title: A Bíróság 2002. június 4-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság.#Tagállami kötelezettségszegés.#C-503/99. sz. ügy.

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE
      2002. június 4.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Az EK‑Szerződés 52. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 43. cikk) és az EK‑Szerződés 73B. cikke (jelenleg EK 56. cikk)
         – A Belga Királyságnak a Société nationale de transport par canalisations SA‑ban és a Société de distribution du gaz SA‑ban
         fennálló különleges részvényéhez fűződő jogok”

      A C‑503/99. sz. ügyben,
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: M. Patakia, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Belga Királyság (képviseli: A. Snoecx, meghatalmazotti minőségben, segítői: F. de Montpellier, M. Picat és A. Theissen ügyvédek)

      alperes ellen,
      támogatja:
      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (képviseli: R. Magrill, meghatalmazotti minőségben, segítői: J. Crow barrister és D. Wyatt QC, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó,
      annak megállapítása iránt benyújtott keresete tárgyában, hogy a Belga Királyság – mivel hatályban tartotta
      –        az 1994. június 10‑én kelt, az állam javára a Société nationale de transport par canalisations‑ban különleges részvény létrehozásáról
         szóló királyi rendelet (Moniteur belge, 1994. június 28., 17333. o.) azon rendelkezéseit, amelyek értelmében e részvényhez a következő különleges jogok kapcsolódnak:

      a)      a társaságnak az energiatermékek belföldi szállításának alapinfrastruktúráját képező vagy arra alkalmas csővezetékeinek bárminemű
         átruházását, biztosítékul történő lekötését vagy rendeltetésének bárminemű megváltozását előzetesen be kell jelenteni a felügyeletet
         ellátó miniszternek, aki – amennyiben úgy ítéli meg, hogy azok sértik az energiával kapcsolatos nemzeti érdekeket – jogosult
         e műveleteket megtiltani;

      b)      a miniszter a szövetségi kormány két képviselőjét jelölheti a társaság igazgatóságába. E képviselők javaslatot tehetnek a
         miniszternek az igazgatóság bármely olyan határozatának megsemmisítésére, amelyet ellentétesnek vélnek az ország energiapolitikája
         fő irányvonalával, beleértve a kormánynak az ország energiaellátásával kapcsolatos célkitűzéseit;

      –        az 1994. június 16‑án kelt, az állam javára a Distrigazban különleges részvény létrehozásáról szóló királyi rendelet (Moniteur belge, 1994. június 28., 17347. o.) azon rendelkezéseit, amelyek értelmében e részvényhez a következő különleges jogok kapcsolódnak:

      a)      a társaság stratégiai eszközeinek bárminemű átruházását, biztosítékul történő lekötését vagy rendeltetésének bárminemű megváltozását
         előzetesen be kell jelenteni a felügyeletet ellátó miniszternek, aki – amennyiben úgy ítéli meg, hogy azok sértik az energiával
         kapcsolatos nemzeti érdekeket – jogosult e műveleteket megtiltani;

      b)      a miniszter a szövetségi kormány két képviselőjét jelölheti a társaság igazgatóságába. E képviselők javaslatot tehetnek a
         miniszternek az igazgatóság, illetve az igazgatási bizottság bármely olyan határozatának megsemmisítésére, amelyet ellentétesnek
         vélnek az ország energiapolitikája fő irányvonalával;

      valamint mivel nem határozta meg a fent említett műveletek jóváhagyásának, illetve megtiltásának pontos, objektív és állandó
         feltételeit – nem teljesítette az EK‑Szerződés 52. cikkéből (jelenleg, módosítást követően EK 43. cikk) és az EK‑Szerződés
         73B. cikkéből (jelenleg EK 56. cikk) eredő kötelezettségeit,

      A BÍRÓSÁG,
      tagjai: G. C. Rodríguez Iglesias elnök, P. Jann (előadó), N. Colneric és S. von Bahr tanácselnökök, C. Gulmann, D. A. O. Edward,
         A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, V. Skouris és J. N. Cunha Rodrigues bírák,

      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: H. A. Rühl főtanácsos,
      tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,
      a felek szóbeli előadásainak a 2001. május 2‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően, amelynek során a Bizottságot M. Patakia
         és F. de Sousa Fialho, meghatalmazotti minőségben, a Belga Királyságot F. de Montpellier és O. Davidson ügyvéd, valamint Nagy‑Britannia
         és Észak‑Írország Egyesült Királyságát R. Magrill, segítője: D. Wyatt, képviselte,

      a főtanácsnok indítványának a 2001. július 3‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága a Bíróság Hivatalához 1999. december 22‑én érkezett keresetlevelében az EK 226. cikk szerinti
         keresetet nyújtott be annak megállapítása iránt, hogy a Belga Királyság – mivel hatályban tartotta

      –        az 1994. június 10‑én kelt, az állam javára a Société nationale de transport par canalisations‑ban (nemzeti csővezetékes szállítási
         társaság) különleges részvény létrehozásáról szóló királyi rendelet (Moniteur belge, 1994. június 28., 17333. o., a továbbiakban: 1994. június 10‑i királyi rendelet) azon rendelkezéseit, amelyek értelmében
         e részvényhez a következő különleges jogok kapcsolódnak:

      a)      a társaságnak az energiatermékek belföldi szállításának alapinfrastruktúráját képező, vagy arra alkalmas csővezetékeinek bárminemű
         átruházását, biztosítékul történő lekötését vagy rendeltetésének bárminemű megváltozását előzetesen be kell jelenteni a felügyeletet
         ellátó miniszternek, aki – amennyiben úgy ítéli meg, hogy azok sértik az energiával kapcsolatos nemzeti érdekeket – jogosult
         e műveleteket megtiltani;

      b)      a miniszter a szövetségi kormány két képviselőjét jelölheti a társaság igazgatóságába. E képviselők javaslatot tehetnek a
         miniszternek az igazgatóság bármely olyan határozatának megsemmisítésére, amelyet ellentétesnek vélnek az ország energiapolitikája
         fő irányvonalával, beleértve a kormánynak az ország energiaellátásával kapcsolatos célkitűzéseit;

      –        az 1994. június 16‑án kelt, az állam javára a Distrigazban különleges részvény létrehozásáról szóló királyi rendelet (Moniteur belge, 1994. június 28., 17347. o., a továbbiakban: 1994. június 16‑i királyi rendelet) azon rendelkezéseit, amelyek értelmében
         e részvényhez a következő különleges jogok kapcsolódnak:

      a)      a társaság stratégiai eszközeinek bárminemű átruházását, biztosítékul történő lekötését vagy rendeltetésének bárminemű megváltozását
         előzetesen be kell jelenteni a felügyeletet ellátó miniszternek, aki – amennyiben úgy ítéli meg, hogy azok sértik az energiával
         kapcsolatos nemzeti érdekeket – jogosult e műveleteket megtiltani;

      b)      a miniszter a szövetségi kormány két képviselőjét jelölheti a társaság igazgatóságába. E képviselők javaslatot tehetnek a
         miniszternek az igazgatóság, illetve az igazgatási bizottság bármely olyan határozatának megsemmisítésére, amelyet ellentétesnek
         vélnek az ország energiapolitikája fő irányvonalával;

      valamint mivel nem határozta meg a fent említett műveletek jóváhagyásának, illetve megtiltásának pontos, objektív és állandó
         feltételeit – nem teljesítette az EK‑Szerződés 52. cikkéből (jelenleg, módosítást követően EK 43. cikk) és az EK‑Szerződés
         73B. cikkéből (jelenleg EK 56. cikk) eredő kötelezettségeit.

      2        A Bíróság Hivatalához 2000. június 22‑én, illetőleg június 27‑én benyújtott beadványaikkal a Dán Királyság és Nagy Britannia
         és Észak Írország Egyesült Királysága beavatkozási kérelmet terjesztettek elő a Belga Királyság kérelmeinek támogatása végett.
         A Bíróság elnöke 2000. július 12‑i, illetve július 13‑i végzésében engedélyezte e tagállamok beavatkozását. A Dán Királyság
         2000. október 2‑i levelében lemondott a beavatkozás jogáról.

       A jogvita jogi háttere
       Közösségi jog
      3        A Szerződés 73B. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „E fejezet rendelkezéseinek keretei között tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra
         vonatkozó minden korlátozás.”

      4        Az EK‑Szerződés 73D. cikke (1) bekezdésének b) pontja (jelenleg az EK 58. cikk (1) bekezdésének b) pontja) értelmében:

      „(1)      A 73B. cikk rendelkezései nem érintik a tagállamoknak azt a jogát, hogy:
      [...]
      b)      meghozzák a szükséges intézkedéseket a nemzeti törvények és rendeletek megsértésének megakadályozására, különösen az adózás
         és a pénzügyi szervezetek prudenciális felügyelete terén, vagy hogy eljárásokat alakítsanak ki a tőkemozgások igazgatási vagy
         statisztikai célú bejelentésére, illetve hogy a közrend vagy a közbiztonság által indokolt intézkedéseket hozzanak.”

      5        A Szerződés 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi rendelet (HL L 178., 5. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.) I. melléklete az irányelv 1. cikkében említett tőkemozgásokra vonatkozó nómenklatúrát
         tartalmaz. Ez többek között a tőkemozgások következő formáit sorolja fel:

      „I.      Közvetlen befektetések [...]
      1)      Fióktelepek alapítása vagy kiterjesztése vagy új vállalkozások létrehozása, amelyek kizárólag a tőkét biztosító személy tulajdonában
         vannak, valamint a meglévő vállalkozások teljes mértékben történő megszerzése.

      2)      Részesedés új vagy meglévő vállalkozásban tartós gazdasági kapcsolatok létrehozása vagy fenntartása céljából.
      [...]”
      6        A 88/361 irányelv I. mellékletének végén található magyarázó megjegyzések értelmében „közvetlen befektetés”:

      „Természetes személyek vagy kereskedelmi, ipari, illetve pénzügyi vállalkozások által végrehajtott bármely befektetés, amelynek
         célja, hogy a tőkét nyújtó személy és a vállalkozó vagy vállalkozás ‑ amely számára a tőkét gazdasági tevékenység folytatása
         céljából rendelkezésre bocsátották ‑ között tartós és közvetlen kapcsolatot hozzon létre, illetve tartson fenn. Ezt a meghatározást
         a legtágabban kell értelmezni.

      [...]
      A nómenklatúra I.2. pontjában említett, részvénytársasági jogi formájú vállalkozások közvetlen befektetésben való részvételi
         jelleggel rendelkeznek, ha egy részvénycsomag, amely egy természetes személy vagy egy másik vállalkozás vagy bármely más részvénytulajdonos
         birtokában van, vagy a részvénytársaságokra vonatkozó nemzeti jogszabályok, vagy más rendelkezések alapján felhatalmazza a
         részvényest arra, hogy ténylegesen részt vegyen a vállalat irányításában, illetve ellenőrzésében.

      [...]”
      7        A 88/361 irányelv I. melléklete szerinti nómenklatúra a tőkemozgások következő formáit is magában foglalja:

      „III. A tőkepiaci kereskedésben szokásos értékpapír-műveletek [...]
      [...]
      A.      Értékpapír-műveletek a tőkepiacon
      1)      Értéktőzsdei kereskedésben részt vevő belföldi értékpapírok megszerzése nem honos személyek által. [...]
      [...]
      3)      Értéktőzsdei kereskedésben részt nem vevő belföldi értékpapírok megszerzése nem honos személyek által. [...]
      [...]”
      8        Az EK‑Szerződés 222. cikke (jelenleg EK 295. cikk) a következőképpen rendelkezik:

      „E szerződés nem sértheti a tagállamokban fennálló tulajdoni rendet.”
       Nemzeti jog
      9        Az 1994. június 10‑i királyi rendelet az 1., 3. és 4. cikkében a következőképpen rendelkezik:

      „1. cikk
      Azon a napon, amikor az állam által a Société nationale d’investissement [nemzeti befektetési társaság] tőkéjéből jelenleg
         birtokolt részvényeket ténylegesen átruházzák a magánszektor egy vagy több természetes vagy jogi személyére, a Société nationale
         d’investissement átenged az államnak egy részvényt a Société nationale de transport par canalisations (a továbbiakban: SNTC)
         részvénytársaság tőkéjéből. A 2‑5. cikkben meghatározott különleges jogok csak addig kapcsolódnak ehhez a részvényhez – az
         SNTC törzsrészvényeihez kapcsolódó tájékoztatáshoz való jogon túlmenően ‑, ameddig e részvény tulajdonosa az állam, amely
         azt csak törvényi felhatalmazással ruházhatja át. E jogokat a miniszter gyakorolja, akinek hatáskörébe az energiaügy tartozik
         (a továbbiakban: miniszter).

      [...]
      3. cikk
      A különleges részvény feljogosítja a minisztert, hogy megtiltsa az SNTC tulajdonában álló, az energiatermékek belföldi szállításának
         alapinfrastruktúráját képező, illetve erre alkalmas csővezetékek bárminemű átruházását, biztosítékul történő lekötését, vagy
         rendeltetésének megváltoztatását, amennyiben a miniszter úgy ítéli meg, hogy e műveletek sértik az energiával kapcsolatos
         nemzeti érdekeket. [...]

      Az első bekezdésben meghatározott műveleteket előzetesen be kell jelenteni a miniszternek. A miniszter meghatározhatja e bejelentés
         formájának és tartalmának részletes szabályait. A megtiltás jogát a miniszter az érintett művelet bejelentésétől számított
         21 napon belül gyakorolhatja.

      4. cikk
      A különleges részvény feljogosítja a minisztert arra, hogy a szövetségi kormány két képviselőjét az SNTC igazgatóságába jelölje.
         A kormány e képviselői az igazgatóság ülésein tanácskozási joggal vesznek részt.

      A kormány képviselői továbbá négy munkanapon belül panasszal élhetnek a miniszternél az SNCT igazgatóságának minden olyan
         határozata ellen, amelyet ellentétesnek vélnek az ország energiapolitikájának fő irányvonalával, beleértve a kormánynak az
         ország energiaellátásával kapcsolatos célkitűzéseit. E négynapos határidő azon ülés napjától számítandó, amelynek során az
         érintett határozatot meghozták, amennyiben a kormány képviselőit erre szabályszerűen meghívták, ellenkező esetben pedig attól
         a naptól, amikor a határozat a kormány képviselői közül legalább egynek tudomására jutott. A panasz felfüggesztő hatályú.
         Amennyiben a miniszter nem semmisíti meg az érintett határozatot a panasz előterjesztésétől számított nyolc munkanapon belül,
         az véglegessé válik.”

      10      Az 1994. június 16‑i királyi rendelet 1., 3. és 4. cikkében lényegében azonos rendelkezéseket tartalmaz a Société de distribution
         du gaz SA‑ra (gázelosztó részvénytársaság, a továbbiakban: Distrigaz) vonatkozóan.

       A pert megelőző eljárás
      11      1998. július 8‑án kelt két levelében a Bizottság arról tájékoztatta a belga kormányt, hogy meglátása szerint az 1994. június
         10‑i és június 16‑i királyi rendeletekkel létrehozott különleges részvények sérthetik a Szerződésnek a tőke szabad mozgására,
         valamint a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseit.

      12      A belga kormány 1998. szeptember 15‑én kelt két levelében úgy válaszolt, hogy az e részvényekhez kapcsolódó különleges jogokat
         addig még nem gyakorolták, valamint hogy az érintett hatóságok készek arról biztosítani a Bizottságot, hogy e jogok egyikét
         sem fogják más tagállamok állampolgárait hátrányosan megkülönböztetve gyakorolni.

      13      Mivel a Bizottság e válaszokat elégtelennek találta, 1998. december 18‑án két indokolással ellátott véleményt intézett a Belga
         Királysághoz, felhívva ez utóbbit arra, hogy az azokban foglaltaknak két hónapos határidőn belül tegyen eleget.

      14      A belga kormány az indokolással ellátott véleményekre 1999. március 4‑én kelt levelében válaszolt, amelyben kifejezte azon
         szándékát, miszerint rendezni kívánja a szóban forgó különleges részvényekhez kapcsolódó különleges jogok kérdését. Ezt követően
         ugyanis bizonyos újraszabályozásra került sor, amely azonban nem érintette az 1994. június 10‑i és június 16‑i királyi rendeletek
         1., 3. és 4. cikkét.

      15      A Bizottság ezért úgy döntött, hogy a jelen keresetet a Bíróság elé terjeszti.

       A felek jogalapjai és érvei
      16      A Bizottság előzetesen kifejti, hogy a Közösségen belüli befektetések jelentős mértéke arra késztetett bizonyos tagállamokat,
         hogy e helyzet ellenőrzése érdekében intézkedéseket tegyenek. Fennáll a veszélye annak, hogy ezen intézkedések – amelyeket
         nagyrészt a magánosítások keretében hoztak – bizonyos körülmények között összeegyeztethetetlenek a közösségi joggal. Ez az
         oka annak, hogy 1997. július 19‑én a Bizottság elfogadta a Közösségen belüli befektetések egyes jogi vonatkozásairól szóló
         közleményét (HL C 220., 15. o., a továbbiakban: 1997. évi közlemény).

      17      E közleményben a Bizottság a témával kapcsolatban értelmezte a Szerződésnek a tőke szabad mozgására és a letelepedés szabadságára
         vonatkozó rendelkezéseit, különös tekintettel az általános engedélyezési eljárásokra, illetve a hatóságoknak biztosított vétójogra.

      18      Az 1997. évi közlemény 9. pontja a következőképpen szól:

      „A Közösségen belüli befektetésekre nézve megszorító jellegű intézkedések fenti vizsgálatából kitűnik, hogy a hátrányosan
         megkülönböztető intézkedések (azaz amelyek kizárólag azon befektetőkre vonatkoznak, amelyek az Európai Unió más tagállamának
         állampolgárai) összeegyeztethetetlennek minősülnek a Szerződésnek a tőke szabad mozgására és a letelepedés szabadságára vonatkozó
         73B. és 52. cikkével, kivéve ha a Szerződés által meghatározott kivételek valamelyikének keretébe tartoznak. A nem megkülönböztető
         intézkedések (azaz amelyek egyaránt vonatkoznak a saját állampolgárokra és az Európai Unió valamely másik tagállamának állampolgáraira)
         annyiban elfogadhatóak, amennyiben objektív, állandó és nyilvánosságra hozott kritériumokon nyugszanak, továbbá nyomós közérdekkel
         is igazolhatóak. Az arányosság elvét minden esetben tiszteletben kell tartani.”

      19      A Bizottság szerint a Belga Királyság javára az SNTC‑ben és a Distrigazban különleges részvényeket létrehozó szabályozás,
         amely biztosítja e tagállam számára egyfelől a csővezetékek és bizonyos egyéb stratégiai eszközök bárminemű átruházása, biztosítékul
         történő lekötése vagy rendeltetésének bárminemű megváltoztatása megtiltásának jogát, másfelől bizonyos – az ország energiapolitikájának
         irányvonalaival ellentétesnek vélt – ügyviteli döntések megtiltásának jogát, nem felel meg az 1997. évi közleményben meghatározott
         feltételeknek, és ekképpen sérti a Szerződés 52. és 73B. cikkét.

      20      E nemzeti rendelkezések ugyanis – jóllehet megkülönböztetés nélkül alkalmazandóak – akadályokat emelnek más tagállamok állampolgárainak
         letelepedési joga, illetve a tőke Közösségen belüli szabad mozgása elé, amennyiben e szabadságok gyakorlását zavarhatják vagy
         kevésbé vonzóvá tehetik.

      21      A Bizottság szerint az engedélyezési, illetve megtiltási eljárások csak akkor minősíthetőek összeegyeztethetőnek az említett
         szabadságokkal, ha az EK‑Szerződés 55. cikkében (jelenleg EK 45. cikk), 56. cikkében (jelenleg, módosítást követően EK 46. cikk)
         és 73D. cikkében meghatározott kivételek alá tartoznak, vagy amennyiben nyomós közérdekkel is igazolhatóak, valamint objektív,
         állandó és nyilvánosságra hozott kritériumok kísérik, a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörét a lehető legszűkebbre szorítva.

      22      A szóban forgó rendelkezések azonban e követelmények egyikének sem felelnek meg. Következésképpen – az átláthatóság hiánya
         miatt – hátrányosan megkülönböztető elem és jogbizonytalanság közvetett bevezetésének veszélyével fenyegetnek. Egyébiránt
         a Szerződés 222. cikkére a jelen esetben nem lehet sikerrel hivatkozni, mivel a társaságok magánosítására vonatkozó nemzeti
         szabályozásnak minden körülmények között tiszteletben kell tartania a közösségi jogot.

      23      Jóllehet a földgázellátás közhasznú feladatnak minősül, amely főszabály szerint – úgy mint az energiatermékek szállítására
         szolgáló infrastruktúra fenntartásának szükségessége – nyomós közérdeknek minősülhet, azonban igazolni kell az érintett intézkedéseknek
         az elérni kívánt célhoz viszonyított szükségességét és arányosságát.

      24      A megtiltás jogához hasonló negatív jellegű intézkedés ugyanis nem képes olyan megfelelő ellátást biztosítani, mint az olyan
         pozitív intézkedések, mint a földgáztársaságokat hosszú távú ellátási szerződések megkötésére és beszerzési forrásaik változatossá
         tételére ösztönző tervezés vagy valamilyen engedélyezési rendszer. Ugyanígy, a szállítási infrastruktúra fennmaradása nem
         általános megtiltási joggal, hanem az érintett vállalkozások megfelelő magatartását pontosan meghatározó szabályozással lenne
         biztosítható. A szóban forgó különleges részvényekhez kapcsolódó jogok ezen túlmenően gátolják mind a hosszú távú szerződések
         kötését, mind a beszerzési források változatossá tételét. Ugyanígy, az érintett intézkedésekkel szembeni jogorvoslati utak
         az eljárás hossza és annak költségei miatt nem megfelelőek.

      25      A Bizottság továbbá a földgáz belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1998. június 22‑i 98/30/EK európai parlamenti
         és tanácsi irányelvre (HL L 204., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 12. fejezet, 2. kötet, 28. o., a továbbiakban: gázirányelv)
         hivatkozik, amely a földgáz belső piacát szervező szabályokat rögzíti, és amelynek az átültetésére nyitva álló határidő 2000.
         augusztus 10‑én lejárt. Ez az irányelv közösségi keretet nyújt az ágazat vállalkozásait terhelő közszolgáltatási kötelezettségek
         vonatkozásában fennálló tagállami jogosítványok gyakorlásához. Az irányelv szigorú szabályok rögzítésével egyensúlyt teremt
         egyfelől a gazdasági szereplők közötti verseny tiszteletben tartása, másfelől az ellátás biztonságának célja között.

      26      A Belga Királyság vitatja az állítólagos kötelezettségszegést. Szerinte a letelepedés szabadságának és a tőke szabad mozgásának
         a vitatott szabályozásból eredő esetleges korlátozását mindenképpen egyfelől a Szerződés 56. cikkében és 73D. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjában foglalt közbiztonsági kivétel, másfelől pedig nyomós közérdek indokolja. A korlátozások egyébként arányosak és
         megfelelnek az elérni kívánt célnak.

      27      Először is az ország energiaellátásának biztonsága nyomós közérdek, amint az – a villamosenergia-ellátás vonatkozásában –
         a C‑393/92. sz. Almelo‑ügyben 1994. április 27‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑1477. o.) 46–50. pontjából, valamint – a kőolajtermékek
         vonatkozásában – a 72/83. sz., Campus Oil és társai ügyben 1984. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 1984., I‑2727. o.) 34. pontjából
         is következik.

      28      Másodszor a szóban forgó intézkedések megfelelnek a szükségesség és az arányosság követelményeinek. Az SNTC és a Distrigaz
         stratégiai helyet foglalnak el az ország energiaellátásában, különös tekintettel Belgiumnak a külföldi energiaforrásoktól
         való függésére. Míg az SNTC többek között az energiatermékek belföldi szállításának alapinfrastruktúráját képező csővezetékek
         tulajdonosa, a Distrigaz stratégiai eszközei közé tartozik különösen a gáz belföldi szállításának és tárolásának infrastruktúrája,
         beleértve a kikötői és határokon átvezető csatlakozási pontokat. Ezen eszközöknek a hatóságok általi – a vizsgált rendelkezések
         keretében történő – bizonyos ellenőrzése szükséges. Az ennek érdekében hozott intézkedések arányosak is. Az előzetese bejelentési
         eljárás – felfüggesztő hatály hiányában – a hatóságok egyszerű tájékoztatását jelentené. Ráadásul a minisztert az ezen eljárás
         keretében megillető hatáskör nem általános, hanem kizárólag igen pontosan meghatározott kérdésekben és időben rendkívül korlátozott
         módon gyakorolható. Ami a megsemmisítési eljárást illeti, ez csak egyetlen – nagyon egyedi és világosan azonosított – esetben,
         nevezetesen az ország energiaellátási politikájának sérelme esetén alkalmazható. Csakúgy, mint az első eljárás során, a miniszter
         fellépésére nyitva álló határidő rendkívül korlátozott. Nem állítható tehát, hogy ne volnának megállapítva pontos, objektív
         és állandó feltételek.

      29      Egyébként a szóban forgó szabályozás által biztosított jogok bárminemű gyakorlásának egyértelmű indokolás tárgyát kell képeznie,
         amely kifejti a meghozott határozat alapjául szolgáló tárgyi és jogi szempontokat. Ráadásul az ilyen határozattal szemben
         a Conseil d’État‑hoz (államtanács) (Belgium) megsemmisítés, illetve felfüggesztés iránti kérelem is benyújtható. A kapcsolódó
         költségek igen alacsony mértékűek, és ideiglenes intézkedés iránti eljárásra is van mód. A határidőt illetően szigorú korlátozás
         áll fenn, amennyiben a miniszternek az értesítéstől számított 21 napon belül kell fellépnie.

      30      A belga kormány szerint kevésbé korlátozó eszköz nem létezik a kívánt célok elérésére. A Bizottságnak kellene az arányosság
         követelményének vizsgálata keretében bizonyítania, hogy létezik kevésbé korlátozó alternatív megoldás (lásd a Bíróság C‑159/94. sz.,
         Bizottság kontra Franciaország ügyben 1997. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑5815. o.] 101. és 102. pontját).
         Azonban a Bizottság e tekintetben csak – a gyorsaság szempontjából nem megfelelő – hosszú távú tervezést, valamint „az érintett
         vállalkozások megfelelő magatartását pontosan meghatározó szabályozást” említi, azaz valamilyen engedélyezési rendszert, amelynek
         keretei azonban bizonytalanok maradnak. Rendkívül kétséges, hogy az ilyen intézkedések a befektetők számára ‑ a szóban forgó
         szabályozásból eredőnél ‑ magasabb szintű jogbiztonságot eredményeznének.

      31      A Bizottságnak a gázirányelvre vonatkozó jogalapját illetően a belga kormány azon a véleményen van, hogy az elfogadhatatlan,
         mivel először a keresetben hivatkozik rá a Bizottság. Az irányelv mindenesetre a közszolgáltatási kötelezettségeket anyagi
         és nem eljárásjogi szempontból harmonizálja. Ez utóbbi szempontból a tagállamok továbbra is szabadon hozhatnak általuk megfelelőnek
         ítélt intézkedéseket.

      32      Harmadszor a belga kormány úgy érvel, hogy a szóban forgó szabályozás által létrehozott jogokat a Szerződés 56. cikkében és
         73D. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt közbiztonsági kivétel indokolja. Az ország gázellátása a közbiztonság körébe
         tartozik, mivel ettől függ a gazdaság, továbbá az intézmények és az alapvető fontosságú közszolgáltatók működése, sőt a lakosság
         túlélése is. A fölgázellátás szünetelése és az ebből fakadó, az állam létét fenyegető veszélyek súlyosan érinthetik annak
         közbiztonságát.

      33      Másodlagosan a belga kormány arra hivatkozik, hogy a Szerződésben meghatározott szabadságoknak a szóban forgó szabályozásból
         fakadó esetleges korlátozását igazolja az EK‑Szerződés 90. cikkének (2) bekezdése (jelenleg az EK 86. cikk (2) bekezdése),
         amelynek értelmében az általános gazdasági érdekű szolgáltatások működtetésével megbízott vállalkozások csupán olyan mértékben
         tartoznak a Szerződés versennyel kapcsolatos szabályainak hatálya alá, amennyiben ezek alkalmazása nem akadályozza a sajátos
         feladataik végrehajtását.

      34      A C‑202/88. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1991. március 19‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑1223. o.) 12. pontjából
         kitűnik, hogy a Szerződés 90. cikkének (2) bekezdése általános elv kifejeződése, amely szerint a Szerződés szabályai alól
         kivételt képez, ha a közérdekű szolgáltatások ellátáshoz fűződő érdekek veszélybe kerülhetnek.

      35      Az Egyesült Királyság lényegében osztja a Belga Királyság álláspontját.

       A Bíróság álláspontja
       A Szerződés 73B. cikkéről
      36      Mindenekelőtt arra kell utalni, hogy a Szerződés 73B. cikkének (1) bekezdése szerint a szabad tőkemozgás mind a tagállamok,
         mind pedig a tagállamok és harmadik országok között megvalósul. E célból állapítja meg a Szerződés Tőke- és fizetési műveletek
         című fejezetének rendelkezései között, hogy tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra
         vonatkozó minden korlátozás.

      37      Noha a Szerződés nem határozza meg a tőke- és fizetési mozgásokat, a 88/361 irányelvnek a mellékletét képező nómenklatúrával
         együtt a tőkemozgások fogalommeghatározása tekintetében vitathatatlanul jelzésértéke van (lásd a C‑222/97. sz., Trummer és
         Mayer ügyben hozott ítélet [EBHT 1999., I‑1661. o.] 20. és 21. pontját).

      38      A nómenklatúrának a 88/361 irányelv I. mellékletében megismételt I. és III. pontja és az ottani fogalommeghatározások mutatják,
         hogy a vállalkozás részvényével való rendelkezés formájában megvalósuló közvetlen befektetés, valamint a tőkepiacon történő
         értékpapírszerzés a Szerződés 73B. cikke szerinti tőkemozgásnak minősül. A fogalommeghatározások szerint a közvetlen befektetést
         többek között a vállalat irányításában, illetve ellenőrzésében való tényleges részvétel lehetősége jellemzi.

      39      A fenti megfontolások tükrében azt kell megvizsgálni, hogy a Belga Királyság javára az SNTC‑ben és a Distrigazban különleges
         részvényeket létrehozó szabályozás, amely biztosítja e tagállam számára egyfelől a csővezetékek és bizonyos egyéb stratégiai
         eszközök bárminemű átruházása, biztosítékul történő lekötése vagy rendeltetésének bárminemű megváltozása megtiltásának jogát,
         másfelől bizonyos – az ország energiapolitikájának irányvonalaival ellentétesnek vélt – ügyviteli döntések megtiltásának jogát,
         megvalósítja‑e a tagállamok közötti tőkemozgás korlátozását.

      40      A belga kormány lényegében nem vitatta, hogy a szóban forgó szabályozásból fakadó korlátozások a tőke szabad mozgásának hatálya
         alá tartoznak.

      41      Az Egyesült Királyság Kormánya szintén elismeri, legalábbis bizonyos mértékben, a belga szabályozás korlátozó jellegét.

      42      Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy a szóban forgó szabályozás igazolhatónak tekinthető‑e, és ha igen, milyen feltételekkel.

      43      Amint az 1997. évi közleményből is kitűnik, nem lehet azokat az aggodalmakat elutasítani, amelyek a körülményektől függően
         igazolhatják, hogy a tagállamok a kezdetben állami és később magánosított vállalkozásokban bizonyos befolyást megőrizzenek,
         amennyiben e vállalkozások a közérdekű vagy stratégiai jelentőségű szolgáltatások terén tevékenykednek (lásd a C‑367/98. sz.,
         Bizottság kontra Portugália ügyben 2002. június 4‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4731. o.] 47. pontját, valamint a C‑483/99. sz.,
         Bizottság kontra Franciaország ügyben 2002. június 4‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4781. o.] 43. pontját).

      44      Ezen aggodalmak azonban nem teszik lehetővé a tagállamok számára, hogy a Szerződés 222. cikkében említett tulajdoni rendjükre
         hivatkozzanak a Szerződésben foglalt szabadságok olyan korlátozásának igazolása érdekében, amelyek magánosított vállalkozásbeli
         részvényesi helyzetükhöz kapcsolódó előjogokból származnak. Ugyanis, amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából (a C‑302/97. sz.
         Konle‑ügyben 1999. június 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3099. o.] 38. pontja) következik, az említett cikk nem eredményezi
         azt, hogy a tagállamok meglévő tulajdoni rendje mentesülne a Szerződésben foglalt alapvető szabályok alól.

      45      Nemzeti szabályozás csak akkor korlátozhatja a tőke szabad mozgását mint a Szerződés alapelvét, ha azt a Szerződés 73D. cikkének
         (1) bekezdésében meghatározott ok vagy nyomós közérdek igazolja, és ha e szabályozás hatálya kiterjed minden, a befogadó állam
         területén tevékenységet végző személyre vagy vállalkozásra. Továbbá a nemzeti szabályozás csak akkor igazolható, ha alkalmas
         az általa követett célok megvalósítására, nem haladja meg az ezen célok eléréséhez szükséges mértéket, és megfelel az arányosság
         követelményének (lásd ebben az értelemben a C‑163/94., C‑165/94. és C‑250/94. sz., Sanz de Lera és társai egyesített ügyekben
         1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4821. o.] 23. pontját, valamint a C‑54/99. sz., Église de scientologie ügyben
         2000. március 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1335. o.] 18. pontját).

      46      A jelen esetben nem tagadható, hogy a szóban forgó szabályozással elérni kívánt cél – nevezetesen az energiaellátás biztonságának
         válság esetén való garantálása – jogos közérdekből fakad. A Bíróság ugyanis már elismerte, hogy a kőolajtermékekkel való minimális
         ellátás mindenkori biztosításának célja olyan közérdek, amely igazolhatja az áruk szabad mozgásának korlátozását (a fent hivatkozott
         Campus Oil és társai ügyben hozott ítélet 34. és 35. pontja). Ugyanezen indokolás érvényes a tőke szabad mozgásának korlátozására,
         amennyiben a közbiztonság szintén szerepel a Szerződés 73D. cikke (1) bekezdésének b) pontjában felsorolt igazoló okok között

      47      Ugyanakkor a Bíróság azt is megállapította, hogy a közbiztonság követelményeit – különösen a tőke szabad mozgásának alapvető
         szabadságától való eltérés igazolásakor – szigorúan kell értelmezni, oly módon, hogy annak tartalmát az egyes tagállamok ne
         határozhassák meg egyoldalúan a közösségi intézmények ellenőrzése nélkül. Ekképpen a közbiztonságra kizárólag alapvető társadalmi
         érdeket érintő, valós és kellően komoly fenyegetés esetében lehet hivatkozni (lásd többek között a fent hivatkozott Église
         de scientologie ügyben hozott ítélet 17. pontját).

      48      Meg kell tehát vizsgálni, hogy a szóban forgó szabályozás az érintett tagállam számára lehetővé teszi‑e valós és komoly veszély
         esetében a minimális energiaellátás biztosítását, illetve hogy nem haladja‑e meg a cél eléréséhez szükséges mértéket.

      49      Először is meg kell állapítani, hogy a szóban forgó rendszer tiltási rendszer. E rendszer a vállalkozási döntési autonómiája
         tiszteletben tartásának elvéből indul ki, mivel a felügyeletet ellátó miniszter által gyakorolható ellenőrzés minden egyedi
         esetben a kormányzati hatóságok kezdeményezésétől függ. Ennek keretében semmilyen előzetes jóváhagyásra nincs szükség. Ezen
         túlmenően e megtiltási jog hatóságok általi gyakorlását szoros határidők kötik.

      50      A rendszer továbbá az említett társaságok stratégiai eszközeire ‑ különösen az energiahálózatokra ‑ vonatkozó bizonyos döntésekre,
         valamint az ezekkel kapcsolatos különös ügyviteli döntésekre korlátozódik, amelyek egyedileg támadhatóak meg.

      51      Végül az 1994. június 10‑i és június 16‑i királyi rendeletek 3. és 4. cikkében szereplő beavatkozásokra kizárólag az energiapolitikai
         célok veszélyeztetése esetében kerülhet sor. Ráadásul ‑ amint azt a belga kormány beadványaiban és a tárgyalás során a Bizottság
         által nem vitatott módon kifejtette ‑, a beavatkozásokat megfelelő indokolással kell ellátni, és azok hatékony bírói felülvizsgálat
         tárgyai lehetnek.

      52      A szóban forgó rendszer tehát objektív és a bíróságok által ellenőrizhető követelmények alapján teszi lehetővé az energiatermékek
         belföldi szállításának alapinfrastruktúráját képező csővezetékek, valamint a gáz belföldi szállítására és tárolására szolgáló
         egyéb létesítmények – beleértve a kikötői és határokon átvezető csatlakozási pontokat – tényleges rendelkezésre állásának
         biztosítását. Így beavatkozási lehetőséget nyújt a tagállamnak, hogy adott helyzetben – a jogbiztonság követelményeinek tiszteletben
         tartása mellett – biztosítsa az SNTC‑t és a Distrigazt terhelő közszolgáltatások teljesítését.

      53      A Bizottság nem bizonyította, hogy kevésbé korlátozó intézkedések meghozásával is elérhető lett volna a kívánt cél. Nem biztos,
         hogy a földgáztársaságokat hosszú távú ellátási szerződések megkötésére, beszerzési forrásaik változatossá tételére ösztönző,
         illetve valamilyen engedélyezési rendszer alkalmazását magában foglaló tervezés különleges helyzet esetén önmagában lehetővé
         tenné a gyors reagálást. Egyébiránt a Bizottság által javasolt, az ágazat vállalkozásainak magatartását pontosan meghatározó
         szabályozás korlátozóbbnak tűnik a különös helyzetekre korlátozott megtiltási jognál.

      54      A Bizottságnak a gázirányelvvel kapcsolatos érveit illetően elegendő megállapítani, hogy az ezen irányelv átültetésére nyitva
         álló határidő csak 2000. augusztus 10‑én járt le. Az említett irányelv által a Bizottság szerint felállítandó közösségi keret
         – a tagállamoknak az ágazat vállalkozásait terhelő közszolgáltatási kötelezettségekkel kapcsolatos hatásköreinek gyakorlását
         illetően – semmi esetre sem lehetett kihatással a jelen keresetre, mivel az indokolással ellátott vélemények 1998. december
         18‑i keltezésűek, a keresetlevelet pedig 1999. december 22‑én nyújtották be.

      55      Meg kell tehát állapítani, hogy a szóban forgó szabályozást az energiaellátás biztonságának válság esetén való garantálásának
         célja igazolja.

      56      E körülmények között nem szükséges vizsgálni a belga kormány által másodlagosan hivatkozott, a Szerződés 90. cikkének (2) bekezdéséből
         következő elvre alapított jogalapot.

      57      A fenti megfontolásokból következik, hogy a Bizottság keresetét el kell utasítani, amennyiben az a Szerződés 73B. cikkét érinti.

       A Szerződés 52. cikkéről
      58      A Bizottság továbbá a Szerződés 52. cikkében foglalt kötelezettségek – azaz a Szerződés letelepedés szabadságával kapcsolatos,
         a vállalkozásokat érintő szabályai ‑ megszegésének megállapítását kéri.

      59      E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy a Szerződés 56. cikke, mint a Szerződés 73D. cikke is, közbiztonságon alapuló
         igazolásról rendelkezik. Így, még ha feltételezzük is, hogy a letelepedés szabadságának korlátozását jelentheti a tagállam
         azon lehetősége, hogy megtiltsa valamely meglévő vállalkozás bizonyos eszközeinek átruházását, biztosítékul történő lekötését
         vagy rendeltetésének megváltoztatását, e korlátozás igazolható lenne a jelen ítélet 43‑55. pontjában kifejtett indokok miatt.

      60      El kell tehát utasítani a Bizottság keresetét, amennyiben az a Szerződés 52. cikkét érinti.

       A költségekről
      61      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Belga Királyság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
         E szabályzat 69. cikke 4. §‑a első albekezdésének alkalmazásában az eljárásba beavatkozó Egyesült Királyság maga viseli saját
         költségeit.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      Az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
      3)      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága maga viseli saját költségeit.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Colneric

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Skouris

                     Cunha Rodrigues

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2002. június 4‑i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

               hivatalvezető

                     elnök

         *Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság (nagytanács) 2006. február 21-i ítélete.#University of Huddersfield Higher Education Corporation kontra Commissioners of Customs & Excise.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Egyesült Királyság.#Hatodik HÉA-irányelv - A 2. cikk 1. pontja, a 4. cikk (1) és (2) bekezdése, az 5. cikk (1) bekezdése és a 6. cikk (1) bekezdése - Gazdasági tevékenység - Termékértékesítés - Szolgáltatásnyújtás - Kizárólagosan adóelőny szerzésére irányuló jogügyletek.#C-223/03. sz. ügy.

text:
      C‑223/03. sz. ügy
      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      kontra
      Commissioners of Customs & Excise
      (a VAT and Duties Tribunal, Manchester [Egyesült Királyság] által benyújtott
      előzetes döntéshozatal iráni kérelem)
      „Hatodik HÉA‑irányelv – A 2. cikk 1. pontja, a 4. cikk (1) és (2) bekezdése, az 5. cikk (1) bekezdése és a 6. cikk (1) bekezdése – Gazdasági tevékenység – Termékértékesítés – Szolgáltatásnyújtás – Kizárólagosan adóelőny szerzésére irányuló jogügyletek”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adó – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Termékértékesítések – Szolgáltatásnyújtás
      (77/388 tanácsi irányelv; 2. cikk, 1. pont; 4. cikk, (1) és (2) bekezdés; 5. cikk, (1) bekezdés; és 6. cikk, (1) bekezdés)
      Az ügyletek a 95/7 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló hatodik
         77/388 irányelv 2. cikkének 1. pontja, 4. cikkének (1) és (2) bekezdése, 5. cikkének (1) bekezdése és 6. cikkének (1) bekezdése
         szerinti termékértékesítésnek vagy szolgáltatásnyújtásnak és gazdasági tevékenységnek minősülnek, feltéve hogy teljesítik
         az említett fogalmak alapjául szolgáló objektív feltételeket, még abban az esetben is, ha azok – más üzleti cél nélkül – kizárólag
         adóelőny elérésére irányulnak.

      Ugyanis az adóalany és a gazdasági tevékenység, valamint a termékértékesítés és a szolgáltatásnyújtás fogalmai, amelyek meghatározzák
         a hatodik irányelv szerinti adóköteles tevékenységeket, objektív jellegűek, és az érintett tevékenységek céljától és eredményétől
         függetlenül alkalmazandók. Az adóhatóság azon kötelezettsége, hogy vizsgálatot indítson az adóalany szándékának megállapítása
         iránt, ellentétes lenne a hozzáadottérték-adó közös rendszerének azon céljával, hogy – a különleges esetektől eltekintve –
         az érintett ügylet objektív jellegének figyelembevételével biztosítsa a jogbiztonságot, és megkönnyítse a hozzáadottérték-adó
         alkalmazásához szorosan kapcsolódó intézkedéseket.

      A fent említett objektív feltételek ugyan kétségtelenül nem teljesülnek például valótlan tartalmú nyilatkozattal vagy szabálytalanul
         kiállított számlával elkövetett adócsalás esetén, azonban az a kérdés, hogy az érintett ügylet kizárólag adóelőny elérésére
         irányul, irreleváns annak megállapítása szempontjából, hogy az termékértékesítésnek vagy szolgáltatásnyújtásnak és gazdasági
         tevékenységnek minősül‑e.

      (vö. 47‑49., 51., 53. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. február 21. (*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – A 2. cikk 1. pontja, a 4. cikk (1) és (2) bekezdése, az 5. cikk (1) bekezdése és a 6. cikk (1) bekezdése – Gazdasági tevékenység – Termékértékesítés – Szolgáltatásnyújtás – Kizárólagosan adóelőny szerzésére irányuló jogügyletek”
      A C‑223/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a VAT and Duties Tribunal, Manchester
         (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2003. május 22‑én érkezett, 2003. május 16‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a University of Huddersfield Higher Education Corporation
      és
      a Commissioners of Customs & Excise
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk tanácselnökök, S. von Bahr (előadó),
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, Juhász E. és G. Arestis bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. november 23‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a University of Huddersfield Higher Education Corporation képviseletében K. P. E. Lasok QC, A. Brown solicitor megbízásából,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében R. Caudwell, meghatalmazotti minőségben, segítői: C. Vajda QC és M. Angiolini
         barrister,

      –        Írország képviseletében D. J. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. M. Collins SC,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. De Bellis avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. április 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102., 18. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 274. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 2. cikke 1. pontjának,
         4. cikke (1) és (2) bekezdésének, 5. cikke (1) bekezdésének és 6. cikke (1) bekezdésének értelmezése.

      2        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a University of Huddersfield Higher Education Corporation (a továbbiakban: egyetem)
         és a Commissioners of Customs & Excise (a továbbiakban: Commissioners) között folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő,
         amelyben a Commissioners elutasította a valamely malomépület felújítása után előzetesen felszámított hozzáadottérték-adónak
         (a továbbiakban: HÉA) az egyetem általi, adóteher-csökkentési terv keretében történő levonását.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében a HÉA alá tartozik az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében
         teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás.

      4        Az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése alapján adóalany az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági
         tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére. A „gazdasági tevékenység” fogalmát a hivatkozott
         (2) bekezdés úgy határozza meg, hogy az a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét magában
         foglalja, és különösen így minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak
         tartós hasznosítását foglalja magában.

      5        A hatodik irányelv 4. cikke (4) bekezdésének második bekezdése szerint:

      „A 29. cikk szerinti konzultációra is figyelemmel minden államnak jogában áll együtt, egyetlen adóalanyként kezelni azon belföldön
         letelepedett alanyokat, amelyek ugyan jogilag függetlenek, de amelyeket kölcsönös pénzügyi, gazdasági és szervezeti kapcsolatok
         egymással szorosan összefűznek.”

      6        Ugyanezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében „»[t]ermékértékesítés«: a materiális javak feletti tulajdonjog átengedése”.

      7        A hatodik irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerint „»[s]zolgáltatásnyújtás« minden olyan tevékenység, amely az 5. cikk szerint
         nem minősül termékértékesítésnek”.

      8        Ugyanezen irányelv 13. cikke A. részének i) pontja alapján a tagállamok mentesítik a HÉA alól a felsőfokú oktatási tevékenységet.

      9        A hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja akként rendelkezik, hogy a tagállamok adómentességben részesítik az ingatlanok
         haszonbérbeadását és bérbeadását. A hivatkozott irányelv 13. cikke C. része első albekezdésének a) pontjában foglalt felhatalmazás
         alapján azonban a tagállamok megengedhetik adóalanyaiknak, hogy az adózást válasszák az ingatlanok haszonbérbeadása és bérbeadása
         tekintetében.

      10      Ugyanezen irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja a következőképpen rendelkezik:

      „Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték-adó, amelyet részére egy másik adóalany
         szállított vagy fog szállítani, illetve teljesített vagy teljesíteni fog”.

      11      Amennyiben az adóalany egyidejűleg adólevonásra jogosító és arra nem jogosító tevékenységekhez is felhasznál termékeket, illetve
         szolgáltatásokat, a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének első albekezdése szerint „a hozzáadottérték-adó levonását
         csupán addig a mértékéig lehet megengedni, amely az először említett értékesítésre vonatkozik”.

      12      Ugyanezen bekezdés második albekezdése szerint „e levonható hányadot a 19. cikknek megfelelően az adóalany által teljesített
         összes értékesítésre alkalmazni kell”.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      13      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az egyetem elsődlegesen HÉA‑mentes oktatási szolgáltatásokat
         nyújt. Azonban mivel az egyetem bizonyos adóköteles termékértékesítéseket és szolgáltatásnyújtásokat is végez, a nemzeti jog
         értelmében visszaigényelheti az előzetesen felszámított HÉA‑t a részleges adókötelessége arányában, amely arány 1996‑ban 14,56 %
         volt, azóta azonban 6,04%‑a csökkent.

      14      A kérdést előterjesztő bíróság által leírtak szerint az egyetem 1995‑ben fel kívánt újítani két romos malomépületet, amelyre
         vonatkozóan ún. „leasehold” keretében haszonélvezeti jogra tett szert. A „West Mill”, illetve az „East Mill” nevet viselő
         két malom Huddersfield Canalside városrészében található. Mivel a felújítás költségeiben foglalt előzetesen felszámított HÉA
         fő szabály szerint általában nem igényelhető vissza, az egyetem megpróbált módot találni arra, hogyan csökkentse adóterhét,
         illetve késleltesse az adófizetés esedékességét.

      15      Az egyetem először a West Millen végezte el a munkákat, és kifizette azok költségeit. Az 1995. november 27‑én aláírt alapító
         okiratban discretionary trust ot (a továbbiakban: trust) hoztak létre. Az eredeti okirat rendelkezései az egyetemet jogosították fel a „trustee‑k” kinevezésére
         és visszahívására. Az egyetem három korábbi munkatársát nevezték ki trusttee‑nak, és az egyetemet, az egyetem hallgatóit,
         illetve jótékonysági szervezeteket jelöltek meg kedvezményezettnek. Az egyetem ugyanezen a napon szerződést („Deed of Indemnity”)
         kötött a trustee‑kkal, amelyben mentesítette e személyeket a különböző ügyletekből a jelenben és a jövőben eredő felelősség
         alól.

      16      A kérdést előterjesztő bíróság szerint a trustot azzal a kizárólagos céllal hozták létre, hogy megvalósíthassák a West Millre
         kialakított adóteher-csökkentési tervet, amely arra irányult, hogy az egyetem vissza tudja igényelni a felújítás költségeiben
         foglalt HÉA‑t.

      17      Ami az alapeljárásban közvetlenül érintett ingatlant, az East Millt illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból
         kitűnik, hogy az adótanácsadók által kialakított tervnek megfelelően az egyetem 1996. november 21‑én azt East Mill bérbeadásával
         kapcsolatosan az adókötelezettséget választotta, és 1996. november 22‑én 20 éves futamidőre bérbe adta az ingatlant a trust
         részére. A bérleti szerződés olyan kitételt tartalmazott, amelynek alapján az egyetem a hatodik, tizedik, illetve a tizenötödik
         év végén felmondhatta a szerződést. Kezdetben az éves bérleti díj összegét jelképesen 12,50 GBP‑ban határozták meg. A trust,
         amely szintén az adókötelezettséget választotta, ugyanezen a napon albérletbe adta az épületet az egyetem részére 3 nap híján
         20 éves futamidőre a kezdeti jelképes 13 GBP összegű éves bérleti díjért.

      18      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglaltaknak megfelelően a University of Huddersfield Properties Ltd (a továbbiakban:
         Properties), az egyetem egyszemélyes leányvállalata, amely az irányelv 4. cikke (4) bekezdésének második albekezdése értelmében
         nem tartozott az egyetemmel azonos HÉA‑csoportba, 1996. november 22‑én 3 500 000 GBP plusz 612 500 GBP HÉA értékben számlát
         bocsátott ki az egyetem részére az East Millen a jövőben teljesítendő építési munkák után. A Properties 1996. november 25‑én
         szerződést kötött az egyetemmel az East Mill felújítására. Az egyetem kifizette a Properties által benyújtott számlán szereplő
         összeget. A kérdést előterjesztő bíróság szerint semmilyen bizonyítékot nem terjesztettek elő arra vonatkozóan, hogy a Properties
         az építési szolgáltatásokat haszonszerzési céllal nyújtotta az egyetem számára, amiből e bíróság arra következtet, hogy az
         egyetem nem kívánta, hogy a Properties haszonra tegyen szert.

      19      A Properties piaci áron független vállalkozókat bízott meg, amelyek teljesítették az egyetem részére az East Mill felújításához
         szükséges építési szolgáltatásokat.

      20      Mivel az egyetemnek több, mint nettó 90 000 GBP HÉA‑tartozása volt, az 1997 januári HÉA‑bevallásában 515 000 GBP összegű HÉA‑t
         igényelt vissza, amelyet a Commissioners annak ellenőrzését követően feltétel nélkül átutalt, így az egyetem visszakapta a
         Properties által kiszámlázott HÉA‑t.

      21      A független vállalkozók 1998. szeptember 7‑én befejezték az East Millen végzett munkákat, és az egyetem ezen időponttól kezdődően
         vette birtokba az ingatlant. Ezt követően a bérleti, illetve az albérleti szerződés alapján fizetendő bérleti díjat évi 400 000 GBP,
         illetve évi 415 000 GBP összegre növelték.

      22      A kérdést előterjesztő bíróság megállapítása szerint a trustnak az East Mill keretében történő felhasználása és annak az egyetem
         által a trust részére történő bérbeadása kizárólag az adóteher-csökkentési terv megvalósítását szolgálta. Ezenkívül az East
         Millnek az egyetem által a trust részére történő bérbeadása is e terv megvalósítására irányult. A bíróság végül megállapítja,
         hogy az egyetem célja a lehető legnagyobb mértékű adómegtakarítás volt, így a bérlet második, harmadik, valamint hatodik,
         tizedik, illetve tizenötödik évének végén meg kívánta szüntetni az East Millre kialakított adótervet (maga után vonva a bérleti
         díj utáni HÉA felszámításának megszüntetését is).

      23      A kérdést előterjesztő bíróság ehhez hozzáfűzi, hogy valamennyi jogügylet valós jogügylet volt abban az értelemben, hogy azok
         tényleges értékesítésre, illetve szolgáltatásra irányultak. Nincs szó tehát színelt ügyletekről.

      24      A Commissioners 2000. január 26‑i levelében az 1997. januári időszakra vonatkozóan 612 500 GBP HÉA megfizetését kérte az egyetemtől
         a Properties által az East Mill-lel kapcsolatban nyújtott szolgáltatások után. A levélben a Commissioners jelezte, hogy a
         fenti összeget tévesen tekintették az adóköteles értékesítésekhez és szolgáltatásokhoz kapcsolódónak, és a kelletténél alacsonyabb
         HÉA‑összeget szerepeltettek az adóbevallásban.

      25      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Commissioners e levélben a trusttal kötött bérleti szerződéseket olyan „közbeiktatott
         ügyleteknek” minősítette, amelyeket figyelmen kívül lehet hagyni az előzetesen felszámított HÉA egyetem általi visszaigénylésének
         elbírálása során. A Commissioners ily módon arra a megállapításra jutott, hogy az egyetem tévesen járt el akkor, amikor a
         Properties által számára előzetesen felszámított HÉA‑t az adóköteles szolgáltatásokhoz és értékesítéshez kapcsolódónak tekintette,
         és azt teljes egészében visszaigényelte.

      26      Az egyetem keresettel támadta meg a Commissioners 2000. január 26‑i levelében közölt HÉA‑ra vonatkozó megállapítását a VAT
         and Duties Tribunal előtt.

      27      A előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglaltaknak megfelelően a Commissioners szerint az olyan ügylet, amelyet kizárólag
         vagy elsősorban a HÉA elkerülése céljából kötöttek, nem minősül „termékértékesítésnek vagy szolgáltatásnyújtásnak”. Hasonlóképpen,
         az ilyen ügylet nem minősül „gazdasági tevékenység” körében vagy érdekében végrehajtott ügyletnek.

      28      Másodlagosan a Commissioners előadja, hogy az ilyen jogügyletet a „joggal való visszaélés” tilalma általános elvének megfelelően
         figyelmen kívül kell hagyni, és helyette a hatodik irányelv rendelkezéseit a jogügylet valós tartalmára figyelemmel kell alkalmazni.

      29      Az egyetem egyebek között előadja, hogy a Commissioners állításával szemben a kérdéses jogügyleteket nem „kizárólag vagy elsősorban
         az adó elkerülése céljából kötötte”. Igaz ugyan, hogy a tényállásnak az egyetem szerinti értelmezése az előzetesen felszámított
         HÉA jelentős összegben történő és azonnal „rendelkezésre álló” visszaigényléséhez vezetett, ugyanezen tényállás alapján azonban
         bizonyos időszakon keresztül jelentős összegű HÉA befizetésekre is sor került. Még ha az ügyletet „kizárólag vagy elsősorban
         az adó elkerülése céljából” kötötték volna, annak egyedüli következménye az lenne, hogy az ügyletre alkalmazni kellene azokat
         az adóelkerülés megakadályozására irányuló szabályokat, amelyeket a tagállam a hatodik irányelv 27. cikkének (1) bekezdésében
         foglalt felhatalmazások egyike alapján szükség esetén elfogadott. Az Egyesült Királyság azonban nem alkotott ilyen szabályokat.

      30      Az egyetem álláspontja szerint valamely ügylet akkor irányul adóelkerülésre, ha:

      1)      az ügylet objektív eredménye ellentétes a hatodik irányelv szellemével és céljával, és
      2)      a vállalkozás szándéka ezen eredmény elérésére irányult, amiről az alapügyben nincs szó.
      31      A kérdést előterjesztő bíróság megállapítása szerint azonban az egyetem által végzett ügyletek kizárólag adóelőny elérésére
         irányultak. Az ügyletek semmilyen önálló gazdasági célt nem szolgáltak. Olyan fizetési halasztásra irányuló tervről van szó,
         amelynek működési mechanizmusa folytán az adó egy későbbi időpontban teljes mértékben megtakarítható. A kérdést előterjesztő
         bíróság ebből arra a következtetésre jut, hogy az ügyletek adóelkerülést valósítanak meg. Ezen túl pedig a tényállás is egyértelműen
         arra utal, hogy az egyetem és a trust szándéka ezen eredmény elérésére irányult.

      32      A fenti körülményekre tekintettel a VAT and Duties Tribunal, Manchester akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti,
         és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Amennyiben:
      i.      valamely egyetem lemond a HÉA‑mentességről bizonyos, az egyetemhez tartozó ingatlannal kapcsolatos termékértékesítések és
         szolgáltatásnyújtások vonatkozásában, és az ingatlant bérbe adja az egyetem által létrehozott és irányított trust részére,

      ii.      az alapítvány lemond a HÉA‑mentességről az érintett ingatlannal kapcsolatos termékértékesítések és szolgáltatásnyújtások vonatkozásában,
         és albérletbe adja az ingatlant az egyetem részére;

      iii.      az egyetem a bérleti és albérleti szerződést kizárólag adóelőny elérése céljából kötötte, és az ügyleteknek nem volt önálló
         gazdasági célja;

      iv.      az egyetem és az alapítvány szándékának megfelelően a bérleti és az albérleti ügylet részét képezte annak a fizetési halasztásra
         (vagyis a HÉA fizetésének elhalasztására) irányuló tervnek, amelynek működési sajátossága folytán egy későbbi időpontban lehetővé
         vált az adó teljes mértékben történő megtakarítása;

      a)      a bérlet és az albérlet adóköteles szolgáltatásnyújtásnak minősül‑e a hatodik HÉA‑irányelv értelmében?
      b)      Lehet‑e ezen ügyleteket a hatodik HÉA‑irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondata szerinti gazdasági tevékenységnek
         minősíteni?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      33      A kérdést előterjesztő bíróság kérdéseivel lényegében azt kívánja megtudni, hogy az olyan ügyletek, mint amelyek az alapeljárás
         tárgyát képezik, termékértékesítésnek vagy szolgáltatásnyújtásnak, illetve gazdasági tevékenységnek minősülnek-e a hatodik
         irányelv 2. cikkének 1. pontja, 4. cikkének (1) és (2) bekezdése, 5. cikkének (1) bekezdése, és 6. cikkének (1) bekezdése
         értelmében, amennyiben azok kizárólag adóelőny elérésére irányulnak, más üzleti cél nélkül.

       A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      34      Az egyetem szerint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban írt körülmények között a bérlet és az albérlet a hatodik
         irányelv szerinti adóköteles ügyletnek és gazdasági tevékenységnek minősül.

      35      Az Egyesült Királyság Kormánya úgy véli, hogy az olyan körülmények között, mint amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság megállapított,
         ha az egyetemhez hasonló jogi személy ingatlant ad bérbe egy kapcsolt és általa irányított, a trusthoz hasonló harmadik személy
         részére, és ez utóbbi albérletbe adja az ingatlant az egyetem részére kizárólag abból a célból, hogy késleltesse vagy teljes
         mértékben elkerülje annak a HÉA‑nak a megfizetését, amelynek nagy része nem lett volna visszaigényelhető, tekintettel arra,
         hogy az ingatlant az egyetem adómentes saját oktatási tevékenysége keretében használják:

      –        az egyetem nem folytat a hatodik irányelv 4 cikke (2) bekezdése szerinti gazdasági tevékenységet, illetve közelebbről az egyetemhez
         hasonló jogi személy nem végzi materiális javak bevétel elérése érdekében történő tartós hasznosítását, abban az esetben,
         ha az ügylet végrehajtásának célja a HÉA elkerülése, valamint

      –        sem a bérlet, sem az albérlet nem minősül a hatodik irányelv 6. cikke (1) bekezdése szerinti szolgáltatásnyújtásnak.
      36      Írország előadja, hogy az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben felmerültek a bérletre és az albérletre vonatkozó
         ügyleteket nem lehet a hatodik irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondata szerinti „gazdasági tevékenységnek” tekinteni,
         és mint ilyenek azok nem minősülnek az irányelv szerinti adóköteles tevékenységnek.

      37      Az olasz kormány álláspontja szerint nem lehet figyelembe venni a kizárólag az arányosítási szabály alkalmazása kikerülésének
         céljából (és ily módon teljes mértékű levonást eredményező) felhasznált eszközöket, illetve végrehajtott ügyleteket annak
         kiszámításánál, hogy milyen arányban fordítják a HÉA‑levonásra jogosító, illetve HÉA‑levonásra nem jogosító tevékenységre
         a levonni kívánt HÉA-t magukban foglaló termékeket és szolgáltatásokat, amennyiben ezen eszközök, illetve ügyletek nem minősülnek
         a hatodik irányelv 4. cikkének (2) bekezdése szerinti gazdasági tevékenységnek az adólevonás érvényesítésére feljogosított
         adóalanyok tekintetében .

      38      A Bizottság előadja, hogy hatodik irányelv 4., 5., és 6. cikke szerinti „gazdasági tevékenység”, „termékértékesítés”, illetve
         „szolgáltatásnyújtás” fogalmak értelmezéséhez az érintett ügyletek és tevékenységek objektív jellemzőit kell figyelembe venni.
         Az értékesítés, illetve a szolgáltatás célja irreleváns.

      39      Azonban, ha az adóalany vagy a kapcsolt adóalanyokból álló csoport gazdaságilag nem indokolható ügyletet vagy ügyleteket végez
         olyan mesterséges helyzetet létrehozva, amely kizárólag az előzetesen felszámított HÉA visszaigényléséhez szükséges feltételek
         megteremtésére irányul, ezen ügyleteket figyelmen kívül kell hagyni, mivel azok visszaélésszerű magatartást valósítanak meg,

       A Bíróság álláspontja
      40      Ebben a vonatkozásban mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv a HÉA közös, az adóköteles tevékenység
         egységes meghatározásán alapuló rendszerét állítja föl (lásd különösen a C‑305/01. sz., MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring ügyben
         2003. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6729. o.] 38. pontját).

      41      E tekintetben a hatodik irányelv tágan határozza meg a HÉA hatályát, ugyanis az adóztatott tevékenységekre vonatkozó 2. cikke
         szerint az a termékimporton kívül kiterjed az adóalany által e minőségében belföldön, ellenszolgáltatás fejében teljesített
         termékértékesítésre és szolgáltatásnyújtásra.

      42      Először is a „termékértékesítés” fogalmát illetően a hatodik irányelv 5. cikkének (1) bekezdése pontosan meghatározza, hogy
         ilyen termékértékesítésnek tekintendő a materiális javak feletti tulajdonjog átengedése.

      43      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy ez a fogalom az anyagi javak egyik fél általi minden olyan átruházását
         magában foglalja, amely feljogosítja a másik felet, hogy a dologgal ténylegesen, annak tulajdonosaként rendelkezzen (lásd
         különösen a C‑320/88. sz., Shipping and Forwarding Enterprise Safe ügyben 1990. február 8‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑285. o.]
         7. pontját és a C‑25/03. sz. HE‑ügyben 2005. április 21‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3123. o.] 64. pontját).

      44      Ami a „szolgáltatásnyújtás” fogalmát illeti, a hatodik irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy az minden olyan
         ügyletet magában foglal, amely az 5. cikk szerint nem minősül termékértékesítésnek.

      45      Továbbá, a hatodik irányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerint az a személy minősül adóalanynak, aki gazdasági tevékenységet
         önállóan végez, tekintet nélkül e tevékenység céljára és eredményére.

      46      Végül a „gazdasági tevékenység” fogalmát a hatodik irányelv 4. cikkének (2) bekezdése úgy határozza meg, mint amely a termelők,
         a kereskedők, illetve a szolgáltatók „valamennyi” tevékenységét magában foglalja, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint
         pedig ebbe beleértendő a termelés, a forgalmazás és a szolgáltatásnyújtás valamennyi szakasza (lásd különösen a C‑186/89. sz.
         Van Tiem‑ügyben 1990. december 4‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4363. o.] 17. pontját és a fent hivatkozott MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring
         ügyben hozott ítélet 42. pontját).

      47      Mint ahogyan a Bíróság a C‑260/98. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2000. szeptember 12‑én hozott ítéletének (EBHT 2000.,
         I‑6537. o.) 26. pontjában megállapította, az adóalany és a gazdasági tevékenység fogalmainak elemzése nyilvánvalóvá teszi
         a gazdasági tevékenység fogalmának tág és objektív jellegét olyan értelemben, hogy az magát a tevékenységet veszi alapul,
         függetlenül annak céljától és eredményétől (lásd hasonlóképpen a 235/85. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1987. március
         26‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 1471. o.] 8. pontját, valamint e tekintetben különösen a 268/83. sz. Rompelman-ügyben 1985.
         február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1985., 655. o.] 19. pontját és a C‑497/01. sz., Zita Modes ügyben 2003. november 27‑én hozott
         ítélet [EBHT 2003., I‑14393. o.] 38. pontját).

      48      Az említett elemzés, valamint a termékértékesítés és a szolgáltatásnyújtás fogalmainak vizsgálata valójában azt mutatja, hogy
         a hatodik irányelv szerinti adóköteles tevékenységeket meghatározó fogalmak mindegyike objektív jellegű, és az érintett tevékenységek
         céljától és eredményétől függetlenül alkalmazandó (lásd e tekintetben a C‑354/03., C‑355/03. és a C‑484/03. sz., Optigen és
         társai egyesített ügyekben 2006. január 12‑én hozott ítélet [EBHT‑ban még nem tették közzé] 44. pontját).

      49      Amint a Bíróság a C‑4/94. sz. BLP Group ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének (EBHT 1995., I‑983. o.) 24. pontjában
         megállapította, az adóhatóság azon kötelezettsége, hogy vizsgálatot indítson az adóalany szándékának megállapítása iránt,
         ellentétes lenne a HÉA közös rendszerének azon céljával, hogy – a különleges esetektől eltekintve – az érintett ügylet objektív
         jellegének figyelembevételével biztosítsa jogbiztonságot, és megkönnyítse a HÉA alkalmazásához szorosan kapcsolódó intézkedéseket.

      50      Ebből az következik, hogy az olyan ügyletek, mint amelyek az alapügyben felmerültek, a hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja,
         4. cikkének (1) és (2) bekezdése, 5. cikkének (1) bekezdése és 6. cikkének (1) bekezdése szerinti termékértékesítésnek vagy
         szolgáltatásnyújtásnak és gazdasági tevékenységnek minősülnek, feltéve hogy teljesítik az említett fogalmak alapjául szolgáló
         objektív feltételeket.

      51      E feltételek ugyan kétségtelenül nem teljesülnek például valótlan tartalmú nyilatkozattal vagy szabálytalanul kiállított számlával
         elkövetett adócsalás esetén, azonban az a kérdés, hogy az érintett ügylet kizárólag adóelőny elérésére irányul, irreleváns
         annak megállapítása szempontjából, hogy az termékértékesítésnek vagy szolgáltatásnyújtásnak és gazdasági tevékenységnek minősül‑e.

      52      Ezzel összefüggésben azonban hangsúlyozni kell, amint az a C‑255/02. sz., Halifax és társai ügyben hozott ítélet (az EBHT‑ban
         még nem tették közzé) 85. pontjából következik, hogy a hatodik irányelvvel ellentétes az, ha az adóalany az előzetesen felszámított
         HÉA levonásához való jogát olyan ügyletekkel kapcsolatban gyakorolja, amelyek visszaélésszerű magatartást valósítanak meg.

      53      Ebből az következik, hogy az olyan ügyletek, mint amelyek az alapügyben felmerültek, az irányelv 2. cikkének 1. pontja, 4. cikkének
         (1) és (2) bekezdése, 5. cikkének (1) bekezdése és 6. cikkének (1) bekezdése szerinti termékértékesítésnek vagy szolgáltatásnyújtásnak
         és gazdasági tevékenységnek minősülnek, feltéve hogy teljesítik az említett fogalmak alapjául szolgáló objektív feltételeket,
         még abban az esetben is, ha azok kizárólag adóelőny elérésére irányulnak, más üzleti cél nélkül.

       A költségekről
      54      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      Az olyan ügyletek, mint amelyek az alapügyben felmerültek, az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel módosított, a
            tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról
            szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 2. cikkének 1. pontja, 4. cikkének (1) és (2) bekezdése, 5. cikkének
            (1) bekezdése és 6. cikkének (1) bekezdése szerinti termékértékesítésnek vagy szolgáltatásnyújtásnak és gazdasági tevékenységnek
            minősülnek, feltéve hogy teljesítik az említett fogalmak alapjául szolgáló objektív feltételeket, még abban az esetben is,
            ha azok kizárólag adóelőny elérésére irányulnak, más üzleti cél nélkül.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Közszolgálati Törvényszék (egyesbíró) 2015. június 3-i ítélete. # Luc Bedin kontra Európai Bizottság. # F-128/14. sz. ügy


title: A Bíróság (hatodik tanács) 2006. március 9-i ítélete.#Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie kontra Gillan Beach Ltd.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Conseil d'État - Franciaország.#HÉA - Az adóköteles tevékenység helye - Kapcsoló elv - Vízi sporteszköz-bemutató keretében teljesített szolgáltatásnyújtás.#C-114/05. sz. ügy.

text:
      C‑114/05. sz. ügy
      Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      kontra
      Gillan Beach Ltd
      (a Conseil d'État [Franciország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „HÉA – Az adóköteles tevékenység helye – Kapcsoló elv – Vízi sporteszköz‑bemutató keretében teljesített szolgáltatásnyújtás”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adó – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Szolgáltatásnyújtások
      (77/388 tanácsi irányelv, 9. cikk, (2) bekezdés, c) pont, első francia bekezdés)
      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése
         c) pontjának első francia bekezdése a kulturális, a művészeti, a sport‑, a tudományos, az oktatási és a szórakoztatási célból
         végzett vagy hasonló tevékenységek tekintetében, ideértve az ilyen tevékenységeket szervezők tevékenységét, valamint adott
         esetben az ezek teljesítéséhez járulékosan kapcsolódó tevékenységet, a szolgáltatásnyújtás teljesítési helyeként azt a helyet
         határozza meg, ahol e szolgáltatásokat fizikailag végzik. E rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy a vásárszervező által valamely
         vásáron vagy bemutatón a kiállítók részére nyújtott komplex szolgáltatás e rendelkezésben említett szolgáltatástípusok közé
         tartozik.

      A hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia bekezdésében említett egyes szolgáltatástípusok közös
         jellemzői arra vezethetők vissza, hogy többféle szolgáltatást magában foglaló, komplex szolgáltatásokról van szó, és e szolgáltatásokat
         általában több címzett, vagyis valamennyi, a kulturális, művészeti, sport‑, tudományos, oktatási és szórakoztatási tevékenységekben
         különböző módon részt vevő személy részére nyújtják. E különböző szolgáltatástípusok közös jellemzője az is, hogy azokat általában
         konkrét rendezvények során nyújtják, és mivel ezek pontosan meghatározott helyszíneken zajlanak, fő szabályként könnyen megállapítható,
         hogy e komplex szolgáltatások teljesítése fizikailag hol történik. A bemutatók, illetve a vásárok célja, hogy azok tárgyától
         függetlenül valamely fő szabályként egyedileg pontosan behatárolható helyen különböző, így tájékoztatás nyújtására, termékek,
         illetve események bemutatására irányuló komplex szolgáltatásokat nyújtsanak több címzett részére olyan körülmények között,
         amelyek elősegíthetik a termékeknek a látogatók részére történő értékesítését.

      Ilyen körülmények között valamely bemutatót, illetve vásárt a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia
         bekezdésében említett hasonló tevékenységek közé tartozónak lehet tekinteni.

      (vö. 23‑25., 29. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2006. március 9.(*)

      „HÉA – Az adóköteles tevékenység helye – Kapcsoló elv – Vízi sporteszköz‑bemutató keretében teljesített szolgáltatásnyújtás”
      A C‑114/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Conseil d'État (Franciaország)
         a Bírósághoz 2005. március 8‑án érkezett, 2005. január 10‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie
      és
      a Gillan Beach Ltd
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: J. Malenovský tanácselnök, A. Borg Barthet (előadó) és U. Lõhmus bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és C. Jurgensen, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében V. Kyriazopoulos, O. Patsopoulou és M. Tassopoulou, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében C. White és R. Hill, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és M. Afonso, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
         egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 9. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie és az egyesült királyságbeli székhelyű Gillan Beach Ltd
         társaság között 1993‑ban Nizzában két alkalommal megrendezett vízi sporteszköz‑bemutató szervezése keretében Franciaországban
         nyújtott szolgáltatások és végzett értékesítések után megfizetett hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: HÉA) tárgyában folyamatban
         lévő jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – a hozzáadottérték‑adónak az ország területén nem
         honos adóalanyok részére történő visszatérítésének szabályairól szóló, 1979. december 6‑i nyolcadik tanácsi 79/1072/EGK irányelv
         (HL L 331., 11. o; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet., 79. o., a továbbiakban: nyolcadik irányelv) 1. cikke ekként
         rendelkezik:

      „Ezen irányelv alkalmazásában »az ország területén nem honos adóalany«: a 77/388/EGK irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében
         szereplő olyan személy, aki a 7. cikk (1) bekezdése első albekezdésének első és második mondatában említett időszak alatt
         azon országban sem gazdasági tevékenységének székhelyével, sem olyan állandó telephellyel nem rendelkezett, ahonnan üzleti
         tevékenységet végeznek, vagy ilyen székhely vagy állandó telephely hiányában sem állandó lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási
         hellyel nem rendelkezett, és aki ugyanezen idő alatt nem végzett olyan termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást, amelyet
         belföldön végzett termékértékesítésnek vagy szolgáltatásnyújtásnak kell tekinteni […]”.

      4        A nyolcadik irányelv 2. cikke szerint:

      „Valamennyi tagállam az ország területén nem honos, de más tagállamban honos adóalanyoknak az alább meghatározott feltételek
         szerint visszatéríti a minden olyan szolgáltatás vagy ingóság tekintetében felszámított hozzáadottérték‑adót, amelyet az ország
         területén más adóalanyok értékesítettek részére, vagy amelyet termékeknek az országba történő behozatala tekintetében számítottak
         fel, amennyiben az ilyen termékeket és szolgáltatásokat a 77/388/EGK irányelv 17. cikke (3) bekezdésének a) és b) pontjában
         említett ügyletekre, és az 1. cikk b) pontjában említett szolgáltatásokra használják fel.”

      5        A szolgáltatásnyújtás teljesítési helyének tekintendő helyet illetően a hatodik irányelv 9. cikke ekként rendelkezik:

      (1)      Valamely szolgáltatásnyújtás teljesítési helye az a hely, ahol a szolgáltatást nyújtó gazdasági tevékenységének székhelye
         vagy a szolgáltatást nyújtó állandó telephelye van, ahonnan kiindulva a szolgáltatást nyújtja, vagy ezek hiányában, ahol lakóhelye
         vagy szokásos tartózkodási helye található.

      (2)      Azonban:
      a)      az ingatlanokkal kapcsolatos szolgáltatások esetén, ideértve az ingatlanügynökök és ‑szakértők szolgáltatásait, az építési
         munkák előkészítésére vagy összehangolására irányuló szolgáltatásokat, mint például az építészek és építéskivitelező irodák
         munkái, a szolgáltatásnyújtás teljesítési helye az a hely, ahol az ingatlan fekszik;

      b)      […]
      c)      a következők vonatkozásában:
      –        a kulturális, a művészeti, a sport‑, a tudományos, az oktatási, a szórakoztatási tevékenységek vagy hasonló tevékenységek,
         beleértve az ilyen tevékenységeket szervezők tevékenységét, valamint adott esetben az ezek teljesítéséhez járulékosan kapcsolódó
         tevékenységet

      […]
      a szolgáltatásnyújtás teljesítési helye az a hely, ahol a tevékenységet fizikailag végzik;
      […]”
      A nemzeti jog
      6        A Code général des impôts‑nak (Általános adókódex, a továbbiakban: CGI) az 1978. december 29‑i 78‑1240. sz. módosító pénzügyi
         törvény (JORF  1978. december 30., 4385. o.) 28. cikke által a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése átültetésének érdekében beillesztett
         259A. cikke ekként rendelkezik:

      „A 259. cikk rendelkezéseitől eltérően a következő szolgáltatásokat kell Franciaországban teljesítettnek tekinteni:
      [...]
      4       A következő szolgáltatásokat, ha azok teljesítése Franciaországban történik:
      –        a kulturális, művészeti, sport‑, tudományos, oktatási, szórakoztatási szolgáltatások, valamint az ezekhez járulékosan kapcsolódó
         és ezek szervezésére vonatkozó szolgáltatások.

      [...]”
      7        A CGI‑nek a nyolcadik irányelv 1. cikkét a belső jogba átültető II. melléklete a 242‑0 M cikkben ekként rendelkezik:

      „1. A külföldön honos adóalanyok kérhetik a részükre szabályszerűen kiszámlázott hozzáadottérték‑adó visszatérítését, ha a
         visszatérítési kérelem tárgyát képező naptári negyedév vagy év alatt Franciaországban nem rendelkeztek székhellyel, illetve
         állandó telephellyel, vagy ezek hiányában állandó lakóhellyel, illetve szokásos tartózkodási hellyel, és ugyanezen időszak
         alatt nem végeztek a [HÉA] hatálya alá tartozó termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást a [CGI] 256., 256A–258.B, és 259–259C. cikke
         értelmében.

      2. [...]”
      8        A Direction générale des impôts (Adózási Főigazgatóság) 1985. július 22‑i utasítása szerint a vásárokon, bemutatókon, kiállításokon
         és más rendezvényeken teljesített szolgáltatásnyújtások a CGI 259A. cikke alá tartoznak, és azokat Franciaországban kell teljesítettnek
         tekinteni. Hasonlóképpen a Direction générale des impôts 1999. július 15‑i 3 D‑2‑99. sz. utasítása akként rendelkezik, hogy
         kereskedelmi jellegű vásárokon vagy hasonló rendezvényeken valamely kiállító részére egy csomagban nyújtott komplex szolgáltatás
         a CGI 259A. cikkének (4) bekezdése alá tartozik.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      9        A Gillan Beach Ltd két alkalommal vízi sporteszköz‑bemutatót szervezett Nizzában 1993. február 18. és 20., illetve 1993. május
         25. és 27. között. A kiállítók részére komplex szolgáltatásokat nyújtott, amelyek többek között magukban foglalták a kiállítási
         terület, illetve a kommunikációs berendezések felszerelését és rendelkezésre bocsátását, a vendégeket fogadó személyzet biztosítását,
         valamint a hajók bemutatására szolgáló hely bérbeadását és őrzését.

      10      A Gillan Beach Ltd 1993. október 25‑én a CGI II. mellékletének 242‑0 M cikke alapján kérelmet nyújtott be a fent említett
         sporteszközök bemutatója érdekében Franciaországban igénybe vett szolgáltatások és vásárolt termékek árában foglalt HÉA visszatérítése
         iránt. A kérelmet az adóhatóság arra hivatkozva utasította el, hogy a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának
         első francia bekezdését a belső jogba átültető nemzeti rendelkezés alapján a vásárok és bemutatók szervezését Franciaországban
         kell teljesítettnek tekinteni, mivel azok teljesítése fizikailag ott történik. Az adóhatóság tehát úgy ítélte meg, hogy az
         alapügyben nem teljesülnek a HÉA visszatérítésének a 8. irányelv által támasztott feltételei.

      11      A Gillan Beach Ltd a Tribunal administratif de Paris‑hoz fordult, amely úgy határozott, hogy az alapügyben felmerült HÉÁ‑t
         vissza kell téríteni a társaság részére. Azt követően, hogy a Cour administrative d’appel de Paris (Párizsi Másodfokú Közigazgatási
         Bíróság) ítéletével helybenhagyta ezt a határozatot, a Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie felülvizsgálati
         kérelmet nyújtott be a Conseil d’État‑hoz.

      12      Mivel úgy ítélte meg, hogy az előtte folyamatban lévő eljárás a közösségi jog értelmezését teszi szükségessé, a Conseil d’État
         úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság
         elé:

      „[A] vásárszervező által valamely vásáron vagy bemutatón a kiállítók részére nyújtott komplex szolgáltatás a […] hatodik tanácsi
         irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia bekezdése, az irányelv 9. cikke (2) bekezdésének a) pontja vagy
         a szolgáltatásnyújtásoknak a 9. cikk (2) bekezdésében említett teljesen más csoportja alá tartozik‑e?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      13      A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy a hatodik irányelv 9. cikkének (2) bekezdését
         akként kell‑e értelmezni, hogy az ott említett valamely szolgáltatástípusba tartozik a vásárszervező által vásáron vagy bemutatón
         a kiállítók részére nyújtott komplex szolgáltatás.

      14      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 9. cikke tartalmazza a szolgáltatásnyújtások teljesítési helyének
         megállapítására vonatkozó szabályokat. Míg e cikk (1) bekezdése írja le az erre vonatkozó általános szabályt, a (2) bekezdés
         különös szabályként egy sor egyéb teljesítési helyet határoz meg. E rendelkezések célja az olyan joghatósági összeütközés
         elkerülése, amely egyrészről kettős adóztatáshoz, másrészről a jövedelmek adóztatásának elmaradásához vezethet (lásd a C‑168/04. sz.
         Berkholz‑ügyben 1985. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 1985., 2251. o.] 14. pontját, a C‑327/94. sz. Dudda‑ügyben 1996. szeptember
         26‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4595. o.] 20. pontját, a C‑167/05. sz., Linthorst, Pouwels en Scheres ügyben 1997. március
         6‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑1195. o.] 10. pontját és a C‑452/03. sz., RAL (Channel Islands) és társai ügyben 2005. május
         12‑én hozott ítélet [EBHT 2005., 3947. o.] 23. pontját).

      15      A hatodik irányelv 9. cikke (1) és (2) bekezdésének viszonyát illetően a Bíróság már kimondta, hogy az (1) bekezdés alkalmazása
         semmiképpen sem előzi meg a (2) bekezdését. Arra a kérdésre kell minden esetben választ adni, hogy az adott eset a 9. cikk
         (2) bekezdésekben szabályozott esetek valamelyike alá tartozik‑e; ha nem, akkor az az (1) bekezdés alá tartozik (a fent hivatkozott
         Dudda‑ügyben hozott ítélet 21. pontja, a fent hivatkozott Linthorst, Pouwels en Scheres ügyben hozott ítélet 11. pontja és
         a fent hivatkozott RAL (Channel Islands) és társai ügyben hozott ítélet 24. pontja).

      16      A 9. cikk (2) bekezdésének hatályát e rendelkezésnek a hatodik irányelv hetedik preambulumbekezdéséből levezethető céljára
         tekintettel kell meghatározni, amely szerint:

      „[…] az adóköteles tevékenység helyének meghatározása – különösen az összeszerelésre szánt termékek értékesítése és a szolgáltatásnyújtás
         tekintetében – megítélési különbségekhez [helyesen: joghatósági összeütközéshez] vezetett a tagállamok között; […] jóllehet
         a szolgáltatás teljesítési helyének elvben azt a helyet kell tekinteni, ahol a szolgáltatást nyújtó gazdasági tevékenységének
         székhelye, illetve állandó telephelye van, a szolgáltatás teljesítési helyének – különösen egyes adóalanyok közötti olyan
         szolgáltatások esetében, amelyek költségeit belefoglalták a termékek árába – azon személy országát kell tekinteni, amely a
         szolgáltatás címzettje”.

      17      Ekképpen a hatodik irányelv 9. cikke teljes (2) bekezdésének célja, hogy különös rendszert állapítson meg az egyes adóalanyok
         közötti olyan szolgáltatásokra, amelyek költségeit belefoglalták a termékek árába.

      18      Hasonló cél húzódik meg a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia bekezdése mögött, amely többek
         között a művészeti, sport‑ és szórakoztatási célú, valamint az ezekhez járulékosan kapcsolódó tevékenységek tekintetében a
         szolgáltatás teljesítési helyeként azt a helyet határozza meg, ahol e szolgáltatásokat fizikailag végzik. A közösségi jogalkotó
         ugyanis úgy ítélte meg, hogy amennyiben a szolgáltató azon államban nyújtja a szolgáltatásokat, amelyben azokat fizikailag
         végzik, és a végső fogyasztó ugyanezen államban fizeti meg a HÉÁ‑t a rendezvény szervezője részére, ezen állam, és nem a szolgáltatás
         nyújtójának székhelye szerinti állam részére kell megfizetni valamennyi olyan szolgáltatás után felszámított HÉÁ‑t, amelynek
         költségeit belefoglalták a fogyasztó által megfizetett komplex szolgáltatás árába (lásd a fent hivatkozott Dudda‑ügyben hozott
         ítélet 24. pontját).

      19      Azt illetően, hogy milyen szempontok alapján kell egy adott szolgáltatást a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának
         első francia bekezdése alá tartozónak tekinteni, meg kell állapítani, hogy semmilyen különös művészi színvonal, sportteljesítmény
         stb. nem szükséges, és nemcsak a – többek között ‑ művészeti, sport‑ vagy szórakoztatási célú, hanem az ezekhez hasonló tevékenységek
         is e rendelkezés hatálya alá tartoznak (lásd a fent hivatkozott Dudda‑ügyben hozott ítélet 25. pontját).

      20      Emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 9. cikkének (2) bekezdése kollíziós szabály, amely meghatározza a szolgáltatás
         adóztatási helyét, és így megállapítja a tagállamok hatáskörének kereteit. Ebből következően a „hasonló tevékenységek” közösségi
         jogi fogalom, amelyet a kettős adóztatásnak, illetve az adóztatás elmaradásának elkerülése érdekében egységesen kell értelmezni
         (lásd a C‑68/92. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1993. november 17‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑5881. o.] 14. pontját).

      21      A közösségi jog valamely rendelkezésének értelmezésekor nem csupán annak szövegét kell figyelembe venni, hanem összefüggéseit
         és az általa alkotott szabályozás céljait is (lásd a C‑17/03. sz., V E M Water és társai ügyben 2005. június 7‑én hozott ítélet
         [EBHT 2005., I‑4983. o.] 41. pontját).

      22      Tekintettel a közösségi jogalkotónak a jelen ítélet 18. pontjában említett azon céljára, hogy az adóköteles tevékenység teljesítési
         helyét a szolgáltatás nyújtójának székhelyétől függetlenül azon tagállamban határozza meg, amelynek területén a szolgáltatásokat
         fizikailag végzik, akkor lehet valamely tevékenységet a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia
         bekezdése szerinti értelemben hasonlónak tekinteni, ha az olyan jellemzőkkel rendelkezik, amelyek egyaránt megtalálhatók az
         e rendelkezésben felsorolt más tevékenységtípusokban, és amelyek e célra figyelemmel indokolják, hogy e tevékenységek e rendelkezés
         alá tartozzanak.

      23      E tekintetben meg kell állapítani, amint azt a francia kormány és az Európai Közösségek Bizottsága is megjegyzi, hogy a hatodik
         irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia bekezdésében említett egyes szolgáltatástípusok közös jellemzői
         arra vezethetők vissza, hogy többféle szolgáltatást magában foglaló, komplex szolgáltatásokról van szó, és e szolgáltatásokat
         általában több címzett, vagyis valamennyi, a kulturális, művészeti, sport‑, tudományos, oktatási és szórakoztatási tevékenységekben
         különböző módon részt vevő személy részére nyújtják.

      24      E különböző szolgáltatástípusok közös jellemzője az is, hogy azokat általában konkrét rendezvények során nyújtják, és mivel
         ezek pontosan meghatározott helyszíneken zajlanak, fő szabályként könnyen megállapítható, hogy fizikailag hol történik e komplex
         szolgáltatások teljesítése.

      25      A bemutatók, illetve a vásárok célja, hogy azok tárgyától függetlenül valamely fő szabályként egyedileg pontosan behatárolható
         helyen különböző, így tájékoztatás nyújtására, termékek, illetve események bemutatására irányuló komplex szolgáltatásokat
         nyújtsanak több címzett részére olyan körülmények között, amelyek elősegíthetik a termékeknek a látogatók részére történő
         értékesítését. Ilyen körülmények mellett valamely bemutatót, illetve vásárt a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának
         első francia bekezdésében említett hasonló tevékenységek közé tartozónak lehet tekinteni.

      26      A hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia bekezdésében felsorolt tevékenységekre irányuló szolgáltatásnyújtások
         magukban foglalják az e tevékenységek szervezői által nyújtott, valamint az azokkal egy tekintet alá eső szolgáltatásokat.

      27      Ebből következően valamely vásár vagy bemutató szervezője által a kiállítók részére nyújtott komplex szolgáltatást úgy kell
         tekinteni, hogy az a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia bekezdése alá tartozik.

      28      Figyelembe véve e rendelkezésnek a jelen ítélet 25. pontjában adott értelmezését, amely elegendő az alapügyben felmerült szolgáltatás
         teljesítési helyének meghatározásához, nem szükséges arról határozni, hogy e szolgáltatás a hatodik irányelv 9. cikkének (2) bekezdésében
         említett bármely más szolgáltatástípusba sorolható‑e.

      29      Ebből következően a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának
         első francia bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a vásárszervező által valamely vásáron vagy bemutatón a kiállítók részére
         nyújtott komplex szolgáltatás az e rendelkezésben említett szolgáltatástípusok közé tartozik.

       A költségekről
      30      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról
            szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia bekezdését úgy
            kell értelmezni, hogy a vásárszervező által valamely vásáron vagy bemutatón a kiállítók részére nyújtott komplex szolgáltatás
            e rendelkezésben említett szolgáltatástípusok közé tartozik.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Törvényszék (fellebbezési tanács) 2010. március 2-i ítélete. # Frantisek Doktor kontra az Európai Unió Tanácsa. # Fellebbezés - Közszolgálat - Tisztviselők - Felvétel. # T-248/08 P. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1970. május 28-i ítélete. # Denise Richez-Parise és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 19-69., 20-69., 25-69. és 30-69. sz. egyesített ügyek