azok közül egyik sem képezi akadályát a kérelem vizsgálatának.

      68      Harmadsorban megállapítandó, hogy a Parlament nem foglalt állást a mentelmi jog felfüggesztése iránti kérelem egyértelműségének
         hiányára, a büntetőeljárás célszerűségére és a felperes terhére rótt cselekmények súlyosságára vonatkozó érvekkel kapcsolatban.
         A Parlament tehát tartózkodott attól, hogy bármilyen, e kifogás vizsgálatát szükségessé tévő értékelést fogalmazzon meg a
         büntetőeljárás célszerűségével kapcsolatban, és ezzel eleget tett eljárási szabályzata 7. cikke (7) bekezdése rendelkezéseinek.

      69      Végül azon kifogást illetően, hogy a Parlamentnek állítólag lehetősége volt a jegyzőkönyv 8. cikke által biztosított kiváltság
         felfüggesztésére, a Parlament, amint a jelen ítélet fenti 44–52. pontjában kifejtésre került, nem követett el téves jogalkalmazást,
         amikor anélkül határozott A. N. Mote mentelmi jogáról, hogy nyilatkozott volna a felperest parlament képviselői minőségében
         megillető kiváltságról, illetve megállapította volna a jegyzőkönyv 8. cikkének megsértését az adott ügyben. Tekintve, hogy
         a Parlamentnek nincs hatásköre a 8. cikk szerinti kiváltság felfüggesztésére, nem kifogásolható, hogy figyelmen kívül hagyta
         az e vonatkozásban előadott érveket.

      70      A fentiek alapján nem bizonyított, hogy a megtámadott határozatból hiányozna a felperes által hivatkozott tények és érvek
         tényleges és megfelelő figyelembevétele.

      71      Következésképpen a jogalap második része elutasítandó.

       A teljes körű és megfelelő indokolás hiányáról
       A felek érvei
      72      A felperes szerint a Parlament köteles megindokolni a mentelmi jogot felfüggesztő határozatot. Az indokolás hiánya sérti azokat
         a demokratikus követelményeket, amelyeket az EU 6. cikk, valamint saját eljárási szabályzatában szereplő, a tevékenységei
         átláthatóságára vonatkozó elv támaszt az Európai Parlamenttel szemben.

      73      A jelen ügyben a felperes álláspontja szerint a jogi bizottság jelentése tartalmazza ugyan a megtámadott határozat indokolását,
         de vitatja, hogy ez az indokolás teljes és megfelelő volna, tekintettel arra, hogy nem került sor a mentelmi jogának fenntartása
         érdekében kifejtett érvek összességének vizsgálatára. Úgy véli, hogy a Parlament mentelmi joggal kapcsolatos korábbi joggyakorlatának
         megfelelő indokoláshoz kellett volna vezetnie, míg a tényleges indokolás egyrészt nem teszi érthetővé a határozat olvasói
         számára meghozatalának indokait, másrészt nem teszi lehetővé a felek számára a határozat érvényességének vizsgálatát, és annak
         esetleges vitatását.

      74      A Parlament a jogalap elutasítását kéri.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      75      Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmánya 21. cikkének, valamint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke
         1. §‑ának c) pontja értelmében minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését.
         Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi
         körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből.
         Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire
         történő hivatkozások, a más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés
         azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek a fent említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben kell szerepelniük
         (a Bíróság C‑52/90. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1992. március 31‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑2187. o.] 17. pontja;
         az Elsőfokú Bíróság T‑56/92. sz., Koelman kontra Bizottság ügyben 1993. november 29‑én hozott végzésének [EBHT 1993., II‑1267. o.]
         21. pontja; T‑154/98. sz., Asia Motor France és társai kontra Bizottság ügyben 1999. május 21‑én hozott végzésének [EBHT 1999.,
         II‑1703. o.] 49. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 17‑én hozott
         ítéletének [EBHT 2007., II-3601. o.] 94. pontja). Következésképpen nem az Elsőfokú Bíróságnak kell a mellékletekben megkeresnie
         és azonosítania azokat a jogalapokat, amelyek meglátása szerint a kereset alapját képezhetik, mivel e mellékleteknek tisztán
         bizonyító és kisegítő szerepük van (az Elsőfokú Bíróság T‑84/96. sz., Cipeke kontra Bizottság ügyben 1997. november 7‑én hozott
         ítéletének [EBHT 1997., II‑2081. o.] 34. pontja és a fent hivatkozott Microsoft kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontja).

      76      A jelen ügyben a felperes a megtámadott határozat maradéktalan és megfelelő indokolásának hiányára hivatkozik, de nem jelöli
         meg azokat a pontokat, amelyekben az indokolás álláspontja szerint hiányos. A keresetlevél mindössze annak szükségességére
         emlékeztet, hogy egy modern demokratikus szervezet maradéktalanul és megfelelően megindokolja a határozatait, minden hivatkozott
         pontot megvizsgáljon, valamint emlékeztet az ilyen indokolás fontosságára. A. N. Mote jelöli meg azokat a ténybeli és jogi
         elemeket, amelyek szerinte további pontosításra szorulnának a Parlament részéről. Az egyetlen konkrét kifogás a Parlament
         eljárási szabályzata 7. cikke (7) bekezdésének megsértésével történő véleménynyilvánításra vonatkozik, amely a jelen ítélettel
         elutasított második jogalap első részének tárgya volt.

