title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2010. szeptember 13-i ítélete.#Trioplast Industrier AB kontra Európai Bizottság.#Verseny - Kartellek - Műanyag ipari zsákok piaca - Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat - A jogsértés időtartama - Bírság - A jogsértés súlya - Enyhítő körülmények - Együttműködés a közigazgatási eljárás során - Arányosság - Egyetemleges felelősség - A jogbiztonság elve.#T-40/06. sz. ügy.

text:
      T‑40/06. sz. ügy
      Trioplast Industrier AB
      kontra
      Európai Bizottság
      „Verseny – Kartellek – Műanyag ipari zsákok piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – A jogsértés időtartama – Bírságok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – Együttműködés a közigazgatási eljárás során – Arányosság – Egyetemleges felelősség – A jogbiztonság elve”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának
            a Bizottságra háruló bizonyítása – A bizonyítási teher terjedelme
      (EK 81. cikk, (1) bekezdés)
      2.      Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés során többször átruházott vállalkozás – Időben egymást
            követő több anyavállalat
      (1/2003 tanácsi rendelet; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)
      3.      Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Értékelés – A jogsértés elkövetésének idején
            fennálló valós gazdasági helyzet figyelembe vétele
      (1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (3) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)
      4.      Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A vállalkozás passzív
            vagy vezetőt követő szerepe – Értékelési szempontok
      (1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, első francia bekezdés)
      5.      Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A Bizottság mérlegelési jogköre – A bírságok összege, valamint az
            érintett termék teljes piacának forgalma közötti arányosság biztosításának kötelezettsége – Hiány
      (1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (3) bekezdés)
      6.      Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg – Kiszámítás – Figyelembe veendő forgalom – Az érintett termék
            eladásával megvalósított éves forgalomnál magasabb büntetés – Az arányosság elvének megsértése – Hiány
      (1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)
      7.      Verseny – Bírságok – A bírság megfizetéséért fennálló egyetemleges felelősség – Az egyetemlegesen felelős vállalkozás által
            fizetendő bírságösszeg meghatározása – A jogsértés során többször átruházott vállalkozás – Időben egymást követő több anyavállalat
      (1/2003 tanácsi rendelet; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)
      1.      A Bizottságnak kell bizonyítania nemcsak a kartell létezését, de annak időtartamát is. E tekintetben fontos, hogy a jogsértés
         időtartamát közvetlenül megalapozó bizonyítékok hiányában a Bizottság legalábbis egymáshoz időben kellően közeli tényekre
         vonatkozó bizonyítékokra támaszkodjon, és így ésszerűen elfogadható legyen az, hogy e jogsértés megszakítás nélkül folytatódott
         a két meghatározott időpont között.

      Amennyiben bizonyított, hogy valamely vállalkozás egy bizonyos időpont előtt és után is részt vett egy jogsértésben azáltal,
         hogy részese volt számos versenyellenes találkozónak, anélkül hogy nyilvánosan elhatárolta volna magát azok tartalmától, megállapítható,
         hogy a jogsértés megszakítás nélkül folytatódott, amennyiben a vállalkozást meghívták az ezen időszak alatt tartott versenyellenes
         találkozókra, és több alkalommal kimentette magát.

      (vö. 41–42., 46–48. pont)
      2.      A versenyjogi jogsértés miatt kiszabandó bírságok összegének kiszámítása során nem tekinthető önmagában hibásnak az a megközelítés,
         miszerint a Bizottság az anyavállalattal szemben ugyanakkora alapösszeget szab ki, mint a kartellben közvetlenül részt vevő
         leányvállalattal szemben, anélkül hogy az összeget az időben egymást követő több anyavállalat között elosztaná. A Bizottság
         által e számítási módszer alkalmazásával elérni kívánt cél ugyanis az, hogy a betudhatóságnak köszönhetően felelősségre vont
         anyavállalattal szemben ugyanazt a kiindulási összeget állapítsa meg, mintha maga is közvetlenül részt vett volna a kartellben.
         Márpedig ez összhangban van a versenypolitikának, és különösen e politika bírságolást magában foglaló eszközeinek eszközének
         a céljával, amely arra irányul, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje.

      Ez a számítási módszer nem tekinthető nyilvánvalóan helytelennek azon körülmény miatt, hogy az egymást követő anyavállalatokkal
         szemben kiszabott bírságok összesített eredménye meghaladja a leányvállalatukkal szemben kiszabott bírság összegét. A 17. rendelet
         15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről
         szóló iránymutatásban részletezett módszertan alkalmazásának, illetve a büntetések és joghátrányok – az eset körülményeinek
         megfelelő – egyéniesítése elvének figyelembevételével ugyanis a Bizottságnak jogában áll, hogy amennyiben egy jogsértésben
         részt vevő gazdasági egység fennállása megállapítható, a gazdasági egységhez tartozó, vagy korábban annak részét képező jogi
         személyt – akár leányvállalatról, akár anyavállalatról van szó – magasabb összeg fizetésével terhelje, mint a gazdasági egységben
         részt vevő más jogi személyt vagy más jogi személyeket. Ebből következik, hogy a jogsértés idején több egymást követő gazdasági
         egységhez tartozó leányvállalat által elkövetett jogsértés esetében nem tekinthetjük eleve helytelennek, ha az anyavállalatokkal
         szemben megállapított bírságok összesített eredménye meghaladja az adott leányvállalattal szemben megállapított összeget vagy
         összegeket.

      (vö. 74., 76. pont)
      3.      A versenyjogi jogsértés miatt kiszabandó bírságok összegének kiszámítása során a jogsértés súlyának értékelésekor a jogsértés
         elkövetése idején fennálló valós gazdasági helyzetre kell támaszkodni. E tekintetben többek között az alábbi releváns szempontokat
         kell figyelembe venni: a vállalkozás mérete és gazdasági jelentősége, valamint az egyes vállalkozások által elkövetett jogsértés
         terjedelme. Az említett szempontok értékelése során szükségképpen a kérdéses időszakban elért forgalomra kell támaszkodni.

      A referenciaévnek nem kell szükségszerűen a jogsértés időtartamának utolsó teljes évének lennie.
      Amennyiben a Bizottság a bírságok kiszámításakor olyan egyedi megközelítést alkalmaz, amelynek célja az, hogy a megtámadott
         határozat azon címzettjeit, akiket csupán anyavállalatként vont felelősségre, a jogsértés közvetlen résztvevőjeként kezelhesse,
         a referenciaév más releváns ismérv hiányában nem lehet egy olyan év, amelynek során az adott anyavállalat és leányvállalat
         által alkotott gazdasági egység még nem létezett.

      (vö. 91., 93., 95. pont)
      4.      A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának
         módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának első francia bekezdése értelmében valamely vállalkozásnak a jogsértés megvalósításában
         betöltött „kizárólag passzív vagy követő szerepe”, amennyiben az bizonyított, enyhítő körülménynek minősül. E passzív szerep
         az érintett vállalkozás által „visszafogottabb magatartás” elfogadását, azaz a versenyellenes megállapodás vagy megállapodások
         kidolgozásában játszott aktív részvételtől való tartózkodást feltételezi.

      A vállalkozás kartellben játszott passzív szerepét alátámasztó elemekként lehet figyelembe venni különösen azt, ha a kartell
         állandó tagjaihoz képest jelentősen ritkábban vett részt a találkozókon, ha később lépett arra a piacra, ahol a jogsértés
         történt, függetlenül attól, hogy mennyi ideig vett részt a jogsértésben, vagy ha a jogsértésben részt vevő harmadik vállalkozások
         képviselői erre vonatkozó kifejezetten nyilatkozatot tesznek.

      Ezen túlmenően az a tény, hogy az ugyanazon kartellben részt vevő más vállalkozások sokkal aktívabbak voltak, mint az adott
         résztvevő, nem jelenti automatikusan azt, hogy ez utóbbi kizárólag passzív vagy követő szerepet töltött be. Ugyanis egyedül
         a teljes passzivitást lehetne számításba venni, és azt az arra hivatkozó félnek kell bizonyítania.

      (vö. 106–108. pont)
      5.      A Bizottság mérlegelési joggal rendelkezik a versenyjogi jogsértés miatt kiszabandó bírságok megállapítása során, és nem köteles
         e célból valamely meghatározott matematikai formula alkalmazására. A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok
         végrehajtásáról szóló 1/2003 rendelet 23. cikke (3) bekezdésének értelmében a bírság összege a jogsértés súlya és időtartama
         alapján kerül megállapításra. Ráadásul ezen összeg olyan számtani műveletek sorozatának eredménye, amelyet a Bizottság a 17. rendelet
         15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről
         szóló iránymutatással összhangban végzett el. Ezen összeget különösen a szóban forgó vállalkozás egyéni magatartásához kötődő
         számos tényezőre – nevezetesen a súlyosító vagy enyhítő körülmények fennállására – tekintettel kell megállapítani.

      E jogi háttérből nem lehet arra következtetni, hogy a Bizottságnak az így kiszámított és a kartell résztvevőivel szemben kiszabott
         teljes bírság, valamint az érintett termék piacának forgalma között arányosságot kellene létrehoznia a jogsértés egy adott
         éve tekintetében, amikor a szóban forgó jogsértés több mint húsz éven át tartott, és a bírság összege az érintett vállalkozások
         egyéni magatartásához kapcsolódó más tényezőktől is függ.

      (vö. 141–142. pont)
      6.      A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének
         célja annak megakadályozása, hogy a bírság aránytalan legyen. Olyan esetben, amikor a végleges bírság összege nem haladja
         meg a teljes forgalom 10%‑át, az nem tekinthető aránytalannak sem azon okból, hogy a bírság teljes összege meghaladja a releváns
         piacon elért forgalmat, sem azon okból, hogy a kiszabott bírság meghaladja az adott vállalkozás érintett termékkel elért éves
         forgalmát. A forgalom 10%‑os felső határa a vállalkozás kartellben betöltött szerepének figyelembevétele nélkül alkalmazandó.

      Egy bírságokat kiszabó határozat címzett vállalkozásainak egymással való összehasonlítása tekintetében az 1/2003 rendelet
         által a bírságokra meghatározott felső határnak – amely nyilvánvalóan csak abban az esetben alkalmazandó, amikor a tervezett
         bírság összege meghaladja az érintett társaság forgalmának 10%‑át – a közvetlen következménye eltérő bánásmód lehet. Ez a
         fajta eltérő bánásmód nem sérti az egyenlő bánásmód elvét.

      (vö. 144., 147. pont)
      7.      A jogbiztonság elve az uniós jog alapelvét képezi, amely megköveteli többek között, hogy minden uniós intézményi aktus, különösen
         amikor szankciót szab ki, vagy enged kiszabni, egyértelmű és pontos legyen annak érdekében, hogy az érintett személyek egyértelműen
         megismerhessék az abból eredő jogaikat és kötelezettségeket, és ennek megfelelően megtehessék intézkedéseiket.

      Ha egy anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi vagy képezte, amely részt vett egy kartellben,
         a Bizottság a versenyjogi szabályok értelmében egyetemlegesen felelősségre vonhatja mindkettőt e jogsértés miatt.

      Olyan leányvállalat esetén, amely egymást követően több anyavállalat tulajdonában volt, semmi akadálya, hogy a Bizottság a
         különböző anyavállalatokat egyetemlegesen felelőssé tegye a leányvállalatukkal szemben kiszabott bírság megfizetéséért. Ezzel
         szemben az olyan határozat, amely teljes szabadságot biztosít a Bizottság részére a tekintetben, hogy a bírságot fizetőképessége
         függvényében egyik vagy másik érintett jogi személytől hajtsa be, vagyis amelynek értelmében a Bizottság úgy is dönthet, hogy
         a bírság egészét vagy egy részét a leányvállalattól, vagy a leányvállalatot egymás után irányító anyavállalatok egyikétől
         vagy együttesétől hajtja be, mindaddig, amíg a bírság teljes összege kielégítésre nem kerül, az egyik anyavállalattól ténylegesen
         behajtott összeget a többi anyavállalattól behajtott összegektől teszi függővé, anélkül hogy a bírság elrettentő jellege ebben
         az esetben ezt igazolná. Márpedig mivel az egymást követő anyavállalatok együtt soha nem alkottak közös gazdasági egységet,
         semmiféle egyetemleges felelősség nem állapítható meg az egymást követő anyavállalatok tekintetében. A büntetések és joghátrányok
         egyéniesítésének elve megköveteli, hogy a valamely anyavállalat által ténylegesen fizetett összeg ne haladja meg az egyetemleges
         felelőssége részarányát. Mivel az erről rendelkező határozat nem határozta meg az anyavállalatokra eső részarányt, és teljes
         szabadságot biztosított a Bizottságnak az egymással gazdasági egységet soha nem alkotó, egymást követő anyavállalatokat egyenként
         terhelő egyetemleges felelősség érvényesítése tekintetében, ez a határozat összeegyeztethetetlen a Bizottságra a jogbiztonság
         elve alapján háruló azon kötelezettséggel, hogy az érintett vállalkozásokkal egyértelműen közölje a bírság azon összegét,
         amelyet fizetniük kell azon időtartamra tekintettel, amelynek vonatkozásában egyetemlegesen felelősek a leányvállalatuk által
         elkövetett jogsértésért. Az ilyen határozat sérti mind a jogbiztonság elvét, mind a büntetések és joghátrányok egyéniesítésének
         elvét.

      (vö. 161., 163–167., 169–170. pont)
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2010. szeptember 13.(*)

      „Verseny – Kartellek – Műanyag ipari zsákok piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – A jogsértés időtartama – Bírságok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – Együttműködés a közigazgatási eljárás során – Arányosság – Egyetemleges felelősség – A jogbiztonság elve”
      A T‑40/06. sz. ügyben,
      a Trioplast Industrier AB (székhelye: Smålandsstenar [Svédország], képviselik: T. Pettersson és O. Larsson ügyvédek)

      felperesnek
      az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: F. Castillo de la Torre, P. Hellström és Bottka V., később: F. Castillo de la Torre, L. Parpala és
         Bottka V., meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.354 „ipari zsákok”‑ügy) 2005. november 30‑án hozott C (2005) 4634,
         a műanyag ipari zsákok piacán létrejött kartellekre vonatkozó végleges bizottsági határozat részleges megsemmisítése, valamint
         másodlagosan, a felperessel szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránt előterjesztett kérelme tárgyában,

      A TÖRVÉNYSZÉK (hatodik tanács),
      tagjai: A. W. H. Meij (előadó) elnök, V. Vadapalas és L. Truchot bírák,
      hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. június 30‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        A felperes, a Trioplast Industrier AB, a Trioplast‑csoport anyavállalata. A felperes a jelen kereset tárgyát képező határozat
         címzettje, mint a wittenheimi (Franciaország) székhelyű, ipari zsákokat, fóliákat és műanyag csöveket gyártó Trioplast Wittenheim
         SA anyavállalata.

      2        A felperes leányvállalatán, a Trioplanex France SA‑n keresztül 1999‑ben megvásárolta a Trioplast Wittenheimet – akkori nevén
         Silvallac – a dán jog alapján létrejött Nyborg Plast International A/S társaságtól (későbbi nevén FLS Plast A/S‑tól). Az átruházás
         1999. január 19‑én jött létre 1999. január 1‑jére visszaható hatállyal.

      3        Az FLS Plast 1990 decemberében felvásárolta a Trioplast Wittenheim részvényeinek 60%‑át a Compagnie de Saint‑Gobain SA tulajdonában
         lévő csoport tagjától, a Cellulose du Pin társaságtól. A fennmaradó 40%‑ot a Cellulose du Pin 1991 decemberében ruházta át
         az FLS Plastra.

       A közigazgatási eljárás
      4        2001 novemberében a British Polythene Industries társaság az ipari zsákok ágazatában fennálló kartellről tájékoztatta a Bizottságot
         (a továbbiakban: kartell). A fenti társaság jelezte, hogy a kartellügyekben a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről
         szóló közlemény (HL 1996. C 207., 4. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény) rendelkezései értelmében együtt kíván működni
         a Bizottsággal.

      5        A Bizottság az első rendelet a Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet
         (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikke (2) és (3) bekezdésének alkalmazásával
         2002. június 26‑án és 27‑én vizsgálatokat folytatott tizenhárom vállalkozásnál. E vállalkozások egyike volt a Trioplast Wittenheim.

      6        2002. november 14. és 2003. február 21. között a Bizottság a 17. rendelet 11. cikke alapján információkérést intézett több
         vállalathoz, többek között a Trioplast Wittenheimhez.

      7        A Trioplast Wittenheim 2002. december 19‑i levelében, amelyet egy 2003. január 16‑i levelével kiegészített, jelezte, hogy
         a Bizottság vizsgálata során maga is együtt kíván működni az engedékenységi közlemény keretében, és kérelmét írásban indokolta.

      8        2003. augusztus 4‑én a Bizottság kiegészítő információkérést intézett a Trioplast Wittenheimhez és a többi érintett vállalkozáshoz.

