title: A Bíróság (harmadik tanács) 2011. május 26-i ítélete.#Európai Bizottság kontra Spanyol Királyság.#Tagállami kötelezettségszegés - 93/37/EGK irányelv és 2004/18/EK irányelv - Építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásai - A Valenciai Autonóm Közösség városrendezési jogszabályai.#C-306/08. sz. ügy.

text:
      C‑306/08. sz. ügy
      Európai Bizottság
      kontra
      Spanyol Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – 93/37/EGK irányelv és 2004/18/EK irányelv – Építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásai – A Valenciai Autonóm Közösség városrendezési jogszabályai”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések
            odaítélési eljárásai – 93/37 irányelv és 2004/18 irányelv – Építési beruházásra irányuló közbeszerzések – Fogalom – Vegyes
            közbeszerzési szerződések – Alkalmazandó szabályok
      (2004/18 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 1. cikk, (2) bekezdés, b) pont; 93/37 tanácsi irányelv, 1. cikk, a) pont)
      2.        Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A kötelezettségszegés bizonyítása – A Bizottságra háruló teher – Vélelmek
            – Megengedhetetlenség
      (EK 226. cikk; 2004/18 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 1. cikk, (2) bekezdés, b) pont; 93/37 tanácsi irányelv, 1. cikk,
            c) pont)
      1.        Az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló 93/37 irányelv 1. cikkének
         a) pontja és az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési
         eljárásainak összehangolásáról szóló 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti építési beruházásra irányuló
         közbeszerzési szerződés fogalma egyfelől egy vagy több gazdasági szereplő, és másfelől egy vagy több ajánlatkérő szerv által
         írásban megkötött visszterhes szerződés, amelynek tárgya a 93/37 irányelv II. mellékletében és a 2004/18 irányelv I. mellékletében
         szereplő tevékenységek valamelyikéhez kapcsolódó építési projekt vagy a 93/37 irányelv 1. cikkének c) pontjában és a 2004/18
         irányelv 1. cikke (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott építmény kivitelezése, illetve kivitelezése és tervezése együtt,
         vagy az ajánlatkérő szerv által megállapított követelményeknek megfelelő építmény bármilyen eszközzel, illetve módon történő
         kivitelezése. A szerződés csak akkor minősül építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek, ha tárgya megfelel e
         meghatározásnak. A mellékes és a szerződés tárgyát nem képező építési munkák nem indokolhatják a szerződés építési beruházásra
         irányuló közbeszerzési szerződésként történő minősítését.

      Ha a szerződés mind építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződési, mind más típusú közbeszerzési szerződési elemeket
         tartalmaz, akkor a szerződés fő tárgya határozza meg, hogy a közbeszerzésre vonatkozó mely uniós jogszabály alkalmazandó elsődlegesen.
         Ezt a túlsúlyban lévő alapvető kötelezettségekre figyelemmel kell meghatározni, amelyek, mint ilyenek, jellemzik a közbeszerzési
         szerződést, szemben azokkal, amelyek csak mellékes vagy kiegészítő jelleggel bírnak, és magából a szerződés tárgyából erednek.

      (vö. 88–91. pont)
      2.        Az EK 226. cikk szerinti, kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottság feladata e kötelezettségszegés fennállásának
         bizonyítása. Neki kell ugyanis az említett kötelezettségszegés fennállásának Bíróság általi vizsgálatához szükséges tényeket
         a Bíróság előtt előadnia, anélkül hogy bármilyen vélelemre hivatkozhatna.

      Ha a kereset az önkormányzat és a városrendező között kötött szerződéseknek az építési beruházásra irányuló közbeszerzési
         szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló 93/37 irányelv vagy az építési beruházásra, az árubeszerzésre
         és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló 2004/18 irányelv
         szerinti építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek való minősítésére vonatkozik, és ha a Bizottság az azon érvre
         történő hivatkozásra szorítkozik, miszerint e szerződéseket építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek kell minősíteni,
         mivel e szerződések fő tárgya a 93/37 irányelv 1. cikkének c) pontja és a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének b) pontja
         értelmében vett városrendezési építmény, azonban nem bizonyította ezen érvét, e kötelezettségszegés megállapításának előfeltétele
         hiányzik, tehát a keresetet el kell utasítani.

      (vö. 92., 94., 98. és 99. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2011. május 26.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 93/37/EGK irányelv és 2004/18/EK irányelv – Építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásai – A Valenciai Autonóm Közösség városrendezési jogszabályai”
      A C‑306/08. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2008. július 9‑én,
      az Európai Bizottság (képviselik: A. Alcover San Pedro, D. Kukovec és M. Konstantinidis, meghatalmazotti minőségben)

      felperesnek
      a Spanyol Királyság (képviseli: M. Muñoz Pérez, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, D. Šváby (előadó), R. Silva de Lapuerta, Juhász E. és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: R. Şereş tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. május 6‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. szeptember 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Bizottság keresete annak megállapítására irányul, hogy az „Egységes Cselekvési Programoknak” (a továbbiakban: ECSP‑k)
         a Valenciai Autonóm Közösség városrendezési tevékenységének szabályozásáról szóló, 1994. november 15‑i 6/1994 törvény (Ley
         6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana, a továbbiakban: LRAU), majd
         ezt követően a Valenciai Autonóm Közösség 2005. december 30‑i 16/2005 városrendezési törvénye (Ley 16/2005, de 30 de diciembre,
         Urbanística Valenciana, a továbbiakban: LUV) alapján történő odaítélésekor a Spanyol Királyság nem teljesítette egyfelől a
         2001. szeptember 13‑i 2001/78/EK bizottsági irányelvvel (HL L 285., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 4. kötet,
         94. o.) módosított, az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló,
         1993. június 14‑i 93/37/EGK tanácsi irányelvből (HL L 199., 54. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 163. o.,
         a továbbiakban: 93/37 irányelv), valamint az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési
         szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvből
         (HL L 134., 114. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o.) eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
       A 92/50/EGK irányelv
      2        A szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18‑i
         92/50/EGK tanácsi irányelv (HL L 209., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 322. o.) tizenhatodik preambulumbekezdése
         kimondja:

      „[M]ivel a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés – különösen a vagyonkezelés területén – egyes esetekben
         tartalmazhat valamennyi építési munkát; mivel a 71/305/EGK irányelvből következik, hogy egy szerződés csak akkor minősíthető
         építési beruházásra irányuló szerződésnek [helyesen: építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek], ha a tárgya
         egy építmény megvalósítása; mivel ezek a munkák annyiban, amennyiben inkább járulékosak, mintsem a szerződés tárgyát képezik,
         nem indokolják, hogy a szerződést építési beruházásra irányuló szerződésnek [helyesen: építési beruházásra irányuló közbeszerzési
         szerződésnek] tekintsék”.

      3        A 92/50 irányelv 8. cikke ekképp rendelkezik:

      „Azt a szerződést, amelynek tárgya az I. A. mellékletben felsorolt szolgáltatás, a III–VI. cím rendelkezéseinek megfelelően
         kell odaítélni.”

      4        A 92/50 irányelv I. A. mellékletének 12. csoportjában különösen a következők szerepelnek: „[é]pítészeti szolgáltatások, mélyépítési
         szolgáltatások és integrált mélyépítési szolgáltatások, városrendezési és tájrendezési szolgáltatások, az ezekkel összefüggő
         tudományos és műszaki tanácsadási szolgáltatások, műszaki vizsgálati és elemzési szolgáltatások”.

       A 93/37 irányelv
      5        A 93/37 irányelv 1. cikke ekképp rendelkezik:

      „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
      a)      »építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződés«: olyan visszterhes szerződés, amely írásban jön létre az ajánlattevő
         és a b) pontban meghatározott valamely ajánlatkérő között, a II. mellékletben említett tevékenységek egyikéhez kapcsolódó
         építési beruházás, vagy alább a c) pontban meghatározott építmény kivitelezésére, vagy kivitelezésére és tervezésére együtt,
         vagy az ajánlatkérő által meghatározott követelményeknek megfelelő építmény bármilyen eszközzel történő kivitelezésére;

      […]
      c)      »építmény«: az építési vagy mélyépítési munkák összességének eredménye, amelynek önmagában gazdasági vagy műszaki rendeltetése
         van;

      d)      »építési beruházásra irányuló koncessziós szerződés« az a) pontban szereplővel azonos típusú szerződés, kivéve, hogy az elvégzendő
         építési beruházásért járó ellenszolgáltatás vagy kizárólag az építmény hasznosítási joga, vagy ez a jog pénzbeni [helyesen:
         pénzbeli] ellenszolgáltatással kiegészülve;

      […]”.
      6        A 93/37 irányelv 6. cikkének (6) bekezdése előírja az ajánlatkérők számára a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének tiszteletben
         tartását.

      7        A 93/37 irányelv 11. és 12. cikke meghatározza e területen a közös közzétételi szabályokat, és többek között előírja a hirdetmények
         teljes terjedelemben történő közzétételét az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában, valamint az ajánlatok beérkezésére, valamint az ajánlattételhez szükséges dokumentáció és a kapcsolódó dokumentáció feladására
         vonatkozó határidőket.

      8        A 93/37 irányelv 24–29. cikke meghatározza az ajánlattevők minőség alapján történő kiválasztására alkalmazandó feltételeket,
         köztük az ajánlattevők műszaki alkalmasságának értékelésére vonatkozó feltételeket.

       A 2004/18 irányelv
      9        A 2004/18 irányelv (10) preambulumbekezdése értelmében:

      „A szerződés csak akkor minősül építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek, ha tárgya kifejezetten az I. mellékletben
         felsorolt tevékenységek elvégzésére vonatkozik, még abban az esetben is, ha a szerződés e tevékenységek elvégzéséhez szükséges
         egyéb szolgáltatások teljesítését is tartalmazza. A szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – különösen az
         ingatlankezelési szolgáltatások területén – bizonyos esetben építési munkát is tartalmazhatnak. Azonban ha az építési munka
         a szerződés fő tárgyához képest mellékes és annak csupán lehetséges következménye vagy kiegészítése, az a tény, hogy a szerződés
         építési munkát is tartalmaz, nem indokolja a szerződés építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésként történő minősítését.”

      10      A 2004/18 irányelv 1. cikke ekképp rendelkezik:

      „(1)      Ezen irányelv alkalmazásában a (2)–(15) bekezdésben megállapított fogalommeghatározásokat kell alkalmazni.
      (2) a)      »Közbeszerzési szerződés«: egy vagy több gazdasági szereplő és egy vagy több ajánlatkérő szerv által írásban megkötött visszterhes
         szerződés, amelynek tárgya az ezen irányelv szerinti építési beruházás kivitelezése, vagy áru szállítása, vagy szolgáltatás
         nyújtása.

      b)      »Építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződés«: olyan közbeszerzési szerződés, amelynek tárgya az I. melléklet szerinti
         tevékenységek valamelyikéhez kapcsolódó építési projekt vagy egy építmény kivitelezése, illetve kivitelezése és tervezése
         együtt, vagy az ajánlatkérő szerv által megállapított követelményeknek megfelelő építmény bármilyen eszközzel, illetve módon
         történő kivitelezése. Az »építmény« magas‑ vagy mélyépítési munkálatok olyan összességében vett eredményét jelenti, amely
         önmagában alkalmas valamely gazdasági vagy műszaki funkció betöltésére.

