title: A Bíróság (első tanács) 2015. április 16-i ítélete.#Hermann Lutz kontra Elke Bäuerle.#A Bundesgerichtshof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – 1346/2000/EK rendelet – 4. és 13. cikk – Fizetésképtelenségi eljárás – A fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt végzett foglaláson alapuló, ezen eljárás megindítását követően teljesített kifizetés – A hitelezők érdekeire hátrányos jogügylettel szemben benyújtott megtámadási kereset – Elévülési, a megtámadási kereset érvényesítésére vonatkozó és jogvesztő határidő – A megtámadási kereset eljárási szabályai – Az alkalmazandó jog.#C-557/13. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑557/13. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország) a Bírósághoz 2013. október 29‑én érkezett, 2013. október 10‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            Hermann Lutz
            és
            Elke Bäuerle , az ECZ Autohandel GmbH felszámolójaként eljárva,
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (első tanács),
            tagjai: A. Tizzano tanácselnök, S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits és M. Berger (előadó) bírák,
            főtanácsnok: M. Szpunar,
            hivatalvezető: L. Carrasco Marco tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. szeptember 18‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – H. Lutz képviseletében C. Brändle Rechtsanwalt,
            – E. Bäuerle, az ECZ Autohandel GmbH felszámolójaként eljárva, képviseletében W. Nassall Rechtsanwalt,
            – a német kormány képviseletében T. Henze, J. Kemper és D. Kuon, meghatalmazotti minőségben,
            – a görög kormány képviseletében G. Skiani és M. Germani, meghatalmazotti minőségben,
            – a spanyol kormány képviseletében M. García‑Valdecasas Dorrego, meghatalmazotti minőségben,
            – a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és F. de Figueiroa Quelhas, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében M. Wilderspin, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2014. november 27‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o., a továbbiakban: rendelet) 4. cikke (2) bekezdése m) pontjának és 13. cikkének értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet a H. Lutz, ausztriai lakos és az ECZ Autohandel GmbH (a továbbiakban: adós társaság) vagyonát érintő Németországban indított fizetésképtelenségi eljárás keretében felszámolóként eljáró E. Bäuerle között, megtámadási kereset tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. Az 1346/2000 rendelet (23)–(25) preambulumbekezdése kimondja:
            „(23)	A hatálya alá tartozó ügyeknél a rendeletnek az egységes kollíziós szabályokat kell rögzítenie, amelyek alkalmazási területükön az egyes államok nemzetközi magánjogi rendelkezéseinek helyébe lépnek. Eltérő rendelkezés hiányában az eljárás megindításának helye szerinti tagállam jogát kell alkalmazni (lex fori concursus) . Ennek a kollíziós szabálynak mind a főeljárások, mind a helyi eljárások esetében érvényesülnie kell; a lex fori concursus  határozza meg a fizetésképtelenségi eljárások minden – mind anyagi, mind eljárási – joghatását az érintett személyek és jogviszonyok tekintetében. Ez szabályozza a fizetésképtelenségi eljárások megindításának, lefolytatásának és befejezésének valamennyi feltételét.
            (24) A fizetésképtelenségi eljárás – amelyre általában az eljárás megindításának helye szerinti állam joga alkalmazandó – automatikus elismerése összeütközésbe kerülhet azokkal a szabályokkal, amelyek alapján az ügyleteket bonyolítják más tagállamokban. Annak érdekében, hogy az eljárás megindításának helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamokban a jogos elvárások védelme és a folyó ügyletek biztonsága biztosított legyen, rendelkezéseket kell hozni számos, a főszabály alóli kivételről.
            (25) A dologi jogok esetében különösen szükség van az eljárás megindításának helye szerinti állam jogától eltérő különös kapcsoló szabályra, mivel ezeknek a dologi jogoknak nagy jelentőségük van a hitelnyújtásnál. Egy ilyen dologi jog alapját, érvényességét és hatályát ezért általában a lex situs  szerint kell meghatározni, és nem befolyásolhatja a fizetésképtelenségi eljárás megindítása. A dologi jog jogosultja számára ezért továbbra is lehetőséget kell biztosítani, hogy a biztosíték tárgyának visszakövetelésére vagy az abból való külön kielégítésre való jogát érvényesíthesse. […]”
            4. Az említett 1346/2000 rendelet 4. cikke ekként rendelkezik:
            „(1) Amennyiben e rendelet eltérően nem rendelkezik, a fizetésképtelenségi eljárásra és joghatásaira annak a tagállamnak a jogát kell alkalmazni, amelynek területén az ilyen eljárást megindítják (a továbbiakban: az eljárás megindításának helye szerinti állam).
            (2) Az eljárás megindításának helye szerinti állam joga határozza meg az ilyen eljárások megindításának, lefolytatásának és befejezésének feltételeit. Különösen meg kell határozni:
            […]
            f) a fizetésképtelenségi eljárásnak az egyéni hitelezők által indított eljárásokra gyakorolt hatásait, a folyamatban lévő peres eljárások kivételével;
            […]
            m) a valamennyi hitelezőnek hátrányt okozó jogügyletek semmisségére, megtámadhatóságára vagy hatálytalanságára vonatkozó szabályokat.”
            5. Az 1346/2000 rendelet 5 cikke előírja:
            „(1)  A fizetésképtelenségi eljárás megindítása nincs hatással a hitelezők vagy harmadik személyek dologi jogaira az adóshoz tartozó olyan materiális és immateriális, ingó és ingatlan vagyontárgyak tekintetében, amelyek az eljárás megindításának időpontjában egy másik tagállam területén találhatók, legyen szó akár meghatározott vagyontárgyakról, akár meghatározatlan, változó összetételű vagyontárgyak összességéről.
            (2) Az (1) bekezdésben említett jogok elsősorban a következők:
            a) a vagyontárgy értékesítésének vagy értékesíttetésének joga, az e vagyonból származó bevételből vagy haszonból történő kielégítés joga, különösen zálogjog vagy jelzálogjog alapján;
            b) kizárólagos jog követelés behajtására, különösen követelésen alapított zálogjog vagy követelés biztosítéki célú engedményezése révén;
            […]
            (4) Az (1) bekezdés nem zárja ki a 4. cikk (2) bekezdésének m) pontjában említett semmisségre, megtámadhatóságra vagy hatálytalanságra alapított jogérvényesítést.”
            6. Az 1346/2000 rendelet 13. cikke értelmében:
            „A 4. cikk (2) bekezdésének m) pontját nem kell alkalmazni, ha az összes hitelező számára hátrányos jogügylet által előnyhöz jutó személy bizonyítja, hogy:
            – az adott jogügyletre egy másik tagállam joga irányadó, mint ahol az eljárást megindították,
            és
            – ez jog a vonatkozó esetben nem teszi lehetővé a jogügylet semmilyen megtámadását.”
            7. Az 1346/2000 rendelet 20. cikke (1) bekezdésének a szövege a következő:
            „Az a hitelező, akinek, a 3. cikk (1) bekezdésében említett eljárás megindítását követően bármely módon, különösen végrehajtással, részlegesen vagy teljesen kielégítésre került egy, az adós tulajdonában lévő, egy másik tagállam területén található vagyontárgyra vonatkozó követelése, az 5. és 7. cikkre is figyelemmel visszatéríti a felszámolónak azt, amit megszerzett.”
            8. A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (Róma I.) (HL L 177., 6. o.) 12. cikkének (1) bekezdése előírja:
            „Az e rendelet alapján a szerződésre alkalmazandó jog különösen az alábbiakra irányadó:
            […]
            d) a kötelezettségek megszűnésének különböző módjai, valamint az elévülés és a határidő lejártához fűződő jogvesztés;
            […]”
            A német jog
            9. Az 1994. október 5‑i Insolvenzordnung (a fizetésképtelenségi eljárásról szóló törvény) (BGBl. 1994 I, 2866. o.) alapügyben szereplő tényállásra alkalmazandó változatának (a továbbiakban: InsO) 88. §‑a előírja:
            „Amennyiben a fizetésképtelen személy hitelezője a fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti kérelmet megelőző hónap során, vagy azt követően a végrehajtás eredményeként az adós fizetésképtelenségi eljárás tárgyát képező vagyonára vonatkozó biztosítékot kapott, az eljárás megindítása eredményeként e biztosíték hatályát veszti.”
            Az osztrák jog
            10. Az Insolvenzordnung (a fizetésképtelenségi eljárásról szóló törvény) (RGBl. 337/1914) alapügyben szereplő tényállásra alkalmazandó változata (a továbbiakban: IO) 43. §‑ának (1) és (2) bekezdése előírja:
            „(1) A megtámadásra bíróság előtti keresetben lehet hivatkozni […]
            (2) A megtámadási keresetet jogvesztés terhe mellett a fizetésképtelenségi eljárás megindításától számított egy éven belül lehet előterjeszteni. […]”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            11. Az ECZ GmbH német társaság székhelye az alapügyben szereplő tényállás idején Tettnangban (Németország) volt. A társaság autókereskedelmet folytatott. Annak érdekében, hogy az osztrák piacon működhessen, egy bregenzi (Ausztria) leányvállalatot vett igénybe, a jelen esetben az adós társaságot. H. Lutz járművet vásárolt e társaságtól, e jármű leszállítása hiányában azonban keresetet indított a Bezirksgericht Bregenz (bregenzi körzeti bíróság) előtt az említett táraságnak kifizetett vételár visszatérítése érdekében. 2008. március 17‑én e bíróság 9566 euróról és annak kamatairól szóló végrehajtható fizetési meghagyást bocsáttatott ki ugyanezen társasággal szemben.
