title: A Bíróság (második tanács) 2009. január 15-i ítélete.#K-1 sp. z o.o. kontra Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Naczelny Sąd Administracyjny - Lengyelország.#HÉA - Az adóalany adóbevallásában felmerült szabálytalanságok - Kiegészítő adó.#C-502/07. sz. ügy.

text:
      C‑502/07. sz. ügy
      K‑1 sp. z o.o.
      kontra
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy
      (a Naczelny Sąd Administracyjny [Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „HÉA – Az adóalany adóbevallásában felmerült szabálytalanságok – Kiegészítő adó”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Az adóalanyokkal szemben
            alkalmazható olyan közigazgatási szankciót előíró szabályozás, mint amilyen a lengyel jogszabályok szerinti „kiegészítő adóteher”
      (67/227 tanácsi irányelv, 2. cikk, első és második bekezdés, valamint 77/388 tanácsi irányelv, 2. cikk és 10. cikk, (1) bekezdés,
            a) pont, és (2) bekezdés)
      2.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – 77/388 irányelv – Eltérő
            nemzeti intézkedések
      (77/388 tanácsi irányelv, 27. cikk, (1) bekezdés)
      3.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Más forgalmiadó-jellegű
            nemzeti adók kivetésének tilalma
      (77/388 tanácsi irányelv, 33. cikk)
      1.        A hozzáadottérték‑adó közös rendszere, ahogy azt a tagállamok forgalmi adókra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         szóló 67/227 első irányelv 2. cikkének első és második bekezdése, valamint a 2004/66 irányelvvel módosított, a tagállamok
         forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 2. cikke és 10. cikke (1) bekezdésének
         a) pontja, valamint 10. cikkének (2) bekezdése meghatározza, nem zárja ki, hogy a tagállamok jogszabályaikban előírjanak olyan,
         a hozzáadottértékadó‑alanyokkal szemben alkalmazható közigazgatási szankciót, mint amilyen a lengyel jogszabályok szerinti
         „kiegészítő adóteher”, amely akkor fizetendő, amennyiben megállapítást nyer, hogy az adóalany a benyújtott adóbevallásban
         visszatérítendő hozzáadottértékadó‑különbözetként vagy visszatérítendő előzetesen felszámított adóként az őt megillető összegnél
         magasabb összeget jelölt meg.

      Az ilyen „kiegészítő adóteher” ugyanis nem rendelkezik a hozzáadottérték‑adó lényeges jellemzőivel, mivel az azt kiváltó adóköteles
         esemény nem szokványos ügylet, hanem bevallási tévedés, és a kiegészítő adóteher összegét nem az adóalany által meghatározott
         árral arányosan állapítják meg. Valójában nem adóról, hanem közigazgatási szankcióról van szó, amelyet akkor vetnek ki, ha
         megállapítják, hogy az adóalany visszatérítendő hozzáadottértékadó‑különbözetként vagy visszatérítendő előzetesen felszámított
         adóként az őt megilletőnél magasabb összeget vallott be.

      Márpedig a közös hozzáadottértékadó‑rendszer elve nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy a fizetendő adó bevallása
         során elkövetett szabálytalanságokat szankcionáló intézkedéseket vezessenek be. Épp ellenkezőleg, a hatodik irányelv 22. cikkének
         (8) bekezdése kimondja, hogy a tagállamok további, az adó helyes beszedése érdekében szükségesnek tartott kötelezettségeket
         is előírhatnak.

      (vö. 18–21. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A hozzáadottérték‑adóra vonatkozó rendelkezések, amelyek olyan közigazgatási szankciót írnak elő, amelyet akkor alkalmazhatnak
         az adóalanyokkal szemben, ha megállapítják, hogy az adóalany visszatérítendő hozzáadottértékadó‑különbözetként vagy visszatérítendő
         előzetesen felszámított adóként az őt megillető összegnél magasabb összeget vallott be, nem minősülnek a tagállamok forgalmi
         adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerinti egyes
         adócsalások és ‑kikerülések megelőzését célzó „eltérő különös intézkedéseknek”.

      Az ilyen közigazgatási szankció nem tartozik az említett 27. cikk (1) bekezdésének hatálya alá, mivel az a hatodik irányelv
         22. cikkének (8) bekezdése szerinti intézkedésnek minősül, amelynek értelmében a tagállamok további kötelezettségeket is előírhatnak,
         amelyeket szükségesnek tartanak az adó helyes megállapítása és beszedése, továbbá az adókijátszás elkerülése érdekében.

      (vö. 23–25. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, módosított 77/388 hatodik irányelv 33. cikke
         nem akadályozza meg az olyan rendelkezések hatályban tartását, mint amilyenek a termékeket és a szolgáltatásokat terhelő adóról
         szóló lengyel törvényben szerepelnek, amelyek olyan közigazgatási szankciót írnak elő, amelyet akkor alkalmazhatnak az adóalanyokkal
         szemben, ha megállapítják, hogy az adóalany visszatérítendő hozzáadottértékadó‑különbözetként vagy visszatérítendő előzetesen
         felszámított adóként az őt megillető összegnél magasabb összeget vallott be, mivel e rendelkezések nem vezetnek be adót vagy
         illetéket.

      (vö. 28., 29. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. január 15.(*)

      „HÉA – Az adóalany adóbevallásában felmerült szabálytalanságok – Kiegészítő adó”
      A C‑502/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Naczelny Sąd Administracyjny
         (Lengyelország) a Bírósághoz 2007. november 16‑án érkezett, 2007. október 31‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a K‑1 sp. z o.o.
      és
      a Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑C. Bonichot (előadó), K. Schiemann, J. Makarczyk és C. Toader bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: K. Sztanc‑Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. november 20‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a K‑1 sp. z o.o. képviseletében M. Łukasik és M. Złotopolska‑Nowak radcy prawni,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz, M. Jarosz és A. Rutkowska, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében S. Spyropoulos, I. Bakopoulos és M. Tassopoulou, meghatalmazotti minőségben,
      –        a ciprusi kormány képviseletében I. Neofytou és E. Symeonidou, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében L. Seeboruth és C. Gibbs, meghatalmazotti minőségben, segítője: R. Hill barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Triantafyllou és K. Herrmann, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főntanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adókra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 1967.
         április 11‑i 67/227/EGK első tanácsi irányelv (HL 71., 1301. o., magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 3. o., a
         továbbiakban: első HÉA‑irányelv) 2. cikke első és második bekezdésének, valamint a 2004. április 26‑i 2004/66/EK tanácsi irányelvvel
         (HL L 168., 35. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
         egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o., magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik HÉA‑irányelv) több cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a K‑1 sp. z o.o. (a továbbiakban: K‑1) és a Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy (a bydgoszczi adóhatóság igazgatója)
         közötti, az adóalanyra – a benyújtott adóbevallásában visszatérítendő hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: HÉA) különbözet
         vagy visszatérítendő előzetesen felszámított adó címén az őt megillető összegnél magasabb összeg megjelölése miatt – kivetett
         „kiegészítő adóteher” tárgyában indult peres eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az első HÉA‑irányelv 2. cikke első és második bekezdésének értelmében:

      „A közös [HÉA]‑rendszer alapelve magában foglalja egy általános fogyasztási adónak az árukra és szolgáltatásokra történő alkalmazását,
         amely adó az áruk és a szolgáltatások árával pontosan arányban van, függetlenül azon ügyletek számától, amelyek a termelési
         és a forgalmazási folyamat során az adó felszámítási szakaszát megelőzően játszódnak le.

      A [HÉÁ]‑t minden ügylet esetében az áruk vagy szolgáltatások ára alapján, az adott árukra vagy szolgáltatásokra érvényes adómérték
         szerint kell kiszámítani, és a különböző költségelemek által közvetlenül viselt []‑összeg levonását követően kell felszámítani.”

      4        A hatodik HÉA‑irányelv 2. cikke előírja:

      „A [HÉA] alá tartozik:
      1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
      2.      a termékimport.”
      5        Ugyanezen irányelv 10. cikke (1) bekezdésének a) pontja az „adóköteles eseményt” a következőképpen határozza meg: „olyan esemény,
         amely által az adó felszámítási kötelezettségének törvényes feltételei megvalósulnak”. E 10. cikknek a (2) bekezdése pedig
         így rendelkezik:

      „Az adóköteles esemény és az adó felszámíthatósága azon időpontban keletkezik, amikor a termék értékesítése vagy a szolgáltatás
         nyújtása megtörténik. Az 5. cikk (4) bekezdésének b) pontjában meghatározottakon kívüli termékértékesítés és olyan szolgáltatásnyújtás,
         amelyeknél folyamatos elszámolásokra és részletfizetésekre kerül sor, mindig azon időszak lejártakor minősül megtörténtnek,
         amelyre ezen elszámolások vagy részletfizetések vonatkoznak. […]”

      6        A hatodik HÉA‑irányelv 22. cikkének (8) bekezdése előírja:

      „A 17. cikk (4) bekezdése szerint meghozandó rendelkezések sérelme nélkül, a tagállamok további kötelezettségeket is előírhatnak,
         amelyeket szükségesnek tartanak az adó helyes megállapítása és beszedése, továbbá az adókijátszás elkerülése érdekében.”