      […]
      d)      »Szolgáltatásra irányuló közbeszerzési szerződés«: olyan, az építési beruházásra és az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési
         szerződéstől eltérő közbeszerzési szerződés, amelynek tárgya a II. mellékletben említett szolgáltatások nyújtása.

      […]
      (3)      »Építési koncesszió«: az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződéssel azonos típusú szerződés, kivéve azt a jellemzőjét,
         hogy a kivitelezendő építési beruházás ellenszolgáltatása vagy kizárólag az építmény hasznosításának joga, vagy e jog pénzbeli
         ellenszolgáltatással együtt.

      (4)      »Szolgáltatási koncesszió«: a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződéssel azonos típusú szerződés, kivéve azt
         a jellemzőjét, hogy a szolgáltatás ellenszolgáltatása vagy kizárólag a szolgáltatás hasznosításának joga, vagy e jog pénzbeli
         ellenszolgáltatással együtt.

      […]”
      11      A 2004/18 irányelv 2. cikke előírja az ajánlatkérő szervek számára a hátrányos megkülönböztetés tilalma, az egyenlő bánásmód
         és az átláthatóság elvének tiszteletben tartását.

      12      A 2004/18 irányelv 6. cikke kimondja azon adatok nyilvánosságra hozatalának tilalmát, amelyet a gazdasági szereplők bizalmasan
         adtak meg az ajánlatkérő szervnek.

      13      A 2004/18 irányelv 17. cikke akképp rendelkezik, hogy „[a] 3. cikk alkalmazásának sérelme nélkül, ez az irányelv nem alkalmazható
         az 1. cikk (4) bekezdésében meghatározott szolgáltatási koncesszióra”.

      14      A 2004/18 irányelv 24. cikke előírja a változatok ajánlattevő általi benyújtására alkalmazandó szabályokat arra az esetre,
         ha a gazdaságilag legelőnyösebb ajánlat szolgál a szerződés odaítélésének szempontjául.

      15      A 2004/18 irányelv 53. cikke meghatározza a szerződés odaítélésének szempontjait, és előírja az ajánlatkérő számára azon kötelezettséget,
         hogy a kiválasztott szempontok tekintetében állapítsa meg azok relatív súlyozását, ha a szerződés odaítélése az ajánlatkérő
         szerv szempontjából gazdaságilag legelőnyösebb ajánlat alapján történik.

      16      A 2004/18 irányelv II. A. melléklete 12. csoportjában különösen a következők szerepelnek: „építészeti szolgáltatások, mélyépítési
         szolgáltatások és integrált mélyépítési szolgáltatások, városrendezési és tájrendezési szolgáltatások, az ezekkel összefüggő
         tudományos és műszaki tanácsadási szolgáltatások, műszaki vizsgálati és elemzési szolgáltatások”.

       A Valenciai Autonóm Közösség szabályozása
       Az ECSP‑k
      17      Az LRAU és az LUV két programot ír elő a városrendezés megvalósítására, nevezetesen egyetlen földterület esetén az e terület
         beépítésére irányuló elszigetelt fellépéseket, valamint az egységes fellépéseket, amelyek kettő vagy több terület egységes
         programozás alapján történő, az említett területeket építési telekké alakító együttes urbanizációjára irányulnak (az LRAU 6. cikkének
         (2) és (3) bekezdése, valamint az LUV 14. és 15. cikke).

      18      Az ECSP olyan területrendezési eszköz, amely valamely egységes fellépés végrehajtását szabályozza (az LRAU 12. cikkének G) pontja
         és az LUV 39. cikkének a) pontja). Célja az egységes fellépés terjedelmének és az elvégzendő építési beruházások meghatározása,
         az alkalmazandó határidők rögzítése, az irányítását szabályozó műszaki és gazdasági feltételek megállapítása, a városrendezési
         megbízott (a továbbiakban: városrendező) kötelezettségvállalásainak és kötelezettségeinek szabályozása az érintett tulajdonosokkal
         és a közigazgatási szervvel való kapcsolatainak meghatározása révén, továbbá az említett kötelezettségek betartásának biztosítására
         irányuló garanciák és az alkalmazható szankciók meghatározása (az LRAU 29. cikkének (2) bekezdése és az LUV 117. cikkének
         (1) bekezdése).

      19      Az ECSP‑knek pontos rendelkezéseket kell tartalmazniuk különösen a következő alapvető fontosságú célok elérésére vonatkozóan,
         nevezetesen valamennyi terület urbanizációja; az érintett területeknek a meglévő infrastruktúra, energia‑, kommunikációs és
         közszolgáltatási hálózatokhoz való kapcsolása és integrálása; közszolgáltatásokra szolgáló területek ingyenes szerzése a közigazgatási
         szerv javára; az önkormányzati ingatlanvagyonra vonatkozó, jogilag érvényesíthető építési jog ingyenes szerzése a közigazgatási
         szerv javára; az érintett területek jogi átminősítésének irányítása, valamint a költségek és a nyereségek méltányos megosztása
         az érintettek között (az LRAU 30. cikke és az LUV 124. cikke).

      20      Míg az elszigetelt fellépések végrehajtása lehet közjogi vagy magánjogi, az ECSP végrehajtása mindig közjogi, mivel a közigazgatási
         szerv dönthet arról, hogy annak irányítása közvetlen vagy közvetett legyen‑e (az LRAU 7. cikkének (1) és (2) bekezdése, valamint
         az LUV 117. cikkének (4) bekezdése). Az irányítás közvetlen, ha valamennyi építési munkát és beruházást közforrásból finanszíroznak,
         és a közigazgatási szerv, annak szervei, egységei vagy közvállalkozásai irányítják azokat (az LRAU 7. cikkének (2) bekezdése
         és az LUV 117. cikkének (4) bekezdése), anélkül hogy gazdasági előnyben részesülhetnének (az LUV 128. cikkének (4) bekezdése).
         Ezzel szemben a közvetett irányítás esetén a közigazgatási szerv egy magánszemélyre ruházza a városrendezői minőséget, akit
         – függetlenül attól, hogy a területek tulajdonosa‑e – nyilvános versenyeztetési eljárás alapján választanak ki (az LRAU 7. cikkének
         (2) bekezdése és az LUV 117. cikkének (4) bekezdése).

       A közvetett irányítás
      21      Az ECSP‑k közvetett irányítása esetén a városrendező az ECSP–ben meghatározott városrendezési programok fejlesztésével és
         végrehajtásával megbízott közmegbízott, e programok közé tartozik mindenesetre az alapjaiban meghatározott műszaki dokumentáció
         megfogalmazása, az erre vonatkozó telekösszevonásra vonatkozó terv előkészítése és megvalósításának irányítása, valamint a
         területrendezési terv végrehajtásával megbízott építési vállalkozó megbízása a törvényben meghatározott esetekben és az ott
         előírt feltételek szerint. A városrendezőnek kell a program végrehajtásához szükséges beruházások, építési munkák, berendezések
         és kompenzációk költségeit finanszírozni, amelyet meghatározott módon és megfelelő arányok szerint kell biztosítani, mivel
         az említett költség megjelenhet az e programból származó építési telkek tulajdonjogában, vagy valamely területrendezés alá
         vont terület tulajdonjogával történő kompenzáció, vagy pedig az egységes fellépés révén területrendezés alá vont területek
         tulajdonosai által készpénzben fizetett díjazás formájában (az LRAU 29. cikke (9) bekezdésének A) pontja, valamint az LUV 119. cikke
         és 162. cikkének (1) bekezdése). A fenti költségek magukban foglalják többek között a városrendezési munkák költségeit és
         a városrendező hasznát, amelyet az LUV a városfejlesztési költségek 10%‑ában korlátoz (az LRAU 67. cikkének (1) bekezdése
         és az LUV 168. cikke).

      22      Az egységes fellépéssel érintett tulajdonosok együttműködhetnek e programban a területrendezés alá nem vont területük átengedésével
         úgy, hogy ezért cserébe rendezés alá vont területet kapnak. Nevezetesen, vagy arányosan részt vehetnek a városrendezési költségek
         viselésében területeik egy részének a városrendezőre történő átruházása révén, vagy pedig a városrendezési költségek rájuk
         eső részét a városrendező díjazásaként készpénzben kifizethetik (az LRAU 29. cikke (9) bekezdésének B) pontja és az LUV 162. cikkének
         (2) bekezdése).

      23      Az együttműködést kifejezetten megtagadó tulajdonosok az érintett területek eredeti értéke alapján kérhetik a kisajátítást
         (az LRAU 29. cikke (9) bekezdésének C) pontja és az LUV 162. cikkének (3) bekezdése).

      24      Ha az ECSP végrehajtása érdekében szükséges, a közigazgatási szerv hivatalból vagy a városrendező kérelmére közhatalmi jogosítványait
         gyakorolja, úgymint a kisajátítást vagy a kényszerű telekösszevonást (az LRAU 29. cikkének (10) bekezdése, 66. és 68. cikke,
         valamint az LUV 162. cikkének (3) bekezdése és 169. cikke).

       Az odaítélési és jóváhagyási eljárás
      –       Az LRAU
      25      Az LRAU 44. cikkével összhangban az eljárás megindulhat valamely önkormányzat vagy magánszemély kezdeményezésére, függetlenül
         attól, hogy a városfejlesztés alá eső területek az ő tulajdonukban állnak‑e, vagy sem.

      26      Az LRAU 45. cikkének (1) bekezdése alapján bármely magánszemély kérheti a közigazgatási szervtől, hogy hozza nyilvánosságra
         az ECSP műszaki ajánlatát, amelynek tartalmaznia kell a hatáskörrel rendelkező közigazgatási szerv által kiadott városrendezési
         terv, vagy az egységes fellépésre vonatkozó javaslat minimális összekapcsolási vagy integrálási feltételeire irányuló kérelmének
         másolatát, valamint az előzetes városrendezési tervet a végrehajtandó városrendezési építési beruházások leírásával együtt.

      27      Az LRAU 45. cikkének (2) bekezdése értelmében a közigazgatási szerv vagy elutasítja ezt a kérelmet, vagy pedig adott esetben
         észrevételekkel vagy alternatívákkal együtt a nyilvánosság általi véleményezésre bocsátja.

