title: A Bíróság (első tanács) 2011. március 10-i ítélete.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Fellebbezés - Közösségi védjegy - Kizárólag számokból álló megjelölés - Az »1000« megjelölés védjegyként való lajstromozása iránti kérelem brosúrák, folyóiratok és újságok vonatkozásában - Az említett megjelölés állítólagos leíró jellege - A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazási szempontjai - Az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlatának figyelembevételére vonatkozó kötelezettsége.#C-51/10 P. sz. ügy.

text:
      C‑51/10. P. sz. ügy
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – Kizárólag számokból álló megjelölés – Az »1000« megjelölés védjegyként való lajstromozása iránti kérelem brosúrák, folyóiratok és újságok vonatkozásában – Az említett megjelölés állítólagos leíró jellege – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazási szempontjai – Az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlatának figyelembevételére vonatkozó kötelezettsége”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Az erre vonatkozó általános
            érdek alapján való értelmezés – A 40/94 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja – Célkitűzés – A rendelkezésre állás
            követelménye
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont)
      2.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
            b) és c) pontjában foglalt okok alkalmazási köre közötti átfedés
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) és c) pont)
      3.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Kizárólag olyan jelekből vagy
            adatokból álló védjegyek, amelyek valamely áru vagy szolgáltatás jellemzőinek leírására szolgálhatnak – Fogalom – Kizárólag
            számokból álló megjelölések
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont)
      4.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy hatálya – Korlátozások – A 40/94 rendelet 12. cikkének b) pontja – Tárgy
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont, és 12. cikk, b) pont)
      5.        Közösségi védjegy – Az OHIM határozatai – Az egyenlő bánásmód elve – A gondos ügyintézés elve – Az OHIM korábbi döntéshozatali
            gyakorlata
      1.        A 40/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében felsorolt egyes kizáró okokat a mögöttük meghúzódó közérdek fényében kell értelmezni.
         Az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja mögött meghúzódó közérdek annak biztosításából áll, hogy a közösségi
         védjegybejelentéssel érintett áruk vagy szolgáltatások egy vagy több jellemzőjét leíró megjelöléseket az ilyen árukat vagy
         szolgáltatásokat kínáló összes gazdasági szereplő szabadon használhassa.

      Annak érdekében, hogy a szabad felhasználás céljának teljes körű megvalósítását biztosítsa, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         c) pontja szerinti bejelentésnek a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) általi elutasításának
         nem feltétele, hogy a szóban forgó megjelölést a bejelentés időpontjában ténylegesen használják a leírás céljára. Elegendő,
         ha az említett megjelölés alkalmas az ilyen használatra. Ehhez hasonlóan, a kizáró ok alkalmazása nem függ a konkrét, aktuális
         és tényleges rendelkezésre állás követelményének fennállásától, tehát irreleváns azon versenytársak számának megismerése,
         amelyeknek a szóban forgó megjelölés használata érdekében áll, vagy érdekében állhat. Ezenkívül lényegtelen, hogy a szóban
         forgó megjelöléseknél gyakrabban használatos megjelölések is léteznek a védjegybejelentésben említett áruk vagy szolgáltatások
         jellemzőinek jelölésére. A fentiekből következik, hogy az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazása
         nem követeli meg, hogy a szóban forgó megjelölés megfeleljen a jelölés szokásos módjának.

      (vö. 36–40. pont)
      2.        A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott leíró jellegű megjelölések
         a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján megkülönböztető képességgel sem rendelkeznek. Fordított esetben, valamely
         megjelölés az említett 7. cikk (1) bekezdése b) pontjának értelmében az esetleges leíró jellegétől eltérő okok miatt is alkalmatlan
         lehet a megkülönböztetésre. Ennélfogva bizonyos átfedés van a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja, illetve ezen 7. cikk (1) bekezdése
         c) pontjának hatálya között, mindazonáltal az első rendelkezés abban különbözik a másodiktól, hogy az első rendelkezés az
         összes olyan körülményre vonatkozik, amelyben valamely megjelölés nem alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy
         szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.

      E körülmények között a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének helyes alkalmazása érdekében ügyelni kell arra, hogy az e
         7. cikk (1) bekezdésének c) pontjában megfogalmazott kizáró ok alkalmazását megfelelően fenntartsák az e kizáró ok által pontosan
         meghatározott esetekre.

      (vö. 46–48. pont)
      3.        A közösségi védjegyről szóló rendelet 40/94 rendelet 7. cikk (1) bekezdése c) pontjában foglalt kizáró ok valójában azokat
         az eseteket határozza meg, amelyekben az a megjelölés, amelynek közösségi védjegyként való lajstromozását kérték, alkalmas
         a bejelentéssel érintett áruk vagy szolgáltatások „jellemzőinek” jelölésére. Ugyanis az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése
         c) pontjában „az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási
         vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője” kifejezés használatával a jogalkotó egyrészt azt mondta ki, hogy a fajtát,
         a minőséget, a mennyiséget, a rendeltetést, az értéket, a földrajzi származást, az előállítási vagy teljesítési időt mindig
         az áruk vagy szolgáltatások jellemzőinek kell tekinteni, másrészt azt jelezte, hogy ez a lista nem kimerítő, mivel az áruk
         vagy a szolgáltatások minden további jellemzőjét figyelembe lehet venni.

      A „jellemző” kifejezés jogalkotó általi használata azt a tényt hangsúlyozza, hogy az említett rendelkezés csak azokra a megjelölésekre
         vonatkozik, amelyek a bejelentéssel érintett áruknak vagy szolgáltatásoknak az érintett fogyasztói kör által könnyen felismerhető
         tulajdonságának megjelölésére szolgálnak. Tehát a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján a megjelölés
         lajstromozását csak akkor lehet megtagadni, ha ésszerűen feltételezhető, hogy azt az érintett fogyasztói kör valóban az egyik
         említett jellemző leírásaként fogja felismerni.

      Ezeknek a megállapításoknak különleges jelentőségük van a kizárólag számokból álló megjelöléseket illetően. Ugyanis mivel
         ezeket a megjelöléseket általában számoknak tekintik, azok a kereskedelemben többek között mennyiségek megjelölésére használhatók.
         Mindazonáltal a kizárólag számokból álló megjelölés lajstromozását abban az esetben lehet a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja
         alapján megtagadni azzal az indokkal, hogy ez a megjelölés valamely mennyiséget jelöl, ha ésszerűen feltételezhető, hogy az
         érintett fogyasztói kör a számokkal megjelölt mennyiséget a védjegybejelentéssel érintett áruk vagy szolgáltatások jellemzőjének
         tekinti.

      (vö. 48–52. pont)
      4.        A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 12. cikkének b) pontjában foglalt szabálynak nincs meghatározó befolyása az e
         rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt szabály értelmezésére. Ugyanis az említett rendelet 12. cikke a közösségi
         védjegyoltalom korlátaira vonatkozik, míg e rendelet 7. cikke a megjelölések védjegyként való lajstromozását kizáró okokra.

      Az a körülmény, hogy az említett 12. cikk b) pontja biztosítja, hogy az összes gazdasági szereplő szabadon használhassa az
         áruk és a szolgáltatások jellemzőire vonatkozó megjelöléseket, egyáltalán nem korlátozza az említett 7. cikk (1) bekezdése
         c) pontjának hatályát. Éppen ellenkezőleg, az említett körülmény azt az érdeket teszi nyilvánvalóvá, hogy a 7. cikk (1) bekezdésének
         c) pontjában megfogalmazott – egyébiránt feltétlen – kizáró okot ténylegesen alkalmazzák az összes olyan megjelölésre, amely
         alkalmas lehet a védjegybejelentéssel érintett áruk vagy szolgáltatások valamely jellemzőjének jelölésére.

      (vö. 59–61. pont)
      5.        A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) köteles a hatáskörét az uniós jog általános
         elveivel – így az egyenlő bánásmód elvével és a gondos ügyintézés elvével – összhangban gyakorolni.

      E két utóbbi elvre tekintettel az OHIM a közösségi védjegybejelentés vizsgálata keretében köteles figyelembe venni a hasonló
         kérelmekre vonatkozóan már meghozott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy
         kell‑e határoznia, vagy sem.

      (vö. 73–74. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. március 10.(*)

      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – Kizárólag számokból álló megjelölés – Az »1000« megjelölés védjegyként való lajstromozása iránti kérelem brosúrák, folyóiratok és újságok vonatkozásában – Az említett megjelölés állítólagos leíró jellege – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazási szempontjai – Az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlatának figyelembevételére vonatkozó kötelezettsége”
      A C‑51/10. P. sz. ügyben,
      az Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (székhelye: Częstochowa [Lengyelország], képviseli: A. von Mühlendahl Rechtsanwalt)

      fellebbezőnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2010. február 1‑jén benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: A. Folliard‑Monguiral, meghatalmazotti minőségben)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, J.‑J. Kasel, M. Ilešič (előadó), M. Safjan és M. Berger bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsnok,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. november 10‑i tárgyalásra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Fellebbezésével az Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (a továbbiakban: Technopol) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága
         T‑298/06. sz., Agencja Wydawnicza Technopol kontra OHIM (1000) ügyben 2009. november 19‑én hozott ítéletének (a továbbiakban:
         megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság elutasította a Belső Piaci Harmonizációs
         Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) negyedik fellebbezési tanácsának az „1000” megjelölés közösségi védjegyként való
         lajstromozása iránti kérelmére vonatkozó, 2006. augusztus 7‑én hozott határozatának (R 447/2006‑4. sz. ügy; a továbbiakban:
         megtámadott határozat) hatályon kívül helyezésére irányuló keresetét.

       Jogi háttér
      2        A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet (HL L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet,
         1. kötet, 146. o.) „A közösségi védjegyoltalom tárgyát képező megjelölés” című 4. cikke így szól:

      „Közösségi védjegyoltalom tárgya lehet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó – beleértve a személyneveket –,
         ábra, kép, alakzat, betű, szám, az áru vagy a csomagolás formája, ha e megjelölés alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás
         áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.”

      3        Ugyanezen rendelet „Feltétlen kizáró okok” című 7. cikke így rendelkezik:

      „(1) A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
      [...]
      b)      nem alkalmas a megkülönböztetésre;
      c)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége,
         rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;

      [...]
      (3)      Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő
         áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztetőképességet.”

      4        A 40/94 rendelet „A közösségi védjegyoltalom korlátai” című 12. cikke szerint:

      „A közösségi védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthat el mást attól, hogy gazdasági tevékenysége körében – az üzleti
         tisztesség követelményeivel összhangban – használja:

      [...]
      b)      az áru vagy a szolgáltatás fajtájára, minőségére, mennyiségére, rendeltetésére, értékére, földrajzi eredetére, előállítási,
         illetve teljesítési idejére vagy egyéb jellemzőjére vonatkozó jelzést”.

      5        A 40/94 rendelet „A tényállás vizsgálata hivatalból” című 74. cikke kimondja:

      „(1) A Hivatal [OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival
         összefüggő eljárásban azonban a Hivatal [OHIM] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz
         és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van.

      (2) A Hivatal [OHIM] figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő
         időben terjesztettek elő.”