      7        A hatodik HÉA‑irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „A Tanács, a Bizottság javaslatára egyhangúlag eljárva, bármelyik tagállamot felhatalmazhatja arra, hogy ezen irányelv rendelkezéseitől
         eltérő különös intézkedéseket vezessen be az adókivetés egyszerűsítésére vagy az adókijátszások és adókikerülések egyes fajtáinak
         megakadályozására. Az adókivetés egyszerűsítésére szolgáló intézkedések a végső fogyasztás stádiumában begyűjtött tagállami
         adóbevétel teljes összegét csak jelentéktelen mértékben befolyásolhatják.”

      8        A hatodik HÉA‑irányelv 33. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „Az egyéb közösségi rendelkezések, különösen a jövedéki termékek birtoklására, szállítására és ellenőrzésére vonatkozó általános,
         hatályban lévő közösségi rendelkezések sérelme nélkül, ezen irányelv nem akadályozza a tagállamokat biztosítási szerződésekre
         vonatkozó adók, a fogadásokra és szerencsejátékokra vonatkozó adók, a jövedéki adók, a bélyegilletékek és még általánosabban
         az olyan adók, illetékek vagy terhek fenntartásában vagy bevezetésében, amelyeket nem lehet forgalmi adóként jellemezni, feltéve
         ugyanakkor, hogy ezen adók, illetékek vagy terhek a tagállamok közötti kereskedelemben nem vezetnek alaki követelményekhez
         a határátlépéssel összefüggésben.”

       A nemzeti szabályozás
      9        A termékeket és a szolgáltatásokat terhelő adóról szóló, 2004. március 11‑i törvény (ustawa o podatku od towarów i usług,
         a továbbiakban: HÉA‑törvény) 109. cikkének (5) és (6) bekezdése értelmében:

      „(5)      Amennyiben megállapítást nyer, hogy az adóalany a benyújtott adóbevallásban visszatérítendő adókülönbözetként vagy visszatérítendő
         előzetesen felszámított adóként az őt megillető összegnél magasabb összeget jelölt meg, az adóhivatal vezetője vagy a pénzügyi
         ellenőrzési hatóság megállapítja a visszatérítendő helyes összeget, és a túllépés 30%‑át kitevő kiegészítő adókötelezettséget
         állapít meg.

      (6)      Az (5) bekezdés megfelelően alkalmazandó a 87. cikk (1) bekezdése szerinti adókülönbözetre is.”
      10      Ugyanezen törvény 87. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy:

      „Amennyiben a 86. cikk (2) bekezdése szerinti előzetesen felszámított adó összege valamely adott bevallási időszakban meghaladja
         a fizetendő adó összegét, az adóalany a különbözetet levonhatja az elkövetkező bevallási időszakban fizetendő adóból, vagy
         kérheti a különbözet bankszámlára való utalását.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      11      A Pierwszy Urząd Skarbowy w Toruniu (a toruńi elsőfokú adóhivatal) vezetője 2005. augusztus 17‑i határozatában a K‑1 tekintetében
         a 2005 májusában fizetett adóhoz viszonyítva az előzetesen felszámítottként bevallott HÉA összegének többletét állapította
         meg, és e hónap vonatkozásában kiegészítő adókötelezettséget rótt ki. Az adóhatóság kifogást emelt egy 2005. április 29‑i
         hozzáadottérték‑adót tartalmazó számlán felszámított adó levonása ellen, amely egy toruńi beépített telek vételének bizonylatául
         szolgált. Mivel e telek használt dolognak minősül, az értékesítése hozzáadottértékadó‑mentes volt, így a rá vonatkozó számla
         nem indokolta fizetendő adó levonását vagy adókülönbözet, illetve előzetesen felszámított adó visszatérítését. A túl magasan
         megállapított előzetesen felszámított adó miatt a társaságra a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) és (6) bekezdése értelmében kiegészítő
         adókötelezettséget róttak ki.

      12      A K‑1 kifogást emelt e határozat ellen a Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy előtt. Kifogásában úgy érvelt, hogy a megtámadott
         határozatban megállapított kiegészítő adókötelezettség ellentétes a hatodik HÉA‑irányelv 27. cikkével. A Dyrektor Izby Skarbowej
         w Bydgoszczy 2005. november 9‑i határozatában a társaság érvelését elutasítva helybenhagyta az elsőfokú adóhivatal határozatát.

      13      A K‑1 a Wojewódzki Sąd Administracyjny w Bydgoszczy (a bydgoszczi vajdasági közigazgatási bíróság) előtt keresetet indított
         e határozat ellen. A közigazgatási bíróság 2006. május 31‑i ítéletével elutasította a társaság panaszát, és megállapította,
         hogy a hatodik HÉA‑irányelv 33. cikkének (1) bekezdése nem zárja ki a HÉA‑törvényben meghatározott elvekre alapított kiegészítő
         adókötelezettség alkalmazását. A közigazgatási bíróság kimondta, hogy ezen adókötelezettség nem rendelkezett a HÉA lényeges
         jellemzőivel, és a tagállamok közti kereskedelemben nem vezet alaki követelményekhez a határátlépéssel összefüggésben. A Wojewódzki
         Sąd Administracyjny w Bydgoszczy azt az érvelést is elutasította, hogy a kiegészítő adókötelezettség a hatodik HÉA‑irányelv
         szerinti különös intézkedésnek minősül. Ezen okból úgy ítélte meg, hogy a jelen esetben nem volt szükség a hatodik irányelv
         27. cikke szerinti eljárás lefolytatására.

      14      A társaság keresetet nyújtott be ezen ítélet hatályon kívül helyezése iránt. E keresetét a társaság azzal indokolta, hogy
         a kiegészítő adókötelezettségnek a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) bekezdése szerinti kötelező alkalmazása összeegyeztethetetlen
         a közösségi joggal, különösen pedig a hatodik HÉA‑irányelvben megállapított szabályokkal.

      15      E körülmények között a Naczelny Sąd Administracyjny az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Vajon a hatodik [HÉA‑]irányelv 2. cikkével és 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjával, valamint 10. cikkének (2) bekezdésével
         összefüggésben értelmezett első [HÉA‑]irányelv [2. cikkének első és második bekezdése] kizárja‑e azt a lehetőséget, hogy a
         tagállamok a [HÉA‑törvény] 109. cikkének (5) és (6) bekezdése szerinti kiegészítő adó megfizetésére kötelezzék a HÉA‑alanyokat,
         amennyiben megállapítják, hogy a ‑alany a benyújtott adóbevallásban visszatérítendő adókülönbözet vagy visszatérítendő előzetesen
         felszámított adó címén az őt megillető összegnél magasabb összeget jelölt meg?

      2)      Vajon a hatodik [HÉA‑]irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerinti »különös intézkedések« révén, azok jellegére és céljára
         tekintettel, sújthatók‑e adóhatósági határozattal megállapított kiegészítő adókötelezettséggel a HÉA‑alanyok, ha megállapítják,
         hogy az adóalany visszatérítendő adókülönbözet vagy visszatérítendő előzetesen felszámított adó címén túl magas összeget jelölt
         meg?

      3)      Vajon a hatodik [HÉA‑]irányelv 33. cikke szerinti jogosultság magában foglalja‑e azt a jogot, hogy a [HÉA‑törvény] 109. cikkének
         (5) és (6) bekezdése értelmében kiegészítő adóterhet vezessenek be?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      16      A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy a közös HÉA‑rendszer, ahogy azt az
         első HÉA‑irányelv 2. cikkének első és második bekezdése, valamint a hatodik HÉA‑irányelv 2. cikke és 10. cikke (1) bekezdésének
         a) pontja, valamint 10. cikkének (2) bekezdése meghatározza, lehetővé teszi‑e azt a tagállam számára, hogy a HÉA‑alanyokat
         olyan „kiegészítő adó” megfizetésére kötelezzék, mint amelyet a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) és (6) bekezdése ír elő.

      17      A Bíróság már felidézte, hogy melyek a HÉA alapvető jellemzői. Négy ilyen jellemző létezik: az adó általános alkalmazása az
         olyan ügyletekre, amelyek tárgyát termékek vagy szolgáltatások képezik; összegének az adóalany által az értékesített termékek,
         illetve nyújtott szolgáltatások ellenében kapott árral arányos megállapítása; az adó kivetése a termelés és a forgalmazás
         minden egyes szakaszában, ideértve a kiskereskedelmet is, függetlenül az előzetes ügyletek számától; a folyamat korábbi szakaszaiban
         megfizetett összegek levonása az adóalany által fizetendő adóból oly módon, hogy az adott szakaszban az adó kizárólag az akkor
         hozzáadott értéket érintse, és az adó végül a fogyasztót terhelje (lásd a C‑475/03. sz. Banca popolare di Cremona ügyben 2006.
         október 3‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9373. o.] 28. pontját).

      18      Az olyan „kiegészítő adóteher”, mint amelyet az alapeljárásban szereplő nemzeti szabályozás ír elő, nem felel meg e jellemzőknek.
         E tekintetben elegendő megállapítani, hogy a kiegészítő adóterhet kiváltó adóköteles esemény nem szokványos ügylet, hanem
         bevallási tévedés, és – egyébiránt – a kiegészítő adóteher összegét nem az adóalany által meghatározott árral arányosan állapították
         meg.