      28      Az LRAU 46. cikke akképp rendelkezik, hogy a magánszemély, vagy – hatósági kezdeményezés esetén – a hatáskörrel rendelkező
         közigazgatási szerv által kidolgozott ECSP‑re vonatkozó javaslat nyilvánosságra hozatalára valamely általános tájékoztatást
         szolgáló lapban, valamint a Valenciai Autonóm Közösség Hivatalos Lapjában kerül sor. Ugyanezen rendelkezésnek megfelelően
         a nyilvánosság tájékoztatásának szakaszában észrevételek és műszaki ajánlatok nyújthatók be. A nyilvánosság tájékoztatásának
         szakaszát követően az ajánlattevők jogi és pénzügyi ajánlatokat tehetnek. Az észrevételeket és a műszaki ajánlatokat nyitott
         borítékban, az ECSP‑re vonatkozó javaslat közzétételétől számított húsz napon belül kell megtenni, a jogi és pénzügyi ajánlatokat
         pedig lezárt borítékban, a fent említett határidő lejártát követő öt napon belül, amely határidő húsz nappal meghosszabbítható.

      29      Az LRAU 46. cikkének (2) bekezdése felsorolja egyfelől a műszaki ajánlat részét képező dokumentációt, többek között nevezetesen
         a városrendezési építési beruházások leírását, és másfelől a jogi és pénzügyi ajánlat részét képező dokumentációt, beleértve
         ebbe a városrendező és a tulajdonosok közötti kapcsolatokra vonatkozó részletes szabályokat, az ez utóbbiakkal korábban kötött
         esetleges megállapodásokat, a városrendezési építési beruházások költségeinek akár csupán előzetes és megközelítő becslését,
         és a városrendező díjazását a városrendezési építési beruházások költségeire vonatkozó becsléshez viszonyított korrekciós
         index megjelölésével.

      30      Az LRAU 47. cikkének megfelelően a közigazgatási szerv vagy elutasítja valamennyi ajánlatot, és adott esetben az ECSP közvetlen
         irányítása mellett dönt, vagy jóváhagyhatja az ECSP‑t, a benyújtott ajánlatok közül az egyik műszaki ajánlat és az egyik jogi
         és pénzügyi ajánlat kiválasztása révén meghatározva annak tartalmát, az általa szükségesnek ítélt részleges módosításokkal
         kiegészítve azt. Egyúttal a közigazgatási szerv odaítélheti az ECSP‑t a legmegfelelőbb műszaki ajánlatra vonatkozó jogi és
         pénzügyi ajánlatot benyújtó ajánlattevőnek. Erre az odaítélésre az abban meghatározott odaítélési szempontok alapján kerül
         sor, köztük az érintett tulajdonosoknak az egységes fellépés végrehajtásának elősegítése vagy biztosítása céljából rendelkezésére
         álló garanciák vagy együttműködési lehetőségek alapján.

      31      A közigazgatási szerv és a városrendező városrendezési megállapodást ír alá, amely az LRAU 32. cikkének c) pontjával összhangban
         tartalmazza kölcsönös kötelezettségvállalásaikat, a határidőket, a városrendező által nyújtott biztosítékokat, valamint az
         arra az esetre előírt szankciókat, ha ez utóbbi nem tartja be kötelezettségeit.

      32      Az LRAU 48. cikke egyszerűsített eljárást ír elő a magánszemély kezdeményezésére vonatkozóan.

      33      Az LRAU 67. cikkének (3) bekezdése értelmében a városrendező által előre nem látható, objektív indokok miatt az ECSP‑ben eredetileg
         szereplő költségek a városrendezési terv jóváhagyása során átértékelhetők.

      –       Az LUV
      34      Az LUV 130. cikkével összhangban az ECSP odaítélésére és jóváhagyására vonatkozó eljárás megindulhat valamely önkormányzat
         vagy magánszemély kezdeményezésére, függetlenül attól, hogy a területek az ő tulajdonukban állnak‑e, vagy sem.

      35      Az LUV 130. cikkének (2) bekezdése értelmében a magánszemélyek csatolhatják kérelmükhöz a javasolt területrendezés részleteit,
         illetve struktúráját kifejtő tervezési dokumentációt, valamint az LUV 131. cikke (2) bekezdésének a)–e) pontjában szereplő
         iratokat.

      36      A LUV 130. cikkének (3) bekezdése alapján a közigazgatási szerv vagy elutasítja a magánszemély kérelmét, vagy megindíthatja
         a közvetett irányítású eljárást, vagy dönthet a közvetlen irányítás alkalmazása mellett.

      37      Az LUV 130. cikkének (5) bekezdése értelmében a közigazgatási szerv hallgatása beleegyezést jelent, amennyiben az első ajánlattevő
         által benyújtott ajánlat a hatályos strukturális területrendezési irányelvek végrehajtására irányul, és ha a közigazgatási
         szerv három hónapon belül nem válaszol a kérelemre.

      38      Az LUV 131. cikkének (2) bekezdésével összhangban az ECSP közvetett irányítású eljárással történő megindítására vonatkozó
         határozat egyaránt vonatkozik az ECSP odaítélési eljárását szabályozó különleges leírások jóváhagyására is. E leírásoknak
         meg kell jelölniük, hogy elfogadnak‑e változatokat, meg kell határozniuk azokat a szempontokat, amelyek alapján az ajánlattevők
         változatokat javasolhatnak, és rögzíteniük kell az általuk teljesítendő minimális feltételeket.

      39      Az LUV 132. cikkének (2) és (4) bekezdése értelmében az ECSP becsült értékétől függetlenül az ECSP odaítélésére vonatkozó
         nyilvános pályázatot legalább az Európai Unió Hivatalos Lapjában és Valenciai Autonóm Közösség Hivatalos Lapjában közzé kell tenni.

      40      Az LUV 133. cikkével összhangban az ajánlattevők ajánlatai tartalmazzák a megkövetelt alkalmasságra, a műszaki ajánlatra,
         valamint a jogi és pénzügyi ajánlatra vonatkozó iratokat.

      41      Az ajánlattevők műszaki és szakmai alkalmasságának értékelésére vonatkozó szempontokat az LUV 123. cikke mondja ki.

      42      A műszaki ajánlat tartalmát az LUV 126. cikke fejti ki.

      43      A jogi és pénzügyi ajánlat tartalmát pedig az LUV 127. cikke határozza meg, melynek értelmében ezen ajánlatnak tartalmaznia
         kell a városrendezőnek az érintett tulajdonosokkal fennálló kapcsolatát szabályozó feltételeket, és különösen a díjazásának
         módját, valamint elegendő információt ahhoz, hogy lehetővé tegye a tulajdonosok számára a szóban forgó ajánlat által rájuk
         gyakorolt hatás gazdasági következményeinek megismerését. A jogi és a gazdasági ajánlatnak különösen meg kell határoznia a
         városrendezés tervezett költségeit, a városrendező hasznát és a területtel történő fizetés esetén alkalmazandó átváltási együtthatót.

      44      Az LUV 135. cikkének (3) bekezdése meghatározza az ECSP azon odaítélési szempontjait, amelyek alapján a műszaki ajánlatot
         értékelni kell.

      45      Az LUV 135. cikkének (4) bekezdése meghatározza az ECSP azon odaítélési szempontjait, amelyek alapján a jogi és pénzügyi ajánlatot
         értékelni kell, nevezetesen a városrendezési költségek összegét, valamint azon, kényszerű telekösszevonás révén a városrendező
         rendelkezésére bocsátott építési telkek és építési jogok legkisebb arányát, illetve azon saját vagy társult területek legnagyobb
         arányát, amelyeket az ECSP jóváhagyásából eredő különleges építési kötelezettségek tiszteletben tartása mindenképpen érinteni
         fog.

      46      Az LUV 137. cikke tartalmazza az ECSP odaítélésére és jóváhagyásárára alkalmazandó rendelkezéseket. Az LUV 137. cikkének (5) bekezdése
         értelmében amennyiben az ECSP módosítja a területi berendezkedést, a közigazgatási szerv jóváhagyása a regionális kormány
         végleges jóváhagyásától függ.

      47      Az LUV 138. cikke megköveteli, hogy a városrendezővel kötött szerződést a szerződés odaítélésének időpontját követő egy hónapon
         belül hatósági aktus formájában rögzítsék. Az említett cikk felsorolja az abban feltüntetendő elemeket.

      48      Az LUV 143. cikke (4) bekezdésének d) pontja alapján a városrendezővel kötött szerződés felbontása esetén a közigazgatási
         szerv kérheti a program végrehajtásának folytatását azon ajánlattevőktől, akik az elfogadott műszaki ajánlatra vonatkozóan
         jogi és pénzügyi ajánlatot nyújtottak be, valamint másodlagosan pályázati eljárást írhat ki az első pályázati eljárást követően
         elfogadott műszaki ajánlat alapján.

      49      Az LUV 155. cikkének (6) és (7) bekezdése alapján a közigazgatási szerv módosíthatja az ECSP odaítélése során elfogadott ajánlatban
         szerepelő városrendezési tervet, amennyiben az ily módon bevezetett változások nem haladják meg a városrendezési építési beruházások
         költségeinek 20%‑át.

      50      Az LUV 168. cikkének (3) bekezdésével összhangban a városrendezési költségek maximális összege annak átértékelésének kivételével
         nem emelhető, ezen átértékelés nem eredményezheti a városrendezési költségeknek a városrendező hasznának megfelelő része növekedését.

      51      A városrendezési építési beruházások kivitelezését illetően az LUV megköveteli, hogy azzal a városrendező által a közbeszerzési
         szerződések odaítélési eljárásaira vonatkozó szabályoknak megfelelően, nyílt eljárásban kiválasztott építési vállalkozót bízzanak
         meg. Sem az érintett városrendező, sem az azzal kapcsolatban álló vállalkozások nem vehetnek részt az említett nyílt eljárásban.

      52      Az LUV első átmeneti rendelkezése értelmében az annak hatálybalépése – vagyis 2006. február 1‑je – előtt kezdeményezett ECSP‑ket
         az LRAU szabályozza, amennyiben ezeket a helyi önkormányzat ezen időpont előtt jóváhagyta, vagy az e jóváhagyásra vonatkozó
         kifejezett határozat meghozatalára előírt maximális határidő lejárt.

       A pert megelőző eljárás és a Bizottság keresete
      53      A hozzá érkezett panaszokat követően a Bizottság 2005. március 21‑i felszólító levelében tájékoztatta a Spanyol Királyságot
         arról, hogy álláspontja szerint az LRAU‑nak az ECSP‑k odaítélésére vonatkozó több rendelkezése is ellentétes a 93/37 irányelvvel,
         valamint a 92/50 irányelvvel. A Spanyol Királyság 2005. március 31‑i levelével válaszolt erre a felszólító levélre, arra hivatkozva,
         hogy az ECSP‑k odaítélése nem az ezen irányelvek hatálya alá tartozó közbeszerzési szerződés. Hivatkozott továbbá az LUV elfogadására
         vonatkozó javaslatra, amely kapcsán szintén kapcsolatfelvételre és levélváltásra került sor közte és a Bizottság közötti.