      6        A 40/94 rendeletet hatályon kívül helyezte a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78,
         1. o.), amely 2009. április 13‑án lépett hatályba. A jelen jogvita azonban a tényállás időpontjára tekintettel még a 40/94
         rendelet hatálya alá tartozik.

       A jogvita előzményei és a megtámadott határozat
      7        2005. április 4‑én a Technopol közösségi védjegybejelentést tett az OHIM‑nál a következő megjelölés vonatkozásában:

      1000
      8        A lajstromozást a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és
         módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás (a továbbiakban: Nizzai Megállapodás) szerinti 16. osztályba tartozó árukkal
         kapcsolatban kérelmezték, az alábbi leírással: „brosúrák; folyóiratok, beleértve a keresztrejtvényeket és játékokat tartalmazó
         folyóiratokat is; napilapok”.

      9        2006. január 31‑én az elbíráló a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja alapján elutasította ezt a kérelmet,
         azzal az indoklással, hogy az „1000” megjelölésnek nincs megkülönböztetőképessége, és az az érintett áruk tartalmára vagy
         egyéb jellemzőire vonatkozó leíró jellegű jelzésnek minősül.

      10      2006. március 31‑én a Technopol fellebbezést nyújtott be az elbíráló határozatával szemben. Az OHIM negyedik fellebbezési
         tanácsa a 2006. augusztus 7‑i határozatában helybenhagyta az elbíráló álláspontját.

      11      Az említett fellebbezési tanács úgy vélte, hogy az „1000” megjelölés szolgálhatja a Technopol kiadványai tartalmának megjelölését,
         és az említett megjelölésnek mindenesetre nincs megkülönböztetőképessége, mivel azt a fogyasztó nem az eredet megjelöléseként,
         hanem az említett kiadványok dicséreteként észleli.

      12      Közelebbről a megtámadott határozat 18. és 19. pontjában az említett fellebbezési tanács a következőket állapította meg:

      „18      [...] A folyóiratok gyakran jelentetnek meg különféle információkat tartalmazó rangsorolásokat [...]. Ilyen esetekben előnyben
         részesítik a kerek számokat azok kifejező értéke miatt.

      19      Ezenfelül a bejelentéssel érintett [áruk] különböző összeállításokat tartalmazó […] kiadványokat foglalnak magukban […]. Az
         ilyen jellegű kiadványok általában kerek számokkal kifejezett információkat tartalmaznak […]. Ehhez hasonlóan az [»1000« megjelölés]
         vitán felül használható leíró jelleggel, különösen azokban a „keresztrejtvényeket és játékokat tartalmazó folyóiratokban”,
         amelyekre az oltalmat igényelték. Az érintett vásárlóközönség a szóban forgó kiadványon szereplő [»1000« megjelölést] arra
         vonatkozó jelzésként fogja észlelni, hogy a kiadvány pontosan 1000 találós kérdést vagy játékot tartalmaz. Ahogyan azt az
         interneten végzett keresések is megmutatták, már számos ilyen jellegű áru létezik a piacon […].”

       Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
      13      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. október 18‑án benyújtott keresetlevelével a Technopol a vitatott határozat hatályon
         kívül helyezésére irányuló keresetet terjesztett elő.

      14      A fellebbező keresete alátámasztásául két jogalapra hivatkozott, amelyek közül az első a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése
         c) pontjának megsértésén, a második e rendelet 7. cikke (1) bekezdésének e) pontján alapul.

      15      Az első jogalap keretében a Technopol azt állította, hogy az „1000” megjelölés, az azt kiegészítő kifejezés nélkül, nem leíró
         jellegű. A fogyasztó szempontjából semmilyen közvetlen és konkrét kapcsolatot nem lehet megállapítani az említett megjelölés
         és az érintett áruk jellemzői között.

      16      Az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt az érvelést, és ebből következően az első jogalapot. Az ezen határozathoz vezető lényeges
         indokok a következők:

      „21 […] [A] 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt jelek és adatok azok, amelyek az érintett fogyasztói
         kör szempontjából az általános használatban közvetlenül vagy annak lényeges jellemzőjére utalással leírják […] az árut vagy
         szolgáltatást […]

      22      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a megjelölés akkor leíró jellegű, ha olyan kellően közvetlen és konkrét kapcsolatban
         van a szóban forgó árukkal vagy szolgáltatásokkal, amely alapján az érintett vásárlóközönség azonnal és további gondolkodás
         nélkül a szóban forgó áruk és szolgáltatások, illetve egyik jellemzőjük leírását ismerheti fel […]

      23      Ennélfogva valamely megjelölés leíró jellegét csak annak alapján lehet megítélni, hogy egyrészről az érintett vásárlóközönség,
         hogyan fogja fel a megjelölést, másrészről hogy ez a megjelölés milyen árukra és szolgáltatásokra vonatkozik […]

      24      A felek nem vitatták, hogy a jelen esetben az érintett áruk a brosúrák, a folyóiratok, beleértve a keresztrejtvényeket és
         játékokat tartalmazó folyóiratokat is, valamint a napilapok, amelyeket a nagyközönségnek szánnak.

      25      Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő átlagfogyasztó az [»1000«
         megjelölést] bármely további elem nélkül a védjegybejelentésekkel érintett áruk jellemzőinek egyik leírásaként észleli.

      26      Ebben a vonatkozásban rá kell mutatni, ahogyan az a [megtámadott] határozat 18. és 19. pontjából kitűnik, hogy az érintett
         vásárlóközönség szempontjából közvetlen és konkrét kapcsolat áll fenn az »1000« megjelölés és az érintett áruk bizonyos jellemzői
         között. Ugyanis az »1000« megjelölés egy mennyiségre utal, amelyet az érintett vásárlóközönség azonnal és további gondolkozás
         nélkül a szóban forgó áruk jellemzőinek – különösen az oldalak, valamint az összeállításban szereplő művek, információk és
         játékok mennyiségének – leírásaként, vagy az abban szereplő hivatkozások rangsorolásaként észlel. Ezt a megállapítást nem
         cáfolja az a tény, hogy a bejelentett védjegy csak számokból áll, mivel […] a szám és az említett jellemzők közötti azonnali
         képzettársítás miatt az érintett vásárlóközönség könnyen azonosíthatja a hiányzó elemet.

      27      Közelebbről, ahogyan azt a fellebbezési tanács a [megtámadott] határozat 18. és 19. pontjában megállapította, a brosúrákban
         és a folyóiratokban gyakran jelentetnek meg rangsorolásokat és összeállításokat, amelyek tartalmának megjelölésénél a kerek
         számokat részesítik előnyben; a fellebbezési tanács ebben a vonatkozásban az »1000 kérdés és választ« hozza fel példaként.
         Ezek a tények megerősítik a szóban forgó áruk és az [»1000« megjelölés] között az átlagfogyasztó szempontjából fennálló leíró
         kapcsolat.

      [...]
      30      Mivel a védjegybejelentéssel érintett áruk vonatkozásában bizonyított az [»1000« megjelölés] leíró jellege, meg kell vizsgálni,
         hogy a bejelentett védjegy kizárólag leíró megjelölésekből áll‑e, és tartalmaz‑e olyan egyéb elemeket, amelyek ellentétesek
         lehetnek azzal a megállapítással, hogy a megjelölés leíró jellegű. […] A jelen esetben az »1000« [megjelölést] bármely olyan
         elem nélkül ábrázolják, amely azt megkülönböztetné a mennyiség jelzésének szokásos módjától, és megfoszthatná a megkülönböztetőképességétől.

      31      A fentiek összességéből következik, hogy az »1000« szómegjelölés az érintett áruk jellemzőit – többek között a művek, az információk
         és az összeállított játékok oldalainak mennyiségét vagy azok rangsorát – jelöli, amely jellemzőket a megcélzott vásárlóközönség
         a választása során számításba vehet, és amelyek ennélfogva az áru lényeges jellemzőinek minősülnek. […]

      32      Ezt a megállapítást a felperes többi érve sem cáfolhatja […]. Először is el kell utasítani – mint hatástalant – az arra a
         tényre alapított érvet, hogy az »1000« megjelölés lajstromozása nem fosztaná meg a harmadik személyeket attól a joguktól,
         hogy az említett számot mennnyiségek megjelölésére használják, ha ez a használat nem minősül a védjegyjog megsértésének. A
         felperes ezzel az érvvel a védjegy lajstromozásából eredő kizárólagos jog korlátait illetően emlékeztet a 40/94 […] rendelet
         12. cikke b) pontjának tartalmára. Az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően ugyanis a 40/94 rendelet 12. cikkére
         nem lehet hivatkozni a lajstromozási eljárás során […]. E cikk alkalmazása olyan megjelölés fennállását feltételezi, amelyet
         vagy azért lajstromoztak védjegyként, mert a 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdésének megfelelően a használata révén megszerezte
         a megkülönböztetőképességet, vagy azért, mert abban a leíró és a nem leíró elemek együttesen vannak jelen, amiről nincs szó
         a jelen esetben […]. Ennélfogva a 40/94 rendelet 12. cikkét nem lehet úgy tekinteni, hogy az alapján lehetőség van a lajstromozás
         feltétlen kizáró okaira vonatkozó vizsgálat szempontjainak felpuhítására.

      33      Másodszor, a felperes azon tényre alapított érvét illetően, hogy nincs szükség arra, hogy az [»1000« megjelölést] szabadon
         fenntartsák a harmadik személyek számára, mivel a négy számjegyből álló számoknak 10 000 lehetséges kombinációja létezik,
         hangsúlyozni kell, hogy […] a szóban forgó védjegy lajstromozásának megtagadása a megjelölés leíró jellegén alapul. Ezen leíró
         jelleg miatt a »1000« megjelölés nem töltheti be a védjegybejelentéssel érintett áruk kereskedelmi eredetének megjelölésére
         vonatkozó funkcióját. Ennélfogva a lajstromozás szemponjtából nincs jelentősége annak, hogy a számoknak léteznek más lehetséges
         kombinációi is. Ezenkívül annak a ténynek sincs jelentősége, hogy az OHIM védjegyként lajstromozta az IX és az XD megjelöléseket,
         és emiatt a számok és a betűk kevesebb lehetséges kombinációja áll a versenytársak rendelkezésére. A fellebbezési tanács határozatainak
         jogszerűségét kizárólag a 40/94 rendelet alapján lehet megítélni, nem pedig az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlata alapján
         […].”

      17      Miután megállapította, hogy a jelen esetre a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megfogalmazott kizáró ok
         vonatkozik, az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta meg a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjára alapított második
         kereseti jogalapot.

       A felek kérelmei
      18      Fellebbezésében a Technopol azt kéri, hogy a Bíróság:

      – helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
      – utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz; és
      – az OHIM‑ot kötelezze az összes költség viselésére.
      19      Az OHIM és azt kéri, hogy a Bíróság:

      – utasítsa el a fellebbezést, és
      – a Technopolt kötelezze a költségek viselésére.
       A fellebbezésről
      20      A Technopol két jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontján alapul, mivel
         az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe e rendelkezés alkalmazásának összes lényeges szempontját. A fellebbező második jogalappal
         azt rója fel a az Elsőfokú Bíróságnak, hogy az nem vette figyelembe az OHIM korábbi gyakorlatát.

       A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára alapított első fellebbezési jogalapról
       A felek érvei
      21      A fellebbező az első jogalapjának alátámasztására többek között azt állítja, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából, közelebbről
         a C‑383/99. P. sz., Procter & Gamble kontra OHIM ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítéletből (EBHT 2001., I‑6251. o.) következik,
         hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megfogalmazott kizáró ok alkalmazása nem csak az általános használat
         szempontjától függ, amelyre az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 21. pontjában hivatkozott, hanem attól a feltételtől
         is, hogy a szóban forgó megjelölés azonos legyen az érintett áruk vagy szolgáltatások, illetve ezek jellemzői szokásos jelölésének
         módjával. Az Elsőfokú Bíróság ez utóbbi feltétel megsértésével tévesen kiterjesztette az említett kizáró ok hatályát.

      22      Egyébiránt a megtámadott ítéletben nem szerepelnek olyan megállapítások, amelyek annak bizonyítására irányulnak, hogy az „1000”
         megjelölés alkalmazása „általános használatnak” minősül a védjegybejelentéssel érintett áruk megjelölése vonatkozásában. A
         megtámadott ítélet 26. és 27. pontjában az Elsőfokú Bíróság által hivatkozott példák a számoknak egyéb kifejezésekkel való
         együttes használatára vonatkoztak. Ennélfogva téves a megtámadott ítélet kiindulópontja, amely kiindulópontnak az a lényege,
         hogy az összes számból álló megjelölést szükségszerűen leíró vagy általános jelzéssel használják. Ebből következően az Elsőfokú
         Bíróság feltételezésekre alapította az álláspontját.

      23      Mindent egybevetve, az Elsőfokú Bíróság tévesen ítélte meg a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja és e rendelet
         12. cikkének b) pontja között fennálló viszonyt. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 32. pontjában tévesen korlátozta
         az utóbbi cikk hatályát azokra az esetekre, amelyekben a megjelölést „azért lajstromozták védjegyként mert a 40/94 rendelet
         7. cikke (3) bekezdésének megfelelően a használata révén megszerezte a megkülönböztetőképességet, vagy azért, mert abban a
         leíró és a nem leíró elemek együttesen vannak jelen”.

      24      Ráadásul az Elsőfokú Bíróság nem a jogilag megkövetelt módon kezelte azt az érvet, amely szerint fellebbezési tanács tévedett
         abban, hogy az „1000” megjelölésnek nem szükséges rendelkezésre állnia. Ugyanis az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 33. pontjában
         az említett érvre adott válaszában elmulasztotta megvizsgálni a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja mögött
         meghúzódó közérdek kérdését.

      25      Az OHIM először is úgy érvel, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjából nem szükségszerűen kövekezik, hogy
         a szóban forgó megjelölés az érintett áruk vagy szolgáltatások leírásának szokásos módja. Elég, ha az említett megjelölés
         használható valamely jellemző leírására.

      26      Az OHIM szerint az „1000” megjelölés azonnal az érintett kiadvány tartalmára enged következtetni, mivel az az oldalak vagy
         az információk mennyiségére utal. Egyébiránt a Bíróság nem vizsgálhatja felül az Elsőfokú Bíróság azon ténybeli értékelését,
         amely szerint a vásárlóközönség várakozásai szerint az „1000” megjelölés az említett kiadvány tartalmának nagyságát jelzi.

      27      A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja és ezen rendelet 12. cikkének b) pontja között állítólag fennálló viszonyt
         illetően az OHIM emlékeztet arra, hogy az utóbbi cikk a lajstromozott védjegy oltalmának korlátaira vonatkozik, és nem arra,
         hogy a megjelölések mennyiben alkalmasak arra, hogy azokat közösségi védjegyként lajstromozzák. Következésképpen, az OHIM
         szerint egyszerűen nem áll fenn ezen két cikk között a fellebbező által hivatkozott kölcsönhatás.

      28      Végül az OHIM azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság kellően figyelembe vette a közérdeket. Az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította
         meg, hogy lényegtelen, hogy versenytársaknak továbbra is rendelkezésére áll számos egyéb számból álló megjelölés az áruik
         megjelölésére. Az OHIM ebben a vonatkozásban emlékeztet arra, hogy a feltétlen kizáró ok vizsgálatának a szóban forgó megjelölés,
         és e megjelölésnek az érintett áruk és szolgáltatásokhoz viszonyított jelentésének vizsgálatára kell korlátozódnia.

       A Bíróság álláspontja
      29      Előzetesen meg kell állapítani, hogy a megjelölés közösségi védjegyként való lajstromozását nem akadályozza önmagában az a
         körülmény, hogy a megjelölés kizárólag számokból áll.

      30      A közösségi védjegyet illetően ez a 40/94 rendelet 4. cikkéből következik, amely kifejezetten előírja, hogy a számok szerepelnek
         a közösségi védjegyoltalom tárgyát képező megjelölések között.

      31      Egyébiránt a védjegyként való lajstromozást az a tény sem akadályozza meg, hogy a szóban forgóhoz hasonló megjelölés grafikai
         változtatás nélküli számokból áll, tehát azt a lajstromozás kérelmezője nem stilizálta kreatív vagy művészi módon (lásd analógia
         útján a betűből álló megjelöléseket illetően a C‑265/09. P. sz., OHIM kontra BORCO‑Marken‑Import Matthiesen ügyben 2010. szeptember
         9‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 38. pontját).

      32      Mindazonáltal, ahogyan az a 40/94 rendelet 4. cikkéből is következik, valamely megjelölés védjegyként való lajstromozása attól
         függ, hogy ez a megjelölés alkalmas‑e arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások
         áruitól vagy szolgáltatásaitól.

      33      Márpedig azon megjelölésnek, amely leíró jellegű azon áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában, amelyekre védjegyként való
         lajstromozását kérelmezték, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmében – az e cikk (3) bekezdése alkalmazásának
         sérelme nélkül – nincs megkülönböztetőképessége ezen áruk és szolgáltatások tekintetében (lásd analógia útján a védjegyekre
         vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv [HL L 40., 1989.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.] 3. cikkének rendelkezései tárgyában a C‑265/00. sz. Campina
         Melkunie ügyben 2004. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1699. o.] 19. pontját; a 40/94 rendelet 7. cikkét illetően
         lásd a C‑191/01. P. sz., OHIM kontra Wrigley ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12447. o.] 30. pontját,
         valamint a C‑150/02. P. sz., Streamserve kontra OHIM ügyben 2004. október 5‑én hozott végzés [EBHT 2004., I‑1461. o.] 24. pontját).

      34      Mivel az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az „1000” megjelölés a Technopol által benyújtott védjegybejelentéssel érintett
         áruk vonatkozásában leíró jellegű, meg kell vizsgálni, hogy ez az értékelés – ahogyan azt a fellebbező állítja – az említett
         7. cikk (1) bekezdése c) pontjának túlságosan széles, tehát téves értelmezéséből következik‑e.

      35      Ebben a vonatkozásban először is meg kell vizsgálni a fellebbező azon érvét, amely szerint e rendelkezés alapján csak azokat
         a megjelöléseket lehet elutasítani, amelyek megfelelnek a bejelentéssel érintett áruk vagy szolgáltatások jellemzői szokásos
         jelölése módjának.

      36      Ezen érv vizsgálata során megfelelően figyelembe kell venni a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja által követett
         célt. Ugyanis a 7. cikk (1) bekezdésében felsorolt egyes kizáró okokat a mögöttük meghúzódó közérdek tükrében kell értelmezni
         (lásd többek között a C‑456/01. P. és C-457/01. P. sz., Henkel kontra OHIM egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott
         ítélet [EBHT 2004., I‑5089. o.] 45. pontját, valamint a C‑48/09. P. sz., Lego Juris kontra OHIM ügyben 2010. szeptember 14‑én
         hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 43. pontját).

      37      A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja mögött meghúzódó közérdek annak biztosításából áll, hogy a közösségi
         védjegybejelentéssel érintett áruk vagy szolgáltatások egy vagy több jellemzőjét leíró megjelöléseket az ilyen árukat vagy
         szolgáltatásokat kínáló összes gazdasági szereplő szabadon használhassa (lásd ebben az értelemben a fenti 31. pontban hivatkozott
         OHIM kontra Wrigley ügyben hozott ítéletet és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      38      Annak érdekében, hogy a szabad felhasználás céljának teljes körű megvalósítását biztosítsa, a Bíróság kifejtette, hogy a 40/94
         rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti bejelentés OHIM általi elutasításának nem feltétele, hogy a szóban forgó
         megjelölést a bejelentés időpontjában ténylegesen használják a leírás céljára. Elegendő, ha az említett megjelölés alkalmas
         az ilyen használatra (a fent hivatkozott OHIM kontra Wrigley ügyben hozott ítélet 32. pontja és a fent hivatkozott Campina
         Melkunie ügyben hozott ítélet 38. pontja, valamint a C‑80/09. P. sz., Mergel és társai kontra OHIM ügyben 2010. február 5‑én
         hozott végzés 37. pontja).

      39      Ehhez hasonlóan a Bíróság hangsúlyozta, hogy ezen kizáró ok alkalmazása nem függ a konkrét, aktuális és tényleges rendelkezésre
         állás követelményének fennállásától, tehát irreleváns azon versenytársak számának megismerése, amelyeknek a szóban forgó megjelölés
         használata érdekében áll, vagy érdekében állhat (a C‑108/97. és C‑109/97. sz., Windsurfing Chiemsee egyesített ügyekben 1999.
         május 4‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2799. o.] 35. pontja, valamint a C‑363/99. sz. Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004.
         február 12‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1619. o.] 58. pontja). Ezenkívül lényegtelen, hogy a szóban forgó megjelöléseknél
         gyakrabban használatos megjelölések is léteznek a védjegybejelentésben említett áruk vagy szolgáltatások jellemzőinek jelölésére
         (a fent hivatkozott Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott ítélet 57. pontja).

      40      A fentiekből következik, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazása nem követeli meg, hogy a szóban
         forgó megjelölés megfeleljen a jelölése szokásos módjának. A fellebbező által felhozott fent hivatkozott Procter & Gamble
         kontra OHIM ügyben hozott ítélet 37. pontját – amelyben szerepel az „az érintett forgó áruk vagy szolgáltatások, illetve ezek
         jellemzői szokásos jelölése módjával való azonosság” kifejezés – nem lehet tehát úgy értelmezni, hogy az a megjelölés közösségi
         védjegyként való lajstromozásának megtagadási feltételét határozza meg.

      41      Másodszor, meg kell vizsgálni a fellebbező azon érvét, amely szerint a Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 26. és
         27. pontjában megadott példák feltevésszerűek, és nem relevánsak azon feltételek tekintetében, amelyeknek alá van vetve a
         40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazása.

      42      A fellebbező érve többek között az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 25. és 26. pontjában abban a tárgyban tett
         megállapításokra irányul, hogy az „1000” megjelölést az oldalak vagy az információk mennyisége leírásaként észlelik, valamint
         a brosúrákban és a folyóiratokban gyakran jelentetnek meg olyan rangsorolásokat és összeállításokat, amelyek tartalmát kerek
         számokkal jelölik.

      43      A fellebbező ebben a tekintetben úgy érvel, hogy még ha feltételezzük is, hogy az említett ténybeli megállapítások pontosak,
         az Elsőfokú Bíróság által végzett értékelés – amely szerint ezek a tények lényegesek azon következtetés levonásához, hogy
         a megjelölés a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében leíró jellegű – e rendelkezés téves értelmezését
         bizonyítja.

      44      A fellebbező ezzel az érvvel nem hivatkozik a bizonyítékok lehetséges elferdítésére, azonban felrója a Elsőfokú Bíróságnek,
         hogy az tévesen alkalmazta a jogot, mivel a megtámadott ítéletben követett gondolatmenet inkoherens, és az az alkalmazott
         rendelkezés helytelen alkalmazásán alapul. Következésképpen az OHIM állításával ellentétben a Bíróság megvizsgálhatja az említett
         érvet a jelen fellebbezés keretében.

      45      Azon kérdést illetően, hogy a megtámadott ítélet inkoherens‑e, illetve helytelen‑e az abban szereplő értelmezés amiatt, hogy
         az említett 26. és 27. pontban tett megállapítások nem relevánsak a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazása
         szempontjából, közelebbről meg kell határozni e rendelkezés hatályát, különös tekintettel az e rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjára.

      46      Ahogyan azt a jelen ítélet 33. pontjában megállapította, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott
         leíró jellegű megjelölések a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján megkülönböztetőképességgel sem rendelkeznek.
         Fordított esetben, valamely megjelölés az említett 7. cikk (1) bekezdése b) pontjának értelmében lehet megkülönböztetésre
         alkalmatlan az esetleges leíró jellegétől eltérő okok miatt is (a 89/104 irányelv 3. cikkében szereplő azonos rendelkezés
         tárgyában lásd a fent hivatkozott Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott ítélet 86. pontját és a fent hivatkozott Campina
         Melkunie ügyben hozott ítélet 19. pontját).

      47      Fennáll tehát bizonyos átfedés a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának, illetve ezen 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának
         hatálya között (lásd ebben az összefüggésben a fent hivatkozott Koninklijke KPN Nederland ügyben hozott ítélet 67. pontját),
         mindazonáltal az első rendelkezés abban különbözik a másodiktól, hogy az az összes olyan körülményre vonatkozik, amelyben
         valamely megjelölés nem alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások
         áruitól vagy szolgáltatásaitól.

      48      E körülmények között a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének helyes alkalmazása érdekében ügyelni kell arra, hogy az e
         7. cikk (1) bekezdésének c) pontjában megfogalmazott kizáró ok alkalmazását megfelelően fenntartsák az e kizáró ok által pontosan
         meghatározott esetekre.

      49      Ezek azok az esetek, amelyekben az a megjelölés, amelynek közösségi védjegyként való lajstromozását kérték, alkalmas a bejelentéssel
         érintett áruk vagy szolgáltatások „jellemzőinek” jelölésére. Ugyanis a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjában
         „az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési
         ideje, illetve egyéb jellemzője” kifejezés használatával a jogalkotó egyrészt azt mondta ki, hogy a fajtát, a minőséget, a
         mennyiséget, a rendeltetést, az értéket, a földrajzi származást, az előállítási vagy teljesítési időt mindig az áruk vagy
         szolgáltatások jellemzőinek kell tekinteni, másrészt ez a lista nem kimerítő, mivel az áruk vagy a szolgáltatások minden további
         jellemzőjét figyelembe lehet venni.

      50      A „jellemző” kifejezés jogalkotó általi használata azt a tényt hangsúlyozza, hogy az említett rendelkezés csak azokra a megjelölésekre
         vonatkozik, amelyek a bejelentéssel értinett áruknak vagy szolgáltatásoknak az érintett fogyasztói kör által könnyen felismerhető
         tulajdonságának megjelölésére szolgálnak. Ahogyan azt a Bíróság már hangsúlyozta, a megjelölés lajstromozását csak akkor lehet
         megtagadni a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján, ha ésszerűen feltételezhető, hogy azt az érintett
         fogyasztói kör valóban az egyik említett jellemző leírásaként fogja felismerni (lásd a 89/104 irányelvben szereplő azonos
         rendelkezést illetően analógia útján a fent hivatkozott Windsurfing Chiemsee ügyben hozott ítélet 31. pontját és a Koninklijke
         KPN Nederland ügyben hozott ítélet 56. pontját).

      51      Ezeknek a megállapításoknak különleges jelentőségük van a kizárólag számokból álló megjelöléseket illetően.

      52      Ugyanis mivel ezeket a megjelöléseket általában számoknak tekintik, azok a kereskedelemben használhatók többek között mennyiségek
         megjelölésére. Mindazonáltal a kizárólag számokból álló megjelölés lajstromozását abban az esetben lehet a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján azzal az indokkal megtagadni, hogy ez a megjelölés valamely mennyiséget jelöl,
         ha ésszerűen feltételezhető, hogy az érintett fogyasztói kör a számokkal megjelölt mennyiséget a védjegybejelentéssel érintett
         áruk vagy szolgáltatások jellemzőjének tekinti.

      53      Ahogyan az a megtámadott ítélet 26. és azt követő pontjaiból kitűnik, az Elsőfokú Bíróság a határozatát arra a tényre alapozta,
         hogy az „1000” megjelölés jelezheti a védjegybejelentéssel érintett áruk oldalszámát, valamint arra a körülményre, hogy ezekben
         az árukban gyakran jelentetnek meg rangsorolásokat, információ- és játék‑összeállításokat, és ezek megjelölésénél előnyben
         részesítik a kerek számokkal jelölt kifejezést.

      54      Anélkül, hogy szükséges lenne annak vizsgálata, hogy ezen elemek mindegyike alapján lehet‑e arra következtetni, hogy az 1000‑es
         szám a védjegybejelentéssel érintett árukat írja‑e le, meg kell állapítani, hogy legalábbis az Elsőfokú Bíróság értékelése
         – amely szerint az „1000” megjelölés leíró jellegű az említett áruk összeállításaiban szereplő játékok vonatkozásában – nem
         összeegyeztethetlen a fentiekben a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontja hatályának tárgyában tett megállapításokkal.

      55      Ahogyan az a megtámadott ítélet 26. és 27. pontjából, éppúgy mint a megtámadott határozatnak e pontokban hivatkozott részeiből
         kitűnik, az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa és az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Technopol az „1000” megjelölés
         lajstromozását többek között a „folyóiratok, beleértve a keresztrejtvényeket tartalmazó folyóiratokat is” vonatkozásában kérte.
         A fellebbezési tanács és az Elsőfokú Bíróság azt is megállapította, hogy számos ilyen jellegű áru létezik a piacon, és ezek
         az áruk általában kerek számokkal kifejezett információkat tartalmaznak. Az említett fellebbezési tanácsnak a megtámadott
         határozat 19. pontjában szereplő értékelés szerint – amelyre lényegében az Elsőfokú Bíróság is hivatkozott megtámadott ítélet
         26. és 27. pontjában – az ilyen jellegű kiadványban az „1000” megjelölést arra vonatkozó jelzésként észlelik, hogy a kiadvány
         1000 keresztrejtvényt tartalmaz.

      56      A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának ezen ténybeli körülményekre való alkalmazása nem bizonyítja e rendelkezés
         téves értelmezését. Ugyanis ha valamely védjegybejelentés közelebbről az áruk olyan kategóriájára vonatkozik, amelynek tartalma
         könnyen és jellemzően megjelölhető az azt alkotó egységek mennyiségével, akkor a szóban forgóhoz hasonló számokból álló megjelölésről
         ésszerűen feltételezhető, hogy azt az érintett fogyasztói kör valóban az említett mennyiség leírásaként, tehát ezen áruk jellemzőjeként
         észleli.

      57      Ebből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdésének c) pontja alapján meg kell tagadni az „1000” megjelölés lajstromozását a Technopol által benyújtott védjegybejelentéssel
         érintett áruk vonatkozásában.

      58      Mivel ennélfogva el kell utasítani a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának inkoherenciájára, illetve helytelen
         értelmezésére alapított érvet is, meg kell vizsgálni, harmadszor, a fellebbező által az e rendelkezés és az említett rendelet
         12. cikkének b) pontja közötti állítólagos kapcsolat fel nem ismerésére alapított érvet, valamint negyedszer és utolsóként
         azt az érvet, amely szerint az Elsőfokú Bíróság az értékelésében nem vette megfelelően figyelembe az említett 7. cikk (1) bekezdésének
         c) pontja mögött meghúzódó közérdeket.

      59      A 40/94 rendelet 12. cikkének b) pontját illetően a Bíróságnak már volt alkalma rámutatni arra, hogy az e rendelkezésben megfogalmazott
         szabálynak nincs meghatározó befolyása az e rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megfogalmazott szabály értelmezésére
         (a 89/104 irányelv 6. cikkében szereplő azonos rendelkezés tárgyában lásd a fent hivatkozott Windsurfing Chiemsee ügyben hozott
         ítélet 28. pontját).

      60      Ugyanis, ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 32. pontjában helyesen kifejtette, a 40/94 rendelet 12. cikke
         a közösségi védjegyoltalom korlátaira vonatkozik, míg e rendelet 7. cikke a megjelölések védjegyként való lajstromozását kizáró
         okokra.

      61      A fellebbező felvetésével ellentétben az a körülmény, hogy az említett 12. cikk b) pontja biztosítja, hogy az összes gazdasági
         szereplő szabadon használhassa az áruk és a szolgáltatások jellemzőire vonatkozó megjelöléseket, egyáltalán nem korlátozza
         az említett 7. cikk (1) bekezdése c) pontjának hatályát. Ezzel ellenkezőleg, az említett körülmény azt az érdeket teszi nyilvánvalóvá,
         hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megfogalmazott – egyébiránt feltétlen – kizáró okot ténylegesen
         alkalmazzák az összes olyan megjelölésre, amely alkalmas lehet a védjegybejelentéssel érintett áruk vagy szolgáltatások valamely
         jellemzőjének jelölésére (lásd ebben az értelemben a 89/104 irányelv 6. cikkének tárgyában a C‑104/01. sz. Libertel‑ügyben
         2003. május 6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3793. o.] 58. és 59. pontját, valamint a 40/94 rendelet 12. cikkét illetően
         a C‑64/02. P. sz., OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10031. o.] 45. pontját).

      62      Mivel ebből következően a 40/94 rendelet 12. cikkének b) pontjában megfogalmazott szabály nem illeszkedik ezen rendelet 7. cikke
         (1) bekezdése c) pontjának alkalmazásába, az e két rendelkezés közötti kölcsönhatás fennállására alapított érv megalapozatlan.

      63      Úgyszintén el kell utasítani azt az érvet, amely szerint az Elsőfokú Bíróság az értékelésében nem vette megfelelően figyelembe
         a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja mögött meghúzódó közérdeket.

      64      Jóllehet az Elsőfokú Bíróságnek az OHIM által az említett 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja alapján hozott határozatok vizsgálata
         során tiszteletben kell tartania ezt a közérdeket, az Elsőfokú Bíróságtől nem követelhető meg, hogy az ilyen határozatra vonatkozó
         minden egyes ítéletében kifejezetten felidézze és elemezze az említett közérdeket.

      65      Egyébiránt a megtámadott ítélet 33. pontját illetően – amely pontban az Elsőfokú Bíróság a fellebbező szerint megsértette
         az említett közérdeket – elég azt megállapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság ebben a vonatkozásban lényegében – helyesen – megismételte
         a jelen ítélet 39. pontjában felidézett szabályt, amely szerint nincs jelentősége az egyéb megjelölések rendelkezésre állásának
         annak meghatározása szempontjából, hogy a szóban forgó megjelölés a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjának
         értelmében leíró jellegű‑e, és ennélfogva az e rendelkezésben meghatározott feltétlen kizáró ok hatálya alá tartozik‑e.

      66      Mivel a fellebbező által a jelen jogalap keretében meghatározott egyetlen érv sem megalapozott, ezt a jogalapot el kell utasítani.

       Az arra alapított második jogalapról, hogy az OHIM nem követte a korábbi gyakorlatát
       A felek érvei
      67      A fellebbező emlékeztet arra, hogy az OHIM, majd újból az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban számos példát említett az OHIM
         által védjegyként lajstromozott megjelölésekre vonatkozóan, amely megjelöléseket nem lehetett volna lajstromozni a megtámadott
         határozatban megfogalmazott elvek alapján. Ezt az érvet – amely azon a tényen alapul, hogy az OHIM nem követte a korábbi gyakorlatát –
         a fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság jogilag téves módon utasította el a megtámadott ítélet 33. pontjában.

      68      A fellebbező – elismerve, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság megállapította, hogy a közösségi védjegybejelentést
         kizárólag a hatályos szabályozás, és nem a korábbi határozathozatali gyakorlat szerint kell elbírálni – kéri, hogy a Bíróság
         a jogállamiság elve alapján vizsgálja felül ezt az ítélkezési gyakorlatot, amely elvből az következik, hogy a hatóságok minden
         esetben azonos módon kötelesek alkalmazni a jogot. Az egyenlő bánásmód és a koherencia biztosításának szükségessége különösen
         nyilvánvaló az OHIM‑hoz hasonló hatóságok esetében, amelyek igen nagy számú ügyet kezelnek.

      69      A fellebbező ebből arra következtet, hogy jogszerűen lehet hivatkozni a korábbi határozathozatali gyakorlatra, és hogy az
         OHIM köteles figyelembe venni a korábbi gyakorlatát annak érdekében, hogy az azonos vagy hasonló ügyekben azonos határozatokat
         hozzon.

      70      A fellebbező szerint a jelen esetben nem vették figyelembe azt a tényt, hogy az OHIM az állandó határozathozatali gyakorlat
         alapján úgy véli, hogy a kiadványok tartalmát leíró kifejezésekből álló megjelölések a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése
         c) pontjának értelmében nem leíró jellegűek, és azt a tényt sem, hogy az OHIM lajstromozza a számokból álló megjelöléseket.
         Az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, mivel figyelmen kívül hagyta, hogy az OHIM – az említett 7. cikk (1) bekezdése
         c) pontjának alkalmazása során, illetve a 40/94 rendelet 74. cikke szerint az OHIM által hivatalból elvégzendő vizsgálat keretében –
         köteles lett volna figyelembe venni a korábbi határozathozatali gyakorlatát.

      71      Az OHIM megjegyzi, hogy jóllehet a vizsgálatra vonatkozó iránymutatásai megemlítik a korábbi határozathozatali gyakorlatát,
         ez a gyakorlat – a Bíróság által kifejtettek szerint – jogilag nem kötelező.

      72      A jelen jogvita szemlélteti a korábbi határozatok jogilag nem kötelező jellegének megalapozottságát. Ugyanis a fellebbező
         által az OHIM és az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozott esetek lényegesen eltérnek a jelen ügytől, mivel azok teljesen különböző
         megjelölésekre és árukra vonatkoznak.

       A Bíróság álláspontja
      73      Ahogyan azt a fellebbező helyesen kifejti, az OHIM köteles a hatáskörét az uniós jog általános elveivel – így az egyenlő bánásmód
         elvével és a gondos ügyintézés elvével – összhangban gyakorolni.

      74      E két utóbbi elvre tekintettel az OHIM a közösségi védjegybejelentés vizsgálata keretében köteles figyelembe venni a hasonló
         kérelmekre vonatkozóan már meghozott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy
         kell‑e határoznia, vagy sem (a 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdése b) és c) pontjának tárgyában lásd analógia útján a C‑39/08.
         és C‑43/08. sz. Bild digital és ZVS ügyekben 2009. február 12‑én hozott végzés 17. pontját).

      75      Ebben a helyzetben az egyenlő bánásmód elvét és a gondos ügyintézés elvét össze kell egyeztetni a jogszerűség tiszteletben
         tartásával.

      76      Következésképpen valamely megjelölés védjegyként való lajstromozását kérő személy előnyök szerzése végett nem hivatkozhat
         a más javára esetlegesen elkövetett jogsértésre azonos határozat meghozatala érdekében (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
         Bild digital és ZVS ügyben hozott végzés 18. pontját).

      77      Végeredményben a jogbiztonságon, közelebbről a gondos ügyintézésen alapuló indokok miatt a védjegybejelentések vizsgálatának
         szigorúnak és teljes körűnek kell lennie a védjegyek indokolatlan lajstromozásának megakadályozása érdekében (a fent hivatkozott
         OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben hozott ítélet 45. pontja és a fent hivatkozott OHIM kontra BORCO‑Marken‑Import Matthiesen
         ügyben hozott ítélet 45. pontja). Ezt a vizsgálatot minden egyes konkrét esetben el kell végezni. Ugyanis valamely megjelölés
         védjegyként való lajstromozása az adott eset ténybeli körülményei keretében alkalmazandó olyan sajátos szempontoktól függ,
         amelyek annak ellenőrzésére szolgálnak, hogy a szóban forgó megjelölésre nem vonatkozik‑e valamely kizáró ok (lásd ebben az
         értelemben, a 89/104 irányelv 3. cikkét illetően a C‑218/01. sz. Henkel‑ügyben 2004. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑1725. o.] 62. pontját).

      78      A jelen esetben bebizonyosodott, hogy a számokból álló megjelölések védjegyként való lajstromozása iránti egyes korábbi kérelmekkel
         ellentétben a jelen védjegybejelentés – a bejelentéssel érintett árukra és az érintett fogyasztói kör észlelésére tekintettel –
         a 40/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében meghatározott egyik kizáró okba ütközik.

      79      E körülmények között az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 33. pontjában helyesen vélte úgy, hogy tekintettel az ugyanazon
         ítélet korábbi pontjaiban az Elsőfokú Bíróság által már levont következtetésre – amely szerint a Technopol védjegybejelentésében
         említett áruk vonatkozásában az „1000” megjelölés védjegyként való lajstromozása összeegyeztethetetlen a 40/94 rendelettel –
         a fellebbező nem cáfolhatja célravezetően ezt a következtetést az OHIM korábbi határozataira való hivatkozással.

      80      A fentiekből kitűnik, hogy a második fellebbezési jogalapnak nem lehet helyt adni.

      81      Mivel a fellebbező által hivatkozott összes jogalap megalapozatlan, a fellebbezést el kell utasítani.

       A költségekről
      82      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban
         is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az
         Technopol pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
      2)      A Bíróság az Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.‑t kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      *  Az eljárás nyelve: angol.


title: A Törvényszék ítélete (hatodik tanács), 2011. február 3.#Olasz Köztársaság kontra Európai Bizottság.#A nyelvhasználatra vonatkozó szabályok – Szerződéses alkalmazottként felvehető pályázók adatbázisának létrehozása céljából pályázati felhívás közzététele az EPSO honlapján – Három hivatalos nyelven való közzététel – EK 12. és EK 290. cikk – Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 82. cikke – 1. sz. rendelet.#T-205/07. sz. ügy.

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. február 3‑i ítélete – Olaszország kontra Bizottság
      (T‑205/07. sz. ügy)
      „A nyelvhasználatra vonatkozó szabályok – Szerződéses alkalmazottként felvehető pályázók adatbázisának létrehozása céljából pályázati felhívás közzététele az EPSO
         honlapján – Három hivatalos nyelven való közzététel – EK 12. és EK 290. cikk – Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 82. cikke – 1. sz. rendelet”

      1.                     Európai Unió – A nyelvhasználatra vonatkozó szabályok – 1. sz. rendelet – Hatály – Az intézmények és személyi állományuk közötti
            kapcsolatok – Kizártság (1. sz. tanácsi rendelet) (vö. 30–33. pont)
      2.                     Európai Unió – A nyelvhasználatra vonatkozó szabályok – Olyan alapelv létezése, amely valamennyi állampolgár számára biztosítja
            a jogot arra, hogy az érdekeit érintő valamennyi jogi aktust lefordítsák a saját nyelvére – Hiány (EK 290. cikk és EK 314. cikk;
            1. sz. tanácsi rendelet) (vö. 50. pont)
      3.                     Tisztviselők – Szerződéses alkalmazottak – Felvétel – Érdeklődés kifejezése iránti felhívás szerződéses alkalmazottként felvehető
            pályázók adatbázisának létrehozása céljából – Kizárólag egyes hivatalos nyelveken történő közzététel az Európai Személyzeti
            Felvételi Hivatal (EPSO) honlapján – Olyan intézkedések elfogadására vonatkozó kötelezettség, amely az összes lehetséges pályázó
            számára lehetővé teszi a felhívás tartalmának tényleges megismerését – A közzététel nyelvei közül legalább egyet kellően ismerő
            pályázó – Nyelven alapuló hátrányos megkülönböztetés – Hiány – Kizárólag más hivatalos nyelveket ismerő pályázók – Nyelven
            alapuló hátrányos megkülönböztetés (EK 12. cikk; az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 82. cikk, (1) bekezdés)
            (vö. 52–54., 58–59., 63–64. cikk)
      Tárgy

               A Közösségi intézményeknél és ügynökségeknél végzendő különböző feladatok ellátására szerződéses alkalmazottként felvehető
                  pályázók adatbázisának létrehozása céljából az Európai Személyzeti Felvételi Hivatal (EPSO) honlapján 2007. március 27‑én
                  közzétett EPSO/CAST/EU27/07, érdeklődés kifejezése iránti felhívás megsemmisítése.

            Rendelkező rész
      1)         A Törvényszék a Közösségi intézményeknél és ügynökségeknél végzendő különböző feladatok ellátására szerződéses alkalmazottként
         felvehető pályázók adatbázisának létrehozása céljából az Európai Személyzeti Felvételi Hivatal (EPSO) honlapján 2007. március
         27‑én közzétett EPSO/CAST/EU27/07, érdeklődés kifejezése iránti felhívást megsemmisíti.

      2)         Az Olasz Köztársaság és az Európai Bizottság maguk viselik saját költségeiket.


A Bíróság május 13.-i ítélete: 2003. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Spanyol Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - EK 43. és 56. cikk. # C-463/00. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2016. november 15.#Fernand Ullens de Schooten kontra Ministre des Affaires Sociales et de la Santé publique és Ministre de la Justice.#A Cour d'appel de Bruxelles (Belgium)által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Alapvető szabadságok – EUMSZ 49., EUMSZ 56. és EUMSZ 63. cikk – Olyan helyzet, amelynek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik – Az uniós jog nemzeti jogalkotónak vagy nemzeti bíróságoknak felróható megsértésével magánszemélyeknek okozott károkért fennálló szerződésen kívüli tagállami felelősség.#C-268/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2016. november 15. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Alapvető szabadságok — EUMSZ 49., EUMSZ 56. és EUMSZ 63. cikk — Olyan helyzet, amelynek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik — Az uniós jog nemzeti jogalkotónak vagy nemzeti bíróságoknak felróható megsértésével magánszemélyeknek okozott károkért fennálló szerződésen kívüli tagállami felelősség”
      A C‑268/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság, Belgium) a Bírósághoz 2015. június 8‑án érkezett, 2015. április 24‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Fernand Ullens de Schooten

      és
      az État belge

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: K. Lenaerts elnök, A. Tizzano elnökhelyettes, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger, A. Prechal és E. Regan tanácselnökök, A. Rosas, C. Toader, M. Safjan (előadó), D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund és C. Vajda bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. május 24‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               F. Ullens de Schooten képviseletében E. Cusas, J. Derenne, M. Lagrue és N. Pourbaix avocats,

               —

               a belga kormány képviseletében J.‑C. Halleux, C. Pochet és S. Vanrie, meghatalmazotti minőségben, segítőik: L. Grauer, R. Jafferali és R. van Melsen avocats,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében J.‑P. Keppenne és W. Mölls, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. június 14‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 49., EUMSZ 56. és EUMSZ 63. cikk, az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése, valamint az uniós jog tényleges érvényesülése és elsőbbsége elvének az értelmezésére irányul.

               2

               Ezt a kérelmet a Fernand Ullens de Schooten és a belga állam között a Fernand Ullens de Schooten által az État belge‑zsel (belga állam) szemben az uniós jognak a belga jogalkotó és a belga bíróságok általi megsértése miatt indított, szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A belga jog

      Az arrêté royal no 143 (143. sz. királyi rendelet)

               3

               Az arrêté royal no 143, du 30 décembre 1982, fixant les conditions auxquelles les laboratoires doivent répondre en vue de l’intervention de l’assurance maladie pour les prestations de biologie clinique, tel que modifié par l’article 17 de la loi‑programme du 30 décembre 1988 (az 1988. december 30‑i kerettörvény [Moniteur belge, 1989. január 5.] 17. cikkével módosított, 1982. december 30‑i 143. sz. királyi rendelet, amely meghatározza azokat a feltételeket, amelyeket a laboratóriumoknak teljesíteniük kell annak érdekében, hogy egészségbiztosítási támogatásban részesülhessenek a biokémiai szolgáltatások nyújtásáért [Moniteur belge, 1983. január 12.]) (a továbbiakban: 143. sz. királyi rendelet) 3. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy azok a biokémiai laboratóriumok kaphatnak engedélyt az egészségügyi minisztertől, illetve részesülhetnek az Institut national d’assurance maladie‑invalidité (Országos Egészségbiztosítási és Rokkantsági Biztosítási Intézet [INAMI]) általi támogatásban, amelyeket a biokémiai szolgáltatások nyújtására jogosult személyek, vagyis orvosok, gyógyszerészek vagy a kémiai tudományok területén diplomát szerzett személyek üzemeltetnek.

         A code civil (polgári törvénykönyv)

               4

               A polgári törvénykönyv 2262a. cikkének 1. §‑a az alábbiakat írja elő:
               „A polgári jogi igények elévülési ideje tíz év.
               Az első bekezdés alóli kivételként a szerződésen kívüli felelősségen alapuló kár megtérítésére irányuló keresetek az azt követő naptól számított öt év elteltével évülnek el, hogy a károsult a kárról vagy a további károkról és az azért felelős személyről tudomást szerzett.
               A második bekezdésben említett keresetek minden esetben elévülnek az azt követő naptól számított húsz év elteltével, amely napon a kárt okozó esemény történt.”

         A lois coordonnées sur la comptabilité de l’État (az államháztartásról szóló, egységes szerkezetbe foglalt törvények)

               5

               A lois coordonnées sur la comptabilité de l’État, du 17 juillet 1991 (az államháztartásról szóló, 1991. július 17‑i egységes szerkezetbe foglalt törvények [Moniteur belge, 1991. augusztus 21.]) alapeljárásban alkalmazandó változatának 100. cikke a következőképpen rendelkezett:
               „Az egyéb jogszabályokon, hatósági rendelkezéseken vagy az ügyben kikötött egyéb előírásokon alapuló esedékességi nyilatkozatok sérelme nélkül elévülnek és végleg az államra szállnak át:

                        1°

                        azok a követelések, amelyeknek a jogszabályokban vagy hatósági rendelkezésekben meghatározott bejelentésére nem került sor azon költségvetési év januárjának 1. napjától számított öt éven belül, amelynek folyamán azok keletkeztek;

                  […]”

               6

               E törvények 101. cikkének szövege a következő volt:
               „Az elévülést megszakítja a bírósági végrehajtó igénybevétele, valamint a tartozás állam általi elismerése.
               A bíróság előtti igényérvényesítés az elévülést a jogerős határozat kihirdetéséig szakítja meg.”

         A loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État fédéral (a szövetségi állami költségvetés és államháztartás szervezetéről szóló törvény)

               7

               A loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État fédéral, du 22 mai 2003 (a szövetségi állami költségvetés és államháztartás szervezetéről szóló, 2003. május 22‑i törvény [Moniteur belge, 2003. július 3.]) 131. cikkének második bekezdése értelmében:
               „Az államháztartásról szóló törvényeket egységes szerkezetbe foglaló, 1991. július 17‑i királyi rendelet 100. cikkének első bekezdése továbbra is alkalmazandó a szövetségi állammal szemben fennálló azon követelésekre, amelyek a jelen törvény hatálybalépése előtt keletkeztek.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               8

               F. Ullens de Schooten a BIORIM biokémiai laboratóriumot üzemeltette, amelynek 2000. november 3‑án megállapították a csődjét.

               9

               Az Európai Bizottsághoz benyújtott panaszt követően a Bizottság 1985. június 20‑án keresetet nyújtott be a Bírósághoz annak megállapítása érdekében, hogy a Belga Királyság nem teljesítette az EK–Szerződés 52. cikkéből (később EK 43. cikk) eredő kötelezettségeit azáltal, hogy a társadalombiztosítási visszatérítésből kizárta az olyan magánjogi jogi személyek által üzemeltetett laboratóriumokban nyújtott biokémiai szolgáltatásokat, amelyeknek nem minden tagja, részvényese, illetve vezető tisztségviselője olyan természetes személy, aki jogosult orvosi elemzések végzésére.

               10

               Az 1987. február 12‑iBizottság kontra Belgium ítéletével (221/85, EU:C:1987:81) a Bíróság elutasította ezt a keresetet. A letelepedés szabadságával kapcsolatban a Bíróság megállapította különösen, hogy amennyiben a tagállamok tiszteletben tartják az egyenlő bánásmód elvét, az adott területre vonatkozó közösségi szabályok hiányában saját területükön szabályozhatják a biokémiai szolgáltatásokat nyújtó laboratóriumok tevékenységét. A Bíróság azt is megállapította, hogy a szóban forgó belga szabályozás nem akadályozza meg a más tagállambeli állampolgár orvosokat, illetve gyógyszerészeket abban, hogy letelepedjenek Belgiumban, ott orvosbiológiai elemző laboratóriumot üzemeltessenek, és társadalombiztosítási visszatérítésben részesüljenek. A Bíróság ebből arra következtetett, hogy a belga állampolgárokra, illetve a többi tagállam állampolgáraira megkülönböztetés nélkül alkalmazandó szabályozásról van szó, amelynek tartalma és célkitűzései alapján nem vonható le olyan következtetés, miszerint e szabályozás elfogadása hátrányos megkülönböztetésre irányult, vagy ilyen hatásokat gyakorolt.

               11

               1989‑ben a BIORIM laboratóriummal szemben nyomozást folytattak, adócsalás gyanúja miatt. E nyomozás eredménye alapján F. Ullens de Schooten ellen többek között laboratórium jogellenes működtetésének eltitkolása – azaz a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkének megsértése – miatt indítottak eljárást.

               12

               1998. október 30‑i ítéletével a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság, Belgium) öt év letöltendő szabadságvesztésre és pénzbüntetésre ítélte F. Ullens de Schootent. Emellett e bíróság helyt adott a magánfélként fellépő kölcsönös biztosítási alapok kérelmeinek, és F. Ullens de Schootent arra kötelezte, hogy részükre 1 euró ideiglenes összeget fizessen meg.

               13

               E bíróság elvetette F. Ullens de Schooten azon érvét, amely szerint a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke nem volt hatályban az ellene folytatott büntetőeljárás tárgyát képező cselekmények megvalósulásának időszakában.

               14

               2000. december 7‑i ítéletével a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság, Belgium) hatályon kívül helyezte ezt az ítéletet. Ez a bíróság ugyanakkor F. Ullens de Schootent ugyanazon cselekmény alapján öt év szabadságvesztés‑büntetésre – amelynek a négy évet meghaladó részét felfüggesztette – és pénzbüntetésre ítélte. A magánfelek kérelmeit elfogadhatatlannak vagy megalapozatlannak nyilvánította.

               15

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy ez az ítélet a hatálybalépése előtt elkövetett cselekmények tekintetében „törölte” a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkének megsértésére való „valamennyi utalást”. Mivel az e rendelkezés hatálybalépését követően elkövetett cselekményekről volt szó, a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) elutasította az F. Ullens de Schooten által felhozott, az e rendelkezésnek az uniós joggal való összeegyeztethetetlenségén alapuló kifogást, és elutasította, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé.

               16

               2001. február 14‑i ítéletével a Cour de cassation (semmítőszék, Belgium) elutasította a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) büntetőjogi felelősséget megállapító ítélete ellen irányuló felülvizsgálati kérelmeket, valamint helyt adott a magánfelek által előterjesztett felülvizsgálati kérelmeknek, és az ügyet visszautalta a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság, Belgium) elé.

               17

               2005. november 23‑i ítéletével a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) hat kölcsönös biztosítási alapnak az F. Ullens de Schootennel szemben benyújtott, a BIORIM laboratóriumnak az 1989. augusztus 1‑je és 1992. április 16. közötti időszakban tévesen kifizetett összegekkel kapcsolatos kifizetés iránti kérelmét részben megalapozottnak nyilvánította.

               18

               Ez a bíróság elutasította F. Ullens de Schootennek a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke uniós joggal való összeegyeztethetetlenségén alapuló érvelését. Megállapítva azt, hogy köti a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) 2000. december 7‑i ítéletének jogereje, a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) F. Ullens de Schootent arra kötelezte, hogy e kölcsönös biztosítási alapoknak 1 euró ideiglenes összeget fizessen meg, a kölcsönös biztosítási alapokat pedig felhívta arra, hogy számolják újra a kárukat a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkének hatálybalépését követően teljesített kifizetések tekintetében.

               19

               Az ezen ítélet ellen előterjesztett felülvizsgálati kérelmeket a Cour de cassation (semmitőszék) a 2006. június 14‑i ítéletével elutasította.

               20

               Az F. Ullens de Schooten felelősségének megállapítására irányuló e bírósági eljárással párhuzamosan a biokémiai bizottság 1999. március 18–i határozatával a BIORIM laboratórium engedélyét 12 hónapra felfüggesztette.

               21

               Az egészségügyi miniszter az 1999. július 9‑i miniszteri rendelettel elutasította az e határozat ellen benyújtott fellebbezést.

               22

               A biokémiai bizottság 2000. június 8–i határozatával az engedély felfüggesztését 12 hónappal meghosszabbította.

               23

               Az egészségügyi miniszter a 2000. július 24‑i miniszteri rendelettel elutasította az ezen új határozat ellen benyújtott fellebbezést.

               24

               A Conseil d’État (államtanács, Belgium), amelyhez két keresetet nyújtottak be e miniszteri rendeletek megsemmisítése érdekében, előzetes döntéshozatal céljából a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke alkotmánnyal való összeegyeztethetőségével kapcsolatos kérdést terjesztett a Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság, Belgium) elé.

               25

               Ezzel egyidejűleg a Bizottság, amelyhez F. Ullens de Schooten panaszt nyújtott be, 2002. július 17‑én indokolással ellátott véleményt bocsátott ki a Belga Királysággal szemben, amelyben úgy vélte, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke ellentétes az EK 43. cikkel.

               26

               Miután a belga állam módosította a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkét, a Bizottság megszüntette az eljárást.

               27

               A Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság) a 2007. december 19‑i 160/2007. sz. ítéletével megállapította, hogy e rendelkezésnek az e módosítást megelőzően alkalmazandó változata összhangban áll az alkotmánnyal.

               28

               A Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság) egyébiránt megállapította, hogy mivel a BIORIM laboratórium jogviszonyai „teljes egészében a tagállam belső szférájában állnak fenn”, e laboratórium nem hivatkozhat az EK 43., az EK 49. és az EK 56. cikkre.

               29

               Következésképpen a Conseil d’État (államtanács) a 2008. szeptember 10‑i és december 22‑i ítéletével elutasította a kereseteket.

               30

               2006. december 14‑i és 2007. augusztus 21‑i kérelmével F. Ullens de Schooten eljárást indított az Emberi Jogok Európai Bírósága előtt annak megállapítása iránt, hogy a belga állam megsértette az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezményt.

               31

               Az Emberi Jogok Európai Bírósága a 2011. szeptember 20‑án az Ullens de Schooten és Rezabek kontra Belgium ügyben hozott ítéletében (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907) megállapította, hogy nem sértették meg az említett egyezmény 6. cikkének (1) bekezdését.

               32

               2007. július 17‑én F. Ullens de Schooten keresetet indított a belga állam ellen a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) előtt, amely arra irányul, hogy mentesítsék őt először is a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) 2005. november 23‑i ítéletében kimondott marasztalásának minden pénzügyi következménye, másodszor a BIORIM laboratórium, illetve annak korábbi ügyvezetője keresete nyomán történő esetleges marasztalásának minden következménye, harmadszor pedig az adójogi jogviták keretében történő marasztalásának minden következménye alól.

               33

               Ezzel a keresettel F. Ullens de Schooten kérte, hogy a belga államot kötelezzék a következők megfizetésére: 500000 euró nem vagyoni kár jogcímén; 34500000 euró ideiglenes összeg, arra tekintettel, hogy nem lehetséges a BIORIM laboratórium üzemeltetése; valamint 1 euró ideiglenes összeg az ügyvédi munkadíjakra és költségekre tekintettel.

               34

               F. Ullens de Schooten azt kérte a tribunal de première instance de Bruxelles‑től (brüsszeli elsőfokú bíróság), hogy – arra az esetre, ha kétségei lennének az uniós jog jelen ügyre történő alkalmazását illetően – előzetes döntéshozatal céljából terjesszen kérdést a Bíróság elé.

               35

               2009. június 19‑i ítéletével a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) a jelen ítélet 33. pontjában említett kérelmet elévülés miatt elfogadhatatlannak nyilvánította.

               36

               F. Ullens de Schooten ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, amelynek kétségei vannak az uniós jog jelen ügyben való értelmezését és alkalmazását illetően.

               37

               E körülmények között a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Megköveteli‑e a[z uniós] jog, és különösen a tényleges érvényesülés elve, hogy bizonyos […] körülmények között az olyan nemzeti elévülési idő, mint amelyet az államháztartásról szóló, egységes szerkezetbe foglalt törvények 100. cikke rögzít, amely magánszemély által a belga állam ellen az [EK 43. cikk] […] jogalkotó általi megsértése miatt előterjesztett kártérítési kérelemre alkalmazandó, csak akkor kezdődjön el, amikor ezt a jogsértést megállapították, vagy ellenkezőleg, a tényleges érvényesülés elve ilyen körülmények között megfelelően biztosított az e magánszemély rendelkezésére álló azon lehetőség révén, hogy végrehajtói végzés kézbesíttetése révén megszakíthatja az elévülést?

                        2)

                        Úgy kell‑e értelmezni az EK 43., EK 49. és EK 56. cikket, valamint a »kizárólag belső jellegű helyzet« fogalmát, amely korlátozhatja annak lehetőségét, hogy valamely jogalany nemzeti bíróság előtti jogvita keretében e rendelkezésekre hivatkozhasson, hogy azok kizárják a[z uniós] jog alkalmazását egy belga állampolgár és a belga állam közötti, a[z uniós] jog állítólagos megsértésével okozott kár megtéríttetésére irányuló jogvitában, ahol az uniós jog állítólagos megsértését a […] 143. sz. királyi rendelet 3. cikkéhez hasonló, a saját állampolgárokra és más tagállamok állampolgáraira megkülönböztetés nélkül alkalmazandó belga jogszabály elfogadása és hatályban tartása jelenti?

                        3)

                        Úgy kell‑e értelmezni az uniós jog elsőbbségének elvét és az EUSZ 4. cikk (3) bekezdését, hogy azok nem engedik meg a jogerő szabályától való eltérést, ha valamely, az uniós joggal ellentétesnek bizonyuló, jogerőre emelkedett bírósági határozat felülvizsgálatáról vagy hatályon kívül helyezéséről van szó, ezzel szemben ugyanakkor megengedik a jogerőre vonatkozó nemzeti szabály alkalmazásától való eltérést, ha az megkövetelné e jogerőre emelkedett, azonban az uniós joggal ellentétes bírósági határozat alapján egy másik olyan bírósági határozat elfogadását, amely fenntartaná az uniós jog ezen első bírósági határozat általi megsértését?

                        4)

                        Meg tudná‑e erősíteni a Bíróság, hogy az a kérdés, hogy a jogerő szabályától el kell térni a jogerőre emelkedett, az uniós joggal ellentétes bírósági határozat esetén az e határozat felülvizsgálata vagy hatályon kívül helyezése iránti kérelem keretében, a[z 1963. március 27‑i] Da Costa [és társai] ítélet [(28/62–30/62, EU:C:1963:6)], valamint [az 1982. október 6‑i] Cilfit [és társai] ítélet [(283/81, EU:C:1982:335)] értelmében nem jelent azzal a kérdéssel lényegében megegyező kérdést, amely az uniós joggal ellentétes jogerő szabályára vonatkozik egy olyan (új) határozat iránti kérelem keretében, amely határozatnak meg kellene ismételnie az uniós jog megsértését, így a végső fokon eljáró bíróság nem mentesülhet az előzetes döntéshozatalra utalásra vonatkozó kötelezettsége alól?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         A Bíróság hatásköréről

               38

               A belga kormány arra hivatkozik, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálására, mivel az alapeljárás egy olyan, kizárólag belső jellegű helyzetre vonatkozik, amely nem tartozik az uniós jog hatálya alá.

               39

               Ugyanakkor rá kell mutatni arra, hogy kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az államnak az uniós jog megsértésével magánszemélyeknek okozott állítólagos károkért fennálló szerződésen kívüli felelőssége felmerülhet‑e egy olyan ügyben, amelynek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik.

               40

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatalra utalás keretében a Bíróság kizárólag a számára biztosított hatáskörök korlátain belül értelmezheti az uniós jogot (lásd: 2014. március 27‑iTorralbo Marcos ítélet, C‑265/13, EU:C:2014:187, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               41

               Az elv, amely szerint az állam szerződésen kívüli felelőssége áll fenn az uniós jog neki betudható megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkért, szerves része az Unió jogrendjének. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy e felelősség alapján a sérelmet szenvedett magánszemélyek három feltétel együttes fennállásakor rendelkeznek kártérítéshez való joggal, nevezetesen, ha a megsértett uniós jogi szabály célja, hogy a magánszemélyek számára jogokat keletkeztessen, e szabály megsértése kellően súlyos, és fennáll a közvetlen okozati összefüggés e jogsértés és a magánszemélyek kára között (lásd ebben az értelemben: 1991. november 19‑iFrancovich és társai ítélet, C‑6/90 és C‑9/90, EU:C:1991:428, 35. pont; 1996. március 5‑iBrasserie du pêcheur és Factortame ítélet, C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79, 31. és 51. pont).

               42

               A végső fokon ítélkező bíróságnak az uniós jog valamely jogszabályát sértő határozata által okozott károkért fennálló, szerződésen kívüli tagállami felelősségre ugyanezen feltételek érvényesek (lásd: 2003. szeptember 30‑iKöbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 52. pont; 2016. július 28‑iTomášová‑ítélet, C‑168/15, EU:C:2016:602, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               43

               Következésképpen az állam szerződésen kívüli felelősségének ezen elve a Bíróság értelmezési hatáskörébe tartozik.

               44

               E körülmények között a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában való határozathozatalra.

         A második kérdésről

               45

               Elsőként megvizsgálandó második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az uniós jogot úgy kell‑e értelmezni, hogy az uniós jog megsértésével okozott kárért fennálló, szerződésen kívüli tagállami felelősség rendszere alkalmazandó abban az esetben, amikor egy magánszemélyt amiatt ér állítólagos kár, hogy a saját állampolgárokra, illetve más tagállamok állampolgáraira megkülönböztetés nélkül alkalmazandó nemzeti szabályozás állítólagosan sérti az EUMSZ 49., EUMSZ 56. vagy EUMSZ 63. cikkben rögzített valamely alapvető szabadságot, amennyiben az ügy minden eleme az említett egyetlen tagállamra korlátozódik.

               46

               A második kérdés megválaszolása érdekében mindenekelőtt rá kell mutatni arra, hogy a jelen ítélet 41. pontjában említetteknek megfelelően csak akkor áll fenn az állam szerződésen kívüli felelőssége az uniós jog megsértésével magánszemélyeknek okozott károkért, ha magánszemélyek számára jogokat keletkeztető uniós jogszabályról van szó. Következésképpen meg kell határozni, hogy az F. Ullens de Schootenéhez hasonló helyzetben lévő magánszemélynek keletkeznek‑e jogai az EUM‑Szerződés vonatkozó rendelkezéseiből.

               47

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUM‑Szerződésnek a letelepedés szabadságára, a szolgáltatásnyújtás szabadságára és a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezései nem alkalmazandók azokra a helyzetekre, amelyeknek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik (lásd ebben az értelemben: 2014. március 20‑iCaixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona ítélet, C‑139/12, EU:C:2014:174, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. június 30‑iAdmiral Casinos & Entertainment ítélet, C‑464/15, EU:C:2016:500, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               48

               Márpedig – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és a belga alkotmánybíróságnak a jelen ítélet 27. és 28. pontjában említett, 2007. december 19‑i 160/2007. sz. ítéletéből kitűnik – az alapeljárás minden eleme a belga államra korlátozódik. A belga állampolgár F. Ullens de Schooten – aki egy Belgium területén található biokémiai laboratóriumot működtet – ugyanis azt kéri a belga államtól, hogy térítse meg számára az állítása szerint őt amiatt ért károkat, hogy a jelen ítélet 3. pontjában említett belga szabályozás állítólagosan összeegyeztethetetlen az uniós joggal.

               49

               Önmagában azon tény alapján, hogy – a Bizottság által előterjesztett, kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetre vonatkozó, 1987. február 12‑iBizottság kontra Belgium ítéletben (221/85, EU:C:1987:81) – a Bíróság megállapította, hogy a Belga Királyság tiszteletben tartotta az EGK‑Szerződésben rögzített egyik alapvető szabadságot, nem állapítható meg az, hogy valamely magánszemély hivatkozhat erre a szabadságra az alapeljárásban szereplőhöz hasonló ügyben, amelynek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik. Amíg ugyanis a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset előterjesztése magában foglalja annak Bíróság általi megvizsgálását, hogy a Bizottság által vitatott nemzeti intézkedés általában alkalmas‑e arra, hogy más tagállamok gazdasági szereplőit visszatartsa attól, hogy éljenek a szóban forgó szabadsággal, addig az előzetes döntéshozatali eljárásban a Bíróságnak ezzel szemben az a feladata, hogy segítséget nyújtson a kérdést előterjesztő bíróságnak az előtte folyamatban lévő konkrét jogvita elbírálásában, ami feltételezi az említett szabadság e jogvitára való alkalmazhatóságának megállapítását.

               50

               A Bíróság kétségtelenül elfogadhatónak tekintette azokat az előzetes döntéshozatal iránti kérelmeket, amelyek a Szerződések alapvető szabadságokra vonatkozó rendelkezéseinek olyan körülmények között történő értelmezésére vonatkoznak, amikor az alapeljárás minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik, mivel nem zárható ki, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozást elfogadó tagállam területén való tevékenységgyakorlás érdekében más tagállamokban letelepedett állampolgárok is érdekeltek lettek volna vagy lennének abban, hogy éljenek e szabadságokkal, és hogy következésképpen a saját állampolgárokra, illetve más tagállamok állampolgáraira megkülönböztetés nélkül alkalmazandó e szabályozás kifejthet olyan joghatásokat, amelyek nem korlátozódnak e tagállamra (lásd ebben az értelemben különösen: 2010. június 1‑jeiBlanco Pérez és Chao Gómez ítélet, C‑570/07 és C‑571/07, EU:C:2010:300, 40. pont; 2013. július 18‑iCitroën Belux ítélet, C‑265/12, EU:C:2013:498, 33. pont; 2013. december 5‑iVenturini és társai ítélet, C‑159/12–C‑161/12, EU:C:2013:791, 25. és 26. pont).

               51

               Ehhez hasonlóan a Bíróság rámutatott arra, hogy amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság olyan rendelkezések megsemmisítésére irányuló eljárásban fordult a Bírósághoz, amelyek nemcsak a saját állampolgárokra, hanem a többi tagállam állampolgáraira is alkalmazandók, a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróság előzetes döntéshozatali eljárás során hozott ítélete nyomán meghozandó határozatának joghatásai a többi tagállam állampolgáraira is kiterjednek, és ez indokolja azt, hogy a Bíróság annak ellenére is megválaszolja a Szerződés alapvető szabadságokra vonatkozó rendelkezéseivel kapcsolatosan elé terjesztett kérdéseket, hogy az alapeljárás minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik (lásd ebben az értelemben: 2013. május 8‑iLibert és társai ítélet, C‑197/11 és C‑203/11, EU:C:2013:288, 35. pont).

               52

               Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 49., EUMSZ 56. vagy EUMSZ 63. cikkben rögzített alapvető szabadságok értelmezése olyan ügyben is relevánsnak bizonyulhat, amelynek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik, amennyiben a nemzeti jog előírja a kérdést előterjesztő bíróság számára, hogy az e bíróság joghatósága szerinti tagállam állampolgárát ugyanazon jogokban kell részesíteni, mint amelyekkel valamely más tagállam állampolgára ugyanilyen helyzetben rendelkezne az uniós jog alapján (lásd ebben az értelemben: 2000. december 5‑iGuimont‑ítélet, C‑448/98, EU:C:2000:663, 23. pont; 2012. június 21‑iSusisalo és társai ítélet, C‑84/11, EU:C:2012:374, 20. pont; 2013. február 21‑iOrdine degli Ingegneri di Verona e Provincia és társai ítélet, C‑111/12, EU:C:2013:100, 35. pont).

               53

               Ugyanez igaz azokban az esetekben is, amikor az alapügy tényállása nem tartozik ugyan közvetlenül az uniós jog hatálya alá, ám az uniós jog rendelkezéseit a nemzeti jog alkalmazandóvá teszi, amely jog a minden elemében egyetlen tagállamra korlátozódó helyzetekre adott megoldásaira nézve az uniós jog által nyújtott megoldásokhoz igazodott (lásd ebben az értelemben: 1990. október 18‑i Dzodzi‑ítélet, C‑297/88 és C‑197/89, EU:C:1990:360, 36., 37. és 41. pont; 1997. július 17‑iLeur‑Bloem ítélet, C‑28/95, EU:C:1997:369, 27. és 32. pont; 2013. március 14‑iAllianz Hungária Biztosító és társai ítélet, C‑32/11, EU:C:2013:160, 20. pont).

               54

               Mindezzel együtt a jelen ítélet 50–53. pontjában említett esetekben a Bíróság – amelyhez a nemzeti bíróság olyan helyzettel összefüggésben fordult, amelynek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik – nem állapíthatja meg azt, hogy a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő jogvita elbírálásához szükség van az EUM‑Szerződés alapvető szabadságokra vonatkozó rendelkezéseinek értelmezésére irányuló előzetes döntéshozatal iránti kérelemre, amennyiben a nemzeti bíróság nem jelölt meg egyebet azon a tényen kívül, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás megkülönböztetés nélkül alkalmazandó a szóban forgó tagállam állampolgáraira, illetve más tagállamok állampolgáraira. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis ki kell tűnniük azon konkrét elemeknek, amelyek alapján kapcsolat állapítható meg egy minden elemében az érintett tagállam területére korlátozódó jogvita tárgya vagy körülményei, illetve az EUMSZ 49., EUMSZ 56. és EUMSZ 63. cikk között.

               55

               Következésképpen az alapeljárásban szereplőhöz hasonló olyan helyzetben, amelynek minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik, a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikke előírásának megfelelően a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megjelölnie a Bíróság számára, hogy kizárólagosan belső jellege ellenére az előtte folyamatban lévő jogvita mennyiben mutat kapcsolatot az uniós jog alapvető szabadságokra vonatkozó rendelkezéseivel, amely kapcsolat e jogvita elbírálásához szükségessé teszi az előzetes döntéshozatal keretében kért értelmezést.

               56

               Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnik ki, hogy az alapeljárásban a nemzeti jog előírná a kérdést előterjesztő bíróság számára, hogy egy belga állampolgárt ugyanazon jogokban kell részesíteni, mint amelyekkel valamely más tagállam állampolgára ugyanilyen helyzetben rendelkezne az uniós jog alapján, vagy hogy e jog rendelkezéseit a belga jog alkalmazandóvá tette volna, amely jog a minden elemében a belga államra korlátozódó helyzetekre adott megoldásaira nézve az uniós jog által nyújtott megoldásokhoz igazodik.

               57

               A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság annak megválaszolására kéri a Bíróságot, hogy a valamely tagállammal szemben az uniós jog állítólagos megsértése miatt indított, szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset keretében e tagállam állampolgára hivatkozhat‑e az EUMSZ 49., EUMSZ 56. és EUMSZ 63. cikkből fakadó jogokra, jóllehet a szóban forgó jogvita semmilyen kapcsolatot nem mutat ezekkel a rendelkezésekkel. Ugyanakkor, mivel az alapeljárás körülményei között nem szerepel egyetlen ilyen jellegű elem sem, az alapvető szabadságokat ténylegesen gyakorló személyek védelmét biztosítani hivatott e rendelkezések nem alkalmasak arra, hogy jogokat keletkeztessenek F. Ullens de Schooten számára, és következésképpen nem alapítható az uniós jogra az érintett tagállam szerződésen kívüli felelőssége.

               58

               A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az uniós jog megsértésével okozott kárért fennálló, szerződésen kívüli tagállami felelősség rendszere nem alkalmazandó abban az esetben, amikor egy magánszemélyt amiatt ér állítólagos kár, hogy a saját állampolgárokra, illetve más tagállamok állampolgáraira megkülönböztetés nélkül alkalmazandó nemzeti szabályozás állítólagosan sérti az EUMSZ 49., EUMSZ 56. vagy EUMSZ 63. cikkben rögzített valamely alapvető szabadságot, amennyiben az ügy minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik, és nincs semmilyen kapcsolat az alapeljárás tárgya vagy körülményei és e cikkek között.

         Az első, a harmadik és a negyedik kérdésről

               59

               Mivel az első, a harmadik és a negyedik kérdés azon a téves feltevésen alapul, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló jogvitában az uniós jogra alapítható az érintett tagállam szerződésen kívüli felelőssége, e kérdéseket nem szükséges megválaszolni.

         A költségekről

               60

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                     Az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az uniós jog megsértésével okozott kárért fennálló, szerződésen kívüli tagállami felelősség rendszere nem alkalmazandó abban az esetben, amikor egy magánszemélyt amiatt ér állítólagos kár, hogy a saját állampolgárokra, illetve más tagállamok állampolgáraira megkülönböztetés nélkül alkalmazandó nemzeti szabályozás állítólagosan sérti az EUMSZ 49., EUMSZ 56. vagy EUMSZ 63. cikkben rögzített valamely alapvető szabadságot, amennyiben az ügy minden eleme egyetlen tagállamra korlátozódik, és nincs semmilyen kapcsolat az alapeljárás tárgya vagy körülményei és e cikkek között.

                     Aláírások

            (
            *1
         )   Az eljárás nyelve: francia.