title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2012. július 5.#Josef Geistbeck és Thomas Geistbeck kontra Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH.#A Bundesgerichtshof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Szellemi és ipari tulajdon – A közösségi növényfajta‑oltalmi jogok rendszere – 2100/94/EK rendelet – A mezőgazdasági termelő kiváltsága – A »méltányos díjazás« fogalma – Az elszenvedett kár megtérítése – Bitorlás.#C‑509/10. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2012. július 5. (
            *1
         )
      „Szellemi és ipari tulajdon — A közösségi növényfajta-oltalmi jogok rendszere — 2100/94/EK rendelet — A mezőgazdasági termelő kiváltsága — A »méltányos díjazás« fogalma — Az elszenvedett kár megtérítése — Bitorlás”
      A C-509/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország) a Bírósághoz 2010. október 26-án érkezett, 2010. szeptember 30-i határozatával terjesztett elő az előtte

         Josef Geistbeck,

         Thomas Geistbeck

      és
      a Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, A. Borg Barthet, E. Levits (előadó), J.-J. Kasel és M. Berger bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. január 18-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               J. és T. Geistbeck képviseletében J. Beismann és M. Miersch Rechtsanwälte,

               —

               a Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH képviseletében K. von Gierke és C. von Gierke Rechtswälte,

               —

               a görög kormány képviseletében X. Basakou és A.-E. Vasilopoulou, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a spanyol kormány képviseletében F. Díez Moreno, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében B. Schima, F. Wilman és M. Vollkommer, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2012. március 29-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közösségi növényfajta-oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27-i 2100/94/EK tanácsi rendelet (HL L 227., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o.), valamint az 1998. december 3-i 2605/98/EK bizottsági rendelettel (HL L 328., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 24. kötet, 162. o.) módosított, a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított mezőgazdasági mentesség [helyesen: biztosított eltérés] érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló, 1995. július 24-i 1768/95/EK bizottsági rendelet (HL L 173., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 18. kötet, 63. o.; a továbbiakban: 1768/95 rendelet) egyes rendelkezéseinek értelmezésére irányul.

               2

               A kérelmet egyrészt J. és T. Geistbeck mezőgazdasági termelők, másrészt a Kuras, a Quarta, a Solara és a Marabel oltalom alatt álló növényfajták jogosultjainak érdekeit képviselő Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (a továbbiakban: STV) közötti, ezen növényfajtáknak az alapeljárás felperesei általi nem teljes mértékben bejelentett ültetése miatt indult peres eljárás keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A 2100/94 rendelet

               3

               A 2100/94 rendelet 11. cikke értelmében közösségi növényfajta-oltalmi jogokra a „nemesítő” jogosult, azaz „az a személy, aki a fajtát nemesítette vagy felfedezte, illetve kifejlesztette, továbbá annak jogutódja”.

               4

               E rendeletnek a „Közösségi növényfajta-oltalmi jogok jogosultját megillető jogok és a tiltott cselekmények” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A közösségi növényfajta-oltalom feljogosítja a közösségi növényfajta-oltalom jogosultját vagy jogosultjait (a továbbiakban: a jogosultat) a (2) bekezdésben foglalt tevékenységek folytatására.
               (2)   A 15. és 16. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül, az oltalom alatt álló fajta fajtaösszetevői vagy betakarított terménye (a továbbiakban mindkettő: az anyag) vonatkozásában az alábbi tevékenységek kizárólag a jogosult felhatalmazásával folytathatók:

                        a)

                        előállítás vagy újbóli előállítás (többszörözés);

                  […]
               A jogosult a felhatalmazását feltételekhez és korlátozásokhoz kötheti.
               […]”

               5

               Az említett rendeletnek „A közösségi növényfajta-oltalmi jogoktól való eltérések” című 14. cikke (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
               „A 13. cikk (2) bekezdése ellenére és a mezőgazdasági termelés védelme érdekében a mezőgazdasági termelők jogosultak azon betakarított termény saját birtokukon történő felhasználására szaporítás céljából, amelyet valamely, közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának saját birtokukon történő elültetése révén nyertek.”

               6

               A 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése előírja:
               „Az (1) bekezdésben foglalt korlátozás hatálybalépéséhez, továbbá a nemesítő és a mezőgazdasági termelő jogos érdekeinek védelméhez szükséges feltételeket e rendelet hatálybalépését megelőzően a 114. cikk szerinti végrehajtási szabályokban kell megállapítani az alábbi szempontok alapulvételével:
               […]

                        —

                        a mezőgazdasági kistermelők nem kötelezhetők arra, hogy a jogosult részére bármiféle díjat fizessenek; […]

                  […]

                        —

                        minden más mezőgazdasági termelő köteles méltányos díjat fizetni a jogosultnak, amelynek érzékelhetően alacsonyabbnak kell lennie, mint az adott területen ugyanazon fajta esetében a szaporítóanyag engedélyezett előállításért felszámított összeg; e méltányos díj mértéke az idő során változhat, figyelembe véve, hogy az adott fajta vonatkozásában milyen mértékben alkalmazzák az (1) bekezdésben foglalt korlátozást,

                  […]

                        —

                        a vonatkozó adatokról a mezőgazdasági termelők és a feldolgozást végző szolgáltatók kötelesek a jogosultakat – azok kérelmére – tájékoztatni; […]”

               7

               E rendelet 94. cikke, amely a növényfajta bitorlást megvalósító használata esetén indítható polgári jogi eljárásokra vonatkozik, előírja:
               „(1)   A jogosult jogosan indíthat pert az alábbiak ellen a jogbitorlás megakadályozása, arányos kártérítés [helyesen: méltányos díjazás] fizetése vagy mindkettő érdekében:

                        a)

                        aki a 13. cikk (2) bekezdésében megjelölt tevékenységeket közösségi növényfajta-oltalmi jogot elnyert fajta esetében jogosulatlanul folytatja;
                        […]

                  (2)   Aki szándékosan vagy gondatlanul elköveti [helyesen: követi el] a fentieket, a jogosultnak a nevezett tevékenység eredményeképpen bekövetkező minden egyéb kára vonatkozásában kártérítésre kötelezhető. Kevésbé súlyos gondatlanság esetén a fenti követelés a gondatlanság mértéke arányában csökkenthető, de a csökkentés nem lehet olyan mértékű, hogy a kártérítési követelés összege a jogbitorlást elkövetett [helyesen: elkövető] személy oldalán keletkezett előnyök értékét ne érje el.”

               8

               A nemzeti jog kiegészítő rendelkezéseinek alkalmazását a bitorlással kapcsolatban az említett rendelet 97. cikke szabályozza, amely (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
               „Ha a 94. cikk szerint felelős fél jogbitorlással a jogosult vagy a hasznosítási joggal rendelkező személy kárára ér el nyereséget, a 101. és 102. cikk szerint illetékes bíróságok a visszatérítésre nemzeti jogszabályaikat alkalmazzák, ideértve nemzetközi magán-jogszabályaikat [helyesen: nemzetközi magánjogi jogszabályaikat] is.”

         Az 1768/95 rendelet

               9

               Az 1768/95 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „A nemesítőt képviselő jogosult és a mezőgazdasági termelő egymás jogos érdekeit védelmezve tesz eleget az 1. cikkben foglalt feltételeknek.”

               10

               Az 1768/95 rendelet 5. cikke, amely a jogosultat megillető térítésre vonatkozó szabályokat állapítja meg, kimondja:
               „(1)   A jogosultat az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése szerint megillető méltányos térítés mértéke a jogosult és az érintett mezőgazdasági termelő közötti megállapodás tárgya [helyesen: tárgyát képezheti].
               (2)   Ha ilyen szerződést nem kötöttek vagy azt nem alkalmazzák [helyesen: az nem alkalmazható], a térítés mértéke érzékelhetően alacsonyabb lesz, mint az ugyanazon fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért ugyanabban a térségben felszámított összeg.
               […]
               (5)   Ha a (2) bekezdés esetében a (4) bekezdés szerinti megállapodás nem alkalmazható, a fizetendő díjazás a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért a (2) bekezdés rendelkezései szerint felszámított összeg 50%-a.
               […]”

               11

               Az említett rendelet 14. cikke, amely a mezőgazdasági termelő kötelezettségei teljesítésének jogosult általi ellenőrzését szabályozza, (1) bekezdésében előírja:
               „Az alaprendelet 14. cikke rendelkezéseinek e rendeletben foglaltak szerinti teljesítése körében, az érintett mezőgazdasági termelő kötelezettségei teljesítésének a jogosult általi ellenőrzése érdekében, a jogosult kérésére a mezőgazdasági termelő:

                        a)

                        a 8. cikk szerinti adatközlő nyilatkozatok alátámasztására a rendelkezésére álló fontos okmányok, úgy mint számlák, felhasznált címkék, valamint a 13. cikk (1) bekezdésének a) pontja szerint előírt egyéb eszközök formájában bizonyítékot szolgáltat az alábbiakkal kapcsolatban:

                                 —

                                 a jogosult valamely növényfajtája betakarított terményének feldolgozása vetés céljára, amelyet harmadik személy szolgáltatásként teljesített, vagy

                                 —

                                 a 8. cikk (2) bekezdésének e) pontja esetében, a jogosult valamely növényfajtája szaporítóanyagának szállítása,

                           vagy bemutatja a földterületet, illetve a raktározási létesítményt;

                        b)

                        átadja vagy hozzáférhetővé teszi a 4. cikk (3) bekezdésében vagy a 7. cikk (5) bekezdésében előírt bizonyítékot.”

