title: A Bíróság (második tanács) 2009. január 29-i ítélete.#Hauptzollamt Hamburg-Jonas kontra Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C-278/07), Vion Trading GmbH (C-279/07) és Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-280/07).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Bundesfinanzhof - Németország.#2988/95/EK, Euratom rendelet - Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek a védelme - 3. cikk - Az export-visszatérítés visszafizetése - Az elévülési idő meghatározása - A 2988/95 rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságok - A tagállam általános polgári jogának részét képező elévülési szabály.#C-278/07-C-280/07. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑278/07–C‑280/07. sz. egyesített ügyek
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
      kontra
      Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb GmbH & Co. és társai
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek)
      „2988/95/EK, Euratom rendelet – Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek a védelme – 3. cikk – Az export‑visszatérítés visszafizetése – Az elévülési idő meghatározása – A 2988/95 rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságok – A tagállam általános polgári jogának részét képező elévülési szabály”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Az Európai Közösségek saját forrásai – A Közösség pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Szabálytalanságok üldözése
            – Elévülési idő
      (2988/95 tanácsi rendelet, 1. cikk, (2) bekezdés, és 3. cikk, (1) bekezdés, első albekezdés)
      2.        Az Európai Közösségek saját forrásai – A Közösség pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Szabálytalanságok üldözése
            – Elévülési idő
      (2988/95 tanácsi rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés, első és harmadik albekezdés)
      3.        Az Európai Közösségek saját forrásai – A Közösség pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Szabálytalanságok üldözése
            – Elévülési idő
      (2988/95 tanácsi rendelet, 3. cikk, (3) bekezdés)
      1.        Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése, amely
         a szabálytalanság üldözésére az arról való tudomásszerzéskor kezdődő négyéves elévülési időt állapít meg, alkalmazandó az
         olyan közigazgatási intézkedésekre, mint az exportőr által elkövetett szabálytalanságok miatt jogosulatlanul kapott export‑visszatérítés
         visszakövetelése.

      (vö. 21., 23. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságok
         miatt a közösségi költségvetésből jogosulatlanul kapott előnyökkel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy e rendelet 3. cikke
         (1) bekezdésének elfogadásával – e cikk (3) bekezdésének sérelme nélkül – a közösségi jogalkotó olyan általános elévülési
         szabályt határozott meg, amellyel szándékosan négy évre csökkentette azt az időszakot, amely alatt a tagállamok hatóságainak
         a közösségi költségvetés nevében és érdekében eljárva be kell vagy be kellene hajtaniuk a jogosulatlanul kapott ilyen előnyöket.

      A nemzeti elévülési szabály időbeli hatálya alatt keletkezett azon adósságokkal kapcsolatban, amelyek még nem évültek el,
         a 2988/95 rendelet hatálybalépése azzal a következménnyel jár, hogy e rendelet 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének
         megfelelően az ilyen adósságnak főszabály szerint a szabálytalanság elkövetésének az időpontjától számított négy év alatt
         kell elévülnie. Ilyen körülmények között e rendelkezés alkalmazásában a gazdasági szereplő által a 2988/95 rendelet hatálybalépésénél
         korábbi szabálytalanság miatt jogosulatlanul kapott valamennyi összeget főszabály szerint elévültnek kell tekinteni a szabálytalanság
         elkövetését követő négy év során hozott bármely felfüggesztő hatályú aktus hiányában, figyelemmel azonban a tagállamok számára
         fennmaradó azon lehetőségre, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján hosszabb elévülési időszakot írjanak
         elő.

      A 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt elévülési idő alkalmazandó tehát az e rendelet hatálybalépése
         előtt elkövetett szabálytalanságokra, és az a szóban forgó szabálytalanság elkövetésének időpontjával indul meg.

      (vö. 29., 31–34. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        Azon hosszabb elévülési idő, amelyet a tagállamok az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet
         3. cikkének (3) bekezdése alapján továbbra is előírhatnak, következhet az e rendelet elfogadásának időpontjánál korábbi általános
         rendelkezésekből. Ugyanis az említett rendelet 3. cikkének (3) bekezdését nem lehet úgy értelmezni, hogy a tagállamoknak e
         rendelkezéssel összefüggésben a különös és/vagy ágazati szabályokban kell a hosszabb elévülési időt előírniuk.

      (vö. 46–47. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. január 29.(*)

      „2988/95/EK, Euratom rendelet – Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek a védelme – 3. cikk – Az export‑visszatérítés visszafizetése – Az elévülési idő meghatározása – A 2988/95 rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságok – A tagállam általános polgári jogának részét képező elévülési szabály”
      A C‑278/07‑C‑280/07. sz. egyesített ügyekben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, melyet a Bundesfinanzhof (Németország)
         a Bírósághoz 2007. június 13‑án érkezett, 2007. március 27‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      és
      a Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. (C‑278/07. sz. ügy),

      a Vion Trading GmbH (C‑279/07. sz. ügy)

      a Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑280/07. sz. ügy)

      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, P. Kūris és C. Toader (előadó) bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: K. Sztranc‑Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. április 17‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb GmbH & Co. képviseletében F. Grashoff Rechtsanwältin,
      –        a Vion Trading GmbH képviseletében K. Landry Rechtsanwalt,
      –        a Ze Fu Fleischhandel GmbH képviseletében D. Ehle Rechtsanwalt,
      –        a cseh kormány képviseletében T. Boček, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében J.‑C. Gracia, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében F. Erlbacher és Z. Malůšková, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának 2008. szeptember 25‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i
         2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.) 3. cikke
         (1) és (3) bekezdésének az értelmezésére vonatkoznak.