      54      A Bizottság – mivel nem találta kielégítőnek a Spanyol Királyság által adott magyarázatokat, és úgy ítélte meg, hogy az ECSP‑knek
         az LRAU alapján történő odaítélése az említett irányelvek megsértésének minősül – 2005. december 15‑én indokolással ellátott
         véleményt adott ki, amelynek e tagállamnak három héten belül, 2006. január 6‑ig meg kellett volna felelnie.

      55      Az indokolással ellátott véleményre adott, 2006. január 26‑án kelt válaszában a Spanyol Királyság megerősítette az LRAU‑t
         hatályon kívül helyező LUV elfogadását, amelynek hatálybalépését 2006. február 1‑jére tervezték. A Bizottsággal történt levélváltást
         követően e tagállam 2006. március 17‑i levelében kiegészítő észrevételeket fogalmazott meg.

      56      Az állítólagos jogsértés folytonosságára és a 2004/18 irányelv átültetésére előírt határidő lejártára tekintettel a Bizottság
         2006. április 10‑én kiegészítő felszólító levelet küldött a Spanyol Királyságnak, amelyre az 2006. július 7‑i levelével válaszolt.

      57      Miután úgy ítélte meg, hogy egyfelől az LUV, másfelől az ECSP‑k 2005. március 21. és 2006. január 31. között a LRAU alapján
         történő odaítélése többek között a 2004/18 irányelv megsértésének minősül, a Bizottság kiegészítő indokolással ellátott véleményt
         bocsátott ki 2006. október 12‑én.

      58      Miután a Spanyol Királyság 2007. január 11‑én kelt, a kiegészítő indokolással ellátott véleményre adott válaszában fenntartotta
         álláspontját, a Bizottság benyújtotta a jelen keresetet, amelyben annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Spanyol Királyság:

      –        mivel az LRAU alapján ítélte oda az ECSP‑ket, nem teljesítette a 93/37 irányelv 1. cikkéből, 6. cikke (6) bekezdéséből, 11.,
         12., és 24–29. cikkéből eredő kötelezettségeit;

      –        mivel az LUV alapján ítélte oda az ECSP‑ket, nem teljesítette a 2004/18 irányelv 2., 6., 24. és 30. cikkéből, 31. cikke (4) bekezdésének
         a) pontjából és 53. cikkéből eredő kötelezettségeit.

       A szóbeli szakasz újbóli megnyitása iránti kérelemről
      59      A Bizottság 2010. november 22‑i levelében a szóbeli szakasz újbóli megnyitását kérte, lényegében arra hivatkozva, hogy a hatáskörrel
         rendelkező közigazgatási szerv pénzügyi részvételének kérdése, amelyet a főtanácsnok az indítványában elemzett, a jogvita
         lényeges eleme, és további pontosításokat igényel.

      60      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság az eljárási szabályzata 61. cikkének megfelelően hivatalból, a főtanácsnok
         javaslatára vagy a felek kérelmére is elrendelheti a szóbeli szakasz újbóli megnyitását, ha úgy véli, hogy a tényállás nincs
         kellően feltárva, vagy ha az ügyet olyan érv alapján kellene eldönteni, amely nem került megvitatásra a felek között (lásd
         különösen a C‑42/07. sz., Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ügyben 2009. szeptember 8‑án hozott
         ítélet [EBHT 2009., I‑7633. o.] 31. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      61      Azonban sem az Európai Unió Bíróságának alapokmánya, sem pedig eljárási szabályzata nem teszi lehetővé, hogy a felek a főtanácsnoki
         indítványra válaszként észrevételeket tegyenek (lásd a fent hivatkozott Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International
         ügyben hozott ítélet 32. pontját).

      62      A Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően megállapítja, hogy a jelen ügyben minden szükséges adat a rendelkezésre áll
         az előtte folyó jogvita eldöntésére, és az ügyet nem kell olyan érvre tekintettel vizsgálni, amely előtte nem került megvitatásra.
         Következésképpen nem szükséges elrendelni a szóbeli szakasz újbóli megnyitását.

       A keresetről
       Az elfogadhatóságról
      63      A Spanyol Királyság a kereset részleges elfogadhatatlanságára hivatkozik a 93/37 irányelvnek az LRAU általi megsértése tekintetében.
         E tekintetben a Spanyol Királyság vitathatónak tartja, hogy az első indokolással ellátott vélemény megkövetelhette, hogy az
         LRAU‑t a 93/37 irányelvhez igazítsák a 2004/18 irányelvre való hivatkozás helyett, amelynek a belső jogba való átültetési
         határideje lejártához közeledett.

      64      A Spanyol Királyság szerint az LRAU‑t az LUV hatálybalépésétől kezdve nem alkalmazták, és a Bizottság nem bizonyította, hogy
         az LUV hatálybalépésére előírt haladék időtartama alatt jelentős számú ECSP‑t hagytak volna jóvá az LRAU alapján. A Spanyol
         Királyság továbbá úgy ítéli meg, abban az esetben, amikor a nemzeti és a közösségi szabályozást a kereset benyújtását megelőzően
         több mint két évvel hatályon kívül helyezték, mint a jelen ügyben, már nem fűződik érdek az eljárás lefolytatásához.

      65      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2006. január 6‑án, a 2005. december 15‑i első indokolással ellátott véleményben
         kitűzött határidő lejártának időpontjában hatályban lévő szabályozásra figyelemmel kell megvizsgálni az állítólagos kötelezettségszegés
         esetleges fennállását. Márpedig meg kell állapítani, hogy ebben az időpontban az LRAU és a 93/37 irányelv is hatályban volt.

      66      A Bizottság által a Spanyol Királysággal szembeni keresetindításra megválasztott időpontot illetően elegendő arra emlékeztetni,
         hogy az EK 211. cikk által meghatározott küldetésének teljesítése keretében a Bizottság feladata gondoskodni a Szerződés rendelkezéseinek
         alkalmazásáról, és meggyőződni arról, hogy a tagállamok e rendelkezésekkel összhangban járnak‑e el. Amennyiben úgy ítéli meg,
         hogy valamely tagállam megszegte e rendelkezéseket, akkor az ő feladata a tagállammal szembeni keresetindítás célszerűségének
         mérlegelése, a tagállam által szerinte megszegett rendelkezések meghatározása, és a kötelezettségszegés megállapítása iránti
         eljárás tagállammal szembeni megindítása időpontjának kiválasztása, így az e döntéseket meghatározó megfontolások a kereset
         elfogadhatóságára nem lehetnek kihatással (lásd a C‑35/96. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1998. június 18‑án hozott
         ítélet [EBHT 1998., I‑3851. o.] 27. pontját; a C‑33/04. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. december 8‑án hozott
         ítélet [EBHT 2005., I‑10629. o.] 66. pontját és a C‑531/06. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. május 19‑én hozott
         ítélet [EBHT 2009., I‑4103. o.] 23. pontját).

      67      A fentiekre figyelemmel a Spanyol Királyság által emelt elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.

       Az ügy érdeméről
       A felek érvei
      68      A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a közvetett irányítású ECSP‑knek az LRAU‑ban és az LUV‑ban szereplő odaítélési és jóváhagyási
         eljárása ellentétes egyfelől a 93/37 irányelv 1. cikkével, 6. cikkének (6) bekezdésével, 11., 12., és 24–29. cikkével, valamint
         a 2004/18 irányelv 2., 6., 24. és 30. cikkével, 31. cikke (4) bekezdésének a) pontjával és 53. cikkével.

      69      A Bizottság azt állítja, hogy a közigazgatási szerv és a városrendező közötti jogviszony a 93/37 és a 2004/18 irányelvnek
         megfelelően közbeszerzési szerződésnek minősül, amelynek fő tárgya – amint az egységes fellépés leírásából kitűnik – infrastrukturális
         és városrendezési építési beruházások kivitelezése.

      70      Az a tény, hogy ezen építési beruházások fizikai értelemben vett kivitelezésével az LUV keretében a városrendezőnek egy építési
         vállalkozót kell megbíznia, semmiképp nem módosítja a szerződés építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésként történő
         minősítését, mivel a városrendező az, aki a közigazgatási szervvel szemben kötelezettséget vállal azok kivitelezésére.

      71      Az ECSP–k odaítélésének és jóváhagyásának visszterhes jellegét illetően a Bizottság megjegyzi, hogy az LRAU és az LUV olyan
         rendszert vezet be, amelyben a városrendező és az önkormányzat között kétoldalú szerződés áll fenn, és amelynek értelmében
         ennek ellenértéke közvetlen kapcsolatban áll az építési beruházások kivitelezésével és bizonyos ezzel összefüggő szolgáltatások
         teljesítésével. A városrendező továbbá a telektulajdonosoktól meghatározott pénzösszeget vagy annak megfelelő területet kap.

      72      A Bizottság szerint a szerződés visszterhessége megjelenik a közigazgatási szervnek az ECSP‑t jóváhagyó és a városrendezőt
         kiválasztó határozatában, valamint a jóváhagyott ECSP rendelkezései tiszteletben tartásának biztosítására irányuló közhatalmi
         jogosítványainak a gyakorlásában.

      73      A Bizottság hozzáfűzi, hogy ha a közigazgatási szerv az ECSP közvetlen irányítása mellett dönt, magának kell kiviteleznie
         a terveket és finanszíroznia a beruházásokhoz szükséges összegeket. Ebben az esetben ő fizeti ki a későbbiekben a tulajdonosoktól
         visszakövetelt költségeket oly módon, hogy amennyiben a közvetett irányítást választja, a közigazgatási szerv nem finanszíroz
         semmit, ugyanakkor nem is kérhet vissza semmit. Ebből a Bizottság azt a következtést vonja le, hogy a közvetett irányítás
         választásakor a közigazgatási szerv ténylegesen lemond bizonyos bevételek beszedéséről, ezt a megállapítást semmiképp nem
         érinti az a tény, hogy bizonyos költségeket sem kell viselnie.

      74      Végül a Bizottság kiemeli, hogy – amint a C‑399/98. sz., Ordine degli Architetti és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott
         ítélet (EBHT 2001., I‑5409. o.) 77. és 84. pontjából, valamint a C‑220/05. sz., Auroux és társai ügyben 2007. január 18‑án
         hozott ítélet (EBHT 2007., I‑385. o.) 45. és 57. pontjából kitűnik – a harmadik személyek által nyújtott díjazásokban a visszterhes
         jelleg mutatkozik meg.

      75      Válaszában a Bizottság megjegyzi, hogy a Tribunal Supremo a jelen ügyben a Spanyol Királyság által megfogalmazott véleménnyel
         teljesen ellentétes értelmezést fogalmazott meg, és lényegében egyetértett a Bizottság elemzésével.

      76      A Spanyol Királyság a maga részéről azt állítja, hogy a közigazgatási szerv és a városrendező közötti jogviszony annak díjazási
         módjára tekintettel nem építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek minősül, hanem közszolgáltatási koncessziónak,
         amely nem tartozik a 93/37 és 2004/18 irányelv hatálya alá, és hogy ennélfogva az ECSP‑k odaítélése az elsődleges uniós jog
         elveinek hatálya alá tartozik.

