title: A Bíróság (első tanács) 2011. december 8-i ítélete.#Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA kontra Administración General del Estado.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal Supremo - Spanyolország.#A tőke szabad mozgása - Társasági adó - A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény - A más tagállamokban felszámítható, de be nem szedett adó levonásának tilalma.#C-157/10. sz. ügy.

text:
      C‑157/10. sz. ügy
      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      kontra
      Administración General del Estado
      (a Tribunal Supremo [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A tőke szabad mozgása – Társasági adó – A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény – A más tagállamokban felszámítható, de be nem szedett adó levonásának tilalma”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Az uniós jog releváns rendelkezéseinek azonosítása
      (EUMSZ 267. cikk)
      2.        A tőke szabad mozgása – Korlátozások – A tagállamok adóztatási joghatóságának párhuzamos gyakorlásából származó hátrányok
            – Megengedhetőség – Feltétel – A hátrányos megkülönböztetés hiánya
      (EUMSZ 63. cikk és EUMSZ 65. cikk)
      3.        A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Adójogszabályok – Társasági adó – A más tagállamban szerzett kamatjövedelmek gazdasági
            kettős adóztatásának elkerülésére irányuló szabályozás
      (EGK‑Szerződés, 67. cikk [később EK‑Szerződés, 67. cikk, hatályon kívül helyezte az Amszterdami Szerződés]; EUMSZ 63. cikk
            és EUMSZ 65. cikk; 88/361/EGK tanácsi irányelv, 1. cikk)
      1.        A nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata,
         hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez érdemi választ adjon. Ebből a szempontból adott esetben
         a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket. Továbbá annak érdekében, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatal
         iránti kérelmet előterjesztő bíróság részére hasznos választ adjon, figyelembe veheti az uniós jog olyan rendelkezéseit is,
         amelyekre a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben nem hivatkozott.

      (vö. 18–19. pont)
      2.        Az uniós jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak
         egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait, különösen a kettős adóztatás
         elkerülése érdekében. A tagállamok feladata meghozni a kettős adóztatást eredményező helyzetek megakadályozásához szükséges
         intézkedéseket, többek között a nemzetközi adóügyi gyakorlatban követett szempontok alkalmazásával. A tagállamok adóztatási
         joghatóságának párhuzamos gyakorlásából származó esetleges hátrányok, amennyiben az ilyen gyakorlat nem tartalmaz hátrányos
         megkülönböztetést, nem képeznek az alapszabadságokat érintő korlátozást. Így a tagállamok nem kötelesek a saját adórendszerüket
         a többi tagállam különböző adórendszereihez igazítani annak érdekében, hogy elkerüljék különösen a kettős adóztatást, és következésképpen
         e tagállamok nem kötelesek adójogi szabályozásukat annak érdekében kiigazítani, hogy lehetővé tegyék az adóalanyok számára,
         hogy a más tagállam által adóztatási joghatóságának gyakorlása keretében biztosított adókedvezményben részesülhessenek, feltéve
         hogy a szabályozásuk nem hátrányosan megkülönböztető.

      (vö. 31, 38–39. pont)
      3.        Az EGK‑Szerződés 67. cikkével és a Szerződés [Amszterdami Szerződéssel hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról
         szóló 88/361 irányelv 1. cikkével nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely a társasági adó vonatkozásában a kettős
         adóztatás elkerülésére irányuló rendelkezések körében tiltja, hogy az Unió más tagállamaiban keletkezett és az utóbbi államok
         területén társaságiadó‑fizetési kötelezettség alá eső jövedelem után fizetendő adó összege levonásra kerüljön, amennyiben
         az adót annak megállapítása ellenére adómentesség, adójóváírás vagy más adókedvezmény folytán nem kell megfizetni, feltéve
         hogy e szabályozás nem hátrányosan megkülönböztető az említett tagállamban szerzett kamatok tekintetében előírt bánásmódhoz
         képest, aminek a vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

      (vö. 46. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. december 8.(*)

      „A tőke szabad mozgása – Társasági adó – A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény – A más tagállamokban felszámítható, de be nem szedett adó levonásának tilalma”
      A C‑157/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal Supremo (Spanyolország)
         a Bírósághoz 2010. április 2‑án érkezett, 2010. január 25‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA
      és
      az Administración General del Estado
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits (előadó) és J.‑J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a spanyol kormány képviseletében M. Muñoz Pérez, meghatalmazotti minőségben,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek és V. Štencel, meghatalmazotti minőségben,
      –        a dán kormány képviseletében C. Vang, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében T. Henze és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében M. Linntam, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és J. Gstalter, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: P. Gentili avvocato dello Stato,
      –        a holland kormány képviseletében C. Wissels és J. Langer, meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,
      –        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, meghatalmazotti minőségben,
      –        a svéd kormány képviseletében A. Falk és S. Johannesson, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében H. Walker, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében R. Lyal és C. Urraca Caviedes, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 63. cikk és az EUMSZ 65. cikk értelmezésére irányul.

      2        E kérelmet a Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA (a továbbiakban: BBVA) és az Administración General del Estado között az
         ez utóbbi által a BBVA számára az 1991. év vonatkozásában a világjövedelme után fizetendő társasági adó összegéből a Belgiumban
         elért kamatok után felszámított, de adómentesség miatt meg nem fizetett adó összege levonása engedélyezésének megtagadása
         tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3        Az EGK‑Szerződés alapügy tényállásának időpontjában hatályos változatának 67. cikke (később az EK‑Szerződés 67. cikke, amelyet
         az Amszterdami Szerződés hatályon kívül helyezett) a következőképpen rendelkezett:

      „(1)      Az átmeneti időszak alatt és a közös piac megfelelő működésének biztosításához szükséges mértékben a tagállamok egymás között
         fokozatosan eltörlik a tagállamokban lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező személyekhez kötődő tőkemozgásra vonatkozó korlátozásokat,
         valamint a felek állampolgárságán, lakóhelyén vagy székhelyén, illetve a tőkebefektetés helyén alapuló minden megkülönböztetést.

      [...]”
      4        A Szerződés [Amszterdami Szerződéssel hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK
         tanácsi irányelv (HL L 178, 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.) 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A következő rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok eltörlik a tagállamokban honos személyek közötti tőkemozgásokra vonatkozó
         korlátozásokat. Az irányelv alkalmazásának megkönnyítése érdekében a tőkemozgások osztályozása az I. mellékletben foglalt
         nómenklatúrával összhangban történik.”

      5        A 88/361 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi többek között, hogy a Spanyol Királyság átmenetileg továbbra is
         alkalmazza az ezen irányelv IV. mellékletében felsorolt tőkemozgásokra vonatkozó korlátozásokat az említett mellékletben megállapított
         feltételek mellett és az ott meghatározott határidők keretein belül.

       A spanyol belső jog
      6        Az adózás általános szabályairól szóló, 1963. december 28‑i 230/1963. sz. törvény (Ley General Tributaria 230/1963; a BOE
         1963. december 31‑i 313. száma, 18248. o.) 57. cikkének (1) bekezdése a következők szerint rendelkezett:

      „Amennyiben lehetőség van a korábban már megállapított vagy megfizetett más adó vagy adók levonására, azok teljes összegét
         le kell vonni a fizetendő adó összegéből, tekintet nélkül arra, hogy az korábban adómentesség vagy adójóváírás tárgya volt.”

      7        A társasági adóról szóló, 1978. december 27‑i 61/1978. sz. törvény (Ley 61/1978 del Impuesto sobre Sociedades; a BOE 1978.
         december 30‑i 312. száma, 29429. o.) 24. cikkének (4) bekezdésében előírta:

      „Amennyiben a teljes körű adókötelezettséggel rendelkező adóalany bevételeinek külföldről származó és ott adózó jövedelem
         is részét képezi, az alábbi két összeg közül a kisebb levonható:

      a)      a jelen törvényben szabályozott adóval azonos vagy ahhoz hasonló természetű adóteher külföldön ténylegesen megfizetett összege.
      b)      annak az adónak az összege, amelyet Spanyolországban kellene megfizetni abban az esetben, ha a szóban forgó jövedelmek Spanyolország
         területéről származnának.”

       A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény
      8        A Spanyol Királyság és a Belga Királyság között a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint a jövedelem‑ és a vagyonadó tárgyában
         egyes kérdések szabályozásáról szóló 1970. szeptember 24‑én Brüsszelben aláírt és a Spanyol Királyság által 1971. május 28‑án
         ratifikált egyezmény (a BOE 1972. október 27‑i 258. száma, 19176. o.; a továbbiakban: a kettős adóztatás elkerüléséről szóló
         egyezmény) alapügy tényállására alkalmazandó változatának 11. cikke komondja:

      „(1)      Az egyik részes államból származó és a másik részes államban honos személy részére fizetett kamat ez utóbbi államban adóköteles.
      (2)      Mindazonáltal e kamat a származási helye szerinti államban is adóztatható ezen állam jogszabályai szerint, az így kivetett
         adó azonban nem haladhatja meg a 15 %‑os mértéket.

      [...]”
      9        Ezen egyezmény 23. cikke szerint:

      „(1)      Amennyiben az egyik részes államban honos személy az alábbi (3) és (4) bekezdésben nem említett jövedelemben részesül, amely
         az Egyezmény rendelkezései értelmében a másik részes államban adóköteles, az első állam e jövedelmet mentesíti az adó alól
         […].

      […]
      (3)      [...] [A]mennyiben az egyik részes államban honos személy a másik részes államban adóköteles jövedelemben részesül a 10. cikk
         (2) bekezdése, a 11. cikk (2) és (7) bekezdése vagy a 12. cikk (2) és (6) bekezdése értelmében, az első állam az említett
         személy által e jövedelem után fizetendő adóból a fent említett, az e személy adóalapjába beszámítandó jövedelem összege alapján
         számított adólevonást tesz lehetővé, amelynek a mértéke nem lehet alacsonyabb a másik részes államban az említett jövedelem
         után beszedett adónál […]”.

       A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      10      A BBVA a Grupo Consolidado 2/82 (2/82. sz. Konszolidált Vállalatcsoport) uralkodó tagja. A spanyol jogrendszerben a konszolidált
         csoport több társaság adózási célból létrehozott egysége, amelyben az egyik társaság meghatározó befolyással rendelkezik a
         többi felett.

      11      Az 1991. pénzügyi évre vonatkozó társasági adó tárgyában lefolytatott ellenőrzés és vizsgálat során az Oficina Nacional de
         Inspección az 1997. október 24‑i határozatával, mivel úgy ítélte meg, hogy a 61/1978 törvény 24. cikkének (4) bekezdése értelmében
         csak a „ténylegesen” megfizetett adó összege vonható le, 6 750 405 pesetával (40 570,75 euróval) felfelé korrigálta a BBVA
         bevallásában szereplő adóalapot. Ez az összeg a BBVA által a Belgiumban szerzett kamat után ez utóbbi államban felszámított
         adó címén a társasági adóból annak ellenére levont összegnek felelt meg, hogy ez utóbbi adót Belgiumban mentesség folytán
         nem kellett megfizetnie.

