A Bíróság 1965. április 7-i ítélete. # ESZAK Főhatóság kontra Umberto Collotti és az Európai Közösségek Bírósága. # 70-63. bis. sz. ügy


title: A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2011. december 16. # Bernhard Rintisch kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A PROTI SANCK közösségi szóvédjegy bejelentése - A PROTIPLUS, a PROTI és a PROTIPOWER korábbi nemzeti szó- és ábrás védjegyek - Iratok késedelmes előterjesztése - A 40/94/EK rendelet 74. cikkének (2) bekezdése (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 76. cikkének (2) bekezdése) által biztosított mérlegelési jogkör - Az »eltérő rendelkezés« fogalma - A 2868/95/EK rendelet 20. szabályának (1) bekezdése - A 2868/95 rendelet 50. szabályának (1) bekezdése. # T-62/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hetedik tanács) 2011. december 16‑i ítélete – Rintisch kontra OHIM – Bariatrix Europe (PROTI SNACK)
      (T‑62/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A PROTI SANCK közösségi szóvédjegy bejelentése – A PROTIPLUS, a PROTI és a PROTIPOWER korábbi nemzeti szó‑ és ábrás védjegyek – Iratok késedelmes előterjesztése – A 40/94/EK rendelet 74. cikkének (2) bekezdése (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 76. cikkének (2) bekezdése) által biztosított
         mérlegelési jogkör – Az »eltérő rendelkezés« fogalma – A 2868/95/EK rendelet 20. szabályának (1) bekezdése – A 2868/95 rendelet 50. szabályának (1) bekezdése”

      Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – Az OHIM felszólalási osztályának határozatával szemben benyújtott fellebbezés – A fellebbezési tanács által végzett vizsgálat – Terjedelem – A felszólalás alátámasztásául az e célból megszabott határidőn belül elő nem terjesztett tények és bizonyítékok – Figyelembevétel – A fellebbezési tanács mérlegelési jogköre (40/94 tanácsi rendelet, 74. cikk, (2) bekezdés; 2868/95 bizottsági rendelet, 20. cikk,
         (1) bekezdés és 50. cikk, (1) bekezdés) (vö. 30–32., 36–41. pont)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának a Bernhard Rintisch és a Bariatrix Europe Inc. SAS közötti felszólalási eljárással
                  kapcsolatban 2008. december 15‑én hozott határozata (R 740/2008‑4. sz. ügy) hatályon kívül helyezése iránti kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék Bernhard Rintischt kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) március 4.-i ítélete: 1999. # Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola kontra Käserei Champignon Hofmeister GmbH & Co. KG és Eduard Bracharz GmbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Handelsgericht Wien - Ausztria. # C-87/97. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1974. december 5-i ítélete. # Claudette van Belle kontra az Európai Közösségek Tanácsa. # 176-73. sz. ügy


A Bíróság 1977. november 16-i ítélete. # SA G.B.-INNO-B.M. kontra Association des détaillants en tabac (ATAB). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hof van Cassatie - Belgium. # 13-77. sz. ügy


A Bíróság 1964. június 9-i ítélete. # M. Th. Nonnenmacher, H.E. Moebs özvegye kontra Bestuur der Sociale Verzekeringsbank. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Centrale Raad van Beroep - Hollandia. # 92-63. sz. ügy


title: A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2007. június 19-i ítélete. # John Davis és társai kontra az Európai Unió Tanácsa. # Közszolgálat - Tisztviselők. # F-54/06. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (első tanács)
      2007. június 19.
      F‑54/06. sz. ügy
      John Davis és társai
      kontra
      az Európai Unió Tanácsa
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Nyugdíj – Korrekciós együtthatók – A 2004. május 1‑jét követően hatályos személyzeti szabályzat hatálybalépését követő nyugdíjba vonulás – A nyugdíjas lakóhelye országának átlagos megélhetési költsége alapján kiszámított korrekciós együttható alkalmazása – Átmeneti rendszer – A korrekciós együtthatók megszüntetése a 2004. május 1‑jét követően hatályos személyzeti szabályzat hatálybalépését követően
         szerzett nyugdíjjogosultságok tekintetében”

      Tárgy: Az EK 236. és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben J. Davis és a Tanács másik három tisztviselője kérik a
         Tanács öregségi nyugdíj iránti jogosultságukat megállapító határozatának megsemmisítését, amennyiben egyrészt a nyugdíjjogosultságuk
         2004. április 30‑a után szerzett részére a korrekciós együttható nem vonatkozik, másrészt a nyugdíjjogosultságuk 2004. május
         1‑je előtt szerzett részére alkalmazott korrekciós együttható eltér az Egyesült Királyságban vagy Dániában alkalmazott európai
         közösségi tisztviselők díjazására vonatkozó korrekciós együtthatótól.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Nyugdíjak – Korrekciós együttható – A 723/2004 rendelet hatálybalépése után szerzett nyugdíjjogosultságra vonatkozó
            megszüntetés
      (Személyzeti szabályzat, 82. cikk, (1) bekezdés; XIII. melléklet, 20. cikk; 723/2004 tanácsi rendelet)
      2.      Tisztviselők – Nyugdíjak – Korrekciós együttható – A 723/2004 rendelet hatálybalépése után szerzett nyugdíjjogosultságra vonatkozó
            megszüntetés
      (Személyzeti szabályzat, 82. cikk, (1) bekezdés; XIII. melléklet, 20. cikk; 723/2004 tanácsi rendelet)
      3.      Tisztviselők – Nyugdíjak – Korrekciós együttható – A 723/2004 rendelet hatálybalépése után szerzett nyugdíjjogosultságra vonatkozó
            megszüntetés
      (Személyzeti szabályzat, 82. cikk, (1) bekezdés)
      4.      Személyek szabad mozgása – Munkavállaló – Fogalom – Közösségi tisztviselő – Bennfoglaltság – Nyugdíjas közösségi tisztviselő
            – Kizártság
      (EK 18. és EK 39. cikk)
      5.      Európai uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – Nyugdíjas közösségi
            tisztviselők
      (EK 18. cikk; személyzeti szabályzat, 82. cikk, (1) bekezdés)
      1.      Az egyenlő bánásmód elvét nem sérti, ha a tisztviselők különböző kategóriái közötti eltérő bánásmódot objektív és ésszerű
         szempontok alapján igazolják, és ezek a különbségek arányban állnak a kérdéses megkülönböztetéssel elérni kívánt céllal.

      A 2004. május 1‑je után szerzett nyugdíjjogosultságok esetében a korrekciós együtthatónak az Európai Közösségek tisztviselői
         személyzeti szabályzatának, valamint az Európai Közösségek egyéb alkalmazottainak alkalmazási feltételeinek módosításáról
         szóló 723/2004 rendelettel való megszüntetését illetően a személyzeti szabályzat reformjának hatálybalépése után nyugdíjazott
         tisztviselők és a néhány hónappal e rendelet hatálybalépését megelőzően nyugdíjazott tisztviselők közötti eltérő bánásmód
         – amely szerint csak ez utóbbiakra terjed ki a teljes nyugdíjuk vonatkozásában a korrekciós együttható – összhangban van az
         egyenlő bánásmód elvével. Ez a különbséget objektív és ésszerű szempont – azaz a tisztviselők személyzeti szabályzatának hatálybalépése
         előtti vagy azt követő nyugdíjazása – alapján indokolható. Másrészt, tekintettel a személyzeti szabályzat említett reformjának
         céljára, ez az eltérő bánásmód tiszteletben tartja az arányosság elvét, mivel annak ellenére, hogy az előbbi tisztviselőket
         a személyzeti szabályzat reformja hatálybalépésének napja után nyugdíjazták, az e napot megelőzően szerzett összes jogosultságukra
         továbbra is alkalmazandók a korrekciós együtthatók, ráadásul ugyanazon korrekciós együtthatók, mint amelyeket az e napot megelőzően
         nyugdíjazott tisztviselők esetében alkalmaztak. Ezen megállapításokat egyebekben megerősíti az a megfontolás, hogy a jogalkotó
         nem csak a 2004. május 1‑je után szerzett nyugdíjjogosultságokat hátrányosan érintő szabályokat fogadott el, hanem az e napot
         megelőzően szerzett nyugdíjjogosultságokat hátrányosan érintő szabályokat is, azáltal hogy a 2008. április 30-án lezáruló
         átmeneti időszak során a főváros korrekciós együtthatókat fokozatosan, a nyugdíjasok számára kevésbé kedvező, ország korrekciós
         együtthatóval váltotta fel.

      Az eltérő bánásmód még kevésbé tekinthető önkényes vagy a személyzeti szabályzat reformjának céljaira tekintettel nyilvánvalóan
         nem megfelelő hátrányos megkülönböztetésnek. Ugyanis csak ilyen hátrányos megkülönböztetés esetén lehet helyt adni az egyenlő
         bánásmód elvének és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított jogalapnak, ha azt olyan területen
         hozott intézkedésekkel szemben hozzák fel, amelyen a jogalkotó diszkrecionális jogkörrel rendelkezik, ahogyan ez a nyugdíjrendszer
         kialakításának tárgyában fennáll.