      77      E tagállam szerint a Bizottság összekeveri az ECSP‑t és a területrendezési építési beruházási projektet, noha az építési beruházások
         kivitelezése nem kizárólagos és még csak nem is alapvető tárgya az ECSP‑nek. Az ECSP odaítélés útján történő jóváhagyásába
         beletartozik a telekösszevonás finanszírozása és irányítása is, valamint a területrendezési építési beruházások szolgáltatóknak
         való kiosztása. A városrendező tehát az építési beruházások kivitelezésének pénzügyi felelősévé is válik, valamint felelős
         lesz a műveletek közigazgatási szerv számára való ingyenességének, továbbá a költségek és az ezzel összefüggő ingatlanjogosultságok
         tulajdonosok közötti igazságos elosztásának biztosításához szükséges közigazgatási eljárások lebonyolításáért.

      78      A Spanyol Királyság továbbá arra hivatkozik, hogy a közigazgatási szervre nézve nem visszterhes a jogviszony, mivel a városrendező
         díjazása kizárólag a tulajdonosoktól származik.

      79      Legelőször is a tulajdonosnak a területrendezési költségek finanszírozására, és ebből kifolyólag a városrendező díjazására
         vonatkozó kötelezettsége nem a közigazgatási szerv egyoldalú határozatából ered, hanem azon önkéntes döntéséből, hogy részt
         vesz a telekösszevonásban, és ezáltal új építési telkek használatához jut hozzá.

      80      Ezen túlmenően az LRAU és az LUV egyetlen garanciát sem ír elő a közforrásokból történő finanszírozásra, amelyből a közigazgatási
         szerv és a városrendező közötti visszterhes szerződés következne, amely utóbbi felelős a közigazgatási szervnek még abban
         az esetben is, ha az építési vállalkozó vagy a tulajdonosok nem tartják be kötelezettségeiket.

      81      Végül a közvetett irányításnak a közvetlen irányítás helyetti választása nem jelenti az ügylet visszterhességét, sem pedig
         a közigazgatási szerv közhatalmi jogosítványainak telekösszevonás vagy kisajátítás céljából történő gyakorlását.

      82      E megfontolások fényében a Spanyol Királyság azt állítja, hogy a városrendezőt nem egy szűk értelmében vett közbeszerzési
         szerződés „ajánlattevőjének” kell minősíteni, hanem „koncessziós jogosultnak”, mivel a díjazása a beépíthető területek piaci
         kiaknázásától függ, és nem a közigazgatási szerv által garantált, rögzített ártól. Különösen egy szolgáltatásra irányuló koncesszió
         jogosultjának jellegzetességeivel rendelkezik, mivel gazdasági szempontból a telekösszevonás gazdasági irányítása a legfontosabb
         feladat.

      83      A Spanyol Királyság emellett arra hivatkozik, hogy a Bizottság megközelítése ellentétes a 93/37 és 2004/18 irányelv hatékony
         érvényesülésével.

       A Bíróság álláspontja
      84      Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a jelen kereset kizárólag a városrendezési szerződéseknek a Valenciai Autonóm Közösség
         által a városrendezés, a földhasználat és a területrendezés területére vonatkozó regionális hatáskörei alapján egymást követően
         elfogadott jogszabályok alapján történő odaítélésére vonatkozik.

      85      Közelebbről nézve, a Bizottság az ECSP‑k odaítélését rója fel a Spanyol Királyságnak, vagyis az egységes fellépéseket, amelyek
         a 93/37, illetve a 2004/18 irányelvet megsértve több terület egységes programozás alapján történő, az említett területeket
         építési telekké alakító, egyfelől az LRAU és másfelől az LUV alapján történő együttes urbanizációjára irányulnak.

      86      A Bizottság által megfogalmazott kifogások kizárólag a közvetett irányítású ECSP‑k jóváhagyási eljárására vonatkoznak, amely
         a szóban forgó szabályozás alapján magában foglalja, hogy a hatáskörrel rendelkező ajánlatkérő szerv nyilvános versenyeztetési
         eljárásban kiválasztott magánszemélyre ruházza át a városrendezői minőséget, függetlenül attól, hogy e magánszemély az érintett
         területek tulajdonosa‑e, vagy sem.

      87      A Bizottság e tekintetben azt állítja, hogy a szóban forgó városrendezési szerződéseket „építési beruházásra irányuló közbeszerzési
         szerződéseknek” kell minősíteni, és ennélfogva tiszteletben kell tartani a 93/37 irányelvben, majd a 2004/18 irányelvben megállapított
         követelményeket. Ez az LRAU‑val szemben megfogalmazott kifogásokat illetően a kereset jogalapjának kizárólag a 93/37 irányelv
         megsértésére történő korlátozásából, az LUV‑val szemben megfogalmazott kifogásokat illetően pedig a kiegészítő indokolással
         ellátott véleményből következik, amint azt a Bizottság a keresetében megjegyezte, majd a tárgyaláson megerősítette.

      88      A 93/37 irányelv 1. cikkének a) pontja és a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti „építési beruházásra
         irányuló közbeszerzési szerződés” fogalmát illetően meg kell jegyezni, hogy az egyfelől egy vagy több gazdasági szereplő,
         és másfelől egy vagy több ajánlatkérő szerv által írásban megkötött visszterhes szerződés, amelynek tárgya a 93/37 irányelv
         II. mellékletében és a 2004/18 irányelv I. mellékletében szereplő tevékenységek valamelyikéhez kapcsolódó építési projekt
         vagy a 93/37 irányelv 1. cikkének c) pontjában és a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott
         építmény kivitelezése, illetve kivitelezése és tervezése együtt, vagy az ajánlatkérő szerv által megállapított követelményeknek
         megfelelő építmény bármilyen eszközzel, illetve módon történő kivitelezése.

      89      Emellett a 93/37 irányelv 1. cikkének a) pontjával együttesen értelmezett 92/50 irányelv tizenhatodik preambulumbekezdéséből
         és a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének b) pontjával együttesen értelmezett 2004/18 irányelv (10) preambulumbekezdéséből
         következik, hogy a szerződés csak akkor minősül „építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek”, ha tárgya megfelel
         az előző pontban adott meghatározásnak, valamint hogy a mellékes és a szerződés tárgyát nem képező építési munkák nem indokolhatják
         a szerződés építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésként történő minősítését.

      90      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából emellett kitűnik: ha a szerződés mind építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződési,
         mind más típusú közbeszerzési szerződési elemeket tartalmaz, akkor a szerződés fő tárgya határozza meg, hogy a közbeszerzésre
         vonatkozó mely uniós jogszabály alkalmazandó elsődlegesen (lásd a fent hivatkozott Auroux és társai ügyben hozott ítélet 37. pontját).

      91      Ezt a túlsúlyban lévő alapvető kötelezettségekre figyelemmel kell meghatározni, amelyek, mint ilyenek, jellemzik a közbeszerzési
         szerződést, szemben azokkal, amelyek csak mellékes vagy kiegészítő jelleggel bírnak, és magából a szerződés tárgyából erednek
         (a C‑412/04. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2008. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑619. o.] 49. pontja).

      92      A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy a Bizottság azon érvre történő hivatkozásra szorítkozik, miszerint a vitatott városrendezési
         szerződéseket „építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek” kell minősíteni, mivel az ECSP fő tárgya a 93/37 irányelv
         1. cikkének c) pontja és a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett, kettő vagy több telket érintő
         olyan városrendezési „építmény”, amely burkolattal ellátott gépkocsibejárat, ivóvíz‑ és elektromosáram‑ellátás, járdával szegélyezett
         esővízcsatorna és közvilágítás kivitelezését eredményezi. E tekintetben a Bizottság megjegyzi, hogy a városrendező által nyújtott
         szolgáltatások – úgymint a műszaki dokumentáció megfogalmazása, a telekcsoport újraosztására vonatkozó terv kidolgozása és
         irányítása, továbbá az LUV értelmében az építési beruházásokat kivitelező vállalkozó kiválasztása – eszközjellegűek és mellékesek.

      93      Szintén meg kell jegyezni, hogy a Spanyol Királyság cáfolja a Bizottság azon értékelését, miszerint az ECSP‑t „építménynek”
         kell minősíteni a 93/37 és a 2004/18 irányelv értelmében, és azt állítja, hogy ezen építmények kivitelezése nem minősül az
         ECSP kizárólagos és alapvető tárgyának sem. E tekintetben e tagállam arra hivatkozik, hogy a városrendező egyben az építési
         beruházás kivitelezésének pénzügyi felelőse is, valamint felelős azon közigazgatási eljárások lebonyolításáért, amelyek a
         műveletek közigazgatási szerv számára való ingyenességének, továbbá az ezzel kapcsolatos költségek és az ezzel összefüggő
         ingatlanjogosultságoknak az építési telkek ezt finanszírozó tulajdonosai közötti igazságos elosztásának biztosítása érdekében
         szükségesek. Ezenfelül az említett tagállam azt állítja, hogy a szóban forgó szerződéseket a 2004/18 irányelv 1. cikkének
         (4) bekezdése szerinti „szolgáltatási koncessziónak” kell minősíteni.

      94      Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 226. cikk szerinti, kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban
         a Bizottság feladata e kötelezettségszegés fennállásának bizonyítása. Neki kell ugyanis az említett kötelezettségszegés fennállásának
         Bíróság általi vizsgálatához szükséges tényeket a Bíróság előtt előadnia, anélkül hogy bármilyen vélelemre hivatkozhatna (a
         C‑490/09. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2011. január 27‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 49. pontja
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      95      E tekintetben és a városrendezőre ruházott tevékenységek jellegét illetően meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság által
         az elemzéshez előadott tények ellenére a Bizottság nem próbálta e tények alapos vizsgálatával a saját állításait alátámasztani,
         valamint az alperes tagállam állításait megcáfolni.

      96      Egyáltalán nem bizonyított ugyanis, hogy az önkormányzat és a városrendező között a közvetett irányítású ECSP keretén belül
         kötött szerződés fő tárgya az érintett területeknek a meglévő infrastruktúra, energia‑, kommunikációs és közszolgáltatási
         hálózatokhoz való kapcsolására és integrálására irányuló építési beruházás. Amint a jelen ítélet 21. és 23. pontjából kitűnik,
         az ECSP városrendező általi kivitelezése ugyanis olyan tevékenységeket foglal magában – nevezetesen a területfejlesztési terv
         kidolgozását, az ezzel összefüggő telekösszevonásra vonatkozó terv javaslatát és irányítását, közterület, valamint önkormányzati
         ingatlanvagyon célját szolgáló területek ingyenes szerzését a közigazgatási szerv javára, az érintett területek jogi átminősítésének
         irányítását, továbbá a költségek és a nyereségek méltányos megosztását az érintettek között, valamint az ECSP végrehajtásához
         szükséges beruházások, építési munkák, berendezések és kompenzációk költségei finanszírozására és biztosítására irányuló műveleteket –,
         amelyek nem minősíthetők a Bizottság által a keresetében hivatkozott irányelvek értelmében vett „építési beruházásoknak”.
         Ugyanez az eset áll fenn akkor is, amikor az LUV 119. cikkének (1) bekezdése szerint a városrendezőnek nyilvános versenyeztetési
         eljárást kell szerveznie azon építési vállalkozó kinevezése céljából, akit a városrendezési építési beruházások kivitelezésével
         megbíznak.