      2        E kérelmeket a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (a továbbiakban: Hauptzollamt) és a Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
         GmbH & Co., a Vion Trading GmbH, illetve a Ze Fu Fleischhandel GmbH (a továbbiakban: az alapügyek alperesei) között export‑visszatérítés
         visszafizetése tárgyában folyamatban lévő jogviták keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3        A 2988/95 rendelet harmadik preambulumbekezdése szerint „[…] a Közösségek pénzügyi érdekeire nézve hátrányos jogszabályokat
         minden területen fel kell számolni [helyesen: a Közösségek pénzügyi érdekeire nézve hátrányos cselekményekkel szemben minden
         területen fel kell lépni]”.

      4        Az említett rendelet ötödik preambulumbekezdése szerint „a szabálytalan magatartásról és az ahhoz kapcsolódó közigazgatási
         intézkedésekről és szankciókról a jelen rendelettel összhangban az ágazati szabályok rendelkeznek”.

      5        Ugyanezen rendelet 1. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelme céljából a közösségi joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás
         kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében.

      (2)      Szabálytalanság a közösségi jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása
         útján történő megsértése, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése vagy a Közösségek által kezelt költségvetések
         kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a Közösségek nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése
         vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.”

      6        A 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) és (3) bekezdése előírja:

      „(1)      Az eljárás elévülési ideje az 1. cikk (1) bekezdésében említett szabálytalanság elkövetését követő négy év. Mindazonáltal
         az ágazati szabályok ennél rövidebb, de legalább három éves időszakot is előírhatnak.

      Folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt.
         […]

      A hatáskörrel rendelkező hatóságnak a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálata vagy eljárása, amelyről az érintett
         személyt tájékoztatták, megszakítja az elévülést. A megszakadást kiváltó cselekményt követően az elévülés újrakezdődik.

      […]
      (3)      A tagállamok fenntartják maguknak a lehetőséget, hogy az (1) […] bekezdésben előírtnál hosszabb időszakot alkalmazzanak.”
      7        Az említett rendelet 4. cikkének (1) és (4) bekezdése kimondja:

      „(1)      Főszabályként minden szabálytalanság a jogtalanul megszerzett előny elvonását vonja maga után:
      –        tartozás tárgyát képező vagy jogtalanul kapott összegek utáni fizetési vagy visszafizetési kötelezettség formájában,
      […]
      (4)      Az e cikkben előírt intézkedések nem minősülnek szankciónak.”
      8        A 2988/95 rendelet 11. cikkének első bekezdése alapján ez utóbbi az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való közzétételét követő harmadik napon lép hatályba, amely 1995. december 23‑án történt meg.

       A nemzeti jog
      9        A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzése szerint az alapügyek tényállásának idején Németországban nem volt olyan különös
         rendelkezés, amely a jogosulatlanul nyújtott kedvezményekkel kapcsolatos közigazgatási jellegű jogvitákra alkalmazandó elévülési
         időre vonatkozott volna. Azonban mind a német hatóságok, mind a német bíróságok analógia útján a polgári jog szerinti harmincéves
         elévülési időt alkalmazták, amelyet a német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch) 195. §‑a ír elő. 2002 óta az általános
         elévülési időt azonban három évre csökkentették.

       Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      10      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, hogy az alapügyek alperesei 1993‑ban marhahúst vetettek vámkezelés
         alá annak jordániai exportja céljából, és erre tekintettel kérelmüknek megfelelően exportelőleg‑visszatérítésben részesültek.
         Az 1998 elején elvégzett ellenőrzések eredményeként megállapítást nyert, hogy a szóban forgó húst árutovábbítási vagy újraexportálási
         eljárás keretében valójában Irakba továbbították.

      11      Ilyen körülmények között a Hauptzollamt 1999. szeptember 23‑i (C‑278/07. sz. ügy) és 1999. október 13‑i (C‑279/07. sz. és
         C‑280/07. sz. ügy) határozatával követelte a szóban forgó export‑visszatérítés visszafizetését.

      12      Az alapügyek alperesei ezért az említett határozatok ellen keresetet nyújtottak be a Finanzgericht Hamburghoz. Ez azzal az
         indokolással adott helyt e kereseteknek, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében előírt elévülési idő a szóban
         forgó visszafizetések akadályát képezi, mivel azokat a vitatott exportügyletek után több mint négy év elteltével követelték
         vissza.

      13      Az említett Finanzgericht e határozatai ellen a Hauptzollamt felülvizsgálat iránti kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő
         bírósághoz.

      14      A Bundesfinanzhof, megállapítva többek között azt, hogy a kifogásolt szabálytalanságok a 2988/95 rendelet elfogadása előtti
         időszakra vonatkoznak, az eljárás felfüggesztéséről határozott, és a három, C‑278/07‑C‑280/07. sz. ügyben a következő, azonos
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      A […] 2988/95 […] rendelet 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első mondata szerinti elévülési idő irányadó‑e abban
         az esetben is, ha a szabálytalanságot az említett rendelet hatálybalépését megelőzően követték el, vagy az a hatálybalépést
         megelőzően szűnt meg?

      2)      Az ott szabályozott elévülési idő irányadó‑e egyáltalán olyan közigazgatási intézkedések tekintetében, mint amilyen a szabálytalanság
         elkövetése következtében nyújtott export‑visszatérítés visszakövetelése?

      Az e kérdésekre adandó igenlő válasz esetén:
      3)      A 2988/95 […] rendelet 3. cikke (3) bekezdésének megfelelően alkalmazhat‑e a tagállam hosszabb elévülési időt abban az esetben
         is, ha a hosszabb elévülési időt a tagállam joga már az említett rendelet elfogadását megelőzően is előírta? Alkalmazható‑e
         ilyen hosszabb elévülési idő abban az esetben is, ha azt nem az export‑visszatérítés visszafizetésére vagy általában a közigazgatási
         intézkedésekre vonatkozó különös rendelkezés, hanem az érintett tagállam általános, a különös rendelkezésekben nem szabályozott
         összes egyéb elévülési esetre vonatkozó rendelkezése (általános rendelkezés) írta elő?”