               12

               Az 1768/95 rendelet 18. cikke értelmében:
               „(1)   A jogosult a 17. cikkben említett személy ellen az alaprendelet 14 cikkének (3) bekezdésében foglalt kötelezettségeinek teljesítése tárgyában pert indíthat az e rendeletben foglaltak szerint.
               (2)   Ha a fenti személy ugyanannak a jogosultnak egy vagy több növényfajtája vonatkozásában ismételten és szándékosan nem tesz eleget az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése szerinti kötelezettségének, a jogosult bármely további káráért az alaprendelet 94. cikkének (2) bekezdése szerint kártérítési kötelezettség terheli, amely legalább a szóban forgó növényfaj oltalmazott fajtáinak az ugyanabban a térségben azonos szaporítóanyag-mennyiség engedélyezett előállításáért fizetendő átlagos összeg négyszeresének megfelelő átalánydíjat jelent, a nagyobb kár esetén fizetendő kártérítés sérelme nélkül.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               13

               J. és T. Geistbeck oltalom alatt álló Kuras, Quarta, Solara és Marabel fajtákat ültetett el 2001 és 2004 között, miután erről adatokat szolgáltatott az STV-nek. Az STV azonban egy ellenőrzés alkalmával megállapította, hogy a ténylegesen elültetett mennyiségek – néhány esetben több mint háromszorosan – meghaladták a bejelentett mennyiségeket. Következésképpen az STV 4576,15 euró összeg megfizetését követelte, amely az őt megillető díjazásnak felelt volna meg. Mivel az alapeljárás felperesei ennek az összegnek csak a felét fizették ki, az STV keresetet nyújtott be, és a fennmaradó összeg megfizetését, valamint a pert megelőző 141,05 euró összegű költségek megtérítését követelte.

               14

               Az első fokú bíróság helyt adott a keresetnek. Az alapeljárás felperesei által benyújtott fellebbezést elutasították. Az alapeljárás felperesei felülvizsgálati kérelmet (Revision) terjesztettek a kérdést előterjesztő bíróság elé.

               15

               A Bíróság C-305/00. sz. Schulin-ügyben 2003. április 10-én hozott ítélete (EBHT 2003., I-3525. o.) alapján a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az a mezőgazdasági termelő, aki nem teljesítette megfelelően az oltalom alatt álló növényfajta jogosultjával szembeni tájékoztatási kötelezettségét, nem hivatkozhat a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésére, és azt kockáztatja, hogy ugyanezen rendelet 94. cikke alapján ellene bitorlási keresetet adnak be, és hogy méltányos díjazást kell fizetnie.

               16

               A kérdést előterjesztő bíróság a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése értelmében az oltalom alatt álló jog jogosultjának fizetendő „méltányos díjazás”, valamint az ugyanezen cikk (2) bekezdése alapján fizetendő kártérítés kiszámításának módszereire vonatkozó kérdést tesz fel.

               17

               E díjazást ki lehet számítani akár az adott területen az érintett növényfaj oltalmazott fajtái szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért felszámított átlagos összeg alapján, akár az engedélyezett vetésért fizetendő díjazás alapján, a 2100/94 rendeletnek az 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdésével összefüggésben értelmezett 14. cikke (3) bekezdése negyedik francia bekezdésének megfelelően (a továbbiakban: az engedélyezett vetés jogdíja).

               18

               Az első esetben a jogsértőnek az említett átlagos összeget ugyanolyan feltételekkel és ugyanolyan összegben kellene megfizetnie, mint egy harmadik személynek, míg a második esetben a jogsértő hivatkozhatna a mezőgazdasági termelők számára fenntartott kiváltságos díjazásra, azaz a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért fizetendő összeg 50%-ára.

               19

               E körülmények között a Bundesgerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        A mezőgazdasági termelő által a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján a közösségi növényfajta-oltalmi jog jogosultjának arra tekintettel fizetendő „méltányos díjazást”, hogy egy oltalom alatt álló fajta vetés révén nyert szaporítóanyagát használta, és nem teljesítette a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében és az 1768/95 rendelet 8. cikkében rögzített kötelezettségeit, az adott területen az érintett növényfaj oltalmazott fajtái szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért felszámított átlagos összeg alapján kell-e kiszámítani, vagy ehelyett azt az (alacsonyabb) díjazást kell alapul venni, amelyet a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése és az 1768/95 rendelet 5. cikke alapján az engedélyezett vetés esetében kellene fizetni?

                        2)

                        Amennyiben csak az engedélyezett vetésért fizetendő díjazás vehető alapul:

                  Ilyen helyzetben és egyszeri vétkes jogsértés esetén kiszámíthatja-e a növényfajta-oltalmi jog jogosultja a 2100/94 rendelet 94. cikkének (2) bekezdése alapján megtérítendő kárát átalányként a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért fizetendő jogdíj alapján?

                        3)

                        A 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján fizetendő „méltányos díjazás” vagy az említett rendelet 94. cikkének (2) bekezdése alapján fizetendő kártérítés kiszámítása során figyelembe lehet-e, illetve kell-e venni egy számos jogosult jogait gyakorló szervezet ellenőrzéssel kapcsolatos különleges ráfordításait akként, hogy a szokásosan megállapított díjazás kétszeresét, illetve a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése alapján fizetendő díjazást ítélik meg?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               20

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azon tényezőket kívánja megtudni, amelyek lehetővé teszik egy olyan mezőgazdasági termelő által a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján fizetendő „méltányos díjazás” összegének megállapítását, aki nem felelt meg az ugyanezen rendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik és hatodik francia bekezdése értelmében rá vonatkozó követelményeknek. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azt kérdezi, hogy az említett díjazást az adott területen az ugyanazon növényfaj szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért felszámított díj – úgynevezett „C engedély” – alapján, vagy az engedélyezett vetésnek a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdésében előírt díja alapján kell kiszámítania, amely díj az 1768/95 rendelet 5. cikke értelmében a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért fizetendő összegek 50%-ának felel meg.

               21

               Bevezetésként emlékeztetni kell arra, hogy a 2100/94 rendelet 13. cikkének (2) bekezdése alapján az oltalom alatt álló fajta fajtaösszetevői vagy betakarított terménye vonatkozásában többek között az előállításhoz vagy újbóli előállításhoz (többszörözéshez), a szaporítás céljára történő előkészítéshez, az értékesítésre felkínáláshoz, az értékesítéshez vagy egyéb forgalmazáshoz és az említett célokból történő raktáron tartáshoz a közösségi növényfajta-oltalom jogosultjának felhatalmazása szükséges (lásd a fent hivatkozott Schulin-ügyben hozott ítélet 46. pontját).

               22

               Ilyen körülmények között a 2100/94 rendelet 14. cikke a közösségi növényfajta-oltalom jogosultja általi felhatalmazás elvétől való eltérést jelent (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Schulin-ügyben hozott ítélet 47. pontját) annyiban, amennyiben a betakarított termény mezőgazdasági termelők általi saját birtokukon, szaporítás céljából történő felhasználása nincs a közösségi oltalom jogosultjának felhatalmazásához kötve, ha a mezőgazdasági termelők megfelelnek az említett 14. cikk (3) bekezdésében kifejezetten említett egyes feltételeknek.

               23

               E tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy az a mezőgazdasági termelő, aki nem fizet méltányos díjazást a jogosultnak, miközben egy oltalom alatt álló fajta szaporítóanyagának elültetése révén nyert terményt hasznosít, nem hivatkozhat a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésére, és következésképpen úgy kell tekinteni, mint aki az arra vonatkozó felhatalmazás nélkül folytatja az ugyanezen rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében szereplő valamely tevékenységet (a fent hivatkozott Schulin-ügyben hozott ítélet 71. pontja).

               24

               Márpedig az alapeljárás felpereseinek helyzete hasonló azon mezőgazdasági termelők helyzetéhez, akik nem fizették meg a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdésében előírt „méltányos díjazást”, amennyiben az alapeljárás felperesei azáltal, hogy az általuk elültetett terménymennyiség egy részét nem jelentették be, nem fizették meg az említett díjazást.

               25

               Ebből az következik, hogy a be nem jelentett vetőmagoknak az alapeljárás felperesei általi elültetése, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság helyesen megállapította, a 2100/94 rendelet 94. cikke értelmében vett „bitorlást” valósít meg. E rendelkezés alkalmazásával kell tehát meghatározni egy olyan méltányos díjazás kiszámításának módszereit, mint amelyet J. és T. Geistbecknek meg kell fizetnie az STV részére.

               26

               E tekintetben J. és T. Geistbeck arra hivatkozik, hogy mivel a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése és 94. cikkének (1) bekezdése majdnem azonos kifejezéseket használ, a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése értelmében fizetendő „méltányos díjazást” az engedélyezett vetés jogdíja alapján kell kiszámítani.

               27

               Egy ilyen értelmezés azonban nem fogadható el.

               28

               Ugyanis, először, meg kell állapítani, hogy bár a 2100/94 rendelet francia nyelvi változata e két említett rendelkezésben a „méltányos díjazás” kifejezést használja, ez nincs így más nyelvi változatokban, többek között a német és angol nyelvi változatban, amint azt a főtanácsnok az indítványa 43. pontjában megjegyezte. Ennélfogva a 2100/94 rendelet említett rendelkezéseiben használt kifejezések hasonlóságából nem lehet arra következtetni, hogy e kifejezések ugyanarra a fogalomra vonatkoznak.