      12      Az Oficina Nacional de Inspección határozatát 2001. május 11‑én a Tribunal Económico-Administrativo Central (közigazgatási
         fellebbviteli szerv) határozatában megerősítette. Mivel a BBVA‑nak az ez utóbbi határozattal szemben az Audiencia Nacional
         közigazgatási perekben eljáró tanácsa előtt előterjesztett keresete a 2003. június 26‑i ítéletben szintén elutasításra került,
         a BBVA felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a Tribunal Supremo előtt.

      13      Felülvizsgálati kérelmében a BBVA arra hivatkozik, hogy jogosult a Spanyolországban a világjövedelme után kivetett társasági
         adó összegéből levonni a Belgiumban szerzett kamat után az ez utóbbi államban felszámított, de mentesség következtében meg
         nem fizetett adót.

      14      A Tribunal Supremo kifejti, hogy a spanyol belső joggal – annak az utóbbi időben alkalmazott ítélkezési gyakorlatában elfogadott
         értelmezése szerint ‑ ellentétes az, hogy a BBVA a Spanyolországban fizetendő társasági adóból levonja a Belgiumban felszámított
         adó összegét, amennyiben ez utóbbit mentesség következtében nem fizették meg. Ugyanez a megállapítás következik a kettős adóztatás
         elkerüléséről szóló egyezmény 23. cikkének (3) bekezdéséből.

      15      Az említett bíróság felveti a kérdést, hogy az ilyen szabályozás összeegyeztethető‑e a tőkemozgás szabadságának elvével, amennyiben
         a Spanyolországban letelepedett, Belgiumban befektető és e befektetésből jövedelmet szerző társaságok ezáltal elvesztik a
         belga adóhatóságok által biztosított adókedvezményt, mivel végül a székhelyük szerinti tagállamban megfizetik a jövedelmüket
         terhelő azon adó összegét, amelyet a befektetés helye szerinti államban felszámítottak, de amely tekintetében mentességben
         részesültek.

      16      E körülmények között a Tribunal Supremo az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést
         terjesztette a Bíróság elé:

      „Úgy kell‑e értelmezni az [EUMSZ] 63. [cikket], illetve [az EUMSZ] 65. [cikket], hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás,
         amely – akár egyoldalúan, akár a kettős adóztatás elkerüléséről szóló kétoldalú egyezmény keretében kerül megállapításra –
         a társasági adó vonatkozásában a kettős adóztatás elkerülésére irányuló rendelkezések körében tiltja, hogy az Európai Unió
         más tagállamaiban keletkezett és az utóbbi államok területén társaságiadó-fizetési kötelezettség alá eső jövedelem után fizetendő
         adó összege levonásra kerüljön, amennyiben az adót annak megállapítása ellenére adómentesség, adójóváírás vagy más adókedvezmény
         folytán nem kell megfizetni?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Az elfogadhatóságról
      17      A portugál kormány álláspontja szerint az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet mint elfogadhatatlant el kell utasítani,
         mivel az EUMSZ 63. cikknek és az EUMSZ 65. cikknek a kérdést előterjesztő bíróság által kért értelmezése az 1991‑es adóévet
         érintő alapügy megoldása szempontjából e rendelkezések időbeli hatálya miatt irreleváns. Az EK‑Szerződés 73B. és 73D. cikkét
         (később EK 56., illetve EK 58. cikk) ugyanis, amelyeknek az EUMSZ 63. cikk és az EUMSZ 65. cikk megfelel, csak az 1992. február
         7‑én Maastrichtban aláírt, az Európai Unióról szóló szerződéssel illesztették az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződésbe.

      18      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság között
         az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban
         lévő ügy eldöntéséhez érdemi választ adjon, és ebből a szempontból adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett
         kérdéseket (lásd különösen a C‑286/05. sz. Haug‑ügyben 2006. május 4‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑4121. o.] 17. pontját,
         valamint a C‑420/06. sz. Jager‑ügyben 2008. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑1315. o.] 46. pontját).

      19      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint továbbá annak érdekében, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet
         előterjesztő bíróság részére hasznos választ adjon, figyelembe veheti az uniós jog olyan rendelkezéseit is, amelyekre a nemzeti
         bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben nem hivatkozott (lásd különösen a C‑60/03. sz. Wolff & Müller
         ügyben 2004. október 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9553. o.] 24. pontját, a C‑153/03. sz. Weide‑ügyben 2005. július 7‑én
         hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6017. o.] 25. pontját és a C‑513/03. sz. van Hilten‑van der Heijden ügyben 2006. február 23‑án
         hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1957. o.] 26. pontját).

      20      A Bíróság ugyanis köteles az uniós jog minden olyan rendelkezését értelmezni, amelyre a nemzeti bíróságoknak szükségük van
         az előttük folyó jogvita eldöntéséhez, még abban az esetben is, ha ezekre a rendelkezésekre nem utalnak kifejezetten e bíróságok
         az előzetes döntéshozatal iránt a Bíróság elé terjesztett kérdésekben (lásd a C‑304/00. sz., Strawson és Gagg & Sons ügyben
         2002. november 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10737. o.] 58. pontját és a fent hivatkozott Jager‑ügyben hozott ítélet
         47. pontját).

      21      Mivel a Bíróság jogosult az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésnek az alapügy tényállására alkalmazandó jogszabályok
         figyelembevételével történő megválaszolására, a portugál kormány által felhozott elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.

       Az ügy érdeméről
       Előzetes észrevételek
      22      Az alapügy az 1991‑es adóévet érinti, azaz egy olyan helyzetet, amelynek ténybeli és jogi háttere az EUM‑Szerződés hatálybalépése
         előtti. Az alapügy tényállására alkalmazandó, a tőkemozgás szabadságát érintő szabályokat az EGK‑Szerződés 67. cikke, valamint
         az említett cikk végrehajtására elfogadott 88/361 irányelv tartalmazta.

      23      Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést e rendelkezések
         alapján kell megválaszolni.

      24      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 88/361 irányelv megvalósította a tőkemozgás szabadságának teljes liberalizációját,
         és 1. cikke (1) bekezdésében, amelynek közvetlen hatályát a Bíróság elismerte, e célból előírta a tagállamok számára a tőkemozgásokra
         vonatkozó korlátozások eltörlését (lásd a C‑364/01. sz. Barbier‑ügyben 2003. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑15013. o.]
         57. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      25      A 88/361 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése azonban lehetővé tette a Spanyol Királyság számára, hogy 1992. december 31‑ig
         fenntartsa az ezen irányelv IV. mellékletének III. és IV. listájában szereplő egyes tőkemozgásokra vonatkozó korlátozásokat.

      26      Ebből következik, hogy meg kell vizsgálni először is, hogy az olyan szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, a tőkemozgás
         88/361 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett korlátozásának minősül‑e.

      27      Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróságnak csak amennyiben megállapítható, hogy az alapügy tárgyát képező szabályozás
         hatása a tőkemozgás szabadságának korlátozása, kell megvizsgálnia, hogy az alapügy tárgyát képező kamatfizetés alapjául szolgáló
         tőkemozgások a 88/361 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése szerinti kivétel hatálya alá tartoznak‑e, ugyanis csak a kérdést
         előterjszető bíróság rendelkezik hatáskörrel a tényállás, valamint a BBVA által Belgiumban szerzett kamatok jellegének és
         forrásának megállapítására.

       A tőkemozgás szabadságára vonatkozó korlátozás fennállásáról
      28      Emlékeztetni kell arra, hogy a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket
         az uniós jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd a C‑279/93. sz. Schumacker‑ügyben 1995. február 14‑én hozott
         ítélet [EBHT 1995., I‑225. o.] 21. pontjá;, a C‑80/94. sz. Wielockx‑ügyben 1995. augusztus 11‑én hozott ítélet [EBHT 1995.,
         I‑2493. o.] 16. pontját; a C‑35/98. sz. Verkooijen‑ügyben 2000. június 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4071. o.] 32. pontját
         és a fent hivatkozott Barbier‑ügyben hozott ítélet 56. pontját).

      29      Az egyes tagállamoknak kell az uniós jog tiszteletben tartásával megszervezniük a tőkebefektetésekből származő jövedelem adóztatására
         vonatkozó rendszerüket, és ennek keretében meghatározniuk azt az adóalapot és adómértéket, amely a jövedelemben részesülő
         befektetőre alkalmazandó (lásd analógia útján a C‑128/08. sz. Damseaux‑ügyben 2009. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 2009.,
         I‑6823. o.] 25. pontját, valamint a C‑436/08. és C‑437/08. sz., Haribo Lakritzen Hans Riegel és Österreichische Salinen egyesített
         ügyekben 2011. február 10‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 167. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      30      Ebből az következik, hogy a valamelyik tagállamban letelepedett adós által a valamely más tagállambeli illetőségű jogosultnak
         fizetett kamat jogi értelemben véve kettős adóztatás tárgya lehet, ha mindkét tagállam azt a lehetőséget választja, hogy gyakorolja
         adóztatási joghatóságát, és az említett kamatot megadóztatja, az első forrásadó kivetésével, a második pedig a jogosult adóalapjába
         történő beszámítással.

      31      Az uniós jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak
         egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait, különösen a kettős adóztatás
         elkerülése érdekében (a C‑336/96. sz. Gilly‑ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2793. o.] 24. és 30. pontja;
         a C‑307/97. sz. Saint‑Gobain ZN ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6161. o.] 57. pontja; a C‑379/05. sz.
         Amurta‑ügyben 2007. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑9569. o.] 17. pontja, valamint a C‑194/06. sz. Orange European
         Smallcap Fund ügyben 2008. május 20‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑3747. o.] 32. pontja). A tagállamok feladata meghozni
         a kettős adóztatást eredményező helyzetek megakadályozásához szükséges intézkedéseket, többek között a nemzetközi adóügyi
         gyakorlatban követett szempontok alkalmazásával (lásd a C‑513/04. sz., Kerckhaert és Morres ügyben 2006. november 14‑én hozott
         ítélet [EBHT 2006., I‑10967. o.] 23. pontját).

      32      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből következik, hogy a kamatok kettős adóztatásának elkerülésére irányuló
         ilyen intézkedéseket fogadtak el a spanyol jogrendben egyfelől a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezménnyel, másfelől
         a spanyol szabályozással.

      33      Így az említett egyezmény 23. cikkének (3) bekezdése előírta, hogy a Spanyol Királyság az e tagállamban honos személy által
         a Belgiumból származó kamat után fizetendő adóból az említett kamatnak az e személy adóalapjába beszámítandó összege alapján
         számított adólevonást tesz lehetővé, amelynek a mértéke nem lehet alacsonyabb a Belgiumban az említett jövedelem után beszedett
         adónál.

      34      A 61/1978 törvény 24. cikkének (4) bekezdése a maga részéről a külföldről származó és ott adózó jövedelmek vonatkozásában
         előírta az alábbi két összeg közül a kisebb levonását: vagy az ezen törvényben szabályozott adóval azonos vagy ahhoz hasonló
         természetű adóteher külföldön ténylegesen megfizetett összegét, vagy annak az adónak az összegét, amelyet Spanyolországban
         kellene megfizetni abban az esetben, ha e jövedelmek Spanyolország területéről származnának.

      35      Az alapeljárás keretében a BBVA azonban azt kéri, hogy a Belgiumban szerzett kamat után Belgiumban felszámított, de mentesség
         következtében meg nem fizetett adót levonhassa a Spanyolországban fizetendő társasági adó összegéből.