      9        2004. április 29‑én a Bizottság közigazgatási eljárást indított és kifogásközlést bocsátott ki több vállalattal, közöttük
         a felperessel és a Trioplast Wittenheimmel szemben. 2004. július 26. és 28. között a Bizottság meghallgatást tartott.

       A megtámadott határozat
      10      A Bizottság az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.354 „ipari zsákok”‑ügy) a Szerződés 81. és 82. cikkében
         meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.,
         magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) rendelkezései alapján 2005. november 30‑án meghozta a C (2005) 4634 végleges
         határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalója az Európai Unió Hivatalos Lapjának 2007. október 26‑i számában került közzétételre (HL L 282., 41. o.). A megtámadott határozat címzettjei között szerepel a
         Trioplast Wittenheim, amelynek a jogsértésben való részvételét a Bizottság nyilvánvalónak ítélte, valamint a felperes, amelyet
         a Bizottság az 1999 és 2002 közötti időszak vonatkozásában egy, a jogsértésért felelős gazdasági egység részének minősített.
         Az FLS Plast és a korábban FLS Industries A/S‑nak nevezett FLS csoport holdingvállalata, az FLSmidth & Co. A/S (a továbbiakban:
         FLSmidth) szintén a megtámadott határozat címzettje. [A határozat szerint] e vállalkozások a Trioplast Wittenheimmel 1990
         és 1999 között gazdasági egységet képeztek.

      11      A megtámadott határozatban, és különösen annak (417)– (548) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy az EK 81. cikk
         megsértésével több vállalkozás versenyellenes megállapodásban vagy összehangolt magatartásban vett részt Belgium, Németország,
         Spanyolország, Franciaország, Luxemburg és Hollandia területén. A megtámadott határozat (549)–(576) preambulumbekezdése szerint
         a jogsértés 1982 januárjától 2002 júniusáig tartott azzal, hogy ez az időtartam az egyes vállalkozások tekintetében eltérő.

      12      A megtámadott határozat (3)–(14) preambulumbekezdése kimondja, hogy a megtámadott határozattal érintett termékek olyan műanyagból
         készült ipari zsákok, amelyeket alaptermékek, nagyobb általánosságban nyersanyagok, trágyák, polimerek, építőanyagok, mezőgazdasági
         és kertészeti termékek és takarmányok csomagolására használnak. A megtámadott határozat szerint az ugyanazon alapanyagból
         – nevezetesen polietilénből –, de különböző gyártási módszerekkel készülő zsákok négy csoportba sorolhatók: a nyitott szájú
         zsákok, a szelepes zsákok, az FFS zsákok (Form, Fill and Seal, azaz hőformázás, töltés és hermetikus zárás) és a talpas zsákok
         csoportjába. A Bizottság álláspontja szerint amellett, hogy az egyes termékek között felfedezhetők bizonyos különbségek, az
         e típusú zsákok viszonylag homogén egységet alkotnak.

      13      A megtámadott határozat (165)–(186) preambulumbekezdése értelmében a kartell alapvetően két szinten működött, nevezetesen:

      –        a Műanyag Szelepes Zsákok Gyártóinak Európai Társulása (a továbbiakban: Valveplast) átfogó rendszerében, valamint az ebből
         származó működési alcsoportok, mint a „talpas zsákok” alcsoport szintjén, illetve

      –        az esetenként a Valveplasthoz kapcsolódó, máskor attól független regionális alcsoportok, nevezetesen a „Benelux államok” alcsoport,
         a „Belgium” alcsoport, a „Németország” alcsoport, a „Franciaország” alcsoport és a „Teppema” csoport szintjén (az utóbbi a
         nyitott szájú zsákokat gyártó holland termelők által létrehozott szervezet, amely alapvetően a holland piacot, illetve alkalmanként
         a belga piacot érintette).

      14      A megtámadott határozat (187)–(416) preambulumbekezdése szerint a határozattal érintett versenyellenes megállapodások és összehangolt
         magatartások az alábbi formákban nyilvánultak meg:

      –        az egyes csoportok és alcsoportok tagjainak eladási mennyiségére és piaci részesedésére vonatkozó rendszeres nem anonim információcsere‑mechanizmus;
      –        az eladási kvóták földrajzi területek szerinti, illetve a földrajzi területeken belül vállalkozásonkénti meghatározásának
         és ellenőrzésének átfogó rendszere;

      –        a végfogyasztói ár kiszámítására kidolgozott közös módszerek;
      –        a csoportok és alcsoportok szintjén a legfontosabb ügyfeleket érintő vezetői rendszer kidolgozása ügyfelenként;
      –        a kvóták túllépése vagy a meghatározott árak be nem tartása esetére alkalmazott szankciórendszer;
      –        egyes ügyfelek vonatkozásában a szállítási költségeket és mennyiségeket érintő összehangolt magatartás és megállapodás, valamint
      –        közbeszerzések felosztása és összehangolt ajánlattétel színlelt ajánlatok révén.
      15      A megtámadott határozat (443)–(459) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Stempher társaság
         kivételével a megtámadott határozat összes címzett vállalkozásának – amelyek különböző szinten mind résztvettek a Valveplast,
         illetve egy vagy több alcsoport találkozóin – magatartása egységes és folyamatos jogsértést valósított meg.

      16      A Bizottság a megtámadott határozat (765) preambulumbekezdésében a jogsértést nagyon súlyosnak minősítette, és megállapította,
         hogy bár lehetetlen volt a kérdéses jogellenes összejátszások összességének a piacra gyakorolt tényleges hatását mérni, megállapítható
         volt, hogy e magatartásokat megvalósították, és ebből eredően azok szükségszerűen hatással voltak a piacra.

      17      Ezt követően a Bizottság a megtámadott határozat (766)–(777) preambulumbekezdésében az érintett vállalkozásokat hat csoportba
         sorolta az érintett termék piacának releváns területén 1996‑ban elért részesedésükre támaszkodva fennálló egymáshoz viszonyított
         súlyuk alapján. A Bizottság e besorolás alapján a bírságok kiindulási összegét 5,5–35 millió euróban határozta meg. A Trioplast
         Wittenheim (ötödik csoport) tekintetében a Bizottság a bírság alapösszegét az érintett piacon az 1996‑ban fennálló 2,8%‑os
         részesedésének figyelembevételével 8,5 millió euróban állapította meg. Mivel a felperes, illetve az FLS Plast és az FLSmidth
         a Trioplast Wittenheim anyavállalataiként voltak érintettek, tekintetükben ugyanekkora kiindulási összeg került megállapításra.

      18      A megtámadott határozat (779)–(783) preambulumbekezdéséből következően a bírságok kiindulási összege a jogsértés minden teljes
         évével 10%‑kal, a hat hónapot elérő vagy meghaladó, de egy évet el nem érő időszakok tekintetében 5%‑kal emelkedett. Így a
         Bizottság a Trioplast Wittenheimmel szembeni bírságot a 20 év 5 hónap időtartamú jogsértés alapján 200%‑kal növelte, amitől
         a bírság alapösszege 25,50 millió euróra emelkedett. A Bizottság az FLS Plast (illetve az FLSmidth) és a felperes tekintetében
         megállapított kiindulási összeget 80%‑kal, illetve 30%‑kal növelte, így az FLS Plasttal és FLSmidthszel szemben kiszabott
         bírság alapösszege 15,30 millió euróra, a felperessel szemben kiszabott alapösszeg pedig 11,05 millió euróra emelkedett.

      19      Amint az a megtámadott határozat (802) és (812)–(822) prembulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság a Trioplast Wittenheimre
         és anyavállalataira kiszabott bírság alapösszegét semmilyen súlyosító vagy enyhítő körülményre tekintettel nem emelte, és
         nem csökkentette, sőt azon az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabály alapján sem, amely a bírság összegének
         felső határát az érintett vállalkozás megelőző gazdasági évben elért teljes forgalmának 10%‑ában határozza meg (a továbbiakban:
         a forgalom 10%‑os felső határa). A Bizottság ezzel szemben a Trioplast Wittenheim együttműködésének figyelembevétele érdekében
         az engedékenységi közlemény D. pontját alkalmazta. A megtámadott határozat (841) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy ítélte
         meg, hogy az együttműködésnek köszönhetően a Trioplast Wittenheim és a felperes egyaránt a rájuk az ezen együttműködés hiányában
         kiszabandó bírság összegének 30%‑os csökkentésében részesülhet. Az FLS Plast és FLSmidthet terhelő bírság alapösszegét azonban
         nem csökkentette ezen a címen.

      20      Következésképpen a Bizottság a Trioplast Wittenheimre kiszabott bírság végleges összegét 17,85 millió euróban állapította
         meg. Ebből az összegből az FLS Plast és az FLSmidth 15,30 millió euró mértékben egyetemlegesen felel. A felperes ezen összegből
         7,73 millió euróért felel egyetemlegesen.

      21      Végül a megtámadott határozat rendelkező része különösen az alábbi rendelkezéseket tartalmazza:

      „Első  cikk
      1.      Az alábbi vállalkozások megsértették az EK‑Szerződés 81. cikkét azzal, hogy a jelzett időszakban az ipari zsákok ágazatában
         Belgium, Németország, Spanyolország, Franciaország, Luxemburg és Hollandia területén az árak rögzítéséből, közös árszámítási
         módszerek alkalmazásából, a piaci részesedések és kvóták felosztásából, a vevők és megrendelések elosztásából, pályázati felhívásokra
         való összehangolt ajánlattételből, valamint egyedi információk cseréjéből álló megállapodások sorában vettek részt, és erre
         irányuló összehangolt magatartást tanúsítottak:

      […]
      g)       a Trioplast Wittenheim […] 1982. január 6‑tól 2002. június 26‑ig és a [felperes] 1999. január 21‑től 2002. június 26‑ig;
      h)       az FLS Plast […] és az FLSmidth […] 1990. december 31‑től 1999. január 19‑ig;
      […]
      2. cikk
      [Az 1. cikkben meghatározott] jogsértésekért a következő bírságokat szabták ki:
      […]
      f)       Trioplast Wittenheim […]: 17,85 millió euró. Ebből az összegből az FLSmidth […] és az FLS Plast […] 15,30 millió euró összegért
         egyetemlegesen felel és [a felperes] 7,73 millió euró összegért egyetemlegesen felel;

      […]
      3. cikk
      Az 1. cikkben felsorolt vállalkozások, amennyiben ezt még nem tették meg, kötelesek azonnal beszüntetni az idézett cikkben
         részletezett jogsértést.

      Tartózkodniuk kell az 1. cikkben leírt jogsértéssel azonos bármilyen cselekedet vagy magatartás megismétlésétől, továbbá az
         olyan cselekedetektől és magatartástól, amelyeknek azonos vagy hasonló célja vagy hatása van.

      […]”
       Az eljárás és a felek kérelmei
      22      A Törvényszék Hivatalához 2006. február 9‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

      23      A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:

      –        részlegesen semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikke (1) bekezdésének g) pontját azzal az időtartammal kapcsolatban,
         amelyre tekintettel a Bizottság megállapította a jogsértésért való felelősséget;

      –        részlegesen semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikke első bekezdésének f) pontját a vele szembeni bírság azon összegét
         érintő részében, amelynek megfizetéséért egyetemlegesen felelős; vagylagosan csökkentse a bírság összegét;

      –        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      24      A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
      25      Mivel módosult a Törvényszék tanácsainak összetétele, az előadó bírót a hatodik tanácsba osztották be, következésképpen a
         jelen ügyet e tanács elé utalták.

      26      A Törvényszék hatodik tanácsának elnöke 2010. június 15‑i végzésével a felek meghallgatását követően úgy határozott, hogy
         az eljárási szabályzat 50. cikkével összhangban a szóbeli szakasz lefolytatása céljából a jelen ügyet egyesíti a T‑26/06. sz.
         (Trioplast Wittenheim kontra Bizottság) üggyel.

      27      A Törvényszék a 2010. június 30‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre
         adott válaszait.

       A jogkérdésről
      28      A felperes hat jogalapot jelöl meg kereseti kérelmeinek alátámasztására.

      29      Az első jogalap a megtámadott határozat 1. cikke (1) bekezdésének g) pontja, valamint a Bizottság által a felperessel szemben
         kiszabott bírságösszeg meghatározásának jogszerűségét érinti. A felperes az első jogalap harmadik részében a megtámadott határozat
         jogszerűségét vitatja, mivel az tévedést tartalmaz a felperes által elkövetett jogsértés időtartamának meghatározását érintően.
         A jogalap második és harmadik részében egyrészt a Bizottság által a bírságösszeg kiszámítási módszerének, másrészt a jogsértés
         súlya meghatározásának jogszerűségét vitatja, nevezetesen a referenciaév kiválasztásának kérdésében. Következésképpen elsőként
         az első jogalap harmadik részét, ezt követően a jogalap első és második részét kell megvizsgálni.

      30      A további öt jogalap a megtámadott határozat 2. cikke első bekezdése f) pontja felperessel szemben kiszabott bírság összegének
         megállapítására vonatkozó részének megsemmisítésére vonatkozik. Második jogalapjában a felperes a Bizottság azon döntésének
         megalapozottságát vitatja, hogy enyhítő körülmények címén nem csökkentette a felperessel szemben kiszabott bírságot. A harmadik
         jogalap a forgalom 10%‑os felső határával kapcsolatos előírás megsértésére vonatkozik. A negyedik jogalap azt kívánja bizonyítani,
         hogy a Bizottság értékelési hibát vétett a felperesnek az engedékenységi közlemény keretében történt együttműködése tekintetében.
         Az ötödik jogalap az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik. Végül a hatodik jogalap arra hivatkozik,
         hogy az egyetemleges felelősség megállapítása során a Bizottság megsértette a gondos ügyintézés és a jogbiztonság elvét.

      31      A tárgyaláson a felperes visszavonta a harmadik jogalapot. Következésképpen e jogalapot nem kell a továbbiakban vizsgálni.

      1.     A megtámadott határozat részleges megsemmisítésére vonatkozó kérelmekről
       A jogsértés időtartamának és a bírság összegének megállapításával kapcsolatos értékelési hibára vonatkozó első jogalapról
       Az első jogalapnak a jogsértés időtartama meghatározásának jogszerűségére vonatkozó harmadik része
      –       A felek érvei
      32      A felperes vitatja a Bizottság elemzését, miszerint a Trioplast Wittenheim által elkövetett jogsértés 20 év 5 hónapig, azaz
         1982. januártól 2002. júniusig tartott. Álláspontja szerint az általa előadott – a Trioplast Wittenheim jogsértésben való
         részvételének időtartamára vonatkozó – elméletnek megfelelően kell csökkenteni a vele szemben kiszabott bírság összegét.

      33      Elsőként a felperes arra hivatkozik, hogy a Valveplast 1999. március 23‑i találkozóját követően a Trioplast Wittenheim véget
         vetett a versenyellenes magatartásokban való részvételének. Ennek megfelelően a Trioplast Wittenheim által elkövetett jogsértés
         17 év 2 hónapig tartott, és a felperes egyetemleges felelősségét – álláspontja szerint – csak az 1999. január 21‑től március
         23‑ig terjedő időszakra lehet megállapítani. A felperes ugyanis – aki pár héttel korábban vásárolta meg a Trioplast Wittenheimet –
         az 1999. március 23‑i megbeszélésén szembesült első alkalommal az eljárás tárgyát képező versenyellenes magatartások létezésével.
         A felperes szerint B. – a felperes vezetőségének egyik tagja, aki a Trioplast Wittenheim igazgatótanácsának új elnöke lett,
         és ez utóbbit képviselte a Valveplast ülésén – nem vett tevékenyen részt a jogellenes tárgyalásokban. A felperes pedig az
         ülést követően hozott egy belső határozatot, amelyben előírta a jogsértés megszüntetését.

      34      Bár a felperes elismeri, hogy 2001‑ben a Trioplast Wittenheim részt vett három, a Valveplast által tartott találkozón, álláspontja
         szerint e találkozókon a Valveplast két jogszerűnek tekintett témáról folytatott ágazati megbeszélést, nevezetesen az FFS
         zsákokra vonatkozó árszámítási módszerről a vékonyabb fóliákra való áttérés megkönnyítése érdekében, valamint az internetes
         árverési értékesítés paramétereinek meghatározásáról. Amennyiben kiderült, hogy a megbeszélések versenyellenes jellegűek voltak,
         a Trioplast Wittenheim nem tulajdonított nekik jelentőséget. A Trioplast Wittenheimnek tehát nem az volt a célja, hogy a kartellt
         a saját érdekében használja fel.

      35      Továbbá amennyiben a Törvényszék úgy ítélné meg, hogy a Trioplast Wittenheim jogsértést követett el azzal, hogy a Valveplast
         által 2001‑ben tartott három találkozón jelen volt, a felperes leszögezi, hogy 1999. március 23. és 2001. március 27. között
         a Trioplast Wittenheim nem vett részt a kartellben, majd 2001 júliusában véglegesen kilépett a kartellből. Ez esetben a Trioplast
         Wittenheim által elkövetett jogsértés legfeljebb 17 év 6 hónapig tartott.

