title: A Bíróság (harmadik tanács) 2010. december 2-i ítélete.#Ker-Optika bt kontra ÀNTSZ Dél-dunántúli Regionális Intézete.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Baranya megyei bíróság - Magyarország.#Áruk szabad mozgása - Közegészség - Interneten történő kontaktlencse-forgalmazás - Nemzeti szabályozás, amely a kontaktlencse-eladást kizárólag a gyógyászatisegédeszköz-szaküzletekben teszi lehetővé - 2000/31/EK irányelv - Információs társadalom - Elektronikus kereskedelem.#C-108/09. sz. ügy.

text:
      C‑108/09. sz. ügy
      Ker‑Optika Bt.
      kontra
      ÁNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete
      (a Baranya Megyei Bíróság [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Áruk szabad mozgása – Közegészség – Interneten történő kontaktlencse‑forgalmazás – Nemzeti szabályozás, amely a kontaktlencse‑eladást kizárólag a gyógyászatisegédeszköz‑szaküzletekben teszi lehetővé – 2000/31/EK irányelv – Információs társadalom – Elektronikus kereskedelem”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Elektronikus kereskedelem – 2000/31 irányelv
      (2000/31 európai parlamenti és tanácsi irányelv)
      2.        Áruk szabad mozgása – Mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések
      (EUMSZ 34. és EUMSZ 36. cikk; 2000/31 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 3. cikk, (4) bekezdés)
      1.        A kontaktlencse forgalmazására vonatkozó nemzeti szabályok a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások,
         különösen az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló 2000/31 irányelv („elektronikus kereskedelemről szóló
         irányelv”) hatálya alá tartoznak, amennyiben a kontaktlencse interneten történő eladását, különösen az online ajánlatot és
         az elektronikus úton történő szerződéskötést, érintik. Az említett lencsék kiszállítására vonatkozó nemzeti szabályok ezzel
         szemben nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá.

      (vö. 28., 31., 77. pont és a rendelkező rész)
      2.        Az EUMSZ 34. és az EUMSZ 36. cikket, valamint a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen
         az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló 2000/31 irányelvet („elektronikus kereskedelemről szóló irányelv”)
         úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a kontaktlencse forgalmazását kizárólag gyógyászatisegédeszköz-szaküzletben
         teszi lehetővé.

      Az ilyen szabályozás az EUMSZ 34. cikkben tiltott, mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősül, mivel a kontaktlencse
         interneten történő eladására vonatkozó, abban meghatározott tilalom alkalmazandó a más tagállamból származó, csomagküldés
         útján értékesített, és az eredeti ország területén lakóhellyel rendelkező fogyasztók lakóhelyére kiszállított kontaktlencsékre,
         és e tilalom megfosztja a más tagállambeli gazdasági szereplőket e termék forgalmazásának egy különösen hatékony módjától,
         és így jelentős mértékben megnehezíti e termékeknek az érintett tagállam piacára jutását

      Bizonyos, hogy az ilyen szabályozás, azáltal hogy a kontaktlencse kiadását a szemészeti szaküzletekre korlátozza, amelyek
         szakképzett optikus szolgáltatásait kínálják, alkalmas az említett lencsehasználók egészségére vonatkozó védelem biztosítását
         érintő cél megvalósítására. Ugyanakkor az ilyen szabályozás elfogadásával a nemzeti jogalkotó túllépte a rendelkezésére álló
         azon mérlegelési mozgástér határait, amely arra vonatkozik, hogy eldöntheti, hogy milyen szinten kívánja biztosítani a közegészség
         védelmét, és ezért e szabályozást úgy kell tekinteni, hogy az túllépte a hivatkozott cél eléréséhez szükséges mértéket, mivel
         e cél elérhető az említett, szabályozásból következőktől kevésbé korlátozó intézkedésekkel is, amelyek kizárólag a kontaktlencse
         első értékesítésére vonatkozó bizonyos korlátozásokban, illetve az érdekelt gazdasági szereplőknek arra való kötelezésében
         állnak, hogy szakképzett optikust bocsássanak az ügyfél rendelkezésére.

      Ugyanezen okok miatt az említett szabályozás, mivel tiltja a kontaktlencsék interneten történő eladását, a közegészség védelme
         céljának tekintetében – a 2000/31 irányelv 3. cikkének (4) bekezdése értelmében – nem tekinthető arányosnak.

      (vö. 58., 64., 74–76., 78. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2010. december 2.(*)

      „Áruk szabad mozgása – Közegészség – Interneten történő kontaktlencse‑forgalmazás – Nemzeti szabályozás, amely a kontaktlencse‑eladást kizárólag a gyógyászatisegédeszköz‑szaküzletekben teszi lehetővé – 2000/31/EK irányelv – Információs társadalom – Elektronikus kereskedelem”
      A C‑108/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Baranya Megyei Bíróság (Magyarország)
         a Bírósághoz 2009. március 23‑án érkezett, 2009. február 10‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Ker‑Optika bt.
      és
      az ÁNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, Juhász E. és J. Malenovský (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. április 15‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a magyar kormány képviseletében Somssich R., Szíjjártó K., Veres K. és Fehér M., meghatalmazotti minőségben,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében E. Skandalou, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében J. M. Rodríguez Cárcamo, meghatalmazotti minőségben,
      –        a holland kormány képviseletében C. Wissels, M. de Grave és Y. de Vries, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében H. Krämer és Sipos A., meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. június 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen
         az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló, 2000. június 8‑i 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 178., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 25. kötet, 399. o.)
         („elektronikus kereskedelemről szóló irányelv”) és az EUMSZ 34. és EUMSZ 36. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a Ker‑Optika bt. (a továbbiakban: Ker‑Optika) és az ÁNTSZ Dél‑dunántúli Regionális Intézete (a továbbiakban: ÁNTSZ) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették
         elő, melynek tárgya egy olyan közigazgatási határozat, amelynek értelmében e hatóság a Ker‑Optika számára megtiltotta az interneten
         történő kontaktlencse‑forgalmazást.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        Az 1998. július 20‑i 98/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 217., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet,
         21. kötet, 8. o.) módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról
         szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 204., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet,
         20. kötet, 337. o.) (a továbbiakban: 98/34 irányelv) 1. cikkének 2. pontja értelmében a következő fogalommeghatározások alkalmazandók:

      „»szolgáltatás«: az információs társadalom bármely szolgáltatása, azaz bármely, általában térítés ellenében, távolról, elektronikus
         úton és a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére nyújtott szolgáltatás.

               E meghatározás alkalmazásában:
      –        »távolról« azt jelenti, hogy a szolgáltatást a felek egyidejű jelenléte nélkül nyújtják,
      –        »elektronikus úton« azt jelenti, hogy a szolgáltatás kezdőpontjától való elküldése és célállomásán való fogadása adatok feldolgozására
         (beleértve a digitális tömörítést is) és tárolására szolgáló elektronikus berendezés útján történik, valamint annak elküldése,
         továbbítása és vétele teljes egészében vezetéken, rádión, optikai vagy egyéb elektromágneses eszköz útján történik,

      –        »a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére« azt jelenti, hogy az adatok továbbításával nyújtott szolgáltatás egyéni kérelemre
         történik.

      [...]”
      4        A 2000/31 irányelv (18), (21) és (34) preambulumbekezdésének szövege a következő:

      „(18) Az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások a számítógépes hálózatokon keresztül végzett gazdasági tevékenységek
         széles skáláját ölelik fel; ezek a tevékenységek különösen áruk online eladását foglalhatják magukban; az olyan tevékenységek,
         mint az áruk leszállítása vagy a hálózaton kívüli szolgáltatásnyújtás nem tartoznak ide; […] az olyan tevékenységek, amelyeket
         jellegüknél fogva nem lehet távolból és elektronikus úton végezni, mint például a cégek számláinak jogszabályban előírt ellenőrzése
         vagy a beteg fizikai vizsgálatát megkívánó egészségügyi tanácsadás, nem minősülnek információs társadalommal összefüggő szolgáltatásnak.