            12. 2008. április 13‑án az adós társaság fizetésképtelenségi eljárás megindítását kérte az Amtsgericht Ravensburg (ravensburgi körzeti bíróság, Németország) előtt.
            13. Mivel 2008. május 20‑án a Bezirksgericht Bregenz engedélyezte a 2008. március 17‑i fizetési meghagyás végrehajtását, lefoglalták az adós társaság egy ausztriai banknál vezetett három bankszámláját. A foglalási jogügyletről 2008. május 23‑án értesítették e bankot.
            14. 2008. augusztus 4‑én az Amtsgericht Ravensburg fizetésképtelenségi eljárást indított az adós társasággal szemben.
            15. 2009. március 17‑én a bank, amelyben az adós társaság bankszámláinak lefoglalása történt, kifizetett H. Lutznak 11 778,48 euró összeget. Ezen időpontot megelőzően az akkori felszámoló 2009. március 10‑i levelében jelezte e banknak, hogy fenntartja magának a fizetésképtelenséggel kapcsolatos megtámadási jogot az adós hitelezőinek javára tett minden kifizetés esetére.
            16. 2009. június 3‑i levelével az akkori felszámoló értesítette H. Lutzot, hogy megtámadja a Bezirksgericht Bregenz által 2008. május 20‑án engedélyezett végrehajtást, valamint a 2009. március 17‑i kifizetést. 2009. október 23‑án E. Bäuerle az adós társaság felszámolójaként eljárva megtámadási keresettel felszólította H. Lutzot a 2009. március 17‑én H. Lutz számára kifizetett összeg csődtömegbe történő visszafizetését kérve.
            17. A Landgericht Ravensburg (ravensburgi tartományi bíróság) helyt adott az E. Bäuerle által benyújtott e kérelemnek. H. Lutz fellebbezett a Landgericht Ravensburg határozatával szemben, de fellebbezése nem járt sikerrel. Az érdekelt felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesgerichtshofhoz (szövetségi legfelsőbb bíróság) a kereset elutasítására irányuló kérelmeinek fenntartásával.
            18. A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a felülvizsgálati kérelem sikere az 1346/2000 rendelet 13. cikkének értelmezésétől függ, feltéve hogy e rendelkezés alkalmazandó az alapügyben. E rendelet 4. cikke (2) bekezdésének m) pontja ugyanis kimondja, hogy a valamennyi hitelező nek hátrányt okozó jogügyletek semmisségét, megtámadhatóságát vagy hatálytalanságát a fizetésképtelenségi eljárásra alkalmazandó jog (a továbbiakban: lex fori concursus)  szabályozza. Mindazonáltal az említett rendelet 13. cikke értelmében e rendelkezést nem kell alkalmazni, ha az összes hitelező számára hátrányos jogügylet által előnyhöz jutó személy bizonyítja, hogy e jogügyletre egy másik tagállam joga irányadó, mint ahol az eljárást megindították, és e jog a vonatkozó esetben nem teszi lehetővé a jogügylet semmilyen megtámadását.
            19. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az alapeljárásban az alkalmazandó lex fori concursus,  a jelen ügyben az InsO 88. §‑a szerint az adós társaság bankszámláit érintő foglaláson alapuló zálogjog hatálytalanná vált a fizetésképtelenségi eljárás e társasággal szemben történő megindításának időpontjában, mivel e foglalást ezen eljárás megindítás iránti kérelmet követően engedélyezték és végezték. A lefoglalt számlakövetelés ezt követő kifizetése érvénytelen tehát.
            20. A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy H. Lutz szerint, aki az 1346/2000 rendelet 13. cikkére hivatkozik, az alapügyben szóban forgó kifizetés már nem vitatható az e kifizetésre alkalmazandó jog, azaz az osztrák jog alapján. Az IO 43. §‑ának (2) bekezdése ugyanis egyéves jogvesztő határidőt ír elő a fizetésképtelenségi eljárás megindításától a megtámadási kereset benyújtására. Márpedig e határidőt nem tartották tiszteletben az alapügyben.
            21. A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi viszont, hogy a német jog szerint a megtámadási kereset benyújtásának határideje három év, és hogy ezt tiszteletben tartották az alapügyben.
            22. E körülmények között a Bundesgerichtshof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
            „1) Alkalmazandó‑e a[z 1346/2000 rendelet] 13. cikke, ha a fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt lefoglalt összeg felszámoló által megtámadott kifizetésére csak az eljárás megindítása után került sor?
            2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: a megtámadott jogügyletre irányadó jog (lex causae) elévülési, megtámadási és jogvesztő határidőire is vonatkozik‑e az 1346/2000 rendelet 13. cikke szerinti kifogás?
            3) A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén: a lex causae  alapján határozandók‑e meg az igény érvényesítése során az 1346/2000 rendelet 13. cikke értelmében figyelembe veendő eljárási szabályok is, vagy a lex fori concursus  alapján határozandók‑e meg ezek?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            Előzetes észrevételek
            23. A kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdések lényegében az 1346/2000 rendelet 13. cikkének a hitelező számára a fizetésképtelenségi eljárás adóssal szemben történő megindítását követően, az ezen eljárás megindítása előtt végzett foglaláson alapuló kifizetésre történő alkalmazhatóságára vonatkoznak. E kérdések megválaszolása előtt meg kell állapítani, hogy azok mindazonáltal két vizsgálandó feltételezésen alapulnak.
            24. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis emlékeztet arra, hogy bár az 1346/2000 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a fizetésképtelenségi eljárás megindítása nincs hatással a hitelezők dologi jogaira az adóshoz tartozó vagyontárgyak tekintetében, e rendelet 5. cikkének (4) bekezdése pontosítja, hogy „[a]z (1) bekezdés nem zárja ki a semmisségre, megtámadhatóságra vagy hatálytalanságra vonatkozó jogcselekményeket”.
            25. Így a kérdést előterjesztő bíróság hallgatólagos álláspontja szerint először is a végrehajtás eredményeként számlakövetelésen fennálló foglaláson alapuló zálogjog az 1346/2000 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése értelmében védendő dologi jognak minősíthető.
            26. Másodszor az említett bíróság álláspontja szerint az ezáltal nyújtott védelem mindazonáltal az 1346/2000 rendelet 5. cikkének (4) bekezdése értelmében kizárható a lex fori concursus által előírt esetekben és módszerek alapján. Ennélfogva ugyanezen bíróság pontosítja, hogy mivel az alapügyben szóban forgó számlakövetelésen fennálló foglaláson alapuló zálogjog csak a fizetésképtelenségi eljárásnak az adós társasággal szemben történő megindítása iránti, 2008. április 13‑án benyújtott kérelmet követően jött létre, e jog az InsO 88. §‑ának megfelelően hatálytalanná vált ezen eljárás 2008. augusztus 4‑én történő megindításának időpontjában, és ugyanígy érvénytelen az e társaság bankszámláin lefoglalt összeg H. Lutz számára 2009. március 17‑én történő kifizetése.
            27. E tekintetben a számlakövetelésen fennálló foglaláson alapuló zálogjog „dologi jog” minőségét illetően pontosítani kell, hogy az 1346/2000 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése az e rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerinti „dologi jogok” között említi a követelés behajtására való kizárólagos jogot. Egyébiránt, amint az az említett rendelet (25) preambulumbekezdéséből kitűnik, a dologi jog alapját, érvényességét és hatályát általában a lex situs  szerint kell meghatározni.
            28. Ennélfogva az alapügyben szóban forgó számlaköveteléseken végzett foglalásból eredő jog ténylegesen az 1346/2000 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerinti „dologi jognak” minősülhet, feltéve hogy e jog az érintett nemzeti jog, a jelen esetben az osztrák jog szerint kizárólagos jellegű az adós társaság más hitelezőihez viszonyítva, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
            29. Egyébiránt, ami azon kérdést illeti, hogy az alapügyben szóban forgó számlaköveteléseken végzett foglalásból eredő jog – feltételezve, hogy az az 1346/2000 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerinti „dologi jognak” minősül – ipso iure  hatálytalanná vált a fizetésképtelenségi eljárás adós társasággal szemben történő megindítása okán, igaz, hogy e rendelet 5. cikkének (4) bekezdése csak az 1346/2000 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének m) pontjában említett semmisségre, megtámadhatóságra vagy hatálytalanságra vonatkozó jogcselekmények esetében teszi lehetővé az említett rendelet 5. cikke (1) bekezdése alkalmazásának kizárását.
            30. Ugyanakkor, amint azt a főtanácsnok az indítványa 49. pontjában megállapította, az 1346/2000 rendelet 5. cikke (4) bekezdésének a legtöbb nyelvi változatban szereplő a semmisségre, megtámadhatóságra vagy hatálytalanságra vonatkozó „jogcselekményekre” történő hivatkozás nem teszi lehetővé az arra történő következtetést, hogy e rendelkezés hatálya kizárólag a bírósági keresetekre vonatkozik. Az említett rendelkezést ugyanis e rendelet 4. cikke (2) bekezdésének m) pontjával együttesen kell értelmezni, amely pedig általában a „jogcselekmények semmisségére, megtámadhatóságára vagy hatálytalanságára vonatkozó szabályok[ra]” hivatkozik, nem pusztán a semmisségre, megtámadhatóságra vagy hatálytalanságra alapított jogügyletekre. Így annak meghatározásához, hogy valamely aktus semmissége, megtámadhatósága vagy hatálytalansága bírósági kereset eredménye lehet‑e, vagy éppen törvény hatása, a lex fori concursusra  kell hivatkozni, amely az 1346/2000 rendelet e 4. cikke (2) bekezdésének m) pontja szerint meghatározza a semmisségre, megtámadhatóságra vagy hatálytalanságra vonatkozó szabályokat.