      19      Valójában nem adóról, hanem közigazgatási szankcióról van szó, amelyet akkor vetnek ki, ha megállapítják, hogy az adóalany
         visszatérítendő adókülönbözetként vagy visszatérítendő előzetesen felszámított adóként az őt megilletőnél magasabb összeget
         vallott be.

      20      A közös HÉA‑rendszer elve nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy a fizetendő HÉA‑összeg bevallása során elkövetett
         szabálytalanságokat szankcionáló intézkedéseket vezessenek be. Épp ellenkezőleg, a hatodik HÉA‑irányelv 22. cikkének (8) bekezdése
         kimondja, hogy a tagállamok további, az adó helyes beszedése érdekében szükségesnek tartott kötelezettségeket is előírhatnak.

      21      Ilyen körülmények között az első kérdésre azt kell válaszolni, hogy a hozzáadottérték‑adó közös rendszere, ahogy azt az első
         HÉA‑irányelv 2. cikkének első és második bekezdése, valamint a hatodik HÉA‑irányelv 2. cikke és 10. cikke (1) bekezdésének
         a) pontja, valamint 10. cikkének (2) bekezdése meghatározza, nem zárja ki, hogy a tagállamok jogszabályaikban előírjanak olyan,
         a HÉA‑alanyokkal szemben alkalmazható közigazgatási szankciót, mint amilyen a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) és (6) bekezdése
         szerinti „kiegészítő adóteher”.

       A második kérdésről
      22      A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében az kívánja megtudni, hogy a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) és
         (6) bekezdésében foglalt rendelkezések tekinthetők‑e a hatodik HÉA‑irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerinti egyes adócsalások
         és ‑kikerülések megelőzését célzó „eltérő különös intézkedéseknek”.

      23      E tekintetben elég megjegyezni, hogy az a közigazgatási szankció, amelyet akkor alkalmaznak, ha megállapítják, hogy az adóalany
         a visszatérítendő adókülönbözetként vagy visszatérítendő előzetesen felszámított adóként az őt megillető összegnél magasabb
         összeget vallott be, ahogy azt a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) és (6) bekezdésében előírja, nem a hatodik HÉA‑irányelv 27. cikkének
         (1) bekezdése szerinti eltérő különös intézkedésnek, hanem – a korábbi megállapításoknak megfelelően – a hatodik HÉA‑irányelv
         22. cikkének (8) bekezdése szerinti intézkedésnek minősül.

      24      Ennek következtében az olyan rendelkezések, mint amelyek a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) és (6) bekezdésében szerepelnek,
         nem tartoznak a hatodik HÉA‑irányelv 27. cikke (1) bekezdésének hatálya alá.

      25      Következésképpen a második kérdésre úgy kell válaszolni, hogy az olyan rendelkezések, mint amelyek a HÉA‑törvény 109. cikkének
         (5) és (6) bekezdésében szerepelnek, nem minősülnek a hatodik HÉA‑irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerinti egyes adócsalások
         és ‑kikerülések megelőzését célzó „eltérő különös intézkedéseknek”.

       A harmadik kérdésről
      26      A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a hatodik HÉA‑irányelv 33. cikke megakadályozza‑e olyan
         rendelkezések hatályban tartását, mint amilyenek a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) és (6) bekezdésében szerepelnek.

      27      A hatodik HÉA‑irányelv a 33. cikkében kizárólag akkor engedi meg a termékértékesítést, a szolgáltatásnyújtást és a behozatalt
         terhelő illetékek és terhek valamely tagállam általi fenntartását vagy bevezetését, ha azok nem forgalmiadó‑jellegűek (lásd
         a fent hivatkozott Banca popolare de Cremona ügyben hozott ítélet 24. pontját).

      28      Nem kell azonban azt vizsgálni, hogy az alapügyben szereplőkhöz hasonló rendelkezések a hatodik HÉA‑irányelv 33. cikke szerinti
         forgalmiadó‑jellegű adót, illetéket vagy terhet írnak‑e elő. Ahogy az az első kérdésre adott válaszból következik, ezek a
         rendelkezések nem adót, illetéket vagy terhet vezetnek be, hanem olyan közigazgatási szankciót írnak elő, amelyet akkor alkalmazhatnak
         a HÉA‑alanyokkal szemben, ha megállapítják, hogy az adóalany visszatérítendő adókülönbözetként vagy visszatérítendő előzetesen
         felszámított adóként az őt megillető összegnél magasabb összeget vallott be.

      29      Ilyen körülmények között a harmadik kérdésre azt kell válaszolni, hogy a hatodik HÉA‑irányelv 33. cikke nem akadályozza meg
         az olyan rendelkezések hatályban tartását, mint amilyenek a HÉA‑törvény 109. cikkének (5) és (6) bekezdésében szerepelnek.

       A költségekről
      30      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A hozzáadottérték‑adó közös rendszere, ahogy azt a tagállamok forgalmi adókra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
            szóló 1967. április 11‑i 67/227/EGK első tanácsi irányelv 2. cikkének első és második bekezdése, valamint a 2004. április
            26‑i 2004/66/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról –
            közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
            2. cikke és 10. cikke (1) bekezdésének a) pontja, valamint 10. cikkének (2) bekezdése meghatározza, nem zárja ki, hogy a tagállamok
            jogszabályaikban előírjanak olyan, a hozzáadottérték‑adó alanyokkal szemben alkalmazható közigazgatási szankciót, mint amilyen
            a termékeket és a szolgáltatásokat terhelő adóról szóló 2004. március 11‑i törvény (ustawa o podatku od towarów i usług,)
            109. cikkének (5) és (6) bekezdése szerinti „kiegészítő adóteher”.
      2)      Az olyan rendelkezések, mint amelyek a termékeket és a szolgáltatásokat terhelő adóról szóló 2004. március 11‑i törvény 109. cikkének
            (5) és (6) bekezdésében szerepelnek, nem minősülnek a módosított 77/388 hatodik irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerinti
            egyes adócsalások és ‑kikerülések megelőzését célzó „eltérő különös intézkedéseknek”.
      3)      A módosított 77/388 hatodik irányelv 33. cikke nem akadályozza meg az olyan rendelkezések hatályban tartását, mint amilyenek
            a termékeket és a szolgáltatásokat terhelő adóról szóló 2004. március 11‑i törvény 109. cikkének (5) és (6) bekezdésében szereplők.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: lengyel.


A Bíróság (első tanács) július 10.-i ítélete: 1986. # Manchester Steel Limited kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Termelési kvóták. # 46/85. sz. ügy


title: A Törvényszék ítélete (hatodik tanács), 2016. szeptember 22.#Sun Cali, Inc. kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Törlési eljárás – SUN CALI európai uniós ábrás védjegy – CaLi co korábbi nemzeti ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja és 53. cikke (1) bekezdésének a) pontja – A fellebbezési tanács előtti képviselet – Valóságos és működő ipari vagy kereskedelmi telephely az Unióban – Gazdasági kapcsolatban álló jogi személyek – A 207/2009 rendelet 92. cikkének (3) bekezdése.#T-512/15. sz. ügy.

text:
         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2016. szeptember 22. (
            *1
         )
      „Európai uniós védjegy — Törlési eljárás — SUN CALI európai uniós ábrás védjegy — CaLi co korábbi nemzeti ábrás védjegy — Viszonylagos kizáró ok — Összetéveszthetőség — A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja és 53. cikke (1) bekezdésének a) pontja — A fellebbezési tanács előtti képviselet — Valóságos és működő ipari vagy kereskedelmi telephely az Unióban — Gazdasági kapcsolatban álló jogi személyek — A 207/2009 rendelet 92. cikkének (3) bekezdése”
      A T‑512/15. sz. ügyben,
      a Sun Cali, Inc. (székhelye: Denver, Colorado [Amerikai Egyesült Államok], képviseli: C. Thomas ügyvéd)
      felperesnek
      az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) (képviseli: E. Zaera Cuadrado, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen,
      a másik fél az EUIPO fellebbezési tanácsa előtti eljárásban:
      az Abercrombie & Fitch Europe SA (székhelye: Mendrisio [Svájc]),
      az EUIPO ötödik fellebbezési tanácsának az Abercrombie & Fitch Europe és a Sun Cali közötti törlési eljárással kapcsolatban 2015. június 3‑án hozott határozata (R 1260/2014‑5. és R 1281/2014‑5. sz. egyesített ügyek) ellen benyújtott keresete tárgyában,
      A TÖRVÉNYSZÉK (hatodik tanács),
      a tanácskozás során tagjai: S. Frimodt Nielsen elnök, A. M. Collins és V. Valančius (előadó) bírák,
      hivatalvezető: E. Coulon,
      tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2015. szeptember 4‑én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2015. november 25‑én benyújtott válaszbeadványra,
      tekintettel arra, hogy a felperes és az alperes az eljárás írásbeli szakaszának befejezéséről való értesítést követő három hetes határidőn belül nem kérte tárgyalás tartását, és mivel ennek nyomán a Törvényszék – a Törvényszék eljárási szabályzata 106. cikkének (3) bekezdése alapján – úgy határozott, hogy a keresetről az eljárás szóbeli szakaszának mellőzésével határoz,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               2006. november 20‑án a felperes, a Sun Cali, Inc. a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet [HL 2009. L 78., 1. o.]) alapján európai uniós védjegy lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalához (EUIPO).