      [...]
      (21)      [...] a szabályozott terület csak az online tevékenységekkel, mint például az online tájékoztatással, online reklámozással,
         online vásárlással, online szerződéskötéssel kapcsolatos követelményeket szabályozza, és nem érinti a tagállamoknak az árukkal
         kapcsolatos olyan jogi követelményeit, mint például a biztonsági szabványok, a címkézési kötelezettségek vagy a termékfelelősség,
         sem a tagállamoknak az áruk átadásával, illetve szállításával kapcsolatos követelményeit, ideértve a gyógyszerek forgalmazására
         vonatkozókat; [...]

      [...]
      (34)      Minden tagállamnak módosítania kell azokat a jogszabályait, amelyek olyan – különösen alaki – követelményeket tartalmaznak,
         amelyek valószínűsíthetően akadályozhatják a szerződések elektronikus úton történő felhasználását; az ilyen kiigazítást igénylő
         jogszabályok átvizsgálását szisztematikusan kell végezni, áttekintve a szerződési folyamat minden szükséges szakaszát és mozzanatát,
         ideértve a szerződés iktatását; ennek a módosításnak az eredményeképpen az elektronikus úton megkötött szerződéseknek alkalmazhatóvá
         kell válniuk; [...]”

      5        A 2000/31 irányelv 1. cikkének (1), (2), (3) és (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Ez az irányelv a belső piac megfelelő működéséhez kíván hozzájárulni az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások
         tagállamok közötti szabad mozgásának biztosítása által.

      (2)      Ez az irányelv az (1) bekezdésben megállapított célkitűzés eléréséhez szükséges mértékben közelít egymáshoz bizonyos, az információs
         társadalommal összefüggő szolgáltatásokra alkalmazandó, a belső piaccal, a szolgáltatók letelepedésével, a kereskedelmi tájékoztatással,
         az elektronikus úton kötött szerződésekkel, a közvetítő szolgáltatók felelősségével, a magatartási kódexekkel, a jogviták
         peren kívüli rendezésével, a bírósági keresetekkel és a tagállamok közötti együttműködéssel kapcsolatos nemzeti rendelkezéseket.

      (3)      Ez az irányelv kiegészíti az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokra alkalmazandó közösségi jogot, a közösségi
         jogi aktusokban és az azokat végrehajtó nemzeti jogszabályokban megállapított védelem – különösen a közegészségügy és a fogyasztói
         érdekek védelme – szintjének sérelme nélkül, amennyiben ez nem korlátozza az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások
         nyújtásának szabadságát.

      […]
      (5)      Ez az irányelv nem alkalmazható:
      a)      az adózás területén;
      b)      az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokkal kapcsolatos, a 95/46/EK és a 97/66/EK irányelvben szabályozott kérdésekre;
      c)      a kartelljog által szabályozott megállapodásokkal és magatartással kapcsolatos kérdésekre;
      d)      a következő, információs társadalommal összefüggő szolgáltatási tevékenységekre:
      –        a közjegyzői vagy azzal egyenértékű szakmában folytatott tevékenységre annyiban, amennyiben az a közhatalom gyakorlásához
         közvetlen és konkrét módon kapcsolódik,

      –        az ügyfél képviseletére és érdekeinek bíróság előtti védelmére,
      –        azokra a szerencsejátékkal kapcsolatos tevékenységekre, amelyek a szerencsejáték során pénzértékkel rendelkező tétekben való
         fogadást foglalnak magukban, ideértve a sorsolásos játékokat és a fogadási ügyleteket.”

      6        A 2000/31 irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
      a)      »információs társadalommal összefüggő szolgáltatások«: a […] 98/34 […] irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti szolgáltatások;
      [...]
      h)      »szabályozott terület«: a tagállamok jogrendszereiben meghatározott, az információs társadalommal összefüggő szolgáltatást
         nyújtókra, illetve az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokra alkalmazandó követelmények, tekintet nélkül arra,
         hogy általános jellegűek, vagy kifejezetten e szolgáltatókra és szolgáltatásokra vonatkoznak.

      i.      A szabályozott terület azokat a követelményeket tartalmazza, amelyeket a szolgáltatónak a következők tekintetében teljesítenie
         kell:

      –        információs társadalommal összefüggő szolgáltatási tevékenység megkezdése, mint például a minősítésekkel, engedélyezéssel
         vagy bejelentéssel kapcsolatos követelmények,

      –        információs társadalommal összefüggő szolgáltatási tevékenység folytatása, mint például a szolgáltató magatartásával kapcsolatos
         követelmények, a szolgáltatás minőségével, illetve tartalmával kapcsolatos követelmények, ideértve a reklámozásra és a szerződésekre
         alkalmazandókat is, vagy a szolgáltató felelősségével kapcsolatos követelmények;

      ii.      A szabályozott terület nem tartalmaz olyan követelményeket, mint:
      –        az árura mint olyanra alkalmazandó követelmények,
      –        az áruk leszállítására alkalmazandó követelmények,
      –        a nem elektronikus úton nyújtott szolgáltatásokra alkalmazandó követelmények.”
      7        A 2000/31 irányelv 3. cikke a következőket írja elő:

      „(1)      Minden tagállam biztosítja, hogy a területén letelepedett szolgáltatók által nyújtott, információs társadalommal összefüggő
         szolgáltatások megfeleljenek azoknak az adott tagállamban alkalmazandó nemzeti rendelkezéseknek, amelyek beletartoznak a szabályozott
         területbe.

      (2)      A tagállamok nem korlátozhatják a szabályozott területtel összefüggő okokból az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások
         másik tagállamból történő nyújtásának szabadságát.

      […]
      (4)      A tagállamok tehetnek a (2) bekezdéstől történő eltérésre irányuló intézkedéseket egy adott, az információs társadalommal
         összefüggő szolgáltatás tekintetében, ha a következő feltételek teljesülnek:

      a)      az intézkedés:
      i.      szükséges a következő okok egyike miatt:
      –        közrend, különösen a bűncselekmények megelőzése, nyomozása, felderítése és üldözése, ideértve a kiskorúak védelmét és a faji,
         nemi, vallási vagy nemzeti alapú bármilyen gyűlöletre uszítás és az egyének emberi méltóságának megsértése elleni harcot,

      –        közegészség‑védelem,
      –        közbiztonság, ideértve a nemzetbiztonsági és honvédelmi érdekek védelmét,
      –        a fogyasztók védelme, ideértve a befektetők védelmét is;
      ii.      egy olyan, az információs társadalommal összefüggő szolgáltatás ellen irányul, amely az i. alpontban említett célokat sérti,
         vagy e célokat komolyan és súlyosan veszélyezteti;

      iii.      az említett célokkal arányos;
      b)      a szóban forgó intézkedés meghozatala előtt és a bírósági eljárás sérelme nélkül, ideértve az előzetes eljárásokat és a bűnügyi
         nyomozás keretében végrehajtott intézkedéseket, a tagállam:

      –        felkérte az (1) bekezdésben említett tagállamot, hogy intézkedjen, és az utóbbi ezt nem tette meg, vagy az intézkedések nem
         voltak megfelelőek,

      –        közölte a Bizottsággal és az (1) bekezdésben említett tagállammal, hogy ilyen intézkedést szándékozik tenni.
      (5)      A tagállamok sürgős esetben eltérhetnek a (4) bekezdés b) pontjában megszabott feltételektől. Ebben az esetben a tagállam
         az intézkedésről a lehető legrövidebb időn belül értesíti a Bizottságot és az (1) bekezdésben említett tagállamot, megjelölve
         azokat az okokat, amelyek miatt a tagállam az esetet sürgősnek véli.