               29

               Másodszor, hangsúlyozni kell azt, hogy a közösségi növényfajta-oltalom elvétől való eltérést engedő rendelkezésként az említett rendelet 14. cikkét megszorítóan kell értelmezni, és annak ennélfogva nem az a célja, hogy az ugyanazon cikkben kifejezetten megállapított összefüggéstől eltérő összefüggésben alkalmazzák.

               30

               Amint ugyanis a főtanácsnok az indítványa 45–47. pontjában kiemelte, a „méltányos díjazás” fogalmának, amelyet a 2100/94 rendeletnek az 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdésével összefüggésben értelmezett 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése előír, az a célja, hogy egyensúlyt teremtsen a növényfajta-oltalmi jogosultak és a mezőgazdasági termelők kölcsönös jogos érdekei között.

               31

               Ezzel szemben a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése, amelynek szövege nem tesz különbséget a bitorlás elkövetőjének kiléte alapján, kimondottan azt célozza, hogy bitorlási per keretében méltányos díjazást fizessenek.

               32

               Ebből az következik, hogy az alapügy körülményei között az engedélyezett vetésnek a 2100/94 rendelet 14. cikke értelmében vett jogdíja nem fogadható el az ugyanezen rendelet 94. cikkének (1) bekezdésében előírt „méltányos díjazás” kiszámításának alapjaként.

               33

               A kérdést előterjesztő bíróság az említett díj kiszámításának vagylagos alapjaként az engedélyezett előállításért felszámított díjat, azaz a C engedélyt említi.

               34

               Amint arra a jelen ítélet 23. pontja emlékeztetett, az a mezőgazdasági termelő, aki nem teljesíti a többek között a 2100/94 rendeletnek az 1768/95 rendelet 8. cikkével összefüggésben értelmezett 14. cikkének (3) bekezdése értelmében rá háruló kötelezettségeket, nem hivatkozhat arra a kiváltságra, amely e rendelkezés alapján megilletné.

               35

               Úgy kell tehát tekinteni, mint olyan harmadik személyt, aki felhatalmazás nélkül folytatta a 2100/94 rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében szereplő valamely cselekményt.

               36

               Amennyiben a 2100/94 rendelet 94. cikke a bitorlással érintett növényfajta-oltalmi jogosult által elszenvedett kár megtérítésére vonatkozik, meg kell állapítani azt, hogy az alapeljárásban, mivel J. és T. Geistbeck nem hivatkozhat a „mezőgazdasági termelő kiváltságára”, azaz a közösségi növényfajta-oltalomtól való, az említett rendelet 14. cikkének (1) bekezdésében szereplő eltérésre – amint az ugyanezen cikk (3) bekezdéséből következik –, az említett kár legalább a C engedély díjával megegyező összeg, amelyet egy harmadik személynek meg kellett volna fizetnie.

               37

               Következésképpen a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdésében előírt „méltányos díjazás” megállapításához az alapeljárás körülményei között az engedélyezett előállításért felszámított díjjal azonos összeget kell alapul venni.

               38

               Egy ilyen értelmezéssel szemben, először, J. és T. Geistbeck azt állítja, hogy az első betakarításból származó szaporítóanyag gyengébb minőségű annál, mint amelyre a 2100/94 rendelet 13. cikkének (2) bekezdése vonatkozik. Egy ilyen érv azonban nem releváns, mivel az oltalom alatt álló anyag többszörözése nem bír jelentőséggel az ezen anyaghoz kapcsolódó szellemi tulajdonjog fennállására nézve.

               39

               Másodszor J. és T. Geistbeck nem hivatkozhat arra sem, hogy a C engedéllyel engedélyezett előállításért felszámított díjjal azonos összegnek a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése értelmében egy olyan mezőgazdasági termelő által fizetendő „méltányos díjazás” kiszámításának alapjaként való figyelembevétele, aki nem felelt meg az említett rendeletnek az 1768/95 rendelet 8. cikkével összefüggésben értelmezett 14. cikkének (3) bekezdésében előírt követelményeknek, annak elismerését jelentené, hogy az említett 94. cikk rendelkezései büntető kártérítés jellegűek, amely magától e cikk céljától is idegen.

               40

               Amint ugyanis arra a jelen ítélet 35. pontja rámutatott, azt a mezőgazdasági termelőt, aki nem hivatkozott a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének rendelkezéseire, úgy kell tekinteni, mint egy olyan harmadik személyt, aki felhatalmazás nélkül folytatta az ugyanezen rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében szereplő valamely cselekményt. Ennélfogva az az előny, amelyben a bitorlás elkövetője részesül, amelyet az említett rendelet 94. cikkének (1) bekezdése megtéríteni kíván, a C engedéllyel engedélyezett előállításért felszámított díjjal azonos összegnek felel meg, amelyet az elkövető nem fizetett meg.

               41

               Végezetül, ha a bitorlás esetén fizetendő méltányos díjazás kiszámításának alapjául nem a C engedéllyel engedélyezett előállításért felszámított díjjal azonos összeget vesszük, hanem az engedélyezett vetés jogdíjának megfelelő alacsonyabb összeget, ez azon mezőgazdasági termelők előnyben részesítését eredményezheti, akik nem tesznek eleget a jogosulttal szembeni, a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik francia bekezdésében és az 1768/95 rendelet 8. cikkében előírt tájékoztatási kötelezettségüknek, azokhoz képest, akik megfelelően bejelentik az elültetett vetőmagokat.

               42

               Márpedig a „méltányos díjazás” fogalmához kapcsolódó ösztönző jelleg, amint azt a 2100/94 rendelet 94. cikke előírja, még inkább fontos, mivel az említett rendelet 14. cikke (3) bekezdésének ötödik francia bekezdése értelmében kizárólag a jogosultak felelőssége figyelemmel kísérni és felügyelni az oltalom alatt álló növényfajoknak az engedélyezett előállítás során való felhasználását, és ennélfogva e jogosultak az érintett mezőgazdasági termelők jóhiszeműségére és együttműködésére vannak utalva.

               43

               A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a mezőgazdasági termelő által a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján arra tekintettel fizetendő „méltányos díjazást”, hogy egy oltalom alatt álló fajta vetés révén nyert szaporítóanyagát használta, és nem teljesítette ugyanezen rendeletnek az 1768/95 rendelet 8. cikkével összefüggésben értelmezett 14. cikkének (3) bekezdése értelmében rá háruló kötelezettségeit, a C engedéllyel engedélyezett előállításért felszámított díjjal azonos összeg alapján kell kiszámítani.

               44

               Figyelembe véve az első kérdésre adott választ, a második kérdést nem kell megválaszolni.

         A harmadik kérdésről

               45

               Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, egyrészt, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy a növényfajta-jogosulti jogok tiszteletben tartásának ellenőrzése miatt felmerült költségek fejében való kártalanítás fizetése a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdésében előírt megfelelő díjazásba számít bele, vagy egy ilyen fizetés az ugyanezen cikk (2) bekezdésében előírt kártérítés összegének a része. Másrészt, ha a jogosult egy ilyen kárra hivatkozik, a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy e kártérítést ki lehet-e számítani átalányként és a szokásosan megállapított díjazás kétszeresének vagy az említett rendelet 14. cikke (3) bekezdése negyedik francia bekezdésében előírt méltányos díjazásnak megfelelően.

               46

               A Bizottság az észrevételeiben megjegyezte, hogy e kérdés tisztán hipotetikus, amennyiben az STV nem követelte ilyen költségek megfizetését.

               47

               E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén az előbbi az uniós jog értelmezéséhez megadja azokat a támpontokat, amelyek szükségesek az utóbbi által eldöntendő jogvita megoldásához (lásd többek között a C-445/06. sz., Danske Slagterier ügyben 2009. március 24-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-2119. o.] 65. pontját, valamint a C-197/10. sz. Unió de Pagesos de Catalunya ügyben 2011. szeptember 15-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-8495. o.] 16. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               48

               Ezen együttműködés keretében vélelmezni kell az uniós jogra vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróságok által előterjesztett kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd többek között a C-94/04. és C-202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekben 2006. december 5-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-11421. o.] 25. pontját, valamint a fent hivatkozott Unió de Pagesos de Catalunya ügyben hozott ítélet 17. pontját).

               49

               A jelen ügyben, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy az STV az alapeljárásban követelte a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „méltányos díjazás” megfizetését, a kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdésére válaszolni kell annyiban, amennyiben az az említett „méltányos díjazás” fogalmára vonatkozik.

               50

               E tekintetben elegendő megállapítani azt, hogy a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdése arra szorítkozik, hogy méltányos díjazást ír elő egy növényfajta jogellenes hasznosítása esetén, anélkül azonban, hogy tekintetbe venné az említett díjazás meg nem fizetéséhez kapcsolódó károkon kívüli egyéb károk megtérítését.

               51

               Ilyen körülmények között a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a növényfajta-jogosulti jogok tiszteletben tartásának ellenőrzése miatt felmerült költségek fejében való kártérítés fizetése nem számít bele a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdésében előírt „méltányos díjazásba”.