               2

               A lajstromoztatni kívánt védjegy a következő ábrás megjelölés volt:

               3

               A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, 1957. június 15‑i, felülvizsgált és módosított Nizzai Megállapodás szerinti 18., 25., 35. és 45. osztályba tartozó, az alábbi leírásnak megfelelő áruk és szolgáltatások vonatkozásában nyújtották be:

                        —

                        18. osztály: „Kézitáskák”;

                        —

                        25. osztály: „Női ruházat, nevezetesen női fehérnemű, melltartók, bugyik, fűzők, bodyk, kezeslábasok, hálóingek, fürdőköpenyek, fűzők (derékig érő), női ruhák, pólók, blúzok, pamutpulóverek/szabadidőruhák, farmernadrágok, sportos nadrágok, kosztümök, dzsekik, szoknyák, fürdőruhák, napozóruhák, nap ellen védő takarók és pelerinek; férfiruházat; gyermekruházat, cipők”;

                        —

                        35. osztály: „Ruházati cikkeket, cipőket és kézitáskákat kínáló kiskereskedelmi bolti szolgáltatások”;

                        —

                        45. osztály: „Divathoz kapcsolódó szaktanácsadó szolgáltatások; ruhatár‑kezelési szolgáltatások; arculati szaktanácsadó szolgáltatások; és személyi vásárlási szolgáltatások mások számára”.

               4

               Az európai uniós védjegybejelentést a Közösségi Védjegyértesítő2007. május 21‑i 20/2007. számában hirdették meg.

               5

               2007. november 21‑én az ábrás megjelölést 5482369. számon európai uniós védjegyként lajstromozták.

               6

               2012. október 16‑án az Abercrombie & Fitch Europe SA a felperes ábrás védjegyére vonatkozó törlési kérelmet nyújtott be a védjegy árujegyzékébe tartozó valamennyi áru és szolgáltatás vonatkozásában.

               7

               Az említett kérelem alátámasztására hivatkozott törlési okok a 207/2009 rendelet 53. cikke (1) bekezdésének az ugyanezen rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjával összefüggésben értelmezett a) pontjában említett viszonylagos kizáró okokon alapultak.

               8

               A törlési kérelmet az alábbi, a 25. osztályba tartozó valamennyi áru tekintetében oltalmat élvező, 2008. április 7‑én lajstromozott olasz ábrás védjegyre alapították:

               9

               2014. március 17‑i határozatával a törlési osztály részben helyt adott a törlési kérelemnek, és törölte a vitatott védjegyet a 18. és 25. osztályba tartozó áruk tekintetében, megállapítva, hogy a korábbi védjegy domináns elemét képező „cali” elemmel való egyezésre figyelemmel az említett osztályokba tartozó áruk esetében összetéveszthetőség áll fenn a korábbi védjegy és a vitatott védjegy között. A törlési osztály azonban elutasította a vitatott védjegy törlése iránti kérelmet a 35. és 45. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében, mivel úgy ítélte meg, hogy semmilyen hasonlóság nem áll fenn az említett szolgáltatások és a 25. osztályba tartozó áruk között.

               10

               A törlési osztály határozata ellen a felperes 2014. május 14‑én, az Abercrombie & Fitch Europe pedig 2014. május 16‑án a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az EUIPO‑hoz.

               11

               2015. június 3‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az EUIPO ötödik fellebbezési tanácsa egyrészt mint elfogadhatatlant elutasította a felperes fellebbezését, mivel megállapította, hogy a felperest a 207/2009 rendelet 92. cikkének (2) bekezdése értelmében nem képviselték megfelelően, másrészt részben helyt adott az Abercrombie & Fitch Europe fellebbezésének, és törölte a vitatott védjegyet a 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében is. E tekintetben a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy az említett szolgáltatások és a 25. osztályba tartozó áruk közötti hasonlóságra figyelemmel a korábbi védjegy és a vitatott védjegy között hasonlóság áll fenn.

         A felek kérelmei

               12

               A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;

                        —

                        kötelezze az EUIPO‑t a költségek viselésére.

               13

               Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

      1. Az első alkalommal a Törvényszékhez benyújtott iratokról

               14

               A felperes keresetleveléhez egy sor olyan iratot mellékelt, amelyek azon következtetés alátámasztására irányulnak, amely szerint a felperest a fellebbezési tanács előtti eljárásban megfelelően képviselték, és azon állítás megerősítésére irányulnak, amely szerint a korábbi védjegy az olasz „calcio” szó változataként észlelhető. Többek között a 3. és a 18–22. számú mellékletekről van szó.

               15

               Az EUIPO arra hivatkozik, hogy ezen iratokat elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mivel az EUIPO előtti eljárásban azokat nem terjesztették elő.

               16

               Emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszékhez benyújtott kereset az EUIPO fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének a 207/2009 rendelet 65. cikke alapján történő vizsgálatára irányul. A 207/2009 rendelet 65. cikkének (2) bekezdése értelmében a Törvényszék az EUIPO fellebbezési tanácsának határozatát kizárólag „hatáskör hiányára, lényeges eljárási szabálysértésre, a Szerződés vagy a 207/2009 rendelet, illetve az ezek alkalmazásával kapcsolatos bármely jogszabály megsértésére vagy hatáskörrel való visszaélésre” hivatkozva helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg. E rendelkezésből az következik, hogy a Törvényszék a kereset tárgyát képező határozatot csakis akkor helyezheti hatályon kívül, vagy változtathatja meg, ha meghozatala pillanatában a hatályon kívül helyezés vagy megváltoztatás okainak egyikét hordozza. A Törvényszék ugyanakkor nem helyezheti hatályon kívül, vagy változtathatja meg az említett határozatot olyan ok folytán, amely a határozat kihirdetését követően merült fel (lásd: 2007. március 13‑iOHIM kontra Kaul ítélet, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az említett rendelkezésből az is következik, hogy a felek által az EUIPO fórumai előtt nem hivatkozott tényekre a Törvényszék elé terjesztett kereset szakaszában már nem lehet hivatkozni. Ugyanis a Törvényszék feladata a fellebbezési tanács határozatai jogszerűségének vizsgálata az európai uniós jog alkalmazásának többek között a fellebbezési tanács előtt előterjesztett tényállási elemek fényében történő ellenőrzésével, ugyanakkor e vizsgálat során nem veheti tekintetbe az előtte újonnan előterjesztett tényeket (2007. március 13‑iOHIM kontra Kaul ítélet, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 54. pont). Ennélfogva a Törvényszéknek nem az a feladata, hogy újból megvizsgálja a tényállást azoknak a bizonyítékoknak a fényében, amelyekre első alkalommal előtte hivatkoztak (lásd ebben az értelemben: 2005. november 24‑iSadas kontra OHIM – LTJ Diffusion [ARTHUR ET FELICIE] ítélet, T‑346/04, EU:T:2005:420, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               17

               A jelen ügyben, mivel a fenti 14. pontban említett iratokra első alkalommal a Törvényszék előtt hivatkoztak, ezen iratokat a megtámadott határozat jogszerűségének vizsgálata céljából nem lehet figyelembe venni, ennélfogva azokat figyelmen kívül kell hagyni.

         2. Az ügy érdeméről

               18

               Keresete alátámasztására a felperes két jogalapot hoz fel, az elsőt a 207/2009 rendelet 92. cikke (3) bekezdésének, a másodikat pedig ugyanezen rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapítja.

         A 207/2009 rendelet 92. cikke (3) bekezdésének megsértésére alapított első jogalapról

               19

               Az első jogalap keretében a felperes egyrészt azt állítja, hogy a 207/2009 rendelet 92. cikke (3) bekezdése harmadik mondatának megfelelően őt az EUIPO előtt németországi fióktelepének alkalmazottja is képviselhette, mivel e fióktelep az említett rendelkezés értelmében vett valóságos és működő kereskedelmi telephely az Unióban. A felperes másrészt arra hivatkozik, hogy amennyiben e fióktelepet nem ismernék el hozzá tartozó valóságos és működő kereskedelmi telephelyként az Unióban, a 207/2009 rendelet 92. cikke (3) bekezdése második mondatának megfelelően őt az EUIPO előtt az említett telephely egy alkalmazottja is képviselheti, mivel a felperes e telephellyel gazdasági kapcsolatban áll. A felperes ebből arra következtet, hogy a fellebbezési tanácsnak mindenképpen elfogadhatónak kellett volna nyilvánítania a fellebbezését.

               20

               Az EUIPO vitatja a felperes érveit.