      (lásd a 64., 74. és 75. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑11/03. sz., Afari kontra EKB ügyben 2004. március 16‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑65. o.
         és II‑267. o.) 65. pontja;

      a Közszolgálati Törvényszék F‑43/05. sz., Chassagne kontra Bizottság ügyben 2007. január 23‑án hozott ítéletének (az EBHT‑ban
         még nem tették közzé) 91. pontja.

      2.      Az olyan területen, ahol a jogalkotó diszkrecionális jogkörrel rendelkezik, ahogyan ez a nyugdíjrendszer kialakításának tárgyában
         fennáll, az egyenlő bánásmód elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elve tiszteletben tartásának felülvizsgálata során
         a bíróság által gyakorolt felülvizsgálatnak annak ellenőrzésére kell korlátozódnia, hogy az érintett intézmény nem alkalmazott‑e
         önkényesen vagy nyilvánvalóan nem megfelelő módon megkülönböztetést.

      A jogalkotó nem lépett túl ezeken a korlátokon azáltal, hogy a 2004. május 1‑je után szerzett nyugdíjjogosultságra vonatkozó
         korrekciós együtthatót megszüntette a tisztviselők személyzeti szabályzatának, valamint az egyéb alkalmazottak alkalmazási
         feltételeinek módosításáról szóló 723/2004 rendelettel. Ugyanis nem létezik a közösségi nyugdíjasokkal a „vásárlóerő terén
         való egyenlő bánásmód” magasabb rendű közösségi jogi elve, hanem az egyenlő bánásmód és hátrányos megkülönböztetés tilalmának
         alapelve áll fenn, amelyet a jogalkotónak az általa leginkább alkalmasnak vélt intézkedések útján kell végrehajtania. Tekintettel
         a jogalkotónak a nyugdíjrendszer kialakítása terén fennálló diszkrecionális jogkörére, a Tanács tökéletesen jogosult volt
         az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének átültetésére irányuló rendszer elfogadására a korrekciós
         együtthatók eltörlésével, és annak biztosításával, hogy a tisztviselők azonos hozzájárulás esetén azonos névértékű nyugdíjat
         kapnak, ami egyébként főszabály szerint így történik az egyéb nemzetközi szervezeteknél fennálló nyugdíjrendszerek esetében.
         E tekintetben a Tanács megalapozottan vélte úgy, hogy az európai integráció miatt egyre kevésbé szükséges a korrekciós együtthatók
         fennállása, és a nyugdíjasok egyre inkább a korábbi alkalmazási helyük szerinti országban vagy a származási államuktól eltérő
         államban választanak lakóhelyet; egyebekben a Tanács figyelembe tudta venni mind a csalások, mind a nyugdíjasok tényleges
         lakóhelyének költséges és bonyolult ellenőrzésére irányuló eljárások elkerülésére vonatkozó igényt.

      Ezenkívül a jogalkotó szabadon módosíthatja a személyzeti szabályzatot az érintett tisztviselők számára korábban alkalmazandó
         rendelkezéseknél kedvezőtlenebb rendelkezések elfogadásával, és ezt a szabadságot nem korlátozhatja semmiféle, a „vásárlóerő
         terén” fennálló egyenlőség elvére való hivatkozás. Mindazonáltal, ha a tisztviselők szerzett jogai léteznek, a jogalkotó köteles
         megfelelő átmeneti időszakot meghatározni annak elkerülése érdekében, hogy a nyugdíjrendszeren belül a nyugdíjak folyósításának
         módjában hirtelen változás következzen be. E tekintetben, feltételezve, hogy ez a védelem kiterjed a személyzeti szabályzat
         reformja után nyugdíjazott tisztviselőkre, az csak a tisztviselők által a reform hatálybalépése előtt szerzett jogosultságokra
         terjedhet ki.

      (lásd a 65., 78. és 80–82. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑13/97. sz., Losch kontra Bíróság ügyben 1998. szeptember 30‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑543. o.
         és II‑1633. o.) 113., 121. és 122. pontja; T‑164/97. sz., Busacca és társai kontra Számvevőszék 1998. szeptember 30‑án hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑565. o. és II‑1699. o.) 49., 58. és 59. pontja; T‑112/96. és T‑115/96. sz., Séché kontra Bizottság
         egyesített ügyekben 1999. július 6‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑115. o. és II‑623. o.) 127. és 132. pontja; T‑94/01.,
         T‑152/01. és T‑286/01. sz., Hirsch és társai kontra BCE egyesített ügyekben 2003. január 8‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2003.,
         I‑A‑1. o. és II‑27. o.) 51. pontja; T‑184/00. sz., Drouvis kontra Bizottság ügyben 2003. február 26‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2003.,
         I‑A‑51. o. és II‑297. o.) 57. pontja, amelyet megerősített a Bíróság C‑187/03. P. sz., Drouvis kontra Bizottság ügyben 2004.
         április 29‑én hozott ítélete (az EBHT‑ban nem tették közzé); T‑135/05. sz., Campoli kontra Bizottság ügyben 2006. november
         29‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2006., I‑A‑2‑297. o. és II‑A‑2‑1527. o.) 71., 72., 78., 79., 85., 87., 97. 100. és 105. pontja;

      a Közszolgálati Törvényszék F‑43/05. sz., Chassagne kontra Bizottság ügyben 2007. január 23‑án hozott ítéletének (az EBHT‑ban
         még nem tették közzé) 62. pontja.

      3.      A 2004. május 1‑je után szerzett nyugdíjjogosultságok esetében a korrekciós együtthatóknak a tisztviselők személyzeti szabályzatának,
         valamint az egyéb alkalmazottak alkalmazási feltételeinek módosításáról szóló 723/2004 rendelettel való megszüntetése a magas
         megélhetési költségű tagállamban lakó nyugdíjasok vonatkozásában nem sérti az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés
         tilalmának elvét azokhoz a nyugdíjasokhoz képest, akik alacsonyabb megélhetési költségű tagállamokban laknak. Ez a következtetés
         a Belgiumon kívül és a Belgiumban lakó nyugdíjasok közötti összehasonlítás vonatkozásában is érvényes.

      Egyrészt, ugyanis jóllehet a korrekciós együtthatók említett megszüntetése a vásárlóerő tekintetében a nyugdíjasok között
         különbségeket eredményez aszerint, hogy ez utóbbiak magas vagy alacsony megélhetési költségű országban telepednek le, ezek
         a különbségek azonban objektív és ésszerű szemponton – azaz a tisztviselők által a pályafutásuk során fizetett járulékokkal
         megegyező összegen – alapulnak, másrészt, legalábbis az új nyugdíjrendszer alkalmazásának első évei során, ezek a különbségek
         arányban állnak a személyzeti szabályzat reformjának céljaival. Ezen évek során a személyzeti szabályzat reformja után nyugdíjazott
         tisztviselők ugyanis a nyugdíjjogosultságuk nagy részét megszerzik, és ebből következően rájuk olyan egységes együtthatók
         vonatkoznak majd, amelyek nagyon közel állnak azon együtthatókhoz, amelyek akkor vonatkoznának rájuk, ha a személyzeti szabályzat
         reformja megtartotta volna a korrekciós együtthatók rendszerét. A magas megélhetési költségű helyeken letelepedő nyugdíjasok
         és az alacsony megélhetési költségű helyeken letelepedő nyugdíjasok közötti eltérő bánásmód csak abban az esetben bizonyulhat
         a személyzeti szabályzat reformjának céljaihoz képest aránytalannak – tekintettel arra, hogy a nyugdíjjogosultságok lényeges
         része esetében nincs korrekciós együttható, és feltéve, hogy a Tanács nem hoz korrekciós intézkedéseket – ha a Tanács előrejelzéseivel
         ellentétben, a tagállamok megélhetési költségei közötti eltérések a jövőben fennmaradnak.

      Ehhez hasonlóan, ugyanezen megfontolások alapján és tekintettel a jogalkotónak a nyugdíjrendszer kialakítása tárgyában fennálló
         diszkrecionális jogkörére, a korrekciós együtthatók megszüntetésének következményei nem minősülhetnek önkényes vagy a személyzeti
         szabályzat reformja vonatkozásában nyilvánvalóan nem megfelelő hátrányos megkülönböztetésnek.

      (lásd a 84–87. pontot)
      4.      A közösségi tisztviselő migráns munkavállalónak minősül, és mint a származási államától eltérő tagállamban dolgozó közösségi
         polgár az EK 39. cikk (1) bekezdése értelmében nem veszíti el munkavállalói jogállását amiatt, hogy valamely nemzetközi szervezetnél
         tölt be állást, még abban az esetben sem, ha a foglalkoztató országba történő belépésének és ott-tartózkodásának feltételeire
         a nemzetközi szervezet és az annak székhelye szerinti állam között létrejött nemzetközi egyezmény különös szabályai vonatkoznak.
         A közösségi nyugdíjasok azonban nem hivatkozhatnak a szabad mozgás és a letelepedés szabadsága elveire, amelyek elsősorban
         gazdasági tevékenység folytatására vonatkoznak, hanem kizárólag az EK 18. cikkre, amely minden közösségi polgár számára biztosítja
         a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogot.

