title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2010. október 28-i ítélete.#Spanyol Királyság kontra Európai Bizottság.#EMOGA - Garanciarészleg - A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások - A paradicsomfeldolgozók részére szánt termelési támogatások - Megfelelő időszakokban végzett szúrópróbaszerű ellenőrzések- Arányosság.#T-227/07. sz. ügy.

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2010. október 28‑i ítélete – Spanyolország kontra Bizottság
      (T‑227/07. sz. ügy)
      „EMOGA – Garanciarészleg – A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások – A paradicsomfeldolgozók részére szánt termelési támogatások – Megfelelő időszakokban végzett szúrópróbaszerű ellenőrzések – Arányosság”
      1.                     Mezőgazdaság – EMOGA – Végső elszámolás – A közösségi szabályozás alkalmazása során történt szabálytalanságokból eredő kiadások
            elszámolásának megtagadása – Az érintett tagállam általi vitatás – Bizonyítási teher – A Bizottság és a tagállam közötti megosztás
            (729/70 tanácsi rendelet) (vö. 36–39. pont)
      2.                     Mezőgazdaság – EMOGA – Támogatások nyújtása – A tagállamok hatékony közigazgatási és helyszíni ellenőrzési rendszer létrehozásával
            kapcsolatos kötelezettsége – Megfelelő időszakokban végzett szúrópróbaszerű ellenőrzések – Fogalom – Az arra vonatkozó követelmény,
            hogy az ellenőrzés időpontja, illetve az, hogy az ellenőrzés valamely előre meghatározott időszakban nem várható, ne legyen
            előre tudható (1535/2003 bizottsági rendelet, 28. cikk és 31. cikk) (vö. 64–65. pont)
      3.                     Intézmények jogi aktusai – Rendeletek – Egyedi ellenőrzési intézkedéseket előíró rendelet – A tagállamok mérlegelési jogkörének
            hiánya – A végrehajtás elmaradása – Igazolás – Más ellenőrzési rendszer nagyobb hatékonysága – Megengedhetetlenség (1535/2003
            bizottsági rendelet) (vö. 70. pont, 101. pont)
      Tárgy

               Az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege címén a tagállamok által kifizetett egyes költségeknek
                  a közösségi finanszírozásból való kizárásáról szóló, 2007. április 18‑i 2007/243/EK bizottsági határozat (HL L 106., 55. o.)
                  részleges megsemmisítése.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített ötödik tanács) december 12.-i ítélete: 1996. # Association Internationale des Utilisateurs de Fils de Filaments Artificiels et Synthétiques et de Soie naturelle (AIUFFASS) és Apparel, Knitting & Textiles Alliance (AKT) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Megsemmisítés iránti kereset - Állami támogatás - Elfogadhatóság. # T-380/94. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) [date]-i ítélete 2012. szeptember 6-i.#Döhler Neuenkirchen GmbH kontra Hauptzollamt Oldenburg.#Bundesfinanzhof által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Közösségi Vámkódex – 2913/92/EGK rendelet – A 204. cikk (1) bekezdésének a) pontja – Aktív feldolgozási eljárás – Felfüggesztő eljárás – Vámtartozás keletkezése – A vámeljárás lezárásáról szóló igazolás határidőn belüli benyújtására vonatkozó kötelezettség nemteljesítése.#C-262/10. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2012. szeptember 6. (
            *1
         )
      „Közösségi Vámkódex — 2913/92/EGK rendelet — A 204. cikk (1) bekezdésének a) pontja — Aktív feldolgozási eljárás — Felfüggesztő eljárás — Vámtartozás keletkezése — A vámeljárás lezárásáról szóló igazolás határidőn belüli benyújtására vonatkozó kötelezettség nemteljesítése”
      A C-262/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország) a Bírósághoz 2010. május 27-én érkezett, 2010. március 30-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Döhler Neuenkirchen GmbH

      és
      a Hauptzollamt Oldenburg

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (előadó) és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos, később A. Impellizzeri tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. április 13-i tárgyalásra,
      tekintettel a szóbeli szakasz újbóli megnyitását elrendelő 2011. október 25-i végzésre és a 2011. december 1-jei tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Döhler Neuenkirchen GmbH képviseletében H. Bleier Rechtsanwalt,

               —

               a Hauptzollamt Oldenburg képviseletében A. Gessler Oberregierungsrätin,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek és V. Štencel, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Bouyon és B.-R. Killmann, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2012. március 8-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a 2005. április 13-i 648/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L 117, 13. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 204. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezése.

               2

               Ezt a kérelmet a Döhler Neuenkirchen GmbH (a továbbiakban: Döhler) és a Hauptzollamt Oldenburg (a továbbiakban: Hauptzollamt) között azon behozatalivám-tartozás tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében nyújtották be, amelyet a Döhlertől követelnek azzal az indokkal, hogy a felfüggesztő eljárás keretében aktív feldolgozási eljárás alá vont árukra vonatkozóan a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást az erre megjelölt határidőn túl nyújtották be a felügyeletet ellátó vámhivatal előtt.

         Jogi háttér

         A Vámkódex

               3

               A felfüggesztő eljárás keretében lefolytatott aktív feldolgozási eljárást a Vámkódex 114. cikke (1) bekezdésének a) pontja határozza meg. Ezen eljárás lehetővé teszi, hogy az Európai Unió vámterületéről végtermékként újrakivitelre szánt nem közösségi árukat a Közösség vámterületén egy vagy több feldolgozási műveletnek vessék alá anélkül, hogy az ilyen áru behozatalivám-köteles vagy kereskedelempolitikai intézkedések hatálya alá tartozó lenne. Az említett cikk (2) bekezdése c) és d) pontjának értelmében végtermék: a feldolgozási műveletekből, így az áru feldolgozásából származó minden termék.

               4

               A Vámkódex 89. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
               „A felfüggesztő gazdasági eljárás lezárul, ha ezen rendelkezés alá vont áru, végtermék vagy feldolgozott termék új vámjogi sorsot kap”.

               5

               A Vámkódex 118. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
               „(1)   A vámhatóság állapítja meg azt a határidőt, amelyen belül a végterméket exportálni, újraexportálni vagy vámjogi sorsát egyéb módon rendezni kell. […]
               (2)   Ez a határidő azon a napon kezdődik, amelyen a nem közösségi árut az aktív feldolgozási eljárás hatálya alá vonják. A vámhatóság az engedélyes kellően indokolt kérelmére hozzájárulhat a határidő meghosszabbításához.
               Az egyszerűsítés érdekében rendelkezni lehet arról, hogy valamely naptári hónap vagy negyedév során kezdődő határidő a következő naptári hónap vagy negyedév utolsó napján járjon le”.

               6

               A Vámkódex VII. címe, amely a „Vámtartozás” címet viseli, 2. fejezetében a vámtartozás keletkezésére vonatkozó rendelkezéseket tartalmaz. E fejezet magában foglalja többek között a 201–205. cikket, amely azon tényállásokat sorolja fel, amelyek alapján behozatalivám-tartozás keletkezik.

               7

               A Vámkódex 204. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik:
               „(1)   A behozatalkor vámtartozás keletkezik:

                        a)

                        behozatalivám-köteles áru vonatkozásában, annak átmeneti megőrzéséből vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek valamelyikének nemteljesítése miatt;

                  vagy
               […]
               A [behozatalivám-köteles áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása esetén] kívül, kivéve, ha megállapítják, hogy e mulasztások nincsenek jelentős hatással a szóban forgó átmeneti megőrzés vagy vámeljárás helyes lefolytatására.
               (2)   A vámtartozás akkor keletkezik, amikor azt a kötelezettséget, amelynek nemteljesítése a vámtartozást keletkezteti, már nem teljesítik […]”.

         A végrehajtási rendelet

               8

               Az Európai Bizottság 1993. július 2-án elfogadta a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 2454/93/EGK rendeletet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o., a továbbiakban: végrehajtási rendelet), amelyet a 2007. február 28-i 214/2007/EK bizottsági rendelet (HL L 62., 6. o.) módosított.

               9

               A végrehajtási rendelet 496. cikkének m) pontja a „vámeljárás lezárására nyitva álló határidőt” akként határozza meg, mint „az az időtartam, amelyen belül az árukat vagy termékeket az új engedélyezett vámjogi sors alá kell rendelni”.

               10

               Ugyanezen végrehajtási rendelet 521. cikke így rendelkezik:
               „(1)   Legkésőbb a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártakor, függetlenül attól, hogy alkalmazták-e a Vámkódex 118. cikke (2) bekezdése második albekezdése szerinti összevonást:

                        —

                        aktív feldolgozás (felfüggesztő eljárás) […] esetén a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a felügyeletet ellátó vámhivatalnak 30 napon belül kell benyújtani,

                  […]
               Ha különleges körülmények indokolják, a vámhatóság a határidőt meghosszabbíthatja még akkor is, ha már lejárt.
               (2)   Az igazolásnak vagy az igénylésnek, ha a felügyeletet ellátó vámhivatal eltérően nem rendelkezik, tartalmaznia kell:

                        a)

                        az engedély hivatkozási adatait;

                  […]

                        e)

                        az importárut a vámeljárás alá vonó vámáru-nyilatkozatok adatait;

                        f)

                        az aktív feldolgozás végtermékei vagy a vámfelügyelet melletti feldolgozás végtermékei vagy a változatlan állapotú áruk típusát és mennyiségét, azt a vámjogi sorsot, amelyet ezekhez meghatároztak, beleértve a vonatkozó vámáru-nyilatkozatok, más vámokmányok, illetve bármilyen más, a vámeljárás lezárásához, illetve a vámeljárás lezárására nyitva álló határidőkhöz kapcsolódó egyéb dokumentum adatait;

                  […]

                        i)

                        a fizetendő, illetve a visszafizetendő vagy elengedendő behozatali vámok összegét, valamint, ahol alkalmazandó, az esetlegesen fizetendő kiegyenlítő kamatot. Ahol ez az összeg az 546. cikk alkalmazására hivatkozik, erre utalni kell;

                  […]
               (3)   A felügyeletet ellátó vámhivatal állíthatja ki az elszámolási okmányt.”

               11

               A végrehajtási rendelet 546. cikkének első és második bekezdése az alábbiakat írja elő:
               „A [vámhatóságok eljárás alkalmazásának engedélyezésére vonatkozó határozatában] meg kell határozni, hogy a végtermékek vagy a változatlan állapotú áruk vámáru-nyilatkozat nélkül is szabad forgalomba bocsáthatók-e a tiltó vagy korlátozó intézkedések sérelme nélkül. Ebben az esetben akkor kell az ilyen árukat szabad forgalomba bocsátottnak tekinteni, ha azok vámjogi sorsát a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejáratakor nem határozták meg.
               A Vámkódex 218. cikke (1) bekezdésének első albekezdése alkalmazásában a szabad forgalomba bocsátásra vonatkozó nyilatkozatot a vámeljárás lezárásáról szóló igazolás bemutatásakor kell benyújtottnak, elfogadottnak és a forgalomba bocsátást engedélyezettnek tekinteni”.

               12

               A végrehajtási rendelet 859. cikke, amely e rendelet vámtartozásról szóló IV. részében, pontosabban e rész „Vámtartozás keletkezése” című II. fejezetében található, az alábbiakat írja elő:
               „A Vámkódex 204. cikke (1) bekezdésének értelmében az alábbi mulasztásoknak nincs jelentős kihatásuk az átmeneti megőrzés helyes lefolytatására vagy az adott vámeljárásra, amennyiben:

                        —

                        nem tekinthetők kísérletnek arra nézve, hogy az árukat jogellenesen kivonják a vámfelügyelet alól,

                        —

                        az érintett személy részéről nem utalnak súlyos gondatlanságra, és

                        —

                        az áruk helyzetének rendezéséhez szükséges minden alakiság utólagosan elvégzésre kerül:
                        […]

                                 9)

                                 Az aktív feldolgozás és a vámfelügyelet melletti feldolgozás keretében az elszámolási okmány benyújtására engedélyezett határidő túllépése, feltéve hogy a határidőt meghosszabbították volna, ha a meghosszabbítást időben kérelmezték volna;

                  […].”

               13

               A végrehajtási rendelet 860. cikkének értelmében „[a] vámhatóság úgy tekinti, hogy a Vámkódex 204. cikkének (1) bekezdése alapján vámtartozás keletkezik, kivéve ha az a személy, aki az adós lenne, bebizonyítja, hogy a 859. cikkben foglalt feltételek teljesülnek”.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               14

               A 2006. év első negyedévében a Döhler gyümölcslésűrítményeket importált, amelyeket felfüggesztő eljárás keretében lefolytatott aktív feldolgozási eljárás során feldolgozott, ahogy azt a számára kiadott engedély lehetővé tette. Ezen engedélynek megfelelően ezen eljárásban a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő az azt követő negyedik naptári negyedév végén, vagyis 2007. március 31-én lejárt, hogy a nem közösségi árukat a Közösség vámterületén egy vagy több feldolgozási műveletnek alávetették. Az ügy irataiból az következik továbbá, hogy az említett engedély lehetővé tette a Döhler számára, hogy változatlan állapotú termékeket vagy végtermékeket vámáru-nyilatkozat nélkül is szabad forgalomba bocsásson.

               15

               Noha a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a vámeljárás lezárását követő 30 napon belül, azaz az alapügyben legkésőbb 2007. április 30-án be kellett volna nyújtani, a Döhler ezt elmulasztotta megtenni, és nem vett tudomást a Hauptzollamt felszólításáról, amely ezen igazolást 2007. június 20-ra követelte.

               16

               Az említett, vámeljárás lezárásáról szóló igazolás hiányában a Hauptzollamt 2007. július 4-én behozatali vámot vetett ki valamennyi olyan árura, amelyek esetében a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő 2007. március 31-én lejárt, teljes értékük alapján, vagyis 1403188,49 euró összegben.

               17

               2007. július 10-én a Döhler végül benyújtotta az alapügy tárgyát képező árukra vonatkozóan a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást, amelyben 217338,39 euró behozatali vámösszeget tüntetett fel, amely kisebb mennyiségű árunak felel meg, mint a Hauptzollamt által a behozott, de az előírt határidő, azaz 2007. március 31. előtt nem exportált áruként tekintetbe vett áru.

               18

               A Döhler vitatta a behozatali vámok Hauptzollamt által megállapított összege és a saját vámeljárás lezárásáról szóló igazolásából következő összeg közötti különbséget, és panaszának elutasítását követően keresetet indított a Finanzgericht Hamburg (hamburgi adóügyi bíróság) előtt azon vámok mérséklése iránt, amelyeket a megítélése szerint nem köteles megfizetni.

               19

               A Finanzgericht Hamburg elutasította a hozzá benyújtott keresetet, mivel úgy vélte, hogy a Döhler azáltal, hogy túllépte a vámeljárás lezárásáról szóló igazolás benyújtására megállapított határidőt, nem teljesítette kötelezettségeit, ami a Vámkódex 204. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján vámtartozás keletkezését eredményezte. E bíróság úgy vélte továbbá, hogy a vámeljárás lezárásáról szóló igazolás késedelmes benyújtását nem lehet úgy tekinteni, mint olyan mulasztást, amely a Vámkódexnek a végrehajtási rendelet 859. cikke 9. pontja által végrehajtott 204. cikke (1) bekezdésének záró fordulata értelmében nincs jelentős kihatással a vámeljárás helyes lefolytatására.

               20

               E tekintetben az említett bíróság megállapította egyrészt, hogy a vámeljárás lezárásáról szóló igazolás benyújtására megállapított határidőt akkor sem lehetett volna meghosszabbítani, ha a meghosszabbítást időben kérelmezték volna, mivel nem álltak fenn olyan különleges körülmények, amelyek az ilyen meghosszabbítást indokolták volna, másrészt pedig azt, hogy a Döhler súlyosan gondatlanul járt el, mivel az aktív feldolgozás alkalmazása területén tapasztalt gazdasági szereplőként ismerte azt a kötelezettséget, amely szerint a vámeljárás lezárásáról szóló igazolásokat meghatározott időpontokban be kell nyújtania, ezenkívül pedig erre az előírásra a Hauptzollamt is felhívta a figyelmét.

               21

               A Döhler, mivel vitatta keresetének a Finanzgericht Hamburg által történt elutasítását, ekkor felülvizsgálat iránti kérelmet nyújtott be a Bundesfinanzhofhoz (szövetségi adóügyi bíróság), és arra hivatkozott, hogy a vámeljárás lezárása 2007. március 31-én megtörtént, és hogy bármilyen, ezen időpontot követően teljesítendő kötelezettség, így a vámeljárás lezárásáról szóló igazolás határidőn belüli benyújtásának, elmulasztása, nem lehet hatással a vámeljárásra, és még kevésbé keletkeztethet vámtartozást.

               22

               A kérdést előterjesztő bíróság, miután megvizsgálta a Vámkódex Döhler által javasolt értelmezését, felveti azt a kérdést, hogy keletkezik-e vámtartozás a jelen ügy körülményeihez hasonló körülmények között. Egyebekben hangsúlyozza, hogy fennáll a veszélye annak, hogy az áruk nem újraexportált része tekintetében kétszeres vámtartozás keletkezik: először a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártakor, másodszor a vámeljárás lezárásáról szóló igazolás benyújtására megállapított határidő lejártakor.

               23

               A Bundesfinanzhof e körülmények között, mivel úgy vélte, hogy az előtte folyamatban lévő ügy megoldása a Vámkódex értelmezését teszi szükségessé, úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Úgy kell-e értelmezni a [Vámkódex] 204. cikke (1) bekezdésének a) pontját, hogy az olyan kötelezettségek teljesítésének elmulasztását is érinti, amelyeket csak az alkalmazott szóban forgó vámeljárás lezárása után kell teljesíteni, ezért a felfüggesztő eljárás keretében lefolytatott aktív feldolgozási eljárás során az arra előírt határidőn belül újra kivitt importáru esetében azon kötelezettség megszegése, hogy a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártát követő 30 napon belül be kell nyújtani a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a felügyeletet ellátó vámhivatalnak, vámtartozás keletkezését eredményezi az elszámolás tárgyát képező importáru teljes mennyisége tekintetében, amennyiben a [végrehajtási rendelet 859. cikke 9. pontjában] foglalt feltételek nem teljesülnek?”

         A Bíróság előtti eljárás

         A szóbeli szakasz újbóli megnyitása

               24

               2011. március 1-jei határozatával a Bíróság a jelen ügyet a hetedik tanács elé utalta, és a feleket megidézte a 2011. április 13-án megtartott tárgyalásra. A Bíróság úgy határozott továbbá, hogy az ügy elbírálására főtanácsnoki indítvány nélkül kerül sor.

               25

               A hetedik tanács 2011. szeptember 22-én az eljárási szabályzat 44. cikkének 4. §-a alapján úgy határozott, hogy az ügyet visszautalja a Bírósághoz annak érdekében, hogy az ügyet nagyobb létszámú ítélkező testületnek osszák ki. A Bíróság ekkor úgy határozott, hogy az ügyet a harmadik tanács elé utalja, és az ügyben a főtanácsnok indítványának meghallgatását követően fog határozni.

               26

               A Bíróság az eljárási szabályzat 61. cikkének megfelelően 2011. október 25-i végzésével elrendelte a szóbeli szakasz újbóli megnyitását, és újabb tárgyalásra idézte a feleket, amelyet 2011. december 1-jére tűzött ki.

               27

               A főtanácsnok a 2012. március 8-i tárgyaláson ismertette indítványát, ezt követően a Bíróság lezárta a szóbeli szakaszt.

         A szóbeli szakasznak az indítvány miatti újbóli megnyitása iránti kérelemről

               28

               A Döhler 2012. március 9-i levelében kérte, hogy írásbeli észrevételeket tehessen a főtanácsnok indítványára, vagy hogy a Bíróság újból nyissa meg a szóbeli szakaszt. Kérelme alátámasztásául a Döhler előadja, hogy nem ért egyet a főtanácsnok álláspontjával, és kijelenti, hogy a főtanácsnok indítványát a szóbeli szakaszon kívül ismertette, amely szakaszt a Bíróság 2011. december 1-jén lezárt.

               29

               Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az Európai Unió Bíróságának alapokmánya és eljárási szabályzata nem teszi lehetővé, hogy a felek a főtanácsnoki indítványra válaszként észrevételeket tegyenek (a C-17/98. sz. Emesa Sugar ügyben 2000. február 4-én hozott végzés [EBHT 2000., I-665. o.] 2. pontja).

               30

               A szóbeli szakasz újbóli megnyitásával kapcsolatban emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 61. cikkének megfelelően hivatalból, a főtanácsnok javaslatára vagy a felek kérelmére is elrendelheti a szóbeli szakasz újbóli megnyitását, ha úgy véli, hogy a tényállás nincs kellően feltárva, vagy ha az ügyet olyan érv alapján kellene eldönteni, amelyet a felek nem vitattak meg (lásd a C-205/06. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2009. március 3-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-1301. o.] 13. pontját).

               31

               Mivel a jelen esetben a Bíróság úgy véli, hogy elegendő információval rendelkezik a határozathozatalhoz, és az ügyet nem kell olyan érvek alapján eldönteni, amelyeket a felek – különösen a tárgyalás során – nem vitattak meg, nem szükséges helyt adni a szóbeli szakasz újbóli megnyitására irányuló kérelemnek.

               32

               A Döhler azon érvével kapcsolatban, mely szerint a főtanácsnok indítványát a szóbeli szakaszon kívül ismertette, emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 59. cikke azt írja elő egyrészt, hogy a főtanácsnok a szóbeli szakasz befejezése előtt szóban ismerteti indokolt indítványát, másrészt hogy a főtanácsnok indítványának ismertetését követően az elnök a szóbeli szakaszt befejezettnek nyilvánítja. A jelen ügyben megállapítható, hogy a szóbeli szakaszt az elnök nem nyilvánította befejezettnek azt megelőzően, hogy a főtanácsnok a 2012. március 8-i tárgyaláson ismertette volna indítványát. Meg kell állapítani tehát, hogy az indítvány ismertetésének módja a jelen ügyben egyetlen, a Bíróság előtt alkalmazandó szabály megsértését sem valósította meg.

               33

               Következésképpen a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően úgy ítéli meg, hogy el kell utasítani az alapügy felperesének a kiegészítő írásbeli észrevételek benyújtása lehetőségének biztosítására, illetve a szóbeli szakasz újbóli megnyitására irányuló kérelmét.

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               34

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a Vámkódex 204. cikke (1) bekezdésének a) pontját akként kell-e értelmezni, hogy azon, a végrehajtási rendelet 521. cikkében előírt kötelezettség megszegése, hogy a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártát követő 30 napon belül be kell nyújtani a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a felügyeletet ellátó vámhivatalnak, vámtartozás keletkezését eredményezi az elszámolás tárgyát képező importáru teljes mennyisége tekintetében, amennyiben a végrehajtási rendelet 859. cikke 9. pontjában foglalt feltételeket nem lehet teljesülteknek tekinteni.

               35

               A Vámkódex 204. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően behozatalivám-tartozás keletkezik behozatalivám-köteles áru vonatkozásában, annak átmeneti megőrzéséből vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek valamelyikének nem teljesítése miatt, kivéve ha megállapítják, hogy e mulasztás nincs jelentős hatással a szóban forgó átmeneti megőrzés vagy vámeljárás helyes lefolytatására. Hangsúlyozni kell, amint azt a főtanácsnok is tette indítványának 49. pontjában, hogy valamennyi eset, amely nem tartozik e kivétel hatálya alá, a Vámkódex 204. cikkének alkalmazási körébe tartozik.

               36

               A Döhler azt állítja, hogy az alapügyben az aktív feldolgozási eljárás a Vámkódex 89. cikke (1) bekezdése szerint az áruk előírt formában és határidőn belül történő újraexportálásával lezárult, és az eljárás igénybevételére való jogosultság nem vonható vissza visszaható hatállyal a vámtartozás keletkezése folytán azzal az indokkal, hogy a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást nem az előírt határidőn belül nyújtották be. Tehát a Döhler szerint azon, a végrehajtási rendelet 521. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első francia bekezdésében előírt kötelezettség megszegése, hogy a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártát követő 30 napon belül be kell nyújtani a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a felügyeletet ellátó vámhivatalnak, nem eredményezheti vámtartozás keletkezését, mivel e kötelezettség a szóban forgó vámeljárás lezárását követően teljesítendő.

               37

               A fenti álláspontnak nem lehet helyt adni.

               38

               Ugyanis a Vámkódex és a végrehajtási rendelet tényállás megvalósulása idején alkalmazandó változatának egyetlen rendelkezése sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a Vámkódex 204. cikkének alkalmazásában valamely kötelezettség elmulasztásának a vámtartozás keletkezésére való hatását illetően különbséget kell tenni a szóban forgó vámeljárás lezárása előtt, illetve az után teljesítendő kötelezettség között, vagy akár úgynevezett „elsődleges”, illetve más, úgynevezett „másodlagos” kötelezettségek között.

               39

               Egyébiránt a Vámkódex 204. cikke (1) bekezdésében azt mondja ki, hogy vámtartozás keletkezik „az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek valamelyikének nemteljesítése miatt”, ami tehát a szóban forgó vámeljárásból származó valamennyi kötelezettséget érinti. Ezenfelül hangsúlyozni kell, hogy a végrehajtási rendelet 859. cikkének 9. pontja kifejezetten előírja, hogy a vámeljárás lezárásáról szóló igazolás benyújtására engedélyezett határidő túllépése nem tartozik azon mulasztások közé, amelyek vámtartozás keletkezését eredményezik, amennyiben bizonyos, az említett cikkben foglalt feltételek teljesülnek.

               40

               Emlékeztetni kell arra, hogy a felfüggesztő eljárás keretében lefolytatott aktív feldolgozási eljárás kivételes intézkedés, amellyel bizonyos gazdasági tevékenységek folytatását kívánták megkönnyíteni. Ez az eljárás a nem közösségi áruknak az Unió vámterületén való jelenlétét eredményezi, ami azzal a veszéllyel jár, hogy ezek az áruk vámkezelés nélkül kerülnek be a tagállamok gazdasági körforgásába (lásd a C-234/09. sz. DSV Road ügyben 2010. július 15-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-7333. o.] 31. pontját).

               41

               Mivel ez az eljárás nyilvánvaló veszélyekkel jár a vámjogi szabályozás pontos alkalmazására és a vám beszedésére, ezen eljárás kedvezményezettjei kötelesek teljes mértékben teljesíteni az abból fakadó kötelezettségeket. Ennek megfelelően szigorúan kell értelmezni a kötelezettségeik nemteljesítésének őket érintő következményeit (lásd a C-430/08. és C-431/08. sz., Terex Equipment és társai egyesített ügyekben 2010. január 14-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-321. o.] 42. pontját).

               42

               Amint azt a főtanácsnok kiemelte indítványának 50. pontjában, a behozott áruk végleges sorsát az aktív feldolgozási eljárás lezárásával, az arra vonatkozó igazolás alapján határozzák meg, az általános eljárástól eltérően. Az igazolás tehát alapvető jelentőséggel bíró okirat, amint ezt az is igazolja, hogy a dokumentumon a végrehajtási rendelet 521. cikkének (2) bekezdése értelmében részletes információkat kell feltüntetni, és a végrehajtási rendelet 521. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első francia bekezdésében előírt azon kötelezettség, hogy a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártát követő 30 napon belül be kell nyújtani a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a felügyeletet ellátó vámhivatalnak, a vámeljárás keretében különös jelentőséggel bír a vámfelügyelet szempontjából.

               43

               Következésképpen a vámtartozás keletkezése az alapügy körülményeihez hasonló körülmények között nem szankciós jellegű, hanem azt a felfüggesztő eljárás keretében lefolytatott aktív feldolgozási eljárás alkalmazásából eredő előny megszerzéséhez előírt feltételek nemteljesítése következményének kell tekinteni. Ezen eljárás ugyanis feltételes előny biztosításával jár, amely előny nem biztosítható, ha a vonatkozó feltételek nem teljesülnek, ami kizárja a felfüggesztés alkalmazását, és ebből következően igazolja a vám kivetését.

               44

               Továbbá a Bíróság már kimondta, hogy a végrehajtási rendelet 859. cikke jogszerűen alakít ki olyan szabályozást, amely kimerítően szabályozza azon, a Vámkódex 204. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett mulasztásokat, amelyek „nincsenek jelentős hatással a szóban forgó átmeneti megőrzés vagy vámeljárás helyes lefolytatására” (C-48/98. sz. Söhl & Söhlke ügyben 1999. november 11-én hozott ítélet [EBHT 1999., I-7877. o.] 43. pontja). Márpedig az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdését azon feltételezésből kiindulva fogalmazta meg, mely szerint az említett 859. cikkben meghatározott feltételek nem teljesülnek.

               45

               Ennélfogva azt kell megállapítani, hogy az olyan, a felfüggesztő eljárás keretében lefolytatott aktív feldolgozási eljárás igénybevételére való jogosultsághoz kapcsolódó kötelezettség megszegése, amelyet csak a szóban forgó vámeljárás lezárása után kell teljesíteni, a jelen esetben azon kötelezettségé, hogy a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártát követő 30 napon belül be kell nyújtani a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a felügyeletet ellátó vámhivatalnak, a Vámkódex 204. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vámtartozás keletkezését eredményezi az elszámolás tárgyát képező importáru teljes mennyisége tekintetében, amennyiben nem állnak fenn a végrehajtási rendelet 859. cikke 9. pontjában foglalt feltételek.

               46

               Ami a kérdést előterjesztő bíróság és a Döhler által hivatkozott, arra vonatkozó veszélyt illeti, hogy az alapeljárásban a nem újraexportált áruk tekintetében kétszeres vámtartozás keletkezik, emlékeztetni kell arra, hogy a vámunióval ellentétes az áruk kétszeres vámterhelése (a 252/87. sz. Kiwall-ügyben 1988. szeptember 20-án hozott ítéletének [EBHT 1988., 4753. o.] 11. pontja).

               47

               A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak biztosítása, hogy a vámhatóságok ne rójanak ki második vámtartozást azon áruk tekintetében, amelyek esetében már vámtartozás keletkezett valamely korábbi tényállás alapján.

               48

               A fentiek alapján az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 204. cikke (1) bekezdésének a) pontját akként kell értelmezni, hogy azon, a végrehajtási rendelet 521. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első francia bekezdésében előírt kötelezettség megszegése, hogy a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártát követő 30 napon belül be kell nyújtani a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a felügyeletet ellátó vámhivatalnak, vámtartozás keletkezését eredményezi az elszámolás tárgyát képező importáru teljes mennyisége tekintetében, ideértve az Európai Unió területén kívülre újraexportált árukat is, amennyiben a végrehajtási rendelet 859. cikke 9. pontjában foglalt feltételeket nem lehet teljesülteknek tekinteni.

         A költségekről

               49

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A 2005. április 13-i 648/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 204. cikke (1) bekezdésének a) pontját akként kell értelmezni, hogy azon, a 2007. február 28-i 214/2007/EK bizottsági rendelettel módosított, a 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 521. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első francia bekezdésében előírt kötelezettség megszegése, hogy a vámeljárás lezárására nyitva álló határidő lejártát követő 30 napon belül be kell nyújtani a vámeljárás lezárásáról szóló igazolást a felügyeletet ellátó vámhivatalnak, vámtartozás keletkezését eredményezi az elszámolás tárgyát képező importáru teljes mennyisége tekintetében, ideértve az Európai Unió területén kívülre újraexportált árukat is, amennyiben az említett 2454/93 rendelet 859. cikke 9. pontjában foglalt feltételeket nem lehet teljesülteknek tekinteni.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német


A Bíróság március 2.-i ítélete: 1999. # Nour Eddline El-Yassini kontra Secretary of State for Home Department. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Immigration Adjudicator - Egyesült Királyság. # Közvetlen hatály. # C-416/96. sz. ügy


A Bíróság 1962. december 14-i ítélete. # Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes és társai kontra Conseil de la Európai Gazdasági Közösség. # 19/62-22/62. sz. egyesített ügyek


A Bíróság október 23.-i ítélete: 1997. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Holland Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés. # C-157/94. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2007. július 12-i ítélete. # Gerolf Annemans kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Megsemmisítés iránti kereset - Verseny - Panaszok kezelése - 773/2004/EK rendelet - A Bizottság felperesnek címzett levele - Elfogadhatatlansági kifogás - Előkészítő aktus - Nem megtámadható aktus - Elfogadhatatlanság. # T-411/05. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2007. július 12‑i ítélete – Annemans kontra Bizottság
      (T‑411/05. sz. ügy)
      „Megsemmisítés iránti kereset – Verseny – Panaszok kezelése – 773/2004/EK rendelet – A Bizottság felperesnek címzett levele – Elfogadhatatlansági kifogás – Előkészítő aktus – Nem megtámadható aktus – Elfogadhatatlanság”
      Megsemmisítés iránti kereset – Keresettel megtámadható aktusok – Fogalom – Kötelező joghatásokat kiváltó aktus (EK 230. cikk; 773/2004 bizottsági rendelet, 7. cikk, (1) és (2) bekezdés) (vö. 31–35. pont)
      Tárgy

         A Bizottságnak a COMP/39.225. sz. ügyben Gerolf Annemans által a[z EK] 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok
                  végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. fejezet,
                  2. kötet, 205. o.) 7. cikke alapján a Bizottsághoz benyújtott panaszra vonatkozó, 2005. szeptember 5‑i levelében foglalt állítólagos
                  határozat megsemmisítése iránti kérelem.

            Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet, mint elfogadhatatlant, elutasítja.

                  2)

                  Az Elsőfokú Bíróság Gerolf Annemanst kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (harmadik tanács) 1982. október 6-i ítélete. # Alusuisse Italia SpA kontra az Európai Közösségek Tanácsa és Bizottsága. # # 307/81. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített első tanács) július 8.-i ítélete: 1999. # Vlaamse Televisie Maatschapij NV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # T-266/97. sz. ügy


A Bíróság október 5.-i ítélete: 1994. # Société civile agricole du Centre d'insémination de la Crespelle kontra Coopérative d'élevage et d'insémination artificielle du département de la Mayenne. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour de cassation - Franciaország. # C-323/93. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) október 12.-i ítélete: 2000. # Snellers Auto's BV kontra Algemeen Directeur van de Dienst Wegverkeer. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Raad van State - Hollandia. # C-314/98. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2015. július 16.#Minister for Justice and Equality kontra Francis Lanigan.#A High Court (Írország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 6. cikk – A szabadsághoz és a biztonsághoz való jog – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – 2002/584/IB kerethatározat – Európai elfogatóparancs – Az európai elfogatóparancs végrehajtásának kötelezettsége – 12. cikk – A keresett személy további fogva tartása – Átadásról szóló határozat – 17. cikk – A végrehajtásról szóló határozatra irányadó határidők és szabályok – A határidők túllépésének következményei.#C-237/15. PPU. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑237/15. PPU. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court (Írország) a Bírósághoz 2015. május 22‑én érkezett, 2015. május 19‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Minister for Justice and Equality
            és
            Francis Lanigan
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (nagytanács),
            tagjai: V. Skouris elnök, K. Lenaerts elnökhelyettes, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (előadó), A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin és K. Jürimäe tanácselnökök, J. Malenovský, E. Levits, M. Safjan, A. Prechal és J. L. da Cruz Vilaça bírák,
            főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
            hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. július 1‑jei tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – F. Lanigan képviseletében K. Kelly BL, M. Forde SC és P. O’Donovan solicitor,
            – Írország képviseletében E. Creedon, meghatalmazotti minőségben, segítői: R. Barron SC, T. McGillicuddy BL és H. Dockry solicitor,
            – a német kormány képviseletében T. Henze és J. Kemper, meghatalmazotti minőségben,
            – a spanyol kormány képviseletében A. Rubio González, meghatalmazotti minőségben,
            – a francia kormány képviseletében F.‑X. Bréchot, meghatalmazotti minőségben,
            – a holland kormány képviseletében J. Langer, meghatalmazotti minőségben,
            – az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében V. Kaye, meghatalmazotti minőségben, segítője: J. Holmes barrister,
            – az Európai Bizottság képviseletében R. Troosters és W. Bogensberger, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL L 81., 24. o.) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (HL L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: kerethatározat) 15. és 17. cikkének az értelmezésére irányul.
            2. E kérelmet a Magistrates’ Courts in Dungannon (Egyesült Királyság) által F. Lanigannel szemben 2012. december 17‑én kibocsátott európai elfogatóparancsnak Írországban való végrehajtása keretében terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény
            3. Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én kelt egyezmény (kihirdette az 1993. évi XXXI. tv.) (a továbbiakban: EJEE) „Szabadsághoz és biztonsághoz való jog” című 5. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
            „(1) Mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra. Szabadságától senkit sem lehet megfosztani, kivéve az alábbi esetekben és a törvényben meghatározott eljárás útján:
            […]
            f) törvényes letartóztatás vagy őrizetbe vétel az országba való jogtalan belépés megakadályozása céljából vagy olyan személy törvényes letartóztatása vagy őrizetbe vétele, aki ellen intézkedés van folyamatban kiutasítása vagy kiadatása céljából.
            […]
            (4) Szabadságától letartóztatás vagy őrizetbe vétel folytán megfosztott minden személynek joga van olyan eljáráshoz, melynek során őrizetbe vételének törvényességéről a bíróság rövid határidőn belül dönt, és törvényellenes őrizetbe vétele esetén szabadlábra helyezését rendeli el.
            […]”
            Az uniós jog
            4. A kerethatározat (5) és (7) preambulumbekezdése ekképpen szól:
            „(5) Az Uniónak abból a kitűzött céljából, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségévé váljon, következik a tagállamok közötti kiadatás eltörlése és annak az igazságügyi hatóságok közötti átadási rendszerrel való felváltása. Emellett az elítéltek vagy gyanúsítottak – büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő – átadásának új, egyszerűsített rendszerének bevezetése lehetővé teszi a jelenlegi kiadatási eljárások bonyolultságának és a jelenlegi kiadatási eljárásokban rejlő késlekedés kockázatának a megszüntetését is. A tagállamok között mindeddig irányadó hagyományos együttműködési kapcsolatokat a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségében a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok szabad mozgásán nyugvó rendszernek kell felváltania mind az ítélethozatal előtti, mind az azt követő szakaszban
            […]
            (7) Mivel az 1957. december 13‑i európai kiadatási egyezményre épülő többoldalú kiadatási rendszer felváltását a tagállamok egyoldalúan eljárva nem képesek kielégítően megvalósítani, és e cél – nagyságát és hatásait tekintve – az unió szintjén jobban megvalósítható, a Tanács az [EUSZ] 2. cikkében és az [EKSZ] 5. cikkében foglalt szubszidiaritás elvével összhangban intézkedéseket fogadhat el. Az arányosság elvének megfelelően, amelyet az utóbbi cikk rögzít, ez a kerethatározat nem lép túl az e cél megvalósításához szükséges mértéken.”
            5. A kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” című 1. cikke ekképpen rendelkezik:
            „(1) Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
            (2) A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.
            (3) E kerethatározat nem érinti az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkében biztosított alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét.”
            6. A kerethatározat 3., 4. és 4a. cikkében az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező, illetve mérlegelhető megtagadásának okai szerepelnek.
            7. A kerethatározat „A személy fogva tartása” című 12. cikke ekképpen került megfogalmazásra:
            „Ha egy személyt európai elfogatóparancs alapján fognak el, a végrehajtó igazságügyi hatóság dönt arról, hogy a keresett személyt a végrehajtó tagállam jogával összhangban továbbra is fogva tartják‑e. A végrehajtó tagállam belső jogának megfelelően a személyt ideiglenesen bármikor szabadon lehet bocsátani, feltéve hogy ezen tagállam illetékes hatósága minden szükségesnek ítélt intézkedést megtesz a keresett személy szökésének megakadályozása érdekében.”
            8. A kerethatározat 15. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a]z érintett személy átadásáról az e kerethatározatban előírt határidőkön belül és feltételek mellett a végrehajtó igazságügyi hatóság határoz”.
            9. A kerethatározat 17. cikke így rendelkezik:
            „(1) Az európai elfogatóparancsot soron kívül intézik és hajtják végre.
            (2) Amennyiben a keresett személy beleegyezik átadásába, az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot a beleegyezést követő 10 napon belül kell meghozni.
            (3) Egyéb esetekben az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot a keresett személy elfogását követő 60 napon belül kell meghozni.
            (4) Ha egyedi esetekben az európai elfogatóparancs a (2) vagy a (3) bekezdésben előírt határidőn belül nem hajtható végre, a végrehajtó igazságügyi hatóság a késedelem okainak közlése mellett haladéktalanul tájékoztatja erről a kibocsátó igazságügyi hatóságot. Ilyen esetekben a határidő további 30 nappal meghosszabbítható.
            (5) Mindaddig, amíg a végrehajtó igazságügyi hatóság az európai elfogatóparancs végrehajtásáról nem hozta meg végleges határozatát, gondoskodik arról, hogy a személy tényleges átadásához szükséges lényeges [helyesen: érdemi] feltételek továbbra is biztosítva legyenek.
            […]
            (7) Ha kivételes körülmények folytán egy tagállam nem tudja betartani az e cikkben előírt határidőket, a késedelem okainak közlése mellett tájékoztatja erről az Eurojustot. Az a tagállam továbbá, amely egy másik tagállam részéről az európai elfogatóparancsok végrehajtásában ismételt késedelmet tapasztal, e kerethatározat végrehajtásának tagállami szintű értékelése céljából tájékoztatja erről a Tanácsot.”
            10. E kerethatározat 23. cikke az alábbiakat írja elő:
            „(1) A keresett személyt a lehető leghamarabb – az érintett hatóságok megállapodása szerinti időpontban – átadják.
            (2) A személyt legkésőbb az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot követő 10 napon belül át kell adni.
            (3) Ha a keresett személy átadása a (2) bekezdésben előírt határidőn belül a tagállamok bármelyikének hatókörén kívül eső elháríthatatlan akadály miatt nem lehetséges, a végrehajtó és a kibocsátó igazságügyi hatóság haladéktalanul felveszi a kapcsolatot és új átadási időpontban egyeznek meg. Ebben az esetben az átadásra az így egyeztetett új időpontot követő 10 napon belül kerül sor.
            (4) Az átadás kivételesen ideiglenesen felfüggeszthető súlyos emberiességi okokból, például akkor, ha megalapozottan feltételezhető, hogy a végrehajtása nyilvánvalóan veszélyeztetné a keresett személy életét vagy egészségét. Az európai elfogatóparancsot végre kell hajtani, amint ezek az okok megszűntek. A végrehajtó igazságügyi hatóság erről haladéktalanul tájékoztatja a kibocsátó igazságügyi hatóságot, és új átadási időpontban egyeznek meg. Ebben az esetben az átadásra az e megállapodás szerinti új időpontot követő 10 napon belül kerül sor.
            (5) Ha az érintett személy a (2)–(4) bekezdésben említett határidők lejárta után még mindig fogva van, szabadon kell bocsátani.”
            11. A kerethatározat 26. cikkének (1) bekezdése így szól:
            „A kibocsátó tagállam az európai elfogatóparancs végrehajtásából eredő fogva tartás teljes időtartamát beszámítja a kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés következtében a kibocsátó tagállamban letöltendő szabadságvesztés [helyesen: szabadságelvonás] teljes időtartamába.”
            Az ír jog
            12. Az európai elfogatóparancsról szóló, módosított 2003. évi törvény (European Arrest Warrant Act 2003) 13. szakaszának (5) bekezdése ekképpen rendelkezik:
            „Az európai elfogatóparancs alapján elfogott személyt az elfogását követő legrövidebb időn belül a High Court elé kell állítani, és a High Court, amennyiben megbizonyosodik arról, hogy az elé állított személy azonos az európai elfogatóparancsban szereplő személlyel,
            (a) a személyt fogságban tartja vagy óvadék ellenében szabadlábra helyezi (és e tekintetben a High Court a fogva tartás vonatkozásában ugyanolyan jogkörökkel rendelkezik, mintha a személyt bűncselekmény vádjával állították volna elé),
            (b) meghatározza a 16. szakasz szerinti időpontot (ez az időpont a személy elfogásának időpontjától számított legfeljebb 21 nap), […]”
            13. E törvény 16. cikkének (9) és (10) bekezdése az alábbiak szerint került megfogalmazásra:
            „(9) Ha a High Court az érintett személy 13. vagy 14. szakasz szerinti elfogását követő 60 napon belül nem hozta meg az (1) vagy (2) bekezdés, illetve a 15. szakasz (1) vagy (2) bekezdése szerinti határozatot, vagy úgy döntött, hogy nem hoz az (1) vagy (2) bekezdés szerinti határozatot, akkor felhívja az állam központi hatóságát, hogy erről és a felhívásban meghatározott okokról tájékoztassa a kibocsátó igazságügyi hatóságot és adott esetben az Eurojustot; az állami központi hatóságnak eleget kell tennie e felhívásnak.
            (10) Ha a High Court az érintett személy 13. vagy 14. szakasz szerinti elfogását követő 90 napon belül nem hozta meg az (1) vagy (2) bekezdés, illetve a 15. szakasz (1) vagy (2) bekezdése szerinti határozatot, vagy úgy döntött, hogy nem hoz az (1) vagy (2) bekezdés szerinti határozatot, akkor felhívja az állam központi hatóságát, hogy erről és a felhívásban meghatározott okokról tájékoztassa a kibocsátó igazságügyi hatóságot és adott esetben az Eurojustot; az állami központi hatóságnak eleget kell tennie e felhívásnak.”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            14. 2012. december 17‑én a Magistrates’ Courts in Dungannon európai elfogatóparancsot bocsátott ki az alapeljárás terheltje ellen a vele szemben olyan cselekmények miatt indult büntetőeljárás keretében, amelyeket 1998. május 31‑én követtek el az Egyesült Királyságban, és amelyek emberölésnek, illetve más élete veszélyeztetésének szándékával történő lőfegyverbirtoklásnak minősíthetők.
            15. A High Court ezen európai elfogatóparancsot 2013. január 7‑én jóváhagyta annak érdekében, hogy az An Garda Síochána (nemzeti rendőrség) F. Lanigant elfoghassa.
            16. 2013. január 16‑án F. Lanigant az említett európai elfogatóparancs alapján elfogták, és a High Court elé állították. Ekkor közölte e bírósággal, hogy az Egyesült Királyság hatóságainak való átadásába nem egyezik bele, így az e hatóságoknak való átadását kimondó határozat meghozataláig fogva tartását rendelték el.
            17. F. Lanigan helyzetét a High Court 2014. június 30‑án kezdte el vizsgálni, többszöri – többek között az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban leírt eljárási kérdések miatt történő – halasztás után. Az alapeljárás terheltje ekkor új érvekre hivatkozott, amelyek szerinte az Egyesült Királyság hatóságainak való átadását kizárják. Ezen érvek megalapozottságának vizsgálata igazolta többek között az e hatóságoknak megküldött, kiegészítő információk iránti kérelmeket, annak érdekében, hogy értékeljék F. Lanigan azon állításainak hitelességét, amelyek szerint az említett hatóságoknak való átadása esetén veszélybe kerülhet az élete.
            18. 2014. december 8‑án, a kért információk megszerzését követően F. Lanigan óvadék ellenében történő szabadlábra helyezés iránti kérelmet terjesztett elő. A High Court e kérelemnek helyt adott, és engedélyezte tehát F. Lanigan óvadék ellenében történő szabadlábra helyezését, bizonyos feltételek tiszteletben tartásához kötve azt. Mivel azonban e feltételek nem teljesülnek, F. Lanigan továbbra is fogva tartásban van.
            19. Egyébiránt F. Lanigan a 2014. december 15‑i tárgyaláson a High Court előtt azt is állította, hogy az átadás iránti kérelmet el kell utasítani a kerethatározatban előírt határidők túllépése miatt.
            20. E körülmények között a High Court felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
            „1) Milyen hatással jár a kerethatározat 15. cikkével összefüggésben értelmezett 17. cikkében meghatározott határidőknek való meg nem felelés?
            2) A kerethatározat 17. cikkében meghatározott határidőknek való meg nem felelés keletkeztet‑e jogokat az átadásáról szóló határozat meghozatala előtt az említett időszakokat meghaladóan fogva tartott személy számára?”
            A sürgősségi eljárásról
            21. A High Court kérte, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság eljárási szabályzatának 107. cikkében előírt sürgősségi eljárás keretében bírálják el.
            22. A kérdést előterjesztő bíróság e kérelmet annak hangsúlyozásával indokolta, hogy az alapeljárás terheltje 2013. január 16. óta van fogva tartásban a vele szemben kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtása érdekében.
            23. E tekintetben ki kell emelni először, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a kerethatározat értelmezése, amely kerethatározat az EUMSZ harmadik részének a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségére vonatkozó V. címe alá tartozik. Így tehát a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás tárgya lehet.
            24. Másodszor meg kell állapítani, hogy F. Lanigan jelenleg fogva tartásban van, és további fogva tartása az alapeljárás kimenetelétől függ.
            25. E körülmények között a Bíróság negyedik tanácsa 2015. május 28‑án az előadó bíró javaslatára, a főtanácsnok meghallgatását követően úgy határozott, hogy helyt ad a kérdést előterjesztő bíróság azon kérelmének, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet sürgősségi eljárásban bírálja el, és az ügyet utalja a nagytanács elé.
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            26. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett, együttesen megvizsgálandó  kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a kerethatározat 12. cikkét, 15. cikkének (1) bekezdését és 17. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, hogy az e 17. cikkben megállapított határidők lejárta után a végrehajtó igazságügyi hatóság egyfelől meghozza az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot, másfelől a keresett személyt továbbra is fogva tartsa, jóllehet e személy fogva tartásának teljes időtartama meghaladja e határidőket.
            27. Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a kerethatározatnak az a célja, amint az többek között az 1. cikke (1) és (2) bekezdéséből, valamint az (5) és (7) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a tagállamok közötti többoldalú kiadatási rendszert az igazságügyi hatóságok közötti, az elítéltek vagy gyanúsítottak büntető ítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő, a kölcsönös elismerés elvén nyugvó átadásának rendszerével váltsa fel (Melloni‑ítélet, C‑399/11, EU:C:2013:107, 36. pont; F.‑ítélet, C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 34. pont).
            28. A kerethatározat célja ily módon az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak átadásának új, egyszerűsített és hatékonyabb rendszerének bevezetése útján az igazságügyi együttműködés megkönnyítése és meggyorsítása annak érdekében, hogy elősegítse az Unió azon célkitűzésének elérését, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének azon nagyfokú bizalomra épülő térségévé váljon, amelynek a tagállamok között fenn kell állnia (Melloni‑ítélet, C‑399/11, EU:C:2013:107, 37. pont; F.‑ítélet, C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 35. pont).
            29. Az igazságügyi együttműködés meggyorsításának e célja a kerethatározat több aspektusának alapjául szolgál, többek között az európai elfogatóparanccsal kapcsolatos határozatok meghozatala határidejének kezelésében (F.‑ítélet, C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 58. pont).
            30. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a kerethatározat 15. cikkének (1) bekezdése általánosságban úgy rendelkezik, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság határoz a keresett személy átadásáról „az e kerethatározatban előírt határidőkön belül és feltételek mellett”.
            31. Ami különösen az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatalát illeti, a kerethatározat 17. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy azt „soron kívül intézik és hajtják végre”. E cikk (2) és (3) bekezdése pedig pontos határidőket állapít meg az ilyen elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozat meghozatalára, oly módon, hogy e cikk (4) bekezdése lehetővé teszi e határozat meghozatalára nyitva álló határidők meghosszabbítását.
            32. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a kerethatározat 15. és 17. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azok alapján az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot főszabály szerint e határidőkön belül kell meghozni, aminek a fontossága egyébiránt a kerethatározat több rendelkezésében megnyilvánul (lásd ebben az értelemben: F.‑ítélet, C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 62. és 64. pont).
            33. A fentiekből következik, hogy a végrehajtó tagállamnak tiszteletben kell tartania az említett 17. cikkben előírt határidőket. Ennélfogva a feltett kérdések megválaszolása érdekében azt kell értékelni, hogy lehetséges marad‑e egyfelől az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatala, másfelől a keresett személy további fogva tartása ezen elfogatóparancs alapján, ha ez az állam nem tartotta tiszteletben azon kötelezettséget, hogy az ezen elfogatóparancs végrehajtásáról szóló végleges határozatot a megszabott határidőkön belül hozza meg.
            Az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozataláról
            34. Noha a kerethatározat 15. cikkének (1) bekezdése egyértelműen úgy rendelkezik, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság a kerethatározatban előírt határidőkön belül határoz a személy átadásáról, e rendelkezés megszövegezése nem elégséges annak meghatározásához, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtását folytatni kell‑e e határidők lejárta után, és különösképpen, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak meg kell‑e hoznia az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot a kerethatározat 17. cikkében megállapított határidők lejárta után.
            35. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak szövegét, hanem annak szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat‑Troost ítélet, C‑11/12, EU:C:2012:808, 27. pont; Koushkaki‑ítélet, C‑84/12, EU:C:2013:862, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            36. Azon szövegkörnyezetet illetően, amelybe a kerethatározat 15. cikkének (1) bekezdése illeszkedik, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a kölcsönös elismerés elve, amely az igazságügyi együttműködés „sarokköveként” szolgál, a kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdése értelmében azt is magában foglalja, hogy a tagállamok főszabály szerint kötelesek végrehajtani az európai elfogatóparancsot. Ez utóbbiak ugyanis csupán a kerethatározat 3., 4. és 4a. cikkében meghatározott esetekben tagadhatják meg az ilyen elfogatóparancs végrehajtását, és e végrehajtást csupán az e kerethatározat 5. cikkében felsorolt feltételekhez köthetik (lásd ebben az értelemben: West‑ítélet, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 55.  pont; Melloni‑ítélet, C‑399/11, EU:C:2013:107, 38. pont; F.‑ítélet, C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 36. pont).
            37. Ennélfogva tekintettel egyfelől a kerethatározat által létrehozott rendszerben az európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó kötelezettség központi jellegére, másfelől arra, hogy e kerethatározatban semmilyen kifejezett korlát nem szerepel e kötelezettség időbeli érvényességének vonatkozásában, a kerethatározat 15. cikkének (1) bekezdésében szereplő szabályt nem lehet úgy értelmezni, hogy az magában foglalja azt, hogy a kerethatározat 17. cikkében megállapított határidők lejárta után a végrehajtó igazságügyi hatóság már nem hozhatja meg az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot, vagy hogy a végrehajtó tagállamnak már nem kell folytatnia az ezen elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárást.
            38. Ezen értelmezést alátámasztja az a körülmény, hogy az uniós jogalkotó a kerethatározat 17. cikkének (7) bekezdésében kifejezetten rendelkezett arról a helyzetről, amikor valamely tagállam nem tudja tiszteletben tartani az e 17. cikkben megállapított határidőket, annak előírása nélkül, hogy ilyenkor a végrehajtó igazságügyi hatóság már nem hozhatja meg az európai elfogatóparancs végrehatásáról szóló határozatot, vagy hogy az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárás folytatására vonatkozó kötelezettség ilyen esetben megszűnne. A kerethatározat 17. cikkének (7) bekezdése egyébiránt a „végrehajtásában” bekövetkezett egyszeri vagy többszöri „késedelmet” említi, azt jelezve ekképpen, hogy az uniós jogalkotó úgy vélte, hogy olyan helyzetben, amikor e határidőket nem tartották tiszteletben, az európai elfogatóparancs végrehajtását elhalasztották, de nem szüntették meg.
            39. Végül a kerethatározat 15. cikke (1) bekezdésének ezzel ellentétes értelmezése inkoherens lenne e kerethatározat 17. cikkének (5) bekezdésével. Ugyanis ez utóbbi rendelkezés kimondja, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak gondoskodnia kell arról, hogy a keresett személy tényleges átadásához szükséges érdemi feltételek biztosítva legyenek mindaddig, amíg az európai elfogatóparancs végrehajtásáról végleges határozatot nem hoznak, anélkül hogy e rendelkezés e kötelezettség érvényességét időben korlátozná, illetve különösképpen annak előírása nélkül, hogy e kötelezettség megszűnik a kerethatározat 17. cikkében megállapított határidők lejárta után. Márpedig az ilyen kötelezettség fennmaradásának ebben az esetben csupán akkor van értelme, hogy ha a végrehajtó igazságügyi hatóságnak e határidők lejárta után is meg kell hoznia az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot.
            40. Ezenkívül a kerethatározat 15. cikke (1) bekezdésének olyan értelmezése, amely szerint a végrehajtó igazságügyi hatóságnak e határidők lejárta után már nem kell meghoznia az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot, olyan jellegű, amely sérti a kerethatározatnak az igazságügyi együttműködés gyorsítására és egyszerűsítésére irányuló célkitűzését, tekintettel arra, hogy ezen értelmezés többek között arra kényszerítheti a kibocsátó tagállamot, hogy egy második európai elfogatóparancsot bocsásson ki annak érdekében, hogy lehetővé tegye egy újabb átadási eljárásnak a kerethatározatban előírt határidőkön belüli megindítását.
            41. Ekképpen a kerethatározat 15. és 17. cikkének azon értelmezése, amely szerint az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot az e kerethatározatban megállapított határidők lejárta után is meg lehet hozni – mivel megakadályozza, hogy az európai elfogatóparancsok hatása gyengüljön, illetve hogy ezen elfogatóparancsok késedelmes végrehajtása összetettebb eljárásokkal járjon – csupán megkönnyíti a keresett személyek átadását a kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdésében kimondott kölcsönös elismerés elvének megfelelően, amely az ez utóbbi által bevezetett alapvető szabálynak minősül (lásd analógia útján: Wolzenburg‑ítélet, C‑123/08, EU:C:2009:616, 59. pont; West‑ítélet, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, 62. pont). Ezenkívül a kerethatározat 15. és 17. cikkének ezzel ellentétes értelmezése jellegénél fogva olyan késleltető jellegű gyakorlatoknak kedvezne, amelyek az európai elfogatóparancsok végrehajtásának megakadályozására irányulnak.
            42. A fentiekből következik, hogy kizárólag a kerethatározat 17. cikkében megállapított határidők lejárta nem mentesíti a tagállamot azon kötelezettsége alól, hogy folytassa az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárást, és hogy meghozza az ezen elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot.
            A keresett személy további fogva tartásáról
            43. A kerethatározat 12. cikke értelmében a végrehajtó igazságügyi hatóság dönt arról, hogy az európai elfogatóparancs alapján elfogott személyt a végrehajtó tagállam jogával összhangban továbbra is fogva kell‑e tartani. E cikk azt is meghatározza, hogy e tagállam belső jogának megfelelően e személyt ideiglenesen bármikor szabadon lehet bocsátani, feltéve hogy az említett tagállam illetékes hatósága minden szükségesnek ítélt intézkedést megtesz a keresett személy szökésének megakadályozása érdekében.
            44. Meg kell állapítani, hogy ez a cikk általánosságban nem rendelkezik sem arról, hogy a keresett személy további fogva tartására kizárólag pontos időbeli korlátok között kerülhetne sor, illetve különösképpen arról sem, hogy ez a kerethatározat 17. cikkében előírt határidők lejárta után kizárt lenne.
            45. Hasonlóképpen, noha a kerethatározat 12. cikke bizonyos feltételek teljesülése esetén elismeri az európai elfogatóparancs alapján elfogott személy ideiglenes szabadon bocsátásának lehetőségét, nem írja elő, hogy a kerethatározat 17. cikkében meghatározott határidők lejárta után a végrehajtó igazságügyi hatóságnak ilyen ideiglenes módon – vagy a fortiori  egész egyszerűen – szabadon kell bocsátania e személyt.
            46. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a kerethatározat semelyik másik rendelkezése nem ír elő ilyen jellegű kötelezettséget.
            47. Különösképpen, ellentétben a kerethatározat 23. cikkének (5) bekezdésével, amely előírja, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatalát követően a keresett személy átadására nyitva álló határidők lejárta után e személyt, ha még mindig fogva van, szabadon kell bocsátani, a kerethatározat 17. cikke nem teremt kapcsolatot az említett személy szabadon bocsátása és az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatalára nyitva álló határidők lejárta között.
            48. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a kerethatározat 17. cikke a (2) és (3) bekezdésében előírja, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot a megjelölt határidőkön belül „kell meghozni”, (4) bekezdésében pedig, hogy e határidők „meghosszabbítható[k]”, míg a kerethatározat 23. cikkének (5) bekezdése – nyomatékosabban – úgy rendelkezik, hogy a keresett személyt „szabadon kell bocsátani”, ha az e cikkben meghatározott határidők lejártakor még mindig fogva van.
            49. Ami a kerethatározat 17. és 23. cikkében megállapított határidők lejártához fűződően az uniós jogalkotó által előírt következmények e különbségét illeti, egyébiránt megállapítható, hogy a Bizottságnak a kerethatározat elfogadásához vezető javaslata [COM(2001) 522 végleges] azt írta elő – éppen ellenkezőleg –, hogy a keresett személyt feltétlenül szabadon kell bocsátani, mind az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat meghozatalára, mind az átadásra nyitva álló határidők lejártát követően.
            50. Egyébiránt, minthogy a jelen ítélet 34–42. pontjában szereplő megfontolásokból az következik, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárást a kerethatározat 17. cikkében megállapított határidők lejárta után is folytatni kell, azon általános és feltétlen kötelezettség, hogy e személyt e határidők lejárta után vagy akkor, ha a keresett személy fogva tartásának teljes időtartama meghaladja az említett határidőket, ideiglenesen vagy a fortiori  egyszerűen szabadon kell bocsátani, korlátozhatná a kerethatározat által létrehozott átadási rendszer hatékonyságát, és következésképen akadályozhatná e kerethatározat célkitűzéseit.
            51. Végül meg kell jegyezni, hogy a kerethatározat 26. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a kibocsátó tagállam az európai elfogatóparancs végrehajtásából eredő fogva tartás teljes időtartamát beszámítja az e tagállamban letöltendő szabadságvesztés teljes időtartamába, ily módon biztosítva, hogy minden – még a kerethatározat 17. cikkében meghatározott határidők lejártát követő esetleges meghosszabbításból következő – fogva tartási időszakot megfelelően figyelembe fognak venni abban az esetben, ha a kibocsátó tagállamban szabadságvesztés‑büntetést hajtanak végre.
            52. Ebből következően a kerethatározat 17. cikkével összefüggésben értelmezett 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az főszabály szerint nem ellentétes azzal, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság a ker ethatározat 17. cikkében megállapított határidők lejárta után a keresett személyt továbbra is fogva tartsa a végrehajtó tagállam jogának megfelelően, még akkor sem, ha e személy fogva tartásának teljes időtartama e határidőket meghaladja.
            53. Mindazonáltal a kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdése kifejezetten emlékeztet arra, hogy e kerethatározat nem érinti az EUSZ 6. cikkben biztosított és az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) kifejezésre juttatott alapvető jogok és alapvető jogelvek tiszteletben tartásának a kötelezettségét, amely ezenkívül az összes tagállamra vonatkozik, többek között mind a kibocsátó, mind a végrehajtó tagállamra (lásd ebben az értelemben: F.‑ítélet, C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 40. és 41. pont).
            54. A kerethatározat 12. cikkét ennélfogva a Charta 6. cikkével összhangban kell értelmezni, amely pedig azt írja elő, hogy mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz.
            55. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 52. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi az olyan jogok korlátozását, mint amelyek annak 6. cikkében szerepelnek, feltéve hogy a korlátozásra a törvény által, e jogok és szabadságok lényeges tartalmának, valamint az arányosság elvének tiszteletben tartásával kerül sor, továbbá a korlátozás elengedhetetlen és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja (lásd ebben az értelemben: Volker und Markus Schecke és Eifert ítélet, C‑92/09 és C‑93/09, EU:C:2010:662, 50. pont).
            56. Ezenkívül, a Charta 52. cikkének (3) bekezdéséből az következik, hogy amennyiben e Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az EJEE‑ben biztosított jogoknak, akkor a Chartában elismert jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek. A Charta 53. cikke szerint továbbá a Charta egyetlen rendelkezését sem lehet úgy értelmezni, mint amely szűkíti vagy hátrányosan érinti azokat a jogokat, amelyeket különösen az EJEE elismer (Volker und Markus Schecke és Eifert ítélet, C‑92/09 és C‑93/09, EU:C:2010:662, 51. pont).
            57. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 5. cikke (1) bekezdésének f) pontjára vonatkozó, kiadatási eljárásokkal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy kizárólag az ilyen eljárás lefolytatása igazolja az e cikken alapuló szabadságtól való megfosztást, és hogy következésképpen, ha az eljárást nem a megkövetelt gondossággal folytatják le, a fogva tartás jogszerűtlenné válik (lásd különösen: EJEB, Quinn kontra Franciaország ítélet, 1995. március 22, A sorozat, 311. sz., 48. §; Gallardo Sanchez kontra Olaszország ítélet, 11620/07. sz., 40. §, EJEB‑2015).
            58. Következésképpen, mivel az európai elfogatóparancs önmagában nem igazolhatja a keresett személynek olyan fogva tartását, amelynek teljes időtartama meghaladja az ezen elfogatóparancs végrehajtásához szükséges időt, a végrehajtó igazságügyi hatóság a Charta 6. cikkének megfelelően csak akkor dönthet úgy, hogy e személyt továbbra is fogva tartja, ha az európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárást kellő gondossággal folytatták le, és ennélfogva a fogva tartás időtartama nem bizonyul eltúlzott jellegűnek.
            59. Ahhoz, hogy meg lehessen bizonyosodni arról, hogy valóban ez a helyzet, a végrehajtó igazságügyi hatóságnak el kell végeznie a szóban forgó helyzet konkrét vizsgálatát, figyelembe véve minden releváns elemet az eljárás hossza igazolásának értékelése körében, különösen az érintett tagállamok hatóságainak esetleges passzivitását, és – adott esetben – a keresett személy ezen időtartam alakulásában való közrehatását. Figyelembe kell venni a keresett személlyel szembeni európai elfogatóparancs kibocsátásának alapjául szolgáló tényállásra tekintettel e személlyel szemben kiszabható vagy kiszabott büntetést, valamint azt is, hogy a szökés veszélye fennáll‑e.
            60. Ebben az összefüggésben az a körülmény is releváns, hogy a keresett személyt a kerethatározat 17. cikkében megállapított határidőknél összesen jóval hosszabb időtartamban tartották fogva, mivel e határidők főszabály szerint – tekintettel különösen a kölcsönös elismerés elvének a kerethatározat által létrehozott rendszerben betöltött alapvető szerepére – elegendők ahhoz, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság az európai elfogatóparancs végrehajtását megelőző ellenőrzéseket lefolytassa, és az ilyen elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot elfogadja.
            61. Mindenesetre, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság a jelen ítélet 58.–60. pontban említett ellenőrzés folytán arra a következtetésre jut, hogy a keresett személy fogva tartását meg kell szüntetnie, akkor a kerethatározat 12. cikke, illetve 17. cikkének (5) bekezdése alapján e személy ideiglenes szabadon bocsátásakor minden szükségesnek ítélt intézkedést meg kell tennie szökésének megakadályozása érdekében, és gondoskodnia kell arról, hogy a tényleges átadásához szükséges érdemi feltételek mindaddig biztosítva legyenek, amíg az európai elfogatóparancs végrehajtásáról végleges határozatot nem hoznak.
            62. A fentiekre tekintettel először is azt kell válaszolni a feltett kérdésekre, hogy a kerethatározat 15. cikkének (1) bekezdését és 17. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak az e 17. cikkben megállapított határidők lejárta után is meg kell hoznia az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot.
            63. Másodszor, a kerethatározatnak a 17. cikkével összefüggésben, illetve a Charta 6. cikkének fényében értelmezett 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az ilyen helyzetben nem ellentétes azzal, hogy a keresett személyt továbbra is fogva tartsák a végrehajtó tagállam jogának megfelelően, még akkor sem, ha e személy fogva tartásának teljes időtartama e határidőket meghaladja, amennyiben ez az időtartam – tekintettel az alapeljárásban szóban forgó ügyben folytatott eljárás jellemzőire – nem bizonyul eltúlzott jellegűnek, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia. Ha a végrehajtó igazságügyi hatóság úgy határoz, hogy az említett személy fogva tartását megszünteti, akkor e hatóságnak e személy ideiglenes szabadon bocsátásakor minden szükségesnek ítélt intézkedést meg kell tennie szökésének megakadályozása érdekében, és gondoskodnia kell arról, hogy a tényleges átadásához szükséges érdemi feltételek mindaddig biztosítva legyenek, amíg az európai elfogatóparancs végrehajtásáról végleges határozatot nem hoznak.
            A költségekről
            64. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
            A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat 15. cikkének (1) bekezdését és 17. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak az e 17. cikkben megállapított határidők lejárta után is meg kell hoznia az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozatot.
            A kerethatározatnak a 17. cikkével összefüggésben, illetve a Charta 6. cikkének fényében értelmezett 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az ilyen helyzetben nem ellentétes azzal, hogy a keresett személyt továbbra is fogva tartsák a végrehajtó tagállam jogának megfelelően, még akkor sem, ha e személy fogva tartásának teljes időtartama e határidőket meghaladja, amennyiben ez az időtartam – tekintettel az alapeljárásban szóban forgó ügyben folytatott eljárás jellemzőire – nem bizonyul eltúlzott jellegűnek, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia. Ha a végrehajtó igazságügyi hatóság úgy határoz, hogy az említett személy fogva tartását megszünteti, akkor e hatóságnak e személy ideiglenes szabadon bocsátásakor minden szükségesnek ítélt intézkedést meg kell tennie szökésének megakadályozása érdekében, és gondoskodnia kell arról, hogy a tényleges átadásához szükséges érdemi feltételek mindaddig biztosítva legyenek, amíg az európai elfogatóparancs végrehajtásáról végleges határozatot nem hoznak.


A Törvényszék ítélete (első tanács), 2015. december 16.#British Airways plc kontra Európai Bizottság.#Verseny – Kartellek – A légi árufuvarozás európai piaca – A légi árufuvarozási szolgáltatások árösszetevőire [üzemanyagpótdíjak és biztonsági pótdíjak bevezetése, a pótdíjak után fizetendő jutalék fizetésének megtagadása] vonatkozó megállapodások és összehangolt magatartások – Az EUMSZ 101. cikk, az EGT-Megállapodás 53. cikke, valamint a Közösség és Svájc között létrejött légi közlekedési megállapodás 8. cikke – Indokolási kötelezettség.#T-48/11. sz. ügy.