               21

               A 207/2009 rendelet 92. cikkének (3) bekezdése értelmében azt a természetes vagy jogi személyt, akinek lakóhelye, illetve amelynek székhelye, üzleti tevékenységének fő helye vagy valóságos és működő ipari vagy kereskedelmi telephelye az Unióban van, az EUIPO előtt alkalmazottja is képviselheti. Az ilyen jogi személy alkalmazottja a jogi személlyel gazdasági kapcsolatban álló más jogi személyeket is képviselhet, akkor is, ha ez utóbbi jogi személyek székhelye, üzleti tevékenységük fő helye vagy valóságos és működő ipari vagy kereskedelmi telephelye nem az Unióban van.

               22

               A 207/2009 rendelet 93. cikkének (1) bekezdése értelmében természetes vagy jogi személyek EUIPO előtti képviseletét kizárólag a következő személyek láthatják el: a tagállamok valamelyikében képesítéssel és az Unióban székhellyel rendelkező ügyvéd, ha az adott tagállamban védjegyügyekben képviselőként eljárhat; vagy a hivatásos képviselő, akinek neve szerepel az EUIPO által e célból vezetett jegyzékben.

               23

               Először is nem vitatott, hogy a felperes, a vitatott védjegy jogosultja, Denverben, Coloradoban (Amerikia Egyesült Államok) székhellyel rendelkező, a magánjog hatálya alá tartozó jogi személy, amelyet a fellebbezési tanács előtt egy olyan magánszemély képviselt, aki – amint az az ügyiratokból kitűnik – úgy mutatkozott be, mint egyrészt a felperes főigazgatója, másrészt az állítólag a felperes tulajdonában lévő müncheni (Németország) kereskedelmi telephely alkalmazottja.

               24

               Másodszor, az ügyiratokból kitűnik, hogy a 2015. március 3‑i levélben az EUIPO felhívta a felperest arra, hogy a fellebbezési tanács előtti eljárásban jelöljön meg a 207/2009 rendelet 93. cikkének (1) bekezdése értelmében vett hivatásos képviselőt. E levélben az EUIPO komoly kétségeiről tájékoztatta a felperes azon lehetőséget illetően, hogy a felperest ugyanezen rendelet 92. cikke (3) bekezdésének rendelkezései alapján képviselheti‑e egy alkalmazott. 2015. április 23‑án kelt válaszlevelében a felperes annak állítására szorítkozott, hogy müncheni kereskedelmi telephelyének fenntartása okán a 207/2009 rendelet 92. cikke (3) bekezdésének alkalmazásával lehetséges számára az, hogy e telephely egy alkalmazottja képviselje. A felperes az EUIPO által kifejezésre juttatott kétségek ellenére válaszához nem mellékelt semmilyen olyan bizonyítékot, amely állításait alátámasztaná, és az EUIPO iránymutatásaira való hivatkozásra szorítkozott.

               25

               Harmadszor, az ügyiratokból az is kitűnik, hogy a fellebbezési tanács előtti eljárásban részt vevő másik fél, az Abercrombie & Fitch Europe a felperes által a fellebbezési tanács elé terjesztett fellebbezésre válaszul előadott észrevételeiben azt állította, hogy a felperest nem képviselték megfelelően a fellebbezési tanács előtt, többek között a németországi valóságos és működő kereskedelmi telephely hiánya miatt. Ezen állítás alátámasztására az Abercrombie & Fitch Europe arra hivatkozott, hogy a Handelsgesetzbuch (német kereskedelmi törvénykönyv) 13. cikke rendelkezéseinek alkalmazásával a felperesnek, amelynek lakóhelye és székhelye Németországon kívül található, be kellett volna jegyeztetnie magát annál a helyi bíróságnál, amelynek az illetékességi területén kereskedelmi telephelyet kívánt működtetni, amit a felperes nem tett meg. Állításai alátámasztására az Abercrombie & Fitch Europe mellékelt egyrészt egy Gemeinsames Registerportal der Länderből (német közös nyilvántartási rendszer) származó kivonatot, amely rámutatott arra, hogy nem jegyeztek be „sun cali” szavakat tartalmazó kereskedelmi telephelyet Németországban, másrészt egy München város kereskedelmi nyilvántartásából származó kivonatot, amely igazolta egy SUN CALI Inc. kereskedelmi névvel jelölt kereskedelmi telephely egyéni vállalkozásként történő bejegyzését a felperest a fellebbezési tanács előtt képviselő alkalmazott nevére, aki egyben a főigazgatója.

               26

               A jelen ügyben először is azon kérdést illetően, hogy a felperes rendelkezett‑e a 207/2009 rendelet 92. cikke (3) bekezdésének első mondata értelmében vett valóságos és működő ipari vagy kereskedelmi telephellyel az Unióban, meg kell jegyezni, hogy a felperes a fellebbezési tanács előtt állításai alátámasztására olyan bizonyítékokat terjesztett elő, amelyek egyrészt egy internetes honlap – a www.suncali.de – kivonataiból állnak, amelyek egy müncheni levelezési címet tartalmaznak, ahol a vitatott védjeggyel jelölt árukat forgalmazó telephely található, másrészt az említett telephely homlokzatát bemutatni hivatott fényképekből állnak.

               27

               Ezenkívül a felperes az EUIPO előtt 2014. május 27‑én bemutatott egy – a főigazgatója által aláírt – igazolást, amellyel a főigazgató felhatalmazást adott a saját részére a felperesnek többek között a szóban forgó fellebbezési eljárásban történő képviseletére a müncheni kereskedelmi telephely alkalmazottjakénti minőségében.

               28

               Meg kell állapítani, hogy a felperes által előterjesztett bizonyítékok, nevezetesen először is egy internetes honlap kivonatai, másodszor, egy müncheni kereskedelmi telephely homlokzatát bemutatni hivatott fényképek, harmadszor a felperes képviseletére egy alkalmazottat felhatalmazó igazolás, a jelen eset sajátos körülményei között nem releváns adatok és magyarázatok, amelyek igazolnák a 207/2009 rendelet 92. cikkének (3) bekezdése értelmében vett valóságos és működő kereskedelmi telephely létét az Unióban.

               29

               Egyrészt ugyanis az ilyen bizonyítékok kétségkívül lehetővé teszik annak megértését, hogy az említett telephely által vállalt gazdasági tevékenység jellege ruházati cikkek, cipők és kiegészítők eladásában áll. Mindazonáltal valamely internetes honlap egyszerű kivonatai, valamint egyes fényképek önmagukban és más bizonyítékok hiányában nem elegendőek egy – az Unióban található – valóságos és működő kereskedelmi telephely létének bizonyítására.

               30

               Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a fióktelep fogalma olyan tevékenységi központ fennállását feltételezi, amely a külvilág számára tartósan valamely anyavállalkozás részeként jelenik meg, saját üzletvezetéssel rendelkezik, és megfelelően felszerelt ahhoz, hogy harmadik személyekkel tárgyaljon úgy, hogy az utóbbiaknak, bár tudják, hogy szükség esetén jogi kapcsolat áll fenn az anyavállalattal, amelynek székhelye külföldön található, nem kell közvetlenül az anyavállalattal tárgyalniuk, hanem ebben a kiterjesztést képező tevékenységi központban is lebonyolíthatják az üzletet (lásd ebben az értelemben: 1978. november 22‑iSomafer‑ítélet, 33/78, EU:C:1978:205, 12. pont). A felperes által azon állítás alátámasztására előterjesztett bizonyítékok, amely szerint német fiókteleppel rendelkezik, nyilvánvalóan nem bizonyíthatják, hogy e telephely, amelyre a felperes hivatkozik, a kiterjesztését képeznék, ennélfogva azt, hogy az a felperes fióktelepe.

               31

               Ezenkívül az Abercrombie & Fitch Europe által a fellebbezési tanács elé terjesztett bizonyítékok, többek között a német kereskedelmi nyilvántartásból származó kivonat, amelyből kitűnik, hogy a felperes rendelkezik egy Németországban bejegyzett telephellyel, megerősítik azt a – felperes által benyújtott bizonyítékokból levont – következtetést, amely szerint az állítólagos müncheni telephely nem tekinthető a felpereshez tartozó valóságos és működő kereskedelmi telephelynek az Unióban.

               32

               Ebből az következik, hogy a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy nem bizonyították azt, hogy a felperes a 207/2009 rendelet 92. cikkének (3) bekezdése értelmében vett valóságos és működő telephellyel rendelkezne az Unióban.

               33

               Másodszor, azt a kérdést illetően, hogy valamely olyan jogi személy alkalmazottja, amelynek székhelye vagy lakóhelye vagy egy valóságos és működő kereskedelmi telephely az Unióban képviselhet‑e egy másik, az Unión kívül letelepedett jogi személyt, nevezetesen a felperest, az említett két jogi személy közötti, a 207/2009 rendelet 92. cikke (3) bekezdésének második mondata értelmében vett gazdasági kapcsolatok fennállása miatt, meg kell jegyezni, hogy a felperes az EUIPO fellebbezési tanácsa előtt az ilyen kapcsolatok fennállására vonatkozó egyszerű állítások tételére szorítkozott anélkül, hogy előterjesztett volna a fenti 26. és 27. pontban bemutatott bizonyítékokon kívül más bizonyítékokat.