         A költségekről

               52

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A mezőgazdasági termelő által a közösségi növényfajta-oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27-i 2100/94/EK tanácsi rendelet 94. cikkének (1) bekezdése alapján arra tekintettel fizetendő „méltányos díjazást”, hogy egy oltalom alatt álló fajta vetés révén nyert szaporítóanyagát használta, és nem teljesítette ugyanezen rendeletnek az 1998. december 3-i 2605/98/EK bizottsági rendelettel módosított, a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított mezőgazdasági mentesség [helyesen: biztosított eltérés] érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló, 1995. július 24-i 1768/95/EK bizottsági rendelet 8. cikkével összefüggésben értelmezett 14. cikkének (3) bekezdése értelmében rá háruló kötelezettségeit, az adott területen az érintett növényfaj oltalmazott fajtái szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért felszámított díj összege alapján kell kiszámítani.

                           2)

                           A növényfajta-jogosulti jogok tiszteletben tartásának ellenőrzése miatt felmerült költségek fejében való kártalanítás fizetése nem számít bele a 2100/94 rendelet 94. cikkének (1) bekezdésében előírt „méltányos díjazásba”.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság 1962. április 6-i ítélete. # Meroni & Co. és társai kontra ESZAK Főhatóság. # 21/61-26/61. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2014. november 13-i ítélete.#Ute Reindl kontra Bezirkshauptmannschaft Innsbruck.#Az Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol (Ausztria) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az állat-egészségügyi jogszabályok közelítése – 2073/2005/EK rendelet – I. melléklet – Az élelmiszerek mikrobiológiai kritériumai – Friss baromfihúsban előforduló szalmonella – A mikrobiológiai kritériumoknak a forgalmazás szakaszában megállapított megsértése – A kizárólag a forgalmazás szakaszában részt vevő élelmiszer-ipari vállalkozót büntető nemzeti jogszabály – Összhang az uniós joggal – A szankció hatékony, visszatartó és arányos jellege.#C‑443/13. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2014. november 13. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Az állat‑egészségügyi jogszabályok közelítése — 2073/2005/EK rendelet — I. melléklet — Az élelmiszerek mikrobiológiai kritériumai — Friss baromfihúsban előforduló szalmonella — A mikrobiológiai kritériumoknak a forgalmazás szakaszában megállapított megsértése — A kizárólag a forgalmazás szakaszában részt vevő élelmiszer‑ipari vállalkozót büntető nemzeti jogszabály — Összhang az uniós joggal — A szankció hatékony, visszatartó és arányos jellege”
      A C‑443/13. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol (Ausztria) a Bírósághoz 2013. augusztus 7‑én érkezett, 2013. augusztus 1‑jei határozatával terjesztett elő az előtte

         Ute Reindl, az MPREIS Warenvertriebs GmbH büntetőjogi felelősséggel rendelkező képviselője,
      és
      a Bezirkshauptmannschaft Innsbruck

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök (előadó), J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal és K. Jürimäe bírák,
      főtanácsnok: M. Szpunar,
      hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. június 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               U. Reindl képviseletében M. Waldmüller és M. Baldauf Rechtsanwälte,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek és J. Vitáková, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében D. Colas és C. Candat, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében D. Bianchi és G. von Rintelen, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2011. október 27‑i 1086/2011/EU bizottsági rendelettel (HL L 281., 7. o.) módosított, az élelmiszerek mikrobiológiai kritériumairól szóló, 2005. november 15‑i 2073/2005/EK bizottsági rendeletnek (HL L 338., 1. o.; a továbbiakban: 2073/2005 rendelet) az említett rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorával összefüggésben történő értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet az U. Reindl és a Bezirkshauptmannschaft Innsbruck (innsbrucki elsőfokú közigazgatási hatóság) (Ausztria) között a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában szereplő Salmonella Thyphimurium határérték megsértése miatt U. Reindllel szemben kiszabott bírság tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 178/2002/EK rendelet

               3

               Az élelmiszerjog általános elveiről és követelményeiről, az Európai Élelmiszer‑biztonsági Hatóság létrehozásáról és az élelmiszer‑biztonságra vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 2002. január 28‑i 178/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 31., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 463. o.) „Cél és hatály” című 1. cikkének (1) bekezdése kimondja:
               „E rendelet megteremti az emberi egészség magas szintű védelmének és az élelmiszerekkel összefüggő fogyasztói érdekvédelem biztosítékának alapját, figyelembe véve az élelmiszer‑kínálat sokszínűségét, beleértve a hagyományos termékeket, miközben biztosítja a belső piac hatékony működését. A rendelet rögzíti az egységes alapelveket és kötelezettségeket, a szilárd tudományos alapok megteremtésének előfeltételeit, a hatékony szervezeti megoldásokat, valamint az élelmiszer‑ és takarmánybiztonság ügyében a döntési folyamatot segítő eljárásokat.
               [...]”

               4

               Az említett rendelet „Egyéb fogalmak” című 3. cikke szerint:
               „E rendelet alkalmazásában:
               [...]

                        3.

                        élelmiszer‑ipari vállalkozó: az a természetes vagy jogi személy, aki/amely az általa ellenőrzött élelmiszer‑ipari vállalkozáson belül felelős az élelmiszerjog követelményeinek betartásáért;

                  [...]

                        8.

                        forgalomba hozatal: élelmiszer vagy takarmány készen tartása eladás céljára, beleértve az élelmiszer vagy takarmány eladásra való felkínálását, vagy az élelmiszerek és takarmányok ingyenes vagy ellenérték fejében történő átadásának bármely egyéb formáját, valamint az élelmiszerek és takarmányok eladását, forgalmazását vagy átadásának egyéb módját;

                  [...]”

               5

               A 178/2002 rendelet „Élelmiszer‑biztonsági követelmények” című 14. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   Nem biztonságos élelmiszer nem hozható forgalomba.
               (2)   Az élelmiszer akkor nem biztonságos, ha:

                        a)

                        az egészségre ártalmas;

                        b)

                        emberi fogyasztásra alkalmatlan.

                  [...]
               (5)   Egy élelmiszer emberi fogyasztásra való alkalmatlanságának megállapítása során figyelembe kell venni, hogy az élelmiszer az eredeti rendeltetése szerint alkalmatlan‑e emberi fogyasztásra – vagy azért, mert idegen anyagok által vagy egyéb módon szennyezett, vagy azért, mert rothadásnak vagy bomlásnak indult, illetve romlott.
               [...]”

               6

               E rendelet „Kötelezettségek” című 17. cikke szerint:
               „(1)   Az élelmiszer‑ és takarmányipari vállalkozók vállalkozásaik termelő, feldolgozó és forgalmazó tevékenységének minden szakaszában gondoskodnak arról, hogy az élelmiszerek vagy takarmányok megfeleljenek a tevékenységükre vonatkozó élelmiszerjog követelményeinek, és ellenőrzik e követelmények teljesülését.
               (2)   [...]
               A tagállamok meghatározzák az élelmiszer‑ és takarmánytörvény megszegésére vonatkozó intézkedések és büntető rendelkezések szabályait. Az intézkedések és büntető rendelkezések hatékonyak, arányosak és van visszatartó erejük.”

         A 2160/2003 rendelet

               7

               A 1086/2011 rendelettel módosított, a szalmonella és egyéb meghatározott, élelmiszerből származó zoonózis‑kórokozók ellenőrzéséről szóló, 2003. november 17‑i 2160/2003/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 325., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 41. kötet, 328. o.; a továbbiakban: 2160/2003 rendelet) „Tárgy és alkalmazási kör” című 1. cikke kimondja:
               „(1)   E rendelet célja a megfelelő és hatékony intézkedések megtételének biztosítása a szalmonella és egyéb zoonózis‑kórokozók kimutatására és ellenőrzésére a termelés, feldolgozás és forgalmazás valamennyi lényeges szakaszában – különösen az elsődleges termelés szintjén, beleértve a takarmányban való kimutatásukat és ellenőrzésüket – annak érdekében, hogy csökkentsék gyakoriságukat és azt a kockázatot, amelyet a közegészségügyre jelentenek.
               (2)   E rendelet a következőket szabályozza:

                        a)

                        meghatározott zoonózisok gyakoriságának az állatállományokban való csökkentésére irányuló célkitűzések elfogadása:

                                 i)

                                 az elsődleges termelés szintjén; és

                                 ii)

                                 adott esetben az érintett zoonózisok vagy zoonózis‑kórokozók esetében az élelmiszerlánc egyéb szakaszaiban, beleértve az élelmiszert és takarmányt is;

                  [...]”

               8

               A 2160/2003 rendelet 5. cikkének megfelelően a nemzeti ellenőrzési programokban alkalmazni kell az e rendelet II. mellékletében rögzített követelményeket és mintavételre vonatkozó szabályozási minimumokat. Az említett melléklet, amelynek címe „Az I. mellékletben felsorolt zoonózisok és zoonózis‑kórokozók ellenőrzése”, foglalja magában a friss húsra vonatkozó egyedi követelményekről szóló E. részt, amelynek 1. pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
               „2011. december 1‑jétől az I. mellékletben felsorolt állatállományokból származó friss baromfihúsnak meg kell felelnie a 2073/2005/EK bizottsági rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott releváns mikrobiológiai kritériumnak.”

               9

               A 2160/2003 rendelet I. melléklete számos baromfifajt, így a pulykát is megemlíti.

         A 2073/2005 rendelet

               10

               E rendelet (1)–(3) preambulumbekezdése a következőképpen szól:

                        „(1)

                        Az élelmiszerjog egyik alapvető célja az emberi élet és egészség [helyesen: az emberi egészség és az állatok egészségének] magas szintű védelme, ahogyan azt a [178/2002] rendelet megállapította. Az élelmiszerekben lévő mikrobiológiai veszélyforrások az élelmiszer‑eredetű megbetegedések egyik fő forrását jelentik.