      […]”
      8        Az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok biztosítják, hogy az információs társadalommal összefüggő szolgáltatást nyújtó szolgáltató tevékenységének megkezdése,
         illetve folytatása ne lehessen előzetes engedélyezéshez vagy bármilyen ezzel azonos hatású követelményhez köthető.”

      9        A 2000/31 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:

      „A tagállamok biztosítják, hogy jogrendszereik tegyék lehetővé a szerződések elektronikus úton történő megkötését. A tagállamok
         biztosítják különösen azt, hogy a szerződéskötési folyamatra alkalmazandó jogi követelmények ne akadályozzák az elektronikus
         úton kötött szerződések alkalmazását, és ne fosszák meg az ilyen szerződéseket joghatásuktól és érvényességüktől elektronikus
         úton történő megkötésük miatt.”

       A nemzeti szabályozás
      10       Az elektronikus kereskedelmi szolgáltatások, valamint az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások egyes kérdéseiről
         szóló, 2001. évi CVIII. törvény (a továbbiakban: az elektronikus kereskedelemről szóló törvény) 3. §‑ának (1) bekezdése a
         következőképpen rendelkezik:

      „Információs társadalommal összefüggő szolgáltatás nyújtásának megkezdéséhez, illetve folytatásához előzetes engedély vagy
         bármely ezzel azonos joghatású hatósági határozat nem szükséges”.

      11       A gyógyászati segédeszközök forgalmazásának, javításának, kölcsönzésének szakmai követelményeiről szóló 7/2004 (XI. 23.)
         egészségügyi miniszteri rendelet 3. §‑ának (1) bekezdése a következőket írja elő:

      „Gyógyászati segédeszközt forgalmazni, javítani és kölcsönözni […] a külön jogszabály szerinti működési engedéllyel rendelkező,
         az e rendelet 2. számú mellékletének I.1. és I.2. pontjában foglalt feltételeknek megfelelő gyógyászatisegédeszköz‑szaküzletben
         lehet”.

      12      E rendelet 1. számú melléklete a következőket írja elő:

      „A rendelet hatálya alól kivett gyógyászati segédeszközök köre:
      [...]
      –        sorozatgyártású optikai termékek a kontaktlencse kivételével,
      [...]”.
      13      Az említett rendelet 2. számú melléklete I.1. pontjának d) alpontjából következik, hogy kontaktlencse és egyedi méretvétel
         alapján készített szemüveg forgalmazásához legalább 18 m2 alapterületű üzlet vagy a műhelytől elkülönített helyiség szükséges.
         Az e melléklet I.2. pontjának c) alpontjában előírt személyi feltételek között szerepel az a követelmény, amely szerint kontaktlencse
         kiszolgálásához optometrista képesítésű személy vagy szemész szakorvos foglalkoztatása szükséges.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      A Ker‑Optika kontaktlencséket forgalmaz az internetes oldalán. Az ÁNTSZ Pécsi, Sellyei, Siklósi Kistérségi Intézete 2008.
         augusztus 29‑i határozatával a Ker‑Optikának megtiltotta e tevékenység folytatását.

      15      A Ker‑Optika által e határozat ellen benyújtott fellebbezést követően az ÁNTSZ a 2008. november 14‑i határozatával e tilalmat
         helybenhagyta.

      16      Az ÁNTSZ többek közt a 7/2004 (XI. 23.) egészségügyi miniszteri rendelet azon rendelkezéseire hivatkozott, amelyek szerint
         kontaktlencsét forgalmazni kizárólag gyógyászati segédeszközt forgalmazó szaküzletben, valamint házhoz szállítással végleges
         használat céljából lehet. Az utóbbi fogalom azonban nem foglalja magában sem megnevezésében, sem tartalmában az internetes
         forgalmazást.

      17      A Ker‑Optika e határozat ellen keresetet nyújtott be, és különösen azzal érvelt, hogy a kontaktlencse interneten történő forgalmazása
         nem korlátozható az elektronikus kereskedelemről szóló törvény 3. §‑ának (1) bekezdésére tekintettel, amely az információs
         társadalommal összefüggő szolgáltatás nyújtója számára biztosítja tevékenysége szabad gyakorlását.

      18      E tekintetben az ÁNTSZ a 2000/31 irányelv (18) preambulumbekezdésére hivatkozott, amelyből kitűnik, hogy az elektronikus kereskedelemről
         szóló törvény hatálya nem terjedhet ki a kontaktlencse interneten történő forgalmazására. E preambulumbekezdés értelmében
         ugyanis az olyan tevékenységek, amelyeket jellegüknél fogva nem lehet távolból és elektronikus úton végezni, mint például
         a beteg fizikai vizsgálatát megkívánó egészségügyi tanácsadás, nem minősülnek információs társadalommal összefüggő szolgáltatásnak.
         Márpedig a kontaktlencse forgalmazása megkíván ilyen vizsgálatot.

      19      E körülmények között a Baranya Megyei Bíróság úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1) A kontaktlencse‑forgalmazás a beteg fizikai vizsgálatát megkívánó egészségügyi tanácsadásnak minősül‑e, ezáltal nem tartozik
         a [2000/31] irányelv hatálya alá?

      2)      Ha a kontaktlencse‑forgalmazás nem minősül a beteg fizikai vizsgálatát megkívánó egészségügyi tanácsadásnak, úgy az EK 30. cikket
         úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely szerint kontaktlencsét kizárólag gyógyászatisegédeszköz‑szaküzletben
         lehet forgalmazni?

      3)      Ellentétes‑e az EK 28. cikk szerinti áruk szabad mozgásának elvével az a magyar jogszabály, amely a kontaktlencse forgalmazását
         kizárólag gyógyászatisegédeszköz‑szaküzletben teszi lehetővé?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      20      Az előterjesztő bíróság a kérdéseivel, amelyeket együtt célszerű vizsgálni, lényegében arra vár választ, hogy az uniós joggal
         ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügyben vitatott, amely a kontaktlencse forgalmazását kizárólag gyógyászatisegédeszköz‑szaküzletben
         teszi lehetővé, és amely következésképpen tiltja a kontaktlencse interneten történő forgalmazását.

      21      E kérdések megválaszolásához meg kell határozni a kontaktlencse interneten történő forgalmazására alkalmazandó uniós jogi
         rendelkezéseket, majd meg kell állapítani, hogy e rendelkezésekkel ellentétesek‑e az olyan nemzeti jogi szabályok, mint az
         alapügyben vitatottak.

      22      Először is az interneten történő forgalmazás vonatkozásában többek között a következő tényezők emelhetők ki. Először is az
         ilyen forgalmazás magában foglalja a szorosabb értelemben vett eladási ügyletet, amelynek jellemzője az internetes szerződési
         ajánlattétel, valamint az elektronikus úton történő szerződéskötés. Másodszor az említett forgalmazás magában foglalja az
         eladott termék kiszállítását, amely általában az ügyfél lakóhelyére történik. Ezenfelül az eladást vagy a kiszállítást bizonyos
         egyedi esetekben megelőzi az ügyfél orvossal történő konzultációja.

       A 2000/31 irányelvről
      23      Először is az eladási ügyletet érintően mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a 2000/31 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése
         és 2. cikkének a) pontja szerint az irányelv közelít bizonyos, az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokra – azaz,
         az általában térítés ellenében, távolról, elektronikus úton és a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére nyújtott szolgáltatásokra –
         alkalmazandó nemzeti rendelkezéseket.

      24      Amint a 2000/31 irányelv (18) preambulumbekezdéséből következik, az ilyen, információs társadalommal összefüggő szolgáltatások
         különösen az áruk online eladását foglalják magukban.