               34

               Márpedig egyrészt az ügyiratokból kitűnik, amint azt a fenti 25. pontban megállapítottuk, hogy a Németországban található telephelyet egyéni vállalkozásként jegyezték be München város kereskedelmi nyilvántartásába egy olyan magánszemély nevére, akit a felperes az említett telephely alkalmazottjaként mutat be. Meg kell állapítani, hogy egy jogi személyiséggel nem rendelkező egyéni vállalkozás nem tartozik a 207/2009 rendelet 92. cikke (3) bekezdése második mondatának hatálya alá, oly módon, hogy e rendelkezés alkalmazásával egy ilyen vállalkozás nem képviselhet valamely olyan, az Unión kívül letelepedett jogi személyt, amellyel adott esetben az említett rendelkezés értelmében gazdasági kapcsolatban áll.

               35

               Másrészt mindenesetre, még ha feltételezzük is, hogy a Németországban található telephely, amelyre a felperes hivatkozik, jogi személyiséggel rendelkezik, meg kell jegyezni, hogy a felperes által a fellebbezési tanács elé terjesztett bizonyítékok a jelen ügyben nem teszik lehetővé annak ellenőrzését, hogy fennállnak‑e gazdasági kapcsolatok ezen telephely és a felperes között.

               36

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy valamely internetes honlap egyszerű kivonatai, valamint egyes fényképek önmagukban és más bizonyítékok hiányában nem elegendőek a Németországban található telephely és a felperes közötti gazdasági kapcsolatok fennállásának bizonyítására. E bizonyítékok ugyanis nem jellemezhetik például e két személynek ugyanazon csoporthoz való tartozását, vagy azt, hogy a fennálló igazgatási mechanizmusok alapján e jogi személyek egyike felügyelete alatt tartja a másikat.

               37

               Ebből az következik, hogy a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy nem bizonyították a felperes és a Németországban található telephely közötti, a 207/2009 rendelet 92. cikkének (3) bekezdése értelmében vett gazdasági kapcsolatok fennállását.

               38

               Következésképpen a fellebbezési tanács nem tévedett a megtámadott határozat 37. pontjában annak megállapításával, hogy a felperes által benyújtott fellebbezés nem felelt meg a 207/2009 rendelet 92. cikkének, ennélfogva nem volt elfogadható.

               39

               Ekként az első jogalapot el kell utasítani. Ennélfogva a felperes nem kéri megalapozottan a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését abban a részében, amelyben e határozat a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezésére vonatkozik.

               40

               Az Abercrombie & Fitch Europe által a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezést illetően meg kell jegyezni, hogy a 207/2009 rendelet 59. cikkének alkalmazásával a felperes, jóllehet nem képviselték, és amúgy sem terjesztett elő észrevételeket, az említett fellebbezési eljárásban ügyfélként vesz részt. A 207/2009 rendelet 65. cikke (4) bekezdésének alkalmazásával a felperesnek a megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelme ily módon elfogadható marad, amennyiben e határozat részben helyt adott az Abercrombie & Fitch Europe által benyújtott fellebbezésnek, ennélfogva a felperes Törvényszék elé terjesztett második jogalapját meg kell vizsgálni.

         A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjára alapított, második jogalapról

               41

               A második jogalap keretében a felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács tévesen jutott arra a következtetésre, hogy az ütköző megjelölések között összetéveszthetőség áll fenn. A felperes különösen úgy véli, hogy a fellebbezési tanács tévesen állapított meg hasonlóságot egyrészt az ütköző megjelölések, másrészt a megjelölt áruk és szolgáltatások között, ami a fellebbezési tanácsot arra a következtetésre késztette, amely szerint összetéveszthetőség áll fenn a 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében.

               42

               Az EUIPO vitatja a felperes érveit.

               43

               A 207/2009 rendelet 53. cikke (1) bekezdése a) pontjának és ugyanezen rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának együttes értelmezése alapján a korábbi védjegy jogosultjának kérelme alapján az európai uniós védjegyet törölni kell, ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.

               44

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint fennáll az összetéveszthetőség, ha a vásárlóközönség azt hiheti, hogy a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól vagy adott esetben gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak. Ugyanezen ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni az alapján, hogy az érintett vásárlóközönség milyen képet alkot a megjelölésekről és a szóban forgó árukról vagy szolgáltatásokról, és figyelembe kell venni valamennyi, az adott ügyre jellemző tényezőt, különösen a megjelölések és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös függőséget (lásd: 2003. július 9‑iLaboratorios RTB kontra OHIM – Giorgio Beverly Hills [GIORGIO BEVERLY HILLS] ítélet, T‑162/01, EBHT, EU:T:2003:199, 30–33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               45

               A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazásában az összetéveszthetőség előfeltétele, hogy az ütköző védjegyek azonosak vagy hasonlók legyenek, és hogy a védjegybejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások azonosak vagy hasonlók legyenek. E feltételeknek együttesen kell teljesülniük (lásd: 2009. január 22‑iCommercy kontra OHIM – easyGroup IP Licensing [easyHotel] ítélet, T‑316/07, EBHT, EU:T:2009:14, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

         A megtámadott határozat indokolásáról

               46

               Jóllehet a megtámadott határozat 45. pontjában szereplő indokolás igen rövid, figyelembe kell venni a törlési osztály határozatában e vonatkozásban szereplő részletesebb indokolást. Tekintettel arra ugyanis, hogy a fellebbezési tanács helybenhagyta e határozatot a megjelölések összehasonlítását illetően, és figyelembe véve a törlési osztályok és a fellebbezési tanácsok közötti funkcionális folyamatosságot, amelyet a 207/2009 rendelet 64. cikkének (1) bekezdése igazol (lásd ebben az értelemben: 2007. március 13‑iOHIM kontra Kaul ítélet, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 30. pont; 2006. július 10‑iLa Baronia de Turis kontra OHIM – Baron Philippe de Rothschild [LA BARONNIE] ítélet, T‑323/03, EU:T:2006:197, 57. és 58. pont), e határozat, valamint e határozat indokolása annak az összefüggésnek a részét képezi, amelyben a megtámadott határozatot elfogadták, amely összefüggés ismert a felperes számára, és amely lehetővé teszi a bíróság számára azt, hogy teljeskörűen gyakorolhassa az összetéveszthetőség értékelésének megalapozottságára vonatkozó jogszerűségi felülvizsgálati jogkörét (lásd ebben az értelemben: 2007. november 21‑iWesergold Getränkeindustrie kontra OHIM – Lidl Stiftung [VITAL FIT] ítélet, T‑111/06, nem tették közzé, EU:T:2007:352, 64. pont).

         Az érintett vásárlóközönségről

               47

               Az ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél az érintett termékek átlagos fogyasztóját kell figyelembe venni, aki szokásosan tájékozott, észszerűen figyelmes és körültekintő. Azt is számításba kell venni, hogy átlagos fogyasztó figyelme a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások kategóriájától függően változó lehet (lásd: 2007. február 13‑iMundipharma kontra OHIM – Altana Pharma [RESPICUR] ítélet, T‑256/04, EBHT, EU:T:2007:46, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               48

               A jelen ügyben az érintett áruk és szolgáltatások természetére és arra tekintettel, hogy a hatályon kívül helyezés iránti kérelem alátámasztására hivatkozott korábbi védjegy Olaszországban élvez oltalmat, helyben kell hagyni a fellebbezési tanácsnak a megtámadott határozat 43. és 44. pontjában tett azon megállapítását, amely szerint az összetéveszthetőséget lényegében a nagyközönség által alkotott érintett vásárlóközönség, azaz az olasz átlagos fogyasztók szempontjából kell elemezni.

         Az áruk és szolgáltatások összehasonlításáról

               49

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az áruk vagy szolgáltatások kapcsolatát jellemző összes releváns tényezőt. E tényezők felölelik különösen azok természetét, rendeltetését, használatát, illetve versengő vagy kiegészítő voltukat. Olyan egyéb tényezőket is figyelembe lehet venni, mint például az érintett áruk forgalmazási csatornái (lásd: 2007. július 11‑iEl Corte Inglés kontra OHIM – Bolaños Sabri [PiraÑAM diseño original Juan Bolaños] ítélet, T‑443/05, EBHT, EU:T:2007:219, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               50

               A jelen ügyben a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 41. pontjában azt állapította meg, hogy a 35. osztállyal érintett kiskereskedelmi szolgáltatások a 25. osztályba tartozó áruk egyik értékesítési csatornáját képezik oly módon, hogy az ezen áruk és ezen szolgáltatások közötti hasonlóság mértéke elegendő ahhoz, hogy az érintett vásárlóközönség azt hihesse, hogy az említett áruk és szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól vagy adott esetben gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak.

               51

               A felperes vitatja ezen elemzést, és lényegében arra hivatkozik, hogy a szóban forgó áruk és szolgáltatások közötti hasonlóság mértékének értékelésénél figyelembe kell venni az ütköző megjelölések közötti csekély mértékű hasonlóságot.