      (lásd a 96–98. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 389/87. és 390/87. sz., Echternach és Moritz egyesített ügyekben 1989. március 15‑én hozott ítéletének (EBHT 1989.,
         723. o.) 11. pontja; C‑293/03. sz. My‑ügyben 2004. december 16‑án hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑12013. o.) 37. pontja;
         C‑185/04. sz. Öberg‑ügyben 2006. február 16‑án hozott ítéletének (EBHT 2006., I‑1453. o.) 12. pontja.

      5.      Az EK 18. cikk a közösségi polgárok számára garantálja a jogot a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz,
         amely jog közvetlenül az EK 17. cikkben található Európai Uniós polgári jogállásból ered, és amelynek az a rendeltetése, hogy
         a tagállamok állampolgárainak alapvető jogállása legyen. A Szerződésben és a másodlagos jogforrásokban megállapított korlátozásokkal
         és feltételekkel önmagában az EK 18. cikk olyan jogokat teremt az Európai Unió polgárai számára, amely jogokra azok a bíróság
         előtt hivatkozhatnak. Ez a rendelkezés így, az erre vonatkozó különös szabály hiányában megalapozhatná a nyugdíjas közösségi
         tisztviselők azon jogát, hogy a választásuk szerinti tagállamban telepedjenek le.

      A szabad mozgáshoz való jogot nemcsak a közvetlen korlátozásokat és tilalmakat tartalmazó intézkedések sértik, hanem azok
         az intézkedések is, amelyek eltérítik az érdekelteket valamely másik tagállamban való letelepedéstől. Az EK 18. cikkből azonban
         nem vezethető le a közösségi jogalkotót terhelő egyértelmű kötelezettség arra vonatkozóan, hogy ez utóbbi a közösségi nyugdíjjogosultsággal
         rendelkezők számára korrekciós együttható formájában pénzügyi kiegészítést nyújtson az azon tagállamban megállapított magasabb
         megélhetési költségek kompenzálása érdekében, amelyben a nyugdíjas le kíván telepedni; ugyanis, amennyiben nem lehet szó az
         ugyanezen tagállamban való letelepedést választó más közösségi nyugdíjasokhoz viszonyított egyenlőtlen bánásmódról, az ezen
         államban való letelepedéssel járó hátrányok – amelyek valamennyi nyugdíjast, sőt az ugyanebben az államban letelepedő összes
         többi személyt érintő általános és objektív helyzetekből adódnak – a lakóhelynek az érintett által történt szabad megválasztásának
         következményei, amelyet ezen választás összes előnyének és hátrányának mérlegelése előzött meg, és amelyeket egyáltalán nem
         lehet a szabad mozgás akadályainak tekinteni.

      (lásd a 98–100. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság C‑177/94. sz. Perfili‑ügyben 1996. február 1‑jén hozott ítéletének (EBHT 1996., I‑161. o.) 17–19. pontja; C‑413/99. sz.,
         Baumbast és R ügyben 2002. szeptember 17‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑7091. o.) 82., 84. és 86. pontja; C‑148/02. sz.
         Garcia Avello‑ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑11613. o.) 21–24. pontja; C‑403/03. sz. Schempp‑ügyben
         2005. július 12‑én hozott ítéletének (EBHT 2005., I‑6421. o.) 45–47. pontja; C‑137/04. sz. Rockler‑ügyben 2006. február 16‑án
         hozott ítéletének (EBHT 2006., I‑1441. o.) 17–19. pontja; C‑192/05. sz., Tas‑Hagen és Tas ügyben 2006. október 26‑án hozott
         ítélete (EBHT 2006., I‑10451. o.); C‑520/04. sz. Turpeinen‑ügyben 2006. november 9‑én hozott ítéletének (EBHT 2006., I‑10685. o.)
         13. pontja; C‑208/05. sz. ITC‑ügyben 2007. január 11‑én hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑181. o.) .31. és 33. pontja; C‑150/04. sz.,
         Bizottság kontra Dánia ügyben 2007. január 30‑án hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑1163. o.) 41–45. pontja.


title: A Bíróság (első tanács) 2009. január 22-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Portugál Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - A saját források késedelmes megfizetése - A fizetendő késedelmi kamatok - Könyvelési szabályok - ATA-rendszer. # C-150/07. sz. ügy

text:
      A Bíróság (első tanács) 2009. január 22‑i ítélete – Bizottság kontra Portugália
      (C‑150/07. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – A saját források késedelmes megfizetése – A fizetendő késedelmi kamatok – Könyvelési szabályok – ATA‑rendszer”
      1.                     Az Európai Közösségek saját forrásai – A tagállamok általi megállapítás és rendelkezésre bocsátás (1552/89 tanácsi rendelet,
            2. cikk, 6. cikk, (2) bekezdés és 10. cikk) (vö. 61–64. pont)
      2.                     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A kötelezettségszegés bizonyítása – A Bizottságra háruló teher(EK 226. cikk)
            (vö. 65–66. és 68. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EK, Euratom határozat végrehajtásáról
                  szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o.) 2. cikkének, 6. cikke (2) bekezdésének, valamint
                  9., 10. és 11. cikkének megsértése – A saját forrásoknak az ATA‑rendszerben történő késedelmes átutalása esetén járó késedelmi
                  kamatok megfizetésének megtagadása – Könyvelési szabályok.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Portugál Köztársaság – mivel megtagadta a saját forrásoknak az ATA‑rendszer keretében történő késedelmes átutalása miatt
                     járó késedelmi kamatoknak az Európai Közösségek Bizottsága részére való megfizetését – nem teljesítette a Közösségek saját
                     forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom
                     tanácsi rendelet 2. cikkéből, 6. cikkének (2) bekezdéséből, valamint 9., 10. és 11. cikkéből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

                  3)

                  	A Portugál Köztársaság a saját költségein kívül viseli az Európai Közösségek Bizottsága költségeinek háromnegyed részét.

                  4)

                  	Az Európai Közösségek Bizottsága ezt meghaladóan maga viseli saját költségeit.


A Törvényszék (második tanács) 2014. március 12-i ítélete. # Tubes Radiatori Srl kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-315/12. sz. ügy


title: A Bíróság (nagytanács) 2010. szeptember 8-i ítélete.#Winner Wetten GmbH kontra Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Köln - Németország.#EK 43. cikk és EK 49. cikk - Letelepedés szabadsága - Szolgáltatásnyújtás szabadsága - Sportversenyekre vonatkozó fogadások tartományi szintű állami monopólium alá tartozó szervezése - A Bundesverfassungsgericht azon határozata, amely a német alaptörvénnyel összeegyeztethetetlennek nyilvánítja az ilyen monopóliumra vonatkozó szabályozást, de átmeneti időszakra hatályban tartja azt az alaptörvénynek való megfeleltetés lehetővé tétele céljából - Az uniós jog elsőbbségének elve - Az ilyen típusú átmeneti időszak megengedhetősége és esetleges feltételei, amennyiben az érintett nemzeti szabályozás az EK 43. cikket és az EK 49. cikket is sérti.#C-409/06. sz. ügy.

text:
      C‑409/06. sz. ügy
      Winner Wetten GmbH
      kontra
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      (a Verwaltungsgericht Köln [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „EK 43. cikk és EK 49. cikk – Letelepedés szabadsága – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Sportversenyekre vonatkozó fogadások tartományi szintű állami monopólium alá tartozó szervezése – A Bundesverfassungsgericht azon határozata, amely a német alaptörvénnyel összeegyeztethetetlennek nyilvánítja az ilyen monopóliumra
         vonatkozó szabályozást, de átmeneti időszakra hatályban tartja azt az alaptörvénynek való megfeleltetés lehetővé tétele céljából
         – Az uniós jog elsőbbségének elve – Az ilyen típusú átmeneti időszak megengedhetősége és esetleges feltételei, amennyiben az érintett nemzeti szabályozás az
         EK 43. cikket és az EK 49. cikket is sérti”

      Az ítélet összefoglalása
      Uniós jog – Közvetlen hatály – Elsőbbség – Sportversenyekre vonatkozó fogadások állami monopóliumával kapcsolatos nemzeti
            szabályozás
      (EK 43. cikk és EK 49. cikk)
      A közvetlenül alkalmazandó uniós jog elsőbbsége miatt a sportversenyekre vonatkozó fogadások állami monopóliumával kapcsolatos
         azon nemzeti szabályozás, amely a nemzeti bíróság megállapításai szerint a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás
         szabadságával összeegyeztethetetlen korlátozásokat tartalmaz, és e korlátozások nem járulnak hozzá koherensen és szisztematikusan
         a fogadási tevékenység korlátozásához, ahogyan azt a Bíróság ítélkezési gyakorlata megköveteli, nem alkalmazható tovább valamely
         átmeneti időszakban.

      Nem engedhető meg ugyanis, hogy a nemzeti jog – akár alkotmányi szintű – rendelkezései hátrányos hatással járjanak az uniós
         jog egységességére és hatékonyságára.