      36      A felperes, azon állítását illetően, miszerint a leányvállalata nem vett részt a kartellben 1999 és 2001 között, előadja,
         hogy a kérdéses időszakban a Trioplast Wittenheim célul tűzte ki a korábbi tulajdonosok, illetve a megelőző vezetőség által
         folytatott jogellenes együttműködés felszámolását, a piacon való önálló és megfelelő fellépést, és következésképpen üzleti
         forgalmának és piaci részesedésének növelését. Ezen túlmenően a kereskedelmi tevékenysége során nem állt szándékában figyelembe
         venni a jelen eljárással érintett versenyellenes magatartások révén szerzett információkat.

      37      Végül a Valveplastból való végleges kilépését illetően a felperes arra hivatkozik, hogy a 2001. július 12‑i találkozót követően
         a Trioplast Wittenheim nem vett részt több találkozón. Hozzáfűzi azt is, hogy 2001 novemberében a Trioplast csoport versenyjogi
         megfelelőségi programot fogadott el, ami tanúsítja, hogy elhatárolódott mindenféle versenyellenes magatartástól. A felperes
         hozzáteszi, hogy a Trioplast Wittenheim egyszer sem vett részt az internetes árverések esetleges összehangolásában, bár ezt
         a témát tárgyalták azokon a találkozókon, amelyeken jelen volt. A Trioplast Wittenheim csupán egy árverésen vett részt ezen
         időszakban, amely tekintetében azonban nem történt összehangolás.

      38      A Bizottság kéri az első jogalap jelen részének elutasítását.

      –       A Törvényszék álláspontja
      39      Az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak kell bizonyítania nemcsak a kartell létezését, de annak időtartamát is. E tekintetben
         fontos, hogy a jogsértés időtartamát közvetlenül megalapozó bizonyítékok hiányában a Bizottság legalábbis egymáshoz időben
         kellően közeli tényekre vonatkozó bizonyítékokra támaszkodjon, és így ésszerűen elfogadható legyen az, hogy e jogsértés megszakítás
         nélkül folytatódott a két meghatározott időpont között (a Törvényszék T‑43/92. sz., Dunlop Slazenger kontra Bizottság ügyben
         1994. július 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑441. o.] 79. pontja és a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos
         kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 51. pontja). Ezen túlmenően meg kell
         állapítani, hogy bár a jogsértő magatartás két megnyilvánulását elválasztó időszak releváns kritériumot jelent a jogsértés
         folyamatos jellegének bizonyításakor, azon kérdés, hogy az említett időszak elegendően hosszú‑e a jogsértés megszakításához,
         vagy sem, nem vizsgálható absztrakt módon. Épp ellenkezőleg, azt a kérdéses kartell működésével összefüggésben kell értékelni
         (a Törvényszék T‑18/05. sz., IMI és társai kontra Bizottság ügyben 2010. május 19‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem
         tették közzé] 89. pontja).

      40      A bizonyítási teher megoszlása mindazonáltal változhat attól függően, hogy az egyik fél által hivatkozott tényállási elem
         olyan jellegű lehet, amely a másik felet magyarázatra vagy igazolásra kötelezheti; ennek hiányában azonban megállapítható
         a bizonyítottság (a fenti 39. pontban hivatkozott Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 53. pontja, valamint
         lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz.,
         Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.]
         79. pontját, valamint a C‑413/08. P. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2010. június 17‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban
         még nem tették közzé] 21. pontját.).

      41      E tekintetben elfogadott, hogy amennyiben a kartellben való részvétel, a részvétel mértéke vagy annak időtartama vitatott,
         elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy az érintett vállalkozás olyan találkozókon vett részt, amelyeken versenyellenes
         megállapodásokat kötöttek, anélkül hogy ezek ellen kifejezetten tiltakozott volna, s ezzel a Bizottság kellőképpen bizonyítja
         az említett vállalkozás kartellben való részvételét. Amennyiben az ilyen találkozókon való részvétel bizonyított, e vállalkozás
         feladata olyan bizonyítékok bemutatása, amelyek alapján megállapítható, hogy az említett találkozásokon való részvétele minden
         versenyellenes szándékot nélkülözött, és bizonyítania kell, hogy ő tájékoztatta a versenytársait arról, hogy az e találkozókon
         való részvételi szándéka eltér az övékétől (a fenti 40. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 81. pontja).

      42      Ugyanis a találkozón részt vevő azon vállalkozás, amely nyilvánosan nem határolta el magát annak tartalmától, azt a benyomást
         kelti a többi résztvevőben, hogy elfogadta annak eredményét, és azt betartja (a fenti 40. pontban hivatkozott Aalborg Portland
         és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 82. pontja).

      43      A jelen ügyben nem vitatott, hogy a Trioplast Wittenheim 1982. januártól 1999. március 23‑ig részt vett a kartellben, és a
         felperes megsértette az EK 81. cikket 1999. január 21. és március 23. között, amikor a Trioplast Wittenheimmel egy gazdasági
         egységet képzett. A felperes azonban vitatja, hogy a Trioplast Wittenheim az 1999. március 23. és 2002. júniusa közötti időszakban
         is részt vett a kartellben. Másodlagosan pedig azt állítja a felperes, hogy a Trioplast Wittenheim az 1999. március 23. és
         2001. március 27. közötti időszakban elhatárolódott a kartelltől, és 2001. július 12‑én véglegesen beszüntette a Valveplast
         találkozóin való részvételét.

      44      Elsőként meg kell állapítani, hogy a felperes elismeri, hogy a Trioplast Wittenheim részt vett a Valveplast 1999. március
         23‑i, illetve 2001. március 27‑i, június 8‑i, és július 12‑i versenyellenes találkozóin, amelyek témája az FFS zsákokra vonatkozó
         árszámítási módszer és az internetes árverések összehangolása volt. Az ügy irataiból kitűnően e találkozókon B. – ebben az
         időszakban a Trioplast csoport vezetőségi tagja és a Trioplast Wittenheim igazgatótanácsának elnöke – képviselte a Trioplast
         Wittenheimet, a 2001. július 12‑i ülés kivételével, amelyen egy bizonyos W. vett részt.

      45      Meg kell állapítani, hogy mivel a Trioplast Wittenheimnek e találkozókon való részvétele nem vitatott, ezért a felperes feladata
         lett volna olyan bizonyítékok bemutatása, amelyek alapján megállapítható, hogy a Trioplast Wittenheimnek az említett találkozókon
         való részvétele minden versenyellenes szándékot nélkülözött. Márpedig a felperes – azon túlmenően, hogy kijelenti, hogy a
         Trioplast Wittenheim nem szándékozott részt venni a jogellenes kartellben azzal, hogy a kérdéses találkozókon jelen volt,
         illetve nem vett tevékenyen részt a jogellenes tárgyalásokban–  nem bizonyítja, hogy a Trioplast Wittenheim nyilvánosan elhatárolódott
         volna e találkozók tartalmától. Ebből eredően nem fogadható el a felperes azon állítása, miszerint a Trioplast Wittenheim
         1999. március 23‑án kilépett a kartellből.

      46      Másodsorban az 1999. március 23‑tól 2001. március 27‑ig terjedő időszak tekintetében meg kell állapítani, hogy a megtámadott
         határozatból, nevezetesen annak a Valveplast‑találkozókról szóló I. mellékletéből kitűnik, hogy a Bizottság nem rendelkezik
         közvetlen bizonyítékokkal arra vonatkozóan, hogy a Trioplast Wittenheim részt vett a kérdéses időszakban tartott Valveplast‑találkozókon.
         A Bizottság nem vitatja e megállapítást.

      47      Az azonban bizonyított tény, hogy a Trioplast Wittenheimet meghívták e találkozókra, és több alkalommal kimentette magát.
         A Bizottság a beadványaiban és a tárgyaláson is részletesen hivatkozott e körülményre, és a felperes ezt nem vitatta. Másrészt
         a Bizottság állítását az ügy más olyan iratai is alátámasztják, amelyeknek a felperes nem vitatja sem a létezését, sem a tartalmát.
         Elsősorban az 1999. augusztus 27‑i, november 25‑i, illetve a 2000. március 23‑i és augusztus 18‑i találkozókon készült jegyzőkönyvekről
         van szó, amelyekből kiderül, hogy a Trioplast Wittenheim kimentette távolmaradását, illetve a 2000. december 5‑i jegyzőkönyvről,
         amely egyértelműen jelzi, hogy a találkozóra legalábbis meghívást kapott.

      48      Ezen körülmények között a Bizottság által szolgáltatott adatokra tekintettel megállapítható, hogy a jogsértés 1999. március
         23. és 2001. március 27. között megszakítás nélkül folytatódott. A felperes mellesleg nem mutatott be olyan bizonyítékot,
         amely tanúsította volna, hogy a Trioplast Wittenheim az 1999. március 23‑i találkozó alkalmával vagy a találkozót követő időszakban
         elhatárolódott volna a kartelltől. A felperes azon állítása, miszerint a Trioplast Wittenheim önállóan lépett fel a piacon,
         s a többi résztvevőtől korábban kapott információkat figyelmen kívül hagyta kereskedelmi tevékenysége során, nem kérdőjelezi
         meg a Törvényszék jelen megállapítását.

      49      Harmadsorban, ami a 2001. július 12‑i találkozótól a 2002. június 26‑ig terjedő időszakot illeti, elegendő annak megállapítása,
         hogy a felperes nem bizonyította, hogy akár a kérdéses találkozón, akár azt követően a Trioplast Wittenheim nyíltan elhatárolódott
         volna a többi résztvevőtől, illetve a 2001. július 12‑i találkozó tartalmától. Az sem állapítható meg, hogy a Trioplast Wittenheim
         az állandó ítélkezési gyakorlat által megkívánt módon elhatárolódott volna a kartelltől a 2001. július 12‑től 2002. június
         26‑ig tartó időszakban.

      50      Figyelembe kell venni ezzel kapcsolatosan az aktából kitűnő azon tényt is, miszerint 2001. december 10‑én T. írásban felhívta
         a Trioplast Wittenheimet arra, hogy vegyen részt a másnap Párizsban tartandó találkozón. Ráadásul a kérdéses találkozón készített
         jegyzetekből kiderül, hogy a többi résztvevő nem tudta, mik a Trioplast Wittenheim tervei a kartellben való részvételével
         kapcsolatosan. A hivatkozott jegyzetek bevezetőjében ugyanis az alábbiak olvashatók: „Jelen vannak: kizárólag a Fardem, a
         B‑K, az RKW, a Cofira és mi, a BPI nem jön többet, és a TRIO‑t [Trioplast] nem tudjuk.”

      51      Mindezek alapján nem fogadható el a felperes azon állítása, miszerint a Trioplast Wittenheim 2001. július 12‑én végleg megszüntette
         a kartellben való részvételét.

      52      A felperes tehát tévesen állítja, hogy a megtámadott határozat jogellenesen állapítja meg a leányvállalata, a Trioplast Wittenheim
         által elkövetett jogsértés időtartamát, és következésképpen jogellenesen határozza meg a felperes saját, anyavállalatként
         elkövetett jogsértését.

      53      Ebből következik, hogy az első jogalap harmadik részét, valamint következésképpen a megtámadott határozat 1. cikke (1) bekezdése
         g) pontjának részleges megsemmisítésére vonatkozó kérelmet mint megalapozatlant el kell utasítani.

       Az első jogalapnak a bírságszámítási módszer jogszerűségére vonatkozó első részéről
      –       A felek érvei
      54      A felperes azt állítja, hogy a Bizottság által a felperessel szemben kiszabott bírság tekintetében alkalmazott kiszámítási
         módszer alapvető hibán alapul, ráadásul az ítélkezési gyakorlattal ellentétes. A felperes szerint korábban soha nem alkalmazták
         az említett módszert.

      55      Emlékeztet rá, hogy felelősségét nem azért állapították meg, mert ő maga nem tartotta be a versenyjogi szabályokat. A Bizottság
         csupán azért állapította meg az egyetemleges felelősségét, mert a Trioplast Wittenheim versenyellenes magatartásokban vett
         részt abban az időszakban, amikor a felperes e vállalkozás tulajdonosa volt, azaz 1999. január 21‑től 2002. június 26‑ig.

      56      A Bizottság tévedett, amikor a bírság számítása során figyelmen kívül hagyta, hogy a Trioplast Wittenheim által elkövetett
         jogsértés három különálló időszakra bontható, nevezetesen a Compagnie de Saint‑Gobain, ezt követően az FLS Plast és az FLSmidth,
         végül a Trioplast csoport tulajdonosi korszakára. Az FLS Plast, az FLSmidth és a felperes tekintetében a Bizottság által alkalmazott
         számítási módszer azt eredményezi, hogy az e társaságokat terhelő egyetemleges felelősség összesített összege meghaladja a
         Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírságot, ami értelmetlen. Az említett társaságok egyetemleges felelősségét ráadásul
         olyan időszak tekintetében is megállapította a Bizottság, amikor a Trioplast Wittenheim egyikőjüknek sem állt a tulajdonában.
         E megoldás ellentétes az ítélkezési gyakorlattal, nevezetesen a Bíróság C‑279/98. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 2000.
         november 16‑án hozott ítéletével (EBHT 2000., I‑9693. o.).

      57      A felperes megállapítja egyfelől, hogy az egyetemleges felelősséggel kapcsolatos alapelvek szerint e felelősségnek igazodni
         kell annak a felelősségéhez, akinek a tartozásáért a fél helytállni tartozik, és az nem létezhet attól elkülönülten. Következésképpen
         a felperes egyetemleges felelősségét csak a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírságnak arra az időszakra eső részére
         lehet megállapítani, amikor a tulajdonában állt a leányvállalat, vagyis három évre. Másfelől a felperes megállapítja, hogy
         a Bizottság által alkalmazott módszer azt eredményezi, hogy azt a három évet, amely alatt a Trioplast Wittenheim a felperes
         tulajdonában volt, a Bizottság kétszeresen tudta be, egyszer a Trioplast Wittenheimmel, másodszor pedig magával a felperessel
         szemben.

      58      Azon állításával kapcsolatosan, hogy e számítási módszert korábban nem alkalmazták, a felperes úgy véli, hogy nem releváns
         a Bizottság azon körülményre való hivatkozása, miszerint a hivatkozott módszert az AstraZeneca‑ügy (COMP/A.37.507/F3 AstraZeneca‑ügy,
         HL 2006. L 332., 24. o.) óta számos esetben használták. Az említett határozatokat a közösségi bíróságok nem vizsgálták, így
         azok nem képezhetnek elfogadott és állandó gyakorlatot.

      59      A felperes arra hivatkozik, hogy az alkalmazott módszer hátrányaira tekintettel a Bizottságnak egy másik, egyes korábbi ügyekben
         – mint például a COMP/E‑2/37.857 „szerves peroxidok”‑ügyben (HL 2005 L 110., 44. o.) – alkalmazott módszert kellett volna
         választania. A hivatkozott esetben, amelyben a leányvállalat hosszabb ideig vett részt a jogsértésben, mint az anyavállalat,
         a Bizottság a bírság kiindulási összegét egy összegben határozta meg, majd – a Trioplast Wittenheim és anyavállalatai esetében
         alkalmazott eljárásával ellentétben – megosztotta ezt az összeget a két egymást követően érintett gazdasági egység között,
         azaz maga a leányvállalat, illetve a között a gazdasági egység között, amelyet a leányvállalat és az anyavállalat közösen
         alkotott. Azután e két gazdasági egység tekintetében a bírság kiindulási összegét a jogsértésben való részvétel időtartama,
         a súlyosító és enyhítő körülmények, illetve a forgalom 10%‑os felső határának figyelembevételével alakította ki. A Bizottság
         által a felperes tekintetében megállapított paraméterek alapján e számítási módszer eredményeként a felperesnek a Trioplast
         Wittenheimmel egyetemlegesen 2,58 millió euró összegű bírságot kellene fizetnie.

      60      Egy második módszer, amit a felperes szerint a Bizottság alkalmazhatott volna, a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott
         bírság teljes összegének, azaz 17,85 millió eurónak 20 évvel, azaz a jogsértés teljes idejével való elosztása lett volna,
         ami évi 0,89 millió eurót jelentene. Az FLS Plastot és az FLSmidthet, illetve a felperest az egyetemleges felelősség alapján
         terhelő összeg meghatározásához a Bizottságnak e módszer szerint az éves 0,89 összeget 8 évvel, illetve 3 évvel kellett volna
         megszoroznia. Így a felperesnek a Trioplast Wittenheimmel egyetemlegesen 2,67 millió euró összeget kellene fizetnie.

