title: A Törvényszék (kibővített hatodik tanács) 2011. szeptember 15-i ítélete.#Koninklijke Grolsch NV kontra Európai Bizottság.#Verseny - Kartellek - Holland sörpiac - Az EK 81. cikk egységes és folyamatos megsértését megállapító határozat - A felperes megállapított jogsértésben való részvétele - Bizonyítékok hiánya - Az indokolási kötelezettség megsértése.#T-234/07. sz. ügy.

text:
      T‑234/07. sz. ügy
      Koninklijke Grolsch NV
      kontra
      Európai Bizottság
      „Verseny – Kartellek – Holland sörpiac – Az EK 81. cikk egységes és folyamatos megsértését megállapító határozat – A felperes megállapított jogsértésben való részvétele – Bizonyítékok hiánya – Az indokolási kötelezettség megsértése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Megsemmisítés iránti kereset – Elfogadhatóság – Természetes vagy jogi személyek – Valamely kifogásközlés címzettjének minősülő
            vállalkozás azon kötelezettsége, hogy az abban szereplő ténybeli vagy jogi elemeket a közigazgatási eljárás során vitassa
            – A jogorvoslathoz való jog gyakorlásának korlátozása – A jogszerűség alapelvének és a védelemhez való jog tiszteletben tartása
            alapelvének megsértése
      (EK 81. cikk, EK 82. cikk és EK 230. cikk, negyedik bekezdés)
      2.      Verseny – Kartellek – Bizonyítás – Összehangolt magatartások összetett rendszeréből eredő egységes és folyamatos jogsértés
      (EK 81. cikk, (1) bekezdés)
      3.      Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – A versenyszabályokat alkalmazó határozat – Több címzettet
            érintő határozat
      (EK 81. cikk és EK 253. cikk)
      4.      Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok
            – Az anyavállalat által azon leányvállalatokra gyakorolt meghatározó befolyás megdönthető vélelme, amelyekben 100%‑os részesedéssel
            rendelkezik
      (EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)
      1.      A versenyjogi szabályok területén az uniós jog egyik rendelkezése sem írja elő a kifogásközlés címzettje számára, hogy a közigazgatási
         eljárás során annak terhe mellett vitassa az abban szereplő különböző ténybeli és jogi elemeket, hogy azt a bírósági eljárás
         szakaszában utólag többé nem teheti meg. Ugyanis, jóllehet a ténybeli vagy jogi körülményeknek valamely vállalkozás által
         – a Bizottság előtt folyamatban lévő közigazgatási eljárás során – történő kifejezett vagy hallgatólagos elismerése kiegészítő
         bizonyítéknak minősülhet a kereset megalapozottságának megítélése során, ám az nem korlátozhatja magának a Szerződés szerinti
         keresetindítás jogának gyakorlását, amellyel a természetes vagy jogi személyek rendelkeznek.

      A kifejezetten e célból előírt jogalap hiányában az ilyen korlátozás ellentétes a jogszerűség és a védelemhez való jog tiszteletben
         tartásának alapelvével. Továbbá a hatékony jogorvoslathoz és a pártatlan bírósághoz való jogot az Európai Unió Alapjogi Chartája
         47. cikke biztosítja.

      (vö. 37–38., 40. pont)
      2.      A versenyjogi szabályok területén egy, az érintett vállalkozások által megvalósított összetett összehangolási rendszerből
         következő, termék árainak és áremeléseinek egy tagállamban történő összehangolásából álló egységes és folyamatos jogsértés
         tekintetében valamely vállalkozásnak a szóban forgó összehangolt magatartásban való részvételére vonatkozó elszigetelt tényező
         nem elegendő annak bizonyítására, hogy e vállalkozás részt vett volna ebben a jogsértésben. Ilyen elszigetelt tényezőt képez
         az eljárás alá vont vállalkozás igazgatótanácsa elnökének egy, az érintett piac csupán egyik szegmensére vonatkozó találkozón
         való részvétele.

      (vö. 63., 65–67., 71. pont)
      3.      Amennyiben az EK 81. cikk alkalmazásában hozott határozat több címzetthez szól, és a jogsértés betudhatóságának kérdését veti
         fel, e határozatnak megfelelő indokolást kell tartalmaznia a címzettek mindegyikére, és különösen azokra nézve, amelyeknek
         a határozat értelmében e jogsértés terhét viselniük kell.

      Ily módon a leányvállalata magatartásáért felelősségre vont anyavállalat tekintetében egy ilyen határozatnak részletesen ki
         kell fejtenie azon indokokat, amelyek igazolhatják az e társasággal szemben megállapított jogsértés betudhatóságát.

      E tekintetben, amennyiben a versenyjogi szabályok megsértését megállapító bizottsági határozat nem mond semmit a szóban forgó
         vállalkozás és leányvállalata között fennálló gazdasági, szervezeti vagy jogi kapcsolatról, továbbá az indokolás sehol nem
         említi az utóbbi nevét, a Bizottság ezáltal elmulasztja azon indokok ismertetését, amelyek alapján az érintett vállalkozásnak
         tudta be a leányvállalatának jogvita tárgyát képező magatartásáért való felelősséget. A Bizottság ezáltal nem nyújt lehetőséget
         a szóban forgó vállalkozásnak arra, hogy a Törvényszék előtt esetlegesen vitassa e betudhatóság megalapozottságát azáltal,
         hogy megdönti az anyavállalat által a leányvállalata feletti meghatározó befolyás tényleges gyakorlására vonatkozó vélelmet,
         és a Törvényszéknek nem ad alkalmat arra, hogy felülvizsgálati jogkörét e tekintetben gyakorolni tudja.

      (vö. 77–78., 88–91. pont)
      4.      Az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását, ha – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan
         határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a
         számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Ilyen esetben
         ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon egyetlen vállalkozást alkot.
         Az a tény tehát, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot,
         lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalathoz, anélkül hogy
         bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét.

      Abban a sajátos esetben, ha az anyavállalat a versenyjog szabályait megsértő magatartást folytató leányvállalatban 100%‑os
         részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat az említett leányvállalat magatartására,
         másrészről pedig fennáll azon egyszerű vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol
         leányvállalata magatartására. E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az
         anyavállalata az egyedüli tagja, ahhoz, hogy arra következtethessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat
         üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával
         szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot
         terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ.

      (vö. 80–83. pont)
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített hatodik tanács)
      2011. szeptember 15.*(1)

      „Verseny – Kartellek – Holland sörpiac – Az EK 81. cikk egységes és folyamatos megsértését megállapító határozat – A felperes megállapított jogsértésben való részvétele – Bizonyítékok hiánya – Az indokolási kötelezettség megsértése”
      A T‑234/07. sz. ügyben,
      a Koninklijke Grolsch NV (székhelye: Enschede [Hollandia], képviselik: M. Biesheuvel és J. de Pree ügyvédek)

      felperesnek
      az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: A. Bouquet, S. Noë és A. Nijenhuis, meghatalmazotti minőségben, később: A. Bouquet és S. Noë, segítőjük:
         M. Slotboom ügyvéd)

      alperes ellen
      elsődlegesen az [EK 81. cikk] alkalmazására vonatkozó eljárásban COMP/B/37.766 – „holland sörpiac”‑ügy) 2007. április 18‑án
         hozott C (2007) 1697 bizottsági határozatnak a felperest érintő részében történő megsemmisítésére, másodlagosan pedig a határozatban
         a felperessel szemben kiszabott bírságok összegének törlésére vagy csökkentésére irányuló kérelem tárgyában,

      A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hatodik tanács),
      tagjai: V. Vadapalas, elnökként eljárva, A. Dittrich és L. Truchot (előadó) bírák,
      hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. március 24‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita alapjául szolgáló tényállás
      1        A felperes Koninklijke Grolsch NV egy olyan söripari társaság, amely termékeit saját márkanéven értékesíti.

      2        A Grolsch-csoport egyike a holland sörpiac négy fő szereplőjének. A másik három fő söripari vállalkozás: először is a Heineken-csoport
         (a továbbiakban: Heineken), amelyet a Heineken NV társaság irányít, és amelyen belül annak leányvállalata, a Heineken Nederland
         BV felelős a gyártásért, másodszor az InBev-csoport (a továbbiakban: InBev), amely 2004‑et megelőzően Interbrew néven volt
         ismert, és amelyet az InBev SA irányít, továbbá annak leányvállalata, az InBev Nederland NV felelős a gyártásért, harmadszor
         pedig a Bavaria NV.

      3        A Grolsch-csoport és az ezen a piacon jelen lévő másik három fő söripari vállalkozás a végső fogyasztókhoz két forgalmazási
         csatornán keresztül juttatja el termékeit. Egyrészt meg kell különböztetni a horecaláncban, vagyis létesítményeken (hoteleken,
         éttermeken, kávézókon) keresztül történő forgalmazást, amelyen belül a fogyasztás a helyszínen történik, másrészt a szupermarketeken,
         valamint bort és tömény alkoholt árusító üzleteken keresztül történő „food”-láncban történő forgalmazást, amely esetben a
         sörvásárlás otthoni fogyasztási célokat szolgál. Ebbe az ágazatba tartozik a forgalmazó saját márkaneve alatt történő söreladási
         tevékenység is. A négy érintett söripari vállalkozás közül csak az InBev és a Bavaria tevékeny ebben az ágazatban.

      4        E négy söripari vállalkozás tagja a Centraal Brouwerij Kantoornak (a továbbiakban: CBK). Ez egy olyan szövetség, amely alapszabálya
         szerint tagjai érdekeit képviseli, és közgyűlésből, valamint különböző bizottságokból áll, mint például a horecaforgalmazás
         kérdéseivel foglalkozó bizottság és a pénzügyi bizottság, amely utóbbi a szövetség irányító bizottságává vált. A CBK‑n belül
         megtartandó találkozókra a szövetség titkársága szerkeszti meg a meghívókat, és készíti el a folyamatos számozással ellátott
         hivatalos jegyzőkönyveket, valamint küldi meg azokat a részt vevő tagoknak.