      Feltételezve akár, hogy az ahhoz hasonló megfontolások, mint amelyek a megsemmisített vagy érvénytelenné nyilvánított uniós
         aktus joghatásainak olyan fenntartását érintik, amelynek célja, hogy ne keletkezzen joghézag, amíg egy új aktus az így megsemmisített
         vagy érvénytelenné nyilvánított aktus helyébe lép, analógia útján és kivételesen az uniós jog valamely közvetlenül alkalmazandó
         szabálya által a vele ellentétes nemzeti jogra kifejtett kiszorító hatás átmeneti felfüggesztéséhez vezetnek, az ilyen felfüggesztést,
         amelynek feltételeit csak a Bíróság állapíthatná meg, eleve ki kell zárni olyan, jogbiztonságon alapuló magasabb rendű megfontolások
         hiányában, amelyek alkalmasak e felfüggesztés igazolására.

      (vö. 61., 66., 67., 69. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2010. szeptember 8.(*)

      „EK 43. cikk és EK 49. cikk – Letelepedés szabadsága – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Sportversenyekre vonatkozó fogadások tartományi szintű állami monopólium alá tartozó szervezése – A Bundesverfassungsgericht azon határozata, amely a német alaptörvénnyel összeegyeztethetetlennek nyilvánítja az ilyen monopóliumra
         vonatkozó szabályozást, de átmeneti időszakra hatályban tartja azt az alaptörvénynek való megfeleltetés lehetővé tétele céljából
         – Az uniós jog elsőbbségének elve – Az ilyen típusú átmeneti időszak megengedhetősége és esetleges feltételei, amennyiben az érintett nemzeti szabályozás az
         EK 43. cikket és az EK 49. cikket is sérti”

      A C‑409/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgericht Köln (Németország)
         a Bírósághoz 2006. október 9‑én érkezett, 2006. szeptember 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Winner Wetten GmbH
      és
      a Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot és P. Lindh tanácselnökök, K. Schiemann
         (előadó), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh és L. Bay Larsen bírák,

      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: N. Nanchev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. december 9‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Winner Wetten GmbH képviseletében O. Bludovsky és D. Pawlick Rechtsanwälte,
      –        a Bürgermeisterin der Stadt Bergheim képviseletében M. Hecker, M. Ruttig és H. Sicking Rechtsanwälte,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma, C. Schulze‑Bahr, B. Klein és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében A. Hubert, később: L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben, segítőik: P. Vlaemminck és
         S. Verhulst advocaten,

      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében A. Samoni‑Rantou, G. Skiani, M. Tassopoulou és K. Boskovits, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében F. Díez Moreno, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében E. Belliard, G. de Bergues, C. Jurgensen, C. Bergeot‑Nunes és A. Adam, meghatalmazotti minőségben,
      –        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, P. Mateus Calado és A. P. Barros, meghatalmazotti minőségben,
      –        a szlovén kormány képviseletében M. Remic, meghatalmazotti minőségben,
      –        a norvég kormány képviseletében F. Sejersted, G. Hansson Bull, K. B. Moen és Ø. Andersen, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében E. Traversa és K. Gross, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. január 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 43. cikk és az EK 49. cikk értelmezésére, valamint a közösségi jog elsőbbségének
         elvéhez kapcsolódó következményekre vonatkozik.

      2        E kérelmet a Winner Wetten GmbH (a továbbiakban: WW) és a Bürgermeisterin der Stadt Bergheim (Bergheim város polgármesteri
         hivatala) között az utóbbi azon határozata tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amely megtiltotta, hogy
         a WW sportversenyekre vonatkozó fogadásokat kínáljon.

       Nemzeti jogi háttér
       A nemzeti szabályozás
      3        Az alaptörvény (Grundgesetz) 12. §‑ának (1) bekezdése a következőképp rendelkezik:

      „Minden német állampolgárt megillet a foglalkozás, a munkahely és a képzési hely szabad megválasztásának joga. A foglalkozás
         gyakorlása törvényben vagy törvény felhatalmazása alapján szabályozható.”

      4        A szövetségi alkotmánybíróságról szóló törvény (Bundesverfassungsgerichtsgesetz) 31. §‑a előírja:

      „(1)      A Bundesverfassungsgericht határozatai a szövetség és a tartományok alkotmányozó szerveire, továbbá valamennyi bíróságra és
         hatóságra nézve kötelező érvényűek.

      (2)      […] a Bundesverfassungsgericht határozata törvényerővel rendelkezik […], amennyiben a Bundesverfassungsgericht megállapítja
         valamely törvény alaptörvénnyel való összeegyeztethetőségét vagy összeegyeztethetetlenségét, illetve semmisségét. Amennyiben
         valamely törvény alaptörvénnyel vagy a szövetségi jog más rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségét vagy összeegyeztethetetlenségét,
         illetve semmisségét állapítják meg, a határozat rendelkező részét a Bundesgesetzblattban közzé kell tenni […].”

      5        A szövetségi alkotmánybíróságról szóló törvény 35. §‑a értelmében:

      „A Bundesverfassungsgericht határozatában rögzítheti, hogy ki hajtja azt végre; megjelölheti a végrehajtás módját is.”
      6        A büntető törvénykönyv (Strafgesetzbuch) 284. §‑a szerint:

      „(1)      Aki nyilvánosan és a hatóság engedélye nélkül szerencsejátékot szervez, bonyolít, vagy ilyen célra biztosítja a szükséges
         berendezéseket, két évig terjedő szabadságvesztéssel vagy pénzbírsággal büntetendő.

      [...]
      (3)      Aki az (1) bekezdésben meghatározott cselekményt
      1.      üzletszerűen követi el [...]
      [...]
      három hónaptól öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
      [...]”
      7        A 2004. július 1‑jétől hatályos, a lottójátékról szóló német államszerződéssel (Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland,
         a továbbiakban: LottStV) a tartományok egységes keretet teremtettek a szerencsejátékok üzletszerű szervezéséhez, működtetéséhez
         és lebonyolításához, a kaszinók kivételével.

      8        A LottStV 1. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „Az államszerződés célja:
      1.      a lakosság játékra való természetes hajlamának rendezett és ellenőrzött mederbe terelése, és különösen annak elkerülése, hogy
         az az engedély nélküli játékok felé forduljon,

      2.      a játékra való túlzott ösztönzés megakadályozása,
      3.      a játékra való hajlandóság magán‑ vagy kereskedelmi célokra felhasználásának kizárása,
      4.      annak biztosítása, hogy a szerencsejátékok lefolytatására szabályozott módon kerüljön sor, és logikájuk érthető legyen, és
      5.      annak biztosítása, hogy a szerencsejátékokból származó bevételek jelentős részét közcélok, vagy az adózásról szóló törvény
         értelmében kiváltságos adójogi elbánást élvező célok előmozdítására fordítsák.”

      9        A LottStV 5. §‑ának (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:

      „(1)      A tartományok az 1. §‑ban felsorolt célok érdekében kötelesek a szerencsejátékok megfelelő kínálatá[nak fennállását] biztosítani.
      (2)      A törvény alapján a tartományok maguk is elláthatják ezt a feladatot, vagy rábízhatják ennek ellátását közjogi jogi személyekre,
         vagy olyan magánjogi társaságokra, amelyekben közjogi jogi személyek közvetlenül vagy közvetve meghatározó részesedéssel rendelkeznek.”

      10      Észak-Rajna-Vesztfália tartományban (Land Nordrhein‑Westfalen, a továbbiakban: NRW tartomány) a LottStV végrehajtását a sportversenyekre
         vonatkozó fogadásokról szóló, 1955. május 3‑i törvény (Sportwettengesetz Nordrhein-Westfalen, a továbbiakban: SWG NRW) biztosítja,
         amely 1. §‑ának (1) bekezdésében előírja:

      „A tartomány kormánya a sportversenyekkel kapcsolatban engedélyezheti fogadásszervező társaságok működését. Az említett fogadásszervező
         társaságoknak feltétlenül közjogi jogi személyeknek vagy olyan magánjogi jogi személyeknek kell lenniük, amelyekben valamely
         közjogi jogi személy többségi részesedéssel rendelkezik […].”

      11      NRW tartományban egyetlen ilyen típusú engedélyt adtak ki, mégpedig a Westdeutsche Lotterie & Co. OHG‑nak.

       A Bundesverfassungsgericht 2006. március 28‑i ítélete
      12      2006. március 28‑i ítéletében a Bundesverfassungsgericht a LottStV bajorországi átültetését biztosító szabályozás kapcsán
         úgy ítélte meg, hogy a sportversenyekre vonatkozó fogadások tekintetében az említett tartományban fennálló állami monopólium
         sérti az alaptörvény 12. §‑ának (1) bekezdését, amely a foglalkozás megválasztásának szabadságát biztosítja. Az említett bíróság
         többek között megállapította, hogy az említett monopólium – mivel anélkül zárja ki, hogy gazdasági magánszereplők fogadásszervezési
         tevékenységet folytassanak, hogy megfelelő szabályozási hátérrel strukturálisan és érdemben, mind jogi, mind pedig gyakorlati
         szempontból biztosítaná a játékszenvedély csökkentésére és a játékfüggőség elleni küzdelemre irányuló cél tényleges követését –
         aránytalanul sérti a foglalkozás megválasztásának így biztosított szabadságát.