      36      A kérdést előterjesztő bíróság megítélése szerint a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény és a spanyol jogszabályok
         rendelkezéseinek olyan értelmezése, hogy kizárólag a másik tagállamban ténylegesen megfizetett adó vonható le a Spanyolországban
         fizetendő adóból, visszatarthatja a Spanyolországban letelepedett társaságokat a más tagállamokban történő tőkebefektetésektől.

      37      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a jelen esetben a BBVA által állítólagosan elszenvedett hátrány nem a BBVA által
         szerzett kamat kettős adóztatásából áll, mivel azt csak Spanyolországban adóztatták meg, hanem a Spanyolországban fizetendő
         adó kiszámítása során a belga szabályozás által mentesség formájában biztosított adókedvezmény érvényesítésének lehetetlenségében.

      38      Márpedig a Bíróság korábban már kimondta, hogy a tagállamok adóztatási joghatóságának párhuzamos gyakorlásából származó esetleges
         hátrányok, amennyiben az ilyen gyakorlat nem tartalmaz hátrányos megkülönböztetést, nem képeznek az alapszabadságokat érintő
         korlátozást (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kerckhaert és Morres ügyben hozott ítélet 19., 20. és 24. pontját,
         a fent hivatkozott Orange European Smallcap Fund ügyben hozott ítélet 41., 42. és 47. pontját, valamint a fent hivatkozott
         Damseaux‑ügyben hozott ítélet 27. pontját).

      39      Így a tagállamok nem kötelesek a saját adórendszerüket a többi tagállam különböző adórendszereihez igazítani annak érdekében,
         hogy elkerüljék különösen a kettős adóztatást (lásd a C‑67/08. sz. Block‑ügyben 2009. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2009.,
         I‑883. o.] 31. pontját), és következésképpen e tagállamok nem kötelesek adójogi szabályozásukat annak érdekében kiigazítani,
         hogy lehetővé tegyék az adóalanyok számára, hogy a más tagállam által adóztatási joghatóságának gyakorlása keretében biztosított
         adókedvezményben részesülhessenek, feltéve hogy a szabályozásuk nem hátrányosan megkülönböztető.

      40      Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy az olyan szabályozás alkalmazásában, mint amely az alapügy tárgyát képezi, a másik tagállamban
         szerzett kamatot nem kezelik‑e hátrányosan megkülönböztető módon a Spanyolországban szerzett kamatokhoz képest.

      41      E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a hátrányos megkülönböztetés nem csak különböző szabályok
         hasonló helyzetekre való alkalmazásából, hanem ugyanazon szabály különböző helyzetekre történő alkalmazásából is állhat (lásd
         a fent hivatkozott Schumacker‑ügyben hozott ítélet 30. pontját, a C‑311/97. sz. Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április
         29‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2651. o.] 26. pontját, valamint a fent hivatkozott Kerckhaert és Morres ügyben hozott ítélet
         19. pontját).

      42      Márpedig az illetőség szerinti állam adójogszabályai szempontjából a kamatban részesülő adóalany helyzete nem lesz feltétlenül
         más pusztán azért, mert a kamatot egy másik tagállamban letelepedett adóstól kapja, amely tagállam az adóztatási joghatóságának
         gyakorlása során ezt a kamatot jövedelemadó címén forrásadó alá vonhatja (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kerckhaert
         és Morres ügyben hozott ítélet 19. pontját és a C‑298/05. sz. Columbus Container Services ügyben 2007. december 6‑án hozott
         ítélet [EBHT 2007., I‑10451. o.] 42. pontját).

      43      A jelen esetben a másik tagállamban szerzett kamatnak a spanyol forrásból származó kamathoz képest hátrányosan megkülönböztető
         kezelésére nem hivatkoztak a Bíróság előtt.

      44      Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott jogi háttérből következik, hogy a 230/1963 törvény 57. cikkének
         (1) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy amennyiben lehetőség van a korábban már megállapított vagy megfizetett más adó vagy
         adók levonására, azok teljes összegét le kell vonni a fizetendő adó összegéből, tekintet nélkül arra, hogy az korábban adómentesség
         vagy adójóváírás tárgya volt.

      45      Következésképpen a nemzeti jog értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező kérdést előterjesztő bíróság feladata annak
         vizsgálata, hogy a Spanyolországban szerzett kamatok adóztatására vonatkozó szabályokra tekintettel a 230/1963 törvény említett
         rendelkezése alkalmazandó‑e e kamatokra, és hogy ilyen esetben a más tagállamban szerzett kamatok esetében előírt bánásmód
         nem hátrányosan megkülönböztető‑e a Spanyolországban szerzett kamatok tekintetében előírt bánásmódhoz képest a felszámított,
         de meg nem fizetett adó levonásának lehetőségét illetően.

      46      A fenti megfontolásokból következik, hogy a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EGK‑Szerződés 67. cikkével és
         a 88/361 irányelv 1. cikkével nem ellentétes az az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló tagállami szabályozás, amely a társasági
         adó vonatkozásában a kettős adóztatás elkerülésére irányuló rendelkezések körében tiltja, hogy az Unió más tagállamaiban keletkezett
         és az utóbbi államok területén társaságiadó-fizetési kötelezettség alá eső jövedelem után fizetendő adó összege levonásra
         kerüljön, amennyiben az adót annak megállapítása ellenére adómentesség, adójóváírás vagy más adókedvezmény folytán nem kell
         megfizetni, feltéve hogy e szabályozás nem hátrányosan megkülönböztető az említett tagállamban szerzett kamatok tekintetében
         előírt bánásmódhoz képest, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

       A költségekről
      47      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ezért a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az EGK‑Szerződés 67. cikkével és a Szerződés [Amszterdami Szerződéssel hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról
            szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelv 1. cikkével nem ellentétes az az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló tagállami
            szabályozás, amely a társasági adó vonatkozásában a kettős adóztatás elkerülésére irányuló rendelkezések körében tiltja, hogy
            az Európai Unió más tagállamaiban keletkezett és az utóbbi államok területén társaságiadó-fizetési kötelezettség alá eső jövedelem
            után fizetendő adó összege levonásra kerüljön, amennyiben az adót annak megállapítása ellenére adómentesség, adójóváírás vagy
            más adókedvezmény folytán nem kell megfizetni, feltéve hogy e szabályozás nem hátrányosan megkülönböztető az említett tagállamban
            szerzett kamatok tekintetében előírt bánásmódhoz képest, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2011. december 16.#Francia Köztársaság kontra Európai Bizottság.#ERFA - Pénzügyi támogatás csökkentése - Közösségi strukturális támogatás Martinique régióban - Megsemmisítés iránti kereset - Közbeszerzési szerződések - 93/37/EGK irányelv - A »közvetlen támogatás« fogalma - A »sport-, szórakozási és szabadidő-létesítmények« fogalma - Indokolási kötelezettség - Az arányosság elve.#T-488/10. sz. ügy.

text:
      A Törvényszék (hetedik tanács) 2011. december 16‑i ítélete – Franciaország kontra Bizottság
      (T‑488/10. sz. ügy)
      „ERFA – Pénzügyi támogatás csökkentése – Közösségi strukturális támogatás Martinique régióban – Megsemmisítés iránti kereset – Közbeszerzési szerződések – 93/37/EGK irányelv – A »közvetlen támogatás« fogalma – A »sport‑, szórakozási és szabadidő‑létesítmények« fogalma – Indokolási kötelezettség – Az arányosság elve”
      1.                     Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A vállalat terheinek csökkentését célzó beavatkozás – A támogatás 93/37 irányelv
            2. cikkének (1) bekezdése szerinti fogalma értelmezésének befolyásolása (EUMSZ 107. cikk, (1) bekezdés; 93/37 tanácsi irányelv,
            2. cikk, (1) bekezdés) (vö. 25–33. pont)
      2.                     Jogszabályok közelítése – Építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásai – 93/37 irányelv – Cél
            – Hatékony érvényesülés (93/37 tanácsi irányelv) (vö. 59–65. pont)
      3.                     Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Közösségi pénzügyi támogatás összegét csökkentő bizottsági
            határozat (EUMSZ 296. cikk; 93/37 tanácsi irányelv, 2. cikk, (2) bekezdés) (vö. 68–71. pont)
      Tárgy

               A Bizottság által hozott, a franciaországi Martinique régióra vonatkozóan az 1. célkitűzés körébe tartozó közösségi strukturális
                  támogatások címén, egységes programozási dokumentum alapján az Európai Regionális Fejlesztési Alapból (ERFA) nyújtott támogatás
                  részleges megszüntetéséről szóló, 2010. július 28‑i C (2010) 5229 határozat megsemmisítésére irányuló kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Francia Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2002. február 7-i ítélete. # Theresia Rudolph kontra az Európai Unió Tanácsa és az Európai Közösségek Bizottsága. # Szerződésen kívüli felelősség. # T-187/94. sz. ügy


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2009. november 12-i ítélete. # SGL Carbon AG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Verseny - Kartellek - EK 81. cikk és az EGT-Megállapodás 53. cikke - Elekrotechnikai és mechanikai szén- és grafittermékek piaca - A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése - Bírságkiszabási iránymutatás - Forgalom és jelentős piaci részesedés - A saját felhasználásra szánt termelés értéke - Az egyenlő bánásmód elve - Az arányosság elve. # C-564/08 P. sz. ügy

text:
      A Bíróság (negyedik tanács) 2009. november 12‑i ítélete – SLG Carbon kontra Bizottság
      (C‑564/08. P. sz. ügy)
      „Fellebbezés – Verseny – Kartellek – EK 81. cikk és az EGT-Megállapodás 53. cikke – Elekrotechnikai és mechanikai szén- és grafittermékek piaca – A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – Bírságkiszabási iránymutatás – Forgalom és jelentős piaci részesedés – A saját felhasználásra szánt termelés értéke – Az egyenlő bánásmód elve – Az arányosság elve”
      1.                     Fellebbezés – Jogalapok – Először a fellebbezés keretében felhozott jogalap – Elfogadhatatlanság – Az Elsőfokú Bíróság versenyügyben
            hozott ítélete elleni fellebbezés (vö. 22., 23., 25., 31. pont)
      2.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Figyelembe vett forgalom – A vállalkozáson belüli szállítások értéke – Bennfoglaltság
            (17. bizottsági rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés) (vö. 30. pont)
      3.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az érintett vállalkozások sajátos meghatározott kiindulóponttal rendelkező csoportokra
            való osztása – Megengedhetőség (17. bizottsági rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1A pont)
            (vö. 43., 45., 49., 56. pont)
      4.                     Fellebbezés – A Bíróság hatásköre – A vállalkozással szemben kiszabott bírság összegével kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság
            által végzett értékelés méltányossági okokból való vitatása – Kizártság – Felülvizsgálat, amely annak a vizsgálatára korlátozódik,
            hogy az Elsőfokú Bíróság a jogsértés súlyának megítéléséhez szükséges tényezőket és a kiszabott bírsággal szemben felhozott
            összes érvet figyelembe vette-e (vö. 58., 59. pont)
      Tárgy

               Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) T‑68/04. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott azon ítélete
                  elleni fellebbezés, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbezőnek az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke
                  alkalmazására vonatkozó eljárásban az elektrotechnikai és mechanikai szén‑ és grafittermékek piacán fennálló kartellről szóló,
                  2003. december 3‑i 2004/420/EK bizottsági határozat megsemmisítése, másodlagosan a fellebbezőre kiszabott bírság csökkentése
                  iránti keresetet – A fellebbezőnek az érintett vállalkozások forgalmának és piaci részesedésének kiszámítása során a saját
                  felhasználásra szánt termelés figyelembevételére vonatkozó érvelése figyelembevételének hiánya ezen érv új, elfogadhatatlan
                  jogalapnak való minősítése miatt – Az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének megsértése.