      61      Amennyiben a Törvényszék elfogadja a jelen ügyben alkalmazott bírságszámítási módszert, a felperes véleménye szerint ez hátrányos
         megkülönböztetést hoz létre azon többi vállalkozással szemben, amelyek vonatkozásában a Bizottság a „szerves peroxidok”‑ és
         a „rézből készült vízcsövek”‑ügyben (C.38.069 „rézből készült vízvezetékcsövek”‑ügy, HL 2006 L 192., 21. o.) hozott határozataiban
         elfogadott elvek alapján szabta ki a bírságot. A felperes ráadásul azt állítja, hogy a Bizottság azon vállalkozásokhoz képest
         is hátrányos megkülönböztetésben részesítette, amelyekkel szemben a bírságot az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének
         a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatásnak (HL 2006. C 210., 2. o., a továbbiakban: új bírságkiszabási
         iránymutatás) megfelelően szabták ki, amelynek alkalmazása a felperes tekintetében sokkal alacsonyabb bírságot eredményezett
         volna.

      62      A Bizottság kéri az első jogalap jelen részének elutasítását.

      –       A Törvényszék álláspontja
      63      Meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat 1. cikke szerint a Trioplast Wittenheim, az FLS Plast, az FLSmidth és a felperes
         megsértette az EK 81. cikket. A rendelkezés kimondja, hogy a Trioplast Wittenheim által elkövetett jogsértés 1982. január
         6‑tól 2002. június 26‑ig, az FLS Plast és az FLSmidth által elkövetett jogsértés 1990. december 31‑től 1999. január 19‑ig,
         míg a felperes jogsértése 1999. január 21‑től 2002. június 26‑ig tartott. A megtámadott határozat 2. cikke első bekezdésének
         f) pontja szerint a Bizottság a Trioplast Wittenheimmel szemben 17,85 millió euró összegű bírságot szab ki, amelyből 15,30 millió
         euró összegért az FLS Plast és az FLSmidth, 7,73 millió euró összegért pedig a felperes egyetemlegesen felel.

      64      A jelen jogalap keretében a felperes lényegében a Bizottság által a „bírságok” összegének meghatározása érdekében használt
         számítási módszer megalapozottságát vitatja. E tekintetben a Törvényszék előzetesen megállapítja, hogy a Bizottság – különösen
         a megtámadott határozat (879) preambulumbekezdésében – különbséget tesz egyrészt a megtámadott határozat egyes címzettjeivel
         szemben kiszabott bírságok, másrészt azon összegek között, amelyekért a megtámadott határozat más címzettjei egyetemlegesen
         felelősek. Ezzel kapcsolatban a megtámadott határozat fent hivatkozott (879) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy egyes esetekben
         a Bizottság a számítási módszer eredményeképpen kapott összeget a kartellben közvetlenül részt vevő leányvállalatokra bírság
         címén szabja ki, míg az anyavállalatok tekintetében megállapítja, hogy milyen összeghatárig kötelesek egyetemlegesen helytállni.
         Más esetekben pedig éppen fordítva, az anyavállalatokkal szemben szabja ki az említett összegeket bírság címén és a kartellben
         közvetlenül résztvevő leányvállalatokra olyan összeghatár címén, amelyért egyetemleges felelősséggel tartoznak a bírság megfizetése
         tekintetében.

      65      Ezenfelül azt is meg kell állapítani, hogy a Bizottság a „bírság” fogalmát egyaránt használja magának a bírságnak, illetve
         annak az összeghatárnak a megjelölésére, amelyért a címzett egyetemleges felelősséggel tartozik a bírság megfizetése tekintetében.
         A „bírság” fogalmának e különbségtétel nélküli használata különösen kitűnik a megtámadott határozat (784), (841) vagy (867) preambulumbekezdéséből,
         amelyekben – ahogy a megtámadott határozat rendelkező részében is – a Bizottság a megállapított összegeket hol bírság, hol
         a bírság megfizetéséért fennálló egyetemleges felelősség címén jelöli meg.

      66      Meg kell tehát állapítani, hogy a Bizottság által alkalmazott számítási módszer csak a megtámadott határozat címzettjeihez
         rendelt összegek meghatározását jelenti, függetlenül attól, hogy milyen címen lett ezen összeg a tekintetükben megállapítva.
         Ezért, mivel a hivatkozott módszer nem határozza meg, hogy a megtámadott határozat címzettjeire milyen címen kell a megállapított
         összegeket kiszabni – azaz bírság, vagy olyan összeghatár címén, amelyért a vállalat egyetemleges felelősséggel tartozik a
         bírság megfizetése érdekében – a jelen jogalap keretében a Törvényszék csupán a Bizottság által alkalmazott és a felperes
         által vitatott számítási módszer megalapozottságának vizsgálatára szorítkozik annyiban, amennyiben a módszer a kiszabott összegek
         meghatározására szolgál.

      67      Ami elsőként a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott összeg számítását illeti, a fenti 17–20. pontból kitűnik, hogy a
         Bizottság a végső 17,85 millió euró összeget úgy állapította meg, hogy e vállalkozást az eltérő elbánásmód keretében az érintett
         területen az érintett termék révén elért piaci részesedése alapján az ötödik csoportba osztotta be, és így a bírság alapösszegét
         8,5 millió euróban határozta meg. Ezt követően a Bizottság a 8,5 millió eurós kiindulási összeget a kartellben való részvétel
         20 év 5 hónapban megállapított időtartamára figyelemmel 200%‑kal növelte, ami a bírság alapösszegét 25,5 millió euróra emelte.
         Súlyosító és enyhítő körülmények, illetve a forgalom 10%‑os felső határa jelentőségének hiányában a Bizottság csupán az engedékenységi
         közlemény alkalmazásával csökkentette az alapösszeget 30%‑kal.

      68      Ami ezt követően a felperessel szemben megállapított összeg kiszámítását illeti, a Bizottság ugyanazon alapösszeget szabta
         ki a felperessel szemben, mint a Trioplast Wittenheimmel szemben, majd 30%‑kal növelte a kiindulási összeget annak érdekében,
         hogy az alapösszeg tükrözze a felperes jogsértésben való részvételének az időtartamát, vagyis 3 évet. Az így kapott 11,05 millió
         euró alapösszeg az engedékenységi közlemény alapján 30%‑kal csökkent. A felperesre kiszabott összeg ebből következően 7,73 millió
         euró.

      69      A Bizottság ugyanezt a módszert alkalmazta a Trioplast Wittenheim korábbi anyavállalatai, azaz az FLS Plast és holdingcége,
         az FLSmidth tekintetében, akikkel szemben így 15,30 millió euró összeget állapított meg. Esetükben a megállapított összeget
         nem növelte és nem csökkentette súlyosító vagy enyhítő körülményekre tekintettel, sem pedig – azzal ellentétben, ahogy a felperes
         esetében tette – az engedékenységi közlemény alapján.

      70      E megfontolások tükrében – a felperes által hivatkozott többi jogalap megvizsgálását nem érintve – meg kell állapítani, hogy
         a felperes nem tudta bizonyítani, hogy a Bizottság a Trioplast Wittenheimmel és a felperessel szemben megállapított összegek
         meghatározása során megsértette volna az 1/2003 rendeletet, vagy eltért volna a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és
         az ESZAK‑szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatástól
         (HL 1998 C 9., 3. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. oldal; a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás).
         Az első jogalap jelen részében a felperes ugyanis semmi olyan érvet nem hozott fel, amely arra mutatna, hogy maga a Bizottság
         a számítási módszer alkalmazásával nyilvánvaló értékelési hibát vétett volna, vagy hogy e módszer az ítélkezési gyakorlattal
         ellentétes lenne.

      71      E tekintetben elsőként meg kell állapítani, hogy a felperes azon állítása, miszerint ő maga nem sértette meg a versenyjog
         szabályait, nem fogadható el. A Bizottság ugyanis a felperesnek tudta be a Trioplast Wittenheim versenyellenes magatartását
         az 1999. január 21‑től 2002. június 26‑ig terjedő időszakra vonatkozóan, s ebből eredően az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése
         alapján a Bizottság a felperessel szemben olyan jogsértésért való felelőssége miatt szabott ki bírságot, amelyet e betudhatóságból
         eredően saját maga követett el (lásd e tekintetben a Bíróság C‑294/98. P. sz., Metsä‑Serla és társai kontra Bizottság ügyben
         2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑10065. o.] 28. pontját). E vonatkozásban hangsúlyozni kell, hogy a Trioplast
         Wittenheim magatartása felperesnek való betudhatóságát az utóbbi nem vitatta.

      72      Másrészt meg kell jegyezni, hogy a felperes tévesen állítja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe, hogy a több mint 20 évig
         fennálló kartell időtartama alatt a Trioplast Wittenheim három egymást követő anyavállalathoz tartozott. A megtámadott határozatból
         ugyanis kitűnik, hogy a felperessel és az FLS Plasttal, illetve az FLSmidthszel szemben kiszabott összegek meghatározása során
         a Bizottság bizonyította a szoros összefüggést ezen összegek és a Trioplast Wittenheim egyes anyavállalatai érintettségének
         időtartama között. Amint az a fenti 68. pontban szerepel, a felperes esetében a Bizottság 30%‑kal növelte a 8,5 millió euró
         kiindulási összeget – vagyis minden olyan teljes év vonatkozásában 10%‑kal, amelynek során a Trioplast Wittenheim részvényei
         a felperes tulajdonában voltak. Hasonlóan járt el a Bizottság az FLS Plast és az FLSmidth tekintetében is.

      73      Következésképpen a felperes azon állítása, miszerint a Bizottság olyan jogsértés vonatkozásában is megállapította a felelősségét,
         amelyet nem ő követett el, megalapozatlan. E tekintetben a felperes által a fenti 56. pontban hivatkozott Cascades kontra
         Bizottság ügyben hozott ítélet nem bír relevanciával, hiszen az a jelen üggyel ellentétben az anyavállalat olyan jogsértő
         tényállásért való felelősségére vonatkozik, amelyet a leányvállalat az anyavállalat tulajdonszerzése előtt követett el.

      74      Emellett, bár a felperes azt állítja, hogy a Bizottságnak a kiindulási összeget hárommal kellett volna osztania a minden más
         tényezőből eredő módosítást megelőzően, megállapítható, hogy egyrészt a felperes nem hivatkozott olyan jogszabályra vagy jogelvre,
         amely a Bizottsággal szemben ilyen kötelezettséget írna elő. Másrészt nem tekinthető önmagában hibásnak az a megközelítés,
         miszerint a Bizottság az anyavállalattal szemben ugyanakkora alapösszeget szab ki, mint a kartellben közvetlenül részt vevő
         leányvállalattal szemben, anélkül, hogy az összeget az időben egymást követő több anyavállalat között elosztaná. A Bizottság
         által e számítási módszer alkalmazásával elérni kívánt cél ugyanis az, hogy a betudhatóságnak köszönhetően felelősségre vont
         anyavállalattal szemben ugyanazt a kiindulási összeget állapítsa meg, mintha maga is közvetlenül részt vett volna a kartellben.
         Márpedig ez összhangban van a versenypolitikának, és különösen e politika bírságolást magában foglaló eszközének a céljával,
         amely arra irányul, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje (lásd e
         tekintetben a Törvényszék T‑150/89. sz., Martinelli kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995.,
         II‑1165. o.] 59. pontját).

      75      Mindamellett önmagában az a körülmény, hogy egyes korábbi ügyekben, mint például a „szerves peroxidok”‑ügyben a Bizottság
         a kiindulási összeget ilyen módon megosztotta, nem keletkeztet ilyen kötelezettséget a fenti 74. pontban leírt feltételek
         mellett. Ugyan a felperes által hivatkozott határozatok meghozatala idején a Bizottság már kialakította az összegszámításra
         vonatkozó határozathozatali gyakorlatát, ez nem akadályozza abban, hogy jelen esetben e gyakorlattól eltérjen, vagy azt módosítsa.
         Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata nem szolgálhat a versenyjogi
         bírságok rögzítésének jogi háttereként, mivel ez utóbbit kizárólag az 1/2003 rendelet határozza meg (lásd e tekintetben a
         Bíróság C‑125/07. P., C‑133/07. P., C‑135/07. P. és C‑137/07. P. sz., Erste Bank der österrechischen Sparkassen kontra Bizottság
         egyesített ügyekben 2009. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8681. o.] 233. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot; lásd szintén, analógiaként, a Törvényszék T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án
         hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 234. pontját).

      76      Harmadrészt az előzőekben kifejtett gondolatok folytatásaként emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság által alkalmazott számítási
         nem tekinthető nyilvánvalóan helytelennek azon körülmény miatt, hogy az egyrészt a felperessel, másrészt az FLS Plasttal és
         az FLSmidthszel szemben kiszabott bírságok összesített eredménye meghaladja a leányvállalatukkal, a Trioplast Wittenheimmel
         szemben kiszabott bírság összegét. A bírságkiszabási iránymutatásban részletezett módszertan alkalmazásának, illetve a büntetések
         és joghátrányok – az eset körülményeinek megfelelő – egyéniesítése elvének figyelembevételével ugyanis a Bizottságnak jogában
         áll, hogy amennyiben egy jogsértésben részt vevő gazdasági egység fennállása megállapítható, a gazdasági egységhez tartozó,
         vagy korábban annak részét képező jogi személyt – akár leányvállalatról, akár anyavállalatról van szó – magasabb összeg fizetésével
         terhelje, mint a gazdasági egységben részt vevő más jogi személyt vagy más jogi személyeket. Ebből következik, hogy a jogsértés
         idején több egymást követő gazdasági egységhez tartozó leányvállalat által elkövetett jogsértés esetében nem tekinthetjük
         eleve helytelennek, ha az anyavállalatokkal szemben megállapított bírságok összesített eredménye meghaladja az adott leányvállalattal
         szemben megállapított összeget vagy összegeket.

      77      Negyedrészt a felperes azon állítását illetően, miszerint a Bizottság megsértette az egyetemleges felelősségre vonatkozó alapelveket,
         meg kell állapítani, hogy a jelen jogalap keretében a felperes nem határozza meg közelebbről e jogelvek természetét vagy tartalmát.
         Amennyiben a felperes arra hivatkozik, hogy a fenti 71–76. pontban elemzett három érv képezi valóban az alapelvek megsértésére
         vonatkozik, elég megismételnünk, hogy ezen érvek alaptalanok, az érintett jogelvek természetére vagy tartalmára való tekintet
         nélkül. Következésképpen e kifogást el kell utasítani.

      78      Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a felperes hatodik jogalapjának tárgyát képezi az a kifogás, amelyben vitatja azt az összeghatárt,
         amely mértékben a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírság megfizetéséért egyetemlegesen felelős, mivel egyrészt a
         vele, másrészt az FLS Plasttal, valamint az FLSmidthszel szemben egyetemlegesen megállapított teljes összeg meghaladja a Trioplast
         Wittenheimmel szemben bírság címén kiszabott összeget. Ezt a kifogást tehát a Törvényszék a hivatkozott jogalap keretében
         vizsgálja meg közelebbről.

      79      Ötödrészt a felperes azon állítását illetően, miszerint a Bizottság a számítási módszer alkalmazása során kétszeresen vette
         figyelembe azt a hároméves időszakot, amelynek során a Trioplast Wittenheim a felperes tulajdonában állt, meg kell állapítani,
         hogy semmi nem tiltja, hogy a Bizottság a felperessel és a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott összeg meghatározása
         során is figyelembe vegye az említett hároméves időszakot. Az egyetemleges felelősség esetén ugyanis, amennyiben a hitelező
         akár a fő adóstól, akár a mellékkötelezettektől eredő fizetéssel teljes kielégítést nyer, függetlenül, hogy ki teljesített,
         az egyetemleges felelősség egyáltalán nem kettőződik meg.

      80      Végül a felperes azon állítása, miszerint a hivatkozott számítási módszert korábban nem alkalmazták, ténybelileg nem megalapozott,
         hiszen a Törvényszék előtt folytatott vitákból kiderült, hogy a Bizottság a megtámadott határozatot megelőzően számos más
         határozatban ténylegesen alkalmazta e számítási módszert. E megállapítást nem lehet csupán azon az alapon megkérdőjelezni,
         hogy a hivatkozott határozatokat ebben az időben az uniós bíróságok nem vizsgálták. Ezen túlmenően a fenti 75. pontban hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatra tekintettel nem bír relevanciával az a körülmény, hogy a Bizottság az AstraZeneca‑ügyet megelőzően
         más módszert alkalmazott.

      81      A felperes által az első jogalap első részében előadott érvekre figyelemmel a felperes nem bizonyította, hogy a Bizottság
         jogellenesen alkalmazta a jelen számítási módszert a felperessel szemben kiszabott összeg meghatározásakor. A felperes azon
         kifogását is el kell utasítani, miszerint a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét és az új bírságkiszabási iránymutatást,
         amely utóbbi nem is alkalmazható a jelen ügyben. E tekintetben ismét utalni kell a fenti 75. pontban, a Bizottság határozathozatala
         kapcsán hivatkozott, illetve azon ítélkezési gyakorlatra, miszerint önmagában az a körülmény, hogy az új bírságkiszabási iránymutatásban
         meghatározott módszer alkalmazása alacsonyabb összeget eredményezne, mint a megtámadott határozatban rögzített összeg, nem
         bizonyíthatja e bírság aránytalan jellegét (lásd e tekintetben a Törvényszék T‑329/01. sz., Archer Daniels Midland kontra
         Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3255. o.] 380. pontját).