      25      Ezt a kijelentést megerősíti a Bízottság által 1998. november 18‑án előterjesztett [COM (1998) 586 végleges] irányelv‑tervezet
         indokolása is, amely kifejti, hogy az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások magukban foglalják az áruk eladásához
         kapcsolódó szolgáltatásokat, valamint azokat a szolgáltatásokat, amelyek lehetővé teszik elektronikus ügyletek áruk megvásárlása
         céljából történő online végrehajtását, mint például az interaktív „teleshoppingot” és az elektronikus áruházakat.

      26      Ezt követően meg kell állapítani, hogy a 2000/31 irányelv (34) preambulumbekezdése és 9. cikkének (1) bekezdése értelmében
         minden tagállamnak szisztematikusan ki kell igazítania azokat a jogszabályait, amelyek olyan követelményeket tartalmaznak,
         amelyek akadályozhatják a szerződések elektronikus úton történő felhasználását, és amelyek az áruk online eladását érintő
         szerződési folyamat minden szükséges szakaszát és mozzanatát érintik, mint például a szerződési ajánlatot, a tárgyalást és
         a szerződésnek az elektronikus úton történő megkötését.

      27      Végezetül hangsúlyozni kell, hogy a kontaktlencséhez hasonló gyógyászati segédeszközökre vonatkozó eladási tevékenység nem
         szerepel azon tevékenységek között, amelyekre a 2000/31 irányelv, annak 1. cikkének (5) bekezdése értelmében, nem alkalmazható.

      28      Következésképpen a 2000/31 irányelv által szabályozott terület magában foglalja az olyan nemzeti rendelkezéseket, amelyek
         megtiltják a kontaktlencse‑eladáshoz kapcsolódó aktusokat, azaz, többek közt az online ajánlatot és az elektronikus úton történő
         szerződéskötést.

      29      Másodszor a szállítási műveletet érintően meg kell állapítani, hogy maga a 2001/31 irányelv 2. cikke h) pontjának ii. alpontja
         úgy rendelkezik, hogy a szabályozott terület nem foglalja magában az elektronikus úton megkötött szerződés tárgyát képező
         áruk kiszállítására alkalmazandó követelményeket.

      30      Következésképpen az interneten eladott áruknak a valamely tagállam területén történő kiszállítására vonatkozó feltételeket
         érintő nemzeti rendelkezések nem tartoznak az említett irányelv hatálya alá.

      31      Ebből következően a kontaktlencse kiszállításának feltételei nem tartoznak a 2000/31 irányelv hatálya alá.

      32      Harmadszor meg kell vizsgálni, hogy a fent tett megállapításokat érinti‑e az a tény, hogy a kontaktlencse eladása vagy kiszállítása
         ahhoz a feltételhez köthető, hogy az ügyfélnek előzetesen egészségügyi tanácsadáson kell részt vennie.

      33      E tekintetben, amint a 2000/31 irányelv (18) preambulumbekezdése megállapítja, az olyan tevékenységek, amelyeket jellegüknél
         fogva nem lehet távolból és elektronikus úton végezni, mint például a beteg fizikai vizsgálatát megkívánó egészségügyi tanácsadás,
         nem minősülnek információs társadalommal összefüggő szolgáltatásnak, és következésképpen nem tartoznak ezen irányelv hatálya
         alá.

      34      E körülmények között abban az esetben, ha a beteg fizikai vizsgálatát megkívánó egészségügyi tanácsadás a kontaktlencse eladásának
         elválaszthatatlan része, az ilyen tanácsadáson való részvétel megkövetelése azzal a következménnyel járna, hogy ezen eladás
         véglegesen kikerülne az említett irányelv hatálya alól.

      35      Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy ezek a lencsék közvetlenül kapcsolatba kerülnek a szemmel, és olyan gyógyászati
         segédeszközöknek minősülnek, amelyeknek az alkalmazása bizonyos esetekben a szem gyulladását, vagy akár a látás tartós károsodását
         okozhatják, és e bántalmakat a lencse puszta hordása is kiválthatja. Az előzetes egészségügyi tanácsadás követelménye tehát
         igazoltnak bizonyulhat.

      36      E tekintetben a kontaklencsét viselni kívánó személy kötelezhető arra, hogy részt vegyen olyan megelőző szemészeti vizsgálaton,
         amelynek során egyrészt ellenőrzik, hogy nem szólnak‑e egészségügyi megfontolások a kontaktlencse viselése ellen, másrészt
         dioptriában meghatározzák a szükséges korrekció mértékét.

      37      E vizsgálat ugyanakkor nem elválaszthatatlan része a kontaktlencse eladásának. A vizsgálat ugyanis az eladási ügylettől függetlenül
         elvégezhető, mivel az eladásra akár távolból is sor kerülhet a beteget előzetesen megvizsgáló szemész szakorvos által kiállított
         vény alapján.

      38      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a beteg fizikai vizsgálatát megkívánó egészségügyi tanácsadás, amely a kontaktlencse
         eladásának feltétele lehet, nem elválaszthatatlan része az eladásnak.

      39      Egyébként, bár az ügyféllel kapcsolatos egészségügyi megfontolások szükségessé tehetik, hogy a lencse behelyezésének fizikai
         ellenőrzése céljából is részt vegyen rendszeres időközönként egészségügyi tanácsadáson, valamint szemészeti vizsgálatokon
         a lencse viselése hatásainak a megállapítása érdekében, az ilyen ellenőrzésekre és vizsgálatokra a lencse használata során
         kerül sor, azaz a lencse kiszállítását követően. Az ilyen egészségügyi tanácsadás tehát nem kapcsolható a lencse eladásához.

      40      Következésképpen az olyan nemzeti rendelkezés, amely tiltja a kontaktlencse interneten történő eladását, főszabály szerint
         a 2000/31 irányelv hatálya alá tartozik.

       Az elsődleges jogról
      41      Tekintettel arra, hogy a kontaktlencse kiszállításának feltételeire vonatkozó szabályok nem tartoznak a 2000/31 irányelv hatálya
         alá, azokat az elsődleges jog alapján – nevezetesen az EUM‑Szerződés alapján – kell értékelni.

      42      Először is meg kell vizsgálni, hogy az említett szabályokat a szolgáltatásnyújtás szabadsága vonatkozásában kell‑e vizsgálni,
         amint azt a magyar kormány állítja, vagy az áruk szabad mozgása tekintetében, amint a kérdést előterjesztő bíróság javasolja.

      43      Ezzel kapcsolatban egyrészt a Bíróság ítélkezési gyakorlatból következik, hogy ha valamely nemzeti rendelkezés az áruk szabad
         mozgásához és valamely más alapvető szabadsághoz egyaránt kapcsolódik, a Bíróság a rendelkezést főszabály szerint e két alapvető
         szabadságnak csupán az egyikére tekintettel vizsgálja meg, ha bebizonyosodik, hogy a másik szabadság az előbb említett szabadsághoz
         képest teljesen másodlagos, vagy ahhoz kapcsolható ‑ (lásd ebben az értelemben a C‑275/92. sz. Schindler‑ügyben 1994. március
         24‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑1039. o.] 22. pontját, valamint a C‑20/03. sz., Burmanjer és társai ügyben 2005. május
         26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4133. o.] 35. pontját).

      44      Másrészt a C‑322/01. sz. Deutscher Apothekerverband ügyben 2003. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑14887. o.] 65.,
         76. és 124. pontjából következik, hogy az olyan értékesítési módra vonatkozó nemzeti rendelkezést, amelyet az áruk interneten
         történő eladása és az áruknak a fogyasztó lakóhelyére való kiszállítása jellemez, csak az áruk szabad mozgására vonatkozó
         szabályok tekintetében kell vizsgálni, következésképpen az EUMSZ 34. cikk és az EUMSZ 36. cikk tekintetében.

      45      A jelen ügyben a kontaktlencse interneten történő forgalmazását tiltó nemzeti szabályozás olyan értékesítési módra vonatkozik,
         amelyet a kontaktlencséknek a fogyasztó lakóhelyére történő kiszállítása jellemez.