       A közigazgatási eljárás
      5        A 2000. január 28‑i, valamint 2000. február 3‑i, 25‑i és 29‑i leveleiben az InBev számos olyan nyilatkozatot tett – amelyeket
         öt igazgató mellékelt nyilatkozataival egészített ki (a továbbiakban együttesen: InBev-féle nyilatkozat) –, amelyek a holland
         sörpiacon fennálló korlátozó kereskedelmi gyakorlatra vonatkozó információkat tartalmaztak. Az InBev-féle nyilatkozat az Európai
         Közösségek Bizottsága által 1999‑ben a belga sörpiacon fennálló kartellre és esetleges erőfölényes helyzettel való visszaélésre
         vonatkozóan folytatott vizsgálat során született. Az InBev-féle nyilatkozattal egy időben az InBev a kartellügyek esetében
         a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 1996. július 18‑i bizottsági közleménynek (HL 1996. C 207.,
         4. o.) megfelelően engedékenységi kérelmet nyújtott be.

      6        Az InBev-féle nyilatkozatot követően a Bizottság a legutóbb az 1999. június 10‑i 1216/99/EK tanácsi rendelettel (HL L 148.,
         5. o.) módosított, az [EK 81.] és az [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13.,
         204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikkének (3) bekezdése alapján vizsgálatot elrendelő határozatot
         hozott.

      7        E határozat első preambulumbekezdése szerint:

      „A Koninklijke Grolsch NV egy söripari vállalkozás.
      A Bizottság olyan információkkal rendelkezik, amelyek szerint a Koninklijke Grolsch NV, az általa közvetlenül vagy közvetetten
         irányított vállalkozások, ideértve a Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV‑t, valamint fő versenytársai megállapodásokban és/vagy
         összehangolt magatartásban vettek részt, és/vagy hozzájárulnak vagy hozzájárultak ahhoz, hogy a [CBK] árrögzítésre, holland
         sörpiac felosztására és/vagy e piacon történő információcserére vonatkozó döntéseket hozzon, mind a kiskereskedelmi [ágazatban],
         mind a horeca[ágazatban] […]”.

      8        A határozat 1. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A Koninklijke Grolsch NV és az általa közvetlenül vagy közvetetten irányított vállalkozások, ideértve a Grolsche Bierbrouwerij
         Nederland BV‑t, kötelesek a feltételezett a hollandiai söripari vállalkozások közötti versenykorlátozó célú vagy hatású megállapodásokkal
         és/vagy összehangolt magatartással kapcsolatos vizsgálatnak alávetni magukat. E megállapodások és/vagy összehangolt magatartás
         árrögzítésre, a holland sörpiac felosztására és/vagy e piacon történő információcserére vonatkoznak, mind a kiskereskedelmi
         [ágazatban], mind a horeca[ágazatban] […]. E magatartások a [CBK], vagyis azon szövetség által hozott döntésekben is megnyilvánulhatnak,
         amelynek a Grolsch is tagja.”

      9        A vizsgálatot elrendelő határozat 3. cikkének első bekezdése értelmében:

      „A jelen határozat címzettjei:
      a Koninklijke Grolsch NV
      Brouwerijstraat 1
      7523 XC Enschede
      Hollandia
      és az általa közvetlenül vagy közvetetten irányított vállalkozások, ideértve:
      a Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV-t
      Brouwerijstraat 1
      7523 XC Enschede
      Hollandia.”
      10      A Bizottság szerint a helyszíni vizsgálatokra 2000. március 22‑én és 23‑án került sor a „Koninklijke Grolsch NV”‑nél, három
         másik holland söripari vállalkozásnál és a CBK helyiségeiben.

      11      Egyébiránt a Bizottság több információkérést intézett a „Grolsch”‑hoz.

      12      A Bizottság 2005. augusztus 30‑án kifogásközlést bocsátott ki, amelyet 2005. augusztus 31‑én küldött meg a felperesnek. A
         felperes 2005. november 25‑i levelében nyújtotta be a kifogásközlésre vonatkozó észrevételeit. Egyik vállalkozás sem kért
         meghallgatást.

      13      A Bizottság 2007. április 18‑án elfogadta az [EK 81. cikk] alkalmazására vonatkozó eljárásban COMP/B/37.766 – „holland sörpiac”‑ügy)
         C (2007) 1697 határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelyet a felperes 2007. április 24‑én vett kézhez.

       A megtámadott határozat
      14      A megtámadott határozat 1. cikke úgy rendelkezik, hogy a „Grolsch: Koninklijke Grolsch NV” és a többi érintett söripari vállalkozás
         az 1996. február 27. és 1999. november 3. közötti időszakban az EK 81. cikk olyan egységes és folyamatos megsértésében vett
         részt, amely a közös piacon versenykorlátozó célú vagy hatású megállapodásokból és/vagy összehangolt magatartásból állt.

      15      A jogsértés először a hollandiai sörárak és áremelések – mind a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási célú eladások
         terén, ideértve a saját márkanéven forgalmazott söröket is –összehangolásából, másodszor a hollandiai horecaágazatban az egyéni
         ügyfeleknek az árakon kívül nyújtott egyéb kereskedelmi feltételek – mint például létesítményeknek nyújtott kölcsönök – alkalmankénti
         összehangolásából, harmadszor pedig a hollandiai ügyfélkör – mind a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási célú eladások
         terén – alkalmankénti felosztásának összehangolásából állt (a megtámadott határozat 1. cikke, továbbá (257) és (258) preambulumbekezdése).

      16      A söripari vállalkozások versenyellenes magatartása a megtámadott határozat szerint egy többoldalú félhivatalos találkozósorozaton
         valósult meg, amelyen a holland sörpiac négy fő piaci szereplője rendszeresen részt vett, valamint az ugyanazon söripari vállalkozások
         közötti további, különböző felek közötti kétoldalú találkozókon került sor. Ezek a találkozók szándékosan folytak titokban,
         mivel a résztvevők tudták, hogy azok tiltottak (a megtámadott határozat (257)–(260) preambulumbekezdése).

      17      Először is, számos „Catherijne-tömörülés, vagy „napirendi bizottság” nevű, többoldalú találkozóra került sor 1996. február
         27. és 1999. november 3. között. A megtámadott határozat megjegyzi, hogy ezek, főleg a horecaágazatra koncentráló, ám alkalmanként
         az otthoni fogyasztási ágazatot is érintő találkozók lényegében azt a célt szolgálták, hogy összehangolják a sörárakat és
         áremeléseket, megbeszéljék az árengedmények összegének korlátozását, valamint az ügyfélkör felosztását, illetve hogy megegyezzenek
         bizonyos egyéb kereskedelmi feltételekben. A forgalmazó márkaneve alatt eladott sörök árait ugyancsak megbeszélték e találkozók
         során (a megtámadott határozat (85), (90), (98), (115)–(127) és (247)–(252) preambulumbekezdése).

      18      Másodszor a söripari vállalkozások közötti kétoldalú kapcsolatfelvételek kapcsán a megtámadott határozat megállapítja, hogy
         az InBev és a Bavaria 1997. május 12‑én találkozott, és beszélte meg a forgalmazó márkaneve alatt eladásra kerülő sörökre
         vonatkozó áremelést (a megtámadott határozat (104) preambulumbekezdése). Egyébiránt a Bizottság szerint a Heineken és a Bavaria
         1998‑ban találkozott a horecaágazathoz tartozó eladási pontokkal kapcsolatos megszorítások megtárgyalása végett (a megtámadott
         határozat (189) preambulumbekezdése). A Bizottság megjegyzi, hogy 1999. július 5. körül a Heineken és a „Grolsch” között is
         sor került kétoldalú kapcsolatfelvételre az otthoni fogyasztási ágazatban tevékeny ügyfelek részére nyújtott kompenzációk
         kapcsán, amelyek átmeneti árcsökkentéseket alkalmaztak (a megtámadott határozat (212) és (213) preambulumbekezdése).

      19      Végül a megtámadott határozat értelmében az InBev és a Bavaria 1997‑ben sörárra vonatkozó általános megbeszélésekkel kapcsolatosan
         kétoldalú kapcsolatokat alakítottak ki, és információkat cseréltek, valamint a legfőképpen a saját márkanévre vonatkozó megbeszéléseket
         tartottak. Az információcsere formájában megvalósuló és a saját márkanévre vonatkozó kétoldalú kapcsolattartásokban 1998 júniusában
         és júliusában belga söripari vállalkozások is részt vettek. A Bizottság megjegyzi, hogy e megbeszélésekre a Heineken és a
         „Grolsch” jelenlétében került sor (a megtámadott határozat (105), (222)–(229) és (231)–(236) preambulumbekezdése).

      20      E magatartások megállapítása nagyrészt az InBev-féle nyilatkozat által nyújtott információkon alapult (a megtámadott határozat
         (40)–(62) preambulumbekezdése).

      21      Egyébiránt a Bizottság úgy véli, hogy az InBev-féle nyilatkozatot a Grolsch-csoporttól és a többi holland söripari vállalkozástól
         származó számos belső dokumentum, valamint a helyszíni vizsgálatokat, illetve az információkérést követően szerzett és a találkozókról
         készült kézzel írott jegyzetek, költségkimutatások és határidőnapló-másolatok is megerősítik (a megtámadott határozat (63)–(255) preambulumbekezdése).