                        (2)

                        Az élelmiszerek nem tartalmazhatnak mikroorganizmusokat, azok által termelt toxinokat vagy anyagcseretermékeket olyan mennyiségben, amely elfogadhatatlan mértékű kockázatot jelent az emberi egészségre.

                        (3)

                        A 178/2002/EK rendelet meghatározza az általános élelmiszer‑biztonsági követelményeket, amelyek szerint nem kerülhet élelmiszer forgalmazásra, ha az nem biztonságos. Az élelmiszer‑ipari vállalkozók kötelesek kivonni a nem biztonságos élelmiszereket a piacról. A közegészség védelme, valamint az eltérő értelmezések elkerülése érdekében helyénvaló harmonizált kritériumokat megállapítani az élelmiszerek mikrobiológiai szennyezettségének elfogadható mértékéről, különös tekintettel egyes kórokozó mikroorganizmusokra.”

               11

               E rendelet „Tárgy és hatály” című 1. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „E rendelet mikrobiológiai kritériumokat állít fel egyes mikroorganizmusokra és megállapítja azokat a végrehajtási szabályokat, amelyeket az élelmiszer‑ipari vállalkozóknak a 852/2004/EK rendelet 4. cikkében hivatkozott általános és konkrét higiéniai intézkedések végrehajtásakor követniük kell. [...]”

               12

               Az említett rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikke szerint:

                        „a)

                        a »mikroorganizmusok« baktériumokat, vírusokat, élesztőgombákat, penészgombákat, algákat, élősködő véglényeket, mikroszkopikus élősködő bélférgeket, valamint ezek toxinjait és anyagcseretermékeit jelentik;

                        b)

                        a »mikrobiológiai kritérium« olyan kritériumot jelent, amely mikroorganizmusok hiánya, jelenléte vagy száma, illetve ezek toxinjainak/anyagcseretermékeinek tömegegységre, térfogatra, felületre vagy tételre számított mennyisége alapján meghatározza egy termék, egy élelmiszertétel vagy egy folyamat elfogadhatóságát;

                        c)

                        az »élelmiszer‑biztonsági kritérium« olyan kritériumot jelent, amely meghatározza a forgalomba hozott termékekre vonatkozóan egy termék vagy egy élelmiszertétel elfogadhatóságát;

                        d)

                        a »technológiai higiéniai kritérium« olyan kritérium, amely a gyártástechnológia elfogadható működését jelzi. Az ilyen kritérium nem vonatkozik a forgalomba hozott termékekre. A kritérium egy indikatív szennyezettségi értéket határoz meg, amely felett helyesbítő intézkedések szükségesek ahhoz, hogy a technológiai higiénia megfeleljen az élelmiszerjogi előírásoknak;

                  [...]

                        f)

                        az »eltarthatósági idő« vagy azt az időszakot jelenti, amely megfelel a »felhasználható …‑ig« időpontot megelőző időszaknak, vagy pedig a minőségmegőrzési időt [az élelmiszerek címkézésére, kiszerelésére és reklámozására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2000. március 20‑i] 2000/13/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [(HL L 109., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 75. o.)] 9., illetve 10. cikkében meghatározottak szerint;

                  [...]”

               13

               A 2073/2005 rendelet „Általános követelmények” című 3. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   Az élelmiszer‑ipari vállalkozók biztosítják, hogy az élelmiszerek megfeleljenek az I. mellékletben meghatározott, vonatkozó mikrobiológiai kritériumoknak, ezért az élelmiszer‑előállítás, ‑feldolgozás és ‑forgalmazás minden egyes fázisában, beleértve a kiskereskedelmet is, a HACCP‑elveken [»hazard analysis and critical control point« (veszélyelemzés és kritikus szabályozási pontok)] alapuló eljárásaik részeként, a helyes higiéniai gyakorlat alkalmazásával együtt biztosítják, hogy:

                        a)

                        az ellenőrzésük alá tartozó nyersanyagok és élelmiszerek beszerzése, kezelése és feldolgozása oly módon történjen, hogy a technológiai higiéniai kritériumok teljesüljenek;

                        b)

                        a termékek eltarthatósági ideje alatt a vonatkozó élelmiszer‑biztonsági kritériumok mindvégig teljesülhessenek a forgalmazás, tárolás és felhasználás ésszerűen előrelátható körülményei között.

                  (2)   A termék gyártásáért felelős élelmiszer‑ipari vállalkozók szükség szerint vizsgálatokat végeznek a II. melléklet előírásaival összhangban annak megállapítására, hogy a kritériumok mindvégig teljesülnek‑e az eltarthatósági idő alatt. [...]
               [...]”

               14

               A 2073/2005 rendelet I. melléklete magában foglalja az „Élelmiszer‑biztonsági kritériumok” című 1. fejezetet, amelynek 1.28. sora szerint:

                  „1.28.
                  Friss baromfihús
                  (20)

                  Salmonella Typhimurium
                  (21)
                  Salmonella enteritidis

                  5

                  0

                  25 g‑ban nincs jelen

                  EN/ISO 6579 (kimutatásra), White–Kaufmann– Le Minor‑séma (szerotipizálásra)

                  Forgalomba hozott termékek, eltarthatósági idejük alatt

                  (20) Ez a kritérium a Gallus gallus fajba tartozó tenyészállományokból, a tojótyúkokból, a brojlerekből, valamint a tenyész‑ és hízópulyka‑állományokból származó friss húsra alkalmazandó.
                  (21) A monofázisos Salmonella typhimurium vonatkozásában kizárólag az 1,4,[5],12:i:‑ szerepel.”

         Az osztrák jog

               15

               A fogyasztók védelme érdekében az élelmiszerekre, fogyasztási cikkekre és kozmetikai cikkekre vonatkozó biztonsági követelményekről és egyéb követelményekről szóló szövetségi törvény (Bundesgesetz über Sicherheitsanforderungen und weitere Anforderungen an Lebensmittel, Gebrauchsgegenstände und kosmetische Mittel zum Schutz der Verbraucherinnen und Verbraucher) (BGBl. I., 13/2006. szám, a BGBl. I., 80/2013. számmal módosított változata, a továbbiakban: LMSVG) 5. §‑ának (1) és (5) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   Tilos forgalomba hozni olyan élelmiszert, amely

                        1.

                        a 178/2002/EK rendelet 14. cikke értelmében nem biztonságos, azaz az egészségre ártalmas vagy emberi fogyasztásra alkalmatlan,

                  [...]
               (5)   Az élelmiszer

                        1.

                        az egészségre ártalmas, ha az egészség veszélyeztetésére vagy károsítására alkalmas;

                        2.

                        emberi fogyasztásra alkalmatlan, ha a rendeltetésszerű felhasználhatóság nem biztosított;

                  [...]”

               16

               Az LMSVG 90. cikkének (1) bekezdése szerint:
               „Aki
               1.   az emberi fogyasztásra alkalmatlan élelmiszert forgalomba hoz [...]
               [...]
               közigazgatási jogsértést […] követ el, amelyet a körzeti közigazgatási hatóság [Bezirksverwaltungsbehörde] 20000 euróig terjedő bírsággal, ismételt jogsértés esetén 40000 euróig terjedő bírsággal sújthat, és e bírság meg nem fizetése esetén a büntetést hat hétig terjedő időtartamú szabadságvesztésre változtathatja át.
               [...]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               17

               U. Reindl az élelmiszer‑kiskereskedelemmel foglalkozó MPREIS Warenvertriebs GmbH (a továbbiakban: MPREIS) egyik fióktelepének vezetője. Ebből eredően ő tartozik felelősséggel azért, hogy a fióktelep a rá vonatkozó valamennyi élelmiszer‑ipari szabályt betartsa.

               18

               2012. március 29‑én egy élelmiszer‑ellenőrző szervezet az említett fióktelepnél végzett üzemi ellenőrzés során mintát vett egy harmadik vállalkozás által termelt és kiszerelt vákuumcsomagolt pulykamellből. Az MPREIS e minta tekintetében csak a forgalmazás szakaszában vett részt.

               19

               Az említett mintát mikrobiológiai szempontból az innsbrucki osztrák élelmiszer‑biztonsági intézet is megvizsgálta. Ez az intézet a szakvéleményében arra a következtetésre jutott, hogy ebben a mintában Salmonella Typhimuriummal való szennyezettség állapítható meg, ezért a minta az LMSVG 5. §‑a (5) bekezdésének 2. pontja értelmében „emberi fogyasztásra alkalmatlan”, valamint a 178/2002/EK rendelet 14. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében nem biztonságos. Az intézet szakvéleményében a 2073/2005/EK rendelet 1. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában rögzített élelmiszer‑biztonsági kritériumra hivatkozott.

               20

               E tényállás alapján a Bezirkshauptmannschaft Innsbruck eljárást indított U. Reindllel szemben az LMSVG 5. §‑a (5) bekezdése 2. pontjának megsértése miatt. A Bezirkshauptmannschaft Innsbruck megállapította, hogy U. Reindl magatartása jogsértő, mivel megsértette a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorából adódó, a Salmonella Typhimuriumra vonatkozó határértéket, és vele szemben az LMSVG 90. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja alapján bírságot szabott ki.

               21

               A Bezirkshauptmannschaft Innsbruck határozatával szemben U. Reindl által benyújtott fellebbezés tárgyban eljáró Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol (Tirol tartomány független közigazgatási tanácsa) számára a 2073/2005 rendelet rendszerére tekintettel kérdéses, hogy milyen kötelezettségei vannak azon élelmiszer‑ipari vállalkozóknak, akik csak a forgalmazás szakaszában végeznek tevékenységet.