      46      Következésképpen e szabályozást az EUMSZ 34. cikk és az EUMSZ 36. cikk vonatkozásában kell vizsgálni.

       Az áruk szabad mozgása akadályozásának a fennállásáról
      47      Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tagállamok minden olyan kereskedelmi szabályozását, amely közvetlenül vagy közvetve,
         ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja az Unión belüli kereskedelmet, az EUMSZ 34. cikk szerinti mennyiségi korlátozásokkal
         azonos hatású intézkedésnek kell tekinteni (lásd különösen a 8/74. sz. Dassonville‑ügyben 1974. július 11‑én hozott ítélet
         [EBHT 1974., 837. o.] 5. pontját és a C‑110/05. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. február 10‑én hozott ítélet
         [EBHT 2009., I‑519. o.] 33. pontját).

      48      Szintén az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EUMSZ 34. cikk magában foglalja a hátrányos megkülönböztetés
         tilalma elvének, a más tagállamban jogszerűen gyártott és forgalmazott termékek kölcsönös elismerése elvének, valamint az
         uniós termékek tekintetében a nemzeti piacokhoz való szabad hozzáférés biztosítása elvének a betartására vonatkozó kötelezettséget
         (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      49      Így mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedéseknek kell tekinteni a valamely tagállam által meghozott olyan intézkedéseket,
         amelyeknek a célja vagy a hatása a más tagállamokból származó termékekkel szembeni kedvezőtlenebb bánásmód biztosítása, valamint
         az árukra vonatkozó feltételekkel kapcsolatos szabályokat akkor is, ha ezek a szabályok különbségtétel nélkül minden termékre
         vonatkoznak (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 35. és 37. pontját).

      50      Ugyanebbe a fogalomba tartozik minden más olyan intézkedés, amely valamely tagállamban akadályozza a más tagállamokból származó
         termékek piacra jutását (a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 37. pontja).

      51      Ugyanezen okból az értékesítés egyes módjait korlátozó vagy megtiltó nemzeti jogszabályok más tagállamokból származó termékekre
         történő alkalmazása alkalmas a tagállamok közti kereskedelemnek a fent hivatkozott Dassonville‑ügyben hozott ítélet értelmében
         vett közvetlen vagy közvetett, tényleges vagy potenciális akadályozására, kivéve, ha e jogszabályok minden olyan érintett
         gazdasági szereplőre vonatkoznak, aki az adott állam területén tevékenykedik, és mind jogilag, mind ténylegesen ugyanúgy érintik
         a nemzeti termékek és a más tagállamokból származó termékek forgalmazását. Az ilyen típusú jogszabályok alkalmazása a más
         tagállamból származó, az ezen állam által meghatározott szabályoknak megfelelő termékek értékesítésére ugyanis megakadályozza
         vagy jobban nehezíti ezek piacra jutását, mint a nemzeti termékek esetében (lásd ebben az értelemben a C‑267/91 és C‑268/91. sz.,
         Keck és Mithouard egyesített ügyekben 1993. november 24‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6097. o.] 16. és 17. pontját, valamint
         a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      52      Meg kell tehát vizsgálni, hogy az alapügyben vitatott nemzeti szabályozás megfelel‑e a jelen ítélet előző pontjában említett
         két feltételnek, azaz, minden olyan érintett gazdasági szereplőre vonatkozik‑e, aki az adott állam területén tevékenykedik,
         és mind jogilag, mind ténylegesen ugyanúgy érinti‑e a nemzeti termékek és a más tagállamokból származó termékek forgalmazását.

      53      Az első feltételt érintően meg kell állapítani, hogy az említett szabályozás a kontaktlencse‑eladásban érintett valamennyi
         gazdasági szereplőre vonatkozik, így e feltétel teljesül.

      54      A második feltételt illetően nem vitatott, hogy a kontaktlencse interneten történő eladására vonatkozó tilalom alkalmazandó
         a más tagállamból származó, csomagküldés útján értékesített, és Magyarországon lakóhellyel rendelkező fogyasztók lakóhelyére
         kiszállított kontaktlencsékre. Meg kell azonban állapítani, hogy a kontaktlencse csomagküldés útján történő eladásának a tilalma
         megfosztja a más tagállambeli gazdasági szereplőket e termék forgalmazásának egy különösen hatékony módjától, és így jelentős
         mértékben megnehezíti e termékeknek az érintett tagállam piacára jutását (lásd analógia útján a gyógyszerek vonatkozásában
         a fent hivatkozott Deutscher Apothekerverband ügyben hozott ítélet 74. pontját).

      55      E körülmények között az említett szabályozás nem érinti ugyanúgy a kontaktlencsének a magyar gazdasági szereplők általi, és
         a más tagállambeli gazdasági szereplők általi forgalmazását.

      56      Következésképpen az említett szabályozás az EUMSZ 34. cikkben tiltott, mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek
         minősül, kivéve, ha objektív módon igazolható.

       Az áruk szabad mozgása akadályozásának az igazolásáról
      57      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az áruk szabad mozgásának akadályozása az EUMSZ 36. cikkében felsorolt, közérdeken
         alapuló indokok valamelyikével vagy feltétlenül érvényesítendő követelményekkel igazolható. A nemzeti szabályozásnak mindkét
         esetben alkalmasnak kell lennie az általa elérni kívánt cél megvalósítására, és e szabályozás nem haladhatja meg az e cél
         eléréséhez szükséges mértéket (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 59. pontját
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      58      E tekintetben, amennyiben az említett intézkedés a közegészség területére tartozik, figyelembe kell venni azt a tényt, hogy
         az emberek egészsége és élete az első helyen áll a Szerződés által oltalmazott javak és érdekek között, és a tagállamok feladata
         eldönteni, hogy milyen szinten óhajtják biztosítani a közegészség védelmét, és azt milyen módon kívánják megvalósítani. Ez
         a szint tagállamonként változhat, ezért a tagállamok részére bizonyos mérlegelési mozgásteret kell engedni (lásd a C‑570/07.
         és C‑571/07. sz., Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben 2010. június 1‑jén hozott ítélet [az EBHT‑ben még nem tették
         közzé] 44. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      59      A jelen ügyben a magyar kormány által felhozott igazolás a kontaktlencse‑használók egészségére vonatkozó védelem biztosításának
         a szükségessége. Ez az igazolás tehát megfelel az EUMSZ 36. cikk által elismert közegészségvédelmi törekvéseknek, amelyek
         igazolhatják az áruk szabad mozgásának az akadályozását.

      60      Meg kell tehát vizsgálni, hogy az alapügyben vitatott szabályozás alkalmas‑e az ily módon követett cél elérésére.

      61      E tekintetben a magyar kormány és a spanyol kormány érvelése szerint szükséges előírni azt, hogy az ügyfél a kontaktlencséjéhez
         csak szaküzletben juthasson hozzá, mivel ott az ügyfél közvetlen kapcsolatba kerül egy szakemberrel, aki a szükséges egészségügyi
         vizsgálatot és ellenőrzést elvégzi, és az ügyfélnek a kontaktlencse viselésével kapcsolatos egészségügyi tanácsadást is nyújt.

      62      E ponton emlékeztetni kell arra, hogy amint az a jelen ítélet 35. pontjában már megállapításra került, egyes esetekben már
         a kontaktlencse puszta hordása is kiválthat szembántalmakat, vagy akár tartós látáskárosodást.