            Rendelkező rész
      1)         A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
      2)         A Bíróság az SGL Carbon AG‑t kötelezi a költségek viselésére.


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. június 15-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Svéd Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - Szociálpolitika - A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme - 89/391/EGK irányelv - A vállalkozás számára a foglalkozási kockázatok elleni védelemmel és azok megelőzésével kapcsolatos tevékenységeket végző személyek képességei és adottságai. # C-459/04. sz. ügy

text:
      A Bíróság (harmadik tanács) 2006. június 15‑i ítélete – Bizottság kontra Svédország
      (C‑459/04. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – A 89/391/EGK irányelv – A vállalkozás számára a foglalkozási kockázatok elleni védelemmel és azok megelőzésével kapcsolatos tevékenységeket végző
         személyek képességei és adottságai”

      1.                     Intézmények jogi aktusai – Irányelvek – A tagállamok általi végrehajtás (EK 249. cikk, (3) bekezdés) (vö. 32‑34. pont)
      2.                     Szociálpolitika – A munkavállalók egészségének és biztonságának védelme –A munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének
            javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló 89/391 irányelv (a 89/391 tanácsi irányelv 7. cikkének (5) és (8) bekezdése)
            (vö. 36‑47. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések
                  bevezetéséről szóló, 1989. június 12‑i 89/391/EGK tanácsi irányelv (HL L 183., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
                  1. kötet, 349. o.) 7. cikke (8) bekezdésének hiányos átültetése – A vállalkozás számára a foglalkozási kockázatok elleni védelemmel
                  és azok megelőzésével kapcsolatos tevékenységek elvégzésére a munkaadó által kijelölt munkavállalóktól elvárt képességek és
                  adottságok meghatározása

            Rendelkező rész

                  1)

                  A Bíróság a keresetet elutasítja.

                  2)

                  Az Európai Közösségek Bizottsága és a Svéd Királyság maguk viselik saját költségeiket.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített negyedik tanács) április 4.-i ítélete: 2001. # Regione Friuli Venezia Giulia kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közlekedés - Állami támogatások - Megsemmisítés iránti kereset - Indokolás. # T-288/97. sz. ügy


title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. május 19-i ítélete. # Tempus Vade, SL kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Az AIR FORCE közösségi szóvédjegy bejelentése - A korábbi TIME FORCE közösségi és nemzeti szó- és ábrás védjegyek - Viszonylagos kizáró okok - Az összetéveszthetőség hiánya - A megjelölések hasonlóságának hiánya - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (5) bekezdése. # T-81/10. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. május 19‑i ítélete – Tempus Vade kontra OHIM – Palacios Serrano (AIR FORCE)
      (T‑81/10. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az AIR FORCE közösségi szóvédjegy bejelentése – A korábbi TIME FORCE közösségi és nemzeti szó- és ábrás védjegyek – Viszonylagos kizáró okok – Az összetéveszthetőség hiánya – A megjelölések hasonlóságának hiánya – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (5) bekezdése”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 38., 40–43. pont)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának a Tempus Vade, SL és Juan Palacios Serrano közötti felszólalási eljárással kapcsolatban
                  2010. január 7‑én hozott határozata (R 1114/2008‑4. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Juan Palacios Serrano.

               Az érintett közösségi védjegy:

               Az AIR FORCE szóvédjegy, a 14. osztályba tartozó áruk vonatkozásában (5016704. sz. védjegybejelentés).

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Tempus Vade, SL.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A 14., 18. és 25. osztályba tartozó árukra vonatkozó 395657. sz. TIME FORCE közösségi szóvédjegy; valamint a 14., 18. és 25.
                  osztályba tartozó árukra vonatkozó, TIME FORCE szóelemet tartalmazó 398776. sz. közösségi ábrás védjegy és a 3., 8., 9., 14.,
                  18., 5., 34., 35. és 37. osztályba tartozó árukra vonatkozó TIME FORCE szóelemet tartalmazó 3112133. sz. közösségi ábrás védjegy.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalásnak teljes egészében helyt adott.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a megtámadott határozatot hatályon kívül helyezte, és a felszólalást elutasította.

         Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Tempus Vade, SL‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) szeptember 14.-i ítélete: 1999. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Az átültetés elmaradása. # C-401/98. sz. ügy


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2007. november 29-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2004/80/EK irányelv - Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés - A bűncselekmények áldozatainak kárenyhítése - Az előírt határidőn belüli átültetés elmaradása. # C-112/07. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2007. november 29‑i ítélete – Bizottság kontra Olaszország
      (C‑112/07. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2004/80/EK irányelv – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – A bűncselekmények áldozatainak kárenyhítése – Az előírt határidőn belüli átültetés elmaradása”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 6. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A bűncselekmények áldozatainak kárenyhítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/80/EK tanácsi
                  irányelvnek (HL L 261., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 65. o.) való megfeleléshez szükséges törvényi,
                  rendeleti és közigazgatási rendelkezések előírt határidőn belüli elfogadásának elmulasztása.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Olasz Köztársaság – mivel nem fogadta el azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek
                     ahhoz, hogy megfeleljen a bűncselekmények áldozatainak kárenyhítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/80/EK tanácsi irányelvnek –
                     nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság az Olasz Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


title: A Bíróság (nagytanács) 2006. május 2-i ítélete.#Európai Parlament kontra az Európai Unió Tanácsa.#Megsemmisítés iránti kereset - Az 1435/2003/EK rendelet - Európai szövetkezet (SCE) - A jogalap megválasztása - EK 95. cikk - EK 308. cikk.#C-436/03. sz. ügy.

text:
      C‑436/03. sz. ügy
      Európai Parlament
      kontra
      az Európai Unió Tanácsa
      „Megsemmisítés iránti kereset – 1435/2003/EK rendelet – Európai szövetkezet (SCE) – A jogalap megválasztása – EK 95. cikk – EK 308. cikk”
      Az ítélet összefoglalása
      Intézmények jogi aktusai – A jogalap kiválasztása – Szempontok – EK 308. cikk – Korlátok
      (EK 95. cikk és EK 308. cikk; 1435/2003 tanácsi rendelet)
      A jogi aktus elfogadásához szükséges megfelelő jogalapot az aktus tartalma és fő tárgya alapján kell meghatározni.
      E tekintetben az EK 308. cikknek valamely jogi aktus jogalapjaként történő alkalmazása csak abban az esetben igazolható, amennyiben
         a Szerződés egyetlen másik rendelkezése sem biztosítja a közösségi intézményeknek a kérdéses jogi aktus meghozatalára vonatkozó
         hatáskört. Az EK 95. cikk felhatalmazza a közösségi jogalkotót a belső piac megteremtése és működése feltételeinek javítását
         célzó intézkedések meghozatalára; ezen intézkedéseknek ténylegesen ezt kell célozniuk, tehát hozzá kell járulniuk a Szerződés
         által biztosított gazdasági szabadságokat (köztük a letelepedés szabadságát) korlátozó elemek kiküszöböléséhez. Az EK 95. cikk
         jogalapként való megválasztása annak érdekében is történhetik, hogy megelőzzék a nemzeti jogszabályalkotás heterogén fejlődéséből
         adódó kereskedelmi korlátok megjelenését; az ilyen korlátok megjelenését valószínűsíteni kell, a kérdéses intézkedéseknek
         pedig a megelőzésre kell irányulniuk.

      Az európai szövetkezet (SCE) statútumáról szóló 1435/2003 rendelet a szövetkezetek nemzeti formája fölé kerülő új társulási
         jogi forma létrehozására irányul; az európai szövetkezetet sajátos, közösségi jellegű európai társulási jogi formának kell
         tekinteni. Az európai szövetkezet jogi formáját ugyanis elsősorban az említett rendelet szabályozza, alapításának feltételei
         pedig csak e társulási formára jellemzők, akárcsak az a lehetőség, hogy alapszabály szerinti székhelyét áthelyezheti egyik
         tagállamból a másikba, anélkül hogy ez az áthelyezés az európai szövetkezet felszámolását vagy új jogi személy keletkezését
         eredményezné. Ezenfelül az európai szövetkezeti forma a nemzeti jog szerint alapított szövetkezeti formákkal párhuzamosan
         létezik.

      Ezért e rendelet, amely változatlanul hagyja a hatályban lévő különböző nemzeti jogokat, nem tekinthető úgy, hogy a tagállamok
         szövetkezetekre alkalmazandó jogának a közelítésére irányul. Következésképpen az EK 95. cikk nem lett volna megfelelő jogalap
         e rendelet elfogadásához; a rendeletet a Tanács helyesen fogadta el az EK 308. cikk alapján.

      (vö. 35–36., 38–44., 46. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. május 2.(*)

      „Megsemmisítés iránti kereset – Az 1435/2003/EK rendelet – Európai szövetkezet (SCE) – A jogalap megválasztása – EK 95. cikk – EK 308. cikk”
      A C‑436/03. sz. ügyben,
      az EK 230. cikk alapján megsemmisítés iránt 2003. október 14‑én
      az Európai Parlament (képviselik kezdetben: J. L. Rufas Quintana és E. Waldherr, később: ez utóbbi és R. Passos, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési
         cím: Luxembourg)

      felperesnek,
      támogatja:
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli kezdetben: C. Schmidt, később: J.‑F. Pasquier, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó,
      az Európai Unió Tanácsa (képviselik: J.‑P. Jacqué és M. C. Giorgi Fort, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatják:
      a Spanyol Királyság (képviseli: E. Braquehais Conesa, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága (képviseli: R. Caudwell, meghatalmazotti minőségben, segítői: Lord P. Goldsmith QC és N. Paines QC, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozók,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas és J. Makarczyk tanácselnökök, J.‑P. Puissochet (előadó),
         R. Schintgen, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits és A. Ó Caoimh bírák,

      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. július 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Parlament az európai szövetkezet (SCE) statútumáról szóló, 2003. július 22‑i 1435/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 207.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 280. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet) megsemmisítését kéri.

       Jogi háttér
      2        A megtámadott rendelet megalkotására az EK 308. cikk alapján került sor. A rendelet az európai szövetkezetre (SCE) alkalmazandó
         egységes statútumot hoz létre annak érdekében, hogy – figyelembe véve a szövetkezet sajátos jellegét –többek között felszámolja
         a társaságok közötti, határon átnyúló együttműködés akadályait.

      3        Ennek megfelelően a megtámadott rendelet (2) preambulumbekezdése kimondja:

      „A belső piac kialakítása és ennek eredményeként a Közösség egészének gazdasági és szociális helyzetét érintő fejlődés következtében
         nemcsak a kereskedelmi akadályokat kell megszüntetni, hanem a termelési szerkezeteket is összhangba kell hozni a közösségi
         dimenzióval. Ennek érdekében elengedhetetlen, hogy valamennyi olyan formájú társaság, amelynek üzleti tevékenysége nem pusztán
         helyi igények kielégítésére korlátozódik, képes legyen megtervezni és végrehajtani üzleti működésének közösségi léptékű átszervezését.”

      4        A (11)–(14) preambulumbekezdés értelmében:

      „(11) A szövetkezetek közötti, határokon átnyúló együttműködést a Közösségben jelenleg jogi és igazgatási nehézségek hátráltatják,
         amelyeket egy határok nélküli piacon ki kell küszöbölni.

      (12)      A szövetkezetek vonatkozásában bevezetett, közös alapelveken alapuló, de a szövetkezetek egyedi jellemzőit is figyelembe vevő
         európai jogi formának lehetővé kell tennie a szövetkeztek saját nemzeti határaikon kívüli működését a Közösség területének
         egészén vagy egy részén.

      (13)      E rendelet alapvető célja, hogy lehetővé tegye a különböző tagállamokban lakóhellyel rendelkező természetes személyek vagy
         a különböző tagállamok joga alapján létrejött jogalanyok számára SCE létrehozását. Lehetővé teszi továbbá SCE létrehozását
         két fennálló szövetkezet egyesülésével, illetve egy nemzeti jog alapján fennálló szövetkezet előzetes felszámolás nélküli
         átalakulását az új formába, amennyiben a szövetkezet alapszabály szerinti székhelye és központi ügyvezetése egy adott tagállamban,
         egy létesítménye vagy leányvállalata pedig egy másik tagállamban található.

      (14)      Tekintettel az SCE egyedi közösségi jellegére, az e rendeletben az SCE-k tekintetében alkalmazott, »tényleges székhely«-re
         vonatkozó rendelkezés nem sérti a tagállamok jogát, és nem határozza meg előre a társasági jogra vonatkozó más közösségi rendelkezések
         szövegezésében választható megoldásokat.

      5        A megtámadott rendelet megállapítja az SCE alapítására (2. cikk), minimális tőkéjére (3. cikk) és alapszabályára (5. cikk)
         vonatkozó szabályokat. A megtámadott rendelet 1. cikkének (5) bekezdése értelmében az SCE jogi személyiséggel rendelkezik.

      6        A megtámadott rendelet 6. cikkének rendelkezése szerint:

      „Az SCE alapszabály szerinti székhelye a Közösség területén, ugyanazon tagállamban van, ahol a központi ügyvezetése. Ezen
         túlmenően a tagállam a területén bejegyzett SCE-k részére előírhatja, hogy a központi ügyvezetés és az alapszabály szerinti
         székhely ugyanazon a helyen legyen.”

      7        A megtámadott rendelet 7. cikke az SCE alapszabály szerinti székhelyének áthelyezését szabályozza, amely a jogi személyiség
         elvesztése nélkül történik:

      „Az SCE alapszabály szerinti székhelye a (2)–(16) bekezdés rendelkezéseivel összhangban áthelyezhető egy másik tagállamba.
         Ezen áthelyezés nem eredményezi az SCE felszámolását vagy új jogi személy keletkezését.”

      8        A megtámadott rendelet 8. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „Az SCE-re a következő jogszabályok vonatkoznak:
      a)      e rendelet;
      b)      amennyiben e rendelet kifejezetten megengedi, alapszabályának rendelkezései;
      c)      az e rendeletben nem szabályozott kérdésekben, vagy amennyiben egyes kérdéseket csak részben szabályoz, akkor a rendelet hatálya
         alá nem tartozó kérdések tekintetében:

      i)      a kifejezetten az SCE-kre vonatkozó közösségi intézkedések végrehajtása tárgyában hozott tagállami jogszabályok;
      ii)      azon tagállami jogszabályok, amelyek az SCE alapszabályában meghatározott székhely szerinti tagállam joga szerint alapított
         szövetkezetekre vonatkoznának;

      iii)      [az SCE] alapszabályának rendelkezései, az SCE alapszabályában meghatározott székhely szerinti tagállam jogával összhangban
         alapított szövetkezetekkel megegyező módon.”

      9        A megtámadott rendelet lehetővé teszi az SCE-k határon átnyúló egyesülését [a megtámadott rendelet 2. cikke (1) bekezdésének
         negyedik franciabekezdése és 19–34. cikke].

       A megtámadott rendelet megalkotása
      10      Az Európai Közösségek Bizottsága 1992. március 6‑án terjesztette a Tanács elé  az SCE-re vonatkozó eredeti javaslatát (HL 1992.
         C 99., 14. o.). Ez a javaslat az EK‑Szerződés 100a. cikkén (jelenleg, módosítást követően EK 95. cikk) alapul.

      11      A szerződéseknek a Maastrichti Szerződéssel és az Amsterdami Szerződéssel történt módosítását követően az említett rendeletjavaslat
         jogalapját hozzáigazították az EK 95. cikk követelményeihez. Véleményében a Parlament megerősítette ezt a jogalapot.

      12      A Tanácson belül folytatott megbeszélések e jogalap megváltoztatását eredményezték: az EK 95. cikk helyett az EK 308. cikk
         lett a jogalap. E módosítás miatt a Tanács úgy döntött, hogy újra konzultál a Parlamenttel.

      13      A Parlament – 2003. május 14‑i véleményében – kérte az EK 95. cikk jogalapként való fenntartását. A Bizottság – a Parlament
         által eszközölt módosításokról nyilatkozva – támogatta ezt az álláspontot.

      14      2003. július 22‑én a Tanács alakszerűen elfogadta a megtámadott rendeletet, megerősítve ezzel az EK 308. cikk jogalapként
         történt megválasztását.

       A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
      15      A Parlament keresetében azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott rendeletet;
      –        tartsa fenn hatályában a rendeletet mindaddig, amíg a tárgyban a megfelelő jogalapon, ésszerű határidőn belül elfogadandó
         új szabályozás hatályba nem lép;

      –        kötelezze a Tanácsot a költségek viselésére.
      16      A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        kötelezze a Parlamentet a költségek viselésére.
      17      A Bíróság elnöke 2004. március 9‑i végzésével megengedte a Bizottságnak, hogy a Parlament kereseti kérelmeinek támogatása
         végett beavatkozzék. Ugyanezen végzésben a Bíróság elnöke engedélyezte a Spanyol Királyságnak, valamint Nagy-Britannia és
         Észak-Írország Egyesült Királyságának, hogy a Tanács kérelmeinek támogatása végett beavatkozzanak.

       A keresetről
       A felek érvei
      18      Keresetének alátámasztására a Parlament egyetlen jogalapot ad elő, amelyet abból vezet le, hogy álláspontja szerint az EK 308. cikket
         tévesen választották a megtámadott rendelet jogalapjául. A Parlament szerint az EK 95. cikk lenne a megfelelő jogalap.

      19      E tekintetben a Parlament emlékeztet arra, hogy a tagállamok társasági jogában fennálló különbségek akadályozzák a szövetkezetek
         működését, különösen a székhelyük áthelyezését és a határon átnyúló egyesülésüket.

      20      A Parlament továbbá úgy véli, hogy egy rendeletnek minden további nélkül lehet jogalapja az EK 95. cikk. Így a tagállamok
         jogának közelítése történhetik oly módon, hogy európai jogi formák létrehozásával kiegészítik a nemzeti jogokat. Az SCE esetében
         – a Parlament véleménye szerint – a tagállamok jogának közelítése szükséges a transzeurópai szövetkezetek létrehozásához és
         működtetéséhez.

      21      A Parlament hozzáteszi, hogy a „közelítés” EK 95. cikkbeli fogalma nemcsak az eltérő nemzeti jogrendszerek különbségeinek
         kiküszöbölésére irányuló intézkedéseket foglalja magában, hanem a nemzeti jogrendszerek területi korlátainak a belső piac
         kialakításához és működéséhez szükséges mértékű meghaladását célzó intézkedéseket is.

      22      E tekintetben a Parlament elutasítja a Tanács azon érvét, hogy egy jogszabály-közelítési intézkedés szükségszerűen a nemzeti
         rendelkezések közösségi rendelkezésekkel történő teljes vagy részleges felváltásával jár. A Parlament arra hivatkozik, hogy
         a Bíróság egyébként elképzelhetőnek tartotta, hogy a tagállamok jogának az EK 95. cikkel elérni kívánt konvergenciája akkor
         is megvalósítható, ha az adott jogterület egyes tagállamokban egyáltalán nincs szabályozva (a C‑377/98. sz., Hollandia kontra
         Parlament és Tanács ügyben 2001. október 9‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7079. o.] 15. pontja).

      23      Ugyanez vonatkozik – a Parlament álláspontja szerint – a Tanács azon véleményére, miszerint a jogszabályok közelítésének előfeltétele
         az, hogy a tagállam a tárgyban ugyanolyan hatályú szabályozás elfogadásának hatáskörével rendelkezzék, mint amilyen a jogszabály-közelítés
         eredményeként létrejövő szabályozás A Parlament szerint ez a feltétel nem vezethető le az EK 95. cikkből, már csak azért sem,
         mert egy tagállam egyedül nem érhet el a jogszabályok közelítésével elérhetővel azonos eredményt.

      24      A Parlament azt is kiemeli, hogy az EK 308. cikk nem megfelelő jogalap a megtámadott rendelet elfogadásához, mivel e rendelkezéshez
         akkor lehet folyamodni, ha az EK-Szerződés nem biztosítja a célkitűzés megvalósulásához szükséges hatáskört; jelen esetben
         azonban nem ez a helyzet .

      25      A Parlament úgy véli, hogy az európai szövetkezet létrehozása nem hasonlítható a nemzeti jogcímek fölött álló új jogcímek
         létrehozásához, amint ez a szellemi tulajdon esetében történt (lásd különösen a közösségi védjegyről szóló, 1993. december
         20‑i 40/94/EK tanácsi rendeletet [HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.] és a közösségi
         növényfajta-oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendeletet [HL L 227., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o.]). A Parlament előadja
         továbbá, hogy ezek az EK 308. cikkre alapított rendeletek jogi személyiséggel, valamint pénzügyi és igazgatási szempontból
         önállósággal rendelkező közösségi közigazgatási szerveket hoztak létre; a megtámadott rendelet esetében nem ez a helyzet.

      26      Az európai szövetkezet ugyanis a Parlament vélekedése szerint nem a tagállamok jogától elkülönülő, új társasági forma, minthogy
         a megtámadott rendelet nem állít fel a szövetkezetet teljes körűen szabályozó szervezetet, hanem csupán –, rendszeresen visszautalva
         az alapszabályban meghatározott székhely szerinti tagállam hatályos jogára – a szerkezetét szabályozza.

      27      A beavatkozóként fellépő Bizottság a Parlamentével egyező álláspontot fogalmaz meg. Emellett az EK 95. cikkben lévő „harmonizáció”
         fogalmának tág felfogását adja elő.

      28      A Bizottság szerint a megtámadott rendelet a belső piac kialakításához és működéséhez szükséges feltételek javítását célozza,
         és ezzel hozzájárul a szolgáltatásnyújtás szabadsága akadályainak kiküszöböléséhez azzal, hogy olyan európai társulási jogi
         formát hoz létre, amely lehetővé teszi a szövetkezetek országhatáron túli működését. A Bizottság úgy véli, hogy jelen esetben
         az európai szövetkezet sajátos és közösségi jogállása kiegészíti a szövetkezetekre vonatkozó különböző nemzeti szabályrendszereket,
         hogy megkönnyítse a szövetkezetek határon átnyúló tevékenységének fejlesztését.

      29      A Tanács megítélése szerint a megtámadott rendelet új, európai léptékű jogi formát teremtett, amely hozzáadódik a nemzeti
         jogok alapján működő szövetkezetekhez.

      30      A Tanács hozzáteszi, hogy önmagában az a tény, hogy valamely közösségi jogi aktus a belső piac kialakítását és működését szolgálja,
         nem elegendő ahhoz, hogy a kibocsátásához szükséges jogalap az EK 95. cikk legyen. A Tanács úgy véli, hogy az EK 14. cikkben
         foglaltak értelmében az EK 95. cikk csak egyike a belső piac megvalósításához szükséges rendelkezéseknek.

      31      Ahhoz, hogy ezt az aktust az EK 95. cikkre lehessen alapítani, az aktusnak – a Tanács véleménye szerint – a nemzeti jogszabályok
         közelítését kell eredményeznie, továbbá arra kell irányulnia, hogy kiküszöbölje azokat az akadályokat, amelyek a nemzeti szabályozások
         eltérő voltából és/vagy korlátozott területi hatályából adódóan gátolják a Szerződés céljainak megvalósítását.

      32      A Tanács álláspontja szerint a harmonizációs intézkedésnek szükségszerűen olyan eredményre kell vezetnie, amelyet az azonos
         jogszabályok minden egyes tagállamban egyidejűleg történő megalkotásával is el lehetett volna érni. Márpedig jelen esetben
         egyetlen tagállamnak sincs külön-külön joghatósága arra, hogy a megtámadott rendeletben szabályozott statútumhoz hasonló szabályozást
         vezessen be.

      33      A Tanács szerint ezért, illetve más elfogadható rendelkezés hiányában, kizárólag az EK 308. cikk szolgálhatott a szóban forgó
         rendelet jogalapjául.

      34      A beavatkozóként fellépő Spanyol Királyság és az Egyesült Királyság Kormánya szintén úgy véli, hogy az európai szövetkezet
         új társulási jogi forma. Ezért szerintük a megtámadott rendeletet az EK 308. cikk alapján kellett elfogadni.

       A Bíróság álláspontja
      35      Az aktus elfogadásához szükséges megfelelő jogalapot az aktus tartalma és fő tárgya alapján kell meghatározni (lásd különösen
         a C‑155/91. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1993. március 17‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑939. o.] 19–21. pontját,
         valamint a Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 27. pontját).

      36      E tekintetben az EK 308. cikknek valamely aktus jogalapjaként történő alkalmazása csak abban az esetben igazolható, amennyiben
         a Szerződés egyetlen másik rendelkezése sem biztosítja a közösségi intézményeknek a kérdéses jogi aktus meghozatalára vonatkozó
         hatáskört. (lásd a 45/86. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1987. március 26‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 1493. o.] 13. pontját
         és a C‑350/92. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben 1995. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑1985. o.] 26. pontját).

      37      A Bíróság így kimondta, hogy a nemzeti jogcímek fölébe helyezett, új szellemi tulajdoni jogcímek létrehozásához a Közösség
         támaszkodhat az EK 308. cikkre (lásd az 1/94. sz., 1994. november 15‑i vélemény [EBHT 1994., I‑5267. o.] 59. pontját, valamint
         a Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 23. és 27. pontját, továbbá a Hollandia kontra Parlament
         és Tanács ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 24. pontját). Az EK 308. cikk jogalapként történő használata ellenben kizárt
         akkor, ha a kérdéses közösségi jogi aktus nem hoz létre új, közösségi szintű védelmi jogcímet, hanem csupán e jogcím kiállításához
         vagy védelméhez harmonizálja a tagállamok jogában található szabályokat (a Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyben hozott
         ítélet [hivatkozás fent] 25. pontja).

      38      Az EK 95. cikk felhatalmazza a közösségi jogalkotót a belső piac megteremtése és működése feltételeinek javítását célzó intézkedések
         meghozatalára; ezen intézkedéseknek ténylegesen ezt kell célozniuk, tehát hozzá kell járulniuk a Szerződés által biztosított
         gazdasági szabadságok (amelyek között szerepel a letelepedés szabadsága) korlátainak kiküszöböléséhez (lásd különösen a C‑376/98. sz.,
         Németország kontra Parlament és Tanács ügyben 2000. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑8419. o.] 83., 84. és 95. pontját,
         valamint a C‑491/01. sz., British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ügyben 2002. december 10‑én hozott ítélet
         [EBHT 2002., I‑11453. o.] 60. pontját].

      39      Az EK 95. cikk jogalapként való megválasztása annak érdekében is történhetik, hogy megelőzzék a nemzeti jogszabályalkotás
         heterogén fejlődéséből adódó kereskedelmi korlátok megjelenését; az ilyen korlátok megjelenését valószínűsíteni kell, a kérdéses
         intézkedéseknek pedig a megelőzésre kell irányulniuk (lásd ilyen értelemben a Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítélet
         [hivatkozás fent] 35. pontját, a Németország kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 86. pontját,
         a Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 15. pontját, valamint a British American Tobacco
         (Investments) és Imperial Tobacco ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 61. pontját].

      40      Jelen esetben a megtámadott rendelet tartalmából és céljából kitűnik, hogy e rendelet a szövetkezetek nemzeti formája fölé
         kerülő, új társulási jogi forma létrehozására irányul, amint azt egyébként a megtámadott rendelet (12) és (14) preambulumbekezdése
         tartalmazza, amelyek értelmében az európai szövetkezetet sajátos és közösségi jellegű, európai társulási jogi formának kell
         tekinteni.

      41      Az európai szövetkezet jogi formáját – a megtámadott rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint – elsősorban e rendelet
         szabályozza. A megtámadott rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerint az európai szövetkezetre, amennyiben e rendelet
         kifejezetten megengedi, a szövetkezet alapszabályának rendelkezései vonatkoznak. Az említett rendelet 8. cikke (1) bekezdésének
         c) pontja csupán szubszidiárius jelleggel, a megtámadott rendeletben vagy az európai szövetkezet alapszabályában nem szabályozott
         kérdésekben utal az SCE alapszabályában meghatározott székhely szerinti tagállam jogára.

      42      Ezenfelül az európai szövetkezet alapításának a megtámadott rendelet 2. cikkében szereplő feltételei csak e társulási formára
         jellemzők. A megtámadott rendelet 7. cikkében foglalt azon lehetőség, hogy az európai szövetkezet áthelyezheti alapszabály
         szerinti székhelyét egyik tagállamból a másikba anélkül, hogy ez az áthelyezés az európai szövetkezet felszámolását vagy új
         jogi személy keletkezését eredményezné, szintén csak e társulási formára jellemző.

      43      Végül, a megtámadott rendelet a 9. cikkének rendelkezéseiből (miszerint az európai szövetkezetet valamennyi tagállamban olyan
         bánásmódban kell részesíteni, mintha az alapszabályában meghatározott székhely szerinti tagállam jogával összhangban alapított
         szövetkezet lenne) kitűnik, hogy az európai szövetkezeti forma a nemzeti jog szerint alapított szövetkezeti formákkal párhuzamosan
         létezik.

      44      Ezért a megtámadott rendelet, amely változatlanul hagyja a hatályban lévő különböző nemzeti jogokat, nem tekinthető úgy, hogy
         a tagállamoknak a szövetkezetekre alkalmazandó jogának a közelítésére irányul, hanem a nemzeti jogban létező szövetkezeti
         forma fölötti szövetkezeti forma létrehozását célozza.

      45      Ennek a megállapításnak az érvényét nem befolyásolja az a körülmény, hogy a megtámadott rendelet nem sorolja fel kimerítően
         az európai szövetkezetre alkalmazandó összes szabályt, illetőleg néhány pontjában annak a tagállamnak a jogára utal, amelynek
         területén az európai szövetkezet alapszabály szerinti székhelye található; amint ez fentebb kifejtésre került, ez az utalás
         csak szubszidiárius jellegű.

      46      Az előbbiekből az következik, hogy az EK 95. cikk nem lett volna megfelelő jogalap a megtámadott rendelet elfogadásához; a
         rendeletet a Tanács helyesen fogadta el az EK 308. cikk alapján.

      47      Minthogy a kereset egyetlen jogalapja nem alapos, a keresetet el kell utasítani.

       A költségekről
      48      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Parlamentet, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
         Az említett cikk 4. §‑a értelmében az eljárásba beavatkozó felek: a Spanyol Királyság, az Egyesült Királyság és a Bizottság
         maguk viselik saját költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      A Bíróság az Európai Parlamentet kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Spanyol Királyság, Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága, valamint az Európai Közösségek Bizottsága maguk
            viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság (második tanács) 2007. január 18-i ítélete.#Estager SA kontra Receveur principal de la recette des douanes de Brive.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde - Franciaország.#Gazdaság- és monetáris politika - 1103/97/EK és 974/98/EK rendelet - Az euro bevezetése - A nemzeti pénzegységek és az euro közötti átváltás - Valamely tagállam jogszabályszövegeiben szereplő, egyes nemzeti valutában kifejezett összegek euro-ellenértékének elfogadásáról szóló szabályozás.#C-359/05. sz. ügy.

text:
      C‑359/05. sz. ügy
      Estager SA
      kontra
      Receveur principal de la recette des douanes de Brive
      (a Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillard [Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Gazdasági és monetáris politika – 1103/97/EK és 974/98/EK rendelet – Az euró bevezetése – A nemzeti pénzegységek és az euróegység közötti átváltás – Valamely tagállam jogszabályszövegeiben szereplő, egyes nemzeti valutában kifejezett összegek euró-ellenértékének elfogadásáról
         szóló tagállami szabályozás”

      M. Poiares Maduro főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2006. október 26.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2007. január 18.
      Az ítélet összefoglalása
      Gazdasági és monetáris politika – Az euró bevezetése – A nemzeti pénzegységek és az euróegység közötti átváltás
      (1103/9 és 974/98 tanácsi rendelet)
      Igaz ugyan, hogy az euró bevezetésével kapcsolatos egyes rendelkezésekről szóló 1103/97 rendelet és az eurót bevezető tagállamok
         pénznemei közötti átváltási árfolyamokról szóló 2866/98 rendelet egyáltalán nem sértette a tagállamok pénzügyi hatáskörét,
         sem azon jogát, hogy adóikat megemeljék, azonban szükséges, hogy az adó összegének euróra történő átváltása az 1103/97 rendeletben
         foglaltaknak, illetve a jogi eszközök folytonossága elvének és az euróra való áttérés semlegességének tiszteletben tartásával
         történjen. Ez különösen a jogbiztonsággal és az átláthatósággal kapcsolatos követelményeket jelenti, amelyek az euró bevezetése
         során a gazdasági szereplőket hivatottak védeni.

      Ezért az 1103/97 rendeletet és az euró bevezetéséről szóló 974/98 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes
         az a nemzeti szabályozás, amely az emberi fogyasztásra értékesített vagy feldolgozott liszt‑, dara‑ és durva búzaőrlemény
         mennyiségére kivetett adó összegének euróra történő átváltása során azt magasabb összegben állapította meg annál, mint amely
         az említett rendeletekben előírt átváltási szabályból következik, kivéve ha az összeg megemelése tiszteletben tartja a jogbiztonságnak
         és átláthatóságnak az említett rendeletekben előírt követelményét, ami egyben azt is jelenti, hogy a szóban forgó jogszabályszövegek
         alapján pontosan meg lehet különböztetni a tagállam hatóságainak az adó megemelésére vonatkozó döntését az adó összegének
         euróra történő átváltásától. A kérdést előterjesztő bíróságra hárul annak vizsgálata, hogy az általa tárgyalt ügyben ez a
         helyzet áll‑e fenn.

      (vö. 32–33., 37. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2007. január 18.(*)

      „Gazdasági és monetáris politika – 1103/97/EK és 974/98/EK rendelet – Az euró bevezetése – A nemzeti pénzegységek és az euróegység közötti átváltás – Valamely tagállam jogszabályszövegeiben szereplő, egyes nemzeti valutában kifejezett összegek euró-ellenértékének elfogadásáról
         szóló tagállami szabályozás”

      A C‑359/05. sz. ügyben,
      Az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal de grande instance
         de Brive‑la‑Gaillarde (Franciország) a Bírósághoz 2005. szeptember 26‑án érkezett, 2005. szeptember 9‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      az Estager SA
      és
      a Receveur principal de la recette des douanes de Brive
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J. Klučka, R. Silva de Lapuerta (előadó), J. Makarczyk és G. Arestis bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. szeptember 7‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       az Estager SA képviseletében F. Genot‑Delbecque és N. Petrignet ügyvédek,
      –       a francia kormány képviseletében G. de Bergues és J.‑C. Gracia, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében J.‑F. Pasquier és P. Aalto, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. október 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az euró bevezetésével kapcsolatos egyes rendelkezésekről szóló, 1997. június
         17‑i 1103/97/EK tanácsi rendelet (HL L 162., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 81. o.) és az euró bevezetéséről
         szóló, 1998. május 3‑i 974/98/EK tanácsi rendelet (HL L 139., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 111. o.)
         értelmezése.

      2       Ezt a kérelmet az Estager SA (a továbbiakban: Estager) és a Receveur principal de la recette des douanes de Brive (a brive‑i
         fővámhatóság, a továbbiakban: fővámhatóság) közötti jogvitában nyújtották be, amelynek tárgya az euróra való áttérést követően
         az emberi fogyasztásra értékesített vagy feldolgozott liszt-, dara- és durva búzaőrlemény mennyiségére kivetett adó (a továbbiakban:
         adó) megemelése.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3       A 1103/97 rendelet 1. cikke értelmében:
      „E rendelet alkalmazásában:
      –       »jogi eszközök«: a jogalkotási és jogszabályi rendelkezések, közigazgatási intézkedések, bírósági határozatok, szerződések,
         egyoldalú jogcselekmények, bankjegyen és pénzérmén kívüli fizetőeszközök, és más, joghatással rendelkező eszközök;

      […]”
      4       Ugyanezen rendelet 3. cikke értelmében:
      „Az euró bevezetése nem jár olyan hatással, amely a jogi okmányok bármely feltételét módosítja, vagy valamely jogi okirat
         értelmében fennálló teljesítést elenged, vagy az alól mentesít, illetve olyan jogot sem biztosít a feleknek, hogy az okiratot
         egyoldalúan módosítsák vagy felmondják. A felek e rendelkezéstől egyező akarattal eltérhetnek.”

      5       Ugyanezen rendelet 4. cikke értelmében:
      „(1)      Az átváltási arányokat minden részt vevő tagállam nemzeti valutájában kifejezett egy euróként fogadják el, és azokat hat helyi
         értékű számokkal fogadják el.

      (2)      Átváltásnál az átváltási arányokat nem lehet kerekíteni vagy csonkolni.
      (3)      Az arányokat az átváltásnál mindkét irányban alkalmazhatják az euró és a nemzeti valutaegységek között. Az átváltási arányokból
         levezetett fordított arányokat nem lehet használni.

      (4)      Az egyik valutaegységről a másikra átváltandó pénzösszegeket először az euróban kifejezett pénzösszegre kell átváltani, amely
         összeg legfeljebb három tizedesjegyre kerekíthető, és ezt követően kell a másik nemzeti valutaegységre átváltani. Egyéb számítási
         módszer csak akkor használható, ha ugyanezt az eredményt adja.”

      6       Az 1103/97 rendelet 5. cikke a következőket mondja ki:
      „Ha az euróra történő átváltásnál a 4. cikknek megfelelően kerekítés történik, a fizetendő vagy elszámolandó pénzösszegeket
         a legközelebbi centre felfelé vagy lefelé kell kerekíteni. A nemzeti valutaegységekre átváltott fizetendő vagy elszámolandó
         pénzösszegeket a legközelebbi váltóegységre, vagy váltóegység hiányában a legközelebbi egységre, illetőleg a nemzeti jognak
         vagy gyakorlatnak megfelelően a váltóegység többszörösére vagy törtrészére, vagy a nemzeti valutaegység egységére kell felfelé
         vagy lefelé kerekíteni. Ha az átváltási arány alkalmazása olyan eredményt ad, amelyik éppen a kettő között van, az összeget
         felfelé kell kerekíteni.”

      7       A 974/98 rendelet 7. cikke értelmében a részt vevő tagállamok valutáinak euróra történő cseréje önmagában nem eredményezi
         a csere időpontjában fennálló jogi eszközök elnevezésének megváltozását.

      8       E rendelet 14. cikke értelmében:
      „Ahol az átmeneti időszak végén fennálló jogi eszközökben hivatkoznak a nemzeti valutaegységekre, ott a hivatkozásokat az
         euróegységre történő hivatkozásként kell értelmezni, a vonatkozó átváltási árfolyamoknak megfelelően. Az 1103/97/EK rendeletben
         […] megállapított kerekítési szabályokat kell alkalmazni.”

      9       Az euró és az eurót bevezető tagállamok pénznemei közötti átváltási árfolyamokról szóló, 1998. december 31‑i 2866/98/EK tanácsi
         rendelet (HL L 359., 1. o.) 1. cikke értelmében az euró és a francia frank visszavonhatatlan átváltási aránya keretében egy
         euró 6,55957 FRF‑nek felel meg.

       A nemzeti szabályozás
      10     Az adót a francia adótörvény 1618. cikkének hetedik bekezdése vezette be. Az euró bevezetése előtt annak mértéke minden tonna
         liszt-, dara- és durva búzaőrlemény után 100 FRF volt.

      11     Az egyes jogszabályok szövegében szereplő, frankban kifejezett pénzösszegek euró-ellenértékének a kormány által rendeletben
         történő meghatározásáról szóló, 2000. június 15‑i 2000‑517. sz. törvény (JORF, 2000. június 16., 9063. o.) 1. cikkének (1) bekezdése
         kimondja, hogy a kormány rendeletben előírhatja a jogszabályszövegekben szereplő, francia frankban meghatározott egyes pénzösszegek
         euróra való átváltásához szükséges intézkedéseket.

      12     Az említett törvény végrehajtása céljából elfogadott, a jogszabályszövegekben szereplő, frankban meghatározott egyes pénzösszegek
         euró-ellenértékének elfogadásáról szóló, 2000. szeptember 19‑i 2000‑916. sz. rendelet (JORF, 2000. szeptember 22., 14877. o.)
         az adó mértékét 2002. január 1‑jétől 16 euróban határozza meg.

      13     Az említett rendelet 1. cikke kimondja:
      „A [974/98] rendelet 14. cikkével összhangban a jogszabályszövegekben frankban kifejezett pénzösszegek […] helyébe 2002. január
         1‑jétől a hivatalos arányok és a közösségi kerekítési szabályok alkalmazásával euróban meghatározott összeg lép.

      […]”
      14     A 2000‑916. sz. rendelettel kapcsolatban a köztársasági elnöknek küldött jelentés (JORF, 2000. szeptember 22., 14876. o.)
         értelmében:

      „A 1103/97 […] és a 974/98 közösségi rendeletek […] alkalmazásával a nemzeti valutaegységekre való – a jogszabályszövegekben
         szereplő – hivatkozásokat 2002. január 1‑jétől – az egy euró egyenlő 6,55957 [FRF] hivatalos átváltási arány alkalmazásával
         és a második tizedesjegyre való kerekítéssel – euróegységre történő hivatkozásként kell tekinteni.

      Az e szabályok alkalmazásával kapott eredmény bizonyos esetekben nehezebben olvashatóvá vagy megjegyezhetővé válik, ami azzal
         a veszéllyel jár, hogy azt a szöveget, amelyben a szóban forgó pénzügyi hivatkozások szerepelnek, nehezebben lehet majd alkalmazni.

      A jogalkotás egyértelműségének megőrzése és annak megfelelő alkalmazása céljából tehát egyes szövegekben az euróban meghatározott
         pénzösszegek értékét tizedesjegy nélkül vagy felfelé kerekítve kell meghatározni.

      […]
      A [2000‑517. sz. törvényben előírt] felhatalmazás végrehajtásával hozott jelen rendelet az alábbi elveket mondja ki.
      Elsőként, mivel a szövegeket az olvashatóság megőrzése mellett indokolt kiigazítani, csak azok a pénzösszegek kerülnek módosításra,
         amelyek e tekintetben nehezen rendelkezhetnek két tizedesjegynek megfelelő értékkel.

      A főszabály a közösségi átváltási és kerekítési szabályok egyszerű alkalmazása, a kiigazítás pedig a kivétel. Mindebből következik,
         hogy a centben már meghatározott pénzösszegek általában nem kerülnek módosításra.

      […]
      E kiigazítások összessége a frankról euróra történő végleges és átfogó áttérés időpontjában, 2002. január 1‑jén lép hatályba.
      […]”
       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      15     Mivel az 1103/97, 974/98 és 2866/98 rendelet alkalmazása alapján az adó összegét 15,24 euróban és nem 16 euróban kellett volna
         meghatározni, az Estager 2002. március 12‑i levelében azt kérte a fővámhatóságtól, hogy térítse számára vissza az általa 2002.
         január 1‑je óta megfizetett adó egy részét.

      16     2002. március 26‑i határozatával a fővámhatóság elutasította e visszatérítési kérelmet.
      17     2002. május 24‑én az Estager a fővámhatóság ellen keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság előtt, hogy elérje az
         álláspontja szerint tőle jogtalanul beszedett összegek visszatérítését.

      18     E körülmények alapján a Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal
         céljából az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Összeegyeztethetők‑e az euró bevezetésére vonatkozó közösségi rendeletekben foglaltakkal a […] 2000. szeptember 19‑i 2000‑916. sz.
         rendelet azon előírásai, amelyek a liszt-, dara- és durva búzaőrlemény-készítményekre kivetett adóra […] 100 frank/16 euró
         átváltási arányt állapítanak meg?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      19     A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az 1103/97 és 974/98 rendelettel ellentétes‑e az a nemzeti szabályozás,
         amely az alapügyben szereplőhöz hasonló adó összegének euróra történő átváltása során magasabb összegre történő átváltást
         tesz lehetővé annál, mint ami az említett rendeletekben előírt átváltási szabályból következik.

      20     E kérdés megválaszolásához az említett rendeletek rendelkezéseinek szövegét és célját egyaránt meg kell vizsgálni.
      21     Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a C‑19/03. sz., Verbraucher-Zentrale Hamburg ügyben 2004. szeptember 14‑én
         hozott ítélet (EBHT 2004., I‑8183. o.) 30–34. pontjában a Bíróságnak már alkalma volt megvizsgálni az 1103/97 rendelet célját.

      22     Ebből az következik, hogy a rendelet célja biztosítani, hogy az egységes valutára való áttérés úgy valósuljon meg, hogy az
         az állampolgárok és vállalkozások által vállalt kötelezettségeket ne befolyásolja. Ebből a szemszögből a rendelet (4) preambulumbekezdése
         úgy fogalmaz, hogy „[...] a korai szakaszban e jogbiztonság teszi lehetővé az állampolgárok és a vállalkozások jó körülmények
         között történő felkészülését”. A (7) preambulumbekezdés alapján „[...] általánosan elfogadott jogelv, hogy a szerződések és
         más jogi eszközök folytonosságát egy új valuta bevezetése nem befolyásolja”. Ugyanez a preambulumbekezdés kifejti, hogy az
         1103/97 rendelet folytonosságra vonatkozó rendelkezéseinek célja, hogy „a gazdasági élet szereplőinek – különösen a fogyasztóknak –
         jogbiztonságot és áttekinthetőséget biztosítsanak [...]”. Ugyanezen rendelet 3. cikkének első mondata úgy rendelkezik, hogy
         „[a]z euró bevezetése nem jár olyan hatással, amely a jogi okmányok bármely feltételét módosítja, vagy valamely jogi okirat
         értelmében fennálló teljesítést elenged, vagy az alól mentesít, illetve olyan jogot sem biztosít a feleknek, hogy az okiratot
         egyoldalúan módosítsák vagy felmondják” (a fent hivatkozott Verbraucher‑Zentrale Hamburg ügyben hozott ítélet 31. pontja).

      23     Egyebekben emlékeztetni kell arra, hogy a 974/98 rendelet 7. cikke értelmében „[a] részt vevő tagállamok valutáinak euróra
         történő cseréje önmagában nem eredményezi a csere időpontjában fennálló jogi eszközök elnevezésének megváltozását”.

      24     Az átváltási műveletekre vonatkozó szabályok rögzítése hasonlóságot mutat az euróra való áttérés semlegességének e céljával.
         Ugyanis annak elérése, hogy e műveletek az állampolgárokkal és a vállalkozásokkal szemben a lehető legsemlegesebbek maradjanak,
         feltételezi – mint azt az 1103/91 rendelet (12) preambulumbekezdése mutatja –, hogy biztosítva legyen „az átváltási műveletekben
         a nagyobb fokú pontosság”. Ugyanezen rendelet 4. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az átváltási arányokat „hat helyi értékű
         számokkal fogadják el”. Ugyanezen cikk (2) bekezdésében kifejti, hogy az „átváltásnál az átváltási arányokat nem lehet kerekíteni
         vagy csonkolni”, és (3) bekezdésében rögzíti, hogy „[a]z átváltási arányokból levezetett fordított arányokat nem lehet használni”,
         amely utóbbi előírás e rendelet (10) preambulumbekezdése szerint arra irányul, hogy elkerülje a „jelentős pontatlanságokat
         [...], főleg ha nagy összegekről van szó” (a fent hivatkozott Verbraucher‑Zentrale Hamburg ügyben hozott ítélet 32. pontja).

      25     A jogi eszközök folytonosságának elve és az euróra való áttérés semlegességének célja az 1103/97 rendelet és a 974/98 rendelet
         alapján a „jogi eszközök” „feltételeire”, illetve „elnevezésére” egyaránt vonatkozik.

      26     Nem kétséges tehát, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló adó összege az 1103/97 rendelet 3. cikke értelmében vett „jogi
         okmány [valamely] feltételét” képezi.

      27     Azt kell tehát megvizsgálni, hogy az 1103/97 és 974/98 rendelettel ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely az euróra
         való áttérés során egyidejűleg rendelkezett az euróra való átváltásról és az adó összegének megemeléséről.

      28     Az alapügyben nem vitatott, hogy a 2000‑916. sz. rendelet elfogadásával a francia jogalkotó az euró bevezetéséről szóló közösségi
         szabályozást kívánta az adó összegének megállapítására alkalmazni.

      29     A 2000‑916. sz. rendelettel kapcsolatban a köztársasági elnöknek küldött jelentésből, valamint az annak 1. cikke (1) bekezdésében
         használt elnevezésből is következik, hogy e rendelet célja az 1103/97 és 974/98 rendelet, illetve hivatalos átváltási arány
         alkalmazásával a jogszabályszövegekben francia frankban meghatározott pénzösszegek 2002. január 1‑jétől euróval történő helyettesítése.

      30     Szintén az említett jelentésből és a 2000‑916. sz. rendelet 2. cikkéből következik, hogy a jogalkotás egyértelmű jellegének
         megőrzése és végrehajtásának megkönnyítése érdekében e rendelet bizonyos rendelkezéseinek célja az ugyanezen rendelet 1. cikkében
         szereplő közösségi átváltási szabályokból következő, euróban meghatározott egyes pénzösszegek kiigazítása.

      31     Írásbeli észrevételeiben a francia kormány és az Európai Közösségek Bizottsága nem vitatja, hogy ténylegesen az adó összegének
         emelésére került sor, mivel ők is és az Estager is egyetért abban, hogy az euró és a francia frank visszavonhatatlanul rögzített
         átváltási árfolyama a 2866/98 rendelet 1. cikke, illetve az 1103/97 rendelet 5. cikkében előírt kerekítési szabályok szigorú
         végrehajtása alapján az adó összegét 15,24 euróban és nem 16 euróban kellett volna meghatározni.

      32     Ezzel kapcsolatban igaz ugyan, hogy – mint azt a francia kormány is kifejti – az 1103/97 és 2866/98 rendelet egyáltalán nem
         sértette a tagállamok pénzügyi hatáskörét, sem azon jogát, hogy adóikat megemeljék, azonban szükséges, hogy az adó összegének
         euróra történő átváltása az alapügyben szereplőhöz hasonló körülmények esetén az 1103/97 rendeletben foglaltaknak, illetve
         a jogi eszközök folytonossága elvének és az euróra való áttérés semlegességének tiszteletben tartásával történjen.

      33     Ez különösen a jogbiztonsággal és az átláthatósággal kapcsolatos követelményeket jelent, amelyek az euró bevezetése során
         a gazdasági szereplőket hivatottak védeni. Következésképpen – mint az az 1103/97 rendelet hetedik preambulumbekezdéséből is
         következik – ugyanezen rendeletben a szerződések és egyéb jogi eszközök folytonosságával kapcsolatos rendelkezések célja a
         jogbiztonság és az átláthatóság biztosítása a gazdasági szereplők részére.

      34     Mindebből következően tehát, ha valamely tagállam –  az alapügyhöz hasonlóan – egyidejűleg rendelkezett az euróra való átváltásról
         és e pénzösszegek megemeléséről, köteles gondoskodni arról, hogy a gazdasági szereplők számára biztosítsák a jogbiztonságot
         és az átláthatóságot.

      35     E követelmények tiszteletben tartása különösen azt feltételezi, hogy az említett szereplők pontosan meg tudják különböztetni
         a szóban forgó jogszabályi szövegekben e tagállam hatóságainak az adó megemelésére vonatkozó döntését az adó összegének euróra
         történő átváltásától.

      36     A kérdést előterjesztő bíróságra hárul annak vizsgálata, hogy az alapügyben ez a helyzet áll‑e fenn.
      37     A fenti megállapítások összességére tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1103/97 és 974/98 rendeletet
         úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely az alapügyben szereplőhöz hasonló adó összegének
         euróra történő átváltása során azt magasabb összegben állapította meg annál, mint amely az említett rendeletekben előírt átváltási
         szabályból következik, kivéve ha az összeg megemelése tiszteletben tartja a jogbiztonságnak és átláthatóságnak az említett
         rendeletekben előírt követelményét, ami egyben azt is jelenti, hogy a szóban forgó jogszabályszövegek alapján pontosan meg
         lehet különböztetni a tagállam hatóságainak az adó megemelésére vonatkozó döntését az adó összegének euróra történő átváltásától.
         A kérdést előterjesztő bíróságra hárul annak vizsgálata, hogy az általa tárgyalt ügyben ez a helyzet áll‑e fenn.

       A költségekről
      38     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      Az euró bevezetésével kapcsolatos egyes rendelkezésekről szóló 1997. június 17‑i 1103/97/EK tanácsi rendeletet és az euró
            bevezetéséről szóló 1998. május 3‑i 974/98/EK tanácsi rendeletet úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az a nemzeti
            szabályozás, amely az alapügyben szereplőhöz hasonló adó összegének euróra történő átváltása során azt magasabb összegben
            állapította meg annál, mint amely az említett rendeletekben előírt átváltási szabályból következik, kivéve ha az összeg megemelése
            tiszteletben tartja a jogbiztonságnak és átláthatóságnak az említett rendeletekben előírt követelményét, ami egyben azt is
            jelenti, hogy a szóban forgó jogszabályszövegek alapján pontosan meg lehet különböztetni a tagállam hatóságainak az adó megemelésére
            vonatkozó döntését az adó összegének euróra történő átváltásától. A kérdést előterjesztő bíróságra hárul annak vizsgálata,
            hogy az általa tárgyalt ügyben ez a helyzet áll‑e fenn.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság (nyolcadik tanács) 2008. október 9-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Holland Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2002/22/EK irányelv - Elektronikus hírközlés - Egységes európai segélyhívószám - A hívó helyének meghatározása - Az előírt határidőn belüli átültetés elmaradása. # C-230/07. sz. ügy

text:
      A Bíróság (nyolcadik tanács) 2008. október 9‑i ítélete – Bizottság kontra Hollandia
      (C‑230/07. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2002/22/EK irányelv – Elektronikus hírközlés – Egységes európai segélyhívószám – A hívó helyének meghatározása – Az előírt határidőn belüli átültetés elmaradása”
      Tagállamok – Kötelezettségek – Irányelvek végrehajtása – Kötelezettségszegés – Igazolás – Elfogadhatatlanság (EK 226. cikk) (vö. 16–21. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – Az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus
                  hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi
                  irányelv („Egyetemes szolgáltatási irányelv”) (HL L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.)
                  26. cikke (3) bekezdésének való megfeleléshez szükséges rendelkezések előírt határidőn belüli elfogadásának elmulasztása.

            Rendelkező rész
      1)         A Holland Királyság – mivel a „112” egységes európai segélyhívószámra irányuló hívások esetében a hívó helyére vonatkozó információkat
         a műszakilag megvalósítható mértékben nem bocsátotta a sürgősségi feladatot ellátó hatóságok rendelkezésére – nem teljesítette
         az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz
         kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Egyetemes szolgáltatási
         irányelv”) 26. cikkének (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      2)         A Bíróság a Holland Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      3)         A Litván Köztársaság maga viseli saját költségeit.