A Törvényszék ítélete (negyedik tanács), 2016. július 20.#TeamBank AG Nürnberg kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO).#Európai uniós védjegy – Törlési eljárás – Az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozás – e@sy Credit ábrás védjegy – EasyCredit korábbi nemzeti ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja és 53. cikke (1) bekezdésének a) pontja.#T-745/14. sz. ügy.


A Bíróság 1970. december 1-i ítélete. # Union nationale des mutualités socialistes kontra La Marca Stéphanie. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité - Belgium. # 32-70. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2009. július 16-i ítélete.#elleni büntetőeljárás Tomasz Rubach.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Sąd Rejonowy w Kościanie - Lengyelország.#Vadon élő állat- és növényfajok védelme - A 338/97/EK rendelet B. mellékletében felsorolt fajok - E fajok példányai megszerzésének jogszerűségére vonatkozó bizonyíték - Bizonyítási teher - Ártatlanság vélelme - Védelemhez való jog.#C-344/08. sz. ügy.

text:
      C‑344/08. sz. ügy
      Tomasz Rubach
      ellen folytatott büntetőeljárás
      (a Sąd Rejonowy w Kościanie [Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Vadon élő állat- és növényfajok védelme – A 338/97/EK rendelet B. mellékletében felsorolt fajok – E fajok példányai megszerzésének jogszerűségére vonatkozó bizonyíték – Bizonyítási teher – Ártatlanság vélelme – Védelemhez való jog”
      Az ítélet összefoglalása
      Környezet – A veszélyeztetett vadon élő állat- és növényfajok nemzetközi kereskedelme – A 338/97 rendelet B. mellékletében
            felsorolt fajok
      (338/97 tanácsi rendelet, 8. cikk, (5) bekezdés és B melléklet)
      A vadon élő állat‑ és növényfajok számára kereskedelmük szabályozása által biztosított védelemről szóló 338/97 rendelet 8. cikkének
         (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés megszegésével vádolt személy ellen indított büntetőeljárásban az
         e rendelet B. mellékletében felsorolt fajok példányai megszerzése jogszerűségének megítélésénél főszabály szerint minden olyan
         bizonyítási eszköz elfogadható, amelynek elfogadását az érintett tagállam eljárásjoga hasonló eljárásokban megengedi. Tekintettel
         továbbá az ártatlanság vélelmének elvére, mindezen eszközök e személy rendelkezésére állnak annak bizonyításához, hogy a fenti
         rendelkezés szerinti feltételeknek megfelelően jogszerűen jutott az említett példányok birtokába.

      A nemzeti hatóságoknak kell tehát a bizonyításra vonatkozó nemzeti joguk elvei alapján meghatározniuk, hogy az előttük folyamatban
         lévő konkrét ügyben az összes körülmény figyelembevételével sikerült‑e bizonyítani, hogy a 338/97 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése
         szerinti feltételek teljesültek. E rendelet nem korlátozza a fenti példányok jogszerű megszerzésének megállapításához felhasználható
         bizonyítási eszközök körét.

      (vö. 28., 29., 34. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. július 16.(*)

      „Vadon élő állat- és növényfajok védelme – A 338/97/EK rendelet B. mellékletében felsorolt fajok – E fajok példányai megszerzésének jogszerűségére vonatkozó bizonyíték – Bizonyítási teher – Ártatlanság vélelme – Védelemhez való jog”
      A C‑344/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Sąd Rejonowy w Kościanie (Lengyelország)
         a Bírósághoz 2008. július 24‑én érkezett, 2008. július 8‑i határozatával terjesztett elő a

      Tomasz Rubach
      ellen folytatott büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J. Makarczyk és C. Toader (előadó) bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében M. Konstantinidis és M. Owsiany‑Hornung, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a vadon élő állat‑ és növényfajok számára kereskedelmük szabályozása által biztosított
         védelemről szóló, 1996. december 9‑i 338/97/EK tanácsi rendelet (HL 1997. L 61., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet,
         3. kötet, 136. o.) 8. cikke (5) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet a T. Rubach ellen a természet védelmére vonatkozó lengyel jogszabályok megsértése miatt indult büntetőeljárásban
         terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A veszélyeztetett vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezmény
      3        A veszélyeztetett vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló, Washingtonban, 1973. március 3‑án aláírt
         egyezmény (az Egyesült Nemzetek Szerződéseinek Tára, 993. kötet, I‑14537. sz.; a továbbiakban: CITES) célja annak biztosítása, hogy a mellékleteiben felsorolt fajták, illetve
         azok részei vagy származékai nemzetközi kereskedelme ne veszélyeztesse a természetes élőhelyek védelmét, valamint a vadon
         élő fajok fenntartható hasznosítását.

      4        A fenti egyezménynek az Európai Közösségen belüli végrehajtására a veszélyeztetett vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi
         kereskedelméről szóló egyezmény Közösségen belüli végrehajtásáról szóló, 1982. december 3‑i 3626/82/EGK tanácsi rendelet (HL L 384.,
         1. o.) alapján került sor 1984. január 1‑jei hatállyal. Ezt a rendeletet hatályon kívül helyezte a 338/97 rendelet, amelyet
         1. cikke második bekezdése értelmében a CITES céljainak, elveinek és rendelkezéseinek megfelelően kell alkalmazni.

       A közösségi jog
      5        A 338/97 rendelet 8. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:

      „A kereskedelmi tevékenységek ellenőrzésére vonatkozó előírások
      (1)      Az A. mellékletben felsorolt fajok példányainak megvétele, a vételükre való ajánlat tétele, azok kereskedelmi célú beszerzése,
         kereskedelmi célú árubemutatása, kereskedelmi nyereséget célzó felhasználása és eladása, kereskedelmi áru jellegű tartása,
         eladási ajánlata vagy eladásra történő szállítása tilos.

      […]
      (5)      Az (1) bekezdésben említett tilalmakat kell alkalmazni a B. mellékletben felsorolt fajok példányaira is, kivéve ha az érintett
         tagállam illetékes hatósága számára bizonyítani lehet [helyesen: bizonyítékkal rendelkezik arra, hogy az ilyen példányok beszerzése
         és – amennyiben azok a Közösség területén kívülről származnak – behozatala a vadon élő állat‑ és növényfajok megőrzésére vonatkozó
         egyéb közösségi jogszabályokkal összhangban történt.

      […]”
      6        Az említett rendelet 16. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Szankciók
      (1)      A tagállamok megfelelő intézkedéseket tesznek annak érdekében, hogy e rendeletnek legalább a következő megsértéseit szankcionálják:
      a)      a példányok Közösségbe történő behozatala vagy onnan történő kivitele vagy újrakivitele a megfelelő engedély vagy bizonyítvány
         nélkül vagy hamis, hamisított vagy érvénytelen engedéllyel vagy bizonyítvánnyal vagy olyan engedéllyel vagy bizonyítvánnyal,
         amelyet az illetékes hatóság engedélye nélkül változtattak meg;

      b)      a rendelet alapján kiállított engedélyen vagy bizonyítványon rögzített feltételek megsértése;
      […]
      j)      példányok megvásárlása vagy azokra vételi ajánlat tétele, kereskedelmi célú beszerzésük, használatuk kereskedelmi nyereség
         céljából, kereskedelmi célú nyilvános árubemutatásuk, eladásuk, kereskedelmi célú tartásuk, eladási ajánlatuk vagy eladásra
         történő szállításuk a 8. cikkel ellentétben;

      […]
      (2)      Az (1) bekezdésben említett intézkedéseknek meg kell felelniük a jogsértés jellegének és súlyosságának, és előírásokat kell
         tartalmazniuk a példányok lefoglalására és – adott esetben – azok elkobzására.

      […]
      (4)      Amennyiben a B. vagy a C. mellékletben felsorolt fajok valamelyikének egy élő példánya érvényes engedély vagy bizonyítvány
         nélkül érkezik a Közösségbe történő beléptetés helyére, a példányt le kell foglalni vagy el lehet kobozni, vagy ha a címzett
         visszautasítja a példány átvételét, akkor a tagállam beléptetési pont szerint illetékes hatóságai – adott esetben – megtagadhatják
         a szállítmány beléptetését és kötelezhetik a szállítmányozót a példány visszaszállítására annak eredeti indítási helyére.”

      7        A 338/97 rendelet B. melléklete az Arachnida osztályba és Araneae rendbe sorolja a Brachypelma nemzetségbe tartozó pókokat.

       A nemzeti jog
      8        Az alapügyben alkalmazandó nemzeti rendelkezéseket elsősorban a természet védelméről szóló, 2004. április 16‑i törvény (Dz. U. 92. szám,
         880. alszám; a továbbiakban: a természet védelméről szóló törvény) tartalmazza, amely megismétli a CITES rendelkezéseit és
         a vonatkozó közösségi szabályozást.