      63      A közegészségre vonatkozóan ismertetett veszélyekre tekintettel a tagállamok megkövetelhetik, hogy a kontaktlencsét olyan
         képzett személyzet adja ki, aki felhívja az ügyfél figyelmét e veszélyekre, megvizsgálja az ügyfelet, és a kontaktlencse viselését
         javasolja vagy ellenzi, és adott esetben felhívja az érdekeltet arra, hogy konzultáljon szemész szakorvossal. E veszélyek
         miatt a tagállamok azt is megkövetelhetik, hogy abban az esetben, ha a kontaktlencse viselése nem ellenjavallott, szakképzett
         személyzet határozza meg a legmegfelelőbb lencsetípust, illetve ellenőrizze a lencsének az ügyfél szemén való elhelyezését,
         valamint az ügyfelet információkkal lássa el a lencse helyes használatára és ápolására vonatkozóan (lásd ebben az értelemben
         a C‑271/92. sz. LPO‑ügyben 1993. május 25‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑2899. o.] 1. pontját).

      64      A szakképzett optikussal való kapcsolatfelvétel és az ilyen optikus által nyújtott szolgáltatások ugyanis, bár a kontaktlencse‑használókat
         érintő veszélyeket nem szüntetik meg teljesen, csökkenthetik azokat. Az alapügyben vitatott szabályozás tehát, azáltal hogy
         a kontaktlencse kiadását a szemészeti szaküzletekre korlátozza, amelyek ilyen optikus szolgáltatásait kínálják, alkalmas az
         említett lencsehasználók egészségére vonatkozó védelem biztosítását érintő cél megvalósítására.

      65      Szükséges azonban továbbá, hogy e szabályozás ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket, azaz, hogy ne létezzenek
         az e cél elérését szolgáló olyan intézkedések, amelyek az áruk szabad mozgását kevésbé korlátozzák.

      66      Először is azon követelményt illetően, amely szerint az ügyfél személyes jelenléte azért szükséges, hogy az optikus a szemét
         az értékesítő üzletben megvizsgálja, meg kell állapítani egyrészt azt, hogy a megelőző célú, tájékoztatás céljából végzett
         vizsgálatokat a szemész szakorvosok szemészeti szaküzleten kívül is elvégezhetik.

      67      Másrészt a Bíróság előtti iratanyagban semmilyen információ nem utal arra, hogy az alapügyben vitatott szabályozás az optikus
         számára előírná, hogy minden lencsekiadást a megelőző vizsgálat, vagy az orvossal való előzetes konzultáció feltételéhez kössön,
         vagy hogy a lencsekiadást e követelmények teljesítéséhez kösse különösen abban az esetben, ha ugyanazon ügyfél részére többször
         szállítanak ki kontaktlencsét.

      68      Az ilyen vizsgálat és konzultáció tehát fakultatívnak tekinthető, így főszabály szerint a kontaklencse‑használók saját felelőssége
         az, hogy ezeken részt vegyenek, az optikus feladata pedig e tekintetben abban áll, hogy a kontaktlencse‑használók számára
         felvilágosítást nyújtson.

      69      Az ügyfeleknek azonban az interneten történő kontaktlencse‑forgalmazás keretében a kontaktlencsék kiszállítását megelőzően
         ugyanúgy felvilágosítást lehet nyújtani, méghozzá az érintett internetes oldalon található olyan interaktív eszközökkel, amelyeket
         az ügyfélnek kötelezően használnia kell azelőtt, hogy az említett lencséket megvásárolhatná (lásd ebben az értelemben a gyógyszerek
         interneten történő forgalmazásával kapcsolatban a fent hivatkozott Deutscher Apothekerverband ügyben hozott ítélet 114. pontját).

      70      Másodszor a tagállam – amint az a jelen ítélet 63. pontjában megállapításra került – természetesen megkövetelheti, hogy a
         legmegfelelőbb kontaktlencse‑típust az optikus határozza meg, aki ennek során köteles arra, hogy ellenőrizze a lencséknek
         az ügyfél szemén való elhelyezését, és az ügyfélnek tanácsot adjon a lencsék megfelelő használatát és ápolását illetően.

      71      Meg kell állapítani ugyanakkor, hogy e szolgáltatások főszabály szerint csak a kontaktlencse első értékesítésekor szükségesek.
         A későbbi értékesítések alkalmával ugyanis főszabály szerint az ügyfél részére nem szükséges ilyen szolgáltatásokat teljesíteni.
         Elég, ha az ügyfél jelzi az eladónak az első alkalommal számára értékesített lencsetípust, mivel e lencse jellemzőit adott
         esetben szemész szakorvos igazította ki, aki olyan új vényt állított ki, amely figyelembe veszi az ügyfél látásának változásait.

      72      Harmadszor, amennyiben a kontaktlencsék hosszú távú használatát kiegészítő információknak és tanácsoknak kell kísérnie, ezek
         az értékesítő internetes oldalán található interaktív eszközök útján is biztosíthatók az ügyfeleknek.

      73      A tagállam ezenfelül az érdekelt gazdasági szereplőket kötelezheti arra, hogy biztosítsák, hogy az ügyfél rendelkezésére álljon
         egy olyan szakképzett optikus, aki az ügyfél számára a távolból személyre szabott információkat és tanácsokat nyújt a kontaktlencse
         használatát és ápolását érintően. Az ilyen információk és tanácsok távolból történő nyújtása ezenfelül előnyöket biztosíthat,
         mivel lehetővé teszi a lencse használója számára, hogy a kérdéseit átgondoltan és célzottan tegye fel, helyváltoztatás nélkül
         (lásd ebben az értelemben a gyógyszerek interneten történő forgalmazásával kapcsolatban a fent hivatkozott Deutscher Apothekerverband
         ügyben hozott ítélet 113. pontját).

      74      A fentiekből következően a kontaktlencse‑használók egészsége védelmének a biztosítására irányuló cél elérhető az alapügyben
         vitatott szabályozásból következőktől kevésbé korlátozó intézkedésekkel is, amelyek kizárólag a kontaktlencse első értékesítésére
         vonatkozó bizonyos korlátozásokban, illetve az érdekelt gazdasági szereplőknek arra való kötelezésében állnak, hogy szakképzett
         optikust bocsássanak az ügyfél rendelkezésére.

      75      Következésképpen, amennyiben valamely tagállam olyan szabályozást fogad el, mint az alapügybeli, túllépi a jelen ítélet 58. pontjában
         említett mérlegelési mozgástér határait, és ezért e szabályozást úgy kell tekinteni, hogy az túllépi a hivatkozott cél eléréséhez
         szükséges mértéket.

      76      Ugyanezen okok miatt az említett szabályozás, mivel tiltja a kontaktlencsék interneten történő eladását, nem tekinthető a
         2000/31 irányelv 3. cikkének (4) bekezdése értelmében arányosnak a közegészség védelme céljának tekintetében.

      77      A fentiekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a kontaktlencse
         forgalmazására vonatkozó nemzeti szabályok a 2000/31 irányelv hatálya alá tartoznak, amennyiben a kontaktlencse interneten
         történő eladásának ügyletét érintik. Az említett lencsék kiszállítására vonatkozó nemzeti szabályok ezzel szemben nem tartoznak
         az irányelv hatálya alá.

      78      Az EUMSZ 34. és az EUMSZ 36. cikket, valamint a 2000/31 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti
         szabályozás, amely a kontaktlencse forgalmazását kizárólag gyógyászatisegédeszköz‑szaküzletben teszi lehetővé.