               52

               E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az ütköző megjelölések közötti hasonlóság mértéke nincs hatással az e megjelölésekkel jelölt áruk és szolgáltatások közötti hasonlóság értékelésére (lásd ebben az értelemben: 2014. június 24‑iHut.com kontra OHIM – Intersport France [THE HUT] ítélet, T‑330/12, nem tették közzé, EU:T:2014:569, 28. pont). Az e két tényező közötti kölcsönös függőség vizsgálata ugyanis csak az összetéveszthetőség átfogó értékelése során lehetséges. Ily módon például a jelölt áruk vagy szolgáltatások kisebb mértékű hasonlóságát ellensúlyozhatja a megjelölések közötti hasonlóság magasabb foka, és fordítva.

               53

               Ennélfogva a felperesnek az egyrészt az ütköző megjelölések közötti hasonlóság mértéke, másrészt a szóban forgó áruk és szolgáltatások közötti hasonlóság mértéke közötti állítólagos kölcsönös függőségre alapított érvelését el kell utasítani.

               54

               Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy a kiegészítő áruk vagy szolgáltatások olyan, egymással szoros kapcsolatban álló áruk vagy szolgáltatások, amelyek egyike annyira nélkülözhetetlen vagy fontos a másik használatához, hogy a fogyasztók azt gondolhatják, hogy ugyanazon vállalkozás felel ezen termékek előállításáért vagy szolgáltatások nyújtásáért (lásd ebben az értelemben: 2014. június 24‑iHut.com kontra OHIM – Intersport France [THE HUT] ítélet, T‑330/12, nem tették közzé, EU:T:2014:569, 24. pont).

               55

               A jelen ügyben a fenti 3. pontban ismertetett, a 35. osztályba tartozó „ruházati cikkeket, cipőket és kézitáskákat kínáló kiskereskedelmi” szolgáltatások, amelyek tekintetében a megtámadott védjegyet lajstromozták, a korábbi védjeggyel jelölt árukkal azonos árukra vonatkoznak, nevezetesen a 25. osztályba tartozó „ruházati cikkekre” és „cipőkre”.

               56

               Meg kell állapítani, hogy az ezen szolgáltatások és ezen áruk közötti viszonyt szoros kapcsolat jellemzi oly módon, hogy az említett áruk nélkülözhetetlenek vagy legalábbis fontosak a megtámadott védjeggyel jelölt szolgáltatások nyújtása szempontjából, mivel e szolgáltatásokat pontosan az említett áruk eladása alkalmával nyújtják. Az ütköző védjegyekkel érintett szolgáltatások és áruk következésképpen kiegészítő viszonyban állnak egymással, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 41. pontjában helyesen megjegyezte.

               57

               Ilyen körülmények között – ahhoz hasonlóan, amit a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 41. pontjában megállapított – arra kell következtetni, hogy az ütköző védjegyekkel érintett áruk és szolgáltatások között bizonyos mértékű hasonlóság áll fenn.

         A megjelölések összehasonlításáról

               58

               Az ítélkezési gyakorlat szerint két védjegy akkor hasonló, ha az érintett vásárlóközönség nézőpontjából legalább részleges azonosság áll fenn közöttük egy vagy több releváns aspektus vonatkozásában (2002. október 23‑iMatratzen Concord kontra OHIM – Hukla Germany [MATRATZEN] ítélet, T‑6/01, EU:T:2002:261, 30. pont). Az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli vagy fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által keltett összbenyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető és domináns elemeik figyelembevételével. A védjegyeknek a szóban forgó árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban az átlagfogyasztó által történő észlelése döntő szerepet játszik az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél. E tekintetben az átlagos fogyasztó rendszerint egészében érzékeli a védjegyet, és nem vizsgálja annak egyes részleteit (lásd: 2007. június 12‑iOHIM kontra Shaker ítélet, C‑334/05 P, EBHT, EU:C:2007:333, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

         – A megkülönböztető elemekről

               59

               Valamely védjegy alkotóeleme megkülönböztető képességének értékelésekor ezen elem arra vonatkozó, viszonylag jelentős képességét kell megvizsgálni, hogy az mennyire képes hozzájárulni ahhoz, hogy azokat az árukat és szolgáltatásokat, amelyek tekintetében a védjegyet lajstromozták, mint valamely meghatározott vállalkozástól származókat azonosítsa, és így ezen árukat és szolgáltatásokat megkülönböztesse más vállalkozások áruitól és szolgáltatásaitól. Ezen értékelés során többek között a szóban forgó elem azzal kapcsolatos, önmagában rejlő képességeit kell figyelembe venni, hogy az esetleg nincs‑e híján bárminemű leíró jellegnek azon áruk és szolgáltatások tekintetében, amelyek tekintetében a védjegyet lajstromozták (2006. június 13‑iInex kontra OHIM – Wiseman [egy szarvasmarhabőr ábrázolása] ítélet, T‑153/03, EBHT, EU:T:2006:157, 35. pont; 2007. december 13‑iCabrera Sánchez kontra OHIM – Industrias Cárnicas Valle [el charcutero artesano] ítélet, T‑242/06, EU:T:2008:391, 51. pont).

               60

               A jelen ügyben a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a megtámadott védjegy ábrás elemei igen nagy megkülönböztető képességgel rendelkeznek.

               61

               Egyrészt emlékeztetni kell a Törvényszék ítélkezési gyakorlatára, amely szerint, amennyiben valamely védjegy szó‑ és ábrás elemekből is áll, főszabály szerint az előbbiek az utóbbiaknál nagyobb megkülönböztető képességgel rendelkeznek, mivel az átlagos fogyasztó könnyebben utal a szóban forgó árura vagy szolgáltatásra az áru vagy szolgáltatás nevének felidézésével, mint a védjegy ábrás elemének leírásával (lásd: 2013. február 7‑iAMC‑Representações Têxteis kontra OHIM – MIP Metro [METRO KIDS COMPANY] ítélet, T‑50/12, EU:T:2013:68, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               62

               Másrészt meg kell jegyezni azt is, hogy a ruházati cikkek ágazatában használt formák sokaságára tekintettel egy szív vagy egy fél szív ábrás megjelenítése nem emelkedik ki annyira, hogy különösen felhívja a fogyasztó figyelmét. A fogyasztó ugyanis azt csak díszítő alakzatnak látja, amelynek nem szentel különösebb figyelmet, és amelyet egyáltalán nem elemez.

               63

               Ennélfogva a felperes állításával ellentétben meg kell állapítani, hogy a megtámadott védjegy ábrás elemei – anélkül, hogy elhanyagolhatók lennének – a 25. osztályba tartozó áruk és a 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében nem rendelkeznek erőteljes megkülönböztető képességgel.

         – A vizuális hasonlóságról és a hangzásbeli hasonlóságról

               64

               A fellebbezési tanács a megtámadott határozat 45. pontjában helybenhagyta a törlési osztály azon elemzését, amely szerint az ütköző megjelölések hasonlók. A fellebbezési tanács megjegyezte, hogy vizuális és hangzásbeli szempontból az ütköző megjelölések hasonlók, mivel egyeznek a „cali” közös elemet illetően.

               65

               A felperes lényegében azt állítja, hogy a megjelölések vizuális és hangzásbeli szempontból különbözőek. A felperes arra hivatkozik, hogy az átlagos fogyasztó általában nagyobb figyelmet fordít a valamely védjegy elején található elemeknek, és nem áll fenn semmilyen hasonlóság a vitatott védjegy elején található „sun” szóelem és a korábbi védjegy elején található „cali” szóelem között.

               66

               E tekintetben igaz ugyan, hogy az átlagos fogyasztó általában nagyobb figyelmet fordít a valamely védjegy elején található elemeknek, bizonyos védjegyekkel kapcsolatos sajátos körülmények kivételt képezhetnek e szabály alól (lásd ebben az értelemben: 2007. november 20‑iCastellani kontra OHIM – Markant Handels und Service [CASTELLANI] ítélet, T‑149/06, EU:T:2007:350, 54. pont).

               67

               Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 58. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlat szerint két védjegy akkor hasonló, ha az érintett vásárlóközönség nézőpontjából legalább részleges azonosság áll fenn egy vagy több releváns aspektus vonatkozásában.

               68

               A jelen ügyben kizárólag a „sun” szóelemnek a vitatott megjelölés elején történő elhelyezkedése nem elegendő ahhoz, hogy az e megjelölés által keltett összbenyomás szempontjából azt domináns elemmé minősítse, oly módon, hogy az összetéveszthetőség átfogó értékelésének az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságát illetően az e megjelölések által keltett összbenyomáson, és nem kizárólag a megjelölések elején található szóelemen kell alapulnia.

               69

               Egyrészt meg kell jegyezni, hogy az ütköző megjelölések szóelemei részben egyeznek, mivel mindkét ütköző védjegyben jelen van a „cali” szóelem, amely négy betűt jelent a vitatott védjegy hét betűjéből, négy betűt pedig a korábbi védjegy hat betűjéből. Ily módon az ütköző védjegyek szóelemei az azokat alkotó betűk több mint fele tekintetében egyeznek.