      97      Meg kell emellett állapítani, hogy mind az LRAU, mind pedig az LUV hatálya alatt az ECSP‑k körébe tartozó, az előző pontban
         említettekhez hasonló egyes tevékenységek jellegüket tekintve hasonlónak tűnnek – a 92/50 irányelvnek és a 2004/18 irányelvnek
         a 92/50 irányelv 1. cikkének a) pontjában, illetve a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének d) pontjában szereplő szolgáltatásokra
         vonatkozó – I. A. mellékletének, illetve II. A. mellékletének 12. csoportjában szereplő tevékenységekhez.

      98      Ebből következik, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy az önkormányzat és a városrendező között kötött szerződés fő tárgya
         a 93/37 irányelv vagy a 2004/18 irányelv szerinti építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződésnek minősül, ami a hivatkozott
         kötelezettségszegés megállapításának előfeltétele.

      99      A fentiekből következően a Bizottság keresetét, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.

       A költségekről
      100    Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Spanyol Királyság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      A Bíróság az Európai Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2005. július 7-i ítélete. # A. J. van Pommeren-Bourgondiën kontra Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Rechtbank te Amsterdam - Hollandia. # Szociális biztonság -1408/71/EGK irányelv - Hatály - Rokkantsági nyugdíj - A juttatásokhoz való jog fenntartása a lakóhely más tagállamba való áthelyezését követően. # C-227/03. sz. ügy

text:
      C‑227/03. sz. ügy
      A. J. van Pommeren‑Bourgondiën
      kontra
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
      (a Rechtbank te Amsterdam [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Szociális biztonság – 1408/71/EGK irányelv – Hatály – Rokkantsági nyugdíj – A juttatásokhoz való jog fenntartása a lakóhely más tagállamba való áthelyezését követően”
      F. G. Jacobs főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. február 24.
      A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2005. július 7.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Migráns munkavállalók szociális biztonsága — Alkalmazandó jog — Olyan személy, aki valamely tagállam területén mindennemű
            kereső tevékenységgel felhagyott, és lakóhelyét egy másik tagállamba helyezte át — Az előbbi tagállamnak a rendszer bizonyos
            ágai tekintetében ugyanebben a tagállamban az önkéntes taggá válást lehetővé tevő jogszabályai — Az egységesség elvének megsértése
            — Hiány
      (1408/71 tanácsi rendelet, 13. cikk)
      2.     Migráns munkavállalók szociális biztonsága — A tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatásköre
            — Korlátok — A közösségi jog betartása — A Szerződésnek a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó szabályai
      (EK 39. cikk)
      3.     Migráns munkavállalók szociális biztonsága — Taggá válás egy szociális biztonsági rendszerben — Olyan személy, aki valamely
            tagállam területén mindennemű kereső tevékenységgel felhagyott, és lakóhelyét egy másik tagállamba helyezte át — Az előbbi
            tagállamnak a szociális biztonsági rendszer egyes ágaiban való kötelező tagságot a lakóhelyre vonatkozó feltételtől függővé
            tevő jogszabályai — Az önkéntes taggá válásnak a kötelező taggá válásnál kedvezőtlenebb feltételei — Megengedhetetlenség
      (EK 39. cikk)
      1.     A szociális biztonsági rendszer egységességének az 1408/71 rendelet 2195/91 rendelettel módosított változata 13. cikkének
         (1) bekezdésében meghatározott elvét nem érinti annak a tagállami szabályozásnak az alkalmazása, amely lehetőséget biztosít
         az e tagállamban már semmilyen szakmai tevékenységet nem végző és ott lakóhellyel sem rendelkező személyeknek arra, hogy az
         említett tagállam szabályozása alapján önkéntesen továbbra is tagjai maradjanak a szociális biztonsági rendszer azon ágainak,
         amelyekben kötelező tagságuk már megszűnt.

      Az 1408/71 rendelet – 13. cikket is magában foglaló – II. címe rendelkezéseinek célja máskülönben nemcsak több nemzeti szabályozás
         egyidejű alkalmazásának és az esetlegesen ebből eredő bonyodalmaknak az elkerülése, hanem annak megakadályozása is, hogy a
         rendelet hatálya alá tartozó személyek – rájuk nézve irányadó szabályozás hiányában – a szociális biztonsági rendszer nyújtotta
         védelem nélkül maradjanak. Az egyes tagállamok jogszabályainak kell meghatározniuk a szociális biztonsági rendszer, vagy valamely
         ahhoz hasonló rendszer egyes ágaiban való tagságra vonatkozó jog vagy kötelezettség fennállásának feltételeit, beleértve a
         tagság megszűnésére vonatkozókat is.

      (vö. 33–34., 37–38. pont)
      2.     Ugyanakkor, bár a tagállamok továbbra is megtartják szociális biztonsági rendszereik kialakítására vonatkozó hatáskörüket,
         ennek gyakorlása során kötelesek tiszteletben tartani a közösségi jogot, különös tekintettel az EK‑Szerződésnek a munkavállalók
         szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseire.

      (vö. 39. pont)
      3.     Az EK 39. cikkel ellentétes az a tagállami szabályozás, amelynek értelmében e tagállam területén szakmai tevékenységet már
         nem végző személy e szabályozás alapján a szociális biztonsági rendszer egyes ágaiban csak akkor marad kötelezően tag, ha
         e tagállamban megtartja lakóhelyét, miközben e személy a tagállam szabályozása alapján a szociális biztonsági rendszer más
         ágaiban – még akkor is, ha lakóhelye más tagállamban található – továbbra is kötelezően tag marad, mivel azokban az ágakban,
         ahol megszűnt a kötelező tagság, az önkéntes tagságra kedvezőtlenebb feltételek vonatkoznak, mint a kötelező tagságra.

      Ugyanis az ilyen szabályozás a lakóhellyel nem rendelkezőket a társadalombiztosításukat tekintve kedvezőtlenebb helyzetbe
         hozza, mint a lakóhellyel rendelkezőket, és ezáltal sérti a szabad mozgáshoz való jognak az EK 39. cikk által biztosított
         elvét.

      (vö. 44–45. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2005. július 7.(*)

      „Szociális biztonság – 1408/71/EGK irányelv – Hatály – Rokkantsági nyugdíj – A juttatásokhoz való jog fenntartása a lakóhely más tagállamba való áthelyezését követően”
      A C‑227/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Rechtbank te Amszterdam (Hollandia)
         a Bírósághoz 2003. május 26-án érkezett 2003. május 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      A. J. van Pommeren-Bourgondiën
      és
      a Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J.‑P. Puissochet (előadó), S. von Bahr, U. Lõhmus és A. Ó Caoimh bírák,
      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető-helyettes,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. december 9‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       A. J. van Pommeren‑Bourgondiën képviseletében P. de Casparis advocaat,
      –       a Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank képviseletében G. Vonk, meghatalmazotti minőségben,
      –       a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és C. Wissels, meghatalmazotti minőségben,
      –       a belga kormány képviseletében A. Snoecx és M. Wimmer, meghatalmazotti minőségben,
      –       a görög kormány képviseletében M. Apessos, D. Kalogiros és I. Pouli, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Martin, H. van Vliet és R. Troosters, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. február 24‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatali kérelem tárgya az EK 39. cikk és az 1991. június 25‑i 2195/91/EGK tanácsi rendelettel (HL L 206.,
         2. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és
         családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: az 1408/71 rendelet)
         13. cikkének értelmezése.

      2       A kérelmet A. J. van Pommeren‑Bourgondiën és a Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank (betegbiztosítási pénztár
         igazgatási tanácsa, a továbbiakban: SVB) között folyamatban levő eljárásban terjesztették elő az SVB azon határozata tárgyában,
         amellyel – arra hivatkozva, hogy a felperes nem rendelkezik Hollandiában lakóhellyel – elutasította, hogy a felperes fenntartsa
         kötelező tagságát a szociális biztonsági rendszer egyes ágaiban.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3       A 1408/71 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a rendelet:
      „[…] alkalmazandó a következő szociális biztonsági ágakat érintő valamennyi jogszabályra:
      a) betegségbiztosítási és anyasági ellátások;
      b) rokkantsági ellátások […];
      c) öregségi ellátások;
      d) túlélő hozzátartozó számára nyújtott ellátások;
      […]
      g) munkanélküli ellátások;
      h) családi ellátások.”
      4       Az irányelv „az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” elnevezésű II. címének 13–17a. cikke a kollíziós helyzeteket szabályozza.

      5       A 1408/71 rendelet 13. cikke kimondja:
      „(1) Figyelemmel a 14c  cikkre, a rendelet hatálya alá tartozó munkavállalóra csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím
         rendelkezései szerint kell meghatározni.

      (2) A 14–17. cikk rendelkezéseire is figyelemmel:
      a)       egy tagállam területén alkalmazott munkavállaló e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is,
         ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel […].

      […]
      f)      az a személy, akire az egyik tagállam jogszabályai már nem alkalmazhatóak, és egy másik tagállam jogszabályai sem alkalmazandók
         rá […], azon tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartozik, amelyiknek a területén lakóhellyel rendelkezik […]”

      6       Az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o., magyar nyelvű különkiadás: 3. kötet, 5. fejezet)
         módosított és naprakésszé tett, az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március
         21‑i 574/72/EGK tanácsi rendelet (HL L 74., 1. o., magyar nyelvű különkiadás: 1. kötet, 5. fejezet, 3. o.) 10b. cikke kimondja:

      „Azt az időpontot és azokat a feltételeket, amikor és amelyek alapján az egyik tagállam jogszabályai már nem vonatkoznak az
         [1408/71] rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontjában említett személyre, a fenti jogszabályokkal összhangban kell meghatározni
         […]”.

      7       Az 1408/71 rendelet 15. cikke értelmében:
      „(1) A 13. és 14d. cikk rendelkezései nem vonatkoznak az önkéntes biztosításra vagy a szabadon választható folytatólagos biztosításra,
         kivéve ha a 4. cikkben említett ágak vonatkozásában bármely tagállamban csak önkéntes biztosítási rendszer létezik.

      (2) Ha két vagy több tagállam jogszabályainak alkalmazása a biztosítások halmozódásához vezet:
      –       egy kötelező biztosítási rendszer és egy vagy több önkéntes vagy választható folytatólagos biztosítási rendszer között, az
         érintett személy kizárólag a kötelező biztosítási rendszer hatálya alá tartozik;

      –       két vagy több önkéntes vagy választható folytatólagos biztosítási rendszer között, az érintett személy kizárólag az általa
         választott önkéntes vagy választható folytatólagos biztosítási rendszer hatálya alá tartozik.