            31. E tekintetben hozzá kell tenni, hogy bár az 1346/2000 rendelet e 4. cikke (2) bekezdésének m) pontja előírja, hogy a lex fori concursus  határozza meg a valamennyi hitelezőnek hátrányt okozó jogügyletek semmisségére, megtámadhatóságára vagy hatálytalanságára vonatkozó szabályokat, e rendelet 13. cikke, amelyre H. Lutz hivatkozik, elfogad e szabály alól egy kivételt, mivel eltér az említett rendelet 4. cikke (2) bekezdésének alkalmazása alól, és meghatározza a felszámoló által vitatott jogügyletre irányadó jogot (a továbbiakban: lex causae),  amennyiben bizonyos feltételek fennállnak. A kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdésekre úgy kell tehát válaszolni, hogy lehetővé tegye, hogy e bíróság ellenőrizni tudja továbbá, hogy az InsO 88. §‑a, és így az alapügyben szóban forgó lefoglalt bankszámlakövetelések hatálytalansága nem zárható‑e ki az osztrák jog alkalmazása okán az ugyanezen 1346/2000 rendelet 13. cikke alapján.
            Az első kérdésről
            32. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az 1346/2000 rendelet 13. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy alkalmazandó az olyan helyzetre, amikor a fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt lefoglalt összeg felszámoló által megtámadott kifizetésére csak ezen eljárás megindítása után került sor.
            33. E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az 1346/2000 rendelet 13. cikkének szövege nem tartalmaz olyan korlátozást, amely a hatályának az érintett hátrányos jogügylet bekövetkezése időpontjának függvényében történő korlátozásával járna.
            34. Mindazonáltal az 1346/2000 rendelet 13. cikke kivételt ír elő a főszabály alól az 1346/2000 rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében, amely szerint a fizetésképtelenségi eljárásra és joghatásaira a lex fori concursus  alkalmazandó. E kivételt, amelynek célja, amint arra e rendelet (24) preambulumbekezdése emlékeztet, a jogos elvárások védelme és az eljárást megindító tagállamtól eltérő más tagállamokban folyó ügyletek biztonsága, szigorúan kell értelmezni, és hatálya nem haladhatja meg az e célhoz szükséges mértéket.
            35. Márpedig az 1346/2000 rendelet 13. cikkének akként történő értelmezése, hogy alkalmazandó a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követő jogügyletekre is, meghaladja a jogos elvárások védelme és az eljárást megindító tagállamtól eltérő más tagállamokban folyó ügyletek biztonsága érdekében szükséges mértéket. A fizetésképtelenségi eljárás megindításától fogva ugyanis az adós érintett hitelezői előre tudják látni a lex fori concursus  alkalmazásának hatásait az ezen adóssal fennálló jogviszonyaikra. Főszabály szerint, amint azt a főtanácsnok az indítványa 60. pontjában megállapítja, nem részesülhetnek tehát fokozott védelemben.
            36. Meg kell tehát állapítani, hogy az 1346/2000 rendelet 13. cikke főszabály szerint nem alkalmazható a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően létrejött jogügyletekre.
            37. Az előző pontban szereplő következtetés ellenére meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó megtámadási kereset tárgyát képező jogügylet, a jelen esetben a 2009. március 17‑én H. Lutz javára történő kifizetés, dologi jog, azaz az adós társaság számlakövetelésein fennálló foglaláson alapuló zálogjog alapján jöhetett létre. Márpedig, mivel e foglaláson alapuló zálogjog az adós társasággal szemben indított fizetésképtelenségi eljárást megelőzően jött létre, e jogügylet az 1346/2000 rendelkezései szerint fokozott védelemben részesülhet.
            38. Amint arra az 1346/2000 rendelet (25) preambulumbekezdése emlékeztet ugyanis, a jogalkotó előírta, hogy a dologi jogok esetében szükség van a lex fori concursustól  eltérő külön kapcsoló szabályra, mivel ezeknek a jogoknak komoly jelentőségük van a hitelnyújtásnál. Ugyanezen preambulumbekezdés szerint, a fizetésképtelenségi eljárás megindítását megelőzően létrehozott dologi jog jogosultjának ezért továbbra is érvényre kell juttatnia e megindítást követően a biztosíték tárgyának elkülönítési jogát.
            39. E cél elérése érdekében az 1346/2000 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a fizetésképtelenségi eljárás megindítása „nincs hatással” az e rendelkezés hatálya alá tartozó dologi jogokra. Nyilvánvaló, hogy e szabály célja többek arra irányul, hogy a hitelező ténylegesen érvényesíteni tudja, még a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően is az ezen eljárás megindítását megelőzően létrehozott dologi jogot.
            40. Márpedig a hitelező számára a dologi joga tényleges érvényesítésének lehetővé tételéhez elengedhetetlen, hogy e hitelező a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően érvényesíthesse e jogát, főszabály szerint a lex causae szerint. Az 1346/2000 rendelet 5. cikke azon különlegességgel bír, hogy nemcsak a fizetésképtelenségi eljárás megindítását megelőzően befejezett jogügyletek, hanem és különösen az ezen eljárás megindítását követően keletkezett jogügyletek védelmére irányul. E tekintetben hozzá kell tenni, hogy bár a rendelet 20. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az a hitelező, akinek a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően részlegesen vagy teljesen kielégítésre került az adós tulajdonában lévő, a megindítás szerinti államtól eltérő másik tagállam területén található vagyontárgyra vonatkozó követelése, visszatéríti a felszámolónak azt, amit megszerzett, ugyanezen rendelkezés pontosítja, hogy az érintett hitelező csak különösen az említett rendelet 5. cikkére „figyelemmel” köteles visszatéríteni. Így ugyanezen rendelet 20. cikkének (1) bekezdése nem bír jelentőséggel az alapeljárásban.
            41. Következésképpen, mivel az 1346/2000 rendelet 5. cikke a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően teljesített jogügyletekre irányul, a jelen ítéletben szereplő megfontolások, amelyek szerint e rendelet 13. cikke főszabály szerint nem alkalmazható az e fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően teljesített jogügyletekre, nem ültethető át azon feltételezés esetére, amely szerint a hitelező az említett rendelet 5. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó dologi jogot érvényesít.
            42. Következésképpen, amennyiben az 1346/2000 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének m) pontjával összefüggésben értelmezett 5. cikkének (4) bekezdése engedélyezi a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően dologi jog érvényesítésére irányuló jogügylet semmisségére, megtámadhatóságára vagy hatálytalanságára vonatkozó jogcselekményeket, e rendelkezéseket úgy kell értelmezni az említett rendelet 5. cikke (1) bekezdése hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében, hogy nem zárják ki, hogy a hitelező hivatkozhasson az ugyanezen rendelet 13. cikkére annak érvényesítéséhez, hogy az érintett jogügyletre egy másik tagállam joga irányadó, mint ahol az eljárást megindították, és e jog a jelen ügyben nem teszi lehetővé a jogügylet semmilyen megtámadását.
            43. E körülmények között azt kell válaszolni az első kérdésre, hogy az 1346/2000 rendelet 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy alkalmazandó az olyan helyzetre, amikor a fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt lefoglalt összeg felszámoló által megtámadott kifizetésére csak ezen eljárás megindítása után került sor.
            A második kérdésről
            44. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az 1346/2000 rendelet 13. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az általa bevezetett kivétel vonatkozik a lex causae  által előírt elévülési időkre, a megtámadási kereset érvényesítésének határidőire és a jogvesztő határidőkre.
            45. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy először is az 1346/2000 rendelet 13. cikke a lex causaera  visszautalva nem tesz különbséget az elévülési idők, a megtámadási kereset érvényesítésének határidői és a jogvesztő határidők között.
            46. Másodszor, bár igaz, hogy a Róma I. rendelet 12. cikke (1) bekezdésének d) pontja előírja, hogy az elévülést és a határidő lejártához fűződő jogvesztést a „szerződésre alkalmazandó jog” szabályozza, meg kell állapítani, hogy e rendelkezések nem alkalmazhatók az 1346/2000 rendelet 4. és 13. cikkének hatálya alá tartozó megtámadási jogcselekményekre. Az utóbbi cikkek ugyanis lex specialisnak  minősülnek a Róma I. rendelethez viszonyítva, és az 1346/2000 rendelet által követett cél alapján kell azokat értelmezni.
            47. Ennélfogva, mivel az 1346/2000 rendelet 13. cikke nem tesz különbséget az anyagi jogi és az eljárásjogi rendelkezések között, és különösen nem tartalmaz olyan feltételt, amely lehetővé teszi a határidők között az eljárási határidők azonosítását, valamely határidő eljárásjogi vagy anyagi jogi határidőnek minősítését szükségszerűen a lex causaera  tekintettel kell elvégezni.