               22

               Ezért az Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1.

                        Úgy kell‑e értelmezni a 2073/2005[…] rendelet […] 1. cikkét, hogy a friss baromfihúsnak a [2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában] megjelölt mikrobiológiai kritériumot a forgalmazás valamennyi szakaszában teljesítenie kell?

                        2.

                        Az élelmiszer‑forgalmazás szakaszában eljáró élelmiszer‑ipari vállalkozók is teljes mértékben a 2073/2005/EK rendelettel felállított rendszer hatálya alá tartoznak?

                        3.

                        A [2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában] megjelölt mikrobiológiai kritériumot a forgalmazás valamennyi szakaszában a termelésben részt nem vevő élelmiszer‑ipari vállalkozásoknak (kizárólag forgalmazási szakasz) is figyelembe kell venniük?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               23

               A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy a 2160/2003 rendelet II. melléklete E. részének 1. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelet I. mellékletében felsorolt állatállományokból származó friss baromfihúsnak a forgalmazás valamennyi szakaszában – beleértve a kiskereskedelmet is – meg kell felelnie a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott mikrobiológiai kritériumnak.

               24

               Emlékeztetni kell arra, hogy a 2160/2003 rendelet II. melléklete E. részének 1. pontja értelmében 2011. december 1‑jétől az e rendelet I. mellékletében felsorolt állatállományokból származó friss baromfihúsnak meg kell felelnie a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott releváns mikrobiológiai kritériumnak.

               25

               Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sora kifejezetten előírja, hogy ez a kritérium a „forgalomba hozott termékek[re vonatkozik], eltarthatósági idejük alatt”.

               26

               A „forgalomba hozatal” és az „eltarthatósági idő” fogalmát a 178/2002 rendelet illetőleg a 2073/2005 rendelet határozza meg. Ily módon a 178/2002 rendelet 3. cikke 8. pontjának fogalommeghatározása szerint „forgalomba hozatal” az élelmiszer vagy takarmány készen tartása eladás céljára, beleértve az élelmiszer vagy takarmány eladásra való felkínálását, vagy az élelmiszerek és takarmányok ingyenes vagy ellenérték fejében történő átadásának bármely egyéb formáját, valamint az élelmiszerek és takarmányok eladását, forgalmazását vagy átadásának egyéb módját. A 2073/2005 rendelet 2. cikke f) pontjának fogalommeghatározása szerint az „eltarthatósági idő” vagy azt az időszakot jelenti, amely megfelel a „felhasználható …‑ig” időpontot megelőző időszaknak, vagy pedig a minőségmegőrzési időt a 2000/13 irányelv 9., illetve 10. cikkében meghatározottak szerint.

               27

               E meghatározások szövegéből kitűnik, hogy a „forgalomba hozott termékek, eltarthatósági idejük alatt” fogalma az olyan élelmiszerekre vonatkozik, mint az alapügyben szóban forgó friss baromfihústermék amelyeket az eladásuk, a forgalmazásuk vagy az átadásuk bármely más formája céljából tartanak készen egy olyan időszak során, amely az e friss baromfihúsra vonatkozó „felhasználható …‑ig” időpontot megelőző időszaknak vagy pedig a minőségmegőrzési időnek felel meg.

               28

               Végeredményben az élelmiszerjog egyik alapvető célját, azaz az emberi egészség magas szintű védelmét – amelyre a 2073/2005 rendelet (1) preambulumbekezdése utal – érintené hátrányosan azon előírás hiánya, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló friss baromfihúsnak a forgalmazás valamennyi szakaszában – beleértve a kiskereskedelmet is – meg kell felelnie a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott mikrobiológiai kritériumnak, mivel így olyan élelmiszereket hoznának forgalomba, amelyek mikroorganizmusokat tartalmaznak olyan mennyiségben, amely elfogadhatatlan mértékű kockázatot jelent az emberi egészségre.

               29

               Ez azt jelenti, hogy mind a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezete 1.28. sorának szövegéből, mind az élelmiszerjog által elérni kívánt célból az következik, hogy a mikrobiológiai kritériumot a forgalmazás szakaszában is alkalmazni kell az alapügyben szóban forgóhoz hasonló friss baromfihústermékre.

               30

               Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2160/2003 rendelet II. melléklete E. részének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelet I. mellékletében felsorolt állatállományokból származó friss baromfihúsnak a forgalmazás valamennyi szakaszában – beleértve a kiskereskedelmet is – meg kell felelnie a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott mikrobiológiai kritériumnak.

         A második és a harmadik kérdésről

               31

               A kérdést előterjesztő bíróság a második és a harmadik kérdésével, amelyeket együttesen kell megvizsgálni, lényegében arra keresi a választ, hogy az uniós jogot és különösen a 178/2002 rendeletet, továbbá a 2073/2005 rendeletet úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabály, amely a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott mikrobiológiai kritérium megsértése miatt valamely élelmiszer forgalomba hozataláért az olyan élelmiszer‑ipari vállalkozót rendeli büntetni, akinek tevékenysége kizárólag a forgalmazás szakaszára terjed ki.

               32

               Rá kell mutatni, hogy a 2073/2005 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az élelmiszer‑ipari vállalkozók biztosítják, hogy az élelmiszerek megfeleljenek az e rendelet I. mellékletében meghatározott mikrobiológiai kritériumoknak a forgalmazás minden egyes szakaszában, a kiskereskedelem fázisát is beleértve.

               33

               Mindazonáltal, noha a 2073/2005 rendelet meghatározza azokat a mikrobiológiai kritériumokat, amelyeknek az élelmiszereknek az élelmiszerlánc minden egyes szakaszában meg kell felelniük, ez a rendelet nem tartalmaz az élelmiszer‑ipari vállalkozók kötelezettségi rendszerére vonatkozó rendelkezéseket.

               34

               Ebben a tekintetben hivatkozni kell a 178/2002 rendeletre. E rendelet 17. cikkének (1) bekezdése szerint az élelmiszer‑ipari vállalkozók vállalkozásaik termelő, feldolgozó és forgalmazó tevékenységének minden szakaszában gondoskodnak arról, hogy az élelmiszerek megfeleljenek a tevékenységükre vonatkozó élelmiszerjog követelményeinek.

               35

               A 178/2002 rendelet 17. cikkének (2) bekezdése szerint a tagállamok meghatározzák az élelmiszertörvény megszegésére vonatkozó büntető rendelkezések szabályait, és e büntető rendelkezések hatékonyak, arányosak és van visszatartó erejük.

               36

               Ebből következően az uniós jogot és különösen a 178/2002 rendeletet, valamint a 2003/2005 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy azokkal főszabály szerint nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabály, amely a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott mikrobiológiai kritérium megsértése miatt valamely élelmiszer forgalomba hozataláért az olyan élelmiszer‑ipari vállalkozót rendeli büntetni, akinek tevékenysége kizárólag a forgalmazás szakaszára terjed ki.

               37

               Mindazonáltal a tagállamok – az említett mikrobiológiai kritérium megsértése esetén alkalmazandó büntetésekre vonatkozó szabályok meghatározása során – kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogban rögzített feltételeket és korlátokat, köztük a jelen esetben a 178/2002 rendelet 17. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételeket és korlátokat, amelyek előírják, hogy a büntetések legyenek hatékonyak, arányosak és legyen visszatartó erejük.

               38

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállamoknak, miközben megőrzik a szankciókkal kapcsolatos döntési jogukat, ügyelniük kell arra, hogy az uniós jog megsértését olyan tartalmi és eljárási feltételek között szankcionálják, amelyek megfelelnek a nemzeti jog hasonló jellegű és jelentőségű megsértésének eseteire alkalmazható feltételeknek, és amelyek minden esetben hatékony, arányos és visszatartó jelleget biztosítanak a szankciónak (lásd ebben az értelemben: Lidl Italia ítélet, C‑315/05, EU:C:2006:736, 58. pont, valamint Berlusconi és társai ítélet, C‑387/02, C‑391/02 és C‑403/02, EU:C:2005:270, 65. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               39

               A jelen ügyben ily módon az alapügyben szóban forgó nemzeti jogszabályban előírt szankciók nem léphetik túl azt a mértéket, amely alkalmas és szükséges a szóban forgó jogszabály által jogszerűen elérni kívánt cél megvalósításához, így amikor több alkalmas intézkedés közül lehet választani, a legkevésbé hátrányosat kell igénybe venni, és az okozott hátrányok nem lehetnek túlzottak az elérni kívánt célokhoz képest (lásd: Urbán‑ítélet, C‑210/10, EU:C:2012:64, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               40

               Annak megítélése során, hogy valamely szankció megfelel‑e az arányosság elvének, a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie különösen az e szankció által visszaszorítani kívánt jogsértés jellegét és súlyát, valamint a szankció összege meghatározásának módját (lásd: Equoland‑ítélet, C‑272/13, EU:C:2014:2091, 35. pont).

               41

               Márpedig az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogszabály – amely bírságot ír elő az emberi fogyasztásra alkalmatlan élelmiszer forgalomba hozatala esetére – hozzájárulhat az élelmiszerjog egyik alapvető céljának, azaz az emberi egészség magas szintű védelmének eléréséhez, ahogyan az a jelen ítélet 28. pontjában került felidézésre.