      82      Következésképpen az első jogalap első részét el kell utasítani anélkül, hogy a felperes által javasolt számítási módszert
         vizsgálni kellene.

       Az első jogalapnak a jogsértés súlya bírságkiszámítás során történt meghatározásának jogszerűségére vonatkozó második részről
      –       A felek érvei
      83      A felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság a kiindulási összeg meghatározásakor a Trioplast Wittenheim 1996. évi piaci részesedését
         vette alapul, mert a megtámadott határozat szerint ez volt a jogsértés utolsó olyan éve, amikor a megtámadott határozattal
         érintett valamennyi vállalkozás még tevékeny volt az ipari zsákok piacán.

      84      A felperes álláspontja szerint a Bizottság megsértette a saját maga által kialakított és a jogsértések súlyának meghatározására
         szolgáló gyakorlatot azzal, hogy az egyedi bánásmód keretében 1996‑ot választotta refereciaévnek. A gyakorlat szerint – amelyet
         a közösségi bíróságok is elismernek – referenciaévként a jogsértés megállapított időtartamának utolsó teljes évét kell választani,
         így a Bizottság az összes résztvevő gazdasági erejét a legmegfelelőbb módon mérheti fel. Ennélfogva a jelen ügyben a 2001. évet
         kellett volna referenciaévnek választani.

      85      A felperes továbbá arra hivatkozik, hogy bár a Bizottság az alkalmazott módszerrel az FLS Plast és az FLSmidth, valamint a
         felperes tekintetében olyan megfelelő kiindulási összeget igyekezett megállapítani, amely a Trioplast Wittenheim tekintetében
         rögzített kiindulási összegétől elkülönül, ezen összegnek arra az időszakra kellett volna vonatkoznia, amikor az anyavállalatok
         a Trioplast Wittenheim tulajdonosai voltak. Ezért a Bizottság a felperessel szemben kiszabott kiindulási összeget nem alapozhatta
         jogszerűen a Trioplast Wittenheim 1996. évi piaci részesedésére, hiszen a felperes csak 1999‑ben vásárolta meg e vállalatot.

      86      Amennyiben a Törvényszék mégis helybenhagyja az 1996. év referenciaévként való megjelölését, a felperes arra hivatkozik, hogy
         a Bizottság megsértette az arányosság elvét. Azzal, hogy a Trioplast Wittenheim 1996. évi 2,8%‑os piaci részesedését vette
         figyelembe, a Bizottság a nyitott szájú és a szelepes zsákok gyártásából eredő részesedést is beszámította, pedig ezek gyártásával
         a Trioplast Wittenheim 1997‑ben felhagyott. A Trioplast Wittenheim 2001‑ben elért – körülbelül 0,4%‑os – piaci részesedésére
         tekintettel a Bizottságnak e vállalkozást a vállalkozások hatodik csoportjába, vagy akár egy hetedik csoportba kellett volna
         besorolnia, nem pedig az ötödikbe.

      87      A Bizottság utal ebben a körben az őt illető mérlegelési mozgástérre, és kijelenti, hogy az 1996. év referenciaévként való
         meghatározása jogszerű, mivel az említett évben elért üzleti forgalom figyelembevételével a Bizottság fel tudta mérni az ágazatban
         tevékenykedő egyes vállalkozások méretét és gazdasági jelentőségét, valamint az általuk elkövetett jogsértés terjedelmét.
         Az egyenlő bánásmód elve alapján a Bizottság csak egyetlen referenciaévet választhat, még akkor is, ha ez szükségképpen azt
         eredményezi, hogy egyes vállalkozások ebben az évben magasabb vagy alacsonyabb üzleti forgalmat bonyolítottak, mint a többi
         évben.

      88      A Bizottság szerint az 1996. év referenciaévként való meghatározása igazolt akkor is, ha a felperes a Trioplast Wittenheimet
         valóban csak 1999‑ben vásárolta meg az FLS Plasttól. A Trioplast Wittenheim ugyanis azt követően is részt vett a kartellben,
         hogy új anyavállalata lett. A Bizottság leszögezi, hogy a referenciaévnek vagy az FLS Plast, vagy a felperes érintettségének
         idejére kell esnie, de nem lehet egyszerre két időpontban.

      89      Az arányosság elvének állítólagos megsértésével kapcsolatban a Bizottság kiemeli, hogy az a tény, hogy a Trioplast Wittenheim
         1997‑ben felhagyott a gyártás bizonyos részével, éppen az 1996‑os referenciaév választása mellett szól, hiszen ez jobban tükrözi
         a Trioplast Wittenheimnek a kartell többi tagjához képest a piacon elfoglalt helyzetét a jogsértés teljes idejének meghatározó
         (körülbelül háromnegyed) részében.

      –       A Törvényszék álláspontja
      90      Elsőként emlékeztetni kell arra, hogy amint a fenti 75. pontból kitűnik, a Bizottság nincs kötve a korábbi határozataihoz.
         Ebből következően, még ha feltételezzük is, hogy a referenciaév meghatározása a jelen ügyben eltér az állandó gyakorlattól,
         ez a körülmény a megtámadott határozat jogszerűségét nem érinti.

      91      Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés súlyának értékelése során a jogsértés elkövetése idején fennálló
         valós gazdasági helyzetre kell támaszkodni; e tekintetben többek között az alábbi releváns szempontokat kell figyelembe venni:
         a vállalkozás mérete és gazdasági jelentősége, valamint az egyes vállalkozások által elkövetett jogsértés terjedelme (a Törvényszék
         T‑334/94. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1439. o.] 397. pontja és
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az említett szempontok értékelése során szükségképpen a kérdéses időszakban elért
         forgalomra kell támaszkodni (a Bíróság C‑291/98. P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének
         [EBHT 2000., I‑9991. o.] 86. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      92      Bár a fenti 91. pontban hivatkozott 1998. május 14‑i ítélet alapját képező Sarrió kontra Bizottság ügyben és a fenti 91. pontban
         idézett 2000. november 16‑i ítélet alapját képező Sarrió kontra Bizottság ügyben alkalmazott számítási módszer a felperes
         állításának megfelelően valóban a jogsértés időtartamának utolsó teljes évében elért forgalomra támaszkodott, ez a körülmény
         nem jelenti azt, hogy minden alkalommal ezt a módszert kell választani. A hivatkozott ítélkezési gyakorlatból ugyanis az is
         kitűnik, hogy olyan számítási módszert kell választani, amely a jogsértés elkövetése idején fennálló valós gazdasági helyzet
         alapján teszi lehetővé az egyes érintett vállalatok méretének és gazdasági jelentőségének, valamint az általuk elkövetett
         jogsértés terjedelmének figyelembevételét (a fenti 91. pontban idézett Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án
         hozott ítélet 88. pontja). Ezen túlmenően a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy korlátozni kell a figyelembe veendő időszakot
         oly módon, hogy az így kapott üzleti forgalom az egyes vállalkozások tekintetében a lehető legjobban összehasonlítható legyen
         (a Törvényszék T‑319/94. sz., Fiskeby Board kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1331. o.]
         42. pontja).

      93      Következésképpen a felperes azon álláspontja, miszerint a referenciaév szükségszerűen a jogsértés időtartamának utolsó teljes
         éve kell, hogy legyen, nem elfogadható.

      94      Mindamellett ki kell emelni, hogy jelen esetben a jogsértés több mint 20 évig tartott, és a jogsértéssel érintett vállalkozások
         száma, valamint a vállalkozások összetétele változhatott e 20 év alatt, ahogy méretük és gazdasági jelentőségük is. E tekintetben
         pedig meg kell állapítani, hogy a felperes, bár elkülönülten szerepel a megtámadott határozat címzettjei között, a (767) preambulumbekezdésből
         kitűnően nem tartozik a megtámadott határozat címzettjeiként megjelölt vállalkozások azon csoportjába, amelyek a referenciaévként
         választott 1996. évben az ipari zsákok piacán jelen voltak. Az ügy irataiból ezen túlmenően kiderül az is, hogy az a gazdasági
         egység, amelynek a felperes 1999. január 21. és 2002. június 26. között – tehát a jogsértés időtartamának a végén – részét
         képezte, a Trioplast Wittenheim által korábban gyártott, az ipari zsákok ágazatába tartozó két termék gyártásával felhagyott,
         és ez időszakban a piaci részesedése 0,4–0,5% körül volt. E körülmények között nem fogadható el az az állítás, hogy a Trioplast
         Wittenheim Bizottság által figyelembe vett 1996. évi forgalma és piaci részesedése híven tükrözi annak a vállalkozásnak a
         méretét és gazdasági jelentőségét, amelynek a felperes csak 1999‑től kezdődően vált a részesévé.

      95      Ugyanezen szemszögből meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozatból kitűnően a Bizottság a bírságok kiszámításakor olyan
         egyedi megközelítést alkalmazott, amelynek célja az volt, hogy a megtámadott határozat azon címzettjeit, akiket csupán anyavállalatként
         vont felelősségre, a jogsértés közvetlen résztvevőjeként kezelhesse. Márpedig, mivel a felperes és a Trioplast Wittenheim
         olyan gazdasági egységet alkotott, amely 1999 előtt nem létezett, más releváns ismérv hiányában az 1996. évre referenciaként
         való hivatkozás az említett gazdasági egység tekintetében nem fel meg a valós gazdasági helyzetnek azon időszak vonatkozásában,
         amelyben e vállalkozás részt vett a jogsértésben. Következésképpen e referenciaév nem jelzi megfelelően a felperesnek betudható
         jogsértés terjedelmét.

      96      E megállapítást nem kérdőjelezi meg a Bizottságnak ezzel kapcsolatosan előadott érvelése. Bár a Bizottság különösen a Törvényszék
         kérdéseire adott válaszában az őt e tárgyban megillető diszkrecionális jogkörre hivatkozik, a fenti 94. és 95. pontból eredően
         megállapítható, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát vétett, amikor az egyedi bánásmód keretében a felperest – a
         Trioplast Wittenheim 1996. évi piaci részesedése alapján – a Trioplast Wittenheimmel egy csoportba osztotta be. Egyébiránt
         egy, az eljárás tárgyát képező ügyhöz hasonlóan alakuló helyzetben hátrányos megkülönböztetéshez vezethet, ha a Bizottság
         egy olyan év piaci részesedését veszi alapul, amely a későbbi évekkel nem hasonlítható össze, mivel az időbeli szempontból
         eltérő helyzeteket ugyanazon referenciaismérv alapján kezeli.

      97      Ezenfelül azon érv, miszerint az 1996. év jobban kifejezi a Trioplast Wittenheimnek a piacon a jogsértés teljes időtartama
         alatt elfoglalt helyzetét, mint az ipari zsákok ágazatába tartozó egyes termékek gyártásának leállítását követő 1997. év,
         nem veszi figyelembe, hogy jelen ügyben a bírság kiszámításakor a felperessel szemben más összeget állapított meg, mint a
         leányvállalatával szemben. E tekintetben irreleváns a Bizottság azon érvelése, miszerint a Trioplast Wittenheim piaci részesedését
         a felperes eltérő kezelésekor figyelembe vette, hiszen az eltérő bánásmódot olyan forgalomra alapozta, amelyben a felperes
         nem vett részt. Következésképpen a hivatkozott forgalom nem felel meg azon időszak valós gazdasági helyzetének, amelyben a
         felperes és a Trioplast Wittenheim egy gazdasági egységet képezett.

      98      A fentiek összességére tekintettel az első jogalap második részének helyt kell adni. Következésképpen a megtámadott határozatot
         meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben a felperes tekintetében megállapított alapösszeg a Trioplast Wittenheim 1996. évi
         referenciaévben elért piaci részesedésén alapul.

       Az enyhítő körülmények Bizottság általi figyelmen kívül hagyásának megalapozottságára vonatkozó második jogalapról
       A felek érvei
      99      A felperes úgy véli, hogy a bírság összegének meghatározásakor a Bizottságnak tekintettel kellett volna lennie a Trioplast
         Wittenheim jogsértésben való részvételével kapcsolatos enyhítő körülményekre.

      100    Először is a felperes arra hivatkozik, hogy a Trioplast Wittenheim csak elszórtan vett részt a jogellenes találkozókon. E
         tekintetben a felperes több, a találkozókon készített jegyzőkönyvre hivatkozik, amelyek tanúsítják különösen, hogy a többi
         szereplő megkérdőjelezte a Trioplast Wittenheim részvételét, és ez utóbbi rendszeresen hiányzott a találkozókról. Ugyanezen
         iratok megerősítik azt is, hogy a Trioplast Wittenheim alacsony piaci részesedéssel bíró marginális gazdasági szereplőnek
         minősült, és a versenyellenes magatartások körében megvitatott kérdésekkel kapcsolatos hozzáállása nem volt tevékenynek minősíthető.

      101    Másrészt a felperes kiemeli, hogy a Trioplast Wittenheim a hatból csupán három alcsoportnak, nevezetesen a „Franciaország”,
         a „Benelux államok” és a „talpas zsákok” alcsoportnak volt a tagja, és legkésőbb 1997 februárjában kilépett azokból. Amennyiben
         az alcsoportokban való részvétele az EK 81. cikk megsértését megalapozza, a felperes azzal érvel, hogy a Trioplast Wittenheim
         ezen jogsértésére irányadók az elévülési szabályok. Mindenesetre mind a Trioplast Wittenheim alcsoportokban való korlátozott
         részvétele, mind a viszonylag korai kilépése olyan tényt képez, melyet enyhítő körülményként figyelembe kellett volna venni.

      102    Harmadrészt, amennyiben a Törvényszék úgy ítélné meg, hogy a Trioplast Wittenheim 1999. március 23‑át követően is részt vett
         a jogsértésben, a felperes arra hivatkozik, hogy enyhítő körülményként kellett volna figyelembe venni az említett vállalatnak
         a Valveplastban betöltött sajátos szerepét abban az időszakban, amikor a felperes leányvállalata volt. A felperes ezzel kapcsolatosan
         hangsúlyozza, hogy az 1999. március 23‑i találkozón értesült először a Valveplast versenyellenes magatartásáról. Ez derül
         ki az FLS Plast és a Trioplanex France által kötött részvény‑átruházási szerződésből, illetve az e szerződés esetleges megsértése
         miatt lefolytatott választottbírósági eljárást lezáró ítéletből. Másfelől e találkozót követően a Trioplast Wittenheim szervezetén
         belül megváltozott a hozzáállás, ugyanis az alkalmazottaknak megtiltották a Valveplast versenyellenes gyakorlatában való részvételt,
         és így 2001‑ben a Trioplast Wittenheim csak abban a reményben tért vissza jóhiszeműen három találkozóra, hogy ott jogszerű
         kérdésekről tárgyalhat.

      103    A felperes ezen okfejtését folytatva hangsúlyozza, hogy a Bizottság által az enyhítő körülmények hiányának alátámasztására
         felhozott tények – mint például a Trioplast Wittenheim alcsoportokban való részvétele – nem bírnak a felperes szempontjából
         relevanciával, mivel olyan időszakra vonatkoznak, amikor még nem vásárolta meg a Trioplast Wittenheimet. Amennyiben a Törvényszék
         jóváhagyja a felperesre kiszabott egyéni bírságot, a felperes úgy véli, hogy a Bizottságnak – legalábbis a felperes felelőssége
         tekintetében – figyelembe kellett volna vennie a tulajdonszerzést követően fennálló enyhítő körülményeket.

      104    A Bizottság a jelen jogalap elutasítását kéri.

      –       A Törvényszék álláspontja
      105    Az ítélkezési gyakorlat szerint, amikor valamely jogsértést több vállalkozás követ el, a bírságok összegének kiszámítása keretében
         meg kell vizsgálni az egyes vállalkozások részvételének relatív súlyát (a Bíróság 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73.,
         113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16‑án hozott ítéletének
         [EBHT 1975., 1663. o.] 623. pontja), annak meghatározása érdekében, hogy figyelembe vehetők‑e súlyosító vagy enyhítő körülmények.

      106    A bírságkiszabási iránymutatás 3. pontjának első francia bekezdése értelmében valamely vállalkozásnak a jogsértés megvalósításában
         betöltött „kizárólag passzív vagy követő szerepe”, amennyiben az bizonyított, enyhítő körülménynek minősül. E passzív szerep
         az érintett vállalkozás által „visszafogottabb magatartás” elfogadását, azaz a versenyellenes megállapodás vagy megállapodások
         kidolgozásában játszott aktív részvételtől való tartózkodást feltételezi (lásd e tekintetben a Törvényszék T‑220/00. sz.,
         Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2473. o.] 167. pontját).

      107    E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy vállalkozás kartellben játszott passzív szerepét alátámasztó elemekként
         lehet figyelembe venni különösen azt, ha a kartell állandó tagjaihoz képest jelentősen ritkábban vett részt a találkozókon,
         ha később lépett arra a piacra, ahol a jogsértés történt, függetlenül attól, hogy mennyi ideig vett részt a jogsértésben,
         vagy ha a jogsértésben részt vevő harmadik vállalkozások képviselői erre vonatkozó kifejezetten nyilatkozatot tesznek (a fenti
         106. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 168. pontja és a Törvényszék T‑236/01., T‑239/01.,
         T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április
         29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1181. o.] 331. pontja).

