title: A Bíróság (második tanács) 2004. december 16-i ítélete. # Gregorio My kontra Office national des pensions (ONP). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgium. # Tisztviselők - Nyugdíjjogosultságok átruháztatása - A tisztviselők személyzeti szabályzata VIII. mellékletének 11. cikke - Előrehozott nyugdíj - Az Európai Közösségeknél szerzett szolgálati idő figyelembevétele - EK 10. cikk. # C-293/03. sz. ügy

text:
      C‑293/03. sz. ügy
      Gregorio My
      kontra
      Office national des pensions (ONP)
      (a Tribunal du travail de Bruxelles [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Tisztviselők – Nyugdíjjogosultságok átvitele – A tisztviselők személyzeti szabályzata VIII. mellékletének 11. cikke – Előrehozott öregségi nyugdíj – Az Európai Közösségek szolgálatában töltött időszakok figyelembevétele – EK 10. cikk”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Személyek szabad mozgása – Munkavállalók – Fogalom – Nemzetközi szervezet alkalmazásában álló tagállami állampolgár – Bennfoglaltság
            – Korlát – Tagállami állampolgár, aki egész szakmai pályafutását e tagállam területén folytatta
      (EK 39. cikk)
      2.        Tagállamok – Kötelezettségek – A közösségi intézményekkel való jóhiszemű együttműködés kötelezettsége – Előrehozott öregségi
            nyugdíjnak a nemzeti nyugdíjrendszerben történő megállapítása során az Európai Közösségek szolgálatában töltött időszakok
            figyelembevételének hiánya – Megengedhetetlenség
      (EK 10. cikk; Személyzeti szabályzat, VIII. melléklet, 11. cikk, (2) bekezdés)
      1.        Az Európai Közösségeknek a származási államától eltérő tagállamban dolgozó tisztviselője migráns munkavállalónak minősül.
         Ugyanis, az EK 39. cikk (1) bekezdése értelmében nem veszíti el munkavállalói jogállását amiatt, hogy valamely nemzetközi
         szervezetnél tölt be állást, még abban az esetben sem, ha a foglalkoztató országba történő belépésének és tartózkodásának
         feltételeit nemzetközi egyezmény szabályozza.

      A Szerződésnek a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezései, különösen pedig az EK 39. cikk, ugyanakkor nem alkalmazhatók
         a tagállam tisztán belső helyzeteire. Következésképpen e rendelkezések nem terjednek ki arra a munkavállalóra, aki egész szakmai
         pályafutását az állampolgársága szerinti tagállam területén folytatta, először mint alkalmazott, később és egészen a nyugdíjkorhatár
         eléréséig, mint az Európai Közösségek tisztviselője.

      (vö. 37., 39–40., 43. pont)
      2.        Az EK 10. cikket az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatával összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy
         azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé a közösségi állampolgár által a közösségi intézmény
         szolgálatában eltöltött évek beszámítását a nemzeti nyugdíjrendszerben előrehozott öregségi nyugdíjra való jogosultság megállapítása
         céljából.

      Az ilyen nemzeti szabályozás ugyanis gátolhatja az Európai Unió intézményeiben való szakmai tevékenység végzését, és ebből
         adódóan elriaszthat tőle, hiszen amennyiben a korábban nemzeti nyugdíjrendszerben járulékfizető munkavállaló az ilyen intézmény
         állásajánlatát elfogadja, azt kockáztatja, hogy elveszíti az e rendszer alapján neki járó öregségi nyugellátást, amelyre jogosult
         lett volna, ha ezt az állásajánlatot nem fogadta volna el.

      Az ilyen következmények megengedhetetlenek lennének, figyelemmel a tagállamokat a Közösséggel szemben terhelő – és az EK 10. cikkében
         a tagállam számára a Közösség feladatai teljesítésének elősegítését előíró kötelezettségben megnyilvánuló – jóhiszemű együttműködés
         és segítségnyújtás kötelességére.

      (vö. 47–49. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. december 16. (*)

      „Tisztviselők – Nyugdíjjogosultságok átvitele – A tisztviselők személyzeti szabályzata VIII. mellékletének 11. cikke – Előrehozott öregségi nyugdíj – Az Európai Közösségek szolgálatában töltött időszakok figyelembevétele – EK 10. cikk”
      A C‑293/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,
      amelyet a Tribunal du travail de Bruxelles (Belgium) a Bírósághoz 2003. július 4‑én érkezett, 2003. május 20‑i határozatával
         terjesztett elő az előtte

      Gregorio My
      és
      az Office national des pensions (ONP)
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, C. Gulmann, R. Schintgen (előadó), G. Arestis és J. Klučka bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: M. Múgica Arzamendi főtanácsos,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        Gregorio My képviseletében C. Rosenfeld ügyvéd,
      –        az Office national des pensions képviseletében G. Perl és J.‑P. Lheureux, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében A. Samoni-Rantou és M. Tassopoulou, meghatalmazotti minőségben,
      –        a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Martin, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. szeptember 9-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 2., az EK 3., az EK 17., az EK 18., az EK 39., az EK 40., az EK 42., és az
         EK 283. cikk, valamint a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi rendelet
         (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. oldal) 7. cikkének értelmezésére irányul.

      2        A kérelmet a Gregorio My által az Office national des pensions (a továbbiakban: ONP) ellen amiatt indított perben terjesztették
         elő, hogy ez utóbbi megtagadta az érintettnek az Európai Közösségek egyik intézményében eltöltött szakmai pályafutása figyelembevételét
         a belga rendszer szerinti előrehozott öregségi nyugdíj-jogosultság megnyitása során.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) VIII. melléklete 11. cikkének
         (1) és (2) bekezdése, az alapügy tényállása időpontjában hatályos szövege értelmében:

      „(1)      Az a tisztviselő, aki a Közösségek szolgálatából azért lép ki, hogy:
      –      olyan közigazgatási hatóság, illetve nemzeti vagy nemzetközi szervezet szolgálatába lépjen, amely a Közösségekkel szerződéses
         viszonyban áll,

      –      munkavállalói vagy önálló vállalkozói minőségben tevékenykedjen, nyugdíjjogosultságot szerezve ezúton olyan rendszerben, amelynek
         irányító szervei a Közösségekkel szerződéses viszonyban állnak,

      jogosult a Közösségeknél fennálló öregségi nyugdíj iránti jogosultságának biztosításmatematikai egyenértékét az adott közigazgatási
         hatóság vagy szervezet nyugdíjalapjára vagy arra a nyugdíjalapra átruháztatni, amelyben munkavállalói vagy önálló vállalkozói
         minőségében végzett tevékenység útján öregségi nyugdíj iránti jogosultságot szerez.

      –        (2)   Az a tisztviselő, aki azt követően lép a Közösségek szolgálatába, hogy:
      –        valamely közigazgatási hatóság, illetve nemzeti vagy nemzetközi szervezet szolgálatából kilépett, vagy
      –        munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként tevékenykedett,
      –        beiktatásakor jogosult az ilyen szolgálati jogviszony vagy tevékenység útján megszerzett öregségi nyugdíj iránti jogosultság
         biztosításmatematikai egyenértékét vagy átalánydíjas visszavásárlási értékét a Közösségeknek befizettetni.

      –        Ilyen esetben az intézmény, amelynél a tisztviselő szolgálatot teljesít, a tisztviselőre a beiktatás időpontjában irányadó
         besorolási fokozat figyelembevételével megállapítja azon nyugdíjszerző szolgálati évek számát, amelyeket a nyugdíjrendszerében
         a korábbi szolgálati jogviszonyra tekintettel a fentiek szerint befizetett biztosításmatematikai egyenérték vagy összegek
         alapján a tisztviselő számára jóvá kell írni.”

       A nemzeti szabályozás
      4         A belga nyugdíjrendszerek és a nemzetközi közjogi intézmények nyugdíjrendszerei közötti bizonyos kapcsolatok létrehozásáról
         szóló, 1991. május 21-i törvény (Moniteur belge, 1991. június 20., a továbbiakban: az 1991. évi törvény) 3. cikke értelmében:

      „Minden tisztviselő jogosult – az intézmény jóváhagyásával – kérni az intézmény szolgálatába lépése előtti szolgálati jogviszonyok
         és időszakok alapján őt megillető nyugellátás összegének az intézményhez történő befizettetését.

      5        E törvény 9. cikke értelmében az érintett személy azonban visszavonhatja a belga rendszerben őt megillető nyugdíjjogosultságai
         átvitelére irányuló kérelmét. A visszavonás végleges és visszavonhatatlan.

      6        Az 1991. évi törvény 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja úgy határozza meg a „tisztviselő” fogalmát, hogy az vonatkozik „a
         személyi állománynak az intézmény nyugdíjrendszeréhez tartozó minden olyan tagjá[ra], akinek nyugdíjjogosultságai átvitelét
         nem rendezi egyéb rendelet vagy különös megállapodás”. Ami az „intézmény” fogalmát illeti, azt a 2. cikk (1) bekezdésének
         1. pontja úgy határozza meg, hogy az magában foglalja „a közösségi intézményeket, az Európai Unió tisztviselőinek és egyéb
         alkalmazottainak személyzeti szabályzata alkalmazása tekintetében hasonló szabályozás alá tartozó szerveket, valamint a közösségi
         feladatot ellátó olyan szervezeteket, amelyek nyugdíjrendszere a beiktatott tisztviselő számára biztosítja a szolgálatba lépése
         előtt általa szerzett nyugdíjjogosultságoknak az intézmény nyugdíjpénztárába történő átvitelének jogát”.

      7        A belga nyugdíjrendszerek és a nemzetközi közjogi szervezetek nyugdíjrendszerei közötti nyugdíjjogosultság-átvitel szabályozásáról
         szóló, 2003. február 10-i törvény (Moniteur belge, 2003. március 27., a továbbiakban: a 2003. évi törvény) 14. cikke a jövőre nézve megteremti annak lehetőségét, hogy az Európai
         Közösségeknél végzett szolgálatát belgiumi szakmai tevékenység gyakorlása céljából befejező tisztviselő kérhesse a közösségi
         nyugdíjrendszerben megszerzett nyugdíjjogosultságai biztosításmatematikai egyenértékének, vagy az e nyugdíjrendszer előírásai
         szerint befizetett nyugdíjjárulékai átalánydíjas visszavásárlási értékének a belga nyugdíjrendszerbe történő átvitelét.