               42

               Még ha feltételezzük is, hogy az alapügybeli szankciórendszer objektív felelősségi rendszer, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ez a rendszer nem aránytalan az elérni kívánt célokhoz képest, amennyiben alkalmas arra, hogy az érintett személyeket valamely rendelet rendelkezéseinek tiszteletben tartására ösztönözze, és amennyiben az elérni kívánt célok olyan közérdeket képeznek, amely alkalmas arra, hogy igazolja ilyen rendszer bevezetését (lásd: Urbán‑ítélet, EU:C:2012:64, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               43

               A nemzeti bíróság feladata, hogy e szempontok alapján értékelje, hogy az alapügyben szóban forgó szankció megfelel‑e a 178/2002 rendelet 17. cikkének (2) bekezdésében meghatározott arányosság elvének.

               44

               A fentiekre tekintettel a második és a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az uniós jogot és különösen a 178/2002 rendeletet, továbbá a 2073/2005 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy azzal főszabály szerint nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabály, amely a 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott mikrobiológiai kritérium megsértése miatt valamely élelmiszer forgalomba hozataláért az olyan élelmiszer‑ipari vállalkozót rendeli büntetni, akinek tevékenysége kizárólag a forgalmazás szakaszára terjed ki. A nemzeti bíróság feladata, hogy értékelje, hogy az alapügyben szóban forgó szankció megfelel‑e a 178/2002 rendelet 17. cikkének (2) bekezdésében meghatározott arányosság elvének.

         A költségekről

               45

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A 2011. október 27‑i 1086/2011/EU bizottsági rendelettel módosított, a szalmonella és egyéb meghatározott, élelmiszerből származó zoonózis‑kórokozók ellenőrzéséről szóló, 2003. november 17‑i 2160/2003/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet II. melléklete E. részének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelet I. mellékletében felsorolt állatállományokból származó friss baromfihúsnak a forgalmazás valamennyi szakaszában – beleértve a kiskereskedelmet is – meg kell felelnie az 1086/2011 rendelettel módosított, az élelmiszerek mikrobiológiai kritériumairól szóló, 2005. november 15‑i 2073/2005/EK bizottsági rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott mikrobiológiai kritériumnak.

                           2)

                           Az uniós jogot és különösen az élelmiszerjog általános elveiről és követelményeiről, az Európai Élelmiszer‑biztonsági Hatóság létrehozásáról és az élelmiszer‑biztonságra vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 2002. január 28‑i 178/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletet, továbbá a 2073/2005 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy azzal főszabály szerint nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti jogszabály, amely az 1086/2011 rendelettel módosított 2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában meghatározott mikrobiológiai kritérium megsértése miatt valamely élelmiszer forgalomba hozataláért az olyan élelmiszer‑ipari vállalkozót rendeli büntetni, akinek tevékenysége kizárólag a forgalmazás szakaszára terjed ki. A nemzeti bíróság feladata, hogy értékelje, hogy az alapügyben szóban forgó szankció megfelel‑e a 178/2002 rendelet 17. cikkének (2) bekezdésében meghatározott arányosság elvének.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (második tanács) 2007. április 26-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Finn Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Közétkeztetési felszerelések közbeszerzése - EK 28. cikk - Behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozások - Azonos hatású intézkedések - A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve - Az átláthatóság kötelezettsége. # C-195/04. sz.ügy

text:
      C‑195/04. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Finn Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Közétkeztetési felszerelések közbeszerzése – EK 28. cikk – Behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések – A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve – Az átláthatóság kötelezettsége”
      E. Sharpston főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2007. január 18.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2007. április 26.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A jogvita tárgya – A pert megelőző eljárás során történő meghatározás
      (EK 226. cikk)
      2.     Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények
      (A Bíróság eljárási szabályzata, 38. cikk, 1. §, c) pont)
      1.     Még ha igaz is, hogy az EK 226. cikk alapján benyújtott kereset tárgyát behatárolja az e rendelkezésben előírt pert megelőző
         eljárás, amelynek következtében a Bizottság indokolással ellátott véleményét és a keresetet ugyanazokra a kifogásokra kell
         alapítani, e követelmény nem terjedhet odáig, hogy azokat minden esetben egyformán kelljen megfogalmazni, amennyiben a jogvita
         tárgyát nem terjesztették ki, vagy nem változtatták meg, hanem azt éppen ellenkezőleg, leszűkítették. Így tehát a Bizottság
         a keresetlevelében részletesen kifejtheti eredeti kifogásait, feltéve, hogy a jogvita tárgyát nem módosítja.

      (vö. 18. pont)
      2.     A Bíróság eljárási szabályzata 38. cikke 1. §‑ának c) pontjából és az azzal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatból következik,
         hogy az eljárást megindító keresetlevélnek meg kell jelölnie a jogvita tárgyát, és tartalmaznia kell a jogalapok rövid ismertetését,
         illetve annak kellően egyértelműnek és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy az alperes elő tudja készíteni védekezését, valamint
         a Bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Mindebből következik, hogy a kereset alapjául szolgáló alapvető ténybeli
         és jogi elemeknek magából a keresetlevél szövegéből kell koherens és érthető módon következniük, és a keresetlevélben a kérelmeket
         egyértelműen kell megfogalmazni, nehogy a Bíróság a határozatában túlterjeszkedjen a kereseti kérelmen, vagy ne határozzon
         valamely kifogás tekintetében.

      (vö. 22. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2007. április 26.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Közétkeztetési felszerelések közbeszerzése – EK 28. cikk – Behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések – A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve – Az átláthatóság kötelezettsége”
      A C‑195/04. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2004. április 29‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: M. Huttunen és K. Wiedner, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Finn Köztársaság (képviselik: T. Pynnä és E. Bygglin, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatják:
      a Dán Királyság (képviseli: J. Molde, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: A. Tiemann és M. Lumma, meghatalmazotti minőségben),

      a Holland Királyság (képviselik: H. G. Sevenster és C. M. Wissels, valamint P. van Ginneken, meghatalmazotti minőségben)

      beavatkozók,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Schintgen, P. Kūris, R. Silva de Lapuerta (előadó) és G. Arestis bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli eljárásra és a 2006. június 8‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. január 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetlevelével az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Finn Köztársaság – mivel
         a Senaatti‑kiinteistöt (korábban Valtion kiinteistölaitos), a Finnországban a kormányépületek kezeléséért felelős hatóság
         közétkeztetési felszerelés beszerzése során megsértette az EK‑Szerződés alapvető rendelkezéseit, különösen a hátrányos megkülönböztetés
         tilalmának elvét, amely magában foglalja az átláthatóság kötelezettségét – nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit.

       A tényállás és a pert megelőző eljárás
      2       A Senaatti‑kiinteistöt 1998 márciusában meghívásos pályázati eljárás keretében az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában és a Virallinen lehtiben (a Finn Köztársaság Hivatalos Lapjában) ajánlati felhívást tett közzé olyan építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésre, amelynek tárgya Turku regionális
         igazgatása épületeinek felújítása és átépítési munkálatai voltak (a továbbiakban: első ajánlati felhívás).

      3       E szerződést tételekre osztották, amelyek egyedi értéke 1 millió és 22 millió FIM között mozgott. Az ajánlatok egy tételre,
         több tételre, vagy valamennyi tételre vonatkozhattak. E tételek egyike volt a közétkeztetési felszerelés szállítása és üzembe
         helyezése az említett közigazgatási szerv éttermének konyhája számára.

      4       A felek ellentétes álláspontot képviselnek abban a kérdésben, hogy a pályázati eljárás e szakaszában az ajánlatkérőhöz benyújtásra
         került‑e erre a tételre ajánlat vagy sem. A Finn Köztársaság szerint egyetlen ajánlat érkezett a Kopal Markkinointi Oy nevű
         társaságtól, míg a Bizottság ezt vitatja.

      5       Az ajánlatkérő 2000 elején közvetlenül megkeresett négy vállalkozást, és ajánlattételre hívta fel őket a közétkeztetési felszerelés
         szállítása és üzembe helyezése tárgyában.

      6       Az ajánlatkérő 2000. február 14‑i levelében arról értesítette a levél címzettjeit, hogy a beérkezett ajánlatokban szereplő
         túlzottan magas árak miatt úgy döntött, hogy mindegyiket elutasítja. A Finn Köztársaság és a Bizottság nem értenek egyet abban
         a kérdésben, hogy az említett levelet valamennyi vállalkozásnak megküldték‑e, amely az első ajánlati felhívás keretében ajánlatot
         nyújtott be a közétkeztetési felszerelés szállítására és üzembe helyezésére.

      7       Ugyanebben a levélben az ajánlatkérő azt is közli, hogy megbízta a Turku regionális igazgatásának éttermét bérlő Amica Ravintolat
         Oy nevű társaságot, hogy az említett hatóság költségére legfeljebb 1 050 000 FIM összeg erejéig szerezze be a közétkeztetési
         felszerelést, és felhívja az említett levél címzettjeit, hogy ajánlataikat közvetlenül e társasághoz nyújtsák be.

      8       Az Amica Ravintolat Oy végül a Hackman‑Metos Oy nevű társaságtól vásárolta meg a szóban forgó felszerelést.
      9       A Senaatti‑kiinteistöt által az eljárás szabályosságával kapcsolatban benyújtott panasz alapján a Bizottság 2002. július 17‑i
         levelében felszólította a Finn Köztársaságot, hogy e levél kézhezvételétől számított két hónapon belül nyújtsa be észrevételeit.