      77      A fentiek alapján e jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

       A határozat ésszerűtlen és aránytalan voltáról
       A felek érvei
      78      A felperes előadja, hogy a mentelmi jog felfüggesztésével szemben felhozott érveinek hatására a Parlamentnek ésszerű és arányos
         határozatot kellett volna hoznia, tehát meg kellett volna tagadnia a mentelmi jog felfüggesztését. A keresetlevélhez csatolt
         beadványban szereplő érvekre utal, megjegyezve, hogy azok teljes terjedelmükben nem kerültek kifejtésre.

      79      A felperes arra hivatkozik, hogy a késedelemre vonatkozó érv elutasításának igazolása nélkül ésszerűen egyetlen döntéshozó
         szerv sem függesztheti fel a mentelmi jogot, valamint hogy a Parlament köteles lett volna megtagadni a kiváltság vagy a mentelmi
         jog felfüggesztését.

      80      A Parlament hatáskörének kérdését inkább a kiváltságok, mint a mentességek felfüggesztése tekintetében veti fel, tekintettel
         arra, hogy a Parlament eljárási szabályzata nem tartalmaz a kiváltságok felfüggesztésére vonatkozó rendelkezést.

      81      A felperes kiemeli, hogy érveinek teljes körű és releváns vizsgálata alapján a Parlament nem függesztette volna fel mentelmi
         jogát, és utal a jogi bizottságnak a Sichrowsky‑ügyben készített jelentésére, annak alátámasztására, hogy fumus persecutionis esetén a Parlament ilyen vélelmet alkalmaz.

      82      A felperes fenntartja, hogy a büntetőeljárást késedelmesen indították meg vele szemben, ami megzavarja a Parlament munkáját,
         és sérti a közösségi intézmények és a tagállamok közötti jóhiszemű együttműködés elvét. Hozzáteszi, hogy szerette volna megismerni
         a Parlament ezzel kapcsolatos elemzését.

      83      Végül válaszában arra hivatkozik, hogy a jogi bizottság nem vizsgálta meg a beadványában megfogalmazott, kiegészítő információk
         iránti kérelmeket.

      84      A Parlament álláspontja szerint a jogalap megalapozatlan.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      85      A válasszal egyidejűleg benyújtott felperesi beadványban szereplő, kiegészítő információk iránti kérelem vizsgálatának hiányára
         alapított jogalap tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑a c) pontjának
         és 48. cikke 2. §‑ának összefüggő rendelkezései értelmében a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott
         jogalapok rövid ismertetését, valamint hogy az eljárás további részében semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve
         ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel. Elfogadhatónak kell azonban nyilvánítani
         azt a jogalapot, amely a keresetlevélben közvetlen vagy hallgatólagos módon már hivatkozott jogalap kiegészítésének tekintendő,
         és ahhoz szorosan kapcsolódik (az Elsőfokú Bíróság T‑37/89. sz., Hanning kontra Paralment ügyben 1990. szeptember 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1990., II‑463. o.] 38. pontja). Valamely
         jogalap alátámasztása érdekében emelt kifogás esetében hasonló megoldást kell alkalmazni (az Elsőfokú Bíróság T‑231/99. sz., Joynson kontra Bizottság ügyben 2002. március 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II-2085. o.] 156. pontja).

      86      A jelen ügyben a felperes első alkalommal a válaszában kifogásolja, hogy a jogi bizottság nem vizsgálta a bővebb információhoz
         jutásra irányuló kérelmeit vagy kérdéseit. Ez a kifogás, amely kifejezetten a mentelmi jog felfüggesztése iránti kérelem jogi
         bizottság általi vizsgálatára vonatkozik, nem pedig azon elemek vizsgálatára, amelyeket a Parlamentnek figyelembe kellett
         volna vennie a megtámadott határozat meghozatalakor, nem tekinthető a keresetlevélben már hivatkozott jogalap kiegészítésének.

      87      Következésképpen  e kifogást elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

      88      Azon kifogással kapcsolatban, miszerint a beadványban kifejtett érvek hatására a Parlamentnek a mentelmi jog felfüggesztését
         megtagadó, ésszerű és arányos határozatot kellett volna hoznia, megállapítandó, hogy ezek az érvek a keresetlevélben nem találhatók
         meg, és a felperes arra utal, hogy azok a mellékletben szereplő beadványból ismerhetők meg. A fenti 75. pontban idézett ítélkezési
         gyakorlat szerint nem az Elsőfokú Bíróságnak kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat, amelyek
         meglátása szerint a kereset alapját képezhetik.

      89      Következésképpen e kifogást elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, a nemzeti igazságügyi hatóságok késlekedésére vonatkozó
         részének kivételével. Mivel azonban ez utóbbi érvről az Elsőfokú Bíróság a fenti 64–66. pontban már határozott, e kifogást
         – mint megalapozatlant – el kell utasítani.

      90      A fentiek alapján ezt a jogalapot részben elfogadhatatlannak, részben megalapozatlannak kell nyilvánítani, a keresetet pedig
         el kell utasítani.

       A költségekről
      91      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Parlament kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (hetedik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      Ashley Neil Mote‑t kötelezi saját, valamint az Európai Parlament költségeinek viselésére.

               Forwood

               Šváby

               Truchot

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2008. október 15‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                     N. J. Forwood

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság (ötödik tanács) december 11.-i ítélete: 1984. # J. G. Abbink elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Hollandia. # # 134/83. sz. ügy