      22      A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen hangzik:

      „1. cikk
      23      Az alábbi vállalkozások az 1996. február 27. és 1999. november 3. közötti időszakban a[z EK 81. cikk] olyan egységes és folyamatos
         megsértésében vettek részt, amely a közös piacon versenykorlátozó célú megállapodások és/vagy összehangolt magatartások összességéből,
         és különösen i. a hollandiai sörárak és áremelések – mind a horeca[ágazatban], mind az otthoni fogyasztási [ágazatban], ideértve
         a saját márkanéven forgalmazott söröket is – összehangolásából; ii. a hollandiai horeca[ágazatban] az egyéni ügyfeleknek az
         árakon kívül nyújtott egyéb kereskedelmi feltételek – mint például létesítményeknek nyújtott kölcsönök – történő alkalmankénti
         összehangolásából; és iii. az ügyfélkör – mind a horeca[ágazatban], mind az otthoni fogyasztási [ágazatban] – alkalmankénti
         felosztásának hollandiai összehangolásából állt:

      InBev: InBev NV és InBev Nederland NV
      Heineken: Heineken NV és Heineken Nederland BV
      Grolsch: Koninklijke Grolsch NV
      Bavaria: Bavaria NV
      2. cikk
      Az 1. cikkben említett vállalkozások kötelesek a hivatkozott cikkben meghatározott jogsértéseknek véget vetni, amennyiben
         azt még nem tették meg.

      E vállalkozások kötelesek a jövőben tartózkodni az 1. cikkben megállapított magatartások megvalósításától, valamint minden
         olyan intézkedéstől, amelynek célja vagy hatása ezekkel azonos vagy egyenértékű lenne.

      3. cikk
      Az 1. cikkben megállapított jogsértések miatt a Bizottság a bírságok összegét:
      a)      a Heineken NV és a Heineken Nederland BV tekintetében egyetemlegesen 219 275 000 euróban;
      b)      a Koninklijke Grolsch NV tekintetében 31 658 000 euróban;
      c)      a Bavaria NV tekintetében 22 850 000 euróban
      állapítja meg.
      […]
      4. cikk
      Az InBev NV, Brouwerijplein 1, B 3000 Louvain, Belgium,
      az InBev Nederland NV, Ceresstraat 1, 4811 CA Breda, Hollandia
      a Heineken NV, Vijzelstraat 72, 1017 HL Amsterdam, Hollandia
      a Heineken Nederland BV, Burgemeester Smeetsweg 1, 2382 PH Zoeterwoude, Hollandia
      a Koninklijke Grolsch NV, Brouwerslaan 1, 7548 XA Enschede, Hollandia
      a Bavaria NV, De Slater 1, 5737 RV Lieshout, Hollandia
      társaságok a jelen határozat címzettjei.
      […]”
       Az eljárás és a felek kérelmei
      24      A Törvényszék Hivatalához 2007. július 3‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

      25      A Törvényszék 2010. február 10‑i határozatával úgy határozott, hogy az eljárási szabályzat 14. cikkének 1. §‑a és 51. cikkének
         1. §‑a alkalmazásával az ügyet a kibővített hatodik tanács elé utalja.

      26      A Törvényszék a 2010. február 12‑i pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket intézett a felekhez, amelyre azok
         az előírt határidőben válaszoltak.

      27      A Törvényszék a 2010. március 24‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék kérdéseire adott
         válaszaikat.

      28      Az előadó bírónak a szóbeli szakasz befejezését követő akadályoztatása miatt az ügyet új előadó bírónak osztották ki, és a
         jelen ítéletet az eljárási szabályzat 32. cikkének 1. §‑a értelmében az a három bíró hozta, akik azt aláírásukkal ellátták.

      29      A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot egészben vagy részben annyiban, amennyiben a felperes annak címzettje;
      –        törölje vagy másodlagosan csökkentse a felperessel szemben a kiszabott bírságot;
      –        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      30      A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        kötelezze a felperest a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
      31      A felperes keresete alátámasztása végett lényegében hat jogalapra hivatkozik, amelyek elsősorban a közigazgatási eljárás során
         elkövetett szabálytalanságokra, másodsorban a felperesnek a megállapított jogsértésben való közvetlen részvételével kapcsolatos
         indokolási kötelezettség megsértésére, harmadsorban a megállapított jogsértő magatartásra vonatkozó bizonyítékok hiányára,
         negyedsorban az EK 81. cikk értelmében vett megállapodásokban és/vagy összehangolt magatartásban való részvétel téves minősítésére,
         ötödsorban a felperesnek a megállapított egységes és folyamatos jogsértésben való közvetlen részvételének hiányára, hatodsorban
         pedig a bírság összegének aránytalanságára vonatkoznak.

      32      Először a felperesnek a megállapított egységes és folyamatos jogsértésben való közvetlen részvételének hiányára vonatkozó,
         ötödik jogalapját kell megvizsgálni.

       A felperesnek a megállapított egységes és folyamatos jogsértésben való közvetlen részvétele hiányára vonatkozó, ötödik jogalapjáról
      33      A felperes vitatja, hogy közvetlenül részt vett volna a megállapított jogsértésben. Ugyanis csupán a pénzügyi bizottság 1999.
         január 8‑i találkozóján vett részt személyesen a felperes igazgatótanácsának elnöki tisztét 1997‑től betöltő J. T. A megtámadott
         határozat (19) preambulumbekezdésében a „Grolsch” többi „igazgatójaként” megnevezett és a többi vitatott találkozón részt
         vevő személy mind a felperes leányvállalatának, a Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV‑nek az alkalmazottja volt.

       A jogalap elfogadhatóságáról
      –       A felek érvei
      34      A Bizottság vitatja a jogalap elfogadhatóságát, arra hivatkozva, hogy a felperes sem a kifogásközlésre adott válaszában, sem
         az információkérésre adott 2001. december 21‑i válaszában nem vitatta a jogsértésben való részvételének megállapítását. A
         felperes éppen ellenkezőleg olyan megjegyzéseket tett, amelyek arra engednek következtetni, hogy a szóban forgó találkozókon
         részt vevő és a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésében megnevezett személyek munkáltatója volt.

      35      Mivel a felperes erre a jogalapra a közigazgatási eljárás során egyszer sem hivatkozott megfelelő egyértelműséggel, arra nem
         hivatkozhat először a Törvényszék előtt. Amennyiben valamely vállalkozás a közigazgatási eljárás során kifejezetten elismeri
         a Bizottság által a kifogásközlésben vele szemben felhozott tényállás helytállóságát, főszabály szerint azt nem vitathatja
         a Törvényszék előtt.

      36      A felperes elismeri, hogy a jelen jogalapra nem hivatkozott a közigazgatási eljárás során, ám felhívja a figyelmet arra, hogy
         a kifogásközlésben tagadta, hogy jogsértést követett volna el. Végül úgy véli, hogy jogosult ezen eljárás jogalapra először
         a Törvényszék előtt hivatkozni.

      37      Véleménye szerint egy vállalkozás főszabály szerint csak akkor nem vitathatja a Törvényszék előtt a vele szemben felhozott
         tényeket, amennyiben a közigazgatási eljárás során kifejezetten elismerte azokat. Márpedig nem ismerte el az állítólagos jogsértés
         – főleg közvetlenül történt – elkövetését.

      –       A Törvényszék álláspontja
      38      Emlékeztetni kell, hogy az uniós jog egyik rendelkezése sem írja elő a kifogásközlés címzettje számára, hogy a közigazgatási
         eljárás során annak terhe mellett válaszoljon az abban szereplő különböző ténybeli és jogi elemekre, hogy azt a bírósági eljárás
         szakaszában utólag többé nem teheti meg.

      39      Ugyanis, jóllehet a ténybeli vagy jogi körülményeknek valamely vállalkozás által – a Bizottság előtt folyamatban lévő közigazgatási
         eljárás során – történő kifejezett vagy hallgatólagos elismerése kiegészítő bizonyítéknak minősülhet a kereset megalapozottságának
         megítélése során, ám az nem korlátozhatja magának a Törvényszék előtti keresetindítás jogának gyakorlását, amellyel a természetes
         vagy jogi személyek rendelkeznek.

      40      A Bizottság azon érve, miszerint a felperes nem jogosult a Törvényszék előtt vitatni a szóban forgó kartellben való részvételével
         kapcsolatos megállapítást, mivel arra nem hivatkozott egyértelműen és pontosan a közigazgatási eljárásban, tulajdonképpen
         a felperesnek az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférését, és különösen azt a jogát korlátozza, hogy bíróság hallgassa meg.

      41      A kifejezetten e célból előírt jogalap hiányában az ilyen korlátozás ellentétes a jogszerűség és a védelemhez való jog tiszteletben
         tartásának alapelvével. Továbbá meg kell állapítani, hogy a hatékony jogorvoslathoz és a pártatlan bírósághoz való jogot a
         Nizzában 2000. december 7‑én kihirdetett Európai Unió Alapjogi Chartájának (HL C 364., 1. o.) 47. cikke biztosítja, amely
         az EUSZ 6. cikkének (1) bekezdése alapján ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések. E charta 52. cikkének (1) bekezdése
         szerint az abban elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által korlátozható.

      42      Következésképpen a jelen jogalap elfogadható.

       A jogalap megalapozottságáról
      –       A felek érvei
      43      A felperes úgy véli, hogy mivel csak a pénzügyi bizottság 1999. január 8‑i találkozóján volt képviselve J. T. személyében,
         a Bizottság nem mondhatta volna ki, hogy a felperes részt vett a megállapított jogsértésben, hanem esetleg neki kellett volna
         betudnia leányvállalata, a Grolsche Bierbrouwerij Nederland – amelynek alkalmazottai az összes jogellenes találkozón részt
         vettek – által elkövetett jogsértésért fennálló felelősséget.

      44      A Bizottság továbbá nem hagyhatta figyelmen kívül e leányvállalat létezését, mivel az utóbbi is címzettje a vizsgálatot elrendelő
         határozatnak.

      45      A Bizottság lényegében úgy véli, hogy elegendő indoka volt arra, hogy feltételezze, hogy a versenyellenes találkozók résztvevői
         a felperesnek dolgoztak, és ennélfogva a felperes is részt vett a jogsértésben.