      10     A finn hatóságok az említett felszólító levélre a 2002. szeptember 3‑i levelükben válaszoltak.
      11     Mivel úgy ítélte meg, hogy a Finn Köztársaság nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit, a Bizottság 2002. december
         19‑én indokolással ellátott véleményt küldött a Finn Köztársaságnak, amelyben felszólította, hogy tegye meg a szükséges intézkedéseket
         a véleményben foglaltaknak az értesítéstől számított két hónapon belül történő teljesítésére.

      12     A finn hatóságok 2003. február 12‑i levelükben vitatták a Bizottság által terhükre rótt kötelezettségszegést, és előadták,
         hogy a jelen ügyben mind az EK 28. cikket, mind a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét betartották, valamint az átláthatóság
         ebből eredő kötelezettségét teljesítették.

      13     Minthogy úgy ítélte meg, hogy a finn hatóságok magyarázatai nem kielégítők, a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett
         döntött.

      14     A Bíróság elnöke 2004. október 14‑i végzésében engedélyezte a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Holland
         Királyság számára a Finn Köztársaság kérelmeit támogató beavatkozást.

       A kereset elfogadhatóságáról
      15     A Finn Köztársaság előadja, hogy a Bizottság keresete elfogadhatatlan.
      16     E tagállam szerint ugyanis az indokolással ellátott véleményben szereplő kifogások nem egyeznek meg a keresetlevélben szereplő
         kifogásokkal. Így megítélése szerint az említett véleményben a Bizottság azt közölte, hogy az ajánlatkérőnek megfelelő nyilvánosságot
         kellett volna biztosítania, és a terhére rótt kötelezettségszegés abból ered, hogy Turku regionális igazgatása éttermének
         bérlője az említett hatóság meghatalmazottjaként szerződést kötött a közétkeztetési felszerelés szállítására, míg a Bizottság
         keresetlevelében úgy érvel, hogy az ajánlatkérőnek ajánlati felhívást kellett volna közzétennie, és a kötelezettségszegés
         abból ered, hogy az első ajánlati felhívás sikertelen volt, és ezt követően a szóban forgó szerződést nem tették közzé ajánlati
         felhívás formájában.

      17     A Finn Köztársaság szerint a Bizottság ily módon kiterjesztette a jogvita tárgyát, amelyet a pert megelőző eljárás keretében
         meghatározott.

      18     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy még ha igaz is, hogy az EK 226. cikk alapján benyújtott kereset tárgyát behatárolja
         az e rendelkezésben előírt pert megelőző eljárás, amelynek következtében a Bizottság indokolással ellátott véleményét és a
         keresetet ugyanazokra a kifogásokra kell alapítani, e követelmény nem terjedhet odáig, hogy azokat minden esetben egyformán
         kelljen megfogalmazni, amennyiben a jogvita tárgyát nem terjesztették ki, vagy nem változtatták meg, hanem azt éppen ellenkezőleg,
         leszűkítették (a C‑229/00. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2003. június 12‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5727. o.]
         44. pontja, a C‑433/03. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6985. o.]
         28. pontja és a C‑150/04. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2007. január 30‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑01163. o.). Így
         tehát a Bizottság a keresetlevelében részletesen kifejtheti eredeti kifogásait, feltéve hogy a jogvita tárgyát nem módosítja
         (a C‑67/99. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 2001. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5757. o.] 23. pontja,
         a C‑328/02. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2004. október 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 32. pontja
         és a C‑494/01. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 2005. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3331. o.] 38. pontja).

      19     Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Bizottság a 2002. december 19‑i indokolással ellátott véleményében meghatározott
         jogvita tárgyát nem terjesztette ki, nem változtatta meg, és nem is szűkítette le.

      20     Ugyanis az indokolással ellátott vélemény megállapításainak és a bizottsági keresetnek a szövegéből is kitűnik, amelyek megfogalmazása
         csaknem egyező, hogy azok ugyanazokon a kifogásokon alapulnak, de az is nyilvánvaló, hogy a Bizottság csak pontosítja az indokolással
         ellátott véleményében először felhozott kifogást azáltal, hogy a keresetlevelében előadja, hogy az ajánlatkérőnek ajánlati
         felhívást kellett volna közzétennie, azaz megfelelő nyilvánosságot kellett volna biztosítania a Turku regionális igazgatása
         javára szolgáló közétkeztetési felszerelés szállítására vonatkozó szerződés tekintetében.

      21     Mindazonáltal a Bíróság hivatalból vizsgálhatja, hogy a tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset benyújtásához
         az EK 226. cikkben előírt feltételek fennállnak‑e (a C‑362/90. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1992. március 31‑én
         hozott ítélet [EBHT 1992., I‑2353. o.] 8. pontja, a C‑439/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én
         hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2353. o.] 8. pontja, és a C‑98/04. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2006. május
         4‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑4003. o.] 16. pontja).

      22     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 38. cikke 1. §‑ának c) pontjából és az azzal kapcsolatos
         ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az eljárást megindító keresetlevélnek meg kell jelölnie a jogvita tárgyát, és tartalmaznia
         kell a jogalapok rövid ismertetését, illetve annak kellően egyértelműnek és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy az alperes elő
         tudja készíteni védekezését, valamint a Bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Mindebből következik, hogy a kereset
         alapjául szolgáló alapvető ténybeli és jogi elemeknek magából a keresetlevél szövegéből kell koherens és érthető módon következniük
         (a C‑178/00. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2003. január 9‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑303. o.] 6. pontja, a
         C‑55/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2004. október 14‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 23. pontja
         és a C‑199/03. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑8027. o.] 50. pontja),
         és a keresetlevélben a kérelmeket egyértelműen kell megfogalmazni, nehogy a Bíróság a határozatában túlterjeszkedjen a kereseti
         kérelmen, vagy ne határozzon valamely kifogás tekintetében (a C‑296/01. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2003. november
         20‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13909. o.] 121. pontja és a C‑255/04. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2006. június
         15‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5251. o.] 24. pontja).

      23     Márpedig a jelen ügyben a Bizottság keresetlevele nem felel meg e követelményeknek.
      24     A Bizottság keresetében annak megállapítását kéri, hogy a Finn Köztársaság – mivel a Senaatti‑kiinteistöt közétkeztetési felszerelés
         beszerzése során megsértette az EK‑Szerződés alapvető rendelkezéseit, különösen a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét,
         amely magában foglalja az átláthatóság kötelezettségét – nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit.

      25     Így tehát, amint azt indítványának 45. pontjában a főtanácsnok is kifejtette, abban a formában, ahogyan megfogalmazták őket,
         a keresetlevélben szereplő kérelmek félreérthetők, és nem teszik lehetővé, hogy egyértelműen és pontosan meg lehessen állapítani
         azt, hogy mit is ró a Bizottság a Finn Köztársaság terhére, mivel e kérelmek egyidejűleg vonatkoznak az EK 28. cikkre, a Szerződés
         alapvető rendelkezéseire, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére, valamint az átláthatóság kötelezettségére.

      26     Másfelől még ha feltételezzük is, hogy a Bizottság keresetének tárgya annak megállapítása, hogy megsértették az EK 28. cikket,
         sem a keresetlevélben szereplő kérelmek, sem a keresetlevél szövege nem jelöli meg egyértelműen és pontosan, hogy a jelen
         ügyben mi is az az intézkedés, amely behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozásnak vagy azzal azonos hatású intézkedésnek
         minősül az említett cikk értelmében.

      27     A Bizottság ugyanis csak az ajánlatkérőnek a „közétkeztetési felszerelés beszerzése során” tanúsított magatartását kifogásolja.
      28     Továbbá a Bizottság az eljárás során egyáltalán nem tudta koherens és érthető módon bemutatni azokat a ténybeli elemeket,
         amelyek a keresete alátámasztására felhozott kifogásait indokolják.

      29     Így tehát a Bizottság a keresetlevelében nem fejti ki pontosan álláspontját az első ajánlati felhívásról, és csak azt említi,
         hogy „az első ajánlati felhívás sikertelen volt”.

      30     E tekintetben sem a keresetlevél szövege alapján, sem a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésekre adott bizottsági válaszok
         alapján nem lehet bizonyossággal megállapítani, hogy az említett ajánlati felhívás keretében benyújtottak‑e ajánlatot az ajánlatkérőhöz
         a közétkeztetési felszerelés szállítása és üzembe helyezése tárgyában, vagy sem.

      31     Hasonlóképpen a Bizottság válaszában azt állítja, anélkül azonban, hogy bizonyítaná, hogy egyrészről az ajánlattevő vállalkozások
         közül legalább az egyik nem szerepelt azon négy vállalkozás között, amelyeket az ajánlatkérő 2000‑ben megkeresett, másrészről
         a közétkeztetési felszerelés szállítása és üzembe helyezésére vonatkozó tétel, amely az első ajánlati felhívás keretében meghirdetett
         szerződés részét képezte, nem ugyanarra a tárgyra irányult, mint az a szerződés, amelynek tekintetében a megkeresésekre ugyanebben
         az évben sor került.

      32     E feltételek mellett nem áll elegendő adat a Bíróság rendelkezésére ahhoz, hogy pontosan meg tudja állapítani a Finn Köztársaságnak
         felrótt közösségi jogsértés mértékét, és meg tudja vizsgálni a Bizottság által felhozott kötelezettségszegés fennállását (lásd
         ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítélet 18. pontját).

      33     Következésképpen a keresetet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
       A költségekről
      34     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel az általa benyújtott kereset elfogadhatatlan, a Finn Köztársaság kérelmének megfelelően
         kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.
      2)      Az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: finn.