            48. Mindazonáltal, amint azt lényegében a Bizottság megjegyezte, ha az 1346/2000 rendelet 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a lex causae által eljárásjogi határidőnek minősített határidők ki vannak zárva e cikk hatálya alól, ezen értelmezés a tagállamok által elfogadott elméleti modellek függvényében történő önkényes hátrányos megkülönböztetéshez vezet. Egyébiránt és azon kérdéstől függetlenül, hogy a lex fori concursus  vagy a lex causae  határozza‑e meg, hogy valamely határidő eljárásjogi vagy anyagi jogi jellegű‑e, az említett értelmezés egyértelműen akadályozná az 1346/2000 rendelet 13. cikkének egységes alkalmazását.
            49. E körülmények között azt kell válaszolni a második kérdésre, hogy az 1346/2000 rendelet 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az általa bevezetett kivétel vonatkozik a lex causae által előírt elévülési időkre, a megtámadási kereset érvényesítésének határidőire és a jogvesztő határidőkre.
            A harmadik kérdésről
            50. Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a megtámadási kereset érvényesítése során tiszteletben tartandó eljárási szabályokat a lex causae  vagy a lex fori concursus alapján kell‑e meghatározni.
            51. E tekintetben emlékeztetni kell először is arra, hogy az 1346/2000 rendelet 13. cikkének szövege nem tartalmaz olyan utalást, amely lehetővé teszi az eljárási szabályok e rendelkezés hatálya alól történő kizárását.
            52. Egyébiránt, amint azt a főtanácsnok az indítványa 85. pontjában megállapította, az eljárási szabályok anyagi jogi vagy eljárási jellegűek lehetnek. Így, ami különösen az osztrák jogot illeti, az IO 43. cikkének (2) bekezdésében szereplő, a megtámadási keresetnek a fizetésképtelenségi eljárás megindításától számított egy éven belül történő előterjesztésére irányuló kötelezettség nemcsak az e határidő tiszteletben tartása bizonyításának megkönnyítésére irányul, hanem olyan anyagi feltétel is, amely az ilyen kereset indításának feltétele.
            53. Márpedig a jelen ítélet 45–48. pontjában szereplő, a harmadik kérdés vizsgálata keretében átültethető megfontolásokból következik, hogy az 1346/2000 rendelet 13. cikke nem tesz különbséget az anyagi jogi és az eljá rásjogi rendelkezések között.
            54. Egyébiránt a jogügylet semmisségére, megtámadhatóságára vagy hatálytalanságára vonatkozó jogcselekményekre előírt alaki feltételek olyan közérdek védelmére is irányulhatnak, mint például az e keresetek megfelelő népszerűsítésének biztosítására irányuló érdek, nemcsak azon személyek jogos bizalmának, akikkel szemben az említett kereseteket megindították, hanem a kereset tárgyát képező vagyontárgyak harmadik személy megszerzőinek védelme érdekében is. Márpedig, amint az az 1346/2000 rendelet (24) preambulumbekezdéséből kitűnik, a lex fori concursus  alkalmazása alóli kivételek célja, az e rendelet 13. cikkében előírt kivételt is ideértve, éppen a jogos bizalom védelme és a fizetésképtelenségi eljárást megindító tagállamtól eltérő más tagállamokban folyó ügyletek biztonsága.
            55. Mivel a Róma I. rendelet rendelkezései, amint az a jelen ítélet 46. pontjából kitűnik, nem alkalmazhatók az alapügyben, az adott szabály alaki szabálynak való minősítése, valamint az e szabály által követett célok megállapítása a lex causae  alapján történik. Márpedig az 1346/2000 rendelet 13. cikkének akként történő értelmezése, hogy a lex causae által eljárási szabályoknak minősített szabályokat ki kell zárni e cikk hatálya alól, ismét önkényes hátrányos megkülönböztetéshez vezetne a tagállamok által elfogadott elméleti modellek függvényében, és akadályozná e cikk egységes alkalmazását.
            56. A fentiekre tekintettel azt kell válaszolni tehát a harmadik kérdésre, hogy a megtámadási kereset érvényesítése során tiszteletben tartandó eljárási szabályokat az 1346/2000 rendelet 13. cikke szerint a lex causae  alapján kell meghatározni.
            A költségekről
            57. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
            1) A fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendelet 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy alkalmazandó az olyan helyzetre, amikor a fizetésképtelenségi eljárás megindítása előtt lefoglalt összeg felszámoló által megtámadott kifizetésére csak ezen eljárás megindítása után került sor.
            2) Az 1346/2000 rendelet 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az általa bevezetett kivétel vonatkozik a felszámoló által vitatott jogügyletre irányadó jog által előírt elévülési időkre, a megtámadási kereset érvényesítésének határidőire és a jogvesztő határidőkre.
            3) A megtámadási kereset érvényesítése során tiszteletben tartandó eljárási szabályokat az 1346/2000 rendelet 13. cikke szerint a felszámoló által vitatott jogügyletre irányadó jog alapján kell meghatározni.


title: A Bíróság 1996. április 30-i ítélete. # CIA Security International SA kontra Signalson SA és Securitel SPRL. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de commerce de Liège - Belgium. # Az EK-Szerződés 30. cikkének és a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló 83/189/EGK irányelv értelmezése - Riasztókészülékek és -rendszerek forgalomba hozatalára vonatkozó nemzeti jogszabályok - Előzetes hatósági engedély. # C-194/94. sz. ügy

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1996. április 30. (*)„Az
 EK‑Szerződés 30. cikkének és a műszaki szabványok és szabályok
terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló
83/189/EGK irányelv értelmezése – Riasztókészülékek és -rendszerek
forgalomba hozatalára vonatkozó tagállami jogszabályok – Előzetes
hatósági engedély”A C‑194/94. sz. ügyben,a
 Bírósághoz a Tribunal de commerce de Liége (Belgium) által az
EK‑Szerződés 177. cikke alapján benyújtott, az e bíróság előtta CIA Security International SAésa Signalson SA,a Securitel SPRLközött
 folyamatban lévő eljárásban az EK‑Szerződés 30. cikkének és az
1988. március 22‑i 88/182/EGK tanácsi irányelvvel
(HL L 81., 75. o.) módosított, a műszaki szabványok és
szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról
 szóló, 1983. március 28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelv
(HL L 109., 8. o.) értelmezésére vonatkozó előzetes
döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 G. C. Rodríguez Iglesias elnök, C. N. Kakouris,
D. A. O. Edward és J.‑P. Puissochet tanácselnökök,
G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (előadó),
J. L. Murray, H. Ragnemalm és L. Sevón bírák,főtanácsnok: M. B. Elmer,hivatalvezető: Louterman-Hubeau főtanácsos,figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:–        a
 CIA Security International képviseletében C. van Rutten, a liège‑i
 ügyvédi kamara tagja,–        a Signalson SA képviseletében V.‑V. Dehin, a liège‑i ügyvédi kamara tagja,–        a
 Securitel SPRL képviseletében J.‑L. Brandenberg, a liège‑i ügyvédi
 kamara tagja,–        a
 belga kormány képviseletében M. J. Devadder, a
Külügyminisztérium igazgatója, meghatalmazotti minőségben,–        a
 német kormány képviseletében E. Röder, Ministerialrat a Szövetségi
 Gazdasági Minisztériumban, meghatalmazotti minőségben,–        a
 holland kormány képviseletében A. Bos jogtanácsos, meghatalmazotti
 minőségben–        az
 Egyesült Királyság kormányának képviseletében S. Braviner,
Treasury Solicitor’s Department, és E. Sharpston barrister,
meghatalmazotti minőségbe,–        az
 Európai Közösségek Bizottságának képviseletében R. Wainwright,
vezető jogtanácsos és J.‑F. Pasquier, a jogi szolgálat
rendelkezésére bocsátott nemzeti tisztviselő, meghatalmazotti
minőségben,tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,a
 CIA Security International (képviseli: C. van Rutten), a Signalson
 SA (képviseli: V.‑V. Dehin), a belga kormány (képviseli:
D. Jacob, a Belügyminisztérium helyettes jogtanácsosa), a holland
kormány (képviseli: J. S. van den Oosterkamp, helyettes
jogtanácsos), az Egyesült Királyság kormányának (képviselik:
S. Braviner és E. Sharpston), valamint az Európai Közösségek
Bizottságának (képviselik: R. Wainwright és J.‑F. Pasquier)
szóbeli észrevételeinek az 1995. július 5‑i tárgyaláson
történt meghallgatását követően,a főtanácsnok indítványának az 1995. október 24‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,meghozta a következőÍtéletet1        1994. június 20‑i
 ítéletével, amely 1994. július 4‑én érkezett a Bíróságra, a
Tribunal de commerce de Liége az EK‑Szerződés 177. cikke alapján
előzetes döntéshozatal céljából hat, az EK‑Szerződés 30. cikkének
és az 1988. március 22‑i 88/182/EGK tanácsi irányelvvel
(HL L 81., 75. o.) módosított, a műszaki szabványok és
szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról
 szóló, 1983. március 28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelv
(HL L 109., 8. o., a továbbiakban: 83/189 irányelv)
értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.2        E
 kérdések a CIA Security International (a továbbiakban: CIA Security) és
 a Signalson (a továbbiakban: Signalson) valamint a Securitel (a
továbbiakban: Securitel) közötti jogvitákban merültek fel; ez a három
vállalkozás a védelmi és biztonsági vállalkozásokról és a belső védelmi
szolgálatokról szóló, 1990. április 10-i belga törvény (a továbbiakban:
biztonsági vállalkozásokról szóló törvény) szerinti biztonsági
vállalkozás.3        E
 törvény 1. cikkének (3) bekezdése értelmében „E törvény szerint
biztonsági vállalkozásnak minősül minden olyan természetes vagy jogi
személy, aki harmadik fél számára folyamatosan vagy eseti jelleggel
riasztókészülékeket és -rendszereket tervez, szerel be és tart karban.”4        A
 biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 1. cikkének (4) bekezdése
szerint „Az e cikkben szereplő riasztókészülékek és -rendszerek azok,
amelyeknek célja a személyek és vagyontárgyak elleni bűncselekmények
megelőzése vagy észlelése.”5        Ugyanezen
 törvény 4. cikke szerint „Senki nem folytathat biztonsági vállalkozást a
 Belügyminiszter előzetes engedélye nélkül. Az engedély csak akkor
adható meg, ha a vállalkozás eleget tesz e törvény rendelkezéseinek,
valamint a Király által meghatározott pénzügyi feltételeknek és műszaki
felszereltségnek [...]”.6        A
 biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 12. cikke szerint „Az 1. cikk
 (4) bekezdésében szereplő riasztókészülékek és -rendszerek, valamint
ezek alkotóelemei csak a Király által meghatározott eljárás során
kiadott előzetes engedély birtokában hozhatók forgalomba, illetve
bocsáthatók bármilyen más formában a felhasználók rendelkezésére [...]”.7        Ezt
 az eljárást a védelmi és biztonsági vállalkozásokról és a belső védelmi
 szolgálatokról szóló, 1990. április 10-i belga törvényben szereplő
riasztókészülékek és ‑rendszerek engedélyezési eljárásának
meghatározásáról szóló, 1991. május 14-i királyi rendelet határozta meg
(a továbbiakban: 1991. május 14-i rendelet).8        E
 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „Egyetlen gyártó,
importőr, nagykereskedő vagy más természetes vagy jogi személy nem
hozhat forgalomba, illetve semmilyen más formában nem bocsáthat a
felhasználók rendelkezésére olyan új berendezéseket Belgiumban,
amelyeket az erre a célra létrehozott bizottság előzetesen nem
engedélyezett, a továbbiakban: berendezés bizottság.”9        Az
 1991. május 14-i rendelet 4–7. cikkéből kiderül, hogy a berendezések
esetleges engedélyezését a berendezések vizsgálata és tesztek előzik
meg.10      Az
 5. cikk szerint a vizsgálat elemei a berendezés azonosítása, annak
ellenőrzése, hogy az elektronikus áramkörök megfelelnek-e a gyártó által
 átadott dokumentumokban foglaltaknak, és a megkövetelt minimális
működési funkciók ellenőrzése. A berendezéseken végrehajtott, az 1991.