      108    Ezen túlmenően a Törvényszék már korábban kimondta, hogy az a tény, hogy az ugyanazon kartellben részt vevő más vállalkozások
         sokkal aktívabbak voltak, mint az adott résztvevő, nem jelenti automatikusan azt, hogy ez utóbbi kizárólag passzív vagy követő
         szerepet töltött be. Ugyanis egyedül a teljes passzivitást lehetne számításba venni, és azt az arra hivatkozó félnek kell
         bizonyítania (lásd e tekintetben a Törvényszék T‑109/02., T‑118/02., T‑122/02., T‑125/02. és T‑126/02., T‑128/02. és T‑129/02.,
         T‑132/02. és T‑136/02. sz., Bolloré és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. április 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2007.,
         II‑947. o.] 611. pontját).

      109    Jelen esetben figyelembe kell venni, hogy a felperesnek a kartellben betöltött passzív vagy követő szerepére vonatkozó egyik
         érv sem fogadható el. Ezek az érvek három csoportba oszthatók: az első érv elsősorban a Trioplast Wittenheim piaci helyzetére
         vonatkozik, illetve arra, hogy az utóbbi vállalkozás nem vett részt a Valveplast találkozóin, a második érv a hivatkozott
         vállalkozás alcsoportokban való részvételét érinti, az utolsó érv pedig azon körülményekkel kapcsolatos, amelyek az 1999‑et
         követő időszakban merültek fel.

      110    Először is a megtámadott határozat 1. mellékletéből következik – amely számos részletet tartalmaz a Valveplast 1984 és 2002
         között tartott találkozóival kapcsolatban –, hogy eltekintve a fenti 44–50. pontokban említett 1999‑et követő időszaktól a
         Trioplast Wittenheim rendszeresen részt vett a Valveplast megbeszélésein, és azon néhány alkalommal, amikor hiányzott, kimentette
         magát. Mivel a felperes e tényeket nem vitatta – anélkül, hogy az eljárás ezen szakaszában a Trioplast Wittenheimnek az alcsoportok
         megbeszélésein történő részvételének gyakoriságát szükséges lenne vizsgálni –, a jelen ügyben nem kifogásolható, hogy a Bizottság
         nem állapította meg, hogy e társaság passzív vagy követő szerepet töltött be arra tekintettel, hogy korlátozott gyakorisággal
         vett részt a Valveplast megbeszélésein.

      111    Ezzel kapcsolatosan meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak nem is volt oka feltételezni, hogy a többi szereplő valóban kételkedett
         volna a Trioplast Wittenheim részvételét illetően. A felperes erre vonatkozóan nem nyújtott olyan bizonyítékokat, mint például
         más, a kartellben részt vevő vállalkozásoknak a Trioplast Wittenheim által betöltött különleges szerepéről szóló nyilatkozatokat.
         A felperes állításai kizárólag a Valveplast találkozóin felvett jegyzőkönyvek tartalmán nyugszanak, amelyek azonban nem igazolják
         azon következtetéseket, amelyeket azokból le kíván vonni. Az 1993. március 2‑i találkozón felvett jegyzőkönyvben szereplő
         megjegyzés, amely szerint G., a Trioplast Wittenheim képviselője, „passzív résztvevőből” „aktív résztvevővé” vált, nem szükségszerűen
         jelenti a többi tag kétségét e társaság közreműködését illetően, mivel a társaságot 1992 előtt más személyek képviselték.
         Mindenesetre a jegyzőkönyvből kitűnik, hogy 1993. márciusától kezdődően G. részvétele a kartellhez való aktív csatlakozás
         irányába változott. Az a körülmény, hogy 2000‑ben a Valveplast egyik résztvevőjét azzal bízták meg, hogy vegye fel a kapcsolatot
         a Trioplast Wittenheim képviselőjével ez utóbbi jövőbeli képviseletének megvitatása érdekében, szintén nem igazolja önmagában,
         hogy kétséges lett volna a Trioplast Wittenheimnek a kartellben való részvétele.

      112    Azon állítással kapcsolatban, amely szerint a Trioplast Wittenheim csak marginális szereplő volt a piacon, hangsúlyozni kell,
         hogy nem ez a valóság, és a Trioplast Wittenheim nagyon is aktív volt mind a releváns piacon, mind a Valveplaston és annak
         alcsoportjain belül. A megtámadott határozat (134), (135) és (400) preambulumbekezdéseiből ugyanis kitűnik, hogy a Trioplast
         Wittenheim a kartell tárgyát képező mind a négy terméket – nevezetesen a nyitott szájú zsákokat, a szelepes zsákokat, az FFS‑zsákokat
         és a talpas zsákokat – gyártotta. E körülmény mellett a Trioplast Wittenheim – amint az a megtámadott határozat (173), (179),
         (185) és (205) preambulumbekezdéseiből kitűnik – nemcsak a Valveplast tevékenységében, hanem a „talpas zsákok”, a „Franciaország”
         és a „Benelux államok” alcsoportban is részt vett.

      113    Azon állítás, amely szerint a Trioplast Wittenheimnek a versenyellenes magatartások keretében megvitatott kérdésekkel kapcsolatos
         hozzáállása nem volt tevékenynek minősíthető, szintén megalapozatlan. Amint az a megtámadott határozatból, különösen annak
         (802) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Trioplast Wittenheim – aki a kartell alapítói közé tartozott – ismétlődő jelleggel
         részt vett több említett összehangolt magatartásban, különösen az értékesítési mennyiségekre és a piaci részesedésre vonatkozó
         információcsere‑rendszerben és a vevők elosztásában.

      114    Másodsorban azon körülményt illetően, amely szerint a Trioplast Wittenheim a hat alcsoport közül csak háromban vett részt,
         és ezekből az alcsoportokból legkésőbb 1997‑ben kilépett, emlékeztetni kell egyfelől arra, hogy a három alcsoportban való
         részvétel nem lényegesen kevesebb, a kartell többi tagjának az alcsoportokban való részvételénél, ami az alcsoportok szintjén
         a többiekéhez hasonló kötelezettségvállalási szintre vall. A megtámadott határozat (173)– (185) preambulumbekezdéséből ugyanis
         kitűnik, hogy csak a Wavin és a Fardem Packaging társaság vett részt több, mint három alcsoport megbeszélésein. Másfelől figyelemmel
         arra, hogy a Trioplast Wittenheim körülbelül a jogsértés időtartamának háromnegyede alatt ténylegesen részt vett a fent említett
         három alcsoportban, nem állapítható meg, hogy az említett alcsoportokból történő kilépés miatt a Trioplast Wittenheim passzív
         szereplővé lett volna.

      115    A felperes azon állítását illetően, amely szerint a Trioplast Wittenheim jogsértése elévült az alcsoportokban való részvétel
         tekintetében, elegendő azt megjegyezni, hogy a felperes nem vitatja a jogsértés egységes és folyamatos minősítését. Tekintve,
         hogy az egységes és folyamatos jogsértés 2002. június 26‑án ért véget, és ennél fogva nem tekinthető elévültnek, a Trioplast
         Wittenheim alcsoportokból való kilépése nem bír jelentőséggel.

      116    Harmadsorban emlékeztetni kell arra, hogy – még ha feltételezzük is, hogy a felperesnek a Trioplast Wittenheim 1999‑ben történt
         felvásárlása során egyáltalán nem volt tudomása a Valveplaston belüli versenyellenes magatartásokról – a felperes nem bizonyította,
         hogy a leányvállalata a fenti 108. pontban idézett ítélkezési gyakorlat értelmében az 1999 januárjától 2002 júniusáig terjedő
         időszakban teljes passzivitást tanúsított volna a kartellben való részvételt illetően. Amint az az első jogalap harmadik részének
         értékeléséből, és különösen a fenti 44. és 45. pontból következik, a Trioplast Wittenheim 2001‑ben részt vett három találkozón,
         amelyek során a kartell két lényeges eleme került kidolgozásra, nevezetesen az árszámítási módszer és az internetes árverés
         koordinálása.

      117    Tekintve, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát vétett volna, amikor enyhítő körülmények
         címén nem csökkentette azon összeget, amelynek erejéig a felperes egyetemlegesen felelős a bírság megfizetéséért, a második
         jogalapot el kell utasítani.

       Az engedékenységi kérelemre vonatkozó negyedik jogalapról
      –       A felek érvei
      118    A felperes úgy véli, hogy a bírság kezdeti összegének 30%‑os csökkentése, amelyet a Bizottság az engedékenységi közlemény
         D. pontja alkalmazásával nyújtott számára, jelentősebb kellett volna, hogy legyen.

      119    A felperes először is emlékeztet arra, hogy azt követően, hogy a Trioplast Wittenheim és ő maga a bírság összegének mérséklését
         kérelmezte, mindketten hatékonyan együttműködtek a Bizottsággal. Azt állítja egyfelől, hogy olyan nyilatkozatokat és dokumentumokat
         szolgáltatott, amelyeket a Bizottság felhasznált a jogsértés azonosítása során, másfelől pedig azt, hogy amiatt, hogy a közigazgatási
         eljárás során vitatott a kifogásközlésből származó bizonyos tényeket, nem kellett volna korlátozni a bírság összegének csökkentését.
         A felperes ugyanis csak kiemelt bizonyos körülményeket, amelyeket a Bizottság rosszul értelmezett, anélkül azonban, hogy valaha
         is vitatta volna a versenyellenes magatartás megvalósulását. A Bizottság ennek következtében számos ponton módosította a tények
         bemutatását. E tekintetben a felperes úgy véli, hogy jogosultnak kell lennie a tényeknek a Bizottságétól „némileg” eltérő
         értékelésére anélkül, hogy az engedékenységi kérelmének figyelembevétele során őt szankcionálnák.

      120    Továbbá a felperes megjegyzi, hogy a Bizottság 25%‑kal csökkentette a Bischof+Klein társasággal szemben kiszabott bírság összegét,
         és hogy a megtámadott határozat szerint a kifogásközlésben bemutatott tényállások megvalósulását ez a vállalkozás nem vitatta,
         ami a vele szemben kiszabott bírság összegének csökkentését eredményezte. Mivel a felperes sem vitatta a versenyellenes magatartás
         tényállását, és több bizonyítékot szolgáltatott, mint a Bischof+Klein, a Bizottságnak jelentősebb mértékben kellett volna
         csökkentenie a vele szemben kiszabott bírságot.

      121    A Bizottság a jelen jogalap elutasítását kéri.

      –       A Törvényszék álláspontja
      122    Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság kiszámításának módszerére
         nézve, és e tekintetben számos elemet vehet figyelembe, köztük az érintett vállalkozásoknak a Bizottság által folytatott eljárásban
         való együttműködését. E vonatkozásban a Bizottságnak összetett ténybeli értékelést kell végeznie, aminek az említett vállalkozások
         együttműködésére is ki kell terjednie (a Bíróság C‑328/05. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2007. május 10‑én hozott
         ítéletének [EBHT 2007., I‑3921. o.] 81. pontja).

      123    A Bizottság e tekintetben széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik egy adott vállalkozás együttműködése minőségének és
         hasznosságának megítélése vonatkozásában, különösen a többi vállalkozás közreműködéséhez viszonyítva (a fenti 122. pontban
         hivatkozott SGL Carbon kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. pontja). Mindenesetre ezen értékelés keretében nem sértheti
         meg az egyenlő bánásmód elvét (a Törvényszék T‑452/05. sz., BST kontra Bizottság ügyben 2010. április 28‑án hozott ítéletének
         [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 142. pontja).

      124    A Bizottság az engedékenységi közleményben meghatározta, hogy a kartellre vonatkozó vizsgálata során a vele együttműködő vállalkozások
         milyen feltételek között mentesíthetők a bírság megfizetése alól, vagy részesülhetnek az egyébként rájuk kiszabandó bírság
         összegének csökkentésében.

      125    Az engedékenységi közlemény D. pontja a következőképpen rendelkezik:

      „1. Amikor a vállalkozás együttműködik anélkül, hogy a B és C [pontban] ismertetett feltételek teljesülnének, kedvezményként
         azon bírság 10–50%‑os mérséklésében részesül, amelyet az együttműködés hiánya miatt szabtak volna ki rá.

      2. Ilyen lehet többek között az az eset, amikor:
      – a kifogásközlés elküldése előtt a vállalkozás olyan információkat, okiratokat vagy egyéb bizonyítékokat szolgáltat, amelyek
         hozzájárulnak az elkövetett jogsértés létezésének megerősítéséhez,

      – a kifogásközlés kézhezvételét követően a vállalkozás tájékoztatja a Bizottságot arról, hogy nem vitatja azoknak a tényeknek
         a valósságát, amelyekre a Bizottság a vádjait alapítja.”

      126    A jelen esetben egyfelől meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy a felperes által
         részletesen kifejtett magyarázatok a Valveplaston és alcsoportjain – különösen a „Franciaország” alcsoporton – belül létrehozott
         kartell működése, a kvóták, a vevők elosztásának mechanizmusa és a piaci részesedésekről szóló táblázatok jelentése révén
         megerősítették a jogsértés fennállását. Másfelől a Bizottság figyelembe vette azt a tényt, hogy a felperes vitatott bizonyos,
         a kifogásközlésből származó tényeket. Ezek a megfontolások vezettek ahhoz, hogy a felperessel szemben kiszabott bírság összegét
         30%‑kal csökkentette.

      127    Először is ami a Bizottság azon megállapítását illeti, hogy a felperes vitatott bizonyos, a kifogásközlésből származó tényeket,
         és ezen okból a Bizottság kisebb mértékben csökkentette azt az összeget, amelynek megfizetéséért a felperes egyetemlegesen
         felelős, nem lehet nyilvánvaló mérlegelési hibaként értelmezni.

      128    A megtámadott határozatból következően ugyanis a felperes olyan módon vitatott bizonyos, a kifogásközlésben kifejtett tényeket,
         amely túlmutat a Bizottság által rosszul értelmezett tényadatok egyszerű feltüntetésén. A megtámadott határozat (275) és (276) preambulumbekezdése
         szerint a felperes azt állította, hogy a Trioplast Wittenheim nem vett részt az internetes árverést koordináló rendszer kialakításában.
         Ugyanakkor bizonyított, hogy a Trioplast Wittenheim részt vett a Valveplast 2001. június 8‑i találkozóján, amelyen ezt a kérdést
         is felvetették, és a Trioplast Wittenheim nem határolódott el nyilvánosan a találkozón elhangzottaktól. A megtámadott határozat
         (301) preambulumbekezdése szerint a felperes elutasította a Trioplast Wittenheim mindennemű közreműködését az FFS‑zsákok árszámítási
         módszere kidolgozásában, azonban megállapításra került, hogy a Trioplast Wittenheim részt vett a Valveplast 2000. szeptember
         15‑i találkozóján, amelyen döntöttek az ezzel foglalkozó munkacsoport felállításáról. A Trioplast Wittenheim nem határolódott
         el nyilvánosan az e találkozón elhangzottaktól sem.

      129    A felperes ezen, a közigazgatási eljárás során felhozott ellenvetéseit nem lehet egyszerűen úgy tekinteni, mint a tényeknek
         a Bizottság értékelésétől „némileg” eltérő értékelést. Azok ugyanis a kartell két alapvető elemére vonatkoznak, tudniillik
         az internetes árverés koordinálására és az árszámítási módszerre. Egyébként ezt a megállapítást nem kérdőjelezi meg az sem,
         hogy a felperes válaszát követően a megtámadott határozat a tények bemutatása vonatkozásában bizonyos eltéréseket mutat a
         kifogásközléshez képest.

      130    Továbbá a felperes helyzetének a Bischof+Klein helyzetével történt összehasonlítását illetően – aki egyébként a felperesnek
         nyújtott 30%‑os bírságcsökkentésnél kisebb mértékű csökkentésben részesült – meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat
         (851) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bischof+Klein a kifogásközlésre adott válaszában jelezte, hogy az említett kifogásközlésben
         bemutatott tényállások megvalósulását nem vitatja. Ennélfogva megfelel az engedékenységi közlemény D.2. pontja második francia
         bekezdésében foglaltaknak, ellentétben a felperessel, aki – amint az az aktából következik – soha nem felelt meg kifejezetten
         ennek a rendelkezésnek.

      131    Egyébként a felperes, bár az bizonyított, hogy vitatott bizonyos tényállásokat a közigazgatási eljárás során, semmit nem terjesztett
         elő annak igazolására, hogy a kifogásközlésre adott válaszában foglalt nyilatkozata ellenére a Bischof+Klein vitatta volna
         a tényállások megvalósulását az említett eljárás során. Ennélfogva, még ha feltételezzük is, hogy a Bizottság egyfelől a Bischof+Kleinnel
         szemben kiszabott bírságot csökkentette volna, vagy jelentősebb mértékű csökkentést hajtott volna végre, mint amit egyébként
         nyújtana amiatt, hogy a vállalkozás nem vitatta a tényállások megvalósulását, és másfelől a felperessel szemben kiszabott
         bírságot nem csökkentette ilyen mértékben, ez akkor sem tekinthető nyilvánvaló értékelési hibának.