      13      A Bundesverfassungsgericht – miután hangsúlyozta, hogy a jogalkotó az így megállapított alkotmányellenesség orvoslására számos
         eszközzel rendelkezik, például a monopóliumnak az említett cél elérésének érdekében való szisztematikus szervezése vagy a
         magánjogi társaságok által üzletszerűen szervezett fogadások törvényben rögzített részletes engedélyezési szabályainak megállapítása
         útján – úgy határozott, hogy a szóban forgó szabályozást nem helyezi hatályon kívül, és joghatásait 2007. december 31‑ig fenntartja,
         kimondva, hogy ezen időpontig a jogalkotó mérlegelési jogkörében eljárva módosítani köteles az alaptörvénnyel ellentétesnek
         ítélt szabályokat, biztosítva, hogy azok megfeleljenek az alaptörvénynek.

      14      A Bundesverfassungsgericht ezenkívül megállapította, hogy a fennálló jogi helyzet ideiglenes fenntartására kizárólag azzal
         a feltétellel kerül sor, ha haladéktalanul megteremtik a játékszenvedély korlátozására és a játékfüggőség leküzdésére irányuló
         cél és a monopólium tényleges gyakorlása közötti minimális összhangot. A bevezetett átmeneti időszak alatt különösen tilos
         volt a fogadási ajánlatok növelése, valamint az ajánlott fogadások jellegéről és működési módjáról való egyszerű tájékoztatást
         meghaladó reklámtevékenység. A Bundesverfassungsgericht egyébiránt elrendelte, hogy haladéktalanul aktív tájékoztatási tevékenységbe
         fogjanak a fogadásokhoz kapcsolódó veszélyekről.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      A WW Bergheimben (Németország) rendelkezik üzlethelyiséggel, ahol a Máltán bejegyzett Tipico Co. Ltd társaság számlájára bonyolít
         le sportversenyekre vonatkozó fogadásokat.

      16      2005. június 28‑i rendeletében a Bürgermeisterin der Stadt Bergheim üzlethelyisége bezárásának és pecséttel való lezárásának
         terhe mellett megtiltotta a WW számára e tevékenység gyakorlását.

      17      A WW által e rendelet ellen benyújtott panaszt a Landrat des Rhein-Erft-Kreises (Rhein-Erft-Kreis közigazgatási hivatalának
         vezetője) 2005. szeptember 22‑i határozatával elutasította azzal az indokkal, hogy az említett tevékenységgel a WW vagy a
         büntető törvénykönyv 284. §‑ában büntetendő tevékenységként meghatározott, szerencsejáték szervezéséhez való segítségnyújtást
         valósít meg, vagy legalábbis sérti az SWG NRW 1. §‑át, amely szerint sportversenyekre vonatkozó fogadásokat csak az NRW tartomány
         által kiállított előzetes engedély birtokában lehet szervezni.

      18      A WW az említett határozat és a 2005. június 28‑i rendelet ellen keresetet nyújtott be a Verwaltungsgericht Kölnhöz (kölni
         közigazgatási bíróság), azt állítva, hogy az NRW tartományban a sportversenyekre vonatkozó fogadások tekintetében fennálló
         állami monopólium, amelyen ezen aktusok alapulnak, ellentétes a szolgáltatásnyújtás EK 49. cikkben biztosított szabadságával.

      19      A Verwaltungsgericht Köln megállapítja, hogy sem a WW, sem pedig a Tipico Co. Ltd nem rendelkezett az SWG NRW 1. §‑ában előírt,
         az alapeljárásban szóban forgó tevékenység gyakorlásához szükséges engedéllyel, és hogy ilyen engedély ráadásul nem adható
         nekik az NRW tartományban hatályos szabályozással létrehozott monopólium miatt.

      20      E tekintetben a Verwaltungsgericht Köln szerint azonban a C‑243/01. sz., Gambelli és társai ügyben 2003. november 6‑án hozott
         ítéletből (EBHT 2003., I‑13031. o.) az következik, hogy az említett monopóliumhoz hasonló korlátozó intézkedés a jelen esetben
         nem igazolható a játékhoz kapcsolódó túlzott kiadásokra való ösztönzés megelőzésére és a játékfüggőség elleni küzdelemre irányuló
         állítólagos céllal, mivel a sportversenyekre vonatkozó fogadásokban való részvételt kétségtelenül bátorítják az ilyen fogadások
         szervezésére feljogosított nemzeti szervezetek, és hogy ezért az említett intézkedés nem járul hozzá koherens és szisztematikus
         módon a fogadási tevékenység korlátozásához.

      21      A Bundesverfassungsgericht fent említett, a bajorországi szabályozásról szóló 2006. március 28‑i ítéletéből és ugyanezen bíróság
         NRW tartomány összehasonlítható szabályozásáról szóló, 2006. augusztus 2‑án hozott hasonló végzéséből az következik, hogy
         a sportversenyekre vonatkozó fogadások tekintetében az utóbbi tartományban fennálló állami monopólium sérti az alaptörvény
         12. §‑ának (1) bekezdését, mivel a hatályos szabályozási háttér jogilag és a gyakorlatban sem alkalmas annak biztosítására,
         hogy a játékszenvedély csökkentésére és a játékfüggőség elleni küzdelemre irányuló célt ténylegesen kövessék.

      22      Az említett ítéletben a Bundesverfassungsgericht ezenkívül kifejezetten hangsúlyozta, hogy az alaptörvény fent említett rendelkezéséből
         és a Bíróság ítélkezési gyakorlatából, különösen a fent hivatkozott Gambelli és társai ügyben hozott ítéletből következő követelmények
         e tekintetben megegyeznek.

      23      A Verwaltungsgericht Köln szerint a fentiekből következik, hogy az NRW tartományban fennálló monopóliumot mind a közösségi
         joggal, mind az alaptörvénnyel ellentétesnek kell tekinteni, ahogy azt már az Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen (észak-rajna-vesztfáliai
         legfelsőbb közigazgatási bíróság) is megállapította.

      24      Az Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen szerint azon körülmény, hogy a Westdeutsche Lotterie & Co. OHG a Bundesverfassungsgericht
         fent említett 2006. március 28‑i ítéletének kihirdetése óta igyekszik oly módon megváltoztatni a gyakorlatát, hogy az megfeleljen
         az utóbbi bíróság által meghatározott – a jelen ítélet 14. pontjában említett – átmeneti követelményeknek, nem elegendő a
         közösségi jog e megsértésének megszüntetéséhez, mivel e célból a hatályos jogszabályi keret módosítása szükséges.

      25      A Verwaltungsgericht Köln azonban kiemeli, hogy az NRW tartomány szabályozása és a közösségi jog közötti összeegyeztethetőségnek
         az Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen által megállapított hiánya ellenére ez utóbbi bíróság úgy ítélte meg, hogy az
         említett szabályozás tekintetében ugyanolyan átmenti intézkedéseknek kell érvényesülniük, mint amelyeket a Bundesverfassungsgericht
         a fent említett 2006. március 28‑i ítéletében meghatározott, vagyis – ahogy az a jelen ítélet 13. és 14. pontjából kitűnik –
         annak joghatásait 2007. december 31‑ig fenn kell tartani.

      26      Az Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen szerint a jogbiztonság általános elve és annak szükségessége, hogy ne jöjjön
         létre alapvető közérdekeket veszélyeztető joghézag, megkövetelik ugyanis, hogy az ezekhez fűződő érdek átmenetileg elsőbbséget
         élvezzen a piachoz való szabad hozzáféréstől megfosztott fogadásszervezők érdekeivel szemben oly módon, hogy a közösségi jog
         elsőbbségének elvétől való eltéréssel átmeneti időszakot írnak elő, amely alatt az érintett szabályozás hatályban maradhat.

      27      A Verwaltungsgericht Kölnnek kétségei vannak az ilyen átmeneti időszak bevezetésnek a közösségi jog elsőbbsége elvéből eredő
         követelményekkel való összeegyeztethetőségét illetően, amely elv szerint – ahogy az a 106/77. sz. Simmenthal‑ügyben 1978.
         március 9‑én hozott ítéletből (EBHT 1978., 629. o.) kitűnik – feltétel nélkül és haladéktalanul el kell tekinteni az EK 43. cikkel
         és az EK 49. cikkel ellentétes nemzeti szabályozás alkalmazásától.

      28      Ilyen körülmények között a Verwaltungsgericht Köln az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni az EK 43. és az EK 49. cikket, hogy a közvetlenül alkalmazandó közösségi jog elsőbbségének elve ellenére
         átmeneti időre kivételesen továbbra is alkalmazhatók a sportversenyekre vonatkozó fogadások állami monopóliumával kapcsolatos
         azon nemzeti szabályok, amelyek az említett cikkek által biztosított letelepedés szabadságának és szolgáltatásnyújtás szabadságának
         meg nem engedett korlátozásait tartalmazzák, amennyiben a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében ([a fent hivatkozott Gambelli
         és társai ügyben] hozott ítélet) nem járulnak hozzá koherensen és szisztematikusan a fogadási tevékenység korlátozásához?