      46      A Bizottság arra is felhívja a figyelmet, hogy a felperes a kifogásközlésre adott válaszában olyan megjegyzéseket tett, amelyek
         arra engednek következtetni, hogy a szóban forgó találkozókon részt vevő és a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésében
         megnevezett személyek munkáltatója volt.

      –       A Törvényszék álláspontja
      47      A megtámadott határozat (19) preambulumbekezdése kimondja:

      „A Grolsch azon igazgatói, akik a jelen eljárás bizonyításában szerepet játszanak:
      –        [P. P. S.] (az igazgatótanács elnöke 1987 és 1996 között),
      –        [J. T.] (kereskedelmi igazgató 1990 és 1996 között, ügyvezető igazgató 1996 és 1997 között, az igazgatótanács elnöke 1997
         óta),

      –        [R. S.] (a hollandiai horecaágazat igazgatója 1992 és 1995 között, hollandiai kereskedelmi igazgató 1996 és 1999 között),
      –        [H. O. B.] (a horecaágazat igazgatója 1996 és 2000 között),
      –        [P. M.] (az otthoni fogyasztási ágazat igazgatója 1999‑ig, azóta kereskedelmi igazgató),
      –        [K. H.] (az otthoni fogyasztási ágazat igazgatója 2000‑ig, korábban Market Research Manager),
      –        [L. S.] (termelési igazgató 1996‑ig, azóta műszaki ellenőrzési és szolgáltatási igazgató).”
      48      A Bizottság nem vonja kétségbe a felperes azon állítását, miszerint J. T.‑n kívül – aki igazgatótanácsának elnöke 1997. óta –
         azon személyek közül, akiket a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdése úgy határoz meg, hogy „a Grolsch azon igazgatói,
         akik a jelen eljárás bizonyításában szerepet játszanak”, és akiknek a szóban forgó találkozókon való részvételét a Bizottság
         kifogásolta, egyik sem a felperes alkalmazottja. A Bizottság nem vitatja azt sem, hogy a kérdéses igazgatók – amint azt az
         érintetteknek a felperes által a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszokhoz mellékletként csatolt munkaszerződéseiből,
         valamint más dokumentumokból kitűnik – a felperes leányvállalatának, a Grolsche Bierbrouwerij Nederlandnak az igazgatói voltak.

      49      Egyébiránt a Bizottság beadványaiban és a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszaiban megerősítette, hogy lényegében
         a felperes 2001. október 10‑én megküldött információkérésre adott 2001. december 21‑i válaszára támaszkodott annak megállapítása
         érdekében, hogy a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésében „a Grolsch igazgatóiként” megnevezett személyek a felperes
         nevében gyakorolták tevékenységüket.

      50      Márpedig a válasz szövegéből kitűnik egyrészt, hogy 1996 januárjától 1999 novemberéig R. S. volt a Grolsche Bierbrouwerij
         Nederland hollandiai kereskedelmi igazgatója, aki jelenleg a Grolsch International BV igazgatója, másrészt pedig P. M. „1999
         novembere óta tölti be a Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV kereskedelmi igazgatói posztját, [és] előzőleg az ú.n. az otthoni
         fogyasztási ágazatért (a horecaágazaton kívüli kiskereskedelmi tevékenység) volt felelős az otthoni fogyasztási eladások vezetőjeként”.

      51      Továbbá a felperes a kifogásközlésre adott válaszának 47. pontjában kijelentette, hogy „a kódolt névlistát [J. T.] nem a Grolsche
         Bierbrouwerij Nederland BV kereskedelmi igazgatói minőségében, hanem a Grolsch NV igazgatótanácsának elnökeként (amely pozíciót
         1997 és 2004 között töltötte be) alkalmazta, [és ezt a] listát sem a Grolsch NV‑nél dolgozó más személyek, sem a Grolsche
         Bierbrouwerij Nederland BV‑nél dolgozó személyek nem használták (amely vállalkozásnak az alkalmazásában álltak azok a személyek,
         akik részt vettek a „plenáris” találkozókon)”.

      52      Végül a Bizottság által 2000. március 23‑án tartott helyszíni vizsgálat során (1996 és 1997 között a Grolsche Bierbrouwerij
         Nederland ügyvezető igazgatója és 1997‑től a felperes igazgatótanácsának elnöke) J. T. által tett, és a megtámadott határozat
         (249) és (308) preambulumbekezdésében bizonyítékként hivatkozott nyilatkozat azt tartalmazza, hogy a nyilatkozattevő „[a]
         Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV ügyvezető igazgatója”.

      53      A megtámadott határozatból valóban az tűnik ki, hogy J. T. 1996. október 21‑én részt vett az Interbrew Nederland ügyvezető
         igazgatójával a saját márkanevekről tartott kétoldalú találkozón (a megtámadott határozat (250) preambulumbekezdése). Mindazonáltal
         meg kell jegyezni, hogy az érintett ebben az időpontban még a felperes Grolsche Bierbrouwerij Nederland leányvállalatának
         alkalmazottja volt, tehát – amint azt a felperesnek a Törvényszék kérdéseire adott írásbeli válaszaiból, valamint a felperesnek
         a J. T.‑vel 1997. szeptember 2‑án kötött és a Törvényszéknek benyújtott munkaszerződéséből kiderül – még nem a felperesnél
         dolgozott.

      54      Továbbá ugyan a megtámadott határozat azt mondja, hogy J. T. 1999. november 10‑én a Heineken képviselőivel az európai és/vagy
         világszintű sörpiac általános alakulására vonatkozó találkozón vett részt (a megtámadott határozat (405) és (412) preambulumbekezdése),
         meg kell jegyezni, hogy ezt a találkozót 1999. november 3‑a után tartották, vagyis olyan időpontban, amikor a Bizottság által
         megállapított jogsértés már befejeződött.

      55      A megtámadott határozat szerint J. T. a CBK pénzügyi bizottságának üléseire mindig magával hozott egy, a saját márkanév alatt
         eladott sörök árának rögzítéséről szóló és az Interbrew, valamint a Bavaria figyelmének felhívására szolgáló dokumentumot
         (a megtámadott határozat (249) és (308) preambulumbekezdése). Mindazonáltal a megtámadott határozatból nem tűnik ki, hogy
         az érintett 1999. január 8‑i találkozón kívül más találkozón is részt vett volna, amelynek során a fenti személy által a megbeszélés
         meghívójára írt feljegyzések szerint a sör árának témája is felmerült (a megtámadott határozat (193) preambulumbekezdése).

      56      A megtámadott határozat által hivatkozott azon bizonyítékok ugyanis, amelyek azt hivatottak bizonyítani, hogy a felperes részt
         vett a szóban forgó magatartásokban, három dokumentumra szorítkoznak: az InBev‑féle nyilatkozatra, J. T.‑nek a hivatkozott
         1999. január 8‑i találkozó meghívójára írt feljegyzéseire (a megtámadott határozat (193) preambulumbekezdése), valamint a
         Heinekennél talált dokumentumokra, amelyek J. T. által a Heineken vezetőivel 1999. július 5‑e környékén egy üzletlánc által
         alkalmazott árcsökkentés kapcsán telefonon történt két kapcsolatfelvételre hivatkoznak (a megtámadott határozat 473. lábjegyzete).

      57      Először is az InBev-féle nyilatkozatban – amely a megállapított jogsértés minden egyes részletére vonatkozó egyetlen bizonyítékot
         képezi – az InBev általánosságban hivatkozik a Grolsch-csoport részvételére, anélkül hogy a felperes Koninklijke Grolsch egyedi
         részvételéről különösen beszámolna. A Grolsch-csoportnak az InBev-féle nyilatkozatban név szerint feltüntetett képviselői
         J. T. kivételével mind a Grolsche Bierbrouwerij Nederland leányvállalat alkalmazottai.

      58      J. T. neve csupán a CBK pénzügyi bizottsági ülések időpontjait és a fő holland söripari vállalkozásokat e találkozókon képviselő
         személyeket felsoroló, az InBev-féle nyilatkozathoz csatolt listán van feltüntetve. E listából kitűnik, hogy a szóban forgó
         időszakban J. T. a pénzügyi bizottság négy ülésén vett részt. Mindazonáltal a 1999. január 8‑i ülés az egyetlen olyan találkozó,
         amelyet a megtámadott határozat megemlít. Továbbá az InBev-féle nyilatkozatból kitűnik, hogy az ezen az ülésen részt vevő
         személyek neve „niet bekend” (ismeretlen).

      59      Másodszor a J. T. által kézzel írott és a megtámadott határozat (193) preambulumbekezdésében idézett feljegyzések a következők:

      „– ’98-as eladások
      –        a sör ára →
      –        »pinool« típusú rekeszek                   akciók/II. kat.
      –        rekeszek                                              alacsony
                                                            hordó
                                                            NMA”.
      60      A Bizottság szerint e feljegyzésekből az következik, hogy a sör áráról folytatott megbeszélések négy tényezőre összpontosítottak:
         egyrészt a az otthoni fogyasztási piacon gyakorolt kedvezményes akciókra, másrészt az alacsonyabb árú és a saját márkanéven
         értékesített sörök árára, harmadrészt a hordós – vagyis a holland sörpiac horecaágazatában használt nagy tartályokban tárolt –
         sörök árára, negyedrészt pedig a holland versenyhatóságra, az NMA‑ra (a megtámadott határozat (194) preambulumbekezdése).

      61      Harmadszor a Bizottság a Heinekennél talált, J. T. és a Heineken vezetősége között 1999. július 5‑e környékén történt két
         telefonos kapcsolatfelvételre hivatkozó dokumentumokból azt a következtetést vonja le, hogy a Heineken közvetlenül a Grolsch-csoporttal
         vette fel a kapcsolatot az árcsökkentések tárgyában, másfél hónappal azt megelőzően, hogy egy üzletlánc valóban olyan időszakos
         árcsökkentést alkalmazott volna, amely láncnak a Grolsch-csoport nem nyújtott kompenzációt (a megtámadott határozat (213) preambulumbekezdése).