május 14-i rendelet 6. cikke által előírt tesztek elemei a funkcionális
megfelelés, a mechanikus rész, a mechanikai és/vagy elektronikai működés
 megbízhatósága, a téves riasztásokra való érzéketlenség, a kijátszás
illetve a berendezés semlegesítésére irányuló kísérletek elleni védelem.
 Ennek érdekében a berendezést az említett rendelet 3. és 4.
mellékletében előírt teszteknek vetik alá.11      Az
 1991. május 8-i rendelet 8. cikke értelmében „Ha a kérelmező a
szükséges dokumentumokkal bizonyítja, hogy a berendezéseit a 7. cikkben
előírt tesztekkel legalább egyenértékű teszteknek már alávetették az EGK
 másik tagállamában lévő, az EGK szabványok szerint feljogosított
laboratóriumban, és hogy azokat a kérelem benyújtása előtt legfeljebb
három évvel engedélyezték, akkor a 4. cikk (1) bekezdésében
meghatározott szervezet a berendezésen csak azokat a teszteket végzi el,
 amelyeket az EGK másik tagállamában még nem végeztek el”.12      Az
 ügy irataiból az is kiderül, hogy az 1991. május 14-i rendeletet nem
közölték a Bizottsággal a 83/189/EGK irányelvben megállapított műszaki
szabályok terén történő információszolgáltatási eljárásnak megfelelően,
és hogy miután a Bizottság az EGK-Szerződés 169. cikkének megfelelően
indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, a belga kormány 1993
februárjában a riasztókészülékek és -rendszerek engedélyezési eljárását
meghatározó új királyi rendelettervezetet közölt. Ez az 1994. március
31-én elfogadott tervezet lényegében azonos az 1991. május 14-i,
ugyanezen rendelettel hatályon kívül helyezett rendelettel, mindamellett
 az 1991. május 14-i rendelet 8. cikke a Bizottság javaslatainak
megfelelően módosításra került.13      Az
 alapeljárásban részt vevő három vállalkozás egymás versenytársa, mivel
tevékenységi körük a riasztókészülékek és -rendszerek gyártása és
értékesítése.14      1994.
 január 21-én a CIA Security azzal a kérelemmel fordult a Tribunal de
commerce de Liège-hez, hogy az tiltsa el a Signalsont és a Securitelt az
 1994 januárjában folytatott tisztességtelen magatartás gyakorlásától.
Kérelmét a kereskedelmi magatartásról szóló, 1991. július 14-i belga
törvény 93. és 95. cikkére alapozta, amely tiltja a az üzleti tisztesség
 feltételeivel ellentétes magatartásokat. A CIA Security ugyanis jó
hírnevének megsértésével vádolta a Signalsont és a Securitelt, mivel
azok azt állították, hogy az általa forgalmazott egyik betörésgátló
rendszer – az Andromède rendszer – nem tesz eleget a biztonsági
rendszerekre vonatkozó belga jogszabályi előírásoknak.15      A
 Signalson és a Securitel ellenkérelmet nyújtott be azzal, hogy a CIA
Security-t tiltsák el tevékenységének további gyakorlásától, mivel nem
engedélyezett biztonsági vállalkozás és nem engedélyezett
riasztókészüléket forgalmaz.16      A
 Tribunal de commerce de Liège közbenső ítéletével megállapította, hogy
bár az alap- és a viszontkeresetek fő célja a kereskedelmi magatartásról
 szóló törvény által tiltott tisztességtelen magatartás szankcionálása,
ezt a magatartást a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény és az
1991. május 14-i rendelet rendelkezései szerint kell megítélni.17      A
 kérdést előterjesztő bíróság ezután megállapította egyrészt, hogy ha a
CIA Security megsértette a biztonsági vállalkozásokról szóló törvényt és
 az 1991. május 14-i rendeletet, akkor keresetét el lehet utasítani
kereshetőségi jog és az eljáráshoz fűződő érdek hiánya miatt, másrészt
ha a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény és az 1991. május 14-i
rendelet összeegyeztethetetlen a közösségi joggal, akkor a Signalson és a
 Securitel nem alapozhatják a jogsértés megszüntetésére irányuló
viszontkeresetüket e szabályok megsértésére.18      Mivel
 a Tribunal de commerce de Liège kételkedett abban, hogy a kérdéses
belga szabályozás összeegyeztethető a Szerződés 30. cikkével, és mivel
megállapította, hogy e szabályozást annak elfogadása előtt nem közöltek a
 Bizottsággal a 83/189 irányelvvel összhangban, úgy döntött, hogy
felfüggeszti az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság
elé terjeszti a következő kérdéseket:„1)      A
 védelmi és biztonsági vállalkozásokról és a belső védelmi
szolgálatokról szóló, 1990. április 10-i törvény, különösen annak 4. és
12. cikke az EGK-Szerződés 30. cikke által tiltott, a behozatalra
vonatkozó mennyiségi korlátozást teremt‑e, illetve tartalmaz‑e
mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedéseket?2)      Az
 1990. április 10-i törvényben, különösen annak 2. és 8. cikkében
szereplő riasztókészülékek és -rendszerek engedélyezési eljárásának
meghatározásáról szóló, 1991. május 14-i királyi rendelet
összeegyeztethető-e a Szerződés 30. cikkével, amely tiltja a behozatalra
 vonatkozó mennyiségi korlátozásokat, valamint a mennyiségi
korlátozással azonos hatású intézkedéseket?3)      A
 fent említett 1990. április 10-i törvény, különösen annak 4. és 12.
cikke tartalmaz-e olyan műszaki szabályokat, amelyeket előzetesen
közölni kellett volna a Bizottsággal a 83/189/EGK irányelv 8. cikkének
megfelelően?4)      Az
 1991. május 14-i királyi rendelet, különösen annak 2. és 8. cikke
tartalmaz-e olyan műszaki szabályokat, amelyeket előzetesen közölni
kellett volna a Bizottsággal a 83/189/EGK irányelv 8. cikkének
megfelelően?5)      A
 műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási
eljárás megállapításáról szóló 83/189/EGK tanácsi irányelv
rendelkezései, különösen annak 8. és 9. cikke feltétlen és kellően
pontos-e ahhoz, hogy ezekre magánszemélyek a nemzeti bíróság előtt
hivatkozhassanak?6)      A
 közösségi jog és a védelem, amelyet annak alkalmazása magánszemély
részére biztosít, kötelezheti-e arra a nemzeti bíróságot, hogy
megtagadja olyan tagállami műszaki szabály alkalmazását, amelyet az azt
elfogadó tagállam nem közölt a Bizottsággal a 83/189/EGK tanácsi
irányelv 8. cikkében megállapított kötelezettségnek megfelelően?” Előzetes észrevételek19      Bevezetésként
 meg kell jegyezni, hogy a belga kormány, a Signalson és a Securitel
szerint az 1991. május 14-i rendeletnek a közösségi joggal való
összeegyeztethetőségére vonatkozó bármely kérdés tárgytalanná vált,
mivel a nemzeti bíróságnak az általa lefolytatott eljárásban az
ítélethozatalkor hatályban lévő jogszabályokat kell alkalmaznia, és a
bírósághoz fordulás óta az 1991. május 14-i rendeletet felváltotta az
1994. március 31-i királyi rendelet, amely a Bizottság szerint is
összeegyeztethető a közösségi joggal.20      Ez
 az álláspont nem fogadható el. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából
ugyanis az következik, hogy a nemzeti bíróság feladata, hogy megítélje a
 tagállami rendelkezések hatályát, és azt, hogy e rendelkezéseket hogyan
 kell alkalmazni (lásd különösen a C-45/94. sz., Ayuntamiento de Ceuta
ügyben 1995. december 7-én hozott ítélet [EBHT 1995., I-4385. o.] 26.
pontját). Mivel a nemzeti bíróság van a legkedvezőbb helyzetben – a
jogviták részleteinek ismeretében – annak eldöntésére, hogy ítéletének
meghozatalához szüksége van-e előzetes döntésre, az előzetes
döntéshozatalra előterjesztett kérdések nem tekinthetők tárgytalannak
pusztán azért, mert az 1991. május 14-i rendeletet felváltotta az 1994.
március 31-i királyi rendelet.21      Ennek
 alapján először a harmadik, a negyedik, az ötödik és a hatodik előzetes
 döntéshozatalra előterjesztett kérdést kell megválaszolni. A harmadik és a negyedik kérdésről22      A
 harmadik és negyedik kérdésével a nemzeti bíróság lényegében azt
kérdezi, hogy a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 4. és 12.
cikke, valamint az 1991. május 14-i rendelet olyan műszaki szabályoknak
minősülnek-e, amelyeket azok elfogadása előtt közölni kellett volna a
Bizottsággal a 83/189 irányelv 8. cikkének megfelelően.23      A
 83/189 irányelv 1. cikkének 5. pontja szerint „műszaki szabály” az
olyan „műszaki leírás – beleértve a vonatkozó közigazgatási
intézkedéseket is – amely betartása valamely tagállamban vagy annak
nagyobb részében való értékesítés vagy használat esetén de jure vagy de facto
 kötelező, a helyi hatóságok által meghatározottak kivételével”.
Ugyanezen cikk 1. pontja szerint „»műszaki leírás« egy dokumentumban
szereplő részletes leírás, amely valamely termék előírt tulajdonságait
határozza meg; ilyen például a minőségi színvonal, a teljesítmény, a
biztonság vagy a méretek, beleértve a termékre alkalmazandó olyan
követelményeket, mint a terminológia, a jelképek, a vizsgálat és a
vizsgálati módszerek, a csomagolás, a jelölés, vagy címkézés […]”.24      Először
 azt kell megvizsgálni, hogy a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény
 4. cikke a 83/189 irányelv értelmében vett műszaki szabálynak
minősül-e.25      Erre
 a kérdésre a válasz nemleges, mivel a műszaki szabályok a 83/189
irányelv értelmében a termékjellemzőket meghatározó leírások, és a 4.
cikk csak a biztonsági vállalkozások alapításához szükséges
feltételekkel foglalkozik.26      Az
 1991. május 14-i rendelet rendelkezéseivel kapcsolatban emlékeztetni
kell arra, hogy ez részletesen szabályozza különösen a minőséget és a
megfelelő működést ellenőrző teszteknek azokat a feltételeit, amelyeknek
 eleget kell tenni egy riasztókészülék vagy -rendszer Belgiumban történő
 engedélyezéséhez és forgalomba hozatalához. Ezek a szabályok tehát a
83/189 irányelv értelmében vett műszaki szabálynak minősülnek.27      A
 biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 12. cikkével kapcsolatban
emlékeztetni kell arra, hogy ennek értelmében a kérdéses termékeket csak
 a király által az 1991. május 14-i rendeletben meghatározott eljárás
során kiadott előzetes engedély birtokában lehet forgalomba hozni.28      A
 Bizottság és a CIA Security szerint a törvény 12. cikke az irányelv
értelmében vett műszaki szabálynak minősül, ugyanakkor a Signalson, az
Egyesült Királyság kormánya és a belga kormány írásbeli észrevételei
szerint ez a cikk csak keretjogszabály, amely nem tartalmaz semmilyen, a
 83/189 irányelv értelmében vett műszaki szabályt.29      E
 tekintetben fontos megállapítani, hogy egy szabály akkor tekinthető a
83/189 irányelv értelmében műszaki szabálynak, ha annak önálló
joghatásai vannak. Ha a nemzeti jog szerint a szabály mindössze
felhatalmazást ad az érdekeltekre nézve kötelező előírásokat tartalmazó
közigazgatási szabályozás elfogadására, önmagában azonban joghatással
nem bír a magánszemélyekre nézve, akkor a szabály nem minősül az
irányelv értelmében műszaki szabálynak (lásd a C-317/92. sz., Bizottság
kontra Németország ügyben 1994. június 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1994.,
I-2039. o.] 26. pontját). Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell
arra, hogy a 83/189 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése szerint a
tagállamoknak a műszaki szabály-tervezettel egyidejűleg az annak alapját
 képező felhatalmazást is közölniük kell, amikor ennek ismerete
szükséges a műszaki szabály-tervezet jelentőségének megítéléséhez.30      Ezzel
 szemben valamely szabályt a 83/189 irányelv értelmében műszaki
szabálynak kell tekinteni, amennyiben – mint ahogy azt a belga kormány a
 tárgyaláson elő is adta – az érdekelt vállalkozásokat berendezéseik
előzetes engedélyeztetésére kötelezi, még akkor is, ha a tervezett
közigazgatási szabályok még nem kerültek elfogadásra.31      A
 harmadik és negyedik kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy egy
olyan szabály, mint a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 4.
cikke, nem minősül műszaki szabálynak a 83/189 irányelv értelmében, míg
műszaki szabálynak minősülnek az olyan rendelkezések, mint az 1991.
május 14-i királyi rendelet rendelkezései, és egy olyan szabály
minősítése, mint a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 12. cikke, a
 nemzeti jog szerint kiváltott joghatásaitól függ. Az ötödik és a hatodik kérdés32      Ötödik
 és hatodik kérdésével a nemzeti bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a
83/189 irányelv 8. és 9. cikkének rendelkezései feltétlenek és kellően
pontosak-e ahhoz, hogy ezekre magánszemélyek a nemzeti bíróság előtt
hivatkozhassanak, amely utóbbinak meg kell tagadnia olyan tagállami
műszaki szabály alkalmazását, amelyet nem közöltek az irányelvnek
megfelelően.33      Az irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:„(1)      A
 tagállamok azonnal közölnek a Bizottsággal minden műszaki
szabály-tervezetet, kivéve, ha az csak valamely nemzetközi vagy európai
szabvány teljes szövegét ülteti át, amely esetben a megfelelő szabványra
 történő hivatkozás is elegendő; a Bizottságot rövid értesítésben a
szabály elfogadása szükségességének indokairól is tájékoztatni kell,
amennyiben ezek nem derülnek ki már a tervezetből is. Adott esetben, a
tagállamok egyidejűleg közlik az elsődlegesen és közvetlenül érintett
alapvető törvényi és rendeleti rendelkezések szövegét, ha ezen szövegek
ismerete szükséges a műszaki szabály-tervezet jelentőségének
megítéléséhez.A Bizottság haladéktalanul
értesíti a többi tagállamot a tervezetről; e tervezettel kapcsolatban
véleményt kérhet az 5. cikkben említett bizottságtól és szükség esetén a
 szóban forgó területért felelős bizottságtól.(2)
 A Bizottság és a tagállamok észrevételeket tehetnek a műszaki
szabály-tervezetet benyújtó tagállamnak? a tagállamnak az ilyen
észrevételeket a lehetséges mértékben figyelembe kell vennie a műszaki
szabály későbbi kidolgozása során.”34      Az irányelv 9. cikke szerint:„(1)      A
 (2) és (2a) bekezdés sérelme nélkül, a tagállamok a 8. cikk (1)
bekezdésében említett közleménynek a Bizottság által történő
kézhezvételétől számított hat hónap időtartamra elhalasztják a műszaki
szabály-tervezet elfogadását, ha a Bizottság vagy egy másik tagállam
ettől az időponttól számított három hónapon belül olyan részletes
véleményt ad ki, amely szerint az előirányzott intézkedést módosítani
kell, hogy megszüntessék vagy korlátozzák az áruk szabad mozgásának
akadályait, amelyeket az esetleg eredményezhet. Az érintett tagállam
jelenti a Bizottságnak, hogy milyen intézkedéseket javasol a részletes
vélemények alapján. A Bizottság észrevételt tesz erre a javaslatra.(2)      Az
 (1) bekezdésben meghatározott határidő tizenkét hónap, ha a Bizottság a
 8. cikk (1) bekezdésében előírt közlemény kézhezvételétől számított
három hónapon belül bejelenti azon szándékát, hogy ebben az ügyben
irányelvre kíván javaslatot előterjeszteni vagy elfogadni.(2a)      Ha
 a Bizottság megállapítja, hogy a 8. cikk (1) bekezdésében előírt
közlemény olyan ügyre vonatkozik, amelyre kiterjed irányelv vagy
rendelet meghozatalára a Tanácsnak tett valamely javaslat, a közlemény
kézhezvételétől számított három hónapon belül értesíti erről az érintett
 tagállamot.A tagállamok a 8. cikk (1)
bekezdésében említett közlemény benyújtásától számított tizenkét
hónappal elhalasztják a műszaki szabály-tervezet elfogadását, ha az
olyan ügyre vonatkozik, amelyre kiterjed a Bizottság által a közlemény
kézhezvételét megelőzően irányelv vagy rendelet meghozatalára a
Tanácsnak tett valamely javaslat.A jelen cikk (1), (2) és (2a) bekezdésére nem lehet egyszerre hivatkozni.(3)      Az
 (1), (2) és (2a) bekezdés nem alkalmazandó akkor, amikor sürgős okokból
 a közegészségügy vagy közbiztonság védelmével, az állatvédelemmel vagy a
 növényvédelemmel kapcsolatos súlyos és előre nem látható körülmények
miatt valamely tagállamnak rövid időn belül műszaki szabályokat kell
kidolgoznia haladéktalan elfogadás és bevezetés céljából, anélkül hogy
konzultációkat tudna lefolytatni. A 8. cikkben említett közleményben a
tagállamnak meg kell jelölnie a megtett intézkedések sürgősségének okát.
 A Bizottságnak az eljárás helytelen alkalmazása esetén megfelelő
lépéseket kell tennie.”35      Az
 irányelv 10. cikke szerint „A 8. és 9. cikk nem alkalmazható, amikor a
tagállamok a közösségi irányelvekből vagy rendeletekből eredő
kötelezettségeiknek tesznek eleget; ez érvényes a Közösségben közös
műszaki leírások elfogadását eredményező nemzetközi megállapodásokra
is”.36      Emlékeztetni
 kell arra, hogy 1986-ban egy közleményben (86/C 245/05, HL 1986. C 245,
 4. o.) a Bizottság már kifejtette álláspontját a Tribunal de commerce
de Liège által felvetett két utolsó kérdést illetően. Ebben a
közleményben a Bizottság megállapította, hogy egyrészt az irányelv
számára, a tagállamokhoz hasonlóan, fontos szerepet szán azzal, hogy
lehetővé teszi számára a kereskedelem új műszaki akadályai
kialakulásának megakadályozását, és másrészt, hogy a tagállamok
irányelvből eredő kötelezettségei világosak és egyértelműek, amennyiben:–        a
 tagállamoknak az irányelv hatálya alá tartozó minden műszaki
szabály-tervezetet közölniük kell;–        a
 műszaki szabály-tervezetek elfogadását a 9. cikk (3) bekezdésében
meghatározott különleges esetek kivételével automatikusan három hónap
időtartamra el kell halasztaniuk;–        a
 műszaki szabály-tervezetek elfogadását ellenvetések vagy tervezett
közösségi jogszabály esetén újabb három–kilenc hónap időtartamra el kell
 halasztaniuk.A Bizottság végül
megállapította, hogy ha a tagállamok nem tartanák be az irányelvből
eredő kötelezettségeiket, akkor ez komolyan akadályozná a belső piac
kiteljesítését és negatív hatással lenne a tagállamok közötti
kereskedelemre.37      A
 közleményből kiderül, hogy a Bizottság ezekből a megállapításokból arra
 a következtetésre jut, hogy „ha valamely tagállam a 83/189 irányelv
rendelkezéseinek a hatálya alá tartozó műszaki szabályt úgy fogad el,
hogy nem közli a tervezetet a Bizottsággal, és nem veszi figyelembe a status quo
 kötelezettségét, akkor az így elfogadott szabály nem hajtható végre
harmadik felekkel szemben az érintett tagállam jogrendszerében. A
Bizottság tehát úgy véli, hogy a peres felek joggal várják a nemzeti
bíróságoktól, hogy azok megtagadják az olyan tagállami műszaki szabályok
 alkalmazását, amelyeket nem közöltek a közösségi jogszabályoknak
megfelelően”.38      Jelen
 ügyben a Bizottság fenntartja a 83/189 irányelvnek ezt az értelmezését,
 amelyhez a CIA Security is csatlakozott.39      A
 német, a holland kormány és az Egyesült Királyság kormánya nem fogadta
el ezt az értelmezést, és ezzel ellentétben úgy gondolja, hogy a 83/189
irányelv értelmében vett műszaki szabályok magánszemélyekkel szemben még
 akkor is végrehajthatóak, ha azokat anélkül fogadták el, hogy az
irányelvből eredő kötelezettségeket betartották volna. Az ezen
értelmezés alapját képező érvelés a következőkben kerül megvizsgálásra.40      Bevezetésként
 hangsúlyozni kell, hogy a 83/189 irányelv célja, hogy megelőző
ellenőrzés révén védje az áruk szabad mozgását, amely a Közösség egyik
alapja. Ez az ellenőrzés azért hasznos, mert az irányelv hatálya alá
tartozó műszaki szabályok akadályozhatják a tagállamok közötti
kereskedelmet, és ezek az akadályok csak akkor megengedhetők, ha
közérdekű célt szolgáló, feltétlenül érvényesítendő követelmények
teljesüléhez szükségesek. Az irányelv által előírt ellenőrzés akkor
hatékony, ha a hatálya alá eső valamennyi műszaki szabály-tervezetet
közölni kell, és ha e szabályok elfogadása és bevezetése a 9. cikk által
 meghatározott időtartamra felfüggesztésre kerül – nem számítva azokat,
amelyek esetében az intézkedés sürgőssége igazolja a kivételt.41      Az
 értesítés és a felfüggesztés időtartama tehát lehetőséget ad a
Bizottságnak és a többi tagállamnak arra, hogy egyrészt megvizsgálják,
hogy a kérdéses tervezet a tagállamok közötti kereskedelem olyan
akadályát képezi-e, amely az EK-Szerződéssel ellentétes, vagy amely
közös, illetve összehangolt intézkedések elfogadását igényli, másrészt,
hogy a tervezett tagállami szabályok módosítására javaslatokat tegyenek.
 Ez az eljárás egyébként lehetővé teszi a Bizottságnak, hogy a tervezett
 intézkedés területét szabályozó közösségi jogszabályokat javasoljon
vagy fogadjon el.42      Ezután
 meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint
minden olyan esetben, amikor egy irányelv rendelkezései tartalmi
szempontból feltétlenek és kellően pontosak, hivatkozni lehet rájuk
minden olyan nemzeti rendelkezéssel szemben, ami nem felel meg az
irányelvnek (lásd a 8/81. sz. Becker-ügyben 1982. január 19-én hozott
ítéletet [EBHT 1982., 53. o.] és a C-6/90. és C-9/90. sz., Francovich és
 társai ügyben 1991. november 19-én hozott ítéletet [EBHT 1991., I-5357.
 o.]).43      Az
 Egyesült Királyság kormánya szerint a 83/189 irányelv rendelkezései nem
 tesznek eleget ezeknek a követelményeknek, különösen mivel a közlésre
vonatkozó eljárás pontatlanságokat tartalmaz.44      Ez
 az álláspont nem fogadható el. A 83/189 irányelv 8. és 9. cikke pontos
kötelezettséget tartalmaz arra nézve, hogy a tagállamok a műszaki
szabály-tervezeteket azok elfogadása előtt közöljék a Bizottsággal.
Mivel ennek következtében e cikkek tartalmi szempontból feltétlenek és
kellően pontosak, a magánszemélyek a tagállami bíróságok előtt
hivatkozhatnak rájuk.45      Meg
 kell vizsgálni továbbá a tagállamokat a közlési kötelezettség figyelmen
 kívül hagyásából eredően sújtó jogkövetkezményeket is, pontosabban azt,
 hogy a 83/189 irányelvet úgy kell-e értelmezni, hogy a közlési
kötelezettség elmulasztása, amely az érintett műszaki szabály elfogadása
 szempontjából eljárási hibát jelent, e műszaki szabály
alkalmazhatatlanságát eredményezi, így azokat magánszemélyekkel szemben
nem lehet érvényesíteni.46      A
 német, a holland kormány és az Egyesült Királyság kormánya e
tekintetben úgy véli, hogy a 83/189 irányelv csak a tagállamok és a
Bizottság közötti viszonyokra vonatkozik, és mindössze olyan eljárási
kötelezettségeket ír elő, amelyeket a tagállamoknak a műszaki szabályok
elfogadása során be kell tartaniuk, a tagállamoknak  továbbra is
jogukban áll a felfüggesztés időtartamának elteltével az adott
szabályokat elfogadni, és végül, a szóban forgó irányelv semmilyen
kifejezett rendelkezést nem tartalmaz az említett eljárási
kötelezettségek be nem tartása esetén alkalmazandó esetleges
szankciókról.47      Ebben
 az összefüggésben mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy e tényezők
egyike sem akadálya annak, hogy a 83/189 irányelv figyelmen kívül
hagyása magával vonja a kérdéses műszaki szabályok
alkalmazhatatlanságát.48      A
 83/189 irányelvből eredő kötelezettségek megsértésének ilyen
következményének nem feltétele ilyen értelmű kifejezett rendelkezés.
Mint ahogy már megállapításra került, egyértelmű, hogy az irányelv célja
 az, hogy megelőző ellenőrzés révén védje az áruk szabad mozgását, és
hogy az értesítési kötelezettség e közösségi ellenőrzés megvalósításának
 lényeges jogi eszköze. Ezen ellenőrzés hatékonyságát tovább növeli az
irányelv olyan értelmezése, miszerint az értesítési kötelezettség
megsértése olyan lényegi eljárási hiba, amely a kérdéses műszaki
szabályoknak a magánszemélyek vonatkozásában való alkalmazhatatlanságát
eredményezi.49      Ezután
 emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv ezen értelmezése megfelel a
380/87. sz., Enichem Base és társai ügyben 1989. július 13-án hozott
ítélet (EBHT 1989., 2491. o.) 19–24. pontjának. Ebben az ítéletben,
amelyben a Bíróság a nemzeti szabályozás tervezetének Bizottsággal
történő közlésére vonatkozó tagállami kötelezettségről hozott ítéletet a
 hulladékokról szóló, 1975. július 15-i 75/442/EGK tanácsi irányelv
egyik cikke alkalmazási körével kapcsolatban (HL L 194., 39. o.), a
Bíróság megállapította, hogy sem a vizsgált rendelkezés szövege, sem
annak célja nem tette lehetővé azt az értelmezést, hogy a tagállamra
háruló közlési kötelezettség figyelmen kívül hagyása önmagában az így
elfogadott szabályozás jogellenességét eredményezte. E tekintetben a
Bíróság kifejezetten hangsúlyozta, hogy a kérdéses rendelkezés mindössze
 előzetes közlési kötelezettséget írt elő, és a tervezett szabályozás
hatálybaléptetését nem tette függővé a Bizottság beleegyezésétől vagy
ellenvetésének hiányától, és nem határozta meg a kérdéses tervezetek
közösségi ellenőrzésének eljárását. A Bíróság tehát úgy döntött, hogy a
vizsgált rendelkezés a tagállamok és a Bizottság kapcsolataira
vonatkozik, de ezzel szemben nem keletkeztet semmiféle jogot
magánszemélyek vonatkozásában, akiket jogsérelem érhet, ha valamely
tagállam megszegi azt a kötelezettségét, hogy a szabályozás tervezetét
előzetesen közölje a Bizottsággal.50      A
 jelen esetben éppen ellenkezőleg, az irányelv célja nem egyszerűen a
Bizottság tájékoztatása, hanem – mint ahogy ez az ítélet 41. pontjában
is már megállapításra került – pontosan az, hogy tágabb körben
megszüntesse vagy mérsékelje a kereskedelem korlátait, tájékoztassa a
többi tagállamot valamely tagállam által elfogadni kívánt műszaki
szabályozásról, a Bizottság és a többi tagállam számára biztosítsa a
szükséges időt az észrevételek megtételére és a módosításokra való
javaslattételre annak érdekében, hogy mérsékelni lehessen a tervezett
intézkedésből eredő, az áruk szabad mozgását érintő korlátokat, és hogy a
 Bizottságnak elegendő ideje legyen harmonizációs irányelvet javasolni.
Egyébként a 83/189 irányelv 8. és 9. cikkének megszövegezése egyértelmű,
 amennyiben a tagállami szabályozások közösségi ellenőrzési eljárását,
és hatálybalépésük időpontjának a Bizottság beleegyezésétől, illetve
ellenvetésének hiányától való függővé tételét írja elő.51      Végül
 – mint ahogy az Egyesült Királyság kormánya megállapította – meg kell
vizsgálni, hogy léteznek-e olyan különleges indokok a 83/189 irányelvvel
 kapcsolatban, amelyek kizárják annak olyan értelmezését, hogy az
irányelv figyelmen kívül hagyásával elfogadott műszaki szabályok
alkalmazhatatlanok a harmadik személyekkel szemben.52      E
 tekintetben felmerült különösen, hogy az ilyen szabályok harmadik
személyekkel szemben való alkalmazhatatlansága szabályozási hézagot
jelentene a kérdéses nemzeti jogrendszerben, és különösen a biztonsági
szabályozásban az alkalmazhatóság hiánya ennélfogva súlyos
következményekkel járhat.53      Ez
 az érvelés nem fogadható el. Ugyanis valamely tagállam igénybe veheti a
 83/189 irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében meghatározott sürgősségi
eljárást, ha az e rendelkezés által meghatározott okok miatt
szükségesnek ítéli a műszaki szabályok rövid időn belüli kidolgozását a
haladéktalan elfogadás és bevezetés céljából, anélkül hogy
konzultációkat tudna lefolytatni.54      Tekintettel
 az előző megfontolásokra, meg kell állapítani, hogy a 83/189 irányelvet
 úgy kell értelmezni, hogy az értesítési kötelezettség megszegése az
érintett műszaki szabályok alkalmazhatatlanságát eredményezi, így azokat
 magánszemélyekkel szemben nem lehet érvényesíteni.55      Azt
 kell tehát válaszolni az ötödik és a hatodik kérdésre, hogy a 83/189
irányelv 8. és 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy ezekre magánszemélyek
 a nemzeti bíróság előtt hivatkozhatnak, amely utóbbinak meg kell
tagadnia olyan tagállami műszaki szabály alkalmazását, amelyet nem
közöltek az irányelvnek megfelelően. Az első két kérdésről56      Első
 és második kérdésével a nemzeti bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a
Szerződés 30. cikkével ellentétesek-e az olyan tagállami rendelkezések,
mint amilyen a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 4. és 12. cikke
 és az 1991. május 14-i rendelet.57      Tekintettel
 az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik, negyedik, ötödik
és hatodik kérdésre adott válaszra, nem szükséges megválaszolni az
előzetes döntéshozatalra előterjesztett első két kérdést annyiban,
amennyiben azok a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 12. cikkére
és az 1991. május 14-i rendeletre vonatkoznak, tekintve, hogy ezeket nem
 lehet magánszemélyekkel szemben érvényesíteni. Az előzetes
döntéshozatalra előterjesztett első kérdésnek tehát csak arra a részére
kell válaszolni, mely arra keres választ, hogy összeegyeztethető-e a
Szerződés 30. cikkével a biztonsági vállalkozásokról szóló törvény 4.
cikke, amely szerint senki nem működtethet biztonsági vállalkozást a
Belügyminiszter engedélye nélkül.58      E
 tekintetben meg kell állapítani, hogy egy ilyen rendelkezés, amennyiben
 feltételhez köti egy vállalkozás alapítását és biztonsági
vállalkozásként történő működését, nem tartozik közvetlenül a Szerződés
30. cikkének hatálya alá, amely a tagállamok között az áruk szabad
mozgására vonatkozik. Ezenkívül meg kell állapítani, hogy az ügy
irataiban semmi nem utal arra, hogy ez a rendelkezés korlátozná az áruk
szabad mozgását, vagy más egyéb módon ellentétes lenne a közösségi
joggal.59      Az
 előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre tehát azt kell
válaszolni, hogy a Szerződés 30. cikkével nem ellentétes az olyan
tagállami rendelkezés, mint amilyen a biztonsági vállalkozásokról szóló
törvény 4. cikke. A költségekről60      A
 Bíróságnál észrevételt előterjesztő belga, német, holland kormány és az
 Egyesült Királyság kormánya, valamint az Európai Közösségek Bizottsága
részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az
alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt
folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a
költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa
 Tribunal de commerce de Liège 1994. június 20‑i végzésével
hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen határozott:1)      Egy
 olyan szabály, mint a védelmi és biztonsági vállalkozásokról és a belső
 védelmi szolgálatokról szóló, 1990. április 10-i törvény 4. cikke, nem
minősül műszaki szabálynak az 1988. március 22-i 88/182/EGK tanácsi
 irányelvvel módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő
 információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló,
1983. március 28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelv
értelmében, míg műszaki szabálynak minősülnek az olyan rendelkezések,
mint az 1990. április 10‑i belga törvényben szereplő
riasztókészülékek és -rendszerek engedélyezési eljárásának
meghatározásáról szóló, 1991. május 14‑i királyi rendelet
rendelkezései, és egy olyan szabály minősítése, mint a fent említett
1990. április 10‑i törvény 12. cikke, a nemzeti jog
szerint kiváltott joghatásaitól függ.2)      A
 88/182 irányelvvel módosított 83/189 irányelv
8. és 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy ezekre
magánszemélyek a nemzeti bíróság előtt hivatkozhatnak, amely utóbbinak
meg kell tagadnia olyan tagállami műszaki szabály alkalmazását, amelyet
nem közöltek az irányelvnek megfelelően.3)      Az
 EK‑Szerződés 30. cikkével nem ellentétes az olyan tagállami
rendelkezés, mint amilyen a fent említett 1990. április 10‑i
törvény 4. cikke.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardPuissochetManciniMoitinho de AlmeidaKapteynGulmannMurrayRagnemalm       SevónKihirdetve Luxembourgban, az 1996. április 30‑i nyilvános ülésen.R. Grass       G. C. Rodríguez Iglesiashivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság (hatodik tanács) szeptember 17.-i ítélete: 2002. # Finanzamt Hannover-Nord kontra Norddeutsche Gesellschaft zur Beratung und Durchführung von Entsorgungsaufgaben bei Kernkraftwerken mbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # 69/335/EGK irányelv. # C-392/00. sz. ügy