      2)      Ha az 1. kérdésre igenlő a válasz: milyen feltételek mellett lehet eltérni az elsőbbség elvétől, és hogyan kell meghatározni
         az átmeneti időszakot?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
      29      A norvég kormány véleménye szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések hipotetikus természetűek. Az előzetes
         döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság, anélkül hogy ő maga a közösségi jog
         szempontjából megvizsgálta volna az NRW tartományban létrehozott monopóliumot, vélelmezte az említett monopóliumnak az EK‑Szerződés
         szabályaival való összeegyeztethetetlenségét, mindössze a Bundesverfassungsgericht fent említett 2006. március 28‑i ítéletére
         utalva. Márpedig egyrészt az említett ítéletben a Bundesverfassungsgericht határozottan megállapította, hogy nem rendelkezik
         hatáskörrel arra, hogy a szóban forgó monopólium közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről döntsön. Másrészt az, hogy
         a Bundesverfassungsgericht megállapította, hogy az említett monopólium ellentétes a német alaptörvénnyel, semmiképp sem jelzi
         előre a közösségi joggal való esetleges összeegyeztethetetlenségét.

      30      A német és belga kormány, valamint az Európai Bizottság előadták, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak ahelyett, hogy az
         alapeljárásban szóban forgó monopólium közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről kizárólag a Bundesverfassungsgericht
         fent említett 2006. március 28‑i ítéletében megfogalmazott megállapítások alapján határozott volna, meg kellett volna vizsgálnia,
         hogy az ilyen összeegyeztethetetlenség továbbra is fennállt‑e, tekintettel azon feltételekre, amelyeket a Bundesverfassungsgericht
         e határozatban támasztott az érintett szabályozás joghatásainak átmeneti fenntartásával szemben, ahogy azt a jelen ítélet
         14. pontja kifejti.

      31      A belga kormány és Bizottság úgy véli, hogy ilyen vizsgálat hiányában nem bizonyított az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdések relevanciája az alapeljárás kimenetelének szempontjából. A német kormány azt javasolja, hogy a Bíróság az előzetes
         döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket fogalmazza át, és azokra válaszolja azt, hogy az átmenetileg így átalakított monopólium
         megfelel a fent hivatkozott Gambelli és társai ügyben hozott ítéletben meghatározott feltételeknek.

      32      A kérdést előterjesztő bíróság válaszolni kívánt e kifogásokra, így 2007. május 11‑én levelet küldött a Bíróságnak, amelyben
         kifejtette, hogy az alapeljárás eldöntéséhez az abban szereplő határozat meghozatalakor, vagyis a 2005. szeptember 22‑én fennálló
         jogi és ténybeli helyzetre kell tekintettel lennie, ily módon a Bundesverfassungsgericht fent említett 2006. március 28‑i
         ítéletét követően bekövetkezett esetleges módosításokat nem lehet figyelembe venni az alapeljárás eldöntésekor.

      33      Tekintettel e levél tartalmára, a Bíróság az eljárási szabályzata 104. cikkének 5. §‑a alapján 2008. július 16‑án levelet
         küldött a kérdést előterjesztő bíróságnak, amelyben ez utóbbit arra kérte, hogy nyilatkozzon arról, hogy a Bundesverfassungsgericht
         2007. november 22‑i végzésében időközben meghatározott pontosításokra tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdésekre adandó válasz továbbra is szükséges‑e az alapeljárás eldöntéséhez. Az említett végzésben a Bundesverfassungsgericht,
         ami a fent hivatkozott 2006. március 28‑i ítéletének alapját képező ügyben szereplő szabályozást illeti, úgy döntött, hogy
         e szabályozás joghatásainak az ezen ítéletben kimondott fenntartása nem szünteti meg az említett ítélet előtt meghozott közigazgatási
         határozatok alaptörvénnyel való összeegyeztethetetlenségét.

      34      2008. augusztus 8‑i válaszában a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott arra, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdésekre adandó válasz továbbra is szükséges, mivel ellentétben azzal, amit korábban állított, a 2007. december 31‑én fennálló
         jogi és ténybeli helyzet alapján kell elbírálnia az alapeljárásban szereplő határozat jogszerűségét. Az ítélkezési gyakorlat
         ugyanis olyan irányban változott, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló határozat jogszerűségét ezentúl a bírósági határozat
         meghozatalának időpontja szerint kell értékelni. Ami az alapügyet érinti ugyanakkor, 2007. december 31‑ét kell figyelembe
         venni, mivel 2008. január 1‑jén új, a korábbitól alapvetően különböző és visszaható hatállyal egyáltalán nem rendelkező szabályozás
         lépett hatályba.

       A Bíróság álláspontja
      35      Elsőként emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak nem az a feladata, hogy értelmezze a nemzeti jogszabályokat, mivel az a
         nemzeti bíróságok kizárólagos hatáskörébe tartozik. A Bíróságnak, amikor valamely nemzeti bíróság előzetes döntéshozatal iránti
         kérelemmel fordul hozzá, tartania kell magát a nemzeti jognak az említett bíróság által elé terjesztett értelmezéséhez (a
         C‑115/08. sz. ČEZ‑ügyben 2009. október 27‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 57. pontja és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlat).

      36      Másodszor az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EUMSZ 267. cikkben foglalt eljárás keretében egyedül a jogvitában
         eljáró és a meghozandó bírósági döntésért felelősséggel tartozó nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel
         megítélje egyrészt az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szükségességét ítéletének meghozatalához, másrészt a Bíróság
         elé terjesztett kérdések relevanciáját. Következésképpen, ha a feltett kérdések a közösségi jog értelmezésére vonatkoznak,
         a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (lásd többek között a C‑379/98. sz. PreussenElektra‑ügyben 2001. március
         13‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2099. o.] 38. pontját és a C‑169/07. sz. Hartlauer‑ügyben 2009. március 10‑én hozott ítélet
         [EBHT 2009., I‑1721. o.] 24. pontját).

      37      Csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéséről való határozathozatalt, ha
         a közösségi jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha
         a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek
         ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd a fent hivatkozott PreussenElektra‑ügyben hozott
         ítélet 39. pontját és a fent hivatkozott Hartlauer‑ügyben hozott ítélet 25. pontját).

      38      Az előzetes döntéshozatalra utalást ugyanis nem az általános vagy hipotetikus kérdésekkel kapcsolatos tanácsadó vélemények
         megfogalmazása indokolja, hanem a jogvita tényleges megoldásának szükségessége (lásd többek között a C‑459/07. sz. Elshani‑ügyben
         2009. április 2‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑2759. o.] 42. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      39      E különböző szempontok miatt emlékeztetni kell azonban elsőként arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint, tekintettel a
         nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti feladatmegosztásra, nem várható el, hogy a kérdést előterjesztő bíróság – még mielőtt
         a Bírósághoz fordulna – elvégezze az igazságszolgáltatási feladata keretében rá háruló valamennyi ténymegállapítást és jogi
         értékelést. Elegendő ugyanis, ha az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik az alapügy tárgya és a közösségi jogrendet
         érintő főbb pontjai annak érdekében, hogy a tagállamoknak lehetőségük legyen észrevételeiknek a Bíróság alapokmányának 23. cikke
         szerinti előterjesztésére és a Bíróság előtti eljárásban való hatékony részvételre (lásd többek között a C‑42/07. sz., Liga
         Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben 2009. szeptember 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették
         közzé] 41. pontját).

      40      Másodszor meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglalt adatokból kitűnik, hogy az Oberverwaltungsgericht
         Nordrhein‑Westfalen, a kérdést előterjesztő bíróság által hozott határozatok ellen benyújtott fellebbezésekről határozó bíróság,
         már megállapította egyrészt, hogy az alapeljárásban szereplő monopólium összeegyeztethetetlen az uniós joggal, másrészt hogy
         a Bundesverfassungsgericht fent hivatkozott 2006. március 28‑i ítéletében meghatározott és a jelen ítélet 14. pontjában ismertetett
         átmenti feltételek tiszteletben tartása nem elegendő az ilyen összeegyeztethetetlenség megszüntetéséhez.

      41      A fentiekre tekintettel nem tűnik nyilvánvalóan úgy, hogy a kért értelmezés semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával
         vagy tárgyával, vagy hogy a felmerült probléma hipotetikus jellegű lenne. Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdéseket elfogadhatónak kell tekinteni.

       Az uniós jog releváns rendelkezéseinek meghatározásáról
      42      A Bizottság kétségét fejezte ki az első kérdésben foglalt, az EK 43. cikkre való hivatkozás relevanciájával kapcsolatban,
         azzal érvelve, hogy csak az EK 49. cikket kell alkalmazni az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben.

      43      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból következik – az olyan tevékenységek,
         amelyek fizetés ellenében lehetővé teszik valamely szerencsejátékban való részvételt, az EK 49. cikk értelmében vett szolgáltatási
         tevékenységeknek minősülnek (lásd többek között a C‑275/92. sz. Schindler‑ügyben 1994. március 24‑én hozott ítélet [EBHT 1994.,
         I‑1039. o.] 25. pontját, valamint a C‑67/98. sz. Zenatti‑ügyben 1999. október 21‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7289. o.]
         24. pontját). Ugyanez érvényes a szerencsejátékok reklámjára és lebonyolítására, amely tevékenységek csak konkrét formái azon
         játékok szervezésének és működésének, amelyekhez e tevékenységek kapcsolódnak (lásd többek között a fent hivatkozott Schindler‑ügyben
         hozott ítélet 22. és 23. pontját).

      44      Az alapeljárásban szereplőkhöz hasonló szolgáltatások is tartozhatnak az EK 49. cikk hatálya alá, amennyiben – ahogy az alapügyben
         is – legalább egy szolgáltató más tagállamban telepedett le, mint ahol a szolgáltatást kínálják (lásd többek között a fent
         hivatkozott Zenatti‑ügyben hozott ítélet 24. pontját), kivéve ha az EK 43. cikk alkalmazandó.

      45      Ami az EK 43. cikket illeti, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés tiltja, hogy korlátozzák valamely tagállam állampolgárainak
         másik tagállam területén történő szabad letelepedését, beleértve a képviseletek, fióktelepek vagy leányvállalatok alapításának
         korlátozását (lásd a fent hivatkozott Gambelli és társai ügyben hozott ítélet 45. pontját).

      46      Az ítélkezési gyakorlatból e tekintetben az következik, hogy a letelepedés fogalma igen széles jelentéssel bír, és átfogja
         annak lehetőségét is, hogy a közösségi állampolgár állandó és folyamatos jelleggel részt vegyen a sajátjától eltérő tagállam
         gazdasági életében, és ezáltal haszonra tegyen szert, elősegítve így az önálló vállalkozói tevékenységek területén az Európai
         Közösségen belüli gazdasági és társadalmi összefonódást (lásd többek között a C‑55/94. sz. Gebhard‑ügyben 1995. november 30‑án
         hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4165. o.] 25. pontját). A más tagállamban letelepedett vállalkozás állandó jelenlétének fenntartása
         valamely tagállamban a Szerződés letelepedési jogra vonatkozó rendelkezéseinek hatálya alá tartozhat tehát akkor is, ha e
         jelenlét nem fióktelep vagy képviselet formájában, hanem olyan egyszerű iroda formájában valósul meg, amelyet adott esetben
         független, de a vállalkozás képviseletére állandó meghatalmazással rendelkező személy vezet, hasonlóan az képviselethez (lásd
         a 205/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1986. december 4‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 3755. o.] 21. pontját).

      47      Ami a játékok és a fogadások területét illeti, a Bíróság a fent hivatkozott Gambelli és társai ügyben hozott ítéletében megállapította,
         hogy az EK 43. cikk alkalmazandó az olyan helyzetre, amelyben az egyik tagállamban letelepedett vállalkozás a másik tagállamban
         piaci szereplőkkel, illetve közvetítőkkel adatátviteli központok létrehozására vonatkozóan kötött kereskedelmi megállapodások
         révén van jelen, és a központok a felhasználók rendelkezésére bocsátják a távközlési eszközöket, összegyűjtik és rögzítik
         a fogadási ajánlatokat, és továbbítják azokat az említett vállalkozásnak. Amennyiben valamely vállalkozás ilyen, más tagállamban
         székhellyel rendelkező szervezet közreműködésével folytat fogadások gyűjtésére irányuló tevékenységet, az ezen képviseletek
         tevékenységével szemben alkalmazott korlátozások a letelepedés szabadságának akadályát képezik (lásd a fent hivatkozott Gambelli
         és társai ügyben hozott ítélet 14. és 46. pontját, valamint a C‑338/04., C‑359/04. és C‑360/04. sz., Placanica és társai egyesített
         ügyekben 2007. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1891. o.] 43. pontját).

      48      A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglalt, a Tipico Co. Ltd és a WW közötti kapcsolatokra vonatkozó
         információk nem teszik lehetővé sem annak megerősítését, sem pedig cáfolását, hogy a WW‑t az EK 43. cikk értelmében véve leányvállalatnak,
         fióktelepnek vagy képviseletnek kell tekinteni.

      49      Ilyen körülmények között emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikkben említett eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok
         és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul, az ügy konkrét tényállásának megítélése a nemzeti bíróság hatáskörébe
         tartozik (lásd többek között a C‑326/00. sz. IKA‑ügyben 2003. február 25‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1703. o.] 27. pontját
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      50      Egyébiránt – ahogy arra a jelen ítélet 36. pontja is emlékeztet – kizárólag a nemzeti bíróság feladata, hogy megítélje egyrészt
         az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szükségességét ítéletének meghozatalához, másrészt a Bíróság elé e tekintetbe
         elé terjesztett kérdések relevanciáját.

      51      A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát az előtte folyamatban lévő ügy körülményeire tekintettel megállapítani, hogy
         az alapeljárásban szereplő helyzet az EK 43. cikk vagy az EK 49. cikk hatálya alá tartozik‑e.

      52      A fentiekre tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket mind az EK 43. cikkre, mind pedig az EK 49. cikkre
         tekintettel meg kell vizsgálni.

       Az ügy érdeméről
       Az első kérdésről
      53      Először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jog elsőbbségének elve alapján
         a Szerződés közvetlenül alkalmazandó rendelkezései és az intézmények közvetlenül alkalmazandó jogi aktusai a tagállamok belső
         jogával fennálló kapcsolatuk tekintetében azzal a hatással bírnak, hogy – pusztán hatálybalépésük ténye folytán – a tagállamok
         nemzeti jogának valamennyi, a közösségi joggal ellentétes rendelkezését a jog erejénél fogva alkalmazhatatlanná teszik (lásd
         többek között a fent hivatkozott Simmenthal‑ügyben hozott ítélet 17. pontját, valamint a C‑213/89. sz., Factortame és társai
         ügyben 1990. június 19‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑2433. o.] 18. pontját).

      54      Ugyanis, ahogy azt a Bíróság kiemelte, az uniós jog közvetlenül alkalmazandó szabályainak, amelyek jogok és kötelezettségek
         közvetlen forrását jelentik mindazok számára, akiket érintenek, legyenek azok akár uniós jogviszonyban álló tagállamok, akár
         ilyen magánszemélyek, minden tagállamban egységesen kell kifejteniük valamennyi hatásukat, hatálybalépésüktől kezdődően és
         érvényességük teljes időtartama alatt (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Simmenthal‑ügyben hozott ítélet 14. és
         15. pontját, valamint a fent hivatkozott Factortame és társai ügyben hozott ítélet 18. pontját).

      55      Az állandó ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy minden – hatáskörében eljáró – nemzeti bíróságnak tagállami szervként
         – az EK 10. cikkben előírt együttműködés elvének alkalmazásával – kötelessége az uniós jog teljes egészében történő alkalmazása
         és azon jogok védelme, amelyet az a magánszemélyek számára biztosít, adott esetben eltekintve a nemzeti jog mindazon – akár
         az uniós szabálynál korábbi, akár annál későbbi – rendelkezéseinek alkalmazásától, amelyek esetlegesen ellentétesek azzal
         (lásd ebben az értelemben többek között a fent hivatkozott Simmenthal‑ügyben hozott ítélet 16. és 21. pontját, valamint a
         fent hivatkozott Factortame és társai ügyben hozott ítélet 19. pontját).

      56      A fentiekből következik, hogy az uniós jog természetében rejlő követelményekkel összeegyeztethetetlen valamely nemzeti jogrendszer
         minden olyan rendelkezése, illetve minden olyan jogalkotási, közigazgatási, vagy bírósági gyakorlat, amely csökkentené az
         uniós jog hatékonyságát azáltal, hogy megfosztja az e jog alkalmazására hatáskörrel rendelkező bíróságot azon jogtól, hogy
         már az alkalmazás időpontjában minden szükséges lépést megtehessen annak érdekében, hogy a közvetlenül alkalmazandó uniós
         normák teljes hatékonyságának esetleges akadályát képező nemzeti jogszabályi rendelkezésektől eltekintsen (a fent hivatkozott
         Simmenthal‑ügyben hozott ítélet 22. pontja, valamint a fent hivatkozott Factortame és társai ügyben hozott ítélet 20. pontja).

      57      A Bíróság megállapította, hogy ilyen helyzet állna elő többek között akkor, ha az uniós jogi rendelkezés és a később elfogadott
         nemzeti törvény közötti ellentmondás esetén az összeütközés feloldása nem az uniós jog alkalmazására hivatott bíróság számára
         lenne fenntartva, hanem más, saját mérlegelési jogkörrel felruházott hatóság számára, még akkor is, ha az uniós jog teljes
         érvényesülésének ilyen akadálya csak átmeneti lenne (a fent hivatkozott Simmenthal‑ügyben hozott ítélet 23. pontja).

      58      Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a hatékony bírói jogvédelem elve olyan
         általános uniós jogelv, amely a tagállamok közös alkotmányos hagyományain nyugszik, és amelyet az emberi jogok és az alapvető
         szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény 6. és 13. cikke is megerősített, valamint
         újra megerősítést nyert az Európai Unió alapjogi chartájának 47. cikkében, továbbá arra is emlékeztetni kell, hogy e tekintetben
         az EK 10. cikkben előírt együttműködés elvének alkalmazásával a tagállamok bíróságainak feladata a jogalanyok számára az uniós
         jog közvetlen hatályából eredő jogvédelem biztosítása (a C‑432/05. sz. Unibet‑ügyben 2007. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑2271. o.] 37. és 38. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      59      A jelen esetben megállapítható, hogy a Bundesverfassungsgericht – miután a fent említett 2006. március 28‑i ítéletében és
         2006. augusztus 2‑i végzésében úgy ítélte meg, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló monopólium sérti az alaptörvény
         előírásait – nem határozott e monopólium közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről, ellenben hangsúlyozta az említett
         ítéletben, hogy véleménye szerint az adott ügyben erre nem rendelkezett hatáskörrel.

      60      Ami azt a tényt illeti, hogy a Bundesverfassungsgericht, miután megállapította az alaptörvénnyel való összeegyeztethetetlenséget,
         a jelen ítélet 13. és 14. pontjában részletezett körülmények között úgy határozott, hogy átmenetileg fenntartja az említett
         monopóliumra vonatkozó belső szabályozás joghatásait, az 53–58. pontban idézett ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az
         ilyen körülmény nem lehet akadálya annak, hogy azon nemzeti bíróság, amely megállapította, hogy ugyanezen szabályozás sérti
         az uniós jog olyan közvetlen hatályos rendelkezéseit, mint az EK 43. cikk és az EK 49. cikk, az uniós jog elsőbbségének elvének
         megfelelően az előtte folyamatban lévő eljárásban mellőzze az említett szabályozás alkalmazását (lásd analógia útján a C‑314/08. sz.
         Filipiak‑ügyben 2009. november 19‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 84. pontját).

      61      Nem engedhető meg ugyanis, hogy a nemzeti jog – akár alkotmányi szintű – rendelkezései hátrányos hatással járjanak az uniós
         jog egységességére és hatékonyságára (lásd ebben az értelemben a 11/70. sz. Internationale Handelsgesellschaft ügyben 1970.
         december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1970., 1125. o.] 3. pontját).

      62      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és magából az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megfogalmazásából
         kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság is azt szeretné megtudni, hogy általánosságban, és ezért a Bundesverfassungsgericht
         2006. március 28‑i határozatától függetlenül az EK 43. cikkel és az EK 49. cikkel ellentétes nemzeti szabályozást érő, az
         elsőbbség elvéből következő kiszorító hatás felfüggeszthető‑e az ahhoz szükséges idő alatt, hogy e szabályozást összhangba
         hozzák a Szerződés említett rendelkezéseivel. Ahogy az a jelen ítélet 26. pontjából kitűnik, e kérdést az előterjesztő bíróság
         azon körülménnyel kapcsolatban fogalmazta meg ugyanis, hogy az Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen, amely szerint a
         Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az alapügyben szereplő szabályozás sérti az EK 43. cikket és az EK 49. cikket,
         úgy határozott, hogy az ilyen felfüggesztés az említett szabályozást illetően igazolható azon indokkal, hogy a szociális rend
         védelméhez, és az állampolgároknak a szerencsejátékok kockázataival szembeni védelméhez kapcsolódó követelményekkel ellentétes
         az olyan joghézag, amely a szabályozás azonnali mellőzéséből ered.

      63      Az észrevételeket előterjesztő összes tagállam előadta lényegében azt, hogy az olyan elv létezésének elismerése, amely kivételes
         körülmények között lehetővé teszi a közvetlenül alkalmazandó uniós jogi normával ellentétesnek ítélt nemzeti norma joghatásainak
         fenntartását, igazolható a Bíróság által az EK 230. cikk értelmében megsemmisített vagy az EK 234. cikk alapján érvénytelennek
         minősített közösségi jogi aktusok joghatásainak átmeneti fenntartásához hasonlóan, tekintettel az EK 231. cikk második bekezdésének
         alapján a Bíróság által követett ítélkezési gyakorlatra.

      64      E tekintetben kétségtelenül emlékeztetni kell arra, hogy az EK 231. cikk második bekezdése, jelenleg az EUMSZ 264. cikk második
         bekezdése alapján – amely analógia útján alkalmazandó az EK 234. cikk, jelenleg EUMSZ 267. cikk szerinti, érvényesség vizsgálatára
         irányuló előzetes döntéshozatali eljárásokban is – a Bíróság mérlegelési jogkörrel rendelkezik arra, hogy minden egyedi esetben
         megjelölje az általa megsemmisített vagy érvénytelennek nyilvánított uniós jogi aktus azon joghatásait, amelyek továbbra is
         fennmaradnak (lásd többek között a C‑333/07. sz. Régie Networks ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑10807. o.]
         121. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      65      E hatáskör gyakorlása során Bíróság dönthet úgy, hogy az ilyen aktus megsemmisítéséből vagy érvénytelenségének megállapításából
         eredő joghatásokat a megállapított jogellenességet orvosló új aktus elfogadásáig fel kell függeszteni (lásd ebben az értelemben
         többek között a C‑402/05. P. és C‑415/05. P. sz., Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság
         egyesített ügyekben 2008. szeptember 3‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6351. o.] 373‑376. pontját a megsemmisítést illetően
         és a fent hivatkozott Régie Networks ügyben hozott ítélet 126. pontját az érvénytelenség megállapítását illetően).

      66      Az ítélkezési gyakorlatból tehát az következik, hogy a megsemmisített vagy érvénytelenné nyilvánított aktus joghatásainak
         fenntartása, amelynek célja, hogy ne keletkezzen joghézag, amíg egy új aktus az így megsemmisített vagy érvénytelenné nyilvánított
         aktus helyébe lép (lásd többek között a C‑157/02. sz. Rieser Internationale Transporte ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet
         [EBHT 2004., I‑1477. o.] 60. pontját), igazolható jogbiztonságon alapuló, valamennyi szerepet játszó köz‑ és magánérdekhez
         kapcsolódó magasabb rendű megfontolások fennállása esetén (lásd többek között a fent hivatkozott Régie Networks ügyben hozott
         ítélet 122. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), és azon időszak alatt, amely az ilyen jogellenesség orvoslásához
         szükséges (lásd ebben az értelemben többek között a fent hivatkozott Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács
         és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 375. pontját, valamint a fent hivatkozott Régie Networks ügyben hozott ítélet
         126. pontját).

      67      E tekintetben elegendő azonban azt megállapítani, hogy feltételezve akár, hogy az említett, az uniós aktusok vonatkozásában
         kialakított ítélkezési gyakorlat alapját képezőkhöz hasonló megfontolások analógia útján és kivételesen az uniós jog valamely
         közvetlenül alkalmazandó szabálya által a vele ellentétes nemzeti jogra kifejtett kiszorító hatás átmeneti felfüggesztéséhez
         vezet, az ilyen felfüggesztést, amelynek feltételeit csak a Bíróság állapíthatná meg, a jelen esetben ki kell zárni, tekintettel
         az olyan, jogbiztonságon alapuló magasabb rendű megfontolások hiányára, amelyek alkalmasak e felfüggesztés igazolására.

      68      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő, az előtte folyamatban lévő ügy
         tényállásának értékelésére egyedül hatáskörrel rendelkező bíróság e szakaszban úgy vélte, hogy az alapeljárásban szereplő
         korlátozó szabályozás ténylegesen nem járult hozzá koherensen és szisztematikusan a fogadási tevékenység korlátozásához, ezért
         a Bíróság korábbi ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az olyan szabályozás, amely nem igazolható a játékhoz kapcsolódó
         túlzott kiadásokra való ösztönzés megelőzésére és a játékfüggőség elleni küzdelemre irányuló céllal, sérti az EK 43. cikket
         és az EK 49. cikket.

      69      Mindezekre tekintettel az előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a közvetlenül alkalmazandó uniós jog
         elsőbbsége miatt a sportversenyekre vonatkozó fogadások állami monopóliumával kapcsolatos azon nemzeti szabályozás, amely
         a nemzeti bíróság megállapításai szerint a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával összeegyeztethetetlen
         korlátozásokat tartalmaz, és e korlátozások nem járulnak hozzá koherensen és szisztematikusan a fogadási tevékenység korlátozásához,
         nem alkalmazható tovább valamely átmeneti időszakban.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
      70      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem szükséges válaszolni.

       A költségekről
      71      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      A közvetlenül alkalmazandó uniós jog elsőbbsége miatt a sportversenyekre vonatkozó fogadások állami monopóliumával kapcsolatos
            azon nemzeti szabályozás, amely a nemzeti bíróság megállapításai szerint a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás
            szabadságával összeegyeztethetetlen korlátozásokat tartalmaz, és e korlátozások nem járulnak hozzá koherensen és szisztematikusan
            a fogadási tevékenység korlátozásához, nem alkalmazható tovább valamely átmeneti időszakban.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) november 5.-i ítélete: 1997. # Anna Barnett kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-12/97. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) 2000. március 9-i ítélete. # Evangelischer Krankenhausverein Wien kontra Abgabenberufungskommission Wien és Wein & Co. HandelsgesmbH kontra Oberösterreichische Landesregierung. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgerichtshof - Ausztria. # Hatodik HÉA irányelv - 92/12/EGK irányelv. # C-437/97. sz. ügy