      132    Végül emlékeztetni kell arra, hogy a felperes nem állította, és különösen nem bizonyította, hogy az általa a Bizottságnak
         szolgáltatott bizonyítékok jelentősebben járultak hozzá a jogsértés fennállásának megerősítéséhez, mint azok, amelyeket a
         Bischof+Klein szolgáltatott. Így tehát e címen sem állapítható meg, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát vétett volna.

      133    Ennélfogva a negyedik jogalapot el kell utasítani.

       Az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartására vonatkozó ötödik jogalapról
      –       A felek érvei
      134    A felperes az állítja, hogy a Bizottság megsértette az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét.

      135    Először is úgy véli, hogy aránytalan az, hogy a jogsértésben részt vevő vállalkozások összességére kivetett bírság kumulált
         összege – azaz 290,71 millió euró a forgalom 10%‑os felső határa és az engedékenységi közlemény alkalmazása után (illetve
         több mint 600 millió euró azt megelőzően) – meghaladja a teljes releváns piac körülbelül 250 millió eurós éves forgalmát.
         A felperes azt is kifogásolja, hogy a Trioplast Wittenheimmel, akárcsak vele szemben az egyetemleges felelősség címén kiszabott
         bírság túl magas az érintett piacon elért forgalomhoz képest. E tekintetben a felperes vitatja, hogy a Törvényszék T‑224/00. sz.,
         Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítélete (EBHT 2003.,
         II‑2597. o.) alkalmazható lenne a jelen ügyben, mivel a felperestől eltérően az Archer Daniels Midland vezető szerepet töltött
         be a szóban forgó kartellben.

      136    Másodszor úgy véli, hogy a Bizottság hasonló eseteket különböző módon ítélt meg, és nem követte a saját, bírságokra vonatkozó
         gyakorlatát. Egyfelől a felperes hivatkozik más ügyekre, köztük például a „metionin”‑ügyre (C.37.519 „metionin”‑ügy; HL 2003. L 255.,
         1. o.), amelyekben a kiszabott bírság és az érintett piacon elért forgalom közötti összefüggés sokkal ésszerűbb. Másfelől
         a felperes úgy érvel, hogy a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírságnak az általa elért forgalomhoz viszonyított
         összege aránytalanabb, mint a megtámadott határozat egyéb címzettjeivel szemben, úgy mint a Bischof+Kleinnel, a Nordenia Internationallal
         és a Cofira‑Sac-kal szemben kiszabott bírság.

      137    A felperes hozzáteszi, hogy az első csoportba tartozó vállalkozásokra és a negyedik csoportba tartozó vállalkozásokra kivetett
         kezdeti összegek közötti arány körülbelül négy az egyhez. Álláspontja szerint a Trioplast Wittenheim bírságának végleges összegét
         csökkenteni kellett volna, hogy az első csoportba sorolt Bischof+Klein bírsága végleges összegének (körülbelül) egynegyedével
         egyezzen meg.

      138    Harmadszor azt állítja, hogy a Trioplast Wittenheim szerény gazdasági szereplő volt, amely a piacra nem gyakorolt jelentősebb
         befolyást, és semmilyen előnyre nem tett szert a versenyellenes magatartásban való részvétele által. E tekintetben a felperes
         emlékeztet arra, hogy a 7,3 millió euró összegű bírság, amelynek megfizetéséért egyetemlegesen felelős, huszonegyszer magasabb
         a Trioplast csoport által 1999‑ben, 2000‑ben és 2001‑ben az érintett termékek eladásából elért összesített nyereségnél. Továbbá
         a Bizottság a bírság összegének meghatározásakor nem vette figyelembe a Trioplast Wittenheim tényleges teljesítőképességét.
         A felperes szerint elkerülhető lett volna a társaság fizetésképtelenné válása, ha a Bizottság figyelembe vette volna annak
         bizonytalan helyzetét, és ha a megtámadott határozat elfogadásakor elismerte volna az előző tulajdonos, azaz az FLS Plast
         közvetlen pénzügyi felelősségét.

      139    Negyedszer arra hivatkozik, hogy a jelen esetben kiszabott bírságok összege jelentősen kisebb lett volna, ha az új bírságkiszabási
         iránymutatást alkalmazta volna a Bizottság.

      140    A Bizottság a jelen jogalap elutasítását kéri.

      –       A Törvényszék álláspontja
      141    Először is, és mivel az ötödik jogalapot az arányosság elvének tiszteletben tartására alapították, emlékeztetni kell az ítélkezési
         gyakorlatra, amely szerint a Bizottság mérlegelési joggal rendelkezik az egyes bírságösszegek megállapítása során, és nem
         köteles e célból valamely meghatározott matematikai formula alkalmazására (a Bíróság C‑283/98. P. sz., Mo och Domsjö kontra
         Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9855. o.] 47. pontja és a Törvényszék T‑303/02. sz.,
         Westfalen Gassen Nederland kontra Bizottság ügyben 2006. december 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4567. o.] 151. pontja).
         Egyébként az 1/2003 rendelet 23. cikke (3) bekezdésének értelmében a bírság összege a jogsértés súlya és időtartama alapján
         kerül megállapításra. Ráadásul ezen összeg olyan számtani műveletek sorozatának eredménye, amelyet a Bizottság a bírságkiszabási
         iránymutatással összhangban végzett el. Ezen összeget különösen a szóban forgó vállalkozás egyéni magatartásához kötődő számos
         tényezőre – nevezetesen a súlyosító vagy enyhítő körülmények fennállására – tekintettel kell megállapítani (lásd ebben az
         értelemben a Törvényszék T‑304/02. sz., Hoek Loos kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
         II‑1887. o.] 82. és 85. pontját).

      142    E jogi háttérből nem lehet arra következtetni, hogy a Bizottságnak az így kiszámított és a kartell résztvevőivel szemben kiszabott
         bírság teljes összege, valamint az érintett termék piacának forgalma között arányosságot kellene biztosítania a jogsértés
         egy adott éve tekintetében, amikor a szóban forgó jogsértés több mint húsz éven át tartott, és a bírság összege az érintett
         vállalkozások egyéni magatartásához kapcsolódó más tényezőktől is függ (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑410/03. sz.,
         Hoechst kontra Bizottság ügyben 2008. június 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑881. o.] 342. pontját).

      143    Mivel a felperes éves forgalma és a vele szemben kiszabott bírság összege közötti összefüggésről van szó, meg kell jegyezni
         egyfelől, hogy a Bizottság az 1996‑ban elért forgalmat vette alapul a felperes által elkövetett jogsértés súlyának meghatározásakor,
         másfelől pedig az így kiszámított 8,5 millió eurós kiindulási összeg alacsonyabb annál a 20 millió eurós kiindulási összegnél,
         amit a bírságkiszabási iránymutatás A pontjának harmadik francia bekezdése szerint ki lehetett volna szabni (lásd e tekintetben
         a Törvényszék T‑446/05. sz., Amann & Söhne és Cousin Filterie kontra Bizottság ügyben 2010. április 28‑án hozott ítéletének
         [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 180. pontját). Azon körülmény, amely szerint a Bizottságnak egy olyan év forgalmát kellett
         volna figyelembe vennie, amikor a felperes jelen volt az érintett piacon, önmagában nincs hatással erre az elemzésre.

      144    Mindenesetre az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének célja annak megakadályozása, hogy a bírság aránytalan legyen. Tekintve,
         hogy a jelen ügyben a végleges bírság összege nem haladja meg a teljes forgalom 10%‑át, az nem tekinthető aránytalannak sem
         azon okból, hogy a bírság teljes összege meghaladja a releváns piacon elért forgalmat, sem azon okból, hogy a Trioplast Wittenheimmel
         és a felperessel szemben kiszabott bírság meghaladja az érintett termékkel általuk külön‑külön elért éves forgalmat (lásd
         e tekintetben a fenti 135. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet 200. pontját). Ellentétben azzal, amit a felperes állít, a forgalom 10%‑os felső határa a vállalkozás
         kartellben betöltött szerepének figyelembevétele nélkül alkalmazandó.

      145    Másodszor az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértése tekintetében meg kell állapítani egyfelől, hogy a felperes által
         a Bizottság más, bírságkiszabással – és különösen a bírság teljes összege és az érintett piaci forgalom közti aránnyal – kapcsolatos
         határozataival végzett összehasonlításokból kitűnik, hogy e határozatok csak akkor relevánsak az egyenlő bánásmód elve tiszteletben
         tartása követelményének szempontjából, ha bizonyított, hogy az ezen más határozatok alapjául szolgáló tényállás az olyan körülmények
         tekintetében, mint a piacok, a termékek, az országok, a vállalkozások és az érintett időszakok, összehasonlítható a jelen
         ügy tényállásával (lásd e tekintetben a Törvényszék T‑59/02. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember
         27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3627. o.] 316. pontját).

      146    Márpedig a szóban forgó határozatokban a bírság teljes összegének és az érintett piacon elért forgalomnak a felperes általi
         egyszerű megemlítése nem elegendő annak megállapításához, hogy ugyanazok a körülmények állnak‑e fenn a jelen esetben. Vagyis
         a felperes nem bizonyította, hogy az érintett piacok, a termékek, az országok, a vállalkozások és időszakok összehasonlíthatók
         lennének a jelen ügyben szereplő körülményekkel.

      147    Másfelől a felperesnek a megtámadott határozat más címzettjeivel való összehasonlítása tekintetében emlékeztetni kell arra,
         hogy a Bizottság jelen ügyben alkalmazta a forgalom 10%‑os felső határára vonatkozó szabályt a Bischof+Klein, a Nordenia International
         és a Cofira‑Sac esetében. Ez a szabály mindemellett nem vezetett annak az összegnek a mérsékléséhez, amelynek megfizetéséért
         a felperes egyetemlegesen felelős, ami nagyrészt magyarázza azt, hogy a felperes aránytalanságot lát az egyes társaságokkal
         szemben kiszabott bírságok végső összege között. Márpedig az ítélkezési gyakorlat szerint ez a körülmény nem tekinthető hátrányos
         megkülönböztetésnek. Az 1/2003 rendelet által a bírságokra meghatározott felső határ közvetlen következménye az eltérő bánásmód,
         amelynek jogossága nem kérdőjelezhető meg, és amely nyilvánvalóan csak abban az esetben alkalmazandó, amikor a tervezett bírság
         összege meghaladja az érintett társaság forgalmának 10%‑át (a Törvényszék T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság
         ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1881. o.] 185. pontja).

      148    Harmadszor, abban a vonatkozásban, hogy a felperesnek nem származott előnye a kartellből, hangsúlyozni kell, hogy az a tény,
         hogy valamely vállalkozásnak nem származott előnye a jogsértésből, nem ellentétes a bírság kiszabásával, hiszen másként a
         bírság elveszítené elrettentő jellegét. Ezért a Bizottságnak a bírság megállapításánál nem kell bizonyítania, hogy a jogsértés
         az érintett vállalkozás számára jogellenes előnyt biztosított, és adott esetben a kérdéses jogsértésből származó előny hiányát
         sem kell figyelembe vennie (a Törvényszék T‑25/95. sz., T‑26/95. sz., T‑30/95–T‑32/95. sz., T‑34/95–T‑39/95. sz., T‑42/95–T‑46/95. sz.,
         T‑48/95. sz., T‑50/95–T‑65/95. sz., T‑68/95–T‑71/95. sz., T‑87/95. sz., T‑88/95. sz., T‑103/95. sz. és T‑104/95. sz., Cimenteries
         CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 4881. pontja).
         Ez az érv tehát hatástalan.

      149    Ami azt a kifogást illeti, hogy a Bizottság a közigazgatási eljárás során tévesen ítélte meg a Trioplast Wittenheim bizonytalan
         pénzügyi helyzetét, emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság a bírság összegének meghatározása
         során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel egy ilyen kötelezettség elismerése
         indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat (a Bíróság 96/82–102/82. sz.,
         104/82. sz., 105/82. sz., 108/82. sz. és 110/82. sz., IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
         1983. november 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1983., 3369. o.] 54. és 55. pontja).

      150    Egyébként – anélkül hogy szükséges lenne a Bizottságnak a bírságkiszabási irányelv 5. pontjának b) pontjára vonatkozó, de
         a felperes által fel nem hozott hivatkozását megvizsgálni, amely szerint valamely vállalkozás valós fizetőképességét figyelembe
         kell venni – meg kell azt jegyezni, hogy ezek az irányelvek semmilyen módon nem vonják kétségbe az említett ítélkezési gyakorlatot.
         Ez a fizetőképesség ugyanis csak „sajátos társadalmi környezetben” játszik szerepet, amely a bírság megfizetésének a következményeképp
         létrejöhet, különösen a munkanélküliség emelkedésével vagy a termelési láncban az érintett vállalkozáshoz képest feljebb vagy
         lejjebb álló szektorban a gazdasági helyzet romlásával (a Bíróság C‑308/04. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2006.
         június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑5977. o.] 105. és 106. pontja). Márpedig a jelen esetben egyetlen olyan elem
         sem merült fel a közigazgatási eljárás során, amely e háttér fennállását alátámasztaná.

      151    Ami a felperesnek az FLS Plast helyzetére vonatkozó hivatkozását illeti, meg kell állapítani, hogy annak ellenére, hogy a
         Törvényszék felhívta [a felperest] helyzetének a tárgyaláson történő tisztázására, az nem terjesztett elő olyan bizonyítékokat,
         amelyek alapján kapcsolatot lehetne megállapítani a Trioplast Wittenheim fizetésképtelensége és aközött, ahogyan a Bizottság
         az FLS Plastot kezelte.

      152    Negyedszer nincs helye a jelen ügyben kiszabott bírságösszeg és a felperes által javasolt, az új bírságkiszabási irányelv
         alapján meghatározható hipotetikus bírságösszeg közötti összehasonlításnak. A bírságkiszabási irányelv a jelen ügy releváns
         jogi keretét képezi, és az a tény, hogy a Bizottság később új bírságkiszabási irányelvet tett közzé, semmilyen következményt
         nem jelent a korábbi irányelvek időbeli alkalmazhatóságára nézve.

      153    A fentiek összességéből következik, hogy az ötödik jogalapot el kell utasítani.

       A gondos ügyintézés és a jogbiztonság elvének tiszteletben tartására vonatkozó hatodik jogalapról
      –       A felek érvei
      154    A felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság egyfelől megsértette az 1/2003 rendelet rendelkezéseit, és azokat az alapelveket,
         amelyek e rendelet 23. cikke (1) bekezdésének alapjául szolgálnak, másfelől megsértette a gondos ügyintézésnek az ítélkezési
         gyakorlatban és a Nizzában 2000. december 7‑én kihirdetett Európai Unió Alapjogi Chartájában (HL C 364., 1. o.) kifejtett
         elvét. A felperes szerint ezen elvekből következik, hogy az intézmények minden jogi hatás kiváltására alkalmas aktusának világosnak
         és pontosnak kell lennie, és azokat a címzettel olyan módon kell közölni, hogy az alkalmas legyen az aktus hatásainak és következményeinek
         biztosítására.

      155    E tekintetben a felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat nem határozza meg világosan azt az intézkedést, amely alapján
         ő felelős a Trioplast Wittenheim jogsértéséért, sem a bírság pontos összegét, amelyet végül meg kell fizetnie. A Bizottság
         nem határozta meg pontosan, hogy a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott 17,85 millió eurós bírság megfizetését milyen
         módon kell megosztani egyrészt a felperes, másrészt az FLS Plast és az FLSmidth között, tekintettel arra, hogy a teljes összeg,
         amelynek megfizetéséért az anyavállalatok egyetemlegesen felelősek, meghaladja a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott
         összeget. A megtámadott határozat ezért jogbizonytalanságot eredményez, ami jogvitát okozhat a különböző anyavállalatok között
         a nemzeti bíróságok vagy választottbíróság előtt, mivel még meg kell határozniuk az egyetemleges felelősségük egymás közötti
         megosztását.

      156    A felperes úgy véli, hogy figyelemmel arra a tényre, hogy azon bírságok összege, amelyekért az egymást követő anyavállalatok
         egyetemlegesen felelősek, meghaladja a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírságot, a Bizottság nem hivatkozhat azon
         diszkrecionális jogára, hogy attól a társaságtól követelje a bírság megfizetését, amely minden valószínűség szerint képes
         fizetni. E körülmények között emlékeztet arra, hogy minden egyes anyavállalat csak a jogsértés különböző részei tekintetében
         lehet egyetemlegesen felelős a Trioplast Wittenheimmel. A felperes szerint az egyetemleges felelősség a Bizottságnak csak
         arra ad lehetőséget, hogy a bírságnak csak egy, az érintett időszak szerint meghatározott részét követelje az FLS Plasttól
         és az FLSmidthtől vagy a Trioplast Wittenheimtől, illetve a felperestől vagy a Trioplast Wittenheimtől. A jelen esetben a
         Bizottság de facto egyetemleges felelősséget hozott létre egyfelől az FLS Plast és az FLSmidth, másfelől a felperes között, aminek azonban semmi
         jogi alapja nincsen.