      (3) Ugyanakkor rokkantsági, öregségi és haláleseti ellátások (nyugdíjak) vonatkozásában az érintett személy csatlakozhat egy
         másik tagállam önkéntes vagy szabadon választható folytatólagos biztosítási rendszeréhez még akkor is, ha kötelezően egy másik
         tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, amennyiben az előbb említett tagállam az esetleges halmozódásokat kifejezetten
         vagy hallgatólagosan engedélyezi.”

       Nemzeti jog
      8       A Holland Királyság kétfajta társadalombiztosítás között tesz különbséget, egyrészt az „általános társadalombiztosítási rendszer”,
         másrészt a „munkavállalói társadalombiztosítási rendszer” között.

      9       Az általános társadalombiztosítást az alábbi törvények szabályozzák:
      –       A családi támogatások általános rendszeréről szóló törvény (Algemene Kinderbijslagwet, a továbbiakban: AKW);
      –       A túlélő hozzátartozói nyugdíjak általános rendszeréről szóló törvény (Algemene Nabestaandenwet, a továbbiakban: ANW);
      –       Az öregségi nyugdíj általános rendszeréről szóló törvény (Algemene Ouderdomswet, a továbbiakban: AOW);
      –       Az egyéni egészségügyi ellátások általános rendszeréről szóló törvény (Algemene wet bijzondere ziektekosten, a továbbiakban:
         AWBZ).

      10     A munkavállalói társadalombiztosítási rendszerre az alábbi szociális törvények vonatkoznak:
      –       A betegbiztosítási rendszerről szóló törvény (Ziektewet, a továbbiakban: ZW);
      –       A betegbiztosítási pénztárakról szóló törvény (Ziekensfondswet, a továbbiakban: ZFW);
      –       A munkanélküliségi rendszerről szóló törvény (Werkloosheidswet, a továbbiakban: WW);
      –       A munkaképtelenségi biztosításról szóló törvény (Arbeidsongeschiktheidsverzekering, a továbbiakban: WAO).
      11     Az általános társadalombiztosítási rendszeren belül a holland szabályozás eredetileg egy olyan rendszert is ismert, amelynek
         a Hollandia területén kívüli lakóhellyel rendelkező és egyes holland juttatásokban hosszú ideig részesülő személyek meghatározott
         feltételek mellett kötelezően tagjává váltak.

      12     A társadalombiztosítás alapján biztosított személyek körének kiterjesztéséről és szűkítéséről szóló, 1989. május 3‑i holland
         rendelet (Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen) 8. cikke kimondja:

      „(1)      A társadalombiztosítás kiterjed arra a személyre, aki lakhelyét Hollandián kívülre helyezte, és aki távozásakor:
      a)      a WAO alapján juttatásra volt jogosult […].
      […]
      (2)      A Hollandián kívüli lakhellyel rendelkező és az […] (1) bekezdésben foglalt juttatásra jogosult személyre a társadalombiztosítás
         akkor terjed ki, ha jogosultsága a kötelező vagy – az AOW 45. cikke és az ANW 63. cikke alapján – önkéntes társadalombiztosítási
         tagságból ered, feltéve hogy a juttatás mértéke […] legalább a minimálbér 35%‑át eléri.”

      13     Az 1999. január 1‑jén hatályba lépett 1998. december 24‑i rendelet hatályon kívül helyezte az 1989. május 3‑i rendeletet.
         Ez utóbbi rendelet 8. cikkének rendelkezéseit az 1998. december 24‑i rendelet 26. cikke 2000. január 1‑jéig átmeneti jelleggel
         hatályban tartotta. Ekkor a szociális biztonsági rendszer egyes ágai tekintetében megszűnt a kötelező tagság.

      14     Azok, akikre 2000. január 1‑jétől már nem vonatkozott a kötelező tagság, az 1990. január 2‑i rendelet (Besluit inzake vrijwillige
         verzekering) 2. cikkének (1) bekezdése alapján önkéntesen is taggá válhattak. E cikk értelmében ez a lehetőség a kötelező
         tagság végét követően egy évig áll fenn, és az újbóli tagsághoz a Sociale verzekeringsbankhoz (társadalombiztosítási pénztár)
         intézett egyszerű nyilatkozat is elegendő.

      15     Az AOW 35. cikke kimondja:
      „(1)      A 15 éves vagy annál idősebb egykori biztosított, amennyiben még nem töltötte be 65. életévét, a kötelező biztosítás megszűnését
         követő naptól számított legfeljebb 10 évig önkéntesen taggá válhat […].

      (3)      Az (1) bekezdésben előírt 10 éves maximális időtartam nem vonatkozik arra a […] kötelező biztosítás megszűntekor 50. életévét
         betöltött, Hollandián kívüli lakóhellyel rendelkező volt biztosítottra, aki:

      1.      a munkaképtelenségi biztosításról szóló törvény (WAO) értelmében támogatásra jogosult […]”
      16     Az ANW 63. cikke kimondja:
      „(1)  Az egykori biztosítottak a 15. életévük betöltésétől a 65. életévük betöltéséig terjedő időszakon belüli azon időszakokra
         vonatkozóan, amikor nincsenek biztosítva, közigazgatási rendelet vagy annak végrehajtási rendelkezései által meghatározott
         feltételek alapján önkéntesen is taggá válhatnak.

      (2)      Az első bekezdésben említett feltételek alatt leginkább az önkéntes biztosítás egyidejű megkötésének – az öregségi biztosításról
         szóló általános törvény 45. cikkében foglalt – lehetősége értendő.”

      17     A kötelező tagság a szociális biztonsági rendszer egyes ágaiban ugyanakkor továbbra is megmarad. Az 1998. december 24‑i rendelet
         27. cikke egészen addig előírja a kötelező tagságot az AKW alapján, amíg a legfiatalabb gyermek el nem éri 18. életévét. E
         rendelet 7. cikke értelmében a Hollandián kívüli lakóhellyel rendelkezők, a ZFW alapján tagsággal rendelkezők és az Európai
         Unió Tanácsa által hozott rendelet alkalmazásával az egészségbiztosítási pénztár terhére a lakóhelyük szerinti tagállamban
         juttatásokra jogosultak tagságát az AWBZ írja elő.

      18     A munkavállalói társadalombiztosítási rendszer keretei között, különösen a WAO, a ZW és a WW tekintetében, a kötelező tagságra
         az alábbi feltételek vonatkoznak:

      –       a ZW 20. cikke kimondja, hogy az az ott felsorolt munkavállalókra vonatkozik. A ZW 8a. cikke értelmében „munkavállalónak”
         minősül a WAO szerinti kötelező tagság alapján juttatásban részesülő személy.

      –       A WW 8. cikke kimondja, hogy a munkavállalók munkaviszonyból eredően bekövetkezett munkaképtelenség esetén továbbra is munkavállalónak
         minősülnek.

      –       A WAO alapján nyújtott és a külföldi lakóhellyel rendelkezőknek a ZW és a WW alapján járó juttatások nem halmozhatók.
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      19     A holland állampolgárságú A. J. van Pommeren‑Bourgondiën Belgiumban rendelkezik lakóhellyel, azonban teljes szakmai pályafutása
         során Hollandiában dolgozott. A WAO alapján 1997 óta a legmagasabb munkaképtelenségi index alapján meghatározott munkaképtelenségi
         juttatásban részesül.

      20     A. J. Pommeren‑Bourgondiën értesítést kapott, hogy – mivel nem rendelkezik Hollandiában lakóhellyel – 2000. január 1‑je óta
         már nem kötelezően tagja egyes holland társadalombiztosítási rendszereknek, így az AOW‑nak, az ANW‑nek és az AKW‑nak. Arról
         is tájékoztatták, hogy egyrészt ebből kifolyólag a WAO alapján kapott juttatásokból 2000. január 1‑jétől már nem vonnak le
         az általános társadalombiztosításnak fizetendő járulékot, másrészt viszont az AOW és az ANW alapján – a Sociale verzekeringsbankhoz
         (társadalombiztosítási pénztár) benyújtott kérelemmel – lehetősége van az önkéntes tagságra.

      21     A. J. van Pommeren‑Bourgondiën vitatta e pénztárnál való kötelező tagságának megszűnését. A pénztár 2000. augusztus 28‑i levelében
         kitartott álláspontja mellett.

      22     A felperes ezt követően panaszt tett az említett pénztárnál. Mivel erre nem kapott választ, a Rechtbank te Amsterdamhoz fordult.
      23     Ez a bíróság úgy ítélte meg, hogy a holland kormány álláspontjával ellentétben az AOW és ANW – különösen a járulék összegét
         illetően – eltérő feltételeket tartalmaz attól függően, hogy a tagság kötelező‑e, vagy önkéntes. Az AOW és ANW szerinti kötelező
         tagság esetén a járulék összege a Hollandiában szerzett, az önkéntes tagság esetén viszont a világon bárhol szerzett adóköteles
         jövedelem alapján kerül kiszámításra.

      24     Emellett kifejtette, hogy a kötelező és az önkéntes rendszer egyidejű fennállása miatt megvan annak a veszélye, hogy a biztosított
         nem tud eleget tenni annak az – 1408/71 rendeletben előírt – kötelezettségnek, amelynek értelmében csak egyetlen szociális
         biztonsági szervezetben lehetséges a tagság.

      25     A fenti körülmények alapján a Rechtbank te Amsterdam felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1.      Az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontjával ellentétes‑e egy olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében
         e tagállam területén szakmai tevékenységet már nem végző személy e szabályozás alapján csak akkor marad tag, ha e tagállamban
         megtartja lakóhelyét, miközben e személy a tagállam szabályozása alapján a szociális biztonsági rendszer egyéb ágaiban – lakóhelyétől
         függetlenül – továbbra is kötelezően tag marad?

      2.      Befolyásolja‑e az első kérdésre adandó választ azon, a tagállami szabályozás által e személynek biztosított lehetőség, hogy
         a szociális biztonsági rendszer több ágában is anélkül váljon önkéntesen taggá, hogy ez az adott tagállambeli lakóhely megtartását
         előíró feltételtől függne?

      Amennyiben az első kérdésre a válasz nemleges, másodlagosan az alábbi kérdést terjeszti elő:
      3.      A fent leírt esetben az EK 39. cikk úgy értelmezendő‑e, hogy azzal összeegyeztethetetlen a kötelező tagság önkéntes tagsággal
         való felváltása, amennyiben a kötelező tagság megszűnésének oka a lakóhelyre vonatkozó követelmény bevezetése?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      26     Kérdéseiben – amelyeket érdemes együtt vizsgálni – a nemzeti bíróság lényegében arra keres választ, hogy az EK 39. cikkel
         vagy az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontjával ellentétes‑e egy olyan tagállami szabályozás alkalmazása,
         amelynek értelmében e tagállam területén szakmai tevékenységet már nem végző személy e szabályozás alapján a szociális biztonsági
         rendszer egyes ágaiban csak akkor marad kötelezően tag, ha e tagállamban megtartja lakóhelyét, miközben e személy a tagállam
         szabályozása alapján a szociális biztonsági rendszer más ágaiban – lakóhelyétől függetlenül – továbbra is kötelezően tag marad,
         ugyanakkor a kötelező tagság megszűntekor továbbra is lehetősége van az önkéntes tagságra.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      27     Az Európai Közösségek Bizottsága, valamint a belga és a görög kormány álláspontja szerint a holland szabályozás nincs összhangban
         az 1408/71 rendelet 13. cikke (1) bekezdésével, amely kimondja, hogy a rendelet hatálya alá tartozó munkavállalóra csak egy
         tagállam jogszabályai alkalmazandóak.