      8        A 2003. évi törvény – 29. cikke értelmében – 2002. január 1-jén lép hatályba, és az ezt követően benyújtott átviteli kérelmekre
         kell alkalmazni.

      9        Egyébiránt, a társadalombiztosítás modernizálásáról és a jogszabályon alapuló nyugdíjrendszerek életképességének biztosításáról
         szóló, 1996. július 26-i törvény 15., 16. et 17. cikkének végrehajtására kiadott, 1996. december 23-i királyi rendelet (Moniteur belge, 1997. január 17., a továbbiakban: királyi rendelet) 4. cikke (2) bekezdésének első albekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Az (1) bekezdés szerinti előrehozott öregségi nyugdíj megszerzésére az érdekeltnek azzal a feltétellel nyílik lehetősége,
         hogy felmutat a jelen rendelet, az 1990. július 20-i törvény, az 50. sz. királyi rendelet, a munkások, alkalmazottak, bányászok,
         tengerészek vagy szabadfoglalkozásúak valamely belga nyugdíjrendszere, valamely belga közszolgálati nyugdíjrendszer vagy a
         Société nationale des Chemins de fer belges [belga államvasutak] nyugdíjrendszere, illetőleg bármely más jogszabályon alapuló
         belga nyugdíjrendszer szerinti nyugdíjra jogosító, legalább 35 év szolgálati időt.”

       Az alapjogvita
      10      Az olasz állampolgár Gregorio My, aki 1941. február 20-án született, 19 évig fizetett nyugdíjjárulékot a munkavállalók belga
         szociális biztonsági rendszerében azelőtt, hogy 1974. június 1-jétől 2001. május 31-ig az Európai Közösségek Tanácsa szolgálatában
         lett volna, tisztviselői minőségben.

      11      1992 márciusában az érintett, az 1991. évi törvény alapján, kérvényezte az ONP-nél a belga rendszerben fennálló nyugdíjjogosultságai
         átvitelét az Európai Közösségek nyugdíjrendszerébe. 1992 októberében a hivatal közölte vele átvihető nyugdíjjogosultságait.

      12      Mindazonáltal, 2000 októberében a Tanács arról tájékoztatta az említett hivatalt, hogy Gregorio My úgy döntött, hogy lemond
         a belga szabályozás szerint megszerzett nyugdíjjogosultságai átviteléről, amint azt az 1991. évi törvény 9. cikke számára
         lehetővé tette. Az ONP a lemondást Gregorio My-nek címzett 2000. október 17-i levelében tudomásul vette.

      13      2000. október 20-án Gregorio My azt kérte, hogy állapítsanak meg neki előrehozott öregségi nyugdíjat a királyi rendelet 4. cikkének
         (2) bekezdése alapján.

      14      Az ONP 2001. május 2-i határozatával ezt a kérelmet elutasította azon az alapon, hogy az érintett nem rendelkezik a királyi
         rendelet 4. cikkének (2) bekezdése szerint az előrehozott öregségi nyugdíjra való jogosultsághoz előírt 35 év szolgálati idővel.
         A hivatal e tekintetben megtagadta a Gregorio My által az Európai Közösségek tisztviselőjeként teljesített 27 év szolgálati
         idő figyelembevételét, minthogy a személyzeti szabályzatban foglalt nyugdíjrendszerre a belga szabályozás nem terjedt ki.

      15      A Tribunal de Travail de Bruxelles, mivel kétségei merültek fel egyfelől az 1991. évi törvény és a személyzeti szabályzat
         összeegyeztethetősége felől amiatt, hogy e jogszabályok nem szavatolják a közösségi nyugdíjrendszerben szerzett nyugdíjjogosultságok
         nemzeti nyugdíjrendszerbe való átvihetőségének jogát, másfelől pedig a királyi rendelet 4. cikke (2) bekezdésének a valamely
         közösségi intézményben teljesített szolgálati idő figyelembevételét lehetővé nem tevő rendelkezése és a munkavállalók szabad
         mozgásának elve, a hátrányos megkülönböztetés tilalma, valamint az uniós polgároknak az EK-Szerződésben szavatolt jogai összeegyeztethetősége
         felől, úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjeszti előzetes döntéshozatalra a Bíróság
         elé:

      „Nem ellentétesek-e a nemzeti jog bizonyos rendelkezései, mint [az 1991. évi törvény és a királyi rendelet] 4. cikkének (2)
         bekezdése, vagy a […] személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 11. cikke, az Európai Unió létrehozásáról szóló szerződés
         új 2., 3., 17., 18., 39., 40., 42. és 283. cikkével és az 1612/68/EGK rendelet 7. cikkével […]:

      a)      amennyiben e nemzeti rendelkezések és a személyzeti szabályzat nem teszik lehetővé az Európai Unió polgára számára, amilyen
         a felperes is, aki szakmai pályafutását előbb egy vállalkozásnál vagy nemzeti közszolgálatban, majd az Európai Unió közszolgálatában
         töltötte el, vagy fordítva, hogy összehasonlítsa azokat a nyugdíjjal kapcsolatos előnyöket, amelyeket a nemzeti vagy az európai
         nyugdíjrendszerben kapna, és hogy ezen összehasonlítás alapján kérje e jogok átvitelét akár a nemzeti nyugdíjrendszerből az
         európai nyugdíjrendszerbe, akár fordítva: az európai nyugdíjrendszerből a nemzeti nyugdíjrendszerbe,

      b)      amennyiben e rendelkezések azáltal, hogy – az előbbi pontban említett összehasonlítás megtörténte nélkül – az érintett számára
         előírják a belga nyugdíjrendszerből az európai nyugdíjrendszerbe történő átviteléről való kifejezett lemondást vagy azáltal,
         hogy ilyen értelmű közigazgatási gyakorlatot eredményeznek, a munkavállalókat tévedésbe ejtik vagy ejthetik, és

      c)      amennyiben e nemzeti jogszabályi rendelkezések nem teszik lehetővé az Európai Unió tisztviselőjeként gyakorolt szakmai tevékenység
         időtartamának beszámítását előrehozott öregségi nyugdíj megállapítása céljából?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megengedhetőségéről
      16      Mindenekelőtt, a holland kormány úgy ítéli meg, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem megengedhetetlen az előzetes
         döntéshozatalra utaló határozatban található információhiány miatt, mind a ténybeli körülmények, mind pedig az alapjogvita
         jogi háttere vonatkozásában.

      17      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a töretlen ítélkezési gyakorlat szerint, annak érdekében, hogy a közösségi jognak
         a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezéséhez el lehessen jutni, ez utóbbinak meg kell határoznia azon ténybeli és szabályozási
         keretet, amelybe az általa feltett kérdés illeszkedik, vagy legalábbis ki kell fejtenie azon ténybeli feltevéseket, amelyeken
         e kérdések alapulnak, avégett, hogy a Bíróság hasznos válaszokat adhasson, továbbá hogy lehetővé tegye a tagállamok kormányainak
         és az egyéb érdekelt feleknek észrevételek megtételét a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően (lásd, különösen, a C‑51/96.
         és C‑191/97. sz. Deliège-ügyben 2000. április 11-én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2549. o.] 30. és 31. pontját).

      18      Jelen esetben, az alapügy felei, a görög kormány, maga a holland kormány és az Európai Közösségek Bizottsága által megtett
         észrevételekből kitűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban található információk lehetővé tették számukra,
         hogy érdemben állást foglaljanak a Bíróság elé tárt kérdéssel kapcsolatban. Ezen túlmenően, az előzetes döntéshozatalra utaló
         határozatban foglalt információk kiegészültek a nemzeti bíróság által az ügyirathoz megküldött további adatokkal és a Bírósághoz
         benyújtott írásbeli észrevételekkel. Mindezeket a tárgyalási jegyzőkönyvbe felvett érveket és hivatkozásokat a tagállamok
         kormányai és a többi érdekelt fél tudomására hozták azzal, hogy ez utóbbiak szükség szerint a tárgyaláson kiegészíthették
         észrevételeiket.

      19      A holland kormány által felvetett kifogást tehát el kell vetni.

      20      Másodsorban, az ONP úgy ítéli meg, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem megengedhetetlen azon oknál fogva, hogy az
         a 2003. évi törvény hatálybalépésével okafogyottá vált, mivel az említett törvény lehetővé teszi az Európai Közösségek tisztviselői
         számára a közösségi nyugdíjrendszer alapján szerzett nyugdíjjogosultságaiknak a belga nyugdíjrendszerbe való átvitelét, ami
         a nemzeti előrehozott öregségi nyugdíjra való jogosultság megállapítása céljából beszámíthatóvá teszi a közösségi intézményben
         eltöltött szolgálati időt.

      21      E tekintetben, noha – amint azt az ONP a tárgyaláson állította – a 2003. évi törvény beszámíthatóvá teszi a közösségi nyugdíjrendszer
         járulékfizetési időtartamát még akkor is, ha az érdekelt nem kérte – mint az alapügyben – a közösségi jogrendszerben fennálló
         nyugdíjjogosultságainak a belga rendszerbe történő átvitelét, az ügy irataiból kitűnik, hogy a felperes előrehozott öregségi
         nyugdíj iránti kérelmét 2000. október 20-án nyújtotta be, azaz több mint egy évvel megelőzve a 2003. évi törvén hatálybalépését.
         E törvény – 29. cikke értelmében – 2002. január 1-jén lépett hatályba, és csak az ezt követően benyújtott átviteli kérelmekre
         alkalmazható.

      22      Következésképpen az ONP által emelt kifogást el kell vetni.

      23      Végül, a Bizottság úgy véli, hogy a kérdés első két része, amelyek a szoros értelmében vett nyugdíjjogosultságok átvitelére
         vonatkoznak, nincsenek összefüggésben az alapjogvitával, amely kizárólag az érintett által a Tanács szolgálatában eltöltött
         27 évnek a belga szabályozás szerinti előrehozott öregségi nyugdíjra való jogosultság megállapítása céljából történő beszámítására
         irányul. Ezért csak ez utóbbi kérdéskör vonatkozásában szükséges a Bíróság állásfoglalása.