      157    Másfelől a felperes megismétli az első jogalap első részében már hivatkozott érveit arra vonatkozóan, hogy a Bizottság nem
         vette figyelembe, hogy a Trioplast Wittenheim a Compagnie de Saint‑Gobain társasághoz tartozott, és hogy az anyavállalatokat
         terhelő összesített felelősség esetén a kapott összeg meghaladja a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírságot. Hangsúlyozza,
         hogy a Bizottságnak az általa javasolt számítási módszert kellett volna alkalmaznia.

      158    A Bizottság először is arra emlékeztet, hogy a megtámadott határozat szerint a Trioplast Wittenheim 17,85 millió eurót köteles
         megfizetni. Ebből az összegből az FLS Plast és az FLSmidth – egyetemleges felelősségük címén – összesen egy 15,30 millió eurós
         összeget és a felperes összesen egy 7,73 millió eurós összeget köteles megfizetni. A Bizottság szerint az említett négy társaság
         bármelyike által történő fizetés levonásra kerül a 17,85 millió eurós teljes összegből. A Bizottság úgy véli, diszkrecionális
         jogkörrel rendelkezik a tekintetben, hogy attól a vállalkozástól követelje a fizetést, amelyik a legalkalmasabb a kötelezettség
         teljesítésére. Miután egy vagy több egyetemlegesen felelős vállalkozás fizetett, az ő feladatuk annak meghatározása, hogy
         a befizetés mekkora arányban terheli az egyes címzetteket, és milyen arányúnak kell lennie az egymás közötti esetleges kompenzációnak.

      159    A Bizottság pontosítja, hogy nem állítja, hogy egyetemleges felelősség állna fenn egyfelől az FLS Plast és az FLSmidth, másfelől
         a felperes között. A felperes csak a jogsértés időtartamának azon része tekintetében egyetemlegesen felelős a Trioplast Wittenheimmel,
         amely rész őt érinti. Ráadásul a Bizottság úgy véli, hogy nem volt szükséges meghatároznia, hogy a fizetési kötelezettséget
         végül miként kell megosztani a felperes és a Trioplast Wittenheim vagy az FLS Plast és az FLSmidth és a Trioplast Wittenheim
         között.

      160    Ezt követően a Bizottság – hivatkozva arra, amit az első jogalap első része keretében kifejtett – elvetette azokat az érveket,
         amelyek a felelősség azon időszakára vonatkoztak, amely alatt a Trioplast Wittenheim a Compagnie de Saint‑Gobain tulajdonában
         volt, valamint amelyek a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírság összegének túllépésére vonatkoztak.

      –       A Törvényszék álláspontja
      161    Emlékeztetni kell arra, hogy a jogbiztonság elve az Európai Unió jogának alapelvét képezi, amely megköveteli többek között,
         hogy minden európai uniós intézményi aktus, különösen amikor szankciót szab ki, vagy enged kiszabni, egyértelmű és pontos
         legyen annak érdekében, hogy az érintett személyek egyértelműen megismerhessék az abból eredő jogaikat és kötelezettségeket,
         és ennek megfelelően megtehessék intézkedéseiket (lásd e tekintetben a Bíróság C‑266/06. P. sz., Evonik Degussa kontra Bizottság
         és Tanács ügyben 2008. május 22‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 43. pontját, és a Törvényszék T‑279/02. sz.,
         Degussa kontra Bizottság ügyben 2006. április 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑897. o.] 66. pontját).

      162    A felperes kifogásai alapvetően azon alapulnak, hogy bár a bírságok összege, amelyekért egyfelől a felperes, és másfelől az
         FLS Plast és az FLSmidth egyetemlegesen felelősek, meghaladja a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírság összegét,
         a megtámadott határozat nem határozza meg pontosan azt az összeget, amelyet végül meg kell fizetnie, és a Bizottság de facto egyetemleges felelősséget hozott létre egyfelől a felperes, másfelől az FLS Plast és az FLSmidth között.

      163    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ha egy anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi
         vagy képezte, amely részt vett egy kartellben, a Bizottság a versenyjogi szabályok értelmében egyetemlegesen felelősségre
         vonhatja mindkettőt e jogsértés miatt (lásd e tekintetben a Bíróság C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság
         ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8237] 58. és 59. pontját).

      164    A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a Trioplast Wittenheim ugyanazon gazdasági egység részét képezte az FLS Plasttal
         és az FLSmidthszel az 1990. december 31. és 1999. január 19. közötti időszakban, majd ezt követően a felperessel az 1999.
         január 21. és 2002. június 26. közötti időszakban. Tehát semmi sem akadályozza, hogy a Bizottság mind az FLS Plastot és az
         FLSmidthet, mind a felperest egyetemlegesen felelőssé tegye a leányvállalatukkal, a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott
         bírság megfizetéséért. A Bizottság tehát 17,85 millió euró összegű bírság megfizetésére kötelezte a Trioplast Wittenheimet,
         és az említett bírság megfizetéséért egyetemlegesen felelősnek tekinti egyfelől az FLS Plastot és az FLSmidthet 15,30 millió
         euró erejéig, másfelől a felperest 7,73 millió euró erejéig.

      165    Egyébként, amint a Bizottság arra hivatkozik, a megtámadott határozat 2. cikke első bekezdésének f) pontja teljes szabadságot
         biztosít neki a tekintetben, hogy a bírságot fizetőképessége függvényében egyik vagy másik érintett jogi személytől hajtsa
         be. Vagyis a Bizottság úgy is dönthet, hogy a bírság egészét vagy egy részét a leányvállalattól, vagy a leányvállalatot egymás
         után irányító anyavállalatok egyikétől vagy együttesétől hajtja be, mindaddig, amíg a bírság teljes összege kielégítésre nem
         kerül. Amennyiben a Bizottság úgy dönt, hogy a bírság teljes összegét az anyavállalatoktól hajtja be, ez adott esetben azt
         jelentheti, hogy a felperestől behajtja a teljes összeget, amelyért egyetemlegesen felelős, azaz 7,73 millió eurót, és a bírságból
         fennmaradó összeget pedig az FLS Plasttól és az FLSmidthtől hajtja be, amely összeg szükségszerűen alacsonyabb lesz a 15,30 millió
         eurónál, amelynek tekintetében e vállalkozás egyetemleges felelőssége rögzítésre került. Ezzel szemben a Bizottság dönthet
         úgy is, hogy az FLS Plasttól és az FLSmidthtől hajtja be a teljes összeget, amelynek megfizetése tekintetében egyetemleges
         felelősségük megállapításra került. Ebben az esetben a felperestől csak alacsonyabb összeget hajthat be annál az összegnél,
         amelynek megfizetéséért az egyetemleges felelőssége megállapításra került.

      166    Ebből következik tehát, hogy anélkül, hogy a bírság elrettentő jellegét bármilyen módon igazolnia kellene, a Bizottságnak
         a megtámadott határozat 2. cikke első bekezdése f) pontjának végrehajtása tekintetében meglévő választási szabadsága a felperestől
         ténylegesen behajtott összeget az FLS Plasttól és az FLSmidthtől behajtott összegektől teszi függővé, és fordítva.

      167    Márpedig fontos emlékeztetni arra, hogy egyfelől a felperes, és másfelől az FLS Plast és az FLSmidth együtt soha nem alkottak
         közös gazdasági egységet. Ezek az anyavállalatok a Trioplast Wittenheimmel együtt, egymást követően alkottak két különálló
         gazdasági egységet, mindegyikük önállóan felelve a kartellben való részvételért a különböző időszakok alatt és különböző feltételek
         mellett. Mivel ezen okból semmiféle egyetemleges felelősség nem állapítható meg az egymást követő anyavállalatok tekintetében,
         a megtámadott határozat nem teheti lehetővé a Bizottság számára, hogy a felperestől ténylegesen behajtott összeget a többi
         anyavállalattól behajtott összegtől tegye függővé, és fordítva.

      168    E pontot illetően igaz az, hogy a megtámadott határozat valamennyi anyavállalat tekintetében személyes felelősséget állapít
         meg a vizsgált jogsértés elkövetésében, mivel – amint az a (782), (783), (785)–(812), (836)–(841) és (862)–(865) preambulumbekezdésből
         kitűnik – figyelembe veszi azt az időszakot, amely során a Trioplast Wittenheimet irányították, az őket érintő súlyosító és
         enyhítő körülmények hiányát, továbbá a vizsgálat során a Bizottsággal való együttműködésüket. Mindazonáltal az ilyen módon
         megállapított összeg azt a maximális összeget jelenti, amelynek erejéig az egymást követő anyavállalatoknak a Trioplast Wittenheimmel
         külön‑külön is fennálló egyetemleges felelősségét a Bizottság megállapította.

      169    Márpedig, mivel egyfelől a felperes, másfelől az FLS Plast és az FLSmidth együtt soha nem alkottak gazdasági egységet, a büntetések
         és joghátrányok egyéniesítésének elve megköveteli, hogy a felperes által ténylegesen teljesített összeg ne haladja meg az
         egyetemleges felelőssége részarányát. Ez a részarány megfelel annak a részösszegnek, amelyet a Bizottság a felperessel szemben
         azon teljes összeg arányában meghatározott, amelynek erejéig az egymást követő anyavállalatok egyetemlegesen felelősek a Trioplast
         Wittenheimmel szemben kiszabott bírság megfizetéséért. E tekintetben fontos emlékeztetni arra, hogy a büntetések és joghátrányok
         egyéniesítésének elve – amely szerint valamely gazdasági egység csak a neki személyesen felróható tények alapján részesíthető
         joghátrányban – alkalmazandó minden olyan eljárásban, amelynek során a versenyjog alapján joghátrányt szabnak ki (lásd e tekintetben
         a Törvényszék T‑62/02. sz., Union Pigments kontra Bizottság ügyben 2005. november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5057. o.]
         119. pontját).

      170    Mivel a megtámadott határozat 2. cikke első bekezdésének f) pontja nem határozta meg a felperesre eső részarányt, és teljes
         szabadságot biztosított a Bizottságnak az egymással gazdasági egységet soha nem alkotó, egymást követő anyavállalatokat egyenként
         terhelő egyetemleges felelősség érvényesítése tekintetében, ez a rendelkezés összeegyeztethetetlen a Bizottságra a jogbiztonság
         elve alapján háruló azon kötelezettséggel, hogy a felperessel egyértelműen közölje a bírság pontos összegét, amelyet fizetnie
         kell azon időtartamra tekintettel, amelynek vonatkozásában a Trioplast Wittenheimmel egyetemlegesen felelős az elkövetett
         jogsértésért. Így a megtámadott határozat sérti mind a jogbiztonság elvét, mind a büntetések és joghátrányok egyéniesítésének
         elvét.

      171    Figyelemmel a fentiek összességére, a hatodik jogalapnak helyt kell adni. Következésképpen – anélkül, hogy szükséges lenne
         a jelen jogalapot a gondos ügyintézés elve szempontjából is megvizsgálni – a megtámadott határozat 2. cikke első bekezdésének
         f) pontját a felperest illetően meg kell semmisíteni.

      2.     A bírság összegének csökkentésére irányuló másodlagos kérelemről
      172    Amennyiben a felperes által felhozott jogalapokat a bírság összegének csökkentésére irányuló fő kérelem alátámasztásaként
         értékeljük, a fenti 94–98. pontból következik, hogy a megtámadott határozat nyilvánvaló értékelési hibát tartalmaz annyiban,
         amennyiben a Bizottság a felperest illetően az 1996. évet tekintette referenciaévnek a jogsértés súlyának megállapítása tekintetében.
         A Törvényszéknek tehát az 1/2003 rendelet 31. cikke szerinti korlátlan felülvizsgálati jogköre alapján új kiindulási összeget
         kell meghatároznia azon összeg kiszámítása érdekében, amelynek erejéig a felperes egyetemlegesen felelős a leányvállalatával
         szemben kiszabott bírság megfizetéséért. Tekintettel a fenti megfontolásokra, a Törvényszék úgy véli, hogy az ügy körülményeit
         akkor értékeli megfelelően – úgy, ahogyan az az ügy irataiból következik –, ha a felperesre irányadó kiindulási összeget 3 millió
         euróban határozza meg.

      173    Következésképpen, figyelemmel egyfelől a felperes kartellben való részvételének időtartama miatti emelésre, másfelől az engedékenységi
         közlemény alapján nyújtott csökkentésre, a Törvényszék 2,73 millió euróban állapítja meg a felperes által fizetendő összeget.
         A fenti 171. pontból levont következtetésre figyelemmel – miszerint a hatodik jogalapnak helyt kell adni – ez az összeg jelenti
         azt az alapot, amelyre tekintettel az egymást követő anyavállalatokat a Trioplast Wittenheimmel szemben kiszabott bírság megfizetéséért
         terhelő egyetemleges felelősségből a felperesre eső részarányt meg kell határozni.

      174    Mivel a felperesre eső részarány számításához a fenti 169. pontban meghatározott többi elengedhetetlen tényező – így különösen
         a Trioplast Wittenheim többi anyavállalata által fizetendő összeg – nem végleges, és nem állapítható meg a jelen eljárás keretében,
         a Bizottságra hárul az a kötelezettség, hogy az EUMSZ 266. cikknek megfelelően a jelen ítélet végrehajtásához szükséges intézkedéseket
         az e tekintetben nélkülözhetetlen végleges tényezőkre figyelemmel meghozza, azaz meghatározza a felperes részarányát.

       A költségekről
      175    Az eljárási szabályzat 87. cikkének 3. §‑a alapján részleges pernyertesség esetén vagy különleges indokból a Törvényszék elrendelheti
         a költségeknek a felek közötti megosztását.

      176    A Törvényszék, mivel a jelen ügyben a felperes által előterjesztett keresetnek részben helyt adott, úgy ítéli meg, hogy a
         felperesnek kell viselnie a saját költségeinek felét és a Bizottság költségeinek felét, miközben az utóbbi viseli saját költségeinek
         felét, valamint a felperes költségeinek felét.

      A fenti indokok alapján
      A TÖRVÉNYSZÉK (hatodik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Törvényszék megsemmisíti az EK 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.354 „ipari zsákok”‑ügy) 2005. november
            30‑án hozott C (2005) 4634 határozat 2. cikke első bekezdésének f) pontját a Trioplast Industrier AB‑ra vonatkozó részében.
      2)      A Törvényszék a Trioplast Industriernek betudható azon összeget, amelynek alapján a Trioplast Wittenheim SA‑val szemben kiszabott
            pénzbírság megfizetéséért az egymást követő anyavállalatokkal fennálló egyetemleges felelősségének részarányát meg kell határozni,
            2,73 millió euróban rögzíti.
      3)      A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      4)      A Trioplast Industrier viseli saját költségeinek felét, valamint a Bizottság költségeinek felét.
      5)      A Bizottság viseli saját költségeinek felét, valamint a Trioplast Industrier költségeinek felét.

               Meij

               Vadapalas

               Truchot

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. szeptember 13‑i nyilvános ülésen.
      Aláírások

      Tartalomjegyzék

      A jogvita előzményei
      A közigazgatási eljárás
      A megtámadott határozat
      Az eljárás és a felek kérelmei
      A jogkérdésről
      1.  A megtámadott határozat részleges megsemmisítésére vonatkozó kérelmekről
      A jogsértés időtartamának és a bírság összegének megállapításával kapcsolatos értékelési hibára vonatkozó első jogalapról
      Az első jogalapnak a jogsértés időtartama meghatározásának jogszerűségére vonatkozó harmadik része
      –  A felek érvei
      –  A Törvényszék álláspontja
      Az első jogalapnak a bírságszámítási módszer jogszerűségére vonatkozó első részéről
      –  A felek érvei
      –  A Törvényszék álláspontja
      Az első jogalapnak a jogsértés súlya bírságkiszámítás során történt meghatározásának jogszerűségére vonatkozó második részről
      –  A felek érvei
      –  A Törvényszék álláspontja
      Az enyhítő körülmények Bizottság általi figyelmen kívül hagyásának megalapozottságára vonatkozó második jogalapról
      A felek érvei
      –  A Törvényszék álláspontja
      Az engedékenységi kérelemre vonatkozó negyedik jogalapról
      –  A felek érvei
      –  A Törvényszék álláspontja
      Az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartására vonatkozó ötödik jogalapról
      –  A felek érvei
      –  A Törvényszék álláspontja
      A gondos ügyintézés és a jogbiztonság elvének tiszteletben tartására vonatkozó hatodik jogalapról
      –  A felek érvei
      –  A Törvényszék álláspontja
      2.  A bírság összegének csökkentésére irányuló másodlagos kérelemről
      A költségekről

      * Az eljárás nyelve: svéd.