      9        A természet védelméről szóló törvény 61. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Az Európai Unió jogának előírásai alapján korlátozások alá eső fajok körébe tartozó növények és állatok, valamint ezek felismerhető
         részeinek és származékainak az államhatáron át történő szállításához, a (2) bekezdésben foglaltakra figyelemmel, a környezetvédelmi
         ügyekért felelős miniszter engedélye szükséges.”

      10      E törvény 64. cikke a következőket írja elő:

      (1)      A 61. cikk (1) bekezdése szerinti, a kétéltűek, hüllők, madarak vagy emlősök körébe tartozó állatok birtokosai és tenyésztői
         kötelesek ezen állatokat a nyilvántartásba írásban bejelenteni.

      (2)      Az (1) bekezdés szerinti bejelentési kötelezettség nem vonatkozik:
      1)      az állatkertekre;
      2)      a 61. cikk (1) bekezdése szerinti állatok kereskedelmével iparszerűen foglalkozó személyekre;
      3)      állatok ideiglenes tartására gyógyításuk vagy rehabilitációjuk céljából.
      (3)      Az (1) bekezdés szerinti nyilvántartást az állatok tartásának vagy tenyésztésének helye szerint illetékes Starosta [körzeti
         elnök] vezeti.

      […]
      (5)      A nyilvántartásba történő bejelentésre és az onnan való törlésre vonatkozó kötelezettség az állat beszerzésének vagy elidegenítésének,
         belföldre történő behozatalának vagy kivitelének, birtokbavételének, elvesztésének vagy elhullásának a napjától áll fenn.
         A bejegyzés vagy a törlés iránti kérelmet az illetékes Starostánál az e kötelezettség keletkezésétől számított 14 napon belül
         kell benyújtani.

      […]
      (8)      A Starosta a nyilvántartásba történt bejegyzést igazolás kiállításával tanúsítja.
      (9)      A (2) bekezdés 2. pontja szerinti személyek kötelesek a (4) bekezdés 11. pontja szerinti dokumentum eredeti vagy egy másolati
         példányát megőrizni, és az állat értékesítésével egyidejűleg átadni. Az állat eladójának egy megfelelő másolatot folyamatos
         sorszámmal, a kiállítás időpontjának megjelölésével, pecséttel és saját aláírásával kell ellátnia, és adatokat kell szolgáltatnia
         azon állatok számára és – amennyiben az eredeti dokumentum több fajt érint – fajára vonatkozóan, amelyekre a dokumentumot
         kiállították.

      […]”
      11      E törvény 128. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Aki
      […]
      2)      a következő cselekmények valamelyikének megvalósításával a vadon élő állat‑ és növényfajok számára kereskedelmük szabályozása
         által biztosított védelemről szóló európai uniós jogi előírásokat megsérti:

      […]
      d)      a meghatározott növény‑ és állatfajok példányainak elidegenítésre vagy megszerzésre történő felkínálása, beszerzése vagy megszerzése,
         anyagi haszonszerzést célzó használata vagy nyilvános közszemlére tétele, elidegenítése, értékesítési célú tartása vagy szállítása,

      […]
      3 hónaptól 5 évig tartó szabadságvesztéssel büntetendő.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      12      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy T. Rubach terráriumtőzsdéken a Brachypelma Albopilosum nemzetségbe tartozó egzotikus pókokat szerzett be, amely védett egyed a 338/97 rendelet B. mellékletében felsorolt állatfajok
         körébe tartozik, illetve hogy e pókokat szaporítani, majd internetes árverés keretében értékesíteni kezdte 2006. február és
         október hónapja között.

      13      E cselekmények miatt T. Rubach ellen a természet védelméről szóló törvény 128. cikke (2) bekezdésének d) pontja szerinti 46
         bűncselekmény miatt büntetőeljárás indult.

      14      2007. október 26‑i ítéletével a Sąd Rejonowy w Kościanie (a kościani kerületi bíróság) a vádlottat felmentette a terhére rótt
         bűncselekmények vádja alól, mivel álláspontja szerint magatartása nem valósította meg a terhére rótt bűncselekmény tényállását.

      15      A prokurator Rejonowy w Kościanie (kościani kerületi ügyész) által benyújtott fellebbezést követően a Sąd Okręgowy w Poznaniu
         (a poznańi járási bíróság) 2008. április 2‑án teljes egészében hatályon kívül helyezte az említett ítéletet, és az elsőfokú
         bíróságot új eljárásra utasította.

      16      A Sąd Rejonowy w Kościanie az új eljárás keretében úgy ítélte meg, hogy a nemzeti jognak a fellebbviteli bíróság általi értelmezése,
         amely köti az új eljárást lefolytató bíróságot, ahhoz vezethet, hogy a terhelt a büntetőjogi felelőssége alól csak akkor mentesülhet,
         ha az állatok származásának bizonyításához vagy bemutatja a természet védelméről szóló törvény 64. cikkének (1) bekezdése
         értelmében az értékesített állatok tekintetében a nyilvántartásba történt bejelentésről szóló igazolást, vagy olyan bizonyítékokat
         szolgáltat, amelyek lehetővé teszik ezen állatok származásának rekonstruálását és az állatokat ezt megelőzően birtokló vagy
         tenyésztő személy, illetve személyek egyértelmű azonosítását.

      17      Az első bizonyíték vonatkozásában a Sąd Rejonowy w Kościanie kérdést intézett a Starostwo Powiatowe w Kościaniéhoz (a kościani
         körzeti közigazgatási hivatal). E hatóság álláspontja azt tükrözi, hogy a terhelt nem jegyeztethette be a fenti nyilvántartásba
         a szóban forgó példányokat, mivel azok pókszabásúak, tehát bejegyzésük nem volt kötelező. Ezt a körülményt a lengyel kormány
         is megerősítette írásbeli észrevételeiben.

      18      Azonban a Sąd Rejonowy w Kościanie álláspontja szerint ha a vádlott köteles lenne valamely olyan dokumentumot bemutatni, amelyet
         a nemzeti jog szerint nem kell beszereznie, miközben nem köteles arra, hogy a szóban forgó állatok származását illetően különös
         ismeretekkel rendelkezzen, nem mentesülhetne a büntetőjogi felelőssége alól.

      19      E körülmények között a Sąd Rejonowy w Kościanie az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „      [A 338/97 rendelet] B. melléklet[é]ben felsorolt (kétéltűnek, hüllőnek, madárnak vagy emlősnek nem minősülő) állatok birtokosa
         […][a fenti rendelet 8. cikkének (5) bekezdése] értelmében és az ártatlanság vélelmére tekintettel miként bizonyíthatja, hogy
         példányait a vadon élő állat‑ és növényfajokra vonatkozó jogszabályokkal összhangban szerezte be[…]?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      20      A lengyel kormány azt javasolja, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróságnak azt a választ adja, hogy a 338/97 rendelet
         8. cikkének (5) bekezdése, amely valamely kereskedelmi tevékenység folytatásának lehetőségét – e rendelet 8. cikkének (1) bekezdése
         értelmében – a fenti rendelet B. mellékletében felsorolt fajok példányai jogszerű megszerzésének bizonyításától teszi függővé,
         az illetékes nemzeti hatóság előtt alkalmazandó bizonyítási szabályokra utal. Ha büntetőbíróság jár el, e körülmény bizonyítását
         a büntetőeljárás elveinek megfelelően kellene meghatározni, amelyek előírják, hogy a tények megállapításához minden lehetséges
         bizonyítási eszközt fel kell használni, valamint hogy a nem tisztázható kétségeket a vádlott javára kell figyelembe venni.

      21      A spanyol kormány azt javasolja, hogy a Bíróság úgy válaszolja meg a kérdést, hogy a B. mellékletben szereplő minden példány
         származása jogszerűségének bizonyítását elő kell írni, fenntartva a tagállamok CITES alapján illetékes közigazgatási hatóságai
         részére e bizonyítékok értékelésének feladatát, ami – mindenesetre – lehetővé teszi a szóban forgó példányok jogszerű származásának
         nyomonkövethetőségét.

      22      Az Európai Közösségek Bizottsága szerint a kérdést előterjesztő bíróság kérdésére azt a választ kell adni, hogy a 338/97 rendelet
         8. cikke (5) bekezdése rendelkezéseinek esetleges megsértése szankcionálására irányuló büntetőeljárás során – az ilyen büntetőeljárást
         szabályozó közösségi rendelkezések hiányában – a nemzeti bíróság általában a nemzeti jogot alkalmazza, a közösségi jog alapján
         értelmezve azt, és biztosítva ez utóbbi teljes érvényesülését. A bizonyítási teher megosztását illetően a Bizottság úgy véli
         – figyelemmel arra a tényre, hogy a 338/97 rendelet B. mellékletében felsorolt fajok példányainak kereskedelmi célú felhasználására
         vonatkozó tilalom főszabály szerint alkalmazandó –, hogy a büntetőeljárásban az ügyésznek kell bizonyítania, hogy T. Rubach
         a védett fajok példányait kereskedelmi célra használta fel. Azonban T. Rubachnak kellene bizonyítania, hogy jogszerűen jutott
         e példányok birtokába, ami lehetővé tenné számára, hogy mentesüljön a büntetőjogi felelősség alól.

       A Bíróság válasza
      23      Ahogyan az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben foglaltak összességéből következik, a kérdést előterjesztő bíróság
         lényegében arra keresi a választ, hogy egyrészt a 338/97 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése alapján melyek az alapügyben érintetthez
         hasonló, e rendelet B. mellékletében felsorolt állatfajok példányaira vonatkozó tevékenységekkel kapcsolatos büntetőeljárásban
         megengedett bizonyítási eszközök, és másrészt mi a bizonyítási teher helyes megosztása az ilyen példányok megszerzése jogszerűségének
         megállapítása tekintetében.

      24      A fenti rendelet A. és B. mellékletében felsorolt fajok példányainak védelmére létrehozott rendszer célja a vadon élő állat‑
         és növényfajok lehető legszélesebb körű védelmének biztosítása kereskedelmük szabályozásával, a CITES céljainak, alapelveinek
         és rendelkezéseinek tiszteletben tartásával.

      25      Nem vitatott, hogy a 338/97 rendelet kizárólag az A. mellékletében felsorolt fajok tekintetében tartalmaz általános behozatali
         és forgalmazási tilalmat (a C‑219/07. sz. Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers és Andibel ügyben 2008. június 19‑én
         hozott ítélet [EBHT 2008., I‑4475. o.] 18. pontja).

      26      Amint azt a Bíróság kimondta, a 338/97 rendelet B. mellékletében felsorolt fajok példányainak kereskedelmi célú felhasználása
         engedélyezett, amennyiben az e rendelet 8. cikkének (5) bekezdése szerinti feltételek teljesülnek (a C‑510/99. sz. Tridon‑ügyben
         2001. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7777. o.] 44. pontja). Ugyanis a fenti rendelet 8. cikke szerinti forgalmazási
         tilalom nem alkalmazható, ha az érintett tagállam illetékes hatósága bizonyítékkal rendelkezik arra, hogy az ilyen példányok
         beszerzése és behozatala – amennyiben azok a Közösség területén kívülről származnak –a vadon élő állat‑ és növényfajok megőrzésére
         vonatkozó egyéb közösségi jogszabályokkal összhangban történt.

      27      E rendelkezésekre tekintettel fontos tehát megállapítani, hogy a 338/97 rendelet nem határozza meg pontosan azon bizonyítási
         eszközök körét, amelyeket a fenti rendelet 8. cikke (5) bekezdése szerinti feltételeknek megfelelően az e rendelet B. mellékletében
         felsorolt fajok példányai jogszerű megszerzésének bizonyításakor alkalmazni kell, így különösen akkor, amikor azok fogságban
         születtek a Közösség területén. A tagállamok illetékes hatóságainak feladata tehát azon bizonyítási eszközök meghatározása,
         amelyek segítségével megállapítható, hogy a fenti feltételek teljesülnek. Ezen eszközök magukban foglalják az ugyanezen rendelet
         szerinti engedélyeket vagy bizonyítványokat, vagy bármely más megfelelő dokumentumot, amelyet az illetékes nemzeti hatóság
         arra alkalmasnak ítél.

      28      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy mivel a bizonyíték fogalma közösségi jogi szinten nem szabályozott, főszabály szerint
         minden olyan bizonyítási eszköz elfogadható, amelynek elfogadását a tagállamok eljárásjogai hasonló eljárásokban megengednek.
         Ebből következően az alapügyben érintetthez hasonló helyzetben a nemzeti hatóságoknak kell a bizonyításra vonatkozó nemzeti
         joguk elvei alapján meghatározniuk, hogy az előttük folyamatban lévő konkrét ügyben az összes körülmény figyelembevételével
         sikerült‑e bizonyítani, hogy a 338/97 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése szerinti feltételek teljesültek (lásd ebben az értelemben
         a C‑310/98. és C‑406/98. sz., Met‑Trans és Sagpol egyesített ügyekben 2000. március 23‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1797. o.]
         29. és 30. pontját).

      29      A kérdést előterjesztő bíróság kérdésére ezen első szempont tekintetében azt a választ kell adni, hogy a 338/97 rendelet nem
         korlátozza az e rendelet B. mellékletében felsorolt fajták példányai jogszerű megszerzésének megállapításához felhasználható
         bizonyítási eszközök körét, valamint hogy a fenti példányok megszerzése jogszerűségének megítélésénél főszabály szerint minden
         olyan bizonyítási eszköz elfogadható, amelynek elfogadását az érintett tagállam eljárásjoga hasonló eljárásokban megengedi.

      30      Ami másodsorban a 338/97 rendelet B. mellékletében felsorolt állatfajok példányai megszerzése jogszerűségének megállapítása
         tekintetében a bizonyítási teher megosztását illeti, az ártatlanság vélelme elvére tekintettel emlékeztetni kell arra, hogy
         az ártatlanság vélelme, amint az különösen az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november
         4‑én aláírt európai egyezmény 6. cikkének (2) bekezdéséből következik, az alapvető jogok részét képezi, amelyek a Bíróság
         ítélkezési gyakorlatának megfelelően – amelyet az Egységes Európai Okmány preambuluma, valamint az EU‑Szerződés 6. cikkének
         (2) bekezdése is megerősít – a közösségi jogrend védelme alatt állnak (lásd különösen a C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság
         ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4287. o.] 149. pontját és a C‑235/92. P. sz., Montecatini kontra Bizottság
         ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4539. o.] 175. pontját).

      31      Az ártatlanság vélelmének célja annak mindenki számára való biztosítása, hogy valamely jogsértés elkövetésében nem minősítik
         bűnösnek, és nem kezelik bűnösként addig, amíg a bűnösségét bíróság meg nem állapította (lásd az EJEB 2004. október 28‑i Y. B.
         és társai kontra Törökország ítéletet, 48173/99. és 48319/99. sz., 43. §).

      32      Hangsúlyozni kell, hogy a 338/97 rendelet A. és B. mellékletében felsorolt fajok példányainak védelmére szolgáló rendszer
         létrehozása nem érinti azt az általános kötelezettséget, hogy a büntetőeljárásban a vádhatóságnak kell bizonyítania, hogy
         a vádlott a 338/97 rendelet B. mellékletében felsorolt, a hatályos jogszabályok által védett fajok példányait kereskedelmi
         célra használta fel.

      33      A vádlottnak mindenesetre joga van védekezni a büntetőjogi felelősségének megállapításával szemben, annak a 338/97 rendelet
         8. cikke (5) bekezdése rendelkezései alapján való bizonyításával, hogy – a fenti rendelkezés szerinti feltételeknek megfelelően –
         jogszerűen jutott az említett példányok birtokába, és joga van e célból minden, az alkalmazandó eljárásjog által megengedett
         bizonyítási eszközt felhasználni.

      34      Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 338/97 rendelet 8. cikkének
         (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés megszegésével vádolt személy ellen indított büntetőeljárásban az
         e rendelet B. mellékletében felsorolt állatfajok példányai megszerzése jogszerűségének megítélésénél főszabály szerint minden
         olyan bizonyítási eszköz elfogadható, amelynek elfogadását az érintett tagállam eljárásjoga hasonló eljárásokban megengedi.
         Tekintettel továbbá az ártatlanság vélelmének elvére, mindezen eszközök e személy rendelkezésére állnak annak bizonyításához,
         hogy a fenti rendelkezés szerinti feltételeknek megfelelően jogszerűen jutott az említett példányok birtokába.

       A költségekről
      35      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      A vadon élő állat‑ és növényfajok számára kereskedelmük szabályozása által biztosított védelemről szóló, 1996. december 9‑i
            338/97/EK tanácsi rendelet 8. cikkének (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezés megszegésével vádolt személy
            ellen indított büntetőeljárásban az e rendelet B. mellékletében felsorolt állatfajok példányai megszerzése jogszerűségének
            megítélésénél főszabály szerint minden olyan bizonyítási eszköz elfogadható, amelynek elfogadását az érintett tagállam eljárásjoga
            hasonló eljárásokban megengedi. Tekintettel továbbá az ártatlanság vélelmének elvére, mindezen eszközök e személy rendelkezésére
            állnak annak bizonyításához, hogy a fenti rendelkezés szerinti feltételeknek megfelelően jogszerűen jutott az említett példányok
            birtokába.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: lengyel.


A Bíróság (második tanács) április 19.-i ítélete: 1988. # Görög állam kontra Inter-Kom Emboriki kai Biomichaniki Epicheirisis Elaion, Liparon kai Trofimon AE. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Efeteio Athinon - Görögország. # Vis maior. # 71/87. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) július 14.-i ítélete: 1994. # J.J.J. Van der Veldt elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Belgium. # C-17/93. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2013. november 5-i ítélete. # Brigitte Knöll kontra Európai Rendőrségi Hivatal (Europol). # F-105/12. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2014. június 19-i ítélete. # BN kontra Európai Parlament. # F-157/12. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2012. december 12-i ítélete. # BS kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat - Szociális biztonság. # F-90/11. sz. ügy


A Bíróság április 13.-i ítélete: 1994. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Kötelezettségszegés - 85/337/EGK irányelv. # C-313/93. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2015. december 10.#Simona Kornhaas kontra Thomas Dithmar als Insolvenzverwalter über das Vermögen der Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd.#A Bundesgerichtshof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Fizetésképtelenségi eljárások – 1346/2000/EK rendelet – A 4. cikk (1) bekezdése – Az alkalmazandó jog meghatározása – A társaság ügyvezetőjének arra irányuló kötelezettségét előíró tagállami szabályozás, hogy a fizetésképtelenség bekövetkeztét követően teljesített kifizetéseket térítse meg a társaság részére – E szabályozásnak valamely másik tagállamban létrehozott társaságra való alkalmazása – EUMSZ 49. cikk és EUMSZ 54. cikk – A letelepedés szabadságának korlátozása – Hiány.#C-594/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2015. december 10. (
            *
         )
      „Előzetes döntéshozatal — A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség — Fizetésképtelenségi eljárások — 1346/2000/EK rendelet — A 4. cikk (1) bekezdése — Az alkalmazandó jog meghatározása — A társaság ügyvezetőjének arra irányuló kötelezettségét előíró tagállami szabályozás, hogy a fizetésképtelenség bekövetkeztét követően teljesített kifizetéseket térítse meg a társaság részére — E szabályozásnak valamely másik tagállamban létrehozott társaságra való alkalmazása — EUMSZ 49. cikk és EUMSZ 54. cikk — A letelepedés szabadságának korlátozása — Hiány”
      A C‑594/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) a Bírósághoz 2014. december 22‑én érkezett, 2014. december 2‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Simona Kornhaas

      és
      a Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd vagyonfelügyelőjeként eljáró Thomas Dithmar

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: F. Biltgen, a tizedik tanács elnöke, a hatodik tanács elnökeként eljárva, M. Berger (előadó) és S. Rodin bírák,
      főtanácsnok: M. Szpunar,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               S. Kornhaas képviseletében W. Steinfeld Rechtsanwalt,

               —

               T. Dithmar képviseletében C. Esser Rechtsanwalt,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Wilderspin, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o.; helyesbítés: HL 2006 L 234., 43. o.) 4. cikkének, valamint az EUMSZ 49. cikknek és az EUMSZ 54. cikknek az értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet a Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd (a továbbiakban: adós társaság) vagyonfelügyelőjeként eljáró T. Dithmar és S. Kornhaas között azon kifizetések megtérítése iránt indított kereset tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelyeket ez utóbbi az adós társaság ügyvezetőjeként teljesített a társaság fizetésképtelenségének bekövetkeztét követően.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               Az 1346/2000 rendelet „Nemzetközi joghatóság” című 3. cikke ekképpen rendelkezik:
               „(1)   A fizetésképtelenségi eljárás megindítására azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelynek területén az adós fő érdekeltségei találhatók [helyesen: az adós fő érdekeltségeinek központja található]. Társaság vagy jogi személy esetén az ellenkező bizonyításáig a létesítő okirat szerinti székhelyet kell a fő érdekeltségek központjának tekinteni.
               (2)   Ha az adós fő érdekeltségeinek központja egy tagállam területén helyezkedik el, egy másik tagállam bírósága csak akkor rendelkezik joghatósággal az adós elleni fizetésképtelenségi eljárás megindítására, ha az adós telephellyel rendelkezik a másik tagállam területén belül is. Ennek az eljárásnak a hatásai az adós utóbbi tagállam területén található vagyontárgyaira korlátozódnak.
               [...]”

               4

               E rendeletnek „Az alkalmazandó jog” című 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Amennyiben e rendelet eltérően nem rendelkezik, a fizetésképtelenségi eljárásra és joghatásaira annak a tagállamnak a jogát kell alkalmazni, amelynek területén az ilyen eljárást megindítják (a továbbiakban: az eljárás megindításának helye szerinti állam).
               (2)   Az eljárást megindításának helye szerinti állam joga határozza meg az ilyen eljárások megindításának, lefolytatásának és befejezésének feltételeit. Különösen meg kell határozni:
               [...]

                        m)

                        a valamennyi hitelezőnek hátrányt okozó jogügyletek semmisségére, megtámadhatóságára vagy hatálytalanságára vonatkozó szabályokat.”

         A német jog

               5

               A korlátolt felelősségű társaságokról szóló törvény (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGB1. 1898, 846. o., a továbbiakban: GmbHG) 64. §‑ának (1) és (2) bekezdése az alapügy tényállására alkalmazandó változatában ekképpen rendelkezett:
               „(1)   A társaság fizetésképtelensége esetén az ügyvezető köteles haladéktalanul, de legkésőbb a fizetésképtelenség bekövetkezte után három héttel fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti kérelmet előterjeszteni. Lényegében ez vonatkozik arra az esetre is, ha fény derül a társaság túladósodottságára.
               (2)   Az ügyvezetőnek meg kell térítenie a társaság részére azokat a kifizetéseket, amelyek teljesítésére a társaság fizetésképtelenségének bekövetkezte vagy túladósodottságának megállapítása után kerül sor. [...]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               6

               T. Dithmar az adós társaság vagyonfelügyelője az Amtsgericht Erfurt (erfurti elsőfokú bíróság) által megindított fizetésképtelenségi eljárás keretében. Az adós társaság, amelynek S. Kornhaas volt az ügyvezetője, „private company limited by shares” (a továbbiakban: Limited) társasági formában volt bejegyezve a cardiffi (Egyesült Királyság) cégjegyzékben. Az adós társaság egyik fióktelepét Németországban hozták létre, és ennek céljából az Amtsgericht Jena (jénai elsőfokú bíróság) által vezetett cégjegyzékben volt bejegyezve. A többnyire ez utóbbi tagállamban tevékenységet folytató adós társaság tevékenységi köre szellőztető rendszerek üzembe helyezése és ezzel összefüggő szolgáltatások nyújtása volt.

               7

               T. Dithmar, azt állítva, hogy az adós társaság legalább 2006. november 1‑je óta fizetésképtelen, és hogy S. Kornhaas 2006. december 11. és 2007. február 26. között összesen 110151,66 euró összegű kifizetéseket teljesített e társaság terhére, keresetet terjesztett elő S. Kornhaas ellen ezen összeg megtérítése iránt a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdésének első mondata alapján. A Landgericht Erfurt (erfurti területi bíróság) helyt adott e keresetnek. Az S. Kornhaas fellebbezése folytán eljáró Oberlandesgericht Jena (jénai tartományi legfelsőbb bíróság) helyben hagyta a Landgericht Erfurt (erfurti területi bíróság) ítéletét, engedélyezve mindazonáltal a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság) előtti felülvizsgálati kérelmet.

               8

               A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a T. Dithmar által benyújtott kereset a német jog szerint a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdésének első mondatán alapul, amelynek célja lényegében az, hogy megakadályozza a felszámolási vagyon fizetésképtelenségi eljárást megelőző csökkenését, és hogy biztosítsa azt, hogy e vagyon az említett eljárás keretében rendelkezésre áll a hitelezők egyenlő mértékű kielégítéséhez. Ennélfogva e rendelkezés, jóllehet formálisan egy társasági jogra vonatkozó jogszabályban szerepel, a fizetésképtelenségre vonatkozó jog körébe tartozik, és alkalmazható valamely Limited ügyvezetőjével szemben.

               9

               A kérdést előterjesztő bíróságnak mindazonáltal kétségei vannak afelől, hogy az ilyen rendelkezés megfelel‑e az uniós jognak. E tekintetben szerinte az 1346/2000 rendelet 4. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy a fizetésképtelenségi eljárásra és joghatásaira a német jogot kell alkalmazni, mint azon tagállam jogát, amelynek területén megindították az eljárást. Márpedig a német doktrínában vitatott, hogy a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdésének első mondata alkalmazható‑e olyan társaságok ügyvezetőivel szemben, amelyeket az Európai Unió más államainak joga szerint hoztak létre, ám amelyek fő érdekeltségeinek központja Németországban található.

               10

               A kérdést előterjesztő bíróság szerint a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdésének első mondata nem szabályozza azon feltételeket, amelyek teljesülése esetén a valamely más uniós állam joga szerint létrehozott társaság Németországban létesíthet ügyvezetési központot, hanem kizárólag az ilyen döntés, illetve az ügyvezetőinek vétkes magatartásának jogkövetkezményeit szabályozza. Ez tehát nem érinti a letelepedés szabadságát.

               11

               Mindenesetre a letelepedés szabadságának a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdésének első mondatának alkalmazásából következő esetleges korlátozása igazolt lenne, mivel ezen alkalmazás hátrányos megkülönböztetéstől mentes lenne, a hitelezővédelem által kényszerítő közérdeket szolgálna, alkalmas lenne a felszámolási vagyon megőrzésére vagy újbóli feltöltésére, és nem haladná meg az e cél megvalósításához szükséges mértéket.

               12

               A kérdést előterjesztő bíróság mindazonáltal észrevételezi, hogy a Bíróságnak többek között az Überseering‑ítéletből (C‑208/00, EU:C:2002:632), illetve az Inspire Art ítéletből (C‑167/01, EU:C:2003:512) következő ítélkezési gyakorlatát úgy is lehetne értelmezni, hogy a valamely tagállamban létrehozott, fő tevékenységüket azonban másik tagállamban folytató társaságok belső viszonyaira a letelepedés szabadsága keretében a létrehozás szerinti állam társasági joga alkalmazandó. A GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatának valamely másik tagállam társaságainak ügyvezetőire való alkalmazása ekképpen sértheti az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 54. cikk szerinti letelepedési szabadságot.

               13

               Ilyen körülmények között a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság) az eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Az 1346/2000 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése alapján a fizetésképtelenségre vonatkozó német jog alkalmazandó‑e a valamely német bíróság előtt indított olyan keresetre, amellyel a vagyonfelügyelő valamely, Németországban az 1346/2000 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján fizetésképtelenségi eljárás alatt álló angol vagy walesi jog szerinti Limited igazgatójától azon kifizetések megtérítését követeli, amelyeket ezen igazgató a fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt, de a fizetésképtelenség bekövetkezte után hajtott végre?

                        2)

                        Sérti‑e az előzőekben ismertetett jellegű kereset az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 54. cikk szerinti letelepedési szabadságot?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               14

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az 1346/2000 rendelet 4. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy annak hatálya alá tartozik a Németországban indított fizetésképtelenségi eljárás alatt álló angol vagy walesi jog szerinti társaság vagyonfelügyelője által valamely német bírósághoz ezen társaság ügyvezetője ellen benyújtott olyan kereset, amely a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezés alapján azon kifizetések megtérítésére irányul, amelyeket ezen ügyvezető a fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt, de a fizetésképtelenség bekövetkeztére megállapított időpont után teljesített.

               15

               Ebben az összefüggésben a Bíróság már korábban úgy ítélte meg, hogy az 1346/2000 rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam bíróságai, amelynek területén valamely társaság vagyonára vonatkozóan fizetésképtelenségi eljárást indítottak, e rendelkezés alapján joghatósággal rendelkeznek az e társaság vagyonfelügyelője által az említett társaság ügyvezetője ellen az ugyanezen társaság fizetésképtelenségének bekövetkeztét vagy túladósodottságának megállapítását követően teljesített kifizetések megtérítése érdekében indított kereset tekintetében (H‑ítélet, C‑295/13, EU:C:2014:2410, 26. pont).

               16

               A Bíróság e határozatot különösen arra a megfontolásra alapította, hogy a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezés, amely szerint a fizetésképtelen társaság ügyvezetőjének meg kell térítenie azokat a kifizetéseket, amelyeket az említett társaság fizetésképtelenségének bekövetkezte után a társaság terhére teljesített, eltér a polgári és kereskedelmi jog általános szabályaitól, mégpedig az említett társaság fizetésképtelen állapota miatt. A Bíróság ebből arra következtetett, hogy az e rendelkezésen alapuló kereset, amelyet fizetésképtelenségi eljárás keretében nyújtanak be, a közvetlenül valamely fizetésképtelenségi eljárásból eredő és ahhoz szorosan kapcsolódó keresetek közé tartozik (lásd ebben az értelemben: H‑ítélet C‑295/13, EU:C:2014:2410, 23 és 24. pont).

               17

               Következésképpen, még akkor is, ha a H‑ítéletben (C‑295/13, EU:C:2014:2410) a Bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelemre adott válasza az 1346/2000 rendelet 3. cikkére és a nemzeti bíróságnak a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezésen alapuló kereset elbírálására vonatkozó joghatóságára irányult, az ilyen nemzeti jogi rendelkezést mindamellett egyértelműen a fizetésképtelenségre vonatkozó jog alá tartozónak minősítette a Bíróság. Ebből következően ez utóbbi rendelkezést úgy kell tekinteni, hogy az 1346/2000 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerinti, a fizetésképtelenségi eljárásra és annak joghatásaira alkalmazandó jog alá tartozik. Azon nemzeti bíróság, amely előtt a fizetésképtelenségi eljárás folyamatban van, az 1346/2000 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének megfelelően ilyenként alkalmazhatja az említett nemzeti jogi rendelkezést mint azon tagállam jogszabályát, amelynek területén a fizetésképtelenségi eljárást megindították (a továbbiakban: lex fori concursus), amely rendelkezés egyik joghatása abban áll, hogy adott esetben arra kötelezi a társaság ügyvezetőjét, hogy a társaság fizetésképtelenségének bekövetkezte után az annak terhére teljesített kifizetéseket térítse meg.

               18

               E tekintetben hozzá kell tenni, hogy a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdésének első mondatát e cikk (1) bekezdésével együtt kell értelmezni, amely lényegében úgy rendelkezik, hogy valamely társaság fizetésképtelensége vagy túladósodottsága esetén a képviselő szerv tagjai kötelesek haladéktalanul, de legkésőbb a fizetésképtelenség vagy túladósodottság bekövetkezte után három héttel fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti kérelmet előterjeszteni. Ekképpen a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdésének első mondata többek között lehetővé teszi a fizetésképtelen vagy túladósodott társaság azon ügyvezetőinek személyes felelősségre vonását, akik a GmbHG 64. §‑ának (1) bekezdését megsértve nem kérelmezték a fizetésképtelenségi eljárás megindítását. Ugyanis miután az ilyen eljárás megindult, általában már nem a fizetésképtelen társaság ügyvezetője, hanem annak vagyonfelügyelője teljesíti vagy engedélyezi az e társaság terhére történő kifizetéseket. Ebből következően, ha a fizetésképtelen társaság ügyvezetője teljesítette a GmbHG 64. §‑ának (1) bekezdése által előírt kötelezettséget, a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdésének első mondatában lényegében meghatározott szankció nem lesz alkalmazandó.

               19

               Márpedig az 1346/2000 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése többek között úgy rendelkezik, hogy a lex fori concursus meghatározza a fizetésképtelenségi eljárás „megindításának […] feltételeit”. Ügyelve arra, hogy e rendelkezés hatékonyan érvényesülhessen, úgy kell azt értelmezni, hogy hatálya alá tartoznak először is a fizetésképtelenségi eljárás megindításának előzetes feltételei, másodszor az azon személyeket kijelölő szabályok, akik kötelesek ezen eljárás megindítását kérelmezni, és harmadszor az e kötelezettség megsértésének a következményei. Következésképpen a GmbHG 64. §‑a (1) bekezdéséhez és (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezéseket, amelyek lényegében azzal a joghatással járnak, hogy szankcionálják a fizetésképtelenségi eljárás megindításának kérelmezésére vonatkozó kötelezettség elmulasztását, szintén ebből a szemszögből, úgy kell tekinteni, mint amelyek az 1346/2000 rendelet 4. cikkének hatálya alá tartoznak.

               20

               Ezenkívül a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló rendelkezés hozzájárul a mutatis mutandis bármely fizetésképtelenségi eljáráshoz szervesen kapcsolódó célkitűzés eléréséhez, azaz a felszámolási vagyon fizetésképtelenségi eljárást megelőző csökkenésének megakadályozásához a hitelezők egyenlő mértékű kielégítése érdekében. Ekképpen az ilyen rendelkezés legalábbis hasonlónak tűnik a „valamennyi hitelezőnek hátrányt okozó jogügyletek […] hatálytalanságára” vonatkozó szabályhoz, amely az 1346/2000 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének m) pontja értelmében a lex fori concursus alá tartozik.

               21

               Ilyen körülmények között azt kell válaszolni az első kérdésre, hogy az 1346/2000 rendelet 4. cikkét úgy kell értelmezni, hogy annak hatálya alá tartozik a Németországban indított fizetésképtelenségi eljárás alatt álló angol vagy walesi jog szerinti társaság vagyonfelügyelője által valamely német bírósághoz ezen társaság ügyvezetője ellen benyújtott olyan kereset, amely a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezés alapján azon kifizetések megtérítésére irányul, amelyeket ezen ügyvezető a fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt, de a fizetésképtelenség bekövetkeztére megállapított időpont után teljesített.

         A második kérdésről

               22

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 54. cikkel ellentétes‑e a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezésnek a Németországban indított fizetésképtelenségi eljárás alatt álló angol vagy walesi jog szerinti társaság ügyvezetőjére való alkalmazása.

               23

               E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy bizonyos körülmények között a letelepedés szabadságának az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 54. cikkel fő szabály szerint ellentétes korlátozását jelentheti, ha valamely tagállam nem ismeri el egy másik, a társaság létesítő okirata szerinti székhely szerinti tagállam joga szerint létrehozott társaság jogképességét különösen arra hivatkozva, hogy a társaság áthelyezte tényleges ügyvezetésének helyét az előbbi tagállam területére (lásd ebben az értelemben: Überseering‑ítélet, C‑208/00, EU:C:2002:632, 82. pont).

               24

               A Bíróság továbbá úgy ítélte már meg, hogy amennyiben a minimális tőkekövetelménnyel kapcsolatos nemzeti rendelkezések összeegyeztethetetlenek a Szerződés által biztosított letelepedés szabadságával, szükségszerűen ez vonatkozik az e kötelezettségek megszegéséhez fűzött szankciókra is, mint a vezető tisztségviselők személyes és egyetemleges felelősségére, ha a tőke nem éri el a nemzeti jogszabályban előírt minimális összeget, vagy ha e tőke a társaság tevékenysége során ezen összeg alá csökken (lásd ebben az értelemben: Inspire Art ítélet, C‑167/01, EU:C:2003:512, 141. pont).

               25

               Mindazonáltal a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezést illetően meg kell állapítani, hogy az nem vonatkozik sem arra az esetre, ha valamely tagállam nem ismeri el a másik tagállam joga szerint létrehozott, tényleges ügyvezetésének helyét az előbbi tagállam területére áthelyező társaság jogképességét, sem a vezető tisztségviselők abban az esetben fennálló személyes felelősségére, ha e társaság tőkéje nem éri el a nemzeti jogszabályban előírt minimális összeget.

               26

               Ugyanis, először is, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következően az adós társaság jogképessége az alapügy összefüggésében egyáltalán nem vitatott. A GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatának megfogalmazása úgy tűnik, hogy éppen kizárja az ehhez hasonló kétségeket, mivel e rendelkezés alkalmazásának előfeltétele valamely „társaság” fennállása.

               27

               Másodszor, a társaság ügyvezetőinek a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondata alapján fennálló személyes felelőssége nem ahhoz a tényhez kötődik, hogy e társaság tőkéje nem éri el a német, illetve azon jogszabályok által előírt minimális összeget, amely szerint e társaságot létrehozták, hanem lényegében kizárólag ahhoz, hogy az ilyen társaság ügyvezetői olyan időpontban teljesítettek kifizetéseket, amikor a GmbHG 64. §‑ának (1) bekezdése értelmében fizetésképtelenségi eljárás megindítását kellett volna kérelmezniük.

               28

               A fentiekre tekintettel a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezés egyáltalán nem vonatkozik valamely társaságnak meghatározott tagállamban való létrehozására, sem a későbbi, másik tagállamban való letelepedésére, mivel e nemzeti jogi rendelkezés csupán e társaság létrehozása után, annak tevékenysége keretében alkalmazandó, illetve pontosabban vagy attól kezdve, hogy az 1346/2000 rendelet 4. cikke alapján alkalmazandó nemzeti jog szerint e társaságot fizetésképtelennek kell tekinteni, vagy attól kezdve, hogy e nemzeti jognak megfelelően megállapítják annak túladósodottságát. Ennélfogva a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezés nem érintheti a letelepedés szabadságát.

               29

               Ilyen körülmények között azt kell válaszolni a második kérdésre, hogy az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 54. cikkel nem ellentétes a GmbHG 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezésnek a Németországban indított fizetésképtelenségi eljárás alatt álló, angol vagy walesi jog szerinti társaság ügyvezetőjére való alkalmazása.

         A költségekről

               30

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendelet 4. cikkét úgy kell értelmezni, hogy annak hatálya alá tartozik a Németországban indított fizetésképtelenségi eljárás alatt álló angol vagy walesi jog szerinti társaság vagyonfelügyelője által valamely német bírósághoz ezen társaság ügyvezetője ellen benyújtott olyan kereset, amely a korlátolt felelősségű társaságokról szóló törvény 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezés alapján azon kifizetések megtérítésére irányul, amelyeket ezen ügyvezető a fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt, de a fizetésképtelenség bekövetkeztére megállapított időpont után teljesített.

                           2)

                           Az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 54. cikkel nem ellentétes a korlátolt felelősségű társaságokról szóló törvény 64. §‑a (2) bekezdése első mondatához hasonló nemzeti rendelkezésnek a Németországban indított fizetésképtelenségi eljárás alatt álló, angol vagy walesi jog szerinti társaság ügyvezetőjére való alkalmazása.

                     Aláírások

            (
            *
         )   Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (első tanács) 2007. július 18-i ítélete.#État du Luxemburgi Nagyhercegség kontra Hans Ulrich Lakebrink és Katrin Peters-Lakebrink.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour administrative - Luxemburg.#EK 39. cikk- Külföldi illetőségűekre vonatkozó jövedelemadó - Adómérték-megállapítás - Másik tagállamban található ingatlanvagyon - Ingatlan bérbeadásából származó negatív jövedelem figyelembevételének hiánya.#C-182/06. sz. ügy.

text:
      C‑182/06. sz. ügy
      État du Grand‑Duché de Luxembourg
      kontra
      Hans Ulrich Lakebrink és Katrin Peters‑Lakebrink
      (a Cour administrative [Luxemburg] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „EK 39. cikk – Külföldi illetőségűekre vonatkozó jövedelemadó – Adómérték‑megállapítás – Másik tagállamban található ingatlanvagyon – Ingatlan bérbeadásából származó negatív jövedelem figyelembevételének hiánya”
      P. Mengozzi főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2007. március 29.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2007. július 18.
      Az ítélet összefoglalása
      Személyek szabad mozgása – Munkavállalók – Egyenlő bánásmód – Díjazás – Jövedelemadók
      (EK 39. cikk)
      Az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy az
         a közösségi polgár, aki nem azon tagállam illetőségével rendelkezik, ahonnan az adóköteles jövedelme jelentős részét kitevő
         jövedelmét szerzi, a szóban forgó jövedelmekre alkalmazandó adómérték megállapítása során kérje az általa nem lakott, és másik
         tagállamban található ingatlanok bérbeadásából származó negatív jövedelme figyelembevételét, holott az első állam illetőségével
         rendelkező személy kérheti az ingatlanok bérbeadásából származó szóban forgó negatív jövedelem figyelembevételét.

      A közvetlen adók esetében a belföldi, illetve külföldi illetőséggel rendelkező személyek helyzete általában nem hasonlítható
         össze, így általában nem minősül hátrányos megkülönböztetésnek az a tény, hogy valamely tagállam a külföldi illetőséggel rendelkező
         személyeknek nem ad meg bizonyos, a belföldieknek járó adókedvezményt, mivel az adózók e két kategóriája nincsen összehasonlítható
         helyzetben.

      Más azonban a helyzet, ha a külföldi illetőségű személy nem rendelkezik számottevő jövedelemmel a lakóhelye szerinti tagállamban,
         és adóköteles jövedelme meghatározó részét a munkavégzés helye szerinti államban szerzi oly módon, hogy a lakóhelye szerinti
         állam nem képes részére a személyes és családi helyzetén alapuló előnyöket nyújtani, a hátrányos megkülönböztetést az eredményezi,
         hogy azt sem a lakóhelye, sem a munkavégzés helye szerinti államban nem veszik figyelembe.

      Azon arány, amely alapjául szolgált az említett hátrányos megkülönböztetésnek, valamennyi olyan adókedvezményre vonatkozik,
         amely a külföldi illetőségű személynek sem a lakóhelye szerinti államban, sem a munkavégzés helye szerinti államban figyelembe
         nem vett teherviselő‑képességével kapcsolatos, mivel a teherviselő‑képesség a külföldi illetőségű személy személyes helyzete
         alkotóelemének minősül.

      (vö. 28–31., 34., 36. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2007. július 18.(*)

      „EK 39. cikk – Külföldi illetőségűekre vonatkozó jövedelemadó – Adómérték‑megállapítás – Másik tagállamban található ingatlanvagyon – Ingatlan bérbeadásából származó negatív jövedelem figyelembevételének hiánya”
      A C‑182/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Cour administrative (Luxembourg)
         a Bírósághoz 2006. április 10‑én érkezett, 2006. április 6‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az État du Grand‑Duché de Luxembourg
      és
      Hans Ulrich Lakebrink,

      valamint
      Katrin Pebs‑Lakebrink
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič és E. Levits (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       az État du Grand‑Duché de Luxembourg képviseletében C. Schiltz, meghatalmazotti minőségben,
      –       H. U. Lakebrink és K. Pebs‑Lakebrink képviseletében M. Kleyr avocat,
      –       a holland kormány képviseletében H. G. Sevensb és M. de Mol, meghatalmazotti minőségben,
      –       a svéd kormány képviseletében K. Wistrand, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és J.‑P. Keppenne, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. március 29‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 39. cikk értelmezésére vonatkozik.
      2       A kérelmet az État du Grand‑Duché de Luxembourg és H. U. Lakebrink, illetve K. Pebs‑Lakebrink (a továbbiakban: Lakebrink házaspár)
         között az utóbbiak által a 2002. évre vonatkozólag Luxemburgban fizetendő jövedelemadó tárgyában folyamatban lévő eljárásban
         nyújtották be.

       Jogi háttér, az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      3       A német állampolgársággal rendelkező és Németországban lakó Lakebrink házaspár kizárólag Luxemburgban folytat kereső tevékenységet.
         A 2002. évben közös adójukat e tagállamban fizették meg a jövedelemadóról szóló, 1967. december 4‑i módosított törvény (a
         továbbiakban: LIR) 157b. cikke rendelkezéseinek értelmében.

      4       A Lakebrink házaspár a luxemburgi adóhatósághoz benyújtott adóbevallásában a tulajdonában lévő, de általa nem lakott, Németországban
         található két ingatlan bérbeadásából származó negatív jövedelemként 26 080 euró összeget tüntetett fel. A házaspár kérte,
         hogy a külföldi illetőségűekre vonatkozó adómérték megállapításakor vegyék figyelembe az ezen ingatlanok bérbeadásából származó
         veszteséget.

      5       A szóban forgó, ingatlanok bérbeadásából származó negatív jövedelmet a Finanzamt Trier (Németország) a házaspár részére szóló,
         2003. július 30‑án kiadott 2002. évi adókivetési értesítésében szabályszerűen megállapította. Az adókivetési értesítésből
         kitűnik, hogy a Lakebrink házaspár nem tett szert Németországban adóköteles jövedelemre. Következésképpen nem fizettek ott
         adót.

      6       Kérelmüknek megfelelően a Lakebrink házaspárra Luxemburgban családi adót vetettek ki. A LIR 157b. cikkének megfelelően az
         adó mértékét úgy határozták meg, mintha a házaspár e tagállamban rendelkezne illetőséggel. Ezen adómérték megállapításakor
         nem vették figyelembe a Németországban található ingatlanvagyonok bérbeadásából származó negatív jövedelmet.

      7       A LIR 157b. cikke előírja ugyanis, hogy a belföldi illetőségű adózókra vonatkozó adórendszertől eltérve – amely szerint a
         progresszivitás szabálya alkalmazandó valamennyi olyan jövedelem adómértékének kiszámításánál, amelynél az adókivetés joga
         más államot illet – a külföldi illetőségű adózókra vonatkozó adórendszer szerint a LIR 134. cikkének megfelelően a progressziós
         záradék az említett adózók helyi jövedelmein kívül kizárólag a külföldön szerzett szakmai jövedelmeikre alkalmazandó.

      8       A Luxemburgi Nagyhercegség és a Németországi Szövetségi Köztársaság között a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint a jövedelem‑
         és a vagyonadó, továbbá az iparűzési és a földadó tárgyában nyújtandó kölcsönös közigazgatási segítségnyújtásról 1958. augusztus
         23‑án aláírt egyezmény 4. cikke alkalmazásában az ingatlanvagyon bérbeadásából származó jövedelemre való adókivetés joga az
         ingatlan fekvése szerinti államot illeti, a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaságot.

      9       A Lakebrink házaspár panaszt nyújtott be a luxemburgi adóhatóság által kiadott jövedelemadó‑kivetési értesítés ellen. E panasz
         válasz nélkül maradt. A házaspár ezen értesítés módosítására irányuló keresetét indokoltnak ítélte a luxemburgi tribunal administratif
         (elsőfokú közigazgatási bíróság).

      10     Az État du Grand‑Duché de Luxembourg fellebbezést nyújtott be e határozat ellen a Cour administrative‑hoz (másodfokú közigazgatási
         bíróság). Ez utóbbi többek között azt kérdezi, hogy az EK 39. cikk szerinti közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e
         a LIR 157b. cikkének alkalmazása, amennyiben a Lakebrink házaspár luxemburgi forrásból származó jövedelmeire alkalmazandó
         adómérték meghatározásánál a Németországban található ingatlanvagyonuk bérbeadásából származó negatív jövedelem figyelembevételének
         elutasítását eredményezi.

      11     E körülmények között a Cour administrative az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést
         terjesztette a Bíróság elé:

      „Úgy kell‑e értelmezni az EK 39. cikket, hogy azzal ellentétes a Luxemburgban […] a LIR [a jövedelemadóról szóló törvény]
         157b. cikke által bevezetetthez hasonló nemzeti szabályozás, miszerint valamely nem Luxemburgban lakó, külföldi illetőségű
         közösségi polgár, aki luxemburgi forrásból, [munkaviszonyból] származó, az adóköteles jövedelme jelentős részét kitevő jövedelmet
         szerez, a luxemburgi forrásból származó jövedelmeire alkalmazandó adómérték megállapítása során nem érvényesítheti az általa
         nem lakott, és a jelen esetben Németországban található ingatlanok bérbeadásából származó negatív jövedelmét?

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      12     Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EK 39. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal
         ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely előírja, hogy az a közösségi polgár, aki
         nem azon tagállam illetőségével rendelkezik, ahonnan az adóköteles jövedelme jelentős részét kitevő jövedelmét szerzi, a szóban
         forgó jövedelmekre alkalmazandó adómérték megállapítása során nem érvényesítheti az általa nem lakott, és másik tagállamban
         található ingatlanok bérbeadásából származó negatív jövedelmét, holott az első állam illetőségével rendelkező személy érvényesítheti
         az ingatlanok bérbeadásából származó szóban forgó negatív jövedelmet.

      13     Az alapeljárásban érintett jogszabályok olyan adójogi szabályozást állapítanak meg, amely különbözik aszerint, hogy az adóköteles
         jövedelme jelentős részét kitevő jövedelmét Luxemburgban szerző munkavállaló belföldi vagy külföldi illetőségű.

      14     E tekintetben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy bár a közvetlen adók nem tartoznak az Európai Közösség hatáskörébe,
         a tagállamok hatáskörüket a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd különösen a C‑279/93. sz. Schumacker‑ügyben
         1995. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑225. o.] 21. pontját és a C‑290/04. sz. FKP Scorpio Konzertproduktionen ügyben
         2006. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9461. o.] 30. pontját).

      15     Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy a lakóhelyétől eltérő tagállamban kereső tevékenységet folytató minden közösségi
         polgár, lakóhelyétől vagy állampolgárságától függetlenül, az EK 39. cikk hatálya alá tartozik (lásd a C‑152/03. sz. Ritter‑Coulais‑ügyben
         2006. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1711. o.] 31. pontját).

      16     Következésképpen a lakóhelyétől eltérő tagállamban dolgozó Lakebrink házaspár esete az EK 39. cikk hatálya alá tartozik.
      17     Az állandó ítélkezési gyakorlatból ezen kívül az következik, hogy az EK‑Szerződés személyek szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseinek
         összessége annak megkönnyítését szolgálja, hogy a közösségi polgárok a Közösség egész területén belül bármilyen kereső tevékenységet
         folytathassanak, és e rendelkezésekkel ellentétes minden olyan intézkedés, amely a közösségi polgárokat hátrányosan érintheti,
         amennyiben egy másik tagállam területén kívánnak kereső tevékenységet folytatni (lásd a C‑302/98. sz. Sehrer‑ügyben 2000.
         június 15‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4585. o.] 32. pontját, valamint a C‑209/01. sz., Schilling és Fleck‑Schilling ügyben
         2003. november 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13389. o.] 24. pontját).

      18     A luxemburgi jog szerint a németországi illetőségű, de Luxemburgban dolgozó Lakebrink házaspárnak a luxemburgi illetőségű
         és Luxemburgban dolgozó személyekkel ellentétben nem volt joga ahhoz, hogy a Luxemburgban szerzett jövedelme adómértékének
         megállapításakor kérje a Németországban található ingatlanok bérbeadásából származó jövedelemveszteség figyelembevételét.

      19     Az alapügyben felmerült szabályozás tehát a Lakebrink házaspárhoz hasonló, külföldi illetőségű munkavállalót a belföldi illetőséggel
         rendelkező munkavállalóval szemben előnytelenebb helyzetbe hozza.

      20     A luxemburgi és a holland kormány ezzel ellentétben előadja, hogy amennyiben e szabályozás nem veszi figyelembe a külföldön
         szerzett, nem szakmai tevékenységből származó pozitív vagy negatív jövedelmet, a külföldi illetőségű adózók számára a belföldi
         illetőségű adózókhoz viszonyítva általában véve előnyösebb adórendszert kínál.

      21     Az említett szabályozás hatásainak ilyen általános értékelése nem fogadható el, mivel megfosztja tartalmától az EK 39. cikkben
         foglalt tilalmat.

      22     Míg az alapügyben vitatott szabályozás ugyanis adókedvezményben részesíti a külföldön szerzett, nem szakmai tevékenységből
         származó pozitív vagy legalább nagyobb részben pozitív jövedelmet érvényesítő külföldi illetőségű adózókat, más a helyzet
         a Lakebrink házaspárhoz hasonló olyan külföldi illetőségű adózók tekintetében, akik kizárólag külföldön végzett nem szakmai
         tevékenységből származó negatív jövedelemmel rendelkeznek.

      23     Márpedig, amint azt a főtanácsnok az indítványa 29. pontjában megjegyzi, azt a körülményt, hogy a vitatott szabályozás az
         alapügyben felmerült helyzetben hátrányosan megkülönbözteti a külföldi illetőséggel rendelkezőket, nem ellentételezi az a
         tény, hogy egyéb helyzetekben ugyanezen szabályozás nem tesz különbséget a belföldi és a külföldi illetőséggel rendelkezők
         között.

      24     Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az olyan kedvezőtlen bánásmód
         az adózás terén, amely valamely alapvető szabadságot sért, nem indokolható esetleges egyéb adókedvezményekkel (lásd a C‑385/00. sz.
         de Groot‑ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11819. o.] 97. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      25     Emellett meg kell jegyezni, hogy lakóhelyük államában adóköteles jövedelem hiányában a Lakebrink házaspárhoz hasonló munkavállalók
         nem kérhetik az ebben az államban fekvő ingatlanvagyon bérbeadásából eredő jövedelemveszteségük figyelembevételét, és a teljes
         jövedelmükre vonatkozó adómérték megállapításakor nem kérhetik az ingatlan bérbeadásából származó negatív jövedelem figyelembevételét.

      26     E körülmények között ellenőrizni kell, hogy a Lakebrink házaspárhoz hasonlóan luxemburgi illetőséggel nem rendelkező munkavállalókat
         sújtó adóhátrány az EK 39. cikkben tiltott, állampolgárság alapján történő közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e.

      27     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a hátrányos megkülönböztetés kizárólag különböző szabályoknak hasonló helyzetekre
         való alkalmazásából, vagy pedig ugyanazon szabálynak különböző helyzetekre történő alkalmazásából állhat (a fent hivatkozott
         Schumacker‑ügyben hozott ítélet 30. pontja, a C‑311/97. sz. Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április 29‑én hozott ítélet
         [EBHT 1999., I‑2651. o.] 26. pontja és a C‑383/05. sz. Talotta‑ügyben 2007. március 22‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑2555. o.]
         18. pontja).

      28     Márpedig a közvetlen adók esetében a belföldi, illetve külföldi illetőséggel rendelkező személyek helyzete általában nem hasonlítható
         össze (a fent hivatkozott Schumacker‑ügyben hozott ítélet 31. pontja).

      29     Általában nem minősül hátrányos megkülönböztetésnek az a tény, hogy valamely tagállam a külföldi illetőséggel rendelkező személyeknek
         nem ad meg bizonyos, a belföldieknek járó adókedvezményt, mivel az adózók e két kategóriája nincsen összehasonlítható helyzetben.

      30     A következetes ítélkezési gyakorlat szerint más a helyzet, ha a külföldi illetőségű személy nem rendelkezik számottevő jövedelemmel
         a lakóhelye szerinti tagállamban, és adóköteles jövedelme meghatározó részét a munkavégzés helye szerinti államban szerzi
         oly módon, hogy a lakóhelye szerinti állam nem képes részére a személyes és családi helyzetén alapuló előnyöket nyújtani.
         (lásd többek között a fent hivatkozott Schumacker‑ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      31     Ugyanezen ítélkezési gyakorlat szerint a hátrányos megkülönböztetést az eredményezi, hogy e külföldi illetőségű személy személyes
         és családi helyzetét sem a lakóhelye, sem a munkavégzés helye szerinti államban nem veszik figyelembe (a fent hivatkozott
         Schumacker‑ügyben hozott ítélet 38. pontja).

      32     Ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazandó az alapügyben felmerült helyzetre.
      33     Ugyanis egyrészt a jelen ítélet 31. pontjában hivatkozott hátrányos megkülönböztetés a fortiori a Lakebrink házaspárhoz hasonló olyan külföldi illetőségű munkavállalókat érinti, akik a jelen ítélet 25. pontjában is kiemeltek
         szerint a lakóhelyük szerinti tagállamban nem rendelkeznek jövedelemmel, és teljes családi jövedelmüket a munkavégzés helye
         szerinti államban folytatott tevékenység révén szerzik.

      34     Másrészt a jelen ítélet 31. pontjában is említett azon arány, amely alapjául szolgált a hátrányos megkülönböztetés Bíróság
         általi megállapításának a fent hivatkozott Schumacker‑ügyben hozott ítéletben, amint azt a főtanácsnok az indítványa 36. pontjában
         egyértelműen megállapítja, valamennyi olyan adókedvezményre vonatkozik, amely a külföldi illetőségű személynek sem a lakóhelye
         szerinti államban, sem a munkavégzés helye szerinti államban figyelembe nem vett teherviselő‑képességével kapcsolatos (lásd
         még Léger főtanácsnok fent hivatkozott Ritter‑Coulais‑ügyre vonatkozó indítványának 97–99. pontját); a teherviselő‑képesség
         a fent hivatkozott Schumacker‑ügyben hozott ítélet értelmében továbbá a külföldi illetőségű személy személyes helyzete alkotóelemének
         minősülhet.

      35     Következésképpen az EK 39. cikkben tiltott hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben valamely tagállam adóhatósága
         elutasítja az adózó külföldi fekvésű ingatlanvagyona bérbeadásából származó negatív jövedelem figyelembevételét.

      36     A fenti megfontolásokra tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 39. cikket úgy kell értelmezni,
         hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy az a közösségi polgár, aki nem azon tagállam
         illetőségével rendelkezik, ahonnan az adóköteles jövedelme jelentős részét kitevő jövedelmét szerzi, a szóban forgó jövedelmekre
         alkalmazandó adómérték megállapítása során kérje az általa nem lakott, és másik tagállamban található ingatlanok bérbeadásából
         származó negatív jövedelme figyelembevételét, holott az első állam illetőségével rendelkező személy kérheti az ingatlanok
         bérbeadásából származó szóban forgó negatív jövedelem figyelembevételét.

       A költségekről
      37     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az EK 39. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy az
            a közösségi polgár, aki nem azon tagállam illetőségével rendelkezik, ahonnan az adóköteles jövedelme jelentős részét kitevő
            jövedelmét szerzi, a szóban forgó jövedelmekre alkalmazandó adómérték megállapítása során kérje az általa nem lakott, és másik
            tagállamban található ingatlanok bérbeadásából származó negatív jövedelme figyelembevételét, holott az első állam illetőségével
            rendelkező személy kérheti az ingatlanok bérbeadásából származó szóban forgó negatív jövedelem figyelembevételét.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság (második tanács) 1965. december 14-i ítélete. # Domenico Morina kontra Európai Parlament. # 21-65. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2011. május 26-i ítélete. # Giorgio Lebedef kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat - Tisztviselők. # F-40/10. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) november 18.-i ítélete: 1999. # Pharos SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés. # C-151/98. P. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (hetedik tanács), 2017. június 14.#Savas Aydin kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – A ROYAL & CAPORAL európai uniós szóvédjegy bejelentése – KAPORAL korábbi európai uniós szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-95/16. sz. ügy.