      24      E tekintetben a Bíróság emlékeztet arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között
         az EK 234. cikkben foglalt együttműködés értelmében egyedül az alapeljárást folytató és a bírósági döntésért felelős nemzeti
         bíróság jogosult mérlegelni – az ügy sajátosságaira figyelemmel – egyrészt az előzetes döntéshozatal szükségességét annak
         érdekében, hogy döntését meghozhassa, másrészt, hogy a Bíróság számára feltett kérdések helytállóak-e. Így tehát attól fogva,
         hogy a feltett kérdések a közösségi jog értelmezésével kapcsolatosak, a Bíróság – elvileg – köteles eljárni (lásd különösen
         a C‑415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15-én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 59. pontját és a C‑35/99. sz. Arduino-ügyben
         2002. február 19-én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑1529. o.] 24. pontját).

      25      Mindazonáltal, a Bíróság azt is kifejtette, hogy kivételesen jogosult – saját hatáskörének vizsgálata céljából – megvizsgálni
         azokat a körülményeket, amelyek között a nemzeti bíró hozzá fordult (lásd e tekintetben a 244/80. sz. Foglia-ügyben 1981.
         december 16-án hozott ítélet [EBHT 1981., 3045. o.] 21. pontját). Valamely nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra
         előterjesztett kérdésről való határozathozatal megtagadásának csak akkor van helye, ha nyilvánvaló, hogy a kérdéses közösségi
         jogszabály értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényeivel vagy céljával, vagy ha a szóban
         forgó probléma elméleti jellegű, illetőleg ha a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli illetve jogi elemek ismeretével, amelyek
         szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdéseket hasznosan meg tudja válaszolni (lásd, különösen a Bosman-ügyben hozott, fent
         hivatkozott ítélet 61. pontját, és az Arduino-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 25. pontját).

      26      Márpedig, amint az már megállapítást nyert, Gregorio My sohasem kérte az alapügyben a közösségi nyugdíjrendszerben szerzett
         nyugdíjának a belga rendszerbe való átutalását, hanem csupán a nemzeti előrehozott öregségi nyugdíj megállapításának kedvezményét.
         E tekintetben Gregorio My kifogásolta az ONP azon határozatát, amellyel az megtagadta a Tanács tisztviselőjeként teljesített
         27 év szolgálati ideje figyelembevételét a királyi rendelet 4. cikkének (2) bekezdésében a nyugdíjjogosultság megállapíthatóságának
         feltételéül szabott 35 év szolgálati idő kiszámítása során.

      27      Ebből az következik, hogy az alapjogvita arra a kérdésre korlátozódik, vajon a közösségi jog kötelezi-e a belga hatóságokat
         a felperesnek mind a belga nyugdíjrendszerben, mind a közösségi nyugdíjrendszerben teljesített szolgálati idejének figyelembevételére.

      28      Ily módon a feltett kérdés első két részét nem kell megválaszolni.

       Az Európai Közösségeknél szerzett szolgálati idő figyelembevételéről
      Az EK 2., az EK 3., az EK 40. és az EK 283. cikkről
      29      Amint azt a Bíróság már kifejtette (a 126/86. sz. Giménez Zaera-ügyben 1987. szeptember 29-én hozott ítélet [EBHT 1987., 3697. o.]
         11. pont és a C‑78/90-C‑83/90. sz. Compagnie commerciale de l’Ouest és társai egyesített ügyekben 1992. március 11-én hozott
         ítélet [EBHT 1992., I‑1847. o.] 17. és 18. pont), az EK 2. és az EK 3. cikk általános – a Szerződés más rendelkezéseiben kifejtett
         – célokat fogalmaznak meg. Ezért azok nem alkalmazhatók önállóan az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben felhozott
         különösebb rendelkezésekkel összefüggésben.

      30      Ugyanígy, az EK 40. és az EK 283. cikk csupán megteremti a Tanács számára egyrészt a munkavállalók szabad mozgásának megvalósításához
         szükséges intézkedések, másrészt az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzata és az e Közösségek egyéb alkalmazottaira
         vonatkozó alkalmazási feltételek megállapításának jogalapját.

      31      Következésképpen az EK 2., az EK 3., az EK 40. és az EK 283. cikke a jelen ügy eldöntése szempontjából figyelmen kívül maradnak.

      Az EK 17. és az EK 18. cikkről
      32      Az EK 17. cikk, bár létrehozza az uniós polgárságot, megelégszik annak kimondásával, hogy az uniós polgárokat megilletik a
         szerződés által rájuk ruházott jogok, és terhelik a szerződésben előírt kötelezettségek. Az tehát nem alkalmazható e tekintetben
         önállóan, a szerződésnek az uniós polgárok jogait és kötelezettségeit szabályozó különös rendelkezéseitől elválasztva.

      33      Ami az EK 18. cikket illeti – amely általános jelleggel mondja ki a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás
         minden uniós polgárt megillető jogát –, e rendelkezéshez képest a munkavállalók szabad mozgása tekintetében az EK 39. cikk
         különös rendelkezést tartalmaz. Márpedig, mivel a kérdést előterjesztő bíróság ez utóbbi rendelkezés értelmezését is kérte
         a Bíróságtól, előbb erről e pontról kell döntést hozni (lásd ebben az értelemben a C‑100/01. sz. Oteiza Olazabal-ügyben 2002.
         november 26-én hozott ítéletet [EBHT 2002., I‑10981. o.] 26. pontját).

      Az EK 42. cikkről
      34      Az EK 42. cikk a Tanácsra bízza a munkavállalók részére a szociális biztonsági rendszerek területén kiadott nemzeti szabályokból
         esetleg adódó akadályok leküzdését lehetővé tevő rendszer bevezetésének feladatát. E kötelezettségének a Tanács elvileg a
         szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló,
         1971. június 14-i. o.).

      35      Márpedig, amint azt a Bíróság a C‑411/98. sz. Ferlini-ügyben 2000. október 3-án hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑8081. o.)
         41. pontjában kimondta, az Európai Közösségek tisztviselői nem minősíthetők az 1408/71 rendelet értelmében vett munkavállalónak,
         miután nincsenek alávetve a nemzeti szociális biztonsági jogszabályoknak, amint azt az említett rendelet személyi hatályát
         megszabó 2. cikkének (1) bekezdése megkövetelné.

      36      Következésképpen Gregorio My helyzetére sem az EK 42. cikk, sem az 1408/71 rendelet nem alkalmazható.

      Az EK 39. cikkről és az 1612/68 rendelet 7. cikkéről
      37      Állandó ítélkezési gyakorlat az, hogy az Európai Közösségek tisztviselője migráns munkavállalónak számít. Ugyanis a származási
         államától eltérő tagállamban dolgozó közösségi állampolgár az EK 39. cikk (1) bekezdése értelmében nem veszíti el munkavállalói
         jogállását amiatt, hogy valamely nemzetközi szervezetnél tölt be állást, még abban az esetben sem, ha a foglalkoztató országba
         történő belépésének és ott-tartózkodásának feltételeire a nemzetközi szervezet és az annak székhelye szerinti állam között
         létrejött nemzetközi egyezmény különös szabályai vonatkoznak (a Bíróságnak a 389/87. és 390/87. sz., Echternach és Moritz
         ügyben 1989. március 15-én hozott ítélet [EBHT 1989., 723. o.] 11. pontja; a C‑310/91. sz. Schmid-ügyben 1993. május 27-én
         hozott ítélet [EBHT 1993., I‑3011. o.] 20. pontja, és a Ferlini-ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletének 42. pontja).

      38      Ebből az következik, hogy valamely tagállami állampolgár munkavállalótól, mint amilyen Gregorio My is, nem tagadható meg azon
         szociális jogok és előnyök kedvezménye, amelyet az EK 39. cikk és az 1612/68 rendelet biztosít számára (lásd a Bíróságnak
         a 152/82. sz. Forcheri-ügyben 1983. július 13-án hozott ítéletének [EBHT 1983., 2323. o.] 9. pontját; az Echternach és Moritz
         ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletének 12. pontját; a Schmid-ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletének 22. pontját, és
         a Ferlini-ügyben hozott ítéletének 43. pontját).

      39      Mindazonáltal az ügy irataiból kitűnik, hogy a felperes, aki kilencéves korában érkezett Belgiumba, egész szakmai pályafutását
         belga területen folytatta, először mint különböző belga társaságok alkalmazottja, később és egészen a nyugdíjkorhatár eléréséig,
         mint a Tanács főtitkárságának tisztviselője.

      40      Márpedig a Szerződésnek a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezései, különösen pedig az EK 39. cikk nem alkalmazhatók
         a tagállam tisztán belső helyzeteire (a C‑64/96. és a C‑65/96. sz., Uecker és Jacquet-ügyben 1997. június 5-én hozott ítélet
         [EBHT 1997., I‑3171. o.] 16. pontja és a hivatkozott esetjog).

      41      Azért azonban, hogy mégis kimutassa az EK 39. cikkben szabályozott helyzettel való összefüggés létezését, a Bizottság előadta,
         hogy álláspontja szerint a nemzetközi közszolgálatban (amilyen az Európai Unió közszolgálata) eltöltött szolgálati időt valamely
         tagállam közszolgálatában eltöltött időhöz hasonlóan kell kezelni.

      42      Egy ilyen jogi fikció – amint az a főtanácsnok indítványának 85. és 89. pontjából kitűnik – nem támasztható alá a szerződésnek
         a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel.

      43      Következésképpen a felperes helyzetére az EK 39. cikke és az 1612/68 rendelet 7. cikke sem alkalmazható.

      A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdéséről és az EK 10. cikkről
      44      A nyugdíjjogosultságoknak a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdésében foglalt átviteli rendszere,
         amely lehetővé teszi a nemzeti nyugdíjrendszerek és a közösségi nyugdíjrendszerek összehangolását, a köz- vagy magánalkalmazásból
         a közösségi közigazgatási pályára lépés megkönnyítését, és a Közösségeknek már megfelelő szakmai tapasztalattal rendelkező
         személyzet legkedvezőbb kiválasztási lehetőségeinek biztosítását célozza (a 137/80. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1981.
         október 20-án hozott ítélet [EBHT 1981., 2393. o.] 11. és 12. pontja).