       A költségekről
      79      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      A kontaktlencse forgalmazására vonatkozó nemzeti szabályok a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások,
            különösen az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló, 2000. június 8‑i 2000/31/EK európai parlamenti és
            tanácsi irányelv („elektronikus kereskedelemről szóló irányelv”) hatálya alá tartoznak, amennyiben a kontaktlencse interneten
            történő eladását érintik. Az említett lencsék kiszállítására vonatkozó nemzeti szabályok ezzel szemben nem tartoznak az irányelv
            hatálya alá.
      Az EUMSZ 34. és az EUMSZ 36. cikket, valamint a 2000/31 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti
            szabályozás, amely a kontaktlencse forgalmazását kizárólag gyógyászatisegédeszköz‑szaküzletben teszi lehetővé.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: magyar.


title: A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2009. november 30-i ítélete. # Carlo De Nicola kontra Európai Beruházási Bank (EBB). # Közszolgálat - Előléptetés - Kártérítési kereset - Elfogadhatóság. # F-55/08. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (első tanács)
      2009. november 30.
      F‑55/08. sz. ügy
      Carlo De Nicola
      kontra
      Európai Beruházási Bank
      „Közszolgálat – Az Európai Beruházási Bank személyi állománya – Értékelés – Előléptetés – Egészségbiztosítás – Orvosi kiadások megtérítése – Lelki zaklatás – Gondoskodási kötelezettség – Kártérítési kereset – Az Elsőfokú Bíróság hatásköre – Elfogadhatóság”
      Tárgy: Az Európai Beruházási Bank személyzeti szabályzatának 41. cikke alapján indított kereset, amelyben C. De Nicola többek között
         a következőket kéri: elsősorban az Európai Beruházási Bank fellebbviteli bizottságának 2007. december 14‑i a felperes által
         előterjesztett azon keresetet elutasító határozatának megsemmisítését, amely egyrészt a 2006. évben a felperesnek adott pontszám
         felülvizsgálatára, másrészt a Bank 2007. július 13‑i határozatainak megsemmisítésére irányult annyiban, amennyiben azok a
         felperest a 2006. évi előléptetési időszakban nem léptették elő a D besorolási osztályba; másodsorban a felperes 2006. évi
         értékelésének és a 2007. július 13‑i határozatoknak a megsemmisítését annyiban, amennyiben a felperest nem léptették elő e
         besorolási osztályba; harmadsorban annak megállapítását, hogy őt lelki zaklatás érte; negyedsorban a Bank kötelezését az e
         zaklatással neki okozott károk megtérítésére; végül a bizonyos lézeres kezelések költségeinek megtérítését megtagadó határozat
         megsemmisítését.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A felperes köteles a költségek viselésére.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Az Európai Beruházási Bank alkalmazottai – Kereset – A panaszt elutasító határozat elleni kereset – Elfogadhatóság
      (Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
      2.      Tisztviselők – Az Európai Beruházási Bank alkalmazottai – Értékelés
      (Az Európai Beruházási Bank személyzeti szabályzata, 22. cikk)
      3.      Tisztviselők – Az Európai Beruházási Bank alkalmazottai – Éves értékelő jelentés
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk)
      4.      Tisztviselők – Az Európai Beruházási Bank alkalmazottai – Értékelés – Gyakorlati útmutató az értékeléshez
      5.      Tisztviselők – Kereset – Jogellenességi kifogás – Elfogadhatóság
      (EK 241. cikk; személyzeti szabályzat, 91. cikk)
      6.      Tisztviselők – Az Európai Beruházási Bank alkalmazottai – Értékelés – Fellebbviteli bizottság
      (Az Európai Beruházási Bank személyzeti szabályzata, 22. cikk)
      7.      Tisztviselők – Az Európai Beruházási Bank alkalmazottai – Szociális biztonság – Egészségbiztosítás – A gyógykezelés költségei
            – Megtérítés – Megtagadás – Az orvosszakértő véleményének vitatása
      (Az Európai Beruházási Bank személyzeti szabályzata, 35. cikk)
      8.      Tisztviselők – Az Európai Beruházási Bank alkalmazottai – Kereset – A személyzeti szabályzat 91. cikke (1) bekezdésének analógia
            útján történő alkalmazása
      (EK 236. cikk; személyzeti szabályzat, 91. cikk; az Európai Beruházási Bank személyzeti szabályzata, 41. cikk)
      1.      Az Európai Beruházási Bankon belül létrejött fellebbviteli bizottságnak a személyi állomány értékelésével kapcsolatos állásfoglalása
         ellen irányuló kereseti kérelem magában foglalja azon értékelő jelentések közösségi bíróság előtti megtámadását, amelyek ellen
         e közigazgatási keresetet megindították.

      (lásd a 84. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑7/98., T‑208/98. és T‑109/99. sz., De Nicola kontra EBB egyesített ügyekben 2001. február 23‑án hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ 2001., I‑A‑49. o. és II‑185. o.) 132. pontja.

      2.      Az Európai Beruházási Bank személyzeti szabályzatának 22. cikke értelmében a személyi állomány minden egyes tagjának értékelésére
         vonatkozó eljárást a Bank „belső határozata állapítja meg”. Egy közszolgálati feljegyzéstől eltekintve bármely egyéb szövegre
         történő utalás hiányában meg kell állapítani, hogy a Bank e feljegyzésben állapította meg az éves értékelés szabályait, továbbá
         az említett feljegyzés és az annak mellékletét képező, az értékelésre vonatkozó gyakorlati útmutató együtt minősülnek azon
         kötelező szabályok összességének, amelytől a Bank szabálytalanság elkövetése nélkül nem térhet el. Még ha feltételezzük is,
         hogy az említett közszolgálati feljegyzés nem a személyzeti szabályzatban szereplő „belső határozat”, e feljegyzés akkor is
         kötelező erővel rendelkezik, mivel az legalábbis olyan iránymutatásnak minősül, amellyel a Bank magára nézve kötelező magatartási
         szabályt fogadott el, igaz tájékoztató jelleggel, de amelytől nem térhet el anélkül, hogy annak okát pontosítaná, az egyenlő
         bánásmód elve megsértésének terhe mellett.

      Tehát amikor az értékelésre vonatkozó gyakorlati útmutató határidőt szab az értékelő megbeszélés megtartására, e határidőt
         tiszteletben kell tartani. Ugyanígy, mivel az említett útmutató előírja, hogy az értékelő megbeszélés előtt a személyi állomány
         érintett tagjának ki kell töltenie az értékelő által neki átadott értékelő jelentés tervezetének bizonyos részeit, és mivel
         e rovatok áttekintése és a megfelelő megjegyzések megfogalmazása az érintett részéről bizonyos minimális gondolkodási időt
         vesz igénybe, az érintett számára ésszerű határidőt kell biztosítani az értékelő jelentés tervezetének átvétele és a megbeszélés
         között, néhány perces határidő azonban nem tekinthető ésszerűnek.

      Mindazonáltal az értékelő megbeszélés megtartásának időpontjára és a tisztviselő számára az értékelő jelentés tervezetéhez
         kapcsolódó megjegyzések megtételére vonatkozó szabálytalanságok önmagukban nem igazolják a vitatott jelentés megsemmisítését,
         mivel egyrészt az értékelési eljárás hossza és az annak során felhalmozódó késések önmagukban nem befolyásolják az értékelő
         jelentés jogszerűségét, másrészt a tisztviselőnek a második értékelő megbeszélés alkalmával lehetősége nyílt észrevételei,
         elemzése és megjegyzései érvényesítésére.

      (lásd a 105., 106., 109., 112., 113. és 121–124. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 129/82. és 274/82. sz., Lux kontra Számvevőszék egyesített ügyekben 1984. december 13‑án hozott ítéletének (EBHT 1984.,
         4127. o.) 20. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑18/93. sz., Marcato kontra Bizottság ügyben 1994. október 26‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑215. o.
         és II‑681. o.) 36. pontja; T‑165/01. sz., McAuley kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 10‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2003.,
         I‑A‑193. o. és II‑963. o.) 44. pontja; T‑50/04. sz., Micha kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005.,
         I‑A‑339. o. és II‑1499. o.) 45. pontja; T‑155/03. sz., T‑157/03. és T‑331/03. sz., Cwik kontra Bizottság egyesített ügyekben
         2005. december 13‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑411. o. és II‑1865. o.) 159–161. pontja.

      3.      A közösségi bíróságnak nem feladata, hogy a saját értékelésével helyettesítse be az Európai Beruházási Bank személyi állományának
         értékelésével megbízott személyek értékelését. Ez utóbbi ugyanis, a Közösség más intézményeihez és szerveihez hasonlóan, széles
         mérlegelési jogkörrel rendelkezik a személyi állomány tagjainak értékelését illetően. A közösségi bíróság által az Európai
         Beruházási Bank személyi állománya tagjainak éves értékelő jelentésében szereplő értékelésekre vonatkozóan végzett jogszerűségi
         felülvizsgálat kizárólag az esetleges formai hibákra, az értékelést befolyásoló nyilvánvaló ténybeli tévedésekre, valamint
         a hatáskörrel való esetleges visszaélésre terjed ki.

      (lásd a 126. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑178/00. és T‑341/00. sz., Pflugradt kontra EKB egyesített ügyekben 2002. október 22‑én hozott ítéletének
         (EBHT 2002., II‑4035. o.) 69. pontja.

      4.      Az értékelési eljárást megállapító közszolgálati feljegyzés mellékletét képező gyakorlati útmutató azon rendelkezése, amely
         szerint a célkitűzéseket „az értékeltnek el kell fogadnia”, nem értelmezhető úgy, hogy az érintett egyetértése hiányában az
         értékelő jelentés hibás volna. Ha elfogadnánk ezen értelmezést, az említett rendelkezés hatása az volna, hogy az adminisztráció
         minden esetben köteles volna beszerezni a személyi állomány tagjainak hozzájárulását a rájuk bízott feladatok jellegét tekintve,
         és a személyi állomány tagjainak lehetősége volna kiválasztani az általuk követendő célokat, amely nyilvánvalóan ellentétes
         volna a gondos ügyintézés és a szolgálati rangsor elvével.

      (lásd a 131. pontot)
      5.       Noha a tisztviselő főszabály szerint kifogás útján vitathatja a közösségi intézmény vagy szervezet által elfogadott, általános
         jellegű rendelkezés jogszerűségét, amely vitatást nem lehet meghagyás iránti kérelemként vizsgálni, ennek kettős feltétele
         van: a megsemmisíteni kért egyedi határozatot e rendelkezések közvetlen alkalmazásával kellett, hogy elfogadják, és e jogellenességi
         kifogásnak eredményénél fogva alkalmasnak kell lennie arra, hogy a tisztviselő számára előnnyel járjon.

      (lásd a 172. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság C‑432/98. P. és C‑433/98. P. sz., Tanács kontra Chvatal és társai egyesített ügyekben 2000. október 5‑én hozott
         ítéletének (EBHT 2000., I‑8535. o.) 33. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑135/05. sz., Campoli kontra Bizottság ügyben 2006. november 29‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2006.,
         I‑A‑2‑297. o. és II‑A‑2‑1527. o.) 132. pontja.

      6.      A fellebbviteli bizottság, amelyhez az Európai Beruházási Bank személyi állományának valamely tagja az éves értékelésével
         kapcsolatban fordulhat, nem ugyanúgy jár el, mint a Bank hatáskörrel rendelkező hatóságainak felettesei. A fellebbviteli bizottság
         határozata nem helyettesítheti e hatóságok határozatát. A fellebbviteli bizottság kvázi igazságszolgáltatási ellenőrzést végez
         az elé terjesztett határozatok jogszerűsége tekintetében, a közösségi bíróság által vizsgálthoz hasonló megfontolások alapján.
         A fellebbviteli bizottság megvizsgálja többek között, hogy az értékelő jelentések elkészítési eljárása szabályszerű volt‑e,
         és a Bank nem lépte‑e nyilvánvalóan túl mérlegelési jogkörét, amely különösen széles az értékelések és az előléptetés terén.

      Ha a közösségi bíróság ugyanezen határozatok jogszerűségének megvizsgálását követően a fellebbviteli bizottságéval megegyező
         megállapításra jut, vagyis arra, hogy az e határozatokkal szembeni kifogásokat el kell utasítani, a közösségi bíróságnak többé
         nem szükséges határoznia a fellebbviteli bíróság határozata ellen irányuló kérelmekről. E kérelmek összekapcsolódnak a Bank
         határozatainak megsemmisítése iránti kérelmekkel, amelyek a jogvita tárgyát képezik.

      Még ha feltételezzük is, hogy a fellebbviteli bizottság határozatának jogszerűségét önállóan lehetne vizsgálni, és e határozatot
         meg kellene semmisíteni, e megsemmisítés nem érintené a vitatott jelentés fennállását, amelyet e határozat nem váltott fel.
         E megsemmisítés nem kötelezné a Bankot arra, hogy újra a fellebbviteli bizottsághoz forduljon a vitatott jelentés felperes
         általi megtámadása ügyében, mivel a közösségi bíróság már maga is határozott e megtámadásról.

      (lásd a 196., 197. és 199. pontot)
      7.      Az Európai Beruházási Bank személyzeti szabályzatának 35. cikke alapján elfogadott, az egészségbiztosításra vonatkozó belső
         szabályozás II. mellékletének III. pontjából kitűnik, hogy ha a Bank személyi állományának valamely tagja a nála felmerült
         orvosi költségek megtérítésének megtagadását kívánja vitatni, az e célból rendelkezésére álló sajátos jogi eljárást kell követnie.
         Ellentétes volna e rendelkezések céljával, amelyek független orvosra kívánják bízni az orvosi jellegű jogviták rendezéséhez
         való hozzájárulást, ha a személyi állomány valamely tagja a kifejezetten e célból előírt eljárás keretein kívül érvényesen
         megkérdőjelezhetné az orvosszakértő véleményét.

      (lásd a 212. pontot)
      Hivatkozás:
      a Közszolgálati Törvényszék F‑97/07. sz., De Fays kontra Bizottság ügyben 2008. június 17‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2008.,
         I‑A‑1‑191. o. és II‑A‑1‑1011. o.) 56. pontja.

      8.      Az Európai Beruházási Bank, amelyet az alapokmányáról szóló jegyzőkönyv felhatalmaz az alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási
         feltételek megalkotására, hatáskörrel rendelkezik annak meghatározására, hogy személyi állományának tagjai az EK 236. cikk
         alapján milyen feltételek mellett fordulhatnak a Bírósághoz.

      A Bank személyzeti szabályzata arra korlátozódik, hogy a jogorvoslati lehetőségekről szóló 41. cikkében emlékeztet a Bíróság
         hatáskörére, és békéltető eljárást hoz létre. Semmilyen olyan különös rendelkezést nem tartalmaz tehát, amely korlátozná vagy
         kiterjesztené a Bíróság hatáskörét ahhoz képest, mint amely a személyzeti szabályzat 91. cikkéből és az állandó ítélkezési
         gyakorlatból következik.

      Márpedig az említett személyzeti szabályzat hallgatása esetén nem a személyzeti szabályzat rendelkezéseit kell közvetlenül
         alkalmazni – amely ellentétes volna az Európai Beruházási Bank személyi állományának tagjaira vonatkozó alkalmazási feltételek
         sajátos jellegével –, hanem meríteni kell e szabályokból, és analógia útján kell azokat alkalmazni, mivel a Bank és annak
         alkalmazottai közötti jogviták jellegüknél fogva a közösségi intézmények és azok tisztviselői vagy alkalmazottai közötti jogviták
         közé tartoznak.

      Ebből következően az Európai Beruházási Bank személyi állományának tagjai által indított keresetekre analógia útján alkalmazni
         kell a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdésében szereplő szabályt, amely szerint a közösségi bíróság semmiféle
         hatáskörrel nem rendelkezik, ha a hozzá benyújtott kereset nem olyan aktus ellen irányul, amelyet az adminisztráció a felperes
         igényeinek elutasítása céljából hozott.

      (lásd a 233–236. és 239. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott De Nicola kontra EBB ügyben hozott ítéletének 100., 101. és 107. pontja.