      28     Álláspontjuk szerint, ha a holland szabályozás részben már nem vonatkozik A. J. van Pommeren‑Bourgondiënre, akkor az 1408/71
         rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontja alapján a lakóhely szerinti tagállam szabályozását kellene alkalmazni a szociális
         biztonsági rendszer azon ágaira, amelyekre már nem vonatkozik a kötelező tagság. Így A. J. van Pommeren‑Bourgondiën két tagállam
         szociális biztonságra vonatkozó szabályozásától függő helyzetbe kerülne, ami ellentétes az említett rendelet 13. cikke (1) bekezdésének
         rendelkezéseivel.

      29     A Bizottság álláspontja szerint emellett az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontjával nem ellentétes az a tagállami
         szabályozás, amelynek értelmében e tagállam területén már semmilyen szakmai tevékenységet nem végző személynek ahhoz való
         jogát, hogy rá továbbra is e tagállam szabályozása vonatkozzon, attól a feltételtől teszi függővé, hogy annak területén megtartja
         lakóhelyét (a C‑275/96. sz. Kuusijärvi‑ügyben 1998. június 11‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3419. o.] 51. pontja). A holland
         hatóságok következésképpen teljesen jogszerűen megtehették volna, hogy a felperesre többé nem alkalmazzák a holland jogot,
         azt azonban nem tehették meg, hogy a holland szociális biztonsági rendszer több ágában fenntartják, más ágakban pedig megszüntetik
         a felperes kötelező tagságát.

      30     A holland kormány és az SVB álláspontja szerint viszont az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontjával nem ellentétes
         egy olyan tagállami szabályozás, amely az érintett személyt kötelezően csak a szociális biztonsági rendszerébe tartozó kockázatok
         egy részével szemben biztosítja, feltéve hogy az nem különbözteti meg állampolgárait más állampolgároktól, illetve hogy az
         érdekeltnek – a többi kockázat elleni biztosítás céljából – ugyanebben a szociális biztonsági rendszerben lehetősége van az
         önkéntes tagságra is.

      31     A kérdést előterjesztő bíróság, a Bizottság és a görög kormány álláspontja szerint egyébként az önkéntes tagságra kedvezőtlenebb
         feltételek vonatkoznak, mint a kötelezőre. Ez valószínűleg sokkal inkább érinti a más tagállamok állampolgárait, mint a holland
         állampolgárokat, ezért megkülönböztető jellege miatt ellentétes az EK 12. és 39. cikkel.

      32     A holland kormány álláspontja szerint viszont a taggá válás feltételei önkéntes tagság esetén és kötelező tagság esetén azonosak,
         ha nem kedvezőbbek.

       A Bíróság válasza
      33     Az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésében foglalt rendelkezések egyetlen célja az a)–f) pontban felsorolt helyzetben
         levő személyekre alkalmazandó nemzeti szabályozás meghatározása. E rendelkezéseknek nem céljuk egy adott szociális biztonsági
         rendszerhez vagy e rendszer valamely ágához való csatlakozásra vonatkozó jog vagy kötelezettség létezésével kapcsolatos feltételek
         meghatározása. E feltételeket – beleértve a tagság megszűnésének feltételeit is – minden tagállam saját maga határozza meg
         (a C‑2/89. sz. Kits van Heiningen ügyben 1990. május 3‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑1755. o.] 19. pontja és a fent hivatkozott
         Kuusijärvi‑ügyben hozott ítélet 29. pontja).

      34     Az 1408/71 rendelet – a 13. cikket is magában foglaló – II. címe rendelkezéseinek célja máskülönben nemcsak több nemzeti szabályozás
         egyidejű alkalmazásának és az esetlegesen ebből eredő bonyodalmaknak az elkerülése, hanem annak megakadályozása is, hogy a
         rendelet hatálya alá tartozó személyek – rájuk nézve irányadó szabályozás hiányában – a szociális biztonsági rendszer nyújtotta
         védelem nélkül maradjanak (a fent hivatkozott Kits van Heijningen ügyben hozott ítélet 12. pontja és a Kuusijärvi‑ügyben hozott
         ítélet 28. pontja).

      35     Ugyanakkor az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontjából következik, hogy a lakóhely szerinti tagállam szabályozása
         csak akkor alkalmazandó, ha semmilyen más szabályozás nem alkalmazható, illetve különösen ha az érintett személyre korábban
         vonatkozó szabályozás rá többé már nem alkalmazható (a C‑347/98. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2001. május 3‑án hozott
         ítélet [EBHT 2001., I‑3327. o.] 28. és 29. pontja). Tehát ha a szociális biztonsági rendszerben való kötelező tagság megszűnik
         egy tagállamban, a fent hivatkozott rendelkezés alapján a tagságra a lakóhely szerinti tagállam szabályozása vonatkozik.

      36     Ezek a rendelkezések nem jelentik akadályát annak, hogy az alapügyben A. J. van Pommeren‑Bourgondiën esetében továbbra is
         a holland szabályozás legyen alkalmazandó. Valójában korábbi tagsága – figyelembe véve a Bíróságnak a fent hivatkozott Bizottság
         kontra Belgium ügyben kifejtett álláspontját – továbbra is a holland szociális biztonsági rendszer alá tartozhat. Az a körülmény,
         hogy e tagságok egy része önkéntessé vált, még nem jelenti azt, hogy tagságát ne őrizhetné meg a kötelező tagsággal működő
         rendszerben.

      37     A holland szabályozás egyébként éppen ezért ad lehetőséget a már semmilyen szakmai tevékenységet nem végző és lakóhellyel
         sem rendelkező személyeknek arra, hogy e tagállam szabályozása alapján önkéntesen továbbra is tagjai maradjanak a szociális
         biztonsági rendszer azon ágainak, amelyekben kötelező tagságuk már megszűnt.

      38     A szociális biztonsági rendszer egységességének az 1408/71 rendelet 13. cikkének (1) bekezdésében meghatározott elvét nem
         érinti az alapügyben vitatott holland szabályozás alkalmazása.

      39     Ugyanakkor, bár a tagállamok továbbra is megtartják szociális biztonsági rendszereik kialakítására vonatkozó hatáskörüket,
         ennek gyakorlása során kötelesek tiszteletben tartani a közösségi jogot, különös tekintettel a EK‑Szerződésnek a munkavállalók
         szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseire (a C‑135/99. sz. Elsen‑ügyben 2000. november 23‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑10409. o.]
         33. pontja). A lakóhellyel nem rendelkezők önkéntes tagságának pedig az EK 39. cikkel kell összhangban lennie.

      40     A holland törvényhozó által a lakóhelyre vonatkozóan előírt – a szociális biztonsági rendszer egyes ágaiban való kötelező
         tagsághoz szükséges – feltétel csak akkor felel meg az EK 39. cikknek, ha a lakóhellyel nem rendelkezők önkéntes tagságára
         vonatkozó feltételek nem kedvezőtlenebbek, mint amelyek a lakóhellyel rendelkezőknek a szociális biztonság ugyanezen ágaihoz
         való kötelező csatlakozására vonatkoznak.

      41     Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből viszont az következik, hogy – az új holland szabályozás alapján – a lakóhellyel
         nem rendelkezők még önkéntesen is csak részben és átmenetileg lehetnek tagok a családtámogatási rendszerben. A lakóhellyel
         nem rendelkezők közül csak azok jogosultak továbbra is a családtámogatásra, akik arra már a korábbi kötelező tagság idején
         jogot szereztek. Amint legfiatalabb gyermekük eléri tizennyolcadik életévét, végleg megszűnik a jogosultságuk. Így a lakóhellyel
         nem rendelkezők a lakóhellyel rendelkezőkhöz képest a támogatásokat illetően kedvezőtlenebb bánásmódban részesülnek.

      42     Az alapügyben eljáró bíróság szerint egyébként – mint az a jelen ítélet 23. pontjából is következik – a járulék összege a
         lakóhellyel rendelkezők kötelező tagsága és a lakóhellyel nem rendelkezők önkéntes tagsága esetén eltérő.

      43     Végül az, hogy azok a lakóhellyel nem rendelkezők, akiknek kötelező tagságát megszakították, csak igen kis százalékban váltak
         önkéntes taggá, azt jelzi, hogy az önkéntes tagság kevéssé vonzó, illetve a lakóhellyel nem rendelkezők a szükséges eljárás
         során nehézségekkel szembesülnek.

      44     A fenti megállapításokból következően az alapügyben említett holland szabályozás az ott lakóhellyel nem rendelkezőket – hollandiai
         társadalombiztosításukat tekintve – kedvezőtlenebb helyzetbe hozza, mint a lakóhellyel rendelkezőket, ami sérti a szabad mozgáshoz
         való jognak az EK 39. cikk által biztosított elvét.

      45     A kérdést előterjesztő bíróságnak tehát azt a választ kell adni, hogy az EK 39. cikkel ellentétes az a tagállami szabályozás,
         amelynek értelmében e tagállam területén szakmai tevékenységet már nem végző személy e szabályozás alapján a szociális biztonsági
         rendszer egyes ágaiban csak akkor marad kötelezően tag, ha e tagállamban megtartja lakóhelyét, miközben e személy a tagállam
         szabályozása alapján a szociális biztonsági rendszer más ágaiban – még akkor is, ha lakóhelye más tagállamban található –
         továbbra is kötelezően tag marad, mivel azokban az ágakban, ahol megszűnt a kötelező tagság, az önkéntes tagságra kedvezőtlenebb
         feltételek vonatkoznak, mint a kötelező tagságra.

       A költségekről
      46     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      Az EK 39. cikkel ellentétes az a tagállami szabályozás, amelynek értelmében e tagállam területén szakmai tevékenységet már
            nem végző személy e szabályozás alapján a szociális biztonsági rendszer egyes ágaiban csak akkor maradhat kötelezően tag,
            ha e tagállamban megtartja lakóhelyét, miközben e személy a tagállam szabályozása alapján a szociális biztonsági rendszer
            más ágaiban – még akkor is, ha lakóhelye más tagállamban található – továbbra is kötelezően tag marad, mivel azokban az ágakban,
            ahol megszűnt a kötelező tagság, az önkéntes tagságra kedvezőtlenebb feltételek vonatkoznak, mint a kötelező tagságra.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.