      15      A Bíróság elnöke a 2007. július 30‑i végzéssel az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából
         egyesítette a C‑278/07‑C‑280/07. sz. ügyeket.

       Előzetes észrevételek
      16      Előzetesen az alapügyek alpereseinek azon érvelésével kapcsolatban, amely– különösen a nekik felrótt szabálytalanság fennállására
         vonatkozóan –megkérdőjelezi a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett tényállást, emlékeztetni kell arra, hogy nem
         a Bíróság feladata megállapítani az alapügyek megoldása tekintetében releváns tényeket. A Bíróság feladata ugyanis az, hogy
         – a közösségi és nemzeti bíróságok hatáskörmegosztásának keretén belül – figyelembe vegye azt az előzetes döntéshozatalra
         utaló határozatban meghatározott ténybeli és szabályozási hátteret, amelybe az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
         illeszkednek (lásd ebben az értelemben a C‑153/02. sz. Neri‑ügyben 2003. november 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13555. o.]
         34. és 35. pontját, valamint a C‑347/06. sz. ASM Brescia ügyben 2008. július 17‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették
         közzé] 28. pontját).

      17      Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a Bundesfinanzhof által meghatározott tényállási keretben
         kell vizsgálni.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       A második kérdésről
      18      Elsőként vizsgálandó második kérdésével a Bundesfinanzhof lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke
         (1) bekezdésének első albekezdésében előírt elévülési idő nem csak a szankciókra, hanem a közigazgatási intézkedésekre is
         alkalmazandó‑e.

      19      Így e bíróság arról kíván meggyőződni, hogy az „eljárás” említett rendelkezésben szereplő fogalma megkülönböztetés nélkül
         alkalmazandó‑e valamennyi, a nemzeti hatóságok által szabálytalanságokkal kapcsolatban hozott intézkedésre, és hogy ennek
         következtében e cikk nem csak a 2988/95 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének értelmében vett közigazgatási szankcióhoz vezető
         intézkedéseket érinti‑e.

      20      E tekintetben szükséges emlékeztetni arra, hogy a 2988/95 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése szerint „a közösségi joggal kapcsolatos
         szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések,
         továbbá szankciók tekintetében”, és ennek célja – amint az az említett rendelet harmadik preambulumbekezdéséből kitűnik –,
         hogy „a Közösségek pénzügyi érdekeire nézve hátrányos jogszabályokat minden területen fel kell számolni [helyesen: a Közösségek
         pénzügyi érdekeire nézve hátrányos cselekményekkel szemben minden területen fel kell lépni]” (a C‑278/02. sz. Handlbauer‑ügyben
         2004. június 24‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6172. o.] 31. pontja).

      21      Márpedig a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése az eljárások tekintetében a szabálytalanságról való
         tudomásszerzéskor megkezdődő elévülési időt állapít meg, amely szabálytalanság ugyanazon rendelet 1. cikkének (2) bekezdése
         szerint „[a] közösségi jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása útján
         történő megsértése, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése […] kárt szenved vagy szenvedhet” (a fent
         hivatkozott Handlbauer‑ügyben hozott ítélet 32. pontja).

      22      Így különösen a francia kormány és az Európai Közösségek Bizottságának állításával ellentétben ebből az következik, hogy a
         2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése mind az e rendelet 5. cikkének értelmében vett közigazgatási szankciók kiszabásához
         vezető szabálytalanságokra, mind az említett rendelet 4. cikkének értelmében vett közigazgatási intézkedés tárgyát képező
         szabálytalanságokra alkalmazandó, amely intézkedés, anélkül hogy szankció jelleget öltene, a jogtalanul megszerzett előny
         elvonását vonja maga után (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Handlbauer‑ügyben hozott ítélet 33. és 34. pontját).

      23      A második kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt
         elévülési idő alkalmazandó az olyan közigazgatási intézkedésekre, mint az exportőr által elkövetett szabálytalanságok miatt
         jogosulatlanul kapott export‑visszatérítés visszakövetelése.

       Az első kérdésről
      24      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első
         albekezdésében előírt négyéves elévülési szabály alkalmazandó‑e olyan szabálytalanságokra, amelyeket e rendelet hatálybalépése
         előtt követtek el, vagy amelyek azt megelőzően előtt szűntek meg.

      25      Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a 2988/95 rendelet elfogadása előtt a közösségi jogalkotó nem rendelkezett olyan elévülési
         szabályról, amely a gazdasági szereplő által azon cselekménye vagy mulasztása útján jogosulatlanul megszerzett előnynek a
         visszafizetésére lenne alkalmazandó, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése vagy a Közösségek által kezelt
         költségvetések kárt szenvednek.

      26      Ezért a 2988/95 rendelet elfogadása előtt a nemzeti bíróságoknak a közösségi jog alapján jogosulatlanul kifizetett összeg
         visszafizetésére vonatkozó jogvitákban – közösségi rendelkezés hiányában – nemzeti jogukat alkalmazva kellett dönteniük, a
         közösségi jog által felállított korlátok között, vagyis a nemzeti jog előírásai nem tehették gyakorlatilag lehetetlenné vagy
         rendkívül nehézzé a jogosulatlanul kifizetett támogatás visszafizetését, és a nemzeti jog alkalmazásának a hasonló ügyek eldöntésére
         vonatkozó nemzeti eljárásokhoz képest hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek kellett lennie (a C‑336/00. sz. Huber‑ügyben
         2002. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑7699. o.] 55. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      27      A 2988/95 rendelet és különösen annak 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének az elfogadásával a közösségi jogalkotó azonban
         e területen általánosan alkalmazandó elévülési szabályt kívánt bevezetni, amellyel egyrészt valamennyi tagállamban alkalmazott
         minimális határidőt szándékozott meghatározni, és másrészt ki akarta zárni azt a lehetőséget, hogy a közösségi költségvetésből
         jogosulatlanul kapott összegeket a vitatott kifizetéseket érintő szabálytalanság elkövetése utáni négyéves időszak eltelte
         után visszaköveteljék.