               70

               Másrészt – a felperes állításával ellentétben – meg kell jegyezni, hogy a korábbi megjelölés a vitatott megjelöléshez hasonlóan két szóelemből ‑ nem pedig egyből ‑ áll, nevezetesen a „cali” és a „co” szavakból. A „cali” szóelem nagybetűinek használatát, a két szóelem közötti szóköz meglétét és a „co” szóelem kisbetűinek használatát figyelembe véve ugyanis nem állapítható meg, hogy a korábbi megjelölés egyetlen szóelemből, a „calico” szóból állna. Ily módon az ütköző megjelölések egyeznek a tekintetben, hogy mindkettőben jelen van a „cali” szóelem, ennélfogva szóelemeik tekintetében részleges azonosság áll fenn.

               71

               Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a felperes nem terjeszt elő olyan érvet, amely kétségbe vonná azon megállapítást, amely szerint a „cali” közös szóelem ütköző megjelölésekben való jelenlétére tekintettel e megjelölések között vizuális és hangzásbeli szempontból bizonyos mértékű hasonlóság áll fenn. A „cali” szóelemek ütköző megjelölésekben való azonosságára tekintettel meg kell állapítani, hogy az eltérő elemek – különösen a megjelölések ábrás elemei és a „co” és „sun” szóelemek – nem alkalmasak arra, hogy az érintett vásárlóközönség esetében kizárják azt a benyomást, amely szerint e megjelölések átfogóan értékelve vizuális és hangzásbeli szempontból bizonyos mértékű hasonlóságot mutatnak.

         – A fogalmi hasonlóságról

               72

               A fellebbezési tanács a megtámadott határozat 45. pontjában megjegyezte, hogy fogalmi szempontból az ütköző megjelölések hasonlók az érintett vásárlóközönség azon része számára, amely a „cali” közös elemet az Amerikai Egyesült Államok egyik államával, „Kaliforniával” társítaná.

               73

               Azon állítást, amely szerint az érintett vásárlóközönség a korábbi védjegyet úgy észlelné, mint a „calcio” olasz kifejezés változatát, egyetlen elfogadható bizonyítékkal sem támasztották alá (lásd a fenti 14–17. pontot), ennélfogva ezen állítás nem tekinthető bizonyítottnak.

               74

               Következésképpen meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács nem tévedett annak kifejtésével, hogy az ütköző megjelölések fogalmi szempontból hasonlók az érintett vásárlóközönség azon része számára, amely a „cali” közös elemet „Kaliforniával” társítaná.

               75

               A fentiekből következően a fellebbezési tanács nem tévedett annak megállapításával, hogy az összbenyomás szempontjából az ütköző megjelölések hasonlók.

         Az összetéveszthetőségről

               76

               Az összetéveszthetőség átfogó mérlegelése bizonyos kölcsönös függőséget feltételez a figyelembe vett tényezők és különösen a védjegyek és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága között. Így a jelölt áruk vagy szolgáltatások kisebb mértékű hasonlóságát ellensúlyozhatja a védjegyek közötti hasonlóság magasabb foka, és fordítva (1998. szeptember 29‑iCanon‑ítélet, C‑39/97, EU:C:1998:442, 17. pont; 2006. december 14‑iMast‑Jägermeister kontra OHIM – Licorera Zacapaneca [VENADO kerettel és társai] ítélet, T‑81/03, T‑82/03 és T‑103/03, EU:T:2006:397, 74. pont).

               77

               A fellebbezési tanács megállapította, hogy az ütköző megjelölések hasonlóságára tekintettel összetéveszthetőség áll fenn a 35. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában, amennyiben e szolgáltatások bizonyos mértékű hasonlóságot mutatnak a 25. osztályba tartozó árukkal.

               78

               A felperes arra hivatkozik, hogy az ütköző megjelölések különbözősége miatt nem áll fenn összetéveszthetőség.

               79

               A jelen ügyben a fenti 49–75. pontban elvégzett vizsgálatból kitűnik, hogy figyelembe véve az érintett áruk és szolgáltatások bizonyos mértékű hasonlóságát, az ütköző megjelölések vizuális és hangzásbeli hasonlóságát – amennyiben a „cali” közös szóelem jelenléte révén részben egyeznek –, e megjelölések fogalmi hasonlóságát az érintett vásárlóközönség egy része számára, valamint az említett vásárlóközönség átlagos figyelmét, a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett összetéveszthetőség áll fenn.

               80

               Következésképpen a fellebbezési tanács nem tévedett a megtámadott határozat 47. pontjában annak megállapításával, hogy az ütköző megjelölések hasonlóságára tekintettel összetéveszthetőség áll fenn a vitatott védjeggyel jelölt, 35. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában, mivel e szolgáltatások bizonyos mértékű hasonlóságot mutatnak a 25. osztályba tartozó árukkal.

               81

               Ennélfogva a második jogalapot el kell utasítani.

               82

               Az előzőekben kifejtettekre való tekintettel a keresetet el kell utasítani.

         A költségekről

               83

               Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

               84

               A felperest, mivel pervesztes lett, az EUIPO kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (hatodik tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                           2)

                           A Törvényszék a Sun Cali, Inc.‑t kötelezi a költségek viselésére.

                           Frimodt Nielsen

                           Collins

                           Valančius

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2016. szeptember 22‑i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


title: A Törvényszék (negyedik tanács) 2011. november 16-i ítélete.#Plasticos Españoles, SA (ASPLA) kontra Európai Bizottság.#Verseny - Kartellek - A műanyag ipari zsákok ágazata - Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértését megállapító határozat - Egyedi információk cseréje - Az árak és az eladási mennyiségek földrajzi övezetek szerint történő rögzítése - Az ügyfelek elosztása - Ajánlati felhívásokra történő összehangolt ajánlattétel - Egységes és folytatólagos jogsértés - A szankcióval fenyegetett magatartások terjedelme - A termékpiac és a földrajzi piac behatárolása - Bírságkiszabási iránymutatás - Az egyenlő bánásmód és az arányosság elve - Súlyosító és enyhítő körülmények - A forgalom 10%-ában megállapított felső határ.#T-76/06. sz. ügy.

text:
      A Törvényszék (negyedik tanács) 2011. november 16‑i ítélete – ASPLA kontra Bizottság
      (T‑76/06. sz. ügy)
      „Verseny – Kartellek – A műanyag ipari zsákok ágazata – Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértését megállapító határozat – Egyedi információk cseréje – Az árak és az eladási mennyiségek földrajzi övezetek szerint történő rögzítése – Az ügyfelek elosztása – Ajánlati felhívásokra történő összehangolt ajánlattétel ‑ Egységes és folytatólagos jogsértés – A szankcióval fenyegetett magatartások terjedelme – A termékpiac és a földrajzi piac behatárolása – Bírságkiszabási iránymutatás – Az egyenlő bánásmód és az arányosság elve – Súlyosító és enyhítő körülmények – A forgalom 10%‑ában megállapított felső határ”
      1.                     Verseny – Kartellek – Egységes jogsértést megvalósító megállapodások és összehangolt magatartások – Vállalkozások, amelyek
            terhére átfogó kartellben való részvételben megnyilvánuló jogsértés róható – Szempontok – A kartellel érintett terület egészén
            való jelenlét szükségessége – Hiány (EK 81. cikk, (1) bekezdés) (vö. 22–23., 30., 32., 66., 109. pont)
      2.                     Verseny – Kartellek – Vállalkozások versenyellenes célú találkozóin való részvétel – A meghozott döntésektől való elhatárolódás
            hiányában az ezen döntésekből eredő kartellben való részvételre következtetést engedő körülmény (EK 81. cikk, (1) bekezdés)
            (vö. 24. pont)
      3.                     Verseny – Kartellek – A piac meghatározása – Tárgy – Az érintett piac meghatározásának kötelezettsége – Korlátok (EK 81. cikk,
            (1) bekezdés) (vö. 80–84. pont)
      4.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az érintett vállalkozások különböző kategóriákba sorolása – Nagyság szerinti
            csoportosítás – A Bizottság mérlegelési mozgástere (EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés;
            98/C 9/03 bizottsági közlemény) (vö. 92–93. pont)
      5.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Értékelés – A jogsértés elkövetésének idején
            fennálló gazdasági helyzet figyelembevétele – A jogsértésben részt vevő valamennyi vállalkozásra ugyanazon referenciaévnek
            a Bizottság általi használata – Megengedhetőség (EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (3) bekezdés;
            98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont) (vö. 111–112. pont)
      6.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A vállalkozás passzív
            vagy vezetőt követő szerepe – Értékelési szempontok (EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés;
            98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, első francia bekezdés) (vö. 124–126. pont)
      7.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A haszon hiánya – Kizártság
            (EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés) (vö. 128. pont)
      8.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az egyenlő bánásmód elve – A vállalkozások közötti, a legmagasabb összeg alkalmazásából
            eredő különbségek – Megengedhetőség (EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés) (vö. 143–144. pont)
      Tárgy

               Az EK 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban a műanyag ipari zsákok piacán létrejött kartell vonatkozásában (COMP/F/38.354
                  „ipari zsákok”‑ügy) 2005. november 30‑án hozott C(2005) 4634 bizottsági határozat megsemmisítése iránti kérelem, és másodlagosan
                  a felperesre kiszabott bírság összegének csökkentése iránti kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Plasticos Españoles SA‑t (ASPLA) kötelezi a költségek viselésére.