      62      Meg kell állapítani, hogy csupán J. T.‑nek a hivatkozott 1999. január 8‑i találkozó meghívójára írt feljegyzései és a Heinekennél
         talált dokumentumok, amelyek a J. T. által a Heineken vezetőivel 1999. július 5‑e környékén egy üzletlánc által alkalmazott
         árcsökkentés kapcsán telefonon történt két kapcsolatfelvételre vonatkoztak, utalnak kifejezetten arra, hogy a felperes esetleg
         maga is közvetlenül részt vett a megtámadott határozat 1. cikkében megállapított egységes és folyamatos jogsértésben.

      63      Először is meg kell jegyezni, hogy e dokumentumok nem tartalmaznak semmiféle utalást arra, hogy a felperes e jogsértés második
         és harmadik részében – vagyis egyrészt „a hollandiai horecaágazatban az egyéni ügyfeleknek [az árakon kívül] nyújtott egyéb
         kereskedelmi feltételek alkalmankénti összehangolásában”, másrészt a hollandiai ügyfélkör alkalmankénti felosztásának összehangolásában,
         mind a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási ágazatban” – is részt vett volna.

      64      Másodszor a megállapított egységes és folyamatos jogsértés első részével – vagyis „a hollandiai sörárak és áremelések mind
         a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási ágazatban (ideértve a saját márkanéven forgalmazott söröket is) összehangolásával” –
         kapcsolatosan J. T. 1999. január 8‑i ülésre vonatkozó feljegyzései képezik az egyetlen olyan bizonyítékot, amelyre a megtámadott
         határozat hivatkozik a felperesnek a saját márkanéven forgalmazott sörök – amelyek kizárólag az otthoni fogyasztási ágazatba
         tartoznak – árának és áremeléseinek összehangolásában való részvételével kapcsolatosan.

      65      Továbbá a két, J. T. és a Heineken között 1999. július 5‑e környékén történt telefonos kapcsolatfelvételt nem lehet az otthoni
         fogyasztási ágazat e szegmenségre vonatkozónak minősíteni, mivel sem a Heineken, sem a Grolsch-csoport nem gyárt saját márkanév
         alatt értékesített söröket (a megtámadott határozat (7) és (18) preambulumbekezdése).

      66      Márpedig az EK 81. cikk értelmében megállapított és a megtámadott határozat (337) preambulumbekezdésében ekként minősített
         megállapodások és/vagy összehangolt magatartások összessége – amint az a jelen jogvita fent ismertetett előzményeiből kitűnik –
         egy, a négy érintett söripari vállalkozás által megvalósított bonyolult összehangolási rendszerből következik, amely hosszú
         időn keresztül rendszeres kapcsolatfelvételt tett szükségessé (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑8/08. sz., T‑Mobile Netherlands
         és társai ügyben 2009. június 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑4529. o.] 60. pontját).

      67      E feltételek mellett J. T. feljegyzései önmagukban nem tűnnek alkalmasnak annak bizonyítására, hogy a felperes részt vett
         volna a négy söripari vállalkozásnak a megtámadott határozat által megállapított folyamatos összehangolási magatartásában
         a holland sörpiac e szegmensén.

      68      Tekintettel a felperesnek a másik három érintett söripari vállalkozással való összehangolt magatartásban való részvételére
         vonatkozó elszigetelt tényezőre nem tekinthető bizonyítottnak, hogy a felperes részt vett volna a megtámadott határozat 1. cikkében
         megállapított, a hollandiai otthoni fogyasztási ágazatba tartozó saját márkanéven forgalmazott sörök árának és áremeléseinek
         hollandiai összehangolásában.

      69      Harmadszor, mivel a felperes megtámadott határozatban felsorolt a söripari vállalkozások közötti összes találkozó közül csak
         egyen – a 1999. január 8‑i megbeszélésen – vett részt, az sem bizonyított, hogy a felperes jelen lett volna a másik három
         érintett söripari vállalkozás közötti, a hollandiai – mind a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási célú eladások terén –
         sörárakra és áremelésekre vonatkozó többoldalú összehangolásban.

      70      A Heineken és J. T. között 1999. július 5. környékén történt kapcsolatfelvétel kétoldalú jellegéből fakadóan J. T. 1999. január
         8‑i ülésre vonatkozó feljegyzései önmagukban nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a felperes rész vett volna a megtámadott
         határozat címzettjeiként megnevezett négy söripari vállalkozás közötti többoldalú folyamatos árösszehangolásban.

      71      E körülmények között J. T. 1999. január 8‑i ülésre vonatkozó feljegyzései és az érintett, valamint a Heineken vezetőségével
         1999. július 5‑e környékén történt két telefonos kapcsolatfelvétel nem elegendőek a felperesnek a Bizottság által megállapítottak
         szerinti egységes és folyamatos jogsértésben való részvételének bizonyítására.

      72      A fentiekben kifejtettekből következően a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozat (399) preambulumbekezdésében,
         hogy „a [jelen határozat 4. pontjában] leírt bizonyítékok azt mutatják, hogy a [felperes] Koninklijke Grolsch NV 1996. február
         27. és 1999. november 3. között közvetlenül részt vett a kartellben”.

      73      E körülmények között helyt kell adni a megtámadott határozat 1. cikkében megállapított, 1996. február 27‑től 1999. november
         3‑ig tartó egységes és folyamatos jogsértésben való közvetlen részvételének hiányára vonatkozó jogalapnak.

       A felperesnek a megállapított jogsértésben való közvetlen részvételével kapcsolatos indokolási kötelezettség megsértésére
            vonatkozó, második jogalapjáról
       A felek érvei
      74      A felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét a felperesnek a megállapított jogsértésben
         való közvetlen részvételére vonatkozó állításaival.

      75      A Bizottság a Törvényszék kérdéseire adott 2010. február 27‑i írásbeli válaszaiban kijelentette, hogy nem különböztette meg
         a két jogi személyt, vagyis a Koninklijke Grolscht és a 100%‑os tulajdonában álló Grolsche Bierbrouwerij Nederlandot, és hogy
         a kartelltalálkozókon résztvevők a Grolsch társaság kereskedelmi igazgatójaként, az otthoni fogyasztási ágazata vezetőjeként,
         ügyvezető igazgatójaként stb. jártak el, amely társaságot a jogi személy Koninklijke Grolsch irányít.

      76      A Bizottság a tárgyalás során hozzátette, hogy a két társaság gazdasági egységet képezett, és e gazdasági egység vett részt
         a jogsértésben.

       A Törvényszék álláspontja
      77      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk által megkövetelt indokolást az adott jogi aktus természetéhez kell
         igazítani, valamint a jogi aktust kiadó intézmény érvelését világosan és kétértelműségtől mentesen kell megfogalmazni, hogy
         az az érdekeltek számára a meghozott intézkedés indokait megismerhetővé, a hatáskörrel rendelkező bíróság számára pedig a
         felülvizsgálati jogkört gyakorolhatóvá tegye. Az indokolás követelményét az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus
         tartalmára, az előadott indokok jellegére és a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett
         más személyek magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni (lásd a Bíróság C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra
         Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontját).

      78      Amennyiben – a jelen ügyhöz hasonlóan – az EK 81. cikk alkalmazásában hozott határozat több címzetthez szól, és a jogsértés
         betudhatóságának kérdését veti fel, e határozatnak megfelelő indokolást kell tartalmaznia a címzettek mindegyikére, és különösen
         azokra nézve, amelyeknek a határozat értelmében e jogsértés terhét viselniük kell.

      79      Ily módon a leányvállalata magatartásáért felelősségre vont anyavállalat tekintetében egy ilyen határozatnak részletesen ki
         kell fejtenie azon indokokat, amelyek igazolhatják az e társasággal szemben megállapított jogsértés betudhatóságát (lásd ebben
         az értelemben a Törvényszék T‑327/94. sz., SCA Holding kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
         II‑1373. o.] 78–80. pontját).

      80      A felperes e jogalapjában lényegében azt kifogásolja, hogy a Bizottság leányvállalatának, a Grolsche Bierbrouwerij Nederlandnak
         a kartellben való részvételét tulajdonképpen neki tudta be, anélkül hogy feltüntette volna azokat a ténybeli és jogi elemeket,
         amelyek alátámasztották volna a jogsértés neki való betudhatóságát, amely a leányvállalata alkalmazottainak a jogvita tárgyát
         képező részvételéből következik.

      81      Az állandó ítélkezési gyakorlatból valóban az következik, hogy az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását,
         ha – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében
         azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti
         gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra (a Bíróság C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009.
         szeptember 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8237.o.] 58. pontját).

      82      Hasonló esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon egyetlen
         vállalkozást alkot. Ennek alapján az a tény, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében
         egyetlen vállalkozást alkot, lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az
         anyavállalatnak, anélkül hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét (a fent hivatkozott
         Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontja).

      83      Abban a sajátos esetben, ha az anyavállalat a versenyjog szabályait megsértő magatartást folytató leányvállalatban 100%‑os
         részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat az említett leányvállalat magatartására,
         másrészről pedig fennáll azon egyszerű vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol
         leányvállalata magatartására (a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontja).

      84      E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tagja,
         ahhoz hogy arra következtethessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak
         ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatára kirótt bírság megfizetését
         illetően, kivéve, ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához,
         hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ (a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott
         ítélet 61. pontja).

      85      A jelen ügyben mindazonáltal meg kell állapítani, hogy miután a Bizottság a megtámadott határozat (3) preambulumbekezdésében
         a Grolsch-csoportot a jogvita tárgyát képező kartellben részt vevő négy söripari vállalkozás között említi, a megtámadott
         határozat (18) preambulumbekezdésében a felperest a Grolsch-csoporttal azonosítja, amelyikhez a felperes Grolsche Bierbrouwerij
         Nederland leányvállalata is tartozik.

      86      A továbbiakban a Bizottság a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésében felsorolja a „Grolsch” azon igazgatóinak nevét,
         akik részt vettek a söripari vállalkozások közötti találkozókon, anélkül hogy feltüntetné, hogy e személyek a felperes vagy
         annak leányvállalatának, a Bierbrouwerij Nederlandnak az alkalmazottai‑e, és az összes érdekelt személyt a felperes igazgatóival
         azonosítja, miközben a jogsértés megállapított időtartama alatt J. T. kivételével mindannyian a Grolsche Bierbrouwerij leányvállalat
         alkalmazottjai voltak.

      87      Miután a Bizottság a felperest és a Grolsch-csoportot ugyanazon jogi személynek veszi, mindazonáltal elmulasztja megindokolni,
         hogy miért tudja be a felperesnek a leányvállalata, a Groslche Bierbrouwerij Nederland kartellben való – a fent hivatkozott
         ítélkezési gyakorlat értelmében az utóbbi leányvállalat alkalmazottjainak a jogvita tárgyát képező találkozókon való részvételéből
         következő – részvételét.

      88      A Bizottság az alábbi módon állapítja meg a felperes felelősségét a megtámadott határozat 1. cikkében megállapított jogsértésért:

      „8.2. Felelősség a jelen ügyben
      […]
      8.2.2.  Grolsch
      (399) A [jelen határozat 4. pontjában] leírt bizonyítékok azt mutatják, hogy a [felperes] Koninklijke Grolsch NV 1996. február 27.
         és 1999. november 3. között közvetlenül részt vett a kartellben.”

      89      A megtámadott határozat tehát nem mond semmit a felperes és leányvállalata között fennálló gazdasági, szervezeti vagy jogi
         kapcsolatról, továbbá az indokolás sehol nem említi az utóbbi nevét.

      90      Úgy tűnik tehát, hogy a Bizottság nem adott magyarázatot arra, hogy milyen indokok vezettek ahhoz, hogy – azon elvnek megfelelően,
         amelyre pedig a megtámadott határozat (397) preambulumbekezdésében hivatkozik is –, „meghatároz[za] azt a jogi személyt, amelyik
         a jogsértés elkövetésének időpontjában felelős a vállalkozás működtetéséért oly módon, hogy e jogi személy erre válaszolni
         tudjon”, vagy adott esetben e jogi személy megdönthesse azt a megdönthető vélelmet, miszerint az anyavállalat ténylegesen
         meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására.

      91      Következésképpen a Bizottság a megtámadott határozatban elmulasztotta ismertetni azon indokokat, amelyek alapján a felperesnek
         tudta be leányvállalatának, a Grolsche Bierbrouwerij Nederlandnak a saját alkalmazottai jogvita tárgyát képező találkozókon
         való részvételéből következő magatartásáért való felelősséget.

      92      A Bizottság tehát nem nyújtott lehetőséget a felperesnek arra, hogy a Törvényszék előtt esetlegesen kétségbe vonja e betudhatóság
         megalapozottságát azáltal, hogy megdönti az erre vonatkozó vélelmet, és a Törvényszéknek arra, hogy felülvizsgálati jogkörét
         e tekintetben gyakorolni tudja.

      93      Az arra vonatkozó második jogalapnak tehát helyt kell adni, hogy a Bizottság megsértette az azzal kapcsolatos indokolási kötelezettségét,
         hogy miért tudta be a felperesnek a leányvállalata, a Grolsche Bierbrouwerij Nederland BV által a megtámadott határozat 1. cikkében
         megállapított, 1996. február 27‑től 1999. november 3‑ig tartó egységes és folyamatos jogsértésben való részvételt.

      94      Következésképpen a megtámadott határozat e rendelkezésének egészét, és ebből következően a határozat rendelkező részének egészét
         meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben az a felperest érinti, anélkül hogy a felperes által felhozott többi jogalapról
         határozni kellene.

      95      A fenti megfontolások összességéből következően a megtámadott határozat 1. cikkét, és ebből következően a határozat rendelkező
         részének egészét meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben az a felperest érinti, mivel azt állapítja meg, hogy a felperes
         „az 1996. február 27. és 1999. november 3. közötti időszakban a[z EK 81. cikk] olyan egységes és folyamatos megsértésében
         [vett] részt, amely a közös piacon versenykorlátozó célú megállapodások és/vagy összehangolt magatartások összességéből, és
         különösen i. a hollandiai sörárak és áremelések – mind a horeca[ágazatban], mind az otthoni fogyasztási [ágazatban], ideértve
         a saját márkanéven forgalmazott söröket is – összehangolásából; ii. a hollandiai horeca[ágazatban] az egyéni ügyfeleknek az
         árakon kívül nyújtott egyéb kereskedelmi feltételek – mint például létesítményeknek nyújtott kölcsönök – történő alkalmankénti
         összehangolásából; és iii. az ügyfélkör – mind a horeca[ágazatban], mind az otthoni fogyasztási [ágazatban] – alkalmankénti
         felosztásának hollandiai összehangolásából állt”.

       A költségekről
      96      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
         pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hatodik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Törvényszék az [EK 81. cikk] alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/B/37.766 – „holland sörpiac”‑ügy) 2007. április 18‑án
            hozott C (2007) 1697 bizottsági határozatot a felperest érintő részében megsemmisíti.
      2)      A Törvényszék az Európai Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.

               Vadapalas

               Dittrich

               Truchot

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. szeptember 15‑i nyilvános ülésen.
      Aláírások
      1 Az eljárás nyelve: holland.


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2003. február 25-i ítélete. # Strabag Benelux NV kontra az Európai Unió Tanácsa. # Megsemmisítés iránti kereset. # T-183/00. sz. ügy


A Bíróság szeptember 14.-i ítélete: 1999. # General Motors Corporation kontra Yplon SA. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de commerce de Tournai - Belgium. # 89/104/EGK irányelv. # C-375/97. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2005. június 30-i ítélete.#Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi és Veli-Matti Paananen kontra Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola és Jarno Ruokoranta.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Korkein oikeus - Finnország.#Kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás - 84/5/EGK és a 90/232/EGK irányelv - Polgári jogi felelősségi rendszer - Utas közrehatása a károkozásban - Kártérítési igény kizárása vagy korlátozása.#C-537/03. sz. ügy.

text:
      C‑537/03. sz. ügy
      Katja Candolin és társai
      kontra
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola és Jarno Ruokoranta
      (a Korkein oikeus [Finnország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás – 84/5/EGK és 90/232/EGK irányelv –Polgári jogi felelősségi rendszer – Az utas közrehatása a károkozásban – A kártérítési igény kizárása vagy korlátozása”
      L. A. Geelhoed főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. március 10.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2005. június 30.
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése — Gépjármű-felelősségbiztosítás — 72/166, 84/5 és 90/232 irányelv — A gépjármű-közlekedésből eredő
            károkra alkalmazandó polgári jogi felelősségi rendszer meghatározása — A kötelező felelősségbiztosításon alapuló kártérítési
            igénynek a balesetet szenvedő utas károkozásban való közrehatásán alapuló korlátozásának feltételei — A tagállamok hatásköre
            — Korlátok — Az érintett utas „gépjármű-tulajdonosi” minőségének hatása — Hiány
      (72/166 tanácsi irányelv, 3. cikk, 1. §, 84/5 tanácsi irányelv, 2. cikk, 1. § és 90/23 tanácsi irányelv, 1. cikk)
      A tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló 72/166, 84/5 és 90/232 irányelvek
         tárgyából valamint megszövegezésükből az következik, hogy ezek nem a tagállamok felelősségbiztosítási rendszereinek harmonizálására
         irányulnak, és hogy a közösségi jog jelenlegi állapotában a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg a gépjárműközlekedésből
         eredő károkra alkalmazandó polgári jogi felelősség rendszerét, különösen a balesetet szenvedő utas károkozásban történt közrehatása
         miatt a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással szemben támasztott kártérítési igény korlátozásának feltételeit.

      A tagállamoknak a közösségi jogot betartva kell hatáskörüket gyakorolniuk, figyelemmel különösen a 72/166 irányelv 3. cikkének
         (1) bekezdésére, a 84/5 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésére és a 90/232 irányelv 1. cikkére, amelyeknek az a céljuk, hogy
         valamennyi gépjárműbalesetet szenvedett utas számára biztosítsák, hogy a kötelező felelősségbiztosítás megtérítse az őket
         ért kárt. A gépjármű-közlekedésből eredő károk megtérítésére vonatkozó nemzeti rendelkezések ezért nem csorbítják az említett
         rendelkezések hatékony érvényesülését.

      Ez különösen akkor lenne így, ha – kizárólag az utas károkozásban való közrehatása alapján – az általános és absztrakt kritériumokon
         alapuló nemzeti szabályozás kizárná vagy aránytalanul korlátozná az utasnak a kötelező felelősségbiztosítás által nyújtandó
         kártérítését. E tekintetben nem releváns az a körülmény, hogy a gépjármű érintett utasa a tulajdonosa annak a gépjárműnek,
         amelynek vezetője a balesetet okozta.

      (vö. 24., 27–29., 31., 35. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2005. június 30.(*)

      „Kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás – 84/5/EGK és 90/232/EGK irányelv –Polgári jogi felelősségi rendszer – Az utas közrehatása a károkozásban – A kártérítési igény kizárása vagy korlátozása”
      A C‑537/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Korkein oikeus (Finnország)
         a Bírósághoz 2003. december 22‑én érkezett 2003. december 19‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Katja Candolin,

      Jari-Antero Viljaniemi,

      Veli-Matti Paananen
      és
      a Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola, valamint

      Jarno Ruokoranta
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues (előadó), Juhász E. és M. Ilešič bírák,
      főtanácsnok: L. A. Geelhoed,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető-helyettes,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. január 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       V.‑M. Paananen képviseletében M. Hunnakko asianajaja,
      –       a Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola képviseletében M. Mäkelä, meghatalmazotti minőségben,
      –       a finn kormány képviseletében T. Pynnä, meghatalmazotti minőségben,
      –       a német kormány képviseletében M. Lumma, meghatalmazotti minőségben,
      –       az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –       a svéd kormány képviseletében K. Norman, meghatalmazotti minőségben,
      –       a norvég kormány képviseletében I. Djupvik, meghatalmazotti minőségben, segítője: T. Nordby advocate,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében E. Traversa és M. Huttunen, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. március 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről
         szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelv (HL 1984. L 8., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet,
         7. kötet, 3. o., a továbbiakban: második irányelv) és a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség biztosítására
         vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1990. május 14‑i 90/232/EGK harmadik tanácsi irányelv (HL L 129., 33. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 249. o., a továbbiakban: harmadik irányelv) értelmezésére irányul.

      2       A kérelmet a K. Candolin, J.‑A. Viljaniemi, valamint V.‑M. Paananen és a Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola biztosítótársaság
         (a továbbiakban: Pohjola), valamint J. Ruokoranta között gépjárműbalesetet követően fizetendő kártérítés tárgyában folyó jogvita
         keretében nyújtották be.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3       A tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről
         szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelv (HL L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 10. o.,
         a továbbiakban: első irányelv) 3. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „A 4. cikk értelmében minden tagállam időben megteszi a szükséges intézkedéseket, hogy a saját területén nyilvántartásba vett
         gépjárművek rendelkezzenek gépjármű-felelősségbiztosítással. A fedezett felelősség mértékét és a fedezet feltételeit ezen
         intézkedések alapján kell meghatározni.”

      4       A második irányelv hetedik és kilencedik preambulumbekezdése értelmében:
      „mivel a balesetet elszenvedők érdeke azt kívánja, hogy bizonyos kizárási záradékok csak a biztosító és a balesetben felelős
         személy közötti viszonyt szabályozzák; […]

      […]
      mivel a biztosított személy, sofőr vagy bármely más felelős személy családtagjai részére ugyanolyan védelmet kell nyújtani
         személyi sérülés esetén, mint egyéb harmadik fél esetében”.

      5       A második irányelv 2. cikkének (1) bekezdése előírja:
      „Valamennyi tagállam megtesz minden szükséges intézkedést, amely garantálja, hogy bármely törvényi rendelkezést vagy bármely
         szerződési záradékot, amely a 72/166/EGK irányelv 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően kiállított biztosítási kötvényben
         szerepel, és amely kizárja a biztosítás köréből azokat az eseteket, amikor a gépjárművet olyan személy használja vagy vezeti,
         aki:

      –       ezen tevékenységhez nem rendelkezik kifejezett vagy hallgatólagos engedéllyel,
      vagy
      –       nem rendelkezik az adott gépjármű vezetésére feljogosító jogosítvánnyal,
      vagy
      –       megszegte az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó, törvény által megszabott műszaki előírásokat,
      a 72/166/EGK irányelv 3. cikk (1) bekezdésének alkalmazásában érvénytelennek tekintsenek olyan harmadik fél kárigényének vonatkozásában,
         aki balesetet szenvedett el.

      Mindazonáltal az első francia bekezdésben említett rendelkezés vagy előírás felhasználható olyan személyek ellenében, akik
         saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt vagy a sérülést okozta, amennyiben a biztosító bizonyítani tudja,
         hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű lopott volt.

      […]”
      6       A harmadik irányelv 1. cikke így rendelkezik:
      „A 84/5/EGK irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése sérelme nélkül a 72/166/EGK irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében
         említett biztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével
         kapcsolatos felelősségre.

      […]”
       A nemzeti szabályozás
      7       Az alapügy tényállása idején a 656/1994. törvénnyel módosított 1959. június 26‑i gépjármű-biztosításról szóló törvény (liikennevakuutuslaki
         [279/1959]) 7. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőket mondta ki:

      „1.      Ha a közlekedési baleset károsultja is felelős a baleset bekövetkezéséért, a személyi sérülésen kívüli károk megtérítésére
         vonatkozó igénye kizárható vagy korlátozható vétkessége, vezetői magatartása és a károkozáshoz vezető egyéb körülmény alapján.
         Az a személy, aki szándékosan vagy súlyos gondatlansággal saját testi épségében kárt okozott, csak abban a mértékben jogosult
         kártérítésre, amennyiben a kár keletkezésében más körülmény is közrehatott.

      […]
      3.      Aki gépjárművezetés során testi épségében károsul, és a vezetés időpontjában vagy azt követően véralkoholszintje meghaladta
         az 1,2 ezreléket vagy légalkoholszintje a 0,60 mg/l értéket, vagy a kárt azért okozta, mert a gépjármű vezetésekor szeszes
         italtól vagy/és hátrányosan ható szertől befolyásolt állapotban volt, és ez jelentősen csökkentette a hibátlan cselekvésre
         való képességét, csak különös indokból igényelhet a biztosítótól kártérítést. A gépjárművezető kártérítési igényére vonatkozó
         fenti rendelkezések azokra az utasokra is alkalmazandóak, akik a káresemény bekövetkezésekor a gépjárműben tartózkodtak annak
         ellenére, hogy ismerték vagy ismerniük kellett volna a gépjárművezető állapotát.”

      8       Az Európai Közösségek Bizottságának a Finn Köztársasághoz intézett 2002. március 20‑i indokolással ellátott véleménye folytán
         az 548/2002. törvény módosította a 7. cikk (3) bekezdésének második mondatát. Az új rendelkezés értelmében:

      „A káresemény bekövetkezésekor az ilyen állapotú vezető gépjárművében tartózkodó utas kártérítése a közrehatása arányában
         ésszerű mértékben korlátozható.”

      9       2003. február 1‑jei hatálybalépése óta az 1144/2002. törvény 7. cikkének (1) bekezdése a következőket állapítja meg:
      „Az a személy, aki szándékosan közrehatott a saját testi épségében történt károkozásban, csak abban a mértékben jogosult kártérítésre,
         amennyiben a kár keletkezésében más körülmény is közrehatott. Amennyiben ez a körülményeket figyelembe véve méltányos, kizárható
         vagy korlátozható az olyan személynek nyújtandó kártérítés, aki súlyos gondatlansággal közrehatott a saját testi épségében
         történt kár okozásában.”

       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      10     1997. április 21‑én K. Candolin édesanyja, T. Candolin, valamint J.‑A. Viljaniemi és V.‑M. Paananen ez utóbbi gépjárművében
         utaztak, amelyet J. Ruokoranta vezetett. Az utazás során közlekedési baleset történt, melynek során T. Candolin életét vesztette,
         a többi utas pedig súlyosan megsérült.

      11     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a gépjárművezető és valamennyi utas ittas volt.
      12     A Porin käräjäoikeus (pori elsőfokú bíróság) J. Ruokorantát szabadságvesztésre és K. Candolin, valamint J.‑A. Viljaniemi és
         V.‑M. Paananen számára történő kártérítés megfizetésére kötelezte. A Pohjola által nyújtandó kártérítés kérdésében ez a bíróság
         úgy határozott, hogy mivel szerinte a gépjármű többi utasának észre kellett volna vennie a gépjárművezető ittasságát, a 656/1994.
         törvénnyel módosított gépjármű-biztosításról szóló törvény 7. cikkének (3) bekezdése alapján elvileg egyikük sem támaszthat
         igényt az említett biztosítótársaság által nyújtandó kártérítés iránt. Ha azonban e rendelkezés értelmében „különös indok”
         állna fenn a kártérítés kifizetésére, a Pohjola köteles lenne ennek eleget tenni. Figyelembe véve V.‑M. Paananen súlyos sérülését
         és azt, hogy J. Ruokoranta pénzügyi helyzetére tekintettel valószínűleg nem tudná megfizetni a kártérítést, a Porin käräjäoikeus
         úgy határozott, hogy a Pohjolának kell kifizetnie a kártérítést. K. Candolin és J.‑A. Viljaniemi esetében azonban úgy ítélte
         meg, hogy semmilyen „különös indokra” nem lehet hivatkozni.

      13     A fellebbezési eljárásban a Turun hovioikeus (turkui fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy a Pohjolának nem kell viselnie
         azt a kártérítést, amellyel J. Ruokoranta tartozik V.‑M. Paanennek.

      14     K. Candolin, valamint J.‑A. Viljaniemi és V.‑M. Paananen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Turun hovioikeus ítélete ellen
         a Korkein oikeushoz (legfelsőbb bíróság). Kérik, hogy a biztosítótársaság a gépjármű-felelősségbiztosítás alapján térítse
         meg a kárukat. A Pohjola azzal az indokolással vitatja megtérítési kötelezettségét, hogy ha egy utas úgy száll be a gépjárműbe,
         hogy tudja, hogy az átlagosnál nagyobb kárkockázatot vállal, akkor magának kell viselnie cselekménye következményeit.

      15     Mivel a Korkein oikeus úgy ítélte meg, hogy a tényállás időpontjában hatályos jogszabályi rendelkezéseket a közösségi jognak
         megfelelően kell értelmezni, úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti előzetes döntéshozatalra
         a Bíróság elé:

      „1)      A harmadik irányelv 1. cikke […], amely szerint a felelősségbiztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi
         utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre, vagy másik közösségi jogi aktus vagy alapelv
         korlátozza‑e a nemzeti jog szerint az utas károkozásban történt közrehatásának figyelembevételét a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás
         által nyújtandó kártérítési igénye vizsgálatánál?

      2)      Megfelel‑e a közösségi jognak – […] a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében foglalt eseteken kívül –
         a gépjármű utasának a baleset következtében szenvedett kára kötelező felelősségbiztosítás által történő megtérítése iránti
         igényének az utas magatartása miatt történő kizárása vagy korlátozása? Fennállhat‑e ez akkor például, ha az érintett annak
         ellenére szállt be a gépjárműbe, hogy észrevehette volna, hogy a baleseti és kárkockázat az átlagosnál nagyobb?

      3)      Ellentétes‑e a közösségi joggal olyan szempontként figyelembe venni a gépjárművezető ittasságát, mint amely befolyásolja a
         biztonságos gépjármű-vezetési képességét?

      4)      Ellentétes‑e a közösségi joggal, ha a többi utasénál szigorúbb megítélés alá kerül annak a gépjármű-tulajdonosnak a személyi
         sérülése felelősségbiztosítás által történő megtérítése iránt támasztott kártérítési igénye, aki ittas személynek átengedte
         a gépjármű vezetését?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      16     Ezekkel az együttesen vizsgálandó kérdésekkel a kérdést feltevő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a második irányelv
         2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése és a harmadik irányelv 1. cikke ellentétes‑e a nemzeti joggal, amely szerint
         a károkozásban történt közrehatása miatt kizárt vagy korlátozott a gépjármű utasának azon kártérítési igénye, amelyet a kötelező
         gépjármű-felelősségbiztosítással szemben támaszt az általa szenvedett károk megtérítése iránt, és hogy eltér‑e a válasz, ha
         az utas a gépjármű tulajdonosa.

      17     Bevezetésként arra kell emlékeztetni, hogy az első, a második és a harmadik irányelv arra irányul, hogy egyrészt szabad mozgást
         biztosítson az általában a Közösség területén található gépjárműveknek és utasaiknak, másrészt függetlenül attól, hogy a Közösségen
         belül hol történt a baleset, hasonló elbánást biztosítson az ilyen gépjárművek által okozott balesetek károsultjainak (a C‑129/94. sz.
         Ruiz Bernáldez-ügyben 1996. március 28‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑1829. o.] 13. pontja).

      18     A károsultak védelmét mint célkitűzést szem előtt tartva határozott a bíróság úgy, hogy az első irányelv 3. cikkének (1) bekezdésébe
         ütközik az a rendelkezés, miszerint a biztosító törvényi rendelkezésre vagy bármely szerződési záradékra hivatkozással megtagadhatja
         a kártérítést a biztosított gépjárművel okozott baleset harmadik fél károsultjaitól (a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez-ügyben
         hozott ítélet 20. pontja).

      19     A Bíróság továbbá úgy határozott, hogy a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése csak az olyan törvényi
         rendelkezéseket vagy szerződési záradékokat illetően vonatkozik erre a kötelezettségre, amelyek bizonyos eseteket (amikor
         a gépjárművet olyan személy használja vagy vezeti, aki nem rendelkezik engedéllyel, nem rendelkezik jogosítvánnyal, vagy megszegte
         az adott gépjármű műszaki állapotára és biztonságosságára vonatkozó, törvény által megszabott műszaki előírásokat) kizárnak
         a biztosítás köréből (a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez-ügyben hozott ítélet 21. pontja).

      20     E kötelezettségtől eltérve a 2. cikk (1) bekezdésének második albekezdése szerint – tekintettel arra, hogy maguk idézték elő
         a helyzetet – a biztosítónak nem kell megtérítenie bizonyos személyek kárát (akik olyan gépjárműbe szálltak be, amelyről tudták,
         hogy lopott) (a fent hivatkozott Ruiz Bernáldez-ügyben hozott ítélet 21. pontja).

      21     Mivel azonban általános szabály alól kivételt teremtő rendelkezésről van szó, a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének
         második albekezdését szűken kell értelmezni.

      22     Amint azt a főtanácsnok indítványa 42. pontjában jogosan fejtette ki, minden más értelmezés lehetővé tenné a tagállamok számára,
         hogy bizonyos esetekben korlátozzák a közlekedési balesetek harmadik fél károsultjai számára nyújtandó kártérítést, holott
         az említett irányelvnek éppen ezt kell megakadályoznia.

      23     Ebből következően a második irányelv 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a gépjármű használatát
         vagy vezetését a biztosítás köréből kizáró törvényi rendelkezés vagy biztosítási szerződési záradék csak akkor használható
         fel olyan személyek ellenében, akik saját akaratukból szálltak be a gépjárműbe, amely a kárt vagy a sérülést okozta, ha a
         biztosító bizonyítani tudja, hogy tudomásuk volt arról, hogy a gépjármű lopott volt.

      24     A kötelező felelősségbiztosítás által nyújtandó kártérítési igénynek a balesetet szenvedett utas közrehatása miatt történő
         kizárását vagy korlátozását illetően az első, a második és a harmadik irányelv céljából és szövegéből az következik, hogy
         ezek nem a tagállamok felelősségbiztosítási rendszereinek harmonizálására irányulnak, és hogy a közösségi jog jelenlegi állapotában
         a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg a gépjárműbalesetekből eredő károkra alkalmazandó polgári jogi felelősséget
         (a C‑348/98. sz., Mendes Ferreira és Delgado Correia Ferreira ügyben 2000. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6711. o.]
         23. és 29. pontja).

      25     E tekintetben a Pohjola, valamint a finn, a német, az osztrák és a norvég kormány azt állítják, hogy a közösségi jog nem korlátozza
         azt, hogy milyen jelentőséget tulajdonítson a felelősségbiztosításra vonatkozó nemzeti jog az utasnak az általa elszenvedett
         kár okozásában tanúsított közrehatásának.

      26     Ez az érv nem fogadható el.
      27     A tagállamoknak a közösségi jogot betartva kell hatáskörüket gyakorolniuk, figyelemmel különösen az első irányelv 3. cikkének
         (1) bekezdésére, a második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésére és a harmadik irányelv 1. cikkére, amelyeknek az a céljuk,
         hogy valamennyi gépjárműbalesetet szenvedett utas számára biztosítsák, hogy a kötelező felelősségbiztosítás megtérítse az
         őket ért kárt.

      28     A gépjárműbalesetekből eredő károk megtérítésére vonatkozó nemzeti rendelkezések ezért nem csorbítják az említett rendelkezések
         hatékony érvényesülését.

      29     Ez különösen akkor lenne így, ha – kizárólag az utas károkozásban való közrehatása alapján –az általános és absztrakt kritériumokon
         alapuló nemzeti szabályozás kizárná vagy aránytalanul korlátozná az utasnak a kötelező felelősségbiztosítás által nyújtandó
         kártérítési igényét.

      30     A károsultnak nyújtandó kártérítés mértékét csak rendkívüli körülmények esetén, egyéni mérlegelés alapján lehet korlátozni.
      31     Annak megítélésekor, hogy fennáll‑e ilyen körülmény, és hogy arányos‑e a kártérítés korlátozása – amely a nemzeti bíróság
         hatáskörébe tartozik –, nincsen jelentősége annak a ténynek, hogy az érintett utas a tulajdonosa annak a gépjárműnek, amelynek
         vezetője a balesetet okozta.

      32     Mivel a harmadik irányelv 1. cikke szerint a gépjármű-felelősségbiztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi
         utas személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre, ez a rendelkezés egyedül a vezető és a többi utas között tesz megkülönböztetést.

      33     Ezen túlmenően a fenti 18. és 20. pontban idézett, védelemre vonatkozó célkitűzések megkövetelik, hogy a balesetben nem vezetőként,
         hanem utasként részt vevő gépjármű-tulajdonos jogi helyzete megegyezzen a balesetet szenvedő gépjármű többi utasáéval.

      34     Ezt az értelmezést a közösségi jog fejlődése is alátámasztja. A második irányelv hetedik preambulumbekezdése szerint a balesetet
         szenvedők érdeke azt kívánja, hogy bizonyos kizárási záradékok csak a biztosító és a balesetben felelős személy közötti viszonyt
         szabályozzák. Azért, hogy az irányelv kilencedik preambulumbekezdésének megfelelően egyéb harmadik fél ugyanolyan védelemben
         részesüljön, a 3. cikk kiterjeszti a biztosítás körét a biztosított személy, a sofőr vagy bármely más, a magánjog értelmében
         felelős személy családtagjainak személyi sérüléseire. A harmadik irányelv 1. cikke még tágabban fogalmaz, amikor megállapítja,
         hogy a kártérítés a gépjármű vezetője kivételével valamennyi utas személyi sérülésére kiterjed. Nincsen ezért kizárva a kártérítésből
         a gépjármű tulajdonosa, aki egyben utasa is volt.

      35     A fenti szempontokra tekintettel a feltett kérdésekre ezért azt a választ kell adni, hogy az alapügy tényállása mellett a
         második irányelv 2. cikkének (1) bekezdésébe és a harmadik irányelv 1. cikkébe ütközik az a nemzeti szabályozás, amely szerint
         a károkozásban történt közrehatása miatt kizárható vagy aránytalanul korlátozható a gépjármű utasának azon kártérítési igénye,
         amelyet a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással szemben támaszt az általa elszenvedett károk megtérítése iránt. Nem releváns
         az a körülmény, hogy a gépjármű érintett utasa a tulajdonosa annak a gépjárműnek, amelynek vezetője a balesetet okozta.

       A költségekről
      36     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az alapügy tényállása mellett a tagállamok gépjármű-felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló,
            1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelv 2. cikkének (1) bekezdésébe és a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári
            jogi felelősség biztosítására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1990. május 14‑i 90/232/EGK harmadik tanácsi
            irányelv 1. cikkébe ütközik az a nemzeti szabályozás, amely szerint a károkozásban történt közrehatása miatt kizárható vagy
            aránytalanul korlátozható a gépjármű utasának azon kártérítési igénye, amelyet a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítással
            szemben támaszt az általa elszenvedett károk megtérítése iránt. Nem releváns az a körülmény, hogy a gépjármű érintett utasa
            a tulajdonosa annak a gépjárműnek, amelynek vezetője a balesetet okozta.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: finn.