      28      Ebből következik, hogy a 2988/95 rendelet hatálybalépésétől kezdve a közösségi költségvetésből jogosulatlanul kapott valamennyi
         előnyt ‑ főszabály szerint és azon ágazatok kivételével, amelyek esetében a közösségi jogalkotó rövidebb határidőt írt elő –
         négyéves határidőn belül követelhetik vissza a tagállamok illetékes hatóságai.

      29      A közösségi költségvetésből a 2988/95 rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságok miatt jogosulatlanul kapott
         előnyökkel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének elfogadásával – e cikk (3) bekezdésének
         sérelme nélkül – a közösségi jogalkotó olyan általános elévülési szabályt határozott meg, amellyel szándékosan négy évre csökkentette
         azt az időszakot, amely alatt a tagállamok hatóságainak a közösségi költségvetés nevében és érdekében eljárva be kell vagy
         be kellene hajtaniuk a jogosulatlanul kapott ilyen előnyöket.

      30      Azonban a jogbiztonság elvével összhangban a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének alkalmazása nem teheti
         lehetővé az említett nemzeti hatóságok számára azon, e rendelet hatálybalépésénél korábbi adósságok behajtását, amelyek a
         szóban forgó szabálytalanságok elkövetésének időpontjában alkalmazandó nemzeti elévülési szabályok alapján már elévültek.

      31      A nemzeti elévülési szabály időbeli hatálya alatt keletkezett azon adósságokkal kapcsolatban, amelyek ‑ az alapügyekben érintettekhez
         hasonlóan – még nem évültek el, a 2988/95 rendelet hatálybalépése azzal a következménnyel jár, hogy e rendelet 3. cikke (1) bekezdése
         első albekezdésének megfelelően az ilyen adósságnak főszabály szerint a szabálytalanság elkövetésének időpontjától számított
         négy év alatt kell elévülnie.

      32      Ilyen körülmények között az említett rendelkezés alkalmazásában a gazdasági szereplő által a 2988/95 rendelet hatálybalépésénél
         korábbi szabálytalanság miatt jogosulatlanul kapott valamennyi összeget főszabály szerint elévültnek kell tekinteni a szóban
         forgó szabálytalanság elkövetését követő négy év során hozott bármely felfüggesztő hatályú aktus hiányában, amely alatt az
         ugyanezen rendelet 3. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének értelmében a hatáskörrel rendelkező hatóságnak e szabálytalansággal
         kapcsolatos bármely olyan vizsgálata vagy eljárása értendő, amelyről az érintett személyt tájékoztatták.

      33      Ebből következik, hogy amennyiben – mint az alapügyekben ‑ 1993 folyamán a nemzeti harmincéves elévülési szabály érvényességi
         ideje alatt szabálytalanságot követtek el, ez a szabálytalanság a négyéves közösségi elévülési szabály hatálya alá tartozik,
         és ezért az említett szabálytalanság 1993‑ban történt elkövetésének pontos időpontjától függően valamikor 1997 folyamán évül
         el, figyelemmel a tagállamok azon lehetőségére, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján hosszabb elévülési
         időszakot írjanak elő.

      34      A fent leírtakra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az alapügyekben szóban forgóhoz hasonló helyzetekben
         a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt elévülési idő:

      –        alkalmazandó az e rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságokra; és
      –        a szóban forgó szabálytalanság elkövetésének időpontjával indul meg.
       A harmadik kérdésről
      35      Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy egyrészt a tagállamok azon lehetősége, hogy
         a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján az ugyanezen cikk (1) bekezdésében előírt elévülési időnél hosszabbat
         alkalmazzanak, vonatkozhat‑e az említett rendelet elfogadását megelőző elévülési szabályra. Másrészt e bíróság azt kérdezi,
         hogy az ilyen hosszabb határidőnek az export‑visszatérítés visszafizetésére vagy általában a közigazgatási intézkedésekre
         vonatkozó különös nemzeti rendelkezésből kell‑e következnie, vagy az említett határidő következhet‑e a polgári jog általános
         rendelkezéseiből is.

      36      Olyan, az alapügyekben felmerülthöz hasonló helyzetekben, amelyekben a gazdasági szereplőknek felrótt szabálytalanságokat
         1993‑ban a harmincéves nemzeti elévülési szabály időbeli hatálya alatt követték el, az ilyen szabálytalanság következtében
         jogosulatlanul kapott összegek – amint az a jelen ítélet 33. pontjában megállapításra került – felfüggesztő hatályú aktus
         hiányában az 1997. év folyamán évülhetnek el, feltéve hogy az a tagállam, amelyben a szabálytalanságokat elkövették, nem élt
         a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében számára fenntartott lehetőséggel.

      37      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, hogy az alapügyekben az illetékes nemzeti hatóságok 1999. szeptember
         23‑i (C‑278/07. sz. ügy) és 1999. október 13‑i (C‑279/07. sz. és C‑280/07. sz. ügy) határozatokkal követelték a szóban forgó
         export‑visszatérítés visszafizetését.

      38      Ebből következik, hogy a szóban forgó összegek elévülését a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében
         előírt négyéves általános elévülési szabály alkalmazása alapján főszabály szerint már bekövetkezettnek kell tekinteni.

      39      Azonban e rendelet hatálybalépése után a német bíróságok továbbra is alkalmazták a német polgári törvénykönyv 195. §‑a szerinti
         harmincéves elévülési időt a gazdasági szereplő által jogosulatlanul kapott export‑visszatérítés visszafizetését érintő követelésekre.

      40      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése arra a „lehetőségre” utal, hogy a tagállamok
         „fenntartsák” maguknak az említett cikk (1) bekezdésének első albekezdésében előírtnál hosszabb elévülési időszak előírását.

      41      Így a 2988/95 rendelet 3. cikke (3) bekezdésének szövegéből az tűnik ki, hogy e rendelkezés a tagállamok számára nem azon
         lehetőség előírására korlátozódik, hogy az említett cikk (1) bekezdésének első albekezdésében előírtnál hosszabb elévülési
         időszakot vezessenek be. Az említett (3) bekezdés ez utóbbiak számára ugyanis kifejezetten elismeri azt a lehetőséget, hogy
         fenntartsák az e rendelet hatálybalépése előtt fennálló hosszabb elévülési időszakot.

      42      Ebből következik, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján a tagállamok egyrészt továbbra is alkalmazhatják
         az említett rendelet elfogadásának időpontjában fennálló hosszabb elévülési időszakot, és másrészt ezen időpont után ilyen
         időszakot előíró új szabályokat vezethetnek be.

      43      Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy e nemzeti elévülési időszakokat kimondottan az export‑visszatérítés visszafizetésére
         vagy általában a közigazgatási intézkedésekre alkalmazandó nemzeti rendelkezésben kell‑e előírni, meg kell jegyezni, hogy
         a 2988/95 rendelet 3. cikke (3) bekezdésének szövege nem tartalmaz kimondottan e kérdést megválaszoló elemeket.

      44      Vitathatatlan, hogy az említett rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése rendelkezik arról, hogy az ágazati szabályok
         négy évnél rövidebb, de legalább hároméves időszakot is előírhatnak. Azonban e rendelkezésben közösségi szinten elfogadott
         ágazati szabályokról és nem nemzeti ágazati szabályokról van szó, amint ezt ugyanezen rendelet ötödik preambulumbekezdése
         is megerősíti (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Handlbauer‑ügyben hozott ítélet 28. pontját).

      45      Ezenkívül a 2988/95 rendelet nem ír elő arra vonatkozóan tájékoztatási vagy értesítési mechanizmust, hogy a tagállamok a 3. cikke
         (3) bekezdésének megfelelően éltek‑e a hosszabb határidő előírására vonatkozó lehetőségükkel. Ebből következik, hogy közösségi
         szinten nem írtak elő olyan ellenőrzési formát, amely mind a tagállamok által az e rendelkezés alapján alkalmazott eltérő
         elévülési időt, mind azon ágazatokat érinti, amelyekben e határidő alkalmazásáról döntöttek.

      46      Következésképpen a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdését nem lehet úgy értelmezni, hogy a tagállamoknak e rendelkezéssel
         összefüggésben a különös és/vagy ágazati szabályokban kell a hosszabb elévülési időt előírniuk.

      47      A fentiek fényében a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy azon hosszabb elévülési idő, amelyet a tagállamok a 2988/95
         rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján továbbra is előírhatnak, következhet az e rendelet elfogadásának időpontjánál korábbi
         általános rendelkezésekből.

       A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet 3. cikke
            (1) bekezdésének első albekezdésében előírt elévülési idő alkalmazandó az olyan közigazgatási intézkedésekre, mint az exportőr
            által elkövetett szabálytalanságok miatt jogosulatlanul kapott export‑visszatérítés visszakövetelése.
      2)      Az alapügyekben szóban forgóhoz hasonló helyzetekben a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt
            elévülési idő:
      –        alkalmazandó az e rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságokra; és
      –        a szóban forgó szabálytalanság elkövetésének időpontjával indul meg.
      3)      Azon hosszabb elévülési idő, amelyet a tagállamok a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján továbbra is előírhatnak,
            következhet az e rendelet elfogadásának időpontjánál korábbi általános rendelkezésekből.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2009. szeptember 16-i ítélete. # Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia kontra az Európai Unió Tanácsa és Az Európai Közösségek Bizottsága. # Szerződésen kívüli felelősség - Vámunió - Tengeri halászati termékek közösségi helyzetének igazolása - Bizonyos okmányok bizonyítékként történő felhasználásának lehetetlensége - Magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogi norma kellően egyértelmű megsértése - A Közösség felelőssége szervei jogellenes magatartásának hiánya esetén. # T-162/07. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2009. szeptember 16‑i ítélete – Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireia kontra Tanács és Bizottság
      (T‑162/07. sz. ügy)
      „Szerződésen kívüli felelősség – Vámunió – Tengeri halászati termékek közösségi helyzetének igazolása – Bizonyos okmányok bizonyítékként történő felhasználásának lehetetlensége – Magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogi norma kellően egyértelmű megsértése – A Közösség felelőssége szervei jogellenes magatartásának hiánya esetén”
      1.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály kellően súlyos megsértése
            (EK 288. cikk, (2) bekezdés) (vö. 45–47. pont)
      2.                     Szerződésen kívüli felelősség – EK 288. cikk, (2) bekezdés – Hatály (EK 288. cikk, (2) bekezdés) (vö. 74–77. pont)
      Tárgy

               A felperest állítólag azáltal ért kár megtérítésére irányuló kártérítési kereset, hogy a Tanács és a Bizottság nem fogadta
                  el azokat a rendelkezéseket, amelyek lehetővé tették volna a tagállamok vámhatóságainak, hogy a tengeri halászati termékek
                  közösségi helyzetének igazolására elfogadjanak a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására
                  vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendeletben (HL L 253., 1. o.; magyar
                  nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.) előírt T2M jelzésűtől eltérő okmányt.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a Pigasos Alieftiki Naftiki Etaireiát kötelezi a költségek viselésére.


A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2010. november 23-i ítélete. # Fritz Harald Wenig kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat - Tisztviselők. # F-75/09. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (második tanács), 2016. április 19.#Spirig Pharma AG kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO).#Európai uniós védjegy – A Daylong európai uniós ábrás védjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – Leíró jelleg – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja.#T-261/15. sz. ügy.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített harmadik tanács) május 14.-i ítélete: 1998. # SCA Holding Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Bírság - Indokolás. # T-327/94. sz. ügy


A Bíróság 1982. október 12-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # # 148/81. sz. ügy


A Bíróság 1978. június 15-i ítélete. # Gabrielle Defrenne kontra Société anonyme belge de navigation aérienne Sabena. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour de cassation - Belgium. # # 149/77. sz. ügy


AZ EURÓPAI UNIÓ KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉKÉNEK ÍTÉLETE (harmadik tanács) 2014. március 26.#CP kontra Európai Parlament.#Közszolgálat – Tisztviselő – Egységvezető – Próbaidő – Az egységvezetői szolgálati jogviszonyban való meg nem erősítés – Nem vezetői állásba történő újrabeosztás – A Parlament belső szabályai.#F‑8/13. sz. ügy.


A Bíróság 1979. március 8-i ítélete. # Salumificio di Cornuda SpA kontra Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Corte suprema di Cassazione - Olaszország. # # 130/78. sz. ügy


A Bíróság október 27.-i ítélete: 1993. # A. M. van Gemert-Derks kontra Nieuwe Industriële Bedrijfsvereniging. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Raad van Beroep 's-Hertogenbosch - Hollandia. # Szociális biztonság. # C-337/91. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2004. június 22-i ítélete. # Claude Ruiz-Picasso és társai kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - 40/94/EK rendelet - Felszólalás - Összetéveszthetőség - A PICARO közösségi szóvédjegy bejelentése - A korábbi PICASSO szóvédjegy. # T-185/02. sz. ügy

text:
      T-185/02. sz. ügy
      Claude Ruiz‑Picasso és társai
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – 40/94/EK rendelet – Felszólalás – Összetéveszthetőség – A PICARO közösségi szóvédjegy bejelentése – A korábbi PICASSO szóvédjegy”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (második tanács), 2004. június 22.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Eljárás – Keresetlevél – Jogi személy – Jog szerinti létezés – A felperes jogalanyra háruló bizonyítás – Bizonyíték hiányában
            a jogalanyt alkotó természetes személyek felperesként való elismerésének lehetősége
      (Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 44. cikk, 5. §)
      2.     Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – A tények hivatalból történő vizsgálata – Felszólalási eljárás – A felhozott jogalapokra
            korlátozódó vizsgálat – A közismert tények figyelembevétele
      (40/94 tanácsi rendelet, 74. cikk, (1) bekezdés)
      3.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség – Az érintett védjegyek hasonlósága – Az érintett vásárlóközönség észlelése vonatkozásában
            készítendő elemzés
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1), bekezdés, b) pont)
      4.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség veszélye – Az érintett vásárlóközönség figyelmének foka – Figyelembe veendő időpont
            – Az érintett termékek vagy szolgáltatások vonatkozásában a választás gyakorlásának pillanata
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      5.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség – A „PICARO” és a „PICASSO” szóvédjegyek
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      1.     Ahhoz, hogy a francia Code Civil értelmében örökölt, osztatlan közös tulajdonnal rendelkező jogalany, amely saját nevében
         nyújt be keresetet, megfeleljen az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikkének 5. §‑ban foglalt, a jogi személyek által
         benyújtott keretekre vonatkozó követelményeknek, köteles jog szerinti létezésének olyan bizonyítékát nyújtani, amely alkalmas
         önállóságának és legalábbis korlátozott felelősségének, valamint annak tanúsítására, hogy a jogalany erre jogosult képviselője
         megfelelően hatalmazta meg ügyvédjét. Az, hogy a jogalany korábban közösségi védjegy jogosultjaként került bejegyezésre, valamint,
         hogy e jogon részt vett a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) előtti eljárásokban
         nem elegendő ahhoz, hogy a nevében benyújtott keresetet a 44. cikkben meghatározott feltételek értelmében megfelelőnek lehessen
         tekinteni.

      Mindazonáltal, ez nem jelenti automatikusan a szóban forgó kereset elfogadhatatlanságát. Ugyanis abban az esetben, amikor
         az osztatlan közös tulajdon kifejezés a tulajdonostársakat együttesen jelöli, és ez utóbbiak természetes személyekként nincsenek
         alávetve az eljárási szabályzat 44. cikke 5. §-a rendelkezéseinek, úgy tekinthető, hogy a keresetet a tulajdonostársak nyújtották
         be. Az a tény, hogy a tulajdonostársak úgy döntöttek, hogy az osztatlan közös tulajdon neve alatt nyújtják be a keresetet,
         nem befolyásolja annak elfogadhatóságát, amennyiben ezen közös elnevezés alatt eljáró személyek azonosíthatóságához nem fér
         kétség, és amennyiben ezen felül az eljárásban érintett többi fél jogos érdekével nem ellentétes az, hogy az Elsőfokú Bíróság
         hivatalból helyesbítse a felperes elnevezését.

      (vö. 19–22. pont)
      2.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 74. cikkének rendelkezése szerint „a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival
         összefüggő eljárásban […] a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) a vizsgálat során a felek
         által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van”.

      E rendelkezés az OHIM által végzett vizsgálatot két szempontból is korlátozza. Egyfelől, az OHIM határozatainak ténybeli alapjára,
         azaz azokra a tényekre és bizonyítékokra vonatkozik, amelyekre e határozatok jogosan alapíthatóak, másfelől e határozatok
         jogi alapjára, azaz azokra a rendelkezésekre vonatkozik, amelyeket az ügyet tárgyaló joghatóságnak alkalmaznia kell. Ily módon,
         amikor a fellebbezési tanács valamely felszólalási eljárást lezáró határozat elleni fellebbezést bírál el, határozatát csak
         az érintett fél által felhozott viszonylagos kizáró okokra, illetve az e fél által arra vonatkozólag előterjesztett tényekre
         és bizonyítékokra alapíthatja.

      Ugyanakkor a 74. cikk nem zárja ki, hogy a felszólalási eljárás során a felek által kifejezetten előterjesztett tényeken felül
         a fellebbezési tanács közismert tényeket, azaz olyan tényeket vegyen figyelembe, melyeket bárki ismerhet, illetve melyek általánosan
         hozzáférhető forrásokból megismerhetőek.

      (vö. 27–29. pont)
      3.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendeletnek a két megjelölés között fennálló összetévesztés veszélyén alapuló viszonylagos
         kizáró okról rendelkező 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja alkalmazásánál a szóban forgó megjelölések közötti hasonlóság
         elemzése elengedhetetlen eleme az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésének. Ez utóbbihoz hasonlóan, ezen elemzést is az érintett
         közönség észlelésére tekintettel kell elvégezni.

      (vö. 53. pont)
      4.     Valamely közösségi megjelölés lajstromozásának a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti, valamely korábbi
         védjeggyel fennálló összetéveszthetőségén alapuló elutasítása indokolt annak alapján, hogy az ilyen összetévesztés jogtalanul
         befolyásolhatja az érintett fogyasztókat az adott áruk, illetve szolgáltatások közötti választásban. Következésképpen az összetéveszthetőség
         mérlegelésekor figyelembe kell venni az átlagos fogyasztó figyelmének fokát abban a pillanatban, amikor a különböző, a védjegy
         árujegyzékében szereplő osztályba tartozó árukra vagy szolgáltatásokra vonatkozóan kialakítja választását, illetve amikor
         választ közülük. A lehetőség, mely szerint az érintett közönség tagjai az adott árukat olyan helyzetekben is észlelhetik,
         amelyekben nem tulajdonítanak nekik akkora figyelmet, nem akadályozza a figyelem fokának számításba vételét.

      (vö. 59. pont)
      5.     Nem áll fenn a Közösség végső felhasználói számára az összetévesztés veszélye a PICARO szóvédjegy, melynek közösségi védjegyként
         való lajstromozása a Nizzai Megállapodás szerinti 12. osztályba tartozó „Személygépkocsik és alkatrészeik, omnibuszok” áruk
         tekintetében került benyújtásra, és a PICASSO szóvédjegy között, amelyet korábban közösségi védjegyként lajstromoztak ugyanezen
         áruosztályban „Járművek; szárazföldi, légi vagy vízi helyzetváltoztató eszközök, gépkocsik, autóbuszok, teherautók, kamionok,
         furgonok, lakókocsik, pótkocsik, utánfutók” vonatkozásában. Ugyanis bár az ütköző védjegyek bejelentésben szereplő áruk részben
         azonosak és részben hasonlóak, és bár a két megjelölés vizuálisan és hangzásban hasonló, kihangsúlyozva hogy a hasonlóság
         foka ez utóbbi esetén csekély, a megjelölések közötti fogalmi különbségek jelen esetben ellensúlyozzák a vizuális és hangzásbeli
         hasonlóságokat oly módon, hogy a megjelölések közötti hasonlóság foka nem elegendően magas ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni,
         hogy az érintett közönség a kérdéses árukat ugyanattól a vállalkozástól, vagy adott esetben egymással gazdaságilag kapcsolt
         vállalkozásoktól származónak hihesse.

      (vö. 51–52., 54., 58., 62. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. június 22. (*)

      „Közösségi védjegy – 40/94/EK rendelet – Felszólalás – Összetéveszthetőség – A PICARO közösségi szóvédjegy bejelentése – A korábbi PICASSO szóvédjegy”
      A T‑185/02. sz. ügyben,
      Claude Ruiz-Picasso (lakóhelye: Párizs [Franciaország]),

      Paloma Ruiz-Picasso (lakóhelye: London [Egyesült Királyság]),

      Maya Widmaier-Picasso (lakóhelye: Párizs),

      Marina Ruiz-Picasso (lakóhelye: Genf [Svájc]),

      Bernard Ruiz-Picasso (lakóhelye: Párizs)

      (képviseli őket: C. Gielen ügyvéd)
      felpereseknek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: G. Schneider és U. Pfleghar, meghatalmazotti minőségben),

      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtt:
      a DaimlerChrysler AG (székhelye: Stuttgart [Németország], képviseli: S. Völker ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg),

      az OHIM harmadik fellebbezési tanácsának a „Succession Picasso” és a DaimlerChrysler AG közötti felszólalási eljárásban 2002.
         március 18-án hozott határozata (R 0247/2001‑3. sz. ügy) ellen benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),
      tagjai: N. J. Forwood elnök, J. Pirrung és A. W. H. Meij bírák,
      hivatalvezető: D. Christensen tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2003. november 11-i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1       A beavatkozó 1998. szeptember 11-én német nyelven közösségi védjegybejelentési kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs
         Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM) a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i módosított
         40/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994. L 11, 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján.

      2       A lajstromoztatni kívánt védjegy a PICARO szómegjelölés volt.
      3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 12. osztályba tartozó árukra vonatkozóan tették a következő leírással: „Személygépkocsik
         és alkatrészeik, omnibuszok”.

      4       A védjegybejelentés a Közösségi Védjegyértesítő 1999. május 25-i számában került meghirdetésre.
      5       1999. augusztus 19-én a „Succession Picasso” személyegyesülés (a továbbiakban: Picasso örökösök), mely a francia Code Civil
         815. és azt követő cikkeinek értelmében örökölt, osztatlan közös tulajdonnal rendelkezik – amelynek tulajdonostársai a felperesek
         – felszólalást nyújtott be a védjegybejelentési kérelemmel szemben a 40/94 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése alapján a bejelentés
         által érintett összes áru vonatkozásában. A felszólalás alátámasztásaként a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         szerinti összetéveszthetőségre hivatkozott. A felszólalás alapja a 614 867. sz. közösségi védjegy (a továbbiakban: korábbi
         védjegy) fennállása volt, melynek jogosultja a „Picasso örökösök”. A korábbi védjegyet, azaz a PICASSO szóvédjegyet, 1997.
         augusztus 1-jén jelentették be, és 1999. április 26-án lajstromozták olyan áruk vonatkozásában, melyek a Nizzai Megállapodás
         értelmében a 12. osztályba tartoznak és az alábbi leírásnak felelnek meg: „Járművek; szárazföldi, légi vagy vízi közlekedési
         eszközök, gépkocsik, autóbuszok, teherautók, kamionok, furgonok, lakókocsik, pótkocsik, utánfutók”.

      6       2001. január 11-i határozatával a felszólalási osztály elutasította a felszólalást azzal az indokkal, hogy a szóban forgó
         megjelölések között nem áll fenn az összetévesztés veszélye.

      7       2001. március 7-én a „Picasso örökösök” a 40/94 rendelet 59. cikke értelmében fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz, mely a
         felszólalási osztály határozatának megsemmisítésére és a védjegybejelentés elutasítására irányult.

      8       Az OHIM harmadik fellebbezési tanácsa 2002. március 18-i határozatában, melyről a felperest 2002. április 17-én értesítették,
         (R 247/2001‑3. sz. ügy, a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a fellebbezést. A fellebbezési osztály érdemben
         arra a megállapításra jutott, hogy tekintettel az érintett közönség nagyfokú figyelmére, a szóban forgó megjelölések között
         sem hangzásbeli, sem vizuális hasonlóság nem áll fenn. Megállapította továbbá, hogy a korábbi védjegy fogalmi hatása ellensúlyoz
         minden hangzásbeli és/vagy vizuális hasonlóságot az érintett megjelölések között.

       Az eljárás és a felek kérelmei
      9       Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. június 13-án – angol nyelven – benyújtott keresetlevelükkel a „Picasso örökösök” néven
         eljáró felperesek e keresetet indították.

      10     Mivel a beavatkozó az Elsőfokú Bíróság Hivatala által erre megszabott határidőn belül kifogást emelt az ellen, hogy az eljárás
         nyelve az angol legyen, az Elsőfokú Bíróság eljárási nyelvként a német nyelvet mint a közösségi védjegybejelentés nyelvét
         fogadta el az eljárási szabályzata 131. cikke 2. §-ának harmadik albekezdésével összhangban.

      11     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (második tanács) úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és
         az eljárási szabályzat 64. cikkében meghatározott eljárásszervező intézkedések keretében kérdéseket tett fel a felpereseknek
         és az OHIM-nak, melyekre azok az erre előírt határidőn belül válaszoltak.

      12     A 2003. november 11-i tárgyaláson a felek előadták érveiket és válaszaikat az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre.
      13     A felperesek keresetükben azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –       adjon helyt a felszólalásnak, és utasítsa el a védjegybejelentési kérelmet;
      –       a beavatkozót kötelezze a költségek viselésére.
      14     Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
      15     A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
       A kereset elfogadhatóságáról
       A felek érvei
      16     A beavatkozó úgy érvel, hogy a kereset elfogadhatatlan, mivel a „Picasso örökösök” nem minősül sem természetes, sem jogi személynek.
         A keresetlevél az eljárási szabályzat 44. cikke 5. §-ának rendelkezéseivel ellentétben nem határozza meg, hogy e jogalany
         milyen jogi személynek minősül, illetve a keresetlevélhez nem mellékelték a jog szerinti létezésének semmilyen bizonyítékát.

      17     Az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdéseire válaszul a felperesek előadják, hogy a francia Code Civil 815. és azt követő cikkeinek
         értelmében örökölt, osztatlan közös tulajdonnal rendelkeznek, és bár nem minősülnek jogi személynek, a „Picasso örökösök”
         tagjaitól független jogalanynak tekintendő, amely lehet hitelező és adós, és perben félként szerepelhet. Másodlagosan, a felperesek
         előadták, hogy a kereset úgy tekintendő, mintha azt az öt társtulajdonos nevében nyújtották volna be. Továbbá nyilatkozatokat
         nyújtottak be, amelyek – a négy másik társtulajdonos nevében – Claude Ruiz-Picasso urat hatalmazzák meg a Pablo Picasso nevét
         és műveit illető jogaik védelme érdekében tett lépések megtételére.

      18     Az OHIM előadta, hogy a „Succession örökösök” szerepelnek a Közösségi Védjegylajstromban, mint a korábbi védjegy jogosultja,
         és ebből eredően a felszólalási eljárásban félként szerepelhetnek a 40/94 rendelet 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának ii)
         alpontja, valamint a 42. cikke (1) bekezdése a) pontjának rendelkezései értelmében.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      19     Annak igazolására, hogy a „Picasso örökösök” mint tagjaitól független jogalany, perben félként szerepelhet, a felperesek csupán
         a francia Code Civil 815. és azt követő cikkei rendelkezéseire hivatkoztak. Az Elsőfokú Bíróság azon kérésére, hogy ezirányú
         állításaikat egészítsék ki, és az eljárási szabályzat 44. cikkének 5. §-a értelmében nyújtsák be bizonyítékát e jogalany jogi
         személyiségének, a felperesek a francia Code civil 815. és azt követő cikkeire való ismételt hivatkozásra szorítkoztak. Ahelyett,
         hogy olyan kiegészítő tényeket adtak volna elő, amelyek az eljárási szabályzat 44. cikkének 5. §-a értelmében a „Picasso örökösök”
         – legalább korlátozott – önