title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2017. június 15.#Az eljárást indította: Ilves Jakelu Oy.#A Korkein hallinto-oikeus (Finnország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – 97/67/EK irányelv – 9. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Postai szolgáltatások – Az egyetemes szolgáltatás és az alapvető követelmények fogalma – Általános és egyedi engedélyek – Egyedileg megtárgyalt szerződések teljesítése keretében nyújtott postai szolgáltatások engedélyezése – Előírt feltételek.#C-368/15. sz. ügy.

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2017. június 15.(*)
„Előzetes döntéshozatal – 97/67/EK irányelv – 9. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Postai szolgáltatások – Az egyetemes szolgáltatás és az alapvető követelmények fogalma – Általános és egyedi engedélyek – Egyedileg megtárgyalt szerződések teljesítése keretében nyújtott postai szolgáltatások engedélyezése – Előírt feltételek”
A C‑368/15. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország) a Bírósághoz 2015. július 14‑én érkezett, 2015. július 10‑i határozatával terjesztett elő
az Ilves Jakelu Oy

által indított,
a Liikenne‑ ja viestintäministeriö

részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: E. Regan tanácselnök, A. Arabadjiev (előadó) és C. G. Fernlund bírák,
főtanácsnok: P. Mengozzi,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        az Ilves Jakelu Oy képviseletében H. Piekkala és I. Aalto‑Setälä asianajajat,
–        a finn kormány képviseletében H. Leppo, meghatalmazotti minőségben,
–        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Fiorentino avvocato dello Stato,
–        a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,
–        a norvég kormány képviseletében I. Thue és C. Rydning, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében P. Costa de Oliveira és P. Aalto, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő

Ítéletet

1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2008. február 20‑i 2008/6/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2008. L 52., 3. o.) módosított, a közösségi postai szolgáltatások belső piacának fejlesztésére és a szolgáltatás minőségének javítására vonatkozó közös szabályokról szóló, 1997. december 15‑i 97/67/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL 1998. L 15., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 71. o.; a továbbiakban: 97/67 irányelv) az értelmezésére vonatkozik.

2        E kérelmet az Ilves Jakelu Oy által a valtioneuvosto (államtanács, Finnország) 2017. január 30‑i, azon határozatával szemben megindított eljárás keretében terjesztették elő, amely egy postai tevékenységre vonatkozó engedélyt bizonyos követelmények tiszteletben tartásától tett függővé.
 Jogi háttér

 Az uniós jog

3        A 97/67 irányelv (15) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„mivel ennek az irányelvnek az egyetemes szolgáltatásra vonatkozó rendelkezései nem érintik az egyetemes szolgáltatóknak azt a jogát, hogy az ügyfelekkel egyedi szerződéseket kössenek”.

4        Az említett irányelv 2. cikke szerint:
„Ennek az irányelvnek a céljaira a következő meghatározások alkalmazandók:
[…]
13.      egyetemes szolgáltató: köz‑ vagy magán postai szolgáltató, amely egyetemes postai szolgáltatásokat vagy azok egy részét nyújtja egy tagállamban, és amelynek személyét a 4. cikkel összhangban a Bizottságnak bejelentettek;
14.      engedélyezés: minden olyan engedély – az alábbiakban meghatározottak szerinti »általános engedély« vagy »egyedi engedély« formájában –, amely a postai ágazatra jellemző jogokat és kötelezettségeket rögzíti, és lehetővé teszi a postai szolgáltatók számára, hogy postai szolgáltatásokat nyújtsanak és hálózatokat létesítsenek és/vagy működtessenek ilyen szolgáltatások nyújtásához:
–        »általános engedély«: olyan engedély – függetlenül attól, hogy annak szabályozása csoportos engedéllyel vagy jogszabály alapján történik, és függetlenül attól, hogy az ilyen szabályozáshoz szükséges‑e bejegyzési vagy bejelentési eljárás –, amely nem írja elő az érintett postai szolgáltató számára, hogy az engedélyből fakadó jogok gyakorlása előtt a nemzeti szabályozóhatóság egyértelmű határozatát beszerezze,
–        »egyedi engedély«: olyan engedély, amelyet valamely nemzeti szabályozóhatóság bocsát ki, és amely valamely postai szolgáltatónak konkrét jogokat ad, vagy amely – adott esetben – a vállalkozás tevékenységét az általános engedélyt kiegészítő külön kötelezettségeknek veti alá, ahol szükséges, amikor is a postai szolgáltató mindaddig nem jogosult jogainak gyakorlására, amíg a nemzeti szabályozóhatóságtól a határozatot meg nem kapta;
[…]
19.      alapvető követelmények: olyan általános, nem gazdasági okok, amelyek egy tagállamot arra késztethetnek, hogy a postai szolgáltatások ellátására feltételeket szabjon. Ezek az okok a levéltitok, a hálózat biztonsága veszélyes áruk szállítása esetén, a foglalkoztatási feltételek tiszteletben tartása, a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezésekkel megállapított és/vagy – a közösségi és nemzeti jognak megfelelően – a nemzeti szociális partnerek közötti tárgyalás eredményeként létrejött kollektív szerződésekben meghatározott szociális biztonsági rendszerek tiszteletben tartása, valamint – indokolt esetben – adatvédelmi, környezetvédelmi és területrendezési okok. Az adatvédelembe tartozhat a személyes adatok védelme, a továbbított vagy tárolt adatokkal kapcsolatos titoktartás és a magánélet védelme;
[…]”

5        A 97/67 irányelv 2. fejezete az egyetemes szolgáltatásokra vonatkozik. Ezen irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A tagállamok biztosítják, hogy a szolgáltatást igénybe vevők élvezzék az egyetemes szolgáltatáshoz való jogot, amely magában foglalja a meghatározott minőségű postai szolgáltatás állandó biztosítását területük minden pontján, minden felhasználó számára elérhető áron.
[…]
(4)      Az egyes tagállamok elfogadják azokat az intézkedéseket, amelyek annak biztosításához szükségesek, hogy az egyetemes szolgáltatás legalább a következő lehetőségeket biztosítsa:
–        legfeljebb két kilogramm tömegű postai küldemények gyűjtése, feldolgozása, szállítása és kézbesítése,
–        legfeljebb 10 kilogramm tömegű postai csomagok gyűjtése, feldolgozása, szállítása és kézbesítése,
–        ajánlott küldeményekre és biztosított küldeményekre vonatkozó szolgáltatások.”

6        Az említett irányelv 9. cikke a következőket írja elő:
„(1)      Az egyetemes szolgáltatások körén kívül eső szolgáltatások vonatkozásában a tagállamok az alapvető követelményeknek való megfelelés biztosításához szükséges mértékig általános engedélyeket vezethetnek be.
(2)      Az egyetemes szolgáltatások körébe tartozó szolgáltatások vonatkozásában a tagállamok az alapvető követelményeknek való megfelelés biztosításához és az egyetemes szolgáltatásnyújtás biztosításához szükséges mértékű engedélyezési eljárásokat vezethetnek be, beleértve az egyedi engedélyeket is.
Az engedély megadása:
–        egyetemes szolgáltatási kötelezettségektől tehető függővé,
–        szükséges és indokolt esetben, az adott szolgáltatások minőségére, rendelkezésre állására és teljesítésére vonatkozó követelményeket szabhat,
–        adott esetben a 7. cikkben említett költségmegosztási mechanizmusokhoz való pénzügyi hozzájárulási kötelezettségtől tehető függővé, amennyiben az egyetemes szolgáltatás nyújtása nettó költséget von maga után és méltánytalan pénzügyi terhet jelent a 4. cikknek megfelelően kijelölt egyetemes szolgáltató(k) számára,
–        adott esetben a 22. cikkben említett nemzeti szabályozóhatóság működési költségeihez való pénzügyi hozzájárulásra kötelezhet,
–        adott esetben a nemzeti jogszabályokban meghatározott munkafeltételek betartásától tehető függővé vagy arra kötelezhet.
Az első francia bekezdésben és a 3. cikkben említett kötelezettségeket és követelményeket kizárólag a kijelölt egyetemes szolgáltatók tekintetében lehet megszabni.
A 4. cikknek megfelelően kijelölt egyetemes szolgáltató(k) esetétől eltekintve az engedélyekre a következő szabályok vonatkoznak:
–        számuk nem korlátozható,
–        az egyetemes szolgáltatás ugyanazon elemei vagy a tagállam területének ugyanazon részei tekintetében az engedélyek nem szabhatnak meg egyidejűleg egyetemes szolgáltatási kötelezettséget és a költségmegosztási mechanizmushoz való pénzügyi hozzájárulási kötelezettséget,
–        nem köthetők olyan feltételhez, amely más, nem ágazatspecifikus nemzeti jogszabály értelmében alkalmazandó a vállalkozásra,
–        nem írhatnak elő az ezen irányelv szerinti kötelezettségek teljesítéséhez szükséges technikai vagy működési feltételeken kívül más feltételeket.
(3)      Az (1) és (2) bekezdésben említett eljárásoknak, kötelezettségeknek és követelményeknek átláthatónak, hozzáférhetőnek, megkülönböztetéstől mentesnek, arányosnak, pontosnak és egyértelműnek kell lenniük, azokat előre nyilvánosságra kell hozni, és objektív kritériumokon kell alapulniuk. A tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy az engedély egészben vagy részben történő megtagadásának vagy visszavonásának okait a kérelmezővel közöljék, és számára jogorvoslatot biztosítsanak.”

7        A 2008/6 irányelv (33) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy indokolt esetben és a célkitűzésekkel arányos mértékben továbbra is éljenek az általános és az egyedi engedélyek megadásával. […]”
 A finn jog

8        A postilaki (415/2011) (a továbbiakban: 415/2011. sz. törvény) 1. §‑a első bekezdésének az alapügy tényállása időpontjában hatályos változata szerint e törvény célja annak biztosítása, hogy a postai szolgáltatások, és különösen az egyetemes szolgáltatás minden országban, azonos feltételek mellett hozzáférhető legyen.

9        A 415/2011. sz. törvény 3. §‑a szerint minden olyan postai tevékenységhez, amely levélküldeményeket is magában foglal, engedélyre van szükség. E törvény 4. §‑ának első bekezdése szerint postai szolgáltatás nyújtására vonatkozó engedélyt a valtioneuvosto-tól kell kérni. Annak megadása esetén nem kerül közzétételre értesítés.

10      A 415/2011. sz. törvény 6. §‑a értelmében az engedélyt meg kell adni, ha:
„1)      a kérelmező olyan társaság vagy szövetség, amely elegendő gazdasági forrással rendelkezik egy postai vállalkozás kötelezettségeinek a teljesítéséhez;
2)      a kérelmezőnek a postai tevékenységekre vonatkozó rendelkezések és előírások tiszteletben tartására vonatkozó képessége iránti kételyre nem áll fenn igazolható indok;
3)      a kérelmező képes az engedély szerinti rendszeres üzemeltetés biztosítására;
4)      a kérelmezett engedély hatálya alá tartozó terület megfelel a 7. cikkben foglalt feltételeknek;
5)      a kormány részéről nem áll fenn megalapozott indok annak feltételezésére, hogy az engedély megadása nyilvánvaló kockázatot jelenthet a nemzetbiztonságra nézve.”

11      A 415/2011. sz. törvény 9. §‑a az engedély tartalmára vonatkozik. Ezen 9. § második bekezdésének 5. pontja értelmében a valtioneuvostónak az engedélyben elő kell írnia az e törvény rendelkezéseit kiegészítő kötelezettségeket, vagy az e törvény alapján elfogadott, minden olyan egyéb követelményre vonatkozó rendelkezéseket, amely követelmény az említett 9. § második bekezdésének 1–4. pontjában felsorolt követelményekhez hasonló, és szükséges a szolgáltatások minőségének, elérhetőségének és hatékonyságának a biztosításához.
 Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

12      A valtioneuvosto a 2014. január 30‑i határozattal az Ilves Jakelu számára olyan engedélyt adott, amely lehetővé tette a számára, hogy a 415/2011. sz. törvény 3. cikke értelmében vett, levélküldeményeket is magában foglaló postai tevékenységet végezzen. Ezen engedély első feltétele felsorolja a kérelmezett engedély hatálya alá tartozó finn területi önkormányzatokat. Az említett engedély második feltétele szerint, amely a tevékenység terjedelmére vonatkozik, az Ilves Jakelu jogosult arra, hogy e területen a szerződéses ügyfelei számára korlátlan postai tevékenységet végezzen.

13      Az említett engedély 4–8. feltétele a postai szolgáltatások minőségének, rendelkezésre állásának és hatékonyságának a biztosítását célozza. Ugyanezen engedély 4. feltétele szerint az Ilves Jakelunak meg kell határoznia a szállítási feltételeket azelőtt, hogy megkezdené a levélküldemények szétosztására vonatkozó szolgáltatások nyújtását. A 2014. január 30‑i határozattal kiadott engedély 5. feltétele szerint az Ilves Jakelunak gondoskodnia kell a szolgáltatásai olyan módon történő megszervezéséről, hogy a feladott levélküldeményeket legalább hetente egyszer szétossza, kivéve a munkaszüneti napokat. Ezen engedély 6. feltétele szerint az Ilves Jakelunak nyújtania kell a kézbesítés felfüggesztésésére, valamint a cím módosítására vonatkozó szolgáltatást. Az említett engedély 7. feltétele értelmében az Ilves Jakelunak a küldeményeit oly módon kell címkéznie, hogy azokat meg lehessen különböztetni és el lehessen különíteni az egyéb engedélyesek által kézbesített hasonló küldeményektől. Ugyanezen engedély 8. feltétele szerint az Ilves Jakelu az engedély hatálya alá tartozó terület minden egyes településén legalább egy gyűjtőhelyet köteles létesíteni a 415/2011. sz. törvény 47. §‑a értelmében vett levélküldemények gyűjtéséhez és a tévesen kézbesített küldemények visszaküldéséhez.

14      Az Ilves Jakelu álláspontja szerint a 415/2011. sz. törvény 9. §‑a ellentétes a 97/67 irányelvvel, mivel nem ír elő általános engedélyezési eljárást, és lehetővé teszi azt, hogy az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó szolgáltatásokra vonatkozó engedély megadását az alapvető követelményeknek megfelelőtől eltérő egyéb feltételektől tegyék függővé.

15      Az alapügy arra a kérdésre vonatkozik, hogy a valtioneuvosto az Ilves Jakelunak megadott engedélyt köthette‑e az engedély 4–8. feltételének a betartásához.

16      E körülmények között a Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A [97/67/EK irányelv] 9. cikkének értelmezésekor az e cikk (1) bekezdése értelmében vett, az egyetemes szolgáltatások körén kívül eső szolgáltatásnak vagy a (2) bekezdés értelmében vett, az egyetemes szolgáltatások körébe tartozó szolgáltatásnak tekintendő‑e a szerződéses ügyfelek postai küldeményeinek a szétosztása, ha a postai vállalkozás megállapodik az ügyfeleivel a szétosztás feltételeiben, és az ügyfeleknek külön megállapodás szerinti díjat számít fel?
2)      Ha a szerződéses ügyfelek postai küldeményeinek a fent említett szétosztása esetében az egyetemes szolgáltatások körén kívül eső szolgáltatásról van szó, akkor úgy kell‑e értelmezni a [97/67 irányelv] 9. cikk[ének] (1) bekezdését és 2. cikk[ének] 14. pontját, hogy az ilyen jellegű postai szolgáltatások nyújtása az alapeljárásban szereplőhöz hasonló körülmények között a postáról szóló nemzeti törvényben előírthoz hasonló egyedi engedélyhez köthető?
3)      Ha a szerződéses ügyfelek postai küldeményeinek a fent említett szétosztása esetében az egyetemes szolgáltatások körén kívül eső szolgáltatásról van szó, akkor úgy kell‑e értelmezni a 9. cikk (1) bekezdését, hogy az e szolgáltatásokra vonatkozó engedély csak a [97/67 irányelv] 2. cikkének 19. pontja értelmében vett alapvető követelményeknek való megfelelés biztosításához szükséges feltételekhez köthető, és hogy az említett szolgáltatásokra vonatkozó engedélyekhez nem köthetők az irányelv 9. cikkének (2) bekezdése értelmében vett, az adott szolgáltatások minőségére, rendelkezésre állására és teljesítésére vonatkozó feltételek?
4)      Ha csak az alapvető követelményeknek való megfelelés biztosításához szükséges feltételekhez köthetők a szerződéses ügyfelek postai küldeményeinek a […] szétosztására vonatkozó engedélyek, akkor az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló, olyan feltételek, amelyek a postai szolgáltatás szétosztási feltételeire, a küldemények szétosztásának gyakoriságára, a címmódosítási és kézbesítésfelfüggesztési szolgáltatásra, a küldemények címkézésére és a gyűjtőhelyekre vonatkoznak, olyan feltételeknek tekinthetők‑e, amelyek megfelelnek a [97/67 irányelv] 2. cikk[ének] 19. pontja értelmében vett alapvető követelményeknek, és a 9. cikk[ének] (1) bekezdésével összhangban az alapvető követelményeknek való megfelelés biztosításához szükségesek?”
 A Bíróság álláspontja

 Az első és a második kérdésről

17      A kérdést előterjesztő bíróság az első és második kérdésével, amelyeket együttesen célszerű vizsgálni, lényegében arra vár választ, hogy a 97/67 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan, postai küldeményekre vonatkozó szolgáltatás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, nem tartozik az egyetemes szolgáltatás körébe, ha az azt nyújtó postai vállalkozás megállapodik az ügyfeleivel a szétosztás feltételeiről, és ezen ügyfeleknek megállapodás szerinti díjat számít fel. E bíróság a jelen ügyben azt kérdezi, hogy az ilyen postai szolgáltatások nyújtása az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló körülmények között egyedi engedélyhez köthető‑e.

18      Először is annak megállapításához, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló szerződést kötő ügyfelek postai küldeményeinek az elosztására vonatkozó szolgáltatás nyújtása e rendelkezés hatálya alá tartozik‑e, vagy ellenkezőleg, az említett irányelv 9. cikke (2) bekezdésének a hatálya alá, előzetesen el kell dönteni, hogy e szolgáltatás az ugyanezen irányelv 3. cikke értelmében az „egyetemes szolgáltatás” fogalmába tartozik‑e. A kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy az Ilves Jakelu által gyakorolt tevékenységek, amelyek az általa előterjesztett, engedély iránti kérelem tárgyát képezték, megfelelnek‑e a 97/67 irányelv által e tekintetben támasztott feltételeknek.

19      Ezen irányelv 2. cikkének 13. pontjából egyrészt az következik, hogy az egyetemes szolgáltató köz‑ vagy magánszolgáltató, amely egyetemes postai szolgáltatásokat vagy azok egy részét nyújtja egy tagállamban, és amelynek személyét a Bizottságnak bejelentették.

20      Másrészt a 97/67 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében az ilyen szolgáltatás magában foglalja a meghatározott minőségű postai szolgáltatás állandó biztosítását a terület minden pontján, minden felhasználó számára elérhető áron.

21      Az e tekintetben figyelembe vehető tényezők között szerepel a kérdést előterjesztő bíróság által megállapított azon körülmény, hogy az Ilves Jakelu tekintetében nem írták elő az egyetemes szolgáltatás nyújtásának a kötelezettségét. Ez a megállapítás kitűnik a finn kormány azon írásbeli észrevételeiből is, amelyek szerint az Ilves Jakelu a 97/67 irányelv 2. cikkének 13. pontja értelmében nem olyan egyetemes szolgáltató, amelynek a nevét közölték a Bizottsággal.

22      Ugyanez vonatkozik arra a körülményre, amely szerint az Ilves Jakelu postai engedélyt kérelmezett abból a célból, hogy bizonyos önkormányzatok területén postai szolgáltatásokat nyújthasson. Amint ugyanis arra a jelen ítélet 20. pontja emlékeztetett, az egyetemes postai szolgáltatást a terület valamennyi pontján nyújtani kell.

23      Ezenfelül a finn kormány az írásbeli észrevételeiben közölte, hogy az Ilves Jakelu a szolgáltatásait kizárólag olyan ügyfeleknek kínálja, akikkel kereskedelmi megállapodásokat kötött. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből ugyanis kitűnik, hogy az ezen társaság által kínált postai szolgáltatásokért fizetendő összeget külön megtárgyalják, és számla ellenében fizetik ki.

24      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az expressz kézbesítési szolgáltatások az egyetemes postai szolgáltatástól az ügyfelek számára keletkező hozzáadott érték vonatkozásában különböznek, amelyért az ügyfelek vállalják a nagyobb összeg kifizetését. Az ilyen szolgáltatások sajátos, a közérdekű szolgáltatástól elkülöníthető szolgáltatásoknak felelnek meg, amelyek a gazdasági szereplők különleges szükségleteit elégítik ki, és amelyek bizonyos olyan további szolgáltatásokat követelnek meg, amelyeket a hagyományos postai szolgáltatás nem kínál (lásd ebben az értelemben: 1993. május 19‑i Corbeau ítélet, C‑320/91, EU:C:1993:198, 19. pont).

25      A 97/67 irányelv (15) preambulumbekezdéséből következik továbbá, hogy az ügyfelekkel kötött egyedi szerződések megkötésének lehetősége a priori nem tartozik az egyetemes szolgáltatásnyújtás fogalmának körébe (2009. április 23‑i TNT Post UK ítélet, C‑357/07, EU:C:2009:248, 48. pont).

26      Következésképpen ezen irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan, postai küldeményekre vonatkozó tevékenységet, mint amely az alapügy tárgyát képezi, az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó szolgáltatásnak kell tekinteni, ha nem minősül meghatározott minőségű postai szolgáltatás állandó biztosításának a terület minden pontján, minden felhasználó számára elérhető áron, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia.

27      Másodszor, azt a kérdést illetően, hogy az alapügy tárgyát képező tevékenység egyedi engedélyhez köthető‑e, emlékeztetni kell arra, hogy az említett irányelv 9. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a postai ágazat vállalkozásai számára az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó szolgáltatások tekintetében általános engedélyeket írjanak elő, míg e cikk (2) bekezdésének első albekezdése előírja a tagállamok számára annak a lehetőségét, hogy az egyetemes szolgáltatások körébe tartozó szolgáltatások vonatkozásában engedélyezési eljárásokat vezessenek be, beleértve az egyedi jogosítványokat (lásd ebben az értelemben: 2016. november 16‑i DHL Express [Austria] ítélet, C‑2/15, EU:C:2016:880, 20. pont).

28      Emlékeztetni kell arra, hogy még ha a 2008/6 irányelv (33) preambulumbekezdéséből az is következik, hogy a tagállamok számára engedélyezni kell, hogy szükség esetén az általános engedélyek rendszerét és egyedi engedélyeket alkalmazzanak a követett célhoz igazodva, ez nem változtat azon, hogy a 97/67 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése e cikk (2) bekezdésével ellentétben nem írja elő annak a lehetőségét, hogy a postai szolgáltatások nyújtását egyedi engedélytől tegyék függővé.

29      E körülmények között meg kell állapítani, hogy az ilyen szolgáltatásnyújtás csupán az ugyanezen irányelv 2. cikkének 14. pontja értelmében vett általános engedély kiállításához köthető.

30      A fenti megfontolásokra tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 97/67 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan, postai küldeményekre vonatkozó szolgáltatás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, nem tartozik az egyetemes szolgáltatás körébe, ha nem minősül meghatározott minőségű postai szolgáltatás állandó biztosításának a terület minden pontján, minden felhasználó számára elérhető áron. Az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó, postai küldeményekre vonatkozó szolgáltatásnyújtás csupán általános engedély kiállításához köthető.
 A harmadik kérdésről

31      A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a 97/67 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó postai szolgáltatások nyújtására vonatkozóan előírhatók olyan követelmények, mint amelyeket ezen irányelv 9. cikke (2) bekezdése második albekezdésének második francia bekezdése említ.

32      Márpedig a Bíróságnak már döntenie kellett e kérdésről a 2016. november 16‑i DHL Express (Austria) ítéletben (C‑2/15, EU:C:2016:880), és a Bíróság által az említett ítéletben adott válasz a jelen ügyben is alkalmazandó.

33      Ezen ítélet 26. pontjában ugyanis a Bíróság megállapította, hogy az említett irányelv 9. cikke (2) bekezdése második albekezdésének második francia bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az engedélyek megadását az adott szolgáltatások minőségére, rendelkezésre állására és teljesítésére vonatkozó követelmények betartásához kössék. Rámutatott, hogy az e kötelezettséggel érintett szolgáltatásokkal kapcsolatos pontosítás hiányában hangsúlyozni kell, hogy a 2008/6 irányelv előkészítő anyagaiból kitűnik, hogy az uniós jogalkotó bizonyos egyetemes szolgáltatók tekintetében nemcsak a piac teljes megnyitásának még fennálló akadályait, hanem a postai szolgáltatások nyújtásának valamennyi egyéb akadályát is el kívánta törölni. A Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy ellenkező utalás hiányában, és figyelembe véve a szóban forgó kötelezettség természetét, kitűnik, hogy valamennyi postai szolgáltatóval szemben előírható a 97/67 irányelv 9. cikke (2) bekezdése második albekezdésének második francia bekezdésében foglalt kötelezettség.

34      E körülmények között a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 97/67 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó postai szolgáltatások nyújtására vonatkozóan előírhatók olyan követelmények, mint amelyeket ezen irányelv 9. cikke (2) bekezdése második albekezdésének második francia bekezdése említ.
 A negyedik kérdésről

35      A negyedik kérdést úgy kell értelmezni, hogy azt csupán arra az esetre terjesztették elő, ha a 97/67 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kellene értelmezni, hogy az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó postai szolgáltatások nyújtására vonatkozó engedély vonatkozásában csupán olyan kötelezettségek írhatók elő, amelyek az ezen irányelv 2. cikkének 19. pontja értelmében vett alapvető követelményeknek való megfelelést biztosítják. A harmadik kérdésre adott válaszra tekintettel azonban a negyedik kérdésre nem szükséges válaszolni.
 A költségekről

36      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A 2008. február 20‑i 2008/6/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a közösségi postai szolgáltatások belső piacának fejlesztésére és a szolgáltatás minőségének javítására vonatkozó közös szabályokról szóló, 1997. december 15‑i 97/67/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan, postai küldeményekre vonatkozó szolgáltatás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, nem tartozik az egyetemes szolgáltatás körébe, ha nem minősül meghatározott minőségű postai szolgáltatás állandó biztosításának a terület minden pontján, minden felhasználó számára elérhető áron. Az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó, postai küldeményekre vonatkozó szolgáltatásnyújtás csupán általános engedély kiállításához köthető.

2)      A 2008/6 irányelvvel módosított 97/67 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az egyetemes szolgáltatás körébe nem tartozó postai szolgáltatások nyújtására vonatkozóan előírhatók olyan követelmények, mint amelyeket az említett, módosított irányelv 9. cikke (2) bekezdése második albekezdésének második francia bekezdése említ.

Aláírások

*      Az eljárás nyelve: finn.


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2005. február 1-i ítélete. # Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - HOOLIGAN közösségi szóvédjegy bejelentése - OLLY GAN korábbi szóvédjegyek - Az OHIM elé nem tárt ténybeli és jogi hivatkozások - Elfogadhatóság - Összetéveszthetőség. # T-57/03. sz. ügy

text:
      T‑57/03. sz. ügy
      Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SAS
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – HOOLIGAN közösségi szóvédjegy bejelentése – OLLY GAN korábbi szóvédjegyek – Az OHIM elé nem tárt ténybeli és jogi elemek – Elfogadhatóság – Összetéveszthetőség”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – A közösségi bírósághoz benyújtott kereset – Fellebbezési tanács felszólalási eljárás
            során hozott határozatának jogszerűsége – Új jogi elemekre való hivatkozással történő vitatás – A megengedhetőség feltételei
      (40/94 tanácsi rendelet, 74. cikk, (1) bekezdés)
      2.      Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – Felszólalási eljárás – A felhozott jogalapokra korlátozódó vizsgálat – A korábbi
            védjegy jó hírneve – A feleknek a tények és az azokat alátámasztó bizonyítékok előterjesztésére vonatkozó kötelezettsége –
            A korábbi védjegy önmagában rejlő megkülönböztető képessége – Hivatalból történő vizsgálat
      (40/94 tanácsi rendelet, 74. cikk)
      3.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség – A „HOOLIGAN” és a „OLLY GAN” szóvédjegyek
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      1.      A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének utolsó fordulata értelmében a Belső Piaci Harmonizációs
         Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) fellebbezési tanácsa valamely felszólalási eljárást lezáró határozat elleni fellebbezés
         elbírálásakor, határozatát csak az érintett fél által felhozott viszonylagos kizáró okokra, illetőleg a felek által arra vonatkozólag
         előterjesztett tényekre és bizonyítékokra alapíthatja.

      A viszonylagos kizáró ok vagy bármely – a felek kérelmeinek alátámasztására felhívott – más rendelkezés alkalmazási szempontjai
         természetesen részét képezik az OHIM által vizsgált jogi hivatkozásoknak, ugyanígy az OHIM jogosult eldönteni valamely jogkérdést
         a felek által előterjesztett tényállások és bizonyítékok értékeléséhez, valamint a kérelmük szerinti igényeik megítéléséhez
         vagy elvetéséhez, akkor is, ha a felek az illető jogkérdésről nem nyilatkoztak, illetőleg az OHIM elmulasztotta a döntést
         a kérdéses szempontról. Hasonlóképpen, amennyiben azt állítják, hogy az OHIM szabálytalanságot követett el a felek kérelmeinek
         kezelése során, mint például a kontradiktórius eljárás elvének megsértése, a szóvá tett szabálytalanság szintén az ügy jogi
         hátterének részét képezik.

      Ebből az következik, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt felhozott azon jogi elemek, amelyeket korábban nem vittek az OHIM fórumai
         elé, amennyiben olyan jogkérdésre vonatkoznak, amely nem volt szükséges – figyelemmel a felek által előterjesztett tényállásra,
         bizonyítékokra és érvekre, valamint a kérelem szerinti igényekre – a 40/94 rendelet helyes alkalmazásának biztosításához,
         nem érintik a fellebbezési tanács valamely viszonylagos kizáró ok alkalmazására vonatkozó határozatának jogszerűségét, minthogy
         nem tartoznak a fellebbezési tanács elé vitt jogvita jogi hátteréhez. Ennélfogva e jogi elemek elfogadhatatlanok.

      Ezzel ellentétben, ha valamely jogszabályt annak érdekében kell tiszteletben tartani, illetőleg valamely jogkérdést avégett
         kell eldönteni, hogy – figyelemmel a felek által előterjesztett tényállásra, bizonyítékokra és érvekre, valamint a kérelem
         szerinti igényekre – a 40/94 rendelet helyes alkalmazását biztosítsák, ebben az esetben fel lehet hozni az illető kérdéssel
         kapcsolatos jogi elemet első alkalommal az Elsőfokú Bíróság előtt.

      A fegyveregyenlőség elvének megfelelően az Elsőfokú Bíróság előtt eljáró beavatkozókra a felperesekéivel azonos elfogadhatósági
         szabályok vonatkoznak.

      (vö. 21–23. pont)
      2.      Bár a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 74. cikkére tekintettel a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és
         formatervezési minták) jogosult a védjegy jó hírnevén alapuló megkülönböztető képességére vonatkozó valamennyi jogalapot vizsgálni,
         a félnek a korábbi védjegyek ismertségére való bármiféle hivatkozása, illetőleg e jó hírnév alátámasztására szolgáló bizonyítékok
         előterjesztése hiányában erre nincs mód. Egyrészről ugyanis, minthogy valamely védjegy jó hírneve elsősorban puszta feltevés,
         a felek kötelessége, hogy megfelelő pontossággal fogalmazzák meg kérelmüket annak lehetővé tétele végett, hogy az OHIM kimerítően
         dönthessen igényeikről. Másrészről, a jó hírnév értékelése főszabályként olyan ténybeli elemeken alapul, amelyeket a feleknek
         kell előadniuk. Amikor a felszólaló fél arra a tényre kíván hivatkozni, hogy védjegye jól ismert, köteles előadni azokat a
         ténybeli elemeket és – amennyiben szükséges – bizonyítékokat, amelyek lehetővé teszik az OHIM-nak, hogy ilyen irányú nyilatkozatának
         helytállóságát ellenőrizze.

      Ezzel szemben, valamely korábbi védjegy benne rejlő megkülönböztető képességét illetően meg kell állapítani, hogy a felszólalási
         kérelem alapján az OHIM köteles – esetleg hivatalból – vizsgálni ezt az elemet. A jó hírnévtől eltérően ugyanis, a benne rejlő
         megkülönböztető képesség értékelése nem feltételez semmiféle olyan ténybeli elemet, amelyet a felek lennének kötelesek rendelkezésre
         bocsátani. Ezenkívül ez az értékelés nem függ attól, hogy a felek előterjesztenek-e eme benne rejlő megkülönböztető képesség
         bizonyítását célzó bizonyítékokat vagy érveket, minthogy ennek megállapítása és értékelése egyedül az OHIM-ra tartozik azon
         korábbi védjegy alapján, amelyre a felszólalást alapították.

      (vö. 30., 32. pont)
      3.      A francia és portugál átlagfogyasztó szemszögéből nem áll fenn az összetévesztés veszélye a HOOLIGAN szómegjelölés – amelynek
         a közösségi védjegyként való lajstromozását a Nizzai Megállapodás szerinti 25. osztályba tartozó „ruházati cikkek és kalapáruk”
         vonatkozásában igényelték – és a korábban nemzetközi védjegyként többek között Portugáliában, illetve nemzeti védjegyként
         Franciaországban, a fenti osztályba tartozó ruházati cikkek vonatkozásában oltalom alatt álló OLLY GAN szóvédjegyek között,
         mivel az ütköző védjegyek, bár hangzásban hasonlóak, vizuális és fogalmi téren különbözőek, és nem lehet kijelenteni, hogy
         a korábbi védjegyek jelentős benne rejlő megkülönböztető képességgel rendelkeznének, aminek következtében az érintett vásárlóközönség
         nem tévesztené össze a bejelentett megjelölést a korábbi védjegyekkel, különösen nem a ruházat területén.

      (vö. 56., 62., 65., 67., 69. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. február 1‑je(*)

      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – HOOLIGAN közösségi szóvédjegy bejelentése – OLLY GAN korábbi szóvédjegyek – Az OHIM elé nem tárt ténybeli és jogi elemek – Elfogadhatóság – Összetéveszthetőség”
      A T‑57/03. sz. ügyben,
      a Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SA (székhelye: Marseille [Franciaország], képviseli: K. Manhaeve ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: U. Pfleghar és G. Schneider, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      a többi fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozók az Elsőfokú Bíróság előtt:
      Frank Dann és Andreas Backer (lakóhelyük: Majna‑Frankfurt [Németország], képviseli őket: P. Baronikians ügyvéd),

      az OHIM második fellebbezési tanácsának 2002. december 5-i (R 1072/2000‑2. sz. ügy) a HOOLIGAN és az OLLY GAN védjegyekre
         vonatkozó felszólalási eljárásban hozott határozata ellen benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA
      (második tanács),
      tagjai: J. Pirrung elnök, N. J. Forwood és S. Papasavvas bírák,
      hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. február 20-án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az OHIM-nak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. szeptember 12-én benyújtott válaszbeadványára,
      tekintettel a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. szeptember 12-én benyújtott válaszbeadványára,
      a 2004. szeptember 28-i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Az eljárás előzményei
      1        1996. április 1-jén Frank Dann és Andreas Backer (a továbbiakban: beavatkozók) a közösségi védjegyről szóló, 1993. december
         20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.)
         alapján közösségi védjegybejelentést nyújtottak be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták)
         (a továbbiakban: OHIM).

      2        A lajstromoztatni kívánt védjegy a HOOLIGAN szómegjelölés volt.

      3        A bejelentést a védjegyekkel ellátható áruk és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 25. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az alábbi leírással: ruházati
         cikkek és kalapáruk.

      4        A bejelentés a Közösségi Védjegyértesítő 1998. augusztus 31-i 65/98. számában került közzétételre.

      5        1998. november 30-án a Société provençale d’achat et de gestion (SPAG) SA (a továbbiakban: felperes) a 40/94 rendelet 42. cikke
         alapján felszólalt a bejelentett megjelölés lajstromozásával szemben az általa érintett összes áru vonatkozásában, amely felszólalását
         két korábbi védjegyére alapította, amelyeknek jogosultja, éspedig:

      –        az OLLY GAN 575552. sz. nemzetközi szóvédjegyre, amely a 25. osztályba tartozó ruházati cikkekre vonatkozólag Németországban,
         Spanyolországban, Olaszországban és Portugáliában áll oltalom alatt;

      –        az OLLY GAN 1655245. sz. francia szóvédjegyre, amely a 25. osztályba tartozó ruházati cikkekre vonatkozik.
      6        1999. május 26-án a beavatkozók felhívták a felperest a hivatkozott korábbi védjegyek tényleges használatának igazolására.

      7        2000. szeptember 15-i határozatával az OHIM felszólalási osztálya helyt adott a felszólalásnak azzal az indokkal, hogy Franciaországban
         és Portugáliában a szóban forgó szómegjelölések között fennáll az összetévesztés veszélye az ütköző védjegyekkel érintett
         áruk azonossága és hangzásbeli – és ebből következően fogalmi – hasonlósága miatt.

      8        A felszólalási osztály határozata ellen a beavatkozók 2000. november 9-én fellebbezéssel éltek.

      9        Az OHIM második fellebbezési tanácsa 2002. december 5-i határozatával (R 1072/2000‑2. sz. ügy, a továbbiakban: megtámadott
         határozat) hatályon kívül helyezte a felszólalási osztály határozatát.

      10      A fellebbezési tanács érdemileg arra a megállapításra jutott, hogy az átlagos francia vagy portugál fogyasztó ismeri az angol
         „hooligan” szó köznyelvi jelentését és írásmódját, és az ütköző védjegyeket eltérő módon ejti ki. Ebből a fellebbezési tanács
         arra következtetett, hogy nem állt fenn az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli vagy fogalmi hasonlósága, és ezért az
         ütköző védjegyek nem összetéveszthetőek.

       A felek kérelmei
      11      A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
      12      Az OHIM és a beavatkozók azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       Az Elsőfokú Bíróság elé tárt ténybeli és jogi elemek elfogadhatóságáról
       A felek érvei
      13      Az OHIM előrebocsátja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozat jogszerűségének vizsgálata során az első alkalommal
         előtte felhozott bizonyítékok alapján nem vizsgálhatja felül a ténybeli körülményeket. Hasonlóképpen, minthogy a felperes
         a fellebbezési tanács előtt nem vitatta a szóban forgó áruk azonosságát, a védjegyek használatát, a francia és portugál területre
         korlátozódó érintettséget, sem pedig az ütköző megjelölések közötti vizuális hasonlóság hiányát, és minthogy első alkalommal
         az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozott a szóban forgó korábbi védjegyek magas szintű megkülönböztető képességére, ezért ezek
         a kérdések nem vethetők fel az Elsőfokú Bíróság előtt az eljárás tárgyának megváltoztatása nélkül, amit viszont az Elsőfokú
         Bíróság eljárási szabályzata 135. cikkének 4. §-a nem tesz lehetővé.

      14      A felperes úgy ítéli meg, hogy az OLLY GAN védjegy fogalmi jelentésével kapcsolatos érvet már felhozta az OHIM előtt. Az Elsőfokú
         Bíróság bölcsességére hagyatkozik a hozzá újonnan benyújtott újabb iratok elfogadhatóságát illetően, de azt kéri, hogy ugyanilyen
         módon kezeljék a beavatkozók által benyújtott új iratokat is.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      15      A 40/94 rendelet 63. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A fellebbezési tanácsok fellebbezés tárgyában hozott határozatai a Bíróság előtt keresettel támadhatók meg.
      (2) A kereset hatáskör hiányára, lényeges eljárási szabálysértésre, a Szerződés vagy e rendelet, illetve ezek alkalmazásával
         kapcsolatos bármely jogszabály megsértésére vagy hatáskörrel való visszaélésre alapítva indítható.

      (3) A Bíróság a jogvita tárgyát képező határozatot megsemmisítheti vagy megváltoztathatja.
      (4) A kereset indítására a fellebbezési tanács előtti eljárásban részt vevő felek bármelyike jogosult, akit a határozat hátrányosan
         érint.

      [...]”
      16      A 40/94 rendelet 74. cikkének rendelkezése szerint:

      „(1) A Hivatal az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő
         eljárásban azonban a Hivatal a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint
         a kérelem szerinti igényekhez kötve van.

      (2) A Hivatal figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő időben
         terjesztettek elő.”

      17      Emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság elé a 40/94 rendelet 63. cikkének (2) bekezdése alapján benyújtott kereset
         a fellebbezési tanácsok határozatai jogszerűségének vizsgálatára irányulhat (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság
         T‑247/01. sz., eCopy kontra OHIM (ECOPY) ügyben 2002. december 12-én hozott ítélete [EBHT 2002., II‑5301. o.] 46. pontját,
         valamint a T‑311/01. sz., Éditions Albert René kontra OHIM – Trucco (Starix) ügyben 2003. október 22-én hozott ítélet [EBHT 2003.,
         II‑0000. o.] 70. pontját és az ott idézett ítélkezési gyakorlatot). A 40/94 rendelet keretében, e rendelet 74. cikkének alkalmazásával,
         ezt a vizsgálatot a jogvita – a fellebbezési tanács előtt előadott – ténybeli és jogi hátterének alapján kell lefolytatni
         (lásd értelemszerűen az Elsőfokú Bíróság T‑194/01. sz., Unilever kontra OHIM (Tablette ovoïde) ügyben 2003. március 5-én hozott
         ítéletének [EBHT 2003., II‑383. o.] 16. pontját).

      18      Emlékeztetni szükséges arra is, hogy az OHIM fórumai közötti funkcionális folyamatosságból következik, hogy a közösségi védjegyről
         szóló 40/94 rendelet 74. cikkének alkalmazási körében a fellebbezési tanácsnak a határozatát az érintett fél által akár az
         első fokon döntő fórum előtti eljárásban, akár – a 74. cikk (2) bekezdésének fenntartásával – a fellebbezési eljárásban előterjesztett,
         valamennyi ténybeli és jogi elemre kell alapítania. A fellebbezési tanács által az előtte megtámadott határozat tekintetében
         lefolytatandó vizsgálat terjedelme viszont – elvileg – nem kizárólag a fél (felek) által hivatkozott jogalapoktól függ (lásd
         ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑308/01. sz., Henkel kontra OHIM – LHS (UK) (KLEENCARE) ügyben 2003. szeptember 23-án
         hozott ítélete [EBHT 2003., II‑0000. o.] 29. és 32. pontját).

      19      Ami a ténybeli hátteret illeti, a 40/94 rendelet 74. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a felek kötelessége kellő
         időben az OHIM elé terjeszteni a hivatkozásuk alapjául szolgáló tényeket. Következésképpen az OHIM-nak nem róható fel semmilyen
         törvénysértés azon tények tekintetében, amelyeket nem terjesztettek elé.

      20      Ebből adódóan azokat a tényeket, amelyekre anélkül hivatkoznak az Elsőfokú Bíróság előtt, hogy azt korábban felhozták volna
         az OHIM előtti valamelyik eljárás során, nem lehet figyelembe venni (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑237/01. sz.,
         Alcon kontra OHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS) ügyben 2003. március 5-én hozott – és a fellebbezés során a Bíróság C‑192/03. P. sz.,
         Alcon kontra OHIM ügyben 2004. október 5-én hozott végzésével [EBHT 2004., I‑0000. o.] helyben hagyott – ítélete [EBHT 2003.,
         II‑411. o.] 61. és 62. pontját; a T‑128/01. sz., DaimlerChrysler kontra OHIM (Calandre) ügyben 2003. március 6-án hozott ítélete
         [EBHT 2003., II‑701. o.] 18. pontját; a T‑129/01. sz., Alejandro kontra OHIM – Anheuser-Busch (BUDMEN) ügyben 2003. július
         3-án hozott ítélete [EBHT 2003., II‑2251. o.] 67. pontját; a T‑85/02. sz., Díaz kontra OHIM – Granjas Castelló (CASTILLO)
         ügyben 2003. november 4-én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑0000. o.] 46. pontját, és a T‑115/03. sz., Samar kontra OHIM
         – Grotto (GAS STATION) ügyben 2004. július 13-án hozott ítélet [EBHT 2004., II‑0000. o.] 13. pontját).

      21      A jogi háttérrel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a viszonylagos kizáró okokkal kapcsolatos eljárás során, a 40/94 rendelet
         74. cikke (1) bekezdésének utolsó fordulata értelmében, az OHIM a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz,
         bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van. Ily módon, amikor a fellebbezési tanács valamely
         felszólalási eljárást lezáró határozat elleni fellebbezést bírál el, határozatát csak az érintett fél által felhozott viszonylagos
         kizáró okokra, illetőleg a felek által arra vonatkozólag előterjesztett tényekre és bizonyítékokra alapíthatja (lásd az Elsőfokú
         Bíróság T‑185/02. sz., Ruiz-Picasso és társai kontra OHIM – DaimlerChrysler (PICARO) ügyben 2004. június 22-én hozott ítélete
         [EBHT 2004., II‑0000. o.] 28. pontját és az ott idézett ítélkezési gyakorlatot). A viszonylagos kizáró ok vagy bármely – a
         felek kérelmeinek alátámasztására felhívott – más rendelkezés alkalmazási szempontjai természetesen részét képezik az OHIM
         által vizsgált jogi hivatkozásoknak. E tekintetben le kell szögezni, hogy az OHIM jogosult eldönteni valamely jogkérdést akkor
         is, ha azt a felek nem vetették fel, amennyiben e kérdés megválaszolása szükséges a 40/94 rendelet helyes alkalmazásához,
         figyelemmel a felek által előterjesztett tényállásra, bizonyítékokra és érvekre, valamint a kérelmük szerinti igényekre. A
         fellebbezési tanács elé vitt jogi elemekhez tartozik tehát az a jogkérdés, amelynek eldöntése szükséges a felek által előterjesztett
         tényállások és bizonyítékok értékeléséhez, valamint a kérelmük szerinti igényeik megítéléséhez vagy elvetéséhez, akkor is,
         ha a felek az illető jogkérdésről nem nyilatkoztak, illetőleg az OHIM elmulasztotta a döntést a kérdéses szempontról. Hasonlóképpen,
         amennyiben azt állítják, hogy az OHIM szabálytalanságot követett el a felek kérelmeinek kezelése során, mint például a kontradiktórius
         eljárás elvének megsértése, a szóvá tett szabálytalanság szintén az ügy jogi hátterének részét képezi.

      22      Ebből az következik, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt felhozott azon jogi elemek, amelyeket korábban nem vittek az OHIM fórumai
         elé, amennyiben olyan jogkérdésre vonatkoznak, amely nem volt szükséges – figyelemmel a felek által előterjesztett tényállásra,
         bizonyítékokra és érvekre, valamint a kérelem szerinti igényekre – a 40/94 rendelet helyes alkalmazásának biztosításához,
         nem érintik a fellebbezési tanács valamely viszonylagos kizáró ok alkalmazására vonatkozó határozatának jogszerűségét, minthogy
         nem tartoznak a fellebbezési tanács elé vitt jogvita jogi hátteréhez. Ennélfogva e jogi elemek elfogadhatatlanok. Ezzel ellentétben,
         amennyiben valamely jogszabályt annak érdekében kell tiszteletben tartani, illetőleg valamely jogkérdést avégett kell eldönteni,
         hogy – figyelemmel a felek által előterjesztett tényállásra, bizonyítékokra és érvekre, valamint a kérelem szerinti igényekre
         – a 40/94 rendelet helyes alkalmazását biztosítsák, ebben az esetben fel lehet hozni az illető kérdéssel kapcsolatos jogi
         elemet első alkalommal az Elsőfokú Bíróság előtt.

      23      Végül szükséges leszögezni, hogy a ténybeli hivatkozások tekintetében az OHIM-ra és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának
         134. cikke alapján beavatkozókra vonatkozólag ugyanilyen elfogadhatósági szabályok alkalmazandók (lásd, a beavatkozó által
         előterjesztett bizonyítékok vonatkozásában, az Elsőfokú Bíróság T‑10/03. sz., Koubi kontra OHIM – Flabesa (CONFORFLEX) ügyben
         2004. február 18-án hozott ítélet [EBHT 2004., II‑0000. o.] 52. pontját). A jogi elemek tekintetében a beavatkozókra a felperesekéivel
         azonos elfogadhatósági szabályok vonatkoznak. A fegyveregyenlőség elve ugyanis megkívánja, hogy a felperesek és a beavatkozók
         az Elsőfokú Bíróság előtt ugyanazon eszközökkel rendelkezzenek.

      24      Jelen esetben megállapítható, hogy a felperes nem tett észrevételt a fellebbezési tanács előtt. Az OHIM azt állítja, hogy
         az Elsőfokú Bíróság már nem vizsgálhatja a fellebbezési tanács elé nem terjesztett – a szóban forgó áruk azonosságára, a korábbi
         védjegyek bizonyított tényleges használatával érintett területekre, a vizsgált területek kiválasztásának indokoltságára és
         az ütköző megjelölések vizuális hasonlóságának hiányára vonatkozó – kérdéseket. A 18. pontban kifejtett indokok miatt ezt
         az érvet el kell utasítani.

      25      Meg kell állapítani ugyanis, hogy e kérdések a fellebbezési tanács előtti tényállás és jogi háttér részét képezték. Mindezeket
         a kérdéseket a felszólalási osztály – válaszolva a felek érveire vagy hivatalból eljárva – érintette határozatában, mivel
         ezeket a kérdéseket mindenképpen meg kellett oldani a felszólalás elbírálásához. Ezért a fellebbezési tanács szükségszerűen
         alapította (vagy kellett volna, hogy alapítsa) határozatát az előtte megtámadott határozathoz vezető összes tény és jogi elem
         vizsgálatára. Az ehhez hasonló kérdések tehát érdemben vitathatók az Elsőfokú Bíróság előtt.

      26      Ezzel ellentétben, ami a korábbi védjegyek felperes által hivatkozott – mind benne rejlő, mind pedig ismertségük miatti –
         erőteljes megkülönböztető képességét illeti, meg kell állapítani, hogy az OHIM előtti eljárás iratai alapján a felperes az
         OHIM előtt egyszer sem hozta fel ezt az erőteljes megkülönböztető képességet sem a felszólalási osztály, még kevésbé pedig
         a fellebbezési tanács előtt, mivel ez utóbbi előtt a felperes nem volt jelen.

      27      E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy az összetéveszthetőség értékelésekor a korábbi védjegy megkülönböztető képességét és
         különösen hírnevét figyelembe kell venni (a Bíróság C‑39/97. sz. Canon-ügyben 1998. szeptember 29-én hozott ítélete [EBHT 1998.,
         I‑5507. o.] 24. pontja és rendelkező része). Ebben az ítéletében a Bíróság értelmezte a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok
         közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) 4. cikke (1) bekezdésének b) pontját, amelynek megfogalmazása nagymértékben hasonlít a 40/94
         rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjának megszövegezésére. Egyébként a 40/94 rendelet hetedik preambulumbekezdése kifejti,
         hogy az összetéveszthetőség értékelése különösen „a védjegy piaci ismertségétől” függ.

      28      Mindazonáltal, az említett irányelvtől eltérően, a jogalkotó a 40/94 rendeletbe belefoglalta a védjegyigazgatás tevékenységére
         irányadó szabályokat, valamint az ezen igazgatási szervek előtt fellépő személyek jogait és kötelességeit. Ily módon, e rendelet
         74. cikke (1) bekezdése utolsó fordulatának megfelelően, a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő vizsgálat során
         a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötöttség érvényesül.
         Ugyanezen rendelet 74. cikke (2) bekezdésének megfelelően az OHIM figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat,
         amelyeket az érintett felek nem kellő időben terjesztettek elő. Amennyiben a jelentős megkülönböztető képességre való hivatkozás
         vegyes – ténybeli és jogi – természetű jogalap, különbséget kell tenni aszerint, hogy – figyelemmel a felek által előterjesztett
         bizonyítékokra – az OHIM tud-e határozni, vagy sem.

      29      Ami először is a korábbi védjegyek ismertségéből adódó megkülönböztető képességet illeti, szükséges kiemelni, hogy erre a
         tulajdonságra a felperes kizárólag a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti összetéveszthetőség értékelése
         során hivatkozott.

      30      A 40/94 rendelet 74. cikkére tekintettel az OHIM jogosult a védjegy jó hírnevén alapuló megkülönböztető képességére vonatkozó
         valamennyi jogalapot vizsgálni. A félnek a korábbi védjegyek ismertségére való bármiféle hivatkozása, illetőleg e jó hírnév
         alátámasztására szolgáló bizonyítékok előterjesztése hiányában azonban nem róható az OHIM terhére, hogy e szempontról hivatalból
         nem határozott. Egyrészről ugyanis, minthogy valamely védjegy jó hírneve elsősorban puszta feltevés, a felek kötelessége,
         hogy megfelelő pontossággal fogalmazzák meg kérelmüket annak lehetővé tétele végett, hogy az OHIM kimerítően dönthessen igényeikről.
         Másrészről, a jó hírnév értékelése főszabályként tényeken alapul, amelyeket a feleknek kell előadniuk. Amikor a felszólaló
         fél arra a tényre kíván hivatkozni, hogy védjegye jól ismert, köteles előadni azokat a ténybeli elemeket és – amennyiben szükséges
         – bizonyítékokat, amelyek lehetővé teszik az OHIM-nak, hogy ilyen irányú nyilatkozatának helytállóságát ellenőrizze (az Elsőfokú
         Bíróság T‑66/06.sz., »Drie Mollen sinds 1818«  kontra OHIM – Nabeiro Silveira (Galáxia) ügyben 2004. június 22-én hozott ítélete
         [EBHT 2004., II‑0000. o.] 32. pontja).

      31      Meg kell tehát állapítani, hogy az OHIM nem volt köteles a szóban forgó korábbi védjegyek jó hírnevét vizsgálni. E jó hírnév
         ugyanis nem volt része az előterjesztett felszólalási kérelemnek. A felperesnek a korábbi védjegyek jó hírnevére vonatkozó
         jogalapját és az arra vonatkozó bizonyítékokat tehát – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani.

      32      Másodsorban, ezzel szemben, valamely korábbi védjegy benne rejlő megkülönböztető képességét illetően meg kell állapítani,
         hogy a felszólalási kérelem alapján az OHIM köteles volt – esetleg hivatalból – vizsgálni ezt az érvet. A jó hírnévtől eltérően
         ugyanis a benne rejlő megkülönböztető képesség értékelése nem feltételez semmiféle olyan tényt, amelyet a felek lennének kötelesek
         rendelkezésre bocsátani. Ezenkívül ez az értékelés nem függ attól, hogy a felek előterjesztenek-e eme benne rejlő megkülönböztető
         képesség bizonyítását célzó bizonyítékokat vagy érveket, minthogy ennek megállapítása és értékelése egyedül az OHIM-ra tartozik
         azon korábbi védjegy alapján, amelyre a felszólalást alapították.

      33      Jelen esetben ebből az következik, hogy a felperes korábbi védjegyeinek benne rejlő megkülönböztető képessége az összetéveszthetőség
         vizsgálata során a 40/94 rendeletnek a felperes OHIM-hoz benyújtott kérelmére és előadott jogalapjaira való helyes alkalmazását
         biztosítani hivatott jogi elemek közé tartozott. Ebből az következik, hogy a felperes erre vonatkozó érvét érdemben kell vizsgálni.

      34      Ami végül az Elsőfokú Bíróság előtt első alkalommal felhozott tényeket illeti, az OHIM nem azonosította a keresetlevél azon
         mellékleteit, amelyek a korábbi védjegyek jó hírnevétől eltérő, fentebb már elutasításra került, más szempontra vonatkoznának.
         Mindazonáltal az iratanyagból kitűnik, hogy – a korábbi OLLY GAN védjegyeknek a huligán fogalmára való utalása korábbi előadását
         igazolni hivatott – az A 7-es és az A 8-as melléklet többek között arra irányul, hogy kimutassa a fellebbezési tanács azon
         értékelésének hibáját, miszerint a szóban forgó védjegyek fogalmilag különböznek egymástól. Bár e mellékletek a megtámadott
         határozatban foglalt ténybeli és jogi elemek bírálatával foglalkoznak, nem kerültek benyújtásra az OHIM-hoz. Ennélfogva e
         mellékletek nem tartoznak a fellebbezési tanács elé tárt tényálláshoz, így tehát elfogadhatatlanok.

      35      Hasonlóképpen el kell vetni a beavatkozók által előadott új tényt, nevezetesen a világhálón a Google segítségével végzett
         keresés eredményét, mivel ezt a bizonyítékot nem csatolták be az OHIM előtti igazgatási eljárás során. El kell vetni a beavatkozók
         azon kijelentését is, miszerint a bejelentett megjelölés – gyakori használata miatt – magas fokú megkülönböztető képességgel
         rendelkezik, hiszen ezt az érvet az OHIM előtt nem vetették fel.

       Az ügy érdeméről
       A felek érvei
      36      A felperes szerint bizonyos, hogy az ütköző védjegyek által érintett áruk azonosak.

      37      Úgy véli, hogy az ütköző megjelölések bizonyos vizuális hasonlóságot mutatnak, mivel mindkettő tartalmazza az „ol” betűkapcsolatot
         és mindkettő a „gan” szótagra végződik.

      38      A felperes előadja, hogy e megjelölések hangzás szempontjából azonosak vagy nagyon hasonlóak. Vitatja a fellebbezési tanács
         által idézett francia és spanyol szótárban megadott kiejtés irányadó jellegét, hivatkozva egyrészt arra, hogy a francia szó
         a „houligan”, másrészt arra, hogy e kiejtések akadémiai jellege nem megfelelő egy köznyelvi, sőt bizalmas szó vonatkozásában.
         Az érintett vásárlóközönség, tudniillik az átlagos – különösen a francia, spanyol és portugál – fogyasztók, nem beszélnek
         elég nagy arányban angol nyelven. Következésképpen nem egyértelmű, hogy helyesen ki tudja-e ejteni és le tudja-e írni a „hooligan”
         szót. Ezenkívül e fogyasztók közül az angol nyelvet beszélők véleménye szerint nagyon erős latin akcentussal ejtenék ki e
         szót, ami elmosná az ütköző szómegjelölések kiejtése között a hehezetes „h” és a kettős „o” vonatkozásában, illetőleg az „Olly”
         és a „Gan” szavak közötti szünetet. A két ütköző megjelölés kiejtése tehát nagyon hasonló.

      39      A felperes előadja, hogy az ütköző megjelölések fogalmilag megegyeznek vagy nagyon hasonlók. Hangzásbeli hasonlóságuk miatt
         e megjelölések szükségszerűen a huligán ugyanazon fogalmát idézik.

      40      A felperes úgy véli, hogy – az ítélkezési gyakorlatnak és a jogszabályoknak megfelelően – az összetéveszthetőség annál valószínűbb,
         minél jelentősebbnek mutatkozik a korábbi védjegy benne rejlő megkülönböztető képessége. Márpedig a korábbi védjegyek – szerinte
         – jelentős benne rejlő megkülönböztető képességgel rendelkeznek.

      41      Tekintettel arra, hogy az átlagos fogyasztónak csak ritkán nyílik alkalma az ütköző védjegyek közvetlen összehasonlítására,
         az összetéveszthetőség megállapítható (az Elsőfokú Bíróság T‑99/01. sz., Mystery Drinks kontra OHIM – Karlsberg Brauerei (MYSTERY)
         ügyben 2003. január 15-én hozott ítélete [EBHT 2003., II‑43. o.]).

      42      Az OHIM úgy ítéli meg, hogy – az ütköző megjelölések vizuális hasonlóságára vonatkozó érv ellen emelt elfogadhatatlansági
         kifogáson felül – ezek a megjelölések az „ol” és a „gan” elemek kivételével különböznek is egymástól.

      43      A beavatkozók előadják, hogy a szóban forgó megjelölések között nincs vizuális hasonlóság. A bejelentett megjelölés egyetlen
         szóból áll, és meghatározó alkotóeleme a kettős „o”, miközben a korábbi védjegyek két szóból állnak, és meghatározó alkotóelemük
         az „oll”.

      44      Az OHIM előadja, hogy az ütköző megjelölések hangzásban különböznek egymástól. Az angol „hooligan” szót az egész Közösségben
         értik, különösen pedig Franciaországban, ahol főleg a labdarúgás területén történő használata révén került be a nyelvbe. E
         szóra az angol kiejtés jellemző vagy legalábbis egy ettől kevéssé eltérő kiejtési mód. Ily módon az ütköző megjelölések között
         világos hangzásbeli eltérés tapasztalható, különösen ami az első szótag kiejtését és a korábbi védjegyeket alkotó két szó
         közötti szünetet illeti.

      45      A beavatkozók úgy ítélik meg, hogy hangzásbeli hasonlóság sem áll fenn. Álláspontjuk szerint a „hooligan” ismert és használatos
         Franciaországban, bár egy kissé eltérő írásmóddal, ugyanígy Spanyolországban, és angolosan, helyesen ejtik ki. Így a „hooligan”
         és az „Olly Gan” szavak különböző – [u‑i‑ä] illetőleg [o‑i‑a] – hangsorokból állnak, és a szóhangsúly más-más helyre esik,
         nevezetesen az első szótagra, illetőleg a második szóra. Ezenkívül a korábbi védjegyeket alkotó két szó közötti szünet elegendő
         hangzásbeli eltérést teremt.

      46      Az OHIM szerint kizárt az ütköző megjelölések közötti bármilyen fogalmi hasonlóság, minthogy a korábbi védjegyeknek nincs
         jelentésük. A „hooligan”, sőt a „houligan” szavak ismertsége, valamint a szóban forgó védjegyek közötti vizuális és hangzásbeli
         különbség miatt ugyanis az érintett vásárlóközönség nem keverheti össze a „hooligan” és az  „Olly Gan” szavakat (az Elsőfokú
         Bíróság T‑292/01. sz., Phillips-Van Heusen/OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) ügyben 2003. október 14-én hozott
         ítélete [EBHT 2003., II‑0000. o.]).

      47      A beavatkozók szerint a szóban forgó védjegyek között nincs fogalmi hasonlóság. Az OLLY GAN-ra mint egy utónévre és egy férfinévre
         tekintenek, és egy „designer” (divattervező) neveként értelmezik, ami megszokott gyakorlat a divatszakmában, és ez véleményük
         szerint kizár más képzettársításokat. Ezzel szemben a „hooligan” szót a francia, olasz, portugál és spanyol nyelvű szövegekben
         széles körben használják. Ebből következően bármilyen fogalmi összetévesztés kizárt.

      48      Az OHIM előadja, hogy mivel csupán a korábbi védjegyek átlagos megkülönböztető képességét kell figyelembe venni, az ütköző
         megjelölések közötti különbségek bármilyen összetéveszthetőséget kizárnak (a MYSTERY-ügyben hozott ítélet [hivatkozás a 41. pontban]).

      49      A beavatkozók vitatják a korábbi védjegyek különösebb ismertségét.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      50      A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés
         nem részesülhet védjegyoltalomban, ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik
         a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága
         miatt.

      51      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az áruk és szolgáltatások származásának tekintetében az összetéveszthetőséget átfogóan
         kell értékelni az alapján, hogy az érintett vásárlóközönség milyen képet alkot a megjelölésről és a szóban forgó árukról vagy
         szolgáltatásokról, és figyelembe kell venni valamennyi, a jelen ügyre jellemző tényezőt, különösen a megjelölések és a megjelölt
         áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös függőséget (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑162/01. sz., Laboratorios RTB
         kontra OHIM – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS) ügyben 2003. július 9-én hozott ítélete [EBHT 2003., II‑2821. o.]
         29-33. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      52      Ami az érintett vásárlóközönség jelen ügyben történő meghatározását illeti, valamennyi fél egyetértően úgy véli, hogy azt
         – mindenesetre – az átlagos francia és portugál fogyasztó alkotja.

      53      Meg kell állapítani, hogy a szóban forgó védjegyek által érintett áruk azonosságát az Elsőfokú Bíróság előtt nem vitatják.

      54      Ami az ütköző megjelölések hasonlóságát illeti, az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az összetéveszthetőség átfogó
         mérlegelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlósága tekintetében az ezek által keltett együttes
         benyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető és domináns jegyeik figyelembevételével (a Bíróság C‑251/95. sz. SABEL‑ügyben
         1997. november 11-én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑6191. o.] 23. pontja, és a C‑342/97. sz., Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben
         1999. június 22-én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑3819. o.] 25. pontja). Vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságuk fokának
         megállapítása során, adott esetben értékelni kell e különböző elemeknek tulajdonítandó jelentőséget is, figyelembe véve a
         szóban forgó áruk vagy szolgáltatások csoportját és forgalomba hozataluk körülményeit (a Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben hozott
         ítélet [hivatkozás fent] 27. pontja).

      55      Jelen esetben, ami először is az ütköző megjelölések vizuális hasonlóságát illeti, a fellebbezési tanács helyben hagyta a
         felszólalási osztály minősítését, amely szerint e megjelölések vizuálisan különböznek (a megtámadott határozat 20. pontja).
         A felperes annak előadására szorítkozik, hogy az ütköző megjelölésekben közös az „ol” betűkapcsolat és a „gan” végszótag.

      56      Meg kell jegyezni, hogy a vizuális hasonlóság a felperes által elővezetett közös elemekre korlátozódik. Mindazonáltal az ütköző
         megjelölések jelentős vizuális eltérést mutatnak. A korábbi védjegyek két szóból állnak, egy „o”-val kezdődnek, és tartalmaznak
         egy kettős „l”-t, illetve egy „y”-t. A bejelentett megjelölés egy szóból áll, „h”-val kezdődik és tartalmaz egy kettős „o”-t,
         illletve egy „i”-t. Meg kell tehát állapítani, hogy a fellebbezési tanács joggal ítélte az ütköző megjelöléseket vizuálisan
         különbözőnek.

      57      Ami továbbá az ütköző megjelölések hangzásbeli hasonlóságát illeti, a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy kiejtésük a
         spanyol és a francia szótárak szerint eltérő. A tárgyaláson az OHIM előadta, hogy a fellebbezési tanácsok – különböző nemzetiségű
         tagjai révén – „belső” tudomással bírnak az egyes nyelvek kiejtéséről. A fellebbezési tanács úgy ítélte meg továbbá, hogy
         mivel az átlagos francia és portugál fogyasztó ismeri a „hooligan” szó jelentését a labdarúgással kapcsolatban, ezért ismeri
         annak kiejtését is. A szavak közötti szünet, amely a korábbi védjegyek kiejtésében jelen van és hiányzik a bejelentett megjelölésből,
         szintén hangzásbeli különbséget eredményez (a megtámadott határozat 21. és 22. pontja).

      58      Megjegyzendő, hogy valamely idegen szónak az átlagos fogyasztó által anyanyelvén történő kiejtése nehezen állapítható meg
         pontosan. Először is nem biztos, hogy e szót idegenként ismerik fel, különösen akkor, ha – amint a jelen ügyben a francia
         fogyasztó esetében történt – a szó a befogadó nyelvben írásmódbeli változáson esett át. Így az angol „hooligan” szónak a franciában
         létezik „houligan” alakváltozata. Másodszor, még ha felismerik is az illető szó idegen eredetét, kiejtése nem feltétlenül
         követi az eredeti nyelvbeliét. Az eredeti nyelvnek megfelelő kiejtés ugyanis nemcsak e kiejtés ismeretét feltételezi, hanem
         az illető szónak a helyes hangsúllyal történő kiejtésére való képességet is. Harmadszor, az összetéveszthetőség megítélése
         során ezenfelül igazolni kellene, hogy az érintett vásárlóközönség többségi része rendelkezik ezzel a képességgel.

      59      E tekintetben az érintett vásárlóközönség nyelvének szótárait mind az OHIM elsőfokú fóruma, mind pedig a fellebbezési tanácsok
         elvileg figyelembe vehetik, akár a felek tájékoztatása nélkül is, mivel azok alapvetően ismertnek minősülnek. E szótárak tartalmazzák
         a befogadó nyelvben irányadó helyes kiejtést, noha arra semmilyen biztosíték nincs, hogy ez valóban a mindennapi beszédben
         előforduló kiejtés. Egyébként az OHIM különböző fórumainak – tisztségviselőinek vagy tagjainak különböző nemzetiségéből adódó
         – ismerete éppenséggel megerősítheti az átlagos fogyasztó kiejtésének meghatározására szolgáló bizonyítékokat.

      60      Ami a „hooligan” szónak az érintett vásárlóközönség általi hangzásbeli ismertségét illeti, a fellebbezési tanács joggal állapíthatta
         meg, hogy e közönség ismerte e szót a labdarúgás területén történő mindennapi használata alapján. Helyesen állapította meg
         azt is, hogy e szó első szótagját franciául főként „ou”-nak ejtik. A fellebbezési tanács helyesen ítélte meg úgy, hogy a francia
         fogyasztó ismeri vagy az angol „hooligan” szót az ahhoz társított alapszintű kiejtéssel, vagy pedig a francia „houligan” szót,
         ahogyan az a megtámadott határozatban hivatkozott francia szótárban szerepel. Ezzel szemben az érintett francia vásárlóközönségen
         belül valószínűleg elenyésző azok aránya, akik nem ismerik a francia szót, és akik az angol szót – idegen eredete ellenére
         – franciásan ejtik ki. Ebből következőleg, bár az „ou” [u] és „o” magánhangzók közel vannak egymáshoz, az ütköző védjegyek
         között hangzásbeli különbséget hoznak létre. A portugál fogyasztót illetően azonban a fellebbezési tanács indokolását gyengíti
         az a tény, hogy azt – helytelenül – egy spanyol szótárra alapította, amely a fogyasztó által beszélt nyelv vonatkozásában
         nem perdöntő. Egyébként a fellebbezési tanács – helyesen – nyomatékkal leszögezte, hogy az a tény, hogy a korábbi védjegyek
         két szóból állnak, ezzel szemben a bejelentett megjelölés csak egyből, szintén lényeges hangzásbeli különbséget jelent az
         ütköző védjegyek között.

      61      Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy semmi nem utal arra, hogy a bejelentett megjelölés „li” és a korábbi védjegyek „ly”
         szótagját az érintett vásárlóközönség eltérően ejtené ki. Hasonlóképpen, akárhogyan ejti is ki, az ütköző védjegyek közös
         „gan” szótagját az érintett vásárlóközönség azonosnak fogja felfogni. Semmi nem utal arra sem, hogy a bejelentett megjelölés
         szóeleji „h”-ja és az ütköző védjegyek angol nyelven történő kiejtésekor jelentkező hangsúlybeli valóságos különbsége, lehetővé
         tenné az érintett – francia és portugál – vásárlóközönség számára, hogy hangzás szempontjából – saját kiejtése szerint –megkülönböztesse
         az ütköző védjegyeket.

      62      Összefoglalva, a hangzásbeli hasonlóságok felülmúlják a különbségeket, a HOOLIGAN és OLLY GAN védjegyek hangzásbeli hasonlóságot
         mutatnak az érintett vásárlóközönség számára. A fellebbezési tanács tehát értékelési hibát követett el, amikor úgy ítélte
         meg, hogy az ütköző megjelölések hangzása az átlagos francia és portugál fogyasztó számára különbözik.

      63      Ami végül az ütköző megjelölések fogalmi hasonlóságát illeti, a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy mivel e hasonlóságot a
         felszólalási osztály határozatában csak a hangzásbeli hasonlóságra alapították, ez utóbbi hasonlóság hiánya a bármilyen fogalmi
         hasonlóság elvetését vonja maga után.

      64      Minthogy ez az érvelés a fentiek szerint helytelen kiindulóponton alapul, meg kell tehát állapítani, hogy a megtámadott határozat
         e ponton hibás.

      65      Mindazonáltal a fellebbezési tanácsnak az a megállapítása, hogy az ütköző védjegyek fogalmilag eltérnek egymástól, helytálló.

      66      Egyfelől nyilvánvaló, hogy a bejelentett megjelölés lényegét tekintve a huligán fogalmán alapul. Egyébként az nem vitás, hogy
         ezt a fogalmat az átlagos francia és portugál fogyasztó ismeri, különösen a labdarúgás területén való használatából adódóan.
         Ezért a bejelentett megjelölést az érintett vásárlóközönség megérti, és ilyen értelemben azonosítja. Másfelől, a korábbi védjegyek
         szavainak semmilyen különösebb jelentésük nincs, és elsősorban egy család- és egy utónévre utalnak. Ez utóbbi fogalomhasználat
         széles körben elterjedt a ruházati ágazatban, az érintett vásárlóközönség tehát ezt teljesen azonosítani tudja, így a korábbi
         védjegyeket ilyen értelemben fogják megjegyezni. Csupán közvetett módon és szigorúan hangzásbeli szempontból fog esetleg előfordulni
         az érintett vásárlóközönség tudatában a korábbi védjegyek és a huligán fogalmának társítása. Ez a társítás azonban az ütköző
         védjegyek hangzásbeli hasonlóságuk alapján megvalósuló előzetes összetévesztésén alapulna. Márpedig a korábbi védjegyek szemrevételezése
         révén e védjegyek azonnal távol kerülnek a huligán fogalmától. E tekintetben a fellebbezési tanács helyesen állapította meg,
         hogy valamely ruhadarab megvásárlása általában feltételezi a védjegyek szemrevételezését (a megtámadott határozat 23. pontja).
         Az átlagos fogyasztó tehát a család- és utónév megjelenése alapján fogja a korábbi védjegyeket megjegyezni.

      67      Az indokolás ezen szakaszában meg kell vizsgálni a felperes azon érvét, miszerint a korábbi védjegyek jelentős benne rejlő
         megkülönböztető képességgel rendelkeznek. Amint az a fentiekben kifejtésre került, a korábbi védjegyek oly módon vannak felépítve,
         hogy az érintett vásárlóközönség egy család- és egy utónév társításaként fogja értelmezni. Ez mindennapi gyakorlat a ruházati
         ágazatban. Ezenkívül semmi sem utal arra, hogy a kiválasztott család- és utónév az érintett vásárlóközönség szemében különösebb
         jelentőséggel bírna. Nem lehet tehát kijelenteni, hogy a korábbi védjegyek jelentős benne rejlő megkülönböztető képességgel
         rendelkeznének.

      68      Ebből kifolyólag az ütköző megjelölések hasonlóságának átfogó vizsgálata keretében meg kell állapítani, hogy a fellebbezési
         tanács – a hangzásbeli hasonlóság hiányával kapcsolatos értékelési hiba ellenére – helyesen jutott arra a következtetésre,
         hogy a megjelölések között fennálló vizuális különbség és fogalmi hasonlóság e megjelölések hasonlóságának hiányát eredményezik.

      69      Az ütköző védjegyek átfogó vizsgálata keretében, a fellebbezési tanács helyesen jutott tehát arra a következtetésre a megtámadott
         határozat 23. pontjában, hogy az érintett vásárlóközönség nem tévesztené össze a bejelentett megjelölést a korábbi védjegyekkel,
         különösen nem a ruházat területén.

      70      Az előadottak alapján a keresetet el kell utasítani.

       A költségekről
      71      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM és a beavatkozók kérelmének megfelelően kötelezni
         kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi a költségek viselésére.

               Pirrung

                Forwood

                Papasavvas

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. február 1-jei nyilvános ülésen.

               H. Jung

                      J. Pirrung

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: francia.