      45      Nevezetesen a Bíróság úgy ítélte meg, hogy amennyiben megtagadná a nemzeti nyugdíjrendszerben megszerzett öregségi nyugdíj
         iránti jogosultság biztosításmatematikai egyenértékének vagy átalánydíjas visszavásárlási értékének a személyzeti szabályzat
         VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdésében előírt közösségi nyugdíjrendszerbe történő befizetését, a tagállam megnehezíthetné
         a bizonyos szolgálati idővel rendelkező köztisztviselőinek a Közösség általi felvételét azáltal, hogy a tagállami közszolgálatból
         a közösségi közszolgálatba való átlépés azzal az eredménnyel járna, hogy megfosztaná őket azoktól a nyugdíjjogosultságoktól,
         amelyekre igényt tarthatnának, ha nem fogadták volna el a Közösség szolgálatába lépést (a Bizottság kontra Belgium ügyben
         hozott, fent hivatkozott ítélet 19. pontja).

      46      Márpedig, ez a helyzet áll fenn akkor is, amikor valamely tagállam megtagadja a közösségi nyugdíjrendszerben töltött szolgálati
         idő beszámítását a saját rendszerében előrehozott öregségi nyugdíjra való jogosultság megállapításakor.

      47      Meg kell ugyanis állapítani, hogy valamely olyan nemzeti szabályozás, amilyen az alapügyben szereplő is, gátolhatja az Európai
         Unió intézményeiben való szakmai tevékenység végzését, és ebből adódóan elriaszthat tőle, hiszen amennyiben a korábban nemzeti
         nyugdíjrendszerben járulékfizető munkavállaló az ilyen intézmény állásajánlatát elfogadja, azt kockáztatja, hogy elveszíti
         az e rendszer alapján neki járó öregségi nyugellátást, amelyre jogosult lett volna, ha ezt az állásajánlatot nem fogadta volna
         el.

      48      Ilyen következmények megengedhetetlenek lennének, figyelemmel a tagállamokat a Közösséggel szemben terhelő – és az EK 10. cikkében
         a tagállam számára a Közösség feladatai teljesítésének elősegítését előíró kötelezettségben megnyilvánuló – jóhiszemű együttműködés
         és segítségnyújtás kötelességére.

      49      Következésképpen a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 10. cikket az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti
         szabályzatával összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé
         a közösségi állampolgár által a közösségi intézmény szolgálatában eltöltött évek beszámítását a nemzeti nyugdíjrendszerben
         előrehozott öregségi nyugdíjra való jogosultság megállapítása céljából.

      50      Az előzőek alapján az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésnek az EK 18. cikk értelmezésére vonatkozó részét nem
         kell megválaszolni.

       A költségekről
      51      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK 10. cikket az Európai Közösségek tisztviselőinek személyzeti szabályzatával összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy
            azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé a közösségi állampolgár által a közösségi intézmény
            szolgálatában eltöltött évek beszámítását a nemzeti nyugdíjrendszerben előrehozott öregségi nyugdíjra való jogosultság megállapítása
            céljából.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság (első tanács) 2006. június 22-i ítélete. # August Storck KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Fellebbezés - Közösségi védjegy - A 40/94 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (3) bekezdése - Lajstromozás feltétlen kizáró oka - Térbeli védjegy - Világos gesztenyebarna színű cukorka térbeli formája - Megkülönböztető képesség. # C-24/05 P. sz. ügy

text:
      C‑24/05. P. sz. ügy
      August Storck KG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal(védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – A 40/94 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (3) bekezdése – Lajstromozás feltétlen kizáró oka – Térbeli védjegy – Világos gesztenyebarna színű cukorka térbeli formája – Megkülönböztető képesség”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (3) bekezdés)
      3.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (3) bekezdés)
      1.        Az áru formájából álló térbeli védjegynek a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         szerinti megkülönböztető képességének mérlegelésekor alkalmazott szempontok nem különböznek a védjegyek más típusainak esetében
         alkalmazandó szempontoktól. Ugyanakkor ezen szempontok alkalmazásakor az érintett közönség észlelése nem szükségszerűen azonos
         az áru formájából álló térbeli védjegy és az olyan szóvédjegy vagy ábrás védjegy esetében, amely az általa jelölt áruk külső
         megjelenésétől független jelből áll. Az átlagfogyasztók ugyanis – bármiféle grafikai vagy szöveges elem hiányában – nem szoktak
         az áruk eredetére következtetni a formájuk vagy a csomagolásuk formája alapján, így nehezebbnek bizonyulhat a térbeli védjegy
         megkülönböztető képességét megállapítani, mint a szó- vagy ábrás védjegyét.

      Ilyen feltételek mellett csak az olyan megjelölés rendelkezik megkülönböztető képességgel e rendelkezés értelmében, amely
         jelentős mértékben eltér az ágazat normáitól vagy szokásaitól, és ebből eredően alkalmas a származásra utaló alapvető rendeltetésének
         betöltésére.

      (vö. 24‑26. pont)
      2.        A 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdésében foglalt megkülönböztető képességet egy védjegy megszerezheti annak következtében,
         hogy e védjegyet egy lajstromozott védjeggyel kombinálva használták. Ennélfogva egy térbeli védjegy adott esetben használat
         révén akkor is megszerezheti a megkülönböztető képességet, ha egy szó‑ vagy ábrás védjeggyel együttesen használták.

      A térbeli védjegy lényegénél fogva különbözik azonban a síkbeli grafikus ábrázolásától. Ebből következően ha az áru képe megjelenik
         a csomagoláson, a fogyasztók nem magával a védjeggyel találkoznak az áru térbeli formájából álló védjegyként. Nem zárható
         azonban ki, hogy egy ilyen védjegy síkbeli ábrázolása adott esetben elősegítheti a védjegy ismertségét az érintett vásárlóközönség
         számára, amennyiben általa felismerhetőek lesznek az áru térbeli formájának lényeges elemei.

      Másfelől ami a használat révén megszerzett megkülönböztető képességet illeti, az érintett fogyasztóknak a védjegy védjegyként
         történő használata által kell az árut vagy szolgáltatást egy meghatározott vállalkozástól származóként azonosítaniuk.

      Ezért a védjegy nem minden használata minősül feltétlenül védjegyként történő használatnak, még kevésbé valamely térbeli védjegy
         síkbeli ábrázolása.

      (vö. 57‑62. pont)
      3.        Annak eldöntésénél, hogy valamely védjegy megszerezte‑e a megkülönböztető képességet a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése
         értelmében, valamennyi olyan körülményt számításba kell venni, amelyek között az érintett vásárlóközönség találkozik ezzel
         a védjeggyel. Azaz nem csupán a vásárlói döntés meghozatalának pillanatában, hanem ezt megelőzően is, például a reklámon keresztül
         vagy az áru fogyasztásakor.

      Mindazonáltal az érintett árukategória különböző árui közötti választás előkészítése és meghozatala során az átlagfogyasztó
         a figyelem legmagasabb fokát tanúsítja, és így annak eldöntésénél, hogy ez a védjegy használat révén megszerezte‑e a megkülönböztető
         képességet, különös jelentősége van annak a kérdésnek, hogy az átlagfogyasztó a vásárlás pillanatában találkozik‑e a védjeggyel.

      (vö. 71‑72. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. június 22.(*)

      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – A 40/94 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (3) bekezdése – Lajstromozás feltétlen kizáró oka – Térbeli védjegy – Világos gesztenyebarna színű cukorka térbeli formája – Megkülönböztető képesség”
      A C‑24/05. P. sz. ügyben,
      az August Storck KG (székhelye: Berlin [Németország], képviselik: I. Rohr, H. Wrage‑Molkenthin és T. Reher Rechtsanwälte)

      fellebbezőnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2005. január 24‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: G. Schneider, meghatalmazotti
         minőségben)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (előadó) és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. február 16‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. március 23‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Fellebbezésében az August Storck KG kéri az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑396/02. sz., Storck kontra OHIM (cukorka
         formája) ügyben 2004. november 10‑én hozott azon ítéletének (EBHT 2004., II‑3824. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet)
         hatályon kívül helyezését, amely elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
         negyedik tanácsának egy világos gesztenyebarna színű cukorka térbeli formájának lajstromozását elutasító, 2002. október 14‑i
         R 187/2002‑4. sz. határozatának (a továbbiakban: vitatott határozat) hatályon kívül helyezésére irányuló keresetet.

       Jogi háttér
      2        A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o., magyar nyelvű
         különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) „Feltétlen kizáró okok” címet viselő 7. cikke szerint:

      „A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
      […]
      b)      nem alkalmas a megkülönböztetésre;
      […]
      (3)      Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő
         áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.”

      3        A 40/94 rendeletnek „A határozatok indokolása” címet viselő 73. cikke szerint:

      „A[z OHIM] határozatait indokolni kell. A határozatok csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban
         az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni.”

      4        A 40/94 rendeletnek „A tényállás vizsgálata hivatalból” címet viselő 74. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „A[z OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő
         eljárásban azonban a Hivatal [OHIM] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez,
         valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van.”

       A jogvita előzményei
      5        1998. március 30‑án a felperes a 40/94 rendelet alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott be az OHIM‑hoz, az alább ábrázolt
         világos gesztenyeszínű cukorka térbeli védjegyként való lajstromoztatása iránt:

      6        A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 30. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással: „cukorkák”.

      7        2001. január 25‑i határozatával az elbíráló azzal az indokolással utasította el a védjegybejelentést, hogy az a 40/94 rendelet
         7. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem alkalmas a megkülönböztetésre, és használat révén sem szerzett megkülönböztető
         képességet ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében.

      8        A vitatott határozattal az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa helyben hagyta az elbíráló határozatát. Lényegében úgy ítélte
         meg, hogy a bejelentett megjelölés formájának és színének kombinációja önmagában nem alkalmas arra, hogy jelezze a szóban
         forgó áru, vagyis az édességek eredetét. A fellebbezési tanács szerint továbbá a felperes által előterjesztett bizonyítékok
         nem támasztják azt alá, hogy ez a megjelölés használata révén – különösen a karamell cukorkák tekintetében –megszerezte a
         megkülönböztető képességet.

       Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
      9        A fellebbező a vitatott határozat hatályon kívül helyezése iránt keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bírósághoz, amelyet két
         jogalapra alapított.

      10      A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapot illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
         ítélet 39–45. pontjában úgy ítélte meg, hogy a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy a bejelentett megjelölés
         ezen rendelkezés értelmében a következő okokból nem alkalmas a megkülönböztetésre:

      „39      A jelen esetben a fellebbezési tanács helyesen úgy ítélte meg, hogy mivel olyan, széles körben elterjedt fogyasztási cikkekről
         van szó, mint amilyen a jelen ügy tárgya, „a fogyasztó nem tanúsít különösebb figyelmet az édesség formája és színe iránt”,
         és hogy ezért „valószínűtlen, hogy az átlagos fogyasztó választását a cukorka formája fogja meghatározni” (a [vitatott] határozat
         12. pontja).

      40      Ezen kívül a fellebbezési tanács megfelelően bizonyította azt, hogy sem az említett megjelölés formájának egyik jellemzője,
         sem a jellemzők valamely kombinációja nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. E tekintetben mindenekelőtt úgy értékelte,
         hogy „[a] szóban forgó, majdnem kerek alakzat, amely körre emlékeztet […], alapvető geometriai forma”, és hogy az átlagos
         fogyasztó „megszokta, hogy kerek (kör alakú, ovális, ellipszis vagy henger alakú) édességekkel találkozik, beleértve a cukorkákat.
         Ami pedig a cukorka domború felső széleit illeti, a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy „a cukorkáknak alakjuktól függetlenül
         domború széle van”, mégpedig gyakorlati okok miatt. Végül pedig ami a cukor felszínén a kör alakú bemélyedést és a cukor lapos
         belső részét illeti, a fellebbezési tanács arra jutott, hogy „ezek az elemek nem változtatják meg jelentősen a forma egésze
         által keltett benyomást”, és hogy ezért „valószínűtlen, hogy az érintett fogyasztó oly mértékben figyelmes legyen e két jellemzőre,
         hogy azokat gyártóra vagy forgalmazóra utaló megjelölésként érzékelje” (a [vitatott] határozat 13. pontja).

      41      Ami pedig a szóban forgó áru színét, vagyis a gesztenyebarnát és annak árnyalatait illeti, a fellebbezési tanács azt is kiemelte,
         hogy az „a cukorkák esetében egy szokványos szín” (a [vitatott] határozat 13. pontja). Valóban, helyes az a megállapítás,
         hogy az érintett közönség édességek esetében megszokta ennek a színnek a használatát.”

      42      Ebből következően a lajstromoztatni kívánt térbeli forma olyan alapvető geometriai forma, amelyikre magától értetődően gondol
         az ember olyan általános fogyasztási cikk esetében, mint amilyen a cukorka.

      43      Ilyen körülmények között el kell vetni a felperesnek arra alapuló érvelését, hogy a bejelentett megjelölés és más édességek
         formája és színe között jelentős különbségek vannak.

      44      A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a bejelentett térbeli megjelölés olyan megjelenési elemekből áll össze,
         amelyekre magától értetődően gondol az ember, és amelyek tipikusak az érintett áruk esetében. A szóban forgó forma ugyanis
         nem különbözik jelentősen az érintett áruk bizonyos olyan alapvető formáitól, amelyeket rendszerint használnak a kereskedelemben,
         inkább azok egy változatának tekinthető. Mivel az állítólagos különbségeket nehéz észrevenni, a szóban forgó forma nem különbözik
         kellő mértékben a cukorkák esetében rendszerint használt egyéb formáktól, és nem teszi lehetővé azt, hogy az érintett vásárlóközönség
         rögtön és biztosan meg tudja különböztetni a felperes cukorkáit az eltérő kereskedelmi eredetű cukorkáktól.

      45      Ebből kifolyólag a bejelentett megjelölés – ahogyan azt egy szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő átlagos
         fogyasztó érzékeli – nem teszi lehetővé a szóban forgó áruk beazonosítását, és azt, hogy azokat az eltérő kereskedelmi eredetű
         áruktól meg lehessen különböztetni. Ilyen módon ezen áruk viszonylatában nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.”

      11      A 40/94 rendelet 7. cikke (3) bekezdésének megsértésére alapított jogalapot illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet
         61–67. pontjában úgy határozott, hogy a fellebbezési tanács nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a
         fellebbező nem bizonyította azt, hogy a bejelentett védjegy használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet, a következő
         indokokból:

      „61      Először is a felperes által érvként előadott forgalmi adatok és a „Werther’s Original” („Werther’s Echte”) cukorka népszerűsítésére
         költött jelentős reklámkiadásokra vonatkozó adatok nem bizonyítják azt, hogy a bejelentett megjelölés használata révén megkülönböztető
         képességet szerzett.

      62      Bár a fellebbezési tanács valóban elismerte azt, hogy a forgalmi és a reklámkiadásokra vonatkozó adatok bizonyítják, hogy
         a szóban forgó típusú cukorka nagyon elterjedt a piacon, azonban úgy vélte, hogy ezek az adatok nem bizonyították azt a pedig
         lényeges körülményt, hogy a bejelentett megjelölést a felperes cukorkáinak megjelölésére szolgáló térbeli megjelölésként használták
         (a vitatott határozat 16. pontja).

      63      A [vitatott] határozat 17–21. pontjában a fellebbezési tanács ezt az értékelést a következőképpen indokolta:
      „17.      A kérelmező mintákat mutatott be a cukorkái csomagolásaként szolgáló műanyag zacskóról, azt állítva, hogy a formának a zacskón
         található ábrázolása »központi referencia és viszonyítási pont« a fogyasztó számára. Szerinte a forma ilyen használata bizonyítja
         azt, hogy a forma az áru védjegyeként reklámozás tárgya, és hogy azt a fogyasztó ilyen értelemben érzékeli. A fellebbezési
         tanácsnak ezt a nézőpontot el kell utasítania. A felperes állításai nem illenek ugyanis össze azzal, ahogyan a cukorkák összességében
         a zacskón megjelennek.

      18.      Még ha helytálló is az, hogy a barna formájú cukorkák a felperes által bemutatott módon megjelennek a csomagoláson, meg kell
         azonban vizsgálni az ábrázolás célját is. Absztrakt vizsgálatról nem lehet szó. Éppen ellenkezőleg: a vizsgálatnak azt kell
         figyelembe vennie, hogy az átlagos fogyasztó valószínűleg hogyan érzékeli a cukorkák ábrázolását, ahogyan az a csomagoláson
         megjelenik.

      19.      Márpedig a szóban forgó fogyasztó, amikor a felperes cukorkászacskójával találkozik, először a »Werther’s Original« felírást
         veszi észre, amelyik nagy méretű betűivel a zacskó majdnem felét elfoglalja, és olyan további elemek veszik körül, mint egy
         apró ovális megjelölés, amely a »Storck« nevet viseli, valamint egy kicsi falu stilizált képe, amely alatt a »Traditional
         Werther’s Quality« felirat olvasható [a Werther hagyományos minősége]. A zacskó alsó felén egy színes fotó található, amely
         körübelül tizenöt cukorkát ábrázol egymás hegyén‑hátán, a képaláírás: »The classic candy made with real butter and fresh cream«
         [»A vajjal és tejszínnel készült klasszikus cukorka«].

      20.      A felperes állításai alapján ez az ábra megfelel annak a térbeli megjelölésnek, amelynek a lajstromozását kérte. Márpedig
         a fellebbezési tanács szerint ez az álláspont nem megalapozott. A cukorkák ábrázolása a zacskón nem felel meg annak, ahogyan
         hagyományosan egy védjegyet az árun fel szoktak tüntetni. Azon a véleményen van, hogy az ábrázolás célja (inkább) az, hogy
         a zacskó tartalmát illusztrálja. A felperes állításaival szemben ugyanis a zacskó nem egy formát mutat, hanem egy halom be
         nem csomagolt cukor valószerű képét. Meg kell jegyezni, hogy ennek az ábrázolásnak nem célja azoknak a jellemzőknek a hangsúlyozása,
         amelyekről a felperes úgy véli, hogy a megjelölésnek megkülönböztető képességet kölcsönöznek (mélyedés a közepén, lapos belső
         rész, domború szélek). Ebből az okból véli a fellebbezési tanács úgy, hogy ellentmondás van a cukorkáknak a csomagoláson történő
         ábrázolásának módja és a felperes azon állítása között, hogy ez az ábrázolás egy térbeli védjegy, amelyet az átlagos fogyasztó
         ekként érzékel. A fellebbezési tanács inkább úgy értékeli, hogy a fogyasztó valószínűleg kizárólag úgy fog a cukorkák képére
         tekinteni, mint a zacskó tartalmának ábrázolására. Az élelmiszeriparban – beleértve az édességipart is – általánosan bevett
         gyakorlat a csomagolásokat úgy illusztrálni, hogy az ízlésesen mutassa az áru kinézetét vagy a tálalási lehetőségeit, és ezt
         a gyakorlatot inkább indokolja a termék reklámozása, mint az árunak a megjelölésen keresztül történő azonosítására való törekvés.
         A fellebbezési tanács ezért úgy véli, hogy a kép nem védjegy szerepét tölti be, hanem kizárólag az áru illusztrálására szolgál.
         A képet kísérő mondat, vagyis a »The classic candy made with real butter and fresh cream«, még inkább igazolja azt, hogy ilyen
         lenne egy ésszerűen figyelmes cukorkavásárló érzékelése. A kép és a mondat ugyanis kiegészítik egymást: a mondat leírja a
         cukorkák fajtáját, a kép pedig megmutatja azt. A fellebbezési tanács elfogadja a felperesnek azon érvét, hogy egy árun egyszerre
         több védjegy is szerepelhet. Ettől függetlenül szerinte a felperes cukorkái csomagolására szolgáló zacskó kinézete alapján
         a cukorkák ábrázolása a zacskón nem védjegyábrázolás.

      21.      A fentiekben kifejtett megfontolások miatt meg kell állapítani, hogy a bizonyítékként előterjesztett forgalmi adatok és reklámkiadási
         számszerű adatok azt valóban bizonyítják, hogy a »Werther’s« cukorkákat forgalmazzák, azt azonban nem, hogy a formájukat védjegyként
         használták […]”.

      64      Nincs ok az imént kifejtett megállapítások megkérdőjelezésére. A felperes által csatolt reklámanyag nem tartalmaz semmilyen
         bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy a megjelölést úgy használják, ahogyan a lajstromozását kérték. Valamennyi előterjesztett
         képen ugyanis az igényelt formát és színt szó- és ábrás megjelölések kísérik. Ebből következően ez a reklámanyag nem bizonyítja
         azt, hogy az érintett vásárlóközönség a bejelentett megjelölést önmagában, a reklámon és az áru eladásakor őt kísérő szó-
         és ábrás védjegyektől függetlenül úgy érzékeli, mint ami az érintett áruk kereskedelmi eredetét jelöli meg […].

      65      Egyebekben ki kell emelni, hogy a keresetében a felperes maga is megemlíti, hogy a cukorkát ömlesztve nem árulják, csak zacskóba
         csomagolva, amelyben ráadásul minden cukorka külön-külön is be van csomagolva. Ebből következik, hogy a vásárlási döntéshelyzetben
         az átlagos fogyasztó közvetlenül a szóban forgó cukorka formájával nem találkozik, márpedig ez tenné lehetővé számára azt,
         hogy a formának eredetmegjelölési szerepet tulajdonítson.

      66      Ugyanezt a megállapítást kell tenni másodszor a felperes által a fellebbezési tanács elé annak bizonyítására előterjesztett
         felmérési eredményekre vonatkozóan, hogy a bejelentett megjelölés használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.
         A [vitatott] határozat 21. pontjának végéből világosan kitűnik, hogy a felperes által forgalomba hozott cukorka védjegyként
         való ismertségét nem a szóban forgó forma, hanem a „Werther’s” elnevezés alapján állapították meg.”

      12      Ezért az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbező keresetét és kötelezte a költségek viselésére.

       A fellebbezés
      13      A fellebbező négy jogalapra hivatkozó fellebbezésében azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
      –        elsődlegesen, bírálja el jogerősen az ügyet, helyt adva az első fokon előterjesztett kérelmeknek;
      –        másodlagosan, utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé;
      –        kötelezze az OHIM‑ot a költségek viselésére.
      14      Az OHIM kéri a Bíróságot, hogy utasítsa el a fellebbezést és kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.

       Az első jogalapról
       A felek érvei
      15      Két részből álló első jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdésének b) pontját.

      16      Először, a megtámadott ítélet 44. pontjában az Elsőfokú Bíróság tévesen vélte úgy, hogy a bejelentett védjegy megkülönböztető
         képességét csak akkor lehet megállapítani, ha lényegesen különbözik a cukorkáknak a kereskedelemben rendszerint használt megjelenési
         formáitól, és így szigorúbb követelményeket támasztott a térbeli védjegyekkel szemben, mint a szó‑ vagy ábrás védjegyekkel
         szemben.

      17      Az Elsőfokú Bíróság szintén tévesen állította azt a követelményt, hogy a bejelentett védjegy lényegesen különbözzön az édesipari
         ágazatban esetlegesen jelenlévő hasonló védjegyektől.

      18      A fellebbező szerint a máshonnan származó árukkal való összetéveszthetőség csak a bejelentett védjegynek egy korábbi védjeggyel
         való összetéveszthetőségére alapított felszólalás keretében releváns.

      19      Másodszor, a fellebbezési tanács és az Elsőfokú Bíróság elmulasztotta megvizsgálni, hogy a bejelentett védjegy önmagában,
         a cukorkáknak a piacon megtalálható hasonló megjelenési formáitól függetlenül is rendelkezik-e a megkülönböztető képesség
         minimális fokával. A fellebbező szerint ha az Elsőfokú Bíróság lefolytatta volna ezt a vizsgálatot, arra a megállapításra
         jutott volna, hogy az említett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.

      20      E tekintetben a fellebbező vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 39. pontjában megfogalmazott azon állítását,
         miszerint valószínűtlen, hogy az átlagos fogyasztó választását a cukorka formája fogja meghatározni. Az Elsőfokú Bíróságnak
         ugyanezen ítélet 42. pontjában foglalt azon állítását is vitatja, miszerint a lajstromoztatni kívánt térbeli forma alapvető
         geometriai forma.

      21      Az OHIM válaszában először előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság semmi esetre sem támaszt szigorúbb követelményeket a bejelentett
         védjeggyel szemben, mint a szó vagy ábrás védjegyekkel szemben, hanem azt az állandó ítélkezési gyakorlatot alkalmazta, amely
         szerint szükséges, hogy a védjegyként lajstromoztatni kívánt áru formája jelentősen különbözzön az érintett ágazat szabványától
         vagy szokásaitól.

      22      Másodszor az a kifogás, miszerint az Elsőfokú Bíróságnak azt kellett volna megállapítania, hogy a bejelentett védjegy rendelkezik
         megkülönböztető képességgel, a tények helyes értékelését kívánja megkérdőjelezni, és ezért elfogadhatatlan a jelen fellebbezési
         eljárás keretében.

       A Bíróság álláspontja
      23      Az első jogalap első részét illetően az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy védjegyek 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti megkülönböztető képességét egyrészt a védjegybejelentésben szereplő áruk vagy
         szolgáltatások vonatkozásában, másrészt arra tekintettel kell megítélni, milyen képet alkot róla az érintett vásárlóközönség,
         amely az említett áruk vagy szolgáltatások szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztóiból
         áll (lásd különösen a C_456/01. P. és C‑457/01. P. sz., Henkel kontra OHIM egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5089. o.] 35. pontját és
         a C‑173/04. P. sz., Deutsche Si‑Si Werke kontra OHIM ügyben 2006. január 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑551. o.] 25. pontját).

      24      Úgyszintén az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az áru formájából álló térbeli védjegy megkülönböztető képességének mérlegelésekor
         alkalmazott szempontok nem különböznek a védjegyek más típusainak esetében alkalmazandó szempontoktól (a fent hivatkozott
         Henkel kontra OHIM ügyben hozott ítélet 38. pontja; a C‑136/02. P. sz., Mag Instrument kontra OHIM ügyben 2004. október 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9165. o.] 30. pontja és a fent
         hivatkozott Deutsche Si‑Si Werke kontra OHIM ügyben hozott ítélet 27. pontja).

      25      Ugyanakkor ezen szempontok alkalmazásakor az érintett közönség észlelése nem szükségszerűen azonos az áru formájából álló
         térbeli védjegy és az olyan szóvédjegy vagy ábrás védjegy esetében, amely az általa jelölt áruk külső megjelenésétől független
         jelből áll. Az átlagfogyasztók ugyanis – bármiféle grafikai vagy szöveges elem hiányában – nem szoktak az áruk eredetére következtetni
         a formájuk vagy a csomagolásuk formája alapján, így nehezebbnek bizonyulhat a térbeli védjegy megkülönböztető képességét megállapítani,
         mint a szó- vagy ábrás védjegyét (lásd különösen a fent hivatkozott Henkel kontra OHIM ügyben hozott ítélet 38. pontját; a
         Mag Instrument kontra OHIM ügyben hozott ítélet 30. pontját, és a fent hivatkozott Deutsche Si‑Si Werke kontra OHIM ügyben
         hozott ítélet 28. pontját).

      26      Ilyen feltételek mellett csak az olyan megjelölés rendelkezik megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében, amely jelentős mértékben eltér az ágazat normáitól vagy szokásaitól, és ebből
         eredően alkalmas a származásra utaló alapvető rendeltetésének betöltésére (lásd különösen a fent hivatkozott Henkel kontra
         OHIM ügyben hozott ítélet 39. pontját; a Mag Instrument kontra OHIM ügyben hozott ítélet 31. pontját, és a fent hivatkozott
         Deutsche Si‑Si Werke kontra OHIM ügyben hozott ítélet 31. pontját).

      27      Ezért az Elsőfokú Bíróság jogosan vette figyelembe a cukorkáknak a kereskedelemben rendszerint használt színét és formáját
         annak megállapításánál, hogy a bejelentett védjegy rendelkezik-e megkülönböztető képességgel.

      28      A megtámadott ítélet 44. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a szóban forgó cukorka formája „nem különbözik
         jelentősen az érintett áruk bizonyos olyan alapvető formáitól, amelyeket rendszerint használnak a kereskedelemben”. Amennyiben
         a lényeges különbözőség követelménye többet jelent, mint a jelen ítélet 26. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint
         megkövetelt egyszerű jelentős eltérés, akkor az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor ettől a feltételtől tette
         függővé a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének elismerését.

      29      Ez azonban nem áll fenn. A megtámadott ítélet ugyanezen pontjából ugyanis kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság abból a megállapításból
         indult ki, hogy a bejelentett védjegy olyan megjelenési elemekből áll össze, amelyekre magától értetődően gondol az ember,
         és amelyek tipikusak az érintett áruk esetében, és hogy azoknak az alapvető formáknak az egyik változatának tekinthető, amelyeket
         rendszerint használnak az édesiparban, hogy az állítólagos különbségeket nehéz észrevenni, nem különbözik kellő mértékben
         a cukorkák esetében rendszerint használt egyéb formáktól, és nem teszi lehetővé azt, hogy az érintett vásárlóközönség rögtön
         és biztosan meg tudja különböztetni a fellebbező cukorkáit az eltérő kereskedelmi eredetű cukorkáktól.

      30      Ezen megállapításaival az Elsőfokú Bíróság megfelelően alátámasztotta, hogy a bejelentett védjegy nem tér el jelentősen a
         édesipari ágazat szabványától vagy szokásaitól. Ennélfogva nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor azt állapította meg, hogy
         a nevezett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.

      31      A fellebbező azon kifogása, miszerint az Elsőfokú Bíróság azt a követelményt állította, hogy a bejelentett védjegy lényegesen
         különbözzön az édesipari ágazatban esetlegesen jelenlévő hasonló védjegyektől, a megtámadott ítélet téves olvasatán alapul,
         mivel az Elsőfokú Bíróság egyáltalán nem vizsgálta, hogy az ilyen típusú áruknál használt többi védjegy azonos vagy hasonló-e
         a bejelentett védjegyhez.

      32      Az első jogalap első részét ezért mint megalapozatlant el kell utasítani.

      33      Ami az első jogalap második részét illeti, egyrészt – mint a jelen ítélet 27. pontjából következik – az Elsőfokú Bíróság nem
         alkalmazta tévesen a jogot, amikor figyelembe vette a cukorkáknak a kereskedelemben rendszerint használt színét és formáját
         annak megállapításánál, hogy a bejelentett védjegy rendelkezik-e megkülönböztető képességgel.

      34      Másrészt mivel az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását kifogásolja, hogy a bejelentett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető
         képességgel, az első jogalap ezen része valójában arra irányul, hogy a Bíróság saját tényértékelését helyezze az Elsőfokú
         Bíróságé helyébe.

      35      Tényjellegű megállapításnak minősül ugyanis az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 39–42. pontjában kifejtett azon
         megállapítás, miszerint egyrészt a fogyasztó nem tanúsít különösebb figyelmet az édesség formája és színe iránt, másrészt
         pedig a lajstromoztatni kívánt térbeli forma alapvető geometriai forma (lásd e tekintetben a fentebb hivatkozott Henkel kontra
         OHIM ügyben hozott ítélet 56. pontját illetve a Deutsche Si‑Si Werke ügyben hozott ítélet 47. pontját).

      36      Az EK 225. cikke és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése szerint viszont a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Ennélfogva
         egyedül az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel a releváns tények megállapítására és értékelésére, valamint a bizonyítékok
         értékelésére vonatkozóan. Ezeknek a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése tehát – feltéve, hogy nem ezek elferdítéséről
         van szó, amelyet a jelen ügyben nem állítanak – nem jogkérdés, amelyet a fellebbezés keretében a Bíróságnak felül kell vizsgálnia
         (lásd különösen a C‑104/00. P. sz., DKV kontra OHIM ügyben 2002. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑7561. o.] 22. pontját és a fent hivatkozott
         Deutsche Si‑Si Werke ügyben hozott ítélet 35. pontját).

      37      Mivel a jelen ügyben nem állították az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett tények és bizonyítékok elferdítését, az első jogalap
         második részét mint részben megalapozatlant és részben elfogadhatatlant el kell utasítani, és ezért a nevezett jogalapot egészében
         el kell utasítani.

       A második és a harmadik jogalapról
       A felek érvei
      38      Második és harmadik jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a 40/94 rendelet 74. cikkének
         (1) bekezdését, amely alapján az OHIM a tényeket hivatalból vizsgálja, illetve a rendelet 73. cikkét, amely szerint az OHIM
         határozatai csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt
         nyilatkozatot tenni.

      39      Egyrészt a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdése szerint az OHIM-nak meg kell vizsgálnia azokat a tényeket, amelyekre
         a határozatát alapítani kívánja. Így mivel – bár köteles lett volna – nem hozott fel konkrét példaként olyan cukorkákat, amelyek
         kinézetre azonosak lennének bejelentett védjeggyel, jóllehet ezt feltételezve jutott arra a következtetésre, hogy az említett
         védjegy „szokásos” jellegű, a fellebbezési tanács nem biztosított lehetőséget a fellebbezőnek arra, hogy vitassa ezeknek a
         példáknak a relevanciáját.

      40      Azáltal, hogy jóváhagyta a megtámadott ítélet 40. pontjában a fellebbezési tanács ezen megalapozatlan állításait, és az ítélet
         41. és 42. pontjában maga is hasonló megállapításokat tett, amelyek nem alapulnak igazolható tényeken, az Elsőfokú Bíróság
         megsértette a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdését.

      41      Másrészt mivel a fellebbezési tanács nem mutatott be olyan cukorkákat, amelyek állítólag hasonlítanak a bejelentett védjegyhez,
         a fellebbezőnek az eljárás egyik szakaszában sem állt módjában nyilatkozatot tenni erre vonatkozóan, és így nem biztosítottak
         számára lehetőséget többek között annak bebizonyítására sem, hogy ezek a cukorkák valójában határozottan eltérnek a bejelentett
         védjegytől. Ezért megsértették a meghallgatáshoz való jogát.

      42      Azáltal, hogy jóváhagyta a fellebbezési tanács azon megállapításait, amelyekre vonatkozóan a fellebbező nem foglalhatott állást,
         saját határozatát pedig ezekre a megállapításokra alapította, az Elsőfokú Bíróság megsértette a 40/94 rendelet 73. cikkét.

      43      Az OHIM arra hivatkozik, hogy mivel a fellebbező első ízben a Bíróság előtt hozza fel a 40/94 rendelet 73. cikkének és 74. cikke
         (1) bekezdésének megsértését, ezért a második és a harmadik jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

      44      Hozzáteszi, hogy megalapozatlan a fellebbező harmadik jogalapja, amellyel arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette
         a védelemhez való jogát, mivel a fellebbezési tanács fellebbező által vitatott megállapításai a fellebbezési tanács előtti
         eljárás középpontjában voltak, és a fellebbező újból felhozta ezeket az Elsőfokú Bíróság előtt.

       A Bíróság álláspontja
      45      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot,
         amelyet az Elsőfokú Bíróságnál nem terjesztett elő, az azt jelentené, hogy az Elsőfokú Bíróság által eldöntött jogvitán túlterjedő
         jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek hatásköre a fellebbezési eljárásban korlátozott. A fellebbezési eljárás keretében
         tehát a Bíróság hatásköre az első fok bírái előtt megvitatott jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik (lásd
         különösen a C‑186/02. P. és C‑188/02. P. sz., Ramondín és társai kontra Bizottság ügyben 2004. november 11‑én hozott ítélet
         [EBHT 2004., I‑10653. o.] 60. pontját).

      46      A jelen ügyben a fellebbező nem állította az Elsőfokú Bíróság előtt, hogy a fellebbezési tanács megsértette a 40/94 rendelet
         73. cikkét és 74. cikkének (1) bekezdését azáltal, hogy nem mutatott be példaként olyan cukorkákat, amelyek azonosak vagy
         hasonlóak lennének a fellebbező által forgalmazott cukorkához.

      47      Ezért mivel a második és harmadik jogalap azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem helyezte hatályon kívül ezen okokból
         a vitatott határozatot, ezeket a jogalapokat úgy kell tekinteni, mint amelyeket először a fellebbezési eljárás keretében terjesztettek
         elő és ezért elfogadhatatlannak kell nyilvánítani őket.

      48      Az említett jogalapok megalapozatlanok, amennyiben arra irányulnak, hogy nem alátámasztott állításaival az Elsőfokú Bíróság
         is megsértette a 40/94 rendelet 73. cikkét és 74. cikkének (1) bekezdését. Ezeknek a rendelkezéseknek a betartása ugyanis
         az OHIM szervei számára kötelező a védjegybejelentések vizsgálatakor, nem pedig az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban, amelyre
         a Bíróság alapokmánya és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata vonatkozik.

      49      Mindent egybevetve, a fellebbezőnek módjában állt az Elsőfokú Bíróság előtt megvitatni a fellebbezési tanács azon állításait,
         miszerint a szóban forgó cukorka alakja nem különbözik jelentősen az édesiparban rendszerint használt számos más formától,
         és így ez a fórum tiszteletben tartotta a fellebbező védelemhez való jogát, különösen pedig a meghallgatáshoz való jogát.

      50      Ezért a fellebbezés második és harmadik jogalapját mint részben elfogadhatatlant és részben megalapozatlant el kell utasítani.

       A negyedik jogalapról
       A felek érvei
      51      Negyedik jogalapjával, amely három részre bontható, a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a 40/94
         rendelet 7. cikkének (3) bekezdését azáltal, hogy téves követelményeket támasztott annak igazolásával szemben, hogy a bejelentett
         védjegy használat révén megszerezte a megkülönböztető képességet.

      52      Először, a megtámadott ítélet 64. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy valamely térbeli védjegy használatának igazolását
         nem lehet olyan dokumentumokkal kiegészíteni, mint amilyen például a védjegybejelentéssel érintett áruk csomagolása vagy az
         ezekre az árukara vonatkozó reklámanyag, amelyeken az említett védjegyen kívül más szó‑ vagy ábrás védjegyek is megjelennek.
         Így tehát azt állapította meg, hogy az érintett áru térbeli formájából álló védjegy nem szerezhet megkülönböztető képességet,
         ha szó‑ vagy ábrás védjegy társul hozzá.

      53      Ez az elemzés nem felel meg annak, ahogyan az átlagos fogyasztó érzékeli a védjegyeket. Ha valamely árun egyidejűleg több
         védjegy is megjelenik, az átlagos fogyasztó ettől még ezeket külön-külön is tudja eredetmegjelölésként érzékelni, és az egyes
         védjegyek kölcsönösen erősíthetik egymást azáltal, hogy az egyik ismertsége a növeli a másikét. Ezenkívül mivel a térbeli
         védjegyet jellegéből adódóan más szó- vagy ábrás védjegyekkel együtt használják, az Elsőfokú Bíróság elemzéséből az következik,
         hogy – a közösségi jogalkotó szándékával ellentétesen – egyáltalán nem lehetne igazolni egy térbeli védjegy használatát.

      54      Másodszor, az Elsőfokú Bíróság tévesen hagyta helyben egyrészt a megtámadott ítélet 64. pontjában a fellebbezési tanács azon
         megállapítását, miszerint bejelentett védjegy ábrázolása, amely a szóban forgó cukorka zacskóján található, kizárólag a zacskó
         tartalmának illusztrálására szolgál, másrészt ugyanezen ítélet 65. pontjában azt, hogy mivel az említett cukorkákat zacskóban
         árusítják, a fogyasztó nem találkozik a vásárlás során közvetlenül a bejelentett védjeggyel. Az említett védjegy ugyanis megjelenik
         a cukorkás zacskón, és mivel egyúttal ez maga az áru is, az ábrázolása nem csupán a zacskó tartalmára vonatkozó információ,
         hanem az áru eredetére utaló megjelölés is.

      55      Harmadszor, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 65. pontjában tévedett, amikor az átlagos fogyasztónak csak azt az érzékelését
         vette figyelembe, amelyet a vásárlói döntés pillanatában tanúsít. Annak eldöntésénél ugyanis, hogy az átlagos fogyasztó mennyire
         ismeri a védjegyet, nemcsak nem csak azt kell figyelembe venni, hogy a vásárlói döntés meghozatalának pillanatában hogyan
         szembesül vele, hanem azt is, hogyan találkozik vele ezt megelőzően, például a reklám révén vagy az áru fogyasztásakor.

      56      Az OHIM szerint a fellebbezési tanács és az Elsőfokú Bíróság egyáltalában nem szabták meg, hogy a térbeli védjegyek használatára
         vonatkozó bizonyítékok csak erre a védjegyre vonatkozhatnak, viszont helyesen állapították meg, hogy a bemutatott reklámanyagok
         semmi esetre sem igazolják a bejelentett védjegy használatát. Különösen, mint az a megtámadott ítélet 63. pontjában is kifejtésre
         került, a fellebbezési tanács megállapította, hogy a reklámanyagon nem tudta megkülönböztetni a cukorka formájának egyedi
         jellemzőit, és a cukorkák ábrázolása a bizonyítékul bemutatott zacskón nem hasonlított egy védjegy külső megjelenítéséhez.
         Az említett ítélet 64. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt is kimondta, hogy a cukorkaforma ábrázolásának jellege a csomagoláson
         olymértékben nem egyértelmű és más megjelölések mögé rejtett, hogy a fogyasztó nem érzékelheti a bejelentett védjegy ábrázolásaként.

       A Bíróság álláspontja
      57      A negyedik jogalap első és második részével kapcsolatban a Bíróság a C‑353/03. sz., Nestlé-ügyben 2005. július 7‑én hozott
         ítéletében [EBHT 2005., I‑6135. o.] kimondta, hogy a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988.
         december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL L 40., 1989.2.11., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet,
         92. o.) 3. cikkének (3) bekezdésében foglalt megkülönböztető képességet egy védjegy megszerezheti annak következtében, hogy
         e védjegyet egy lajstromozott védjeggyel kombinálva használták.

      58      Ugyanez vonatkozik a használat révén szerzett megkülönböztető képességre a 40/94 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében,
         mivel ez a rendelkezés lényegében megegyezik a 89/104 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében foglaltakkal.

      59      Ennélfogva egy térbeli védjegy adott esetben használat révén akkor is megszerezheti a megkülönböztető képességet, ha egy szó-
         vagy ábrás védjeggyel együttesen használták. Ez a helyzet akkor, ha a védjegy az áru formájából vagy csomagolásából áll, és
         rendszeresen magán viseli azt a szóvédjegyet, amellyel ellátva forgalmazzák.

      60      Hangsúlyozni kell azonban, hogy egy térbeli védjegy lényegénél fogva különbözik a síkbeli grafikus ábrázolásától. Ebből következően
         ha az áru képe megjelenik a csomagoláson, mint a jelen esetben, a fogyasztók nem magával a védjeggyel találkoznak, az áru
         térbeli formájából álló védjegyként. Nem zárható azonban ki, hogy egy ilyen védjegy síkbeli ábrázolása adott esetben elősegítheti
         a védjegy ismertségét az érintett vásárlóközönség számára, amennyiben általa felismerhetőek lesznek az áru térbeli formájának
         lényeges elemei.

      61      Másfelől emlékeztetni kell arra, hogy ami a használat révén megszerzett megkülönböztető képességet illeti, az érintett fogyasztóknak
         a védjegy védjegyként történő használata által kell az árut vagy szolgáltatást egy meghatározott vállalkozástól származóként
         azonosítaniuk (a C‑299/99. sz. Philips‑ügyben 2002. június 18‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5475. o.] 64. pontja és a fent
         hivatkozott Nestlé‑ügyben hozott ítélet 26. pontja). A „védjegy védjegyként történő használata” kifejezést tehát úgy kell
         értelmezni, hogy az kizárólag arra a használatra vonatkozik, melynek célja az áru vagy szolgáltatás meghatározott vállalkozástól
         származóként történő azonosítása az érintett vásárlóközönség részéről (a fent hivatkozott Nestlé‑ügyben hozott ítélet 29. pontja).

      62      Ezért a védjegy nem minden használata minősül feltétlenül védjegyként történő használatnak, még kevésbé valamely térbeli védjegy
         síkbeli ábrázolása.

      63      A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot.

      64      Egyrészt, a megtámadott ítélet 63. és 64. pontjában – magáévá téve a fellebbezési tanács álláspontját – az Elsőfokú Bíróság
         azt állapította meg, hogy a cukorkák ábrázolása a zacskón, amelyben a fellebbező forgalmazza ezeket – vagy tizenöt cukorkát
         egy halomban ábrázoló kép –, nem védjegyábrázolás, különösen mivel nem a védjegyként lajstromoztatni kívánt cukorkaformát
         mutatja, hanem egy halom cukorka valószerű képét, és ennek az ábrázolásnak nem célja azoknak a jellemzőknek a hangsúlyozása,
         amelyekről a fellebbező úgy véli, hogy megkülönböztető képességet kölcsönöznek a bejelentett védjegynek (mélyedés a közepén,
         lapos belső rész, domború szélek), és így ellentmondás van a cukorkáknak a zacskón való ábrázolása és a lajstromoztatni kívánt
         térbeli védjegy között.

      65      Ténybeli értékelésről van szó, amely – hacsak nem a tények elferdítéséről van szó, amit nem állítottak a jelen ügyben – nem
         vizsgálható felül fellebbezési eljárás keretében.

      66      Másrészt a megtámadott ítélet ugyanezen pontjaiból semmiképpen nem következik az, hogy az Elsőfokú Bíróság elvből kizárta
         annak lehetőségét, hogy az érintett áru formájából álló térbeli védjegy használat révén megszerezze a megkülönböztető képességet,
         amennyiben egy szó‑ vagy ábrás védjeggyel együttesen használják.

      67      Az Elsőfokú Bíróság ugyanis kifejezetten magáévá tette a fellebbezési tanács által a vitatott határozat 17–21. pontjában kifejtett
         megállapításokat. A határozat 20. pontjában pedig a fellebbezési tanács elismerte, hogy egy árun egyidejűleg több védjegy
         is szerepelhet.

      68      A megtámadott ítélet 64. pontjában az Elsőfokú Bíróság annak kimondására szorítkozott, hogy a fellebbező áruinak forgalmazására
         használt zacskók tulajdonságaikra tekintettel nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a bejelentett védjegyet az említett
         áruk eredetének jelzéseként érzékeljék. Szintén tényértékelésről van szó, amely – az elferdítés esetét kivéve – nem vizsgálható
         felül fellebbezési eljárás keretében.

      69      A negyedik jogalap első és második része ezért megalapozatlan.

      70      Ezen jogalap harmadik részét illetően arra kell emlékeztetni, hogy amennyiben a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         értelmében a megjelölés nem rendelkezik ab initio megkülönböztető képességgel, ugyanezen cikk (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a megjelölés használata révén megszerezheti
         azt az árujegyzékében szereplő áruk, illetve szolgáltatások tekintetében. Ilyen megkülönböztető képességet többek között az
         érintett közönségnek a megjelöléssel való megismertetésének általános folyamata révén lehet megszerezni (a C‑104/01. sz. Libertel‑ügyben
         2003. május 6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3793. o.] 67. pontja és a fent hivatkozott Mag Instrument ügyben hozott ítélet
         47. pontja).

      71      Ebből következően annak eldöntésénél, hogy egy védjegy megszerezte‑e a megkülönböztető képességet, valamennyi olyan körülményt
         számításba kell venni, amelyek között az érintett vásárlóközönség találkozik ezzel a védjeggyel. Azaz nem csupán a vásárlói
         döntés meghozatalának pillanatában, hanem ezt megelőzően is, például a reklámon keresztül vagy az áru fogyasztásakor.

      72      Mindazonáltal az érintett árukategória különböző árui közötti választás előkészítése és meghozatala során az átlagfogyasztó
         a figyelem legmagasabb fokát tanúsítja (lásd e tekintetben a C‑361/04. sz., Ruiz‑Picasso és társai kontra OHIM ügyben 2006.
         január 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑660. o.] 41. pontját), és így annak eldöntésénél, hogy ez a védjegy használat révén
         megszerezte-e a megkülönböztető képességet, különös jelentősége van annak a kérdésnek, hogy az átlagfogyasztó a vásárlás pillanatában
         találkozik‑e a védjeggyel.

      73      A jelen esetben a megtámadott ítélet 65. pontjából egyáltalán nem következik az, hogy az Elsőfokú Bíróság kizárólag a vásárlói
         döntés pillanatát vette figyelembe annak eldöntésénél, hogy a bejelentett védjegy használata révén megszerezte-e a megkülönböztető
         képességet.

      74      Az első fokon másodikként előterjesztett jogalap keretében a fellebbező lényegében arra hivatkozott, hogy a bejelentett védjegy
         a cukorkák minden csomagolásán megjelent, és vitatta a fellebbezési tanács ezzel ellentétes megállapítását. A megtámadott
         ítélet 63–65. pontjában az Elsőfokú Bíróság azzal igyekezett megcáfolni ezt az érvelést, hogy amikor az átlagfogyasztó az
         egyik ilyen csomagolást látja, akkor nem közvetlenül a térbeli védjegyként lajstromoztatni kívánt cukorkaformával szembesül.
         Így az Elsőfokú Bíróság ésszerűen a vásárlás pillanatát vette alapul.

      75      Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a megtámadott ítélet 66. pontjában az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a fellebbező által
         a védjegy ismertségének mértéknek igazolására ismertetett közvéleménykutatásokat, ezek eredménye pedig nem különbözik aszerint,
         hogy mely körülmények között találkoztak a fogyasztók a védjeggyel. Az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy az ismertetett
         kutatások nem szolgálnak bizonyítékul a bejelentett védjegy ismertségére vonatkozóan.

      76      Ilyen körülmények között a negyedik jogalap harmadik része szintén megalapozatlannak tűnik, és így ezt a jogalapot egészében
         el kell utasítani.

      77      Mivel a fellebbező valamennyi jogalapja tekintetében pervesztes lett, a fellebbezést el kell utasítani.

       A költségekről
      78      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban
         is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A fellebbezőt,
         mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A fellebbezést elutasítja.
      2)      Az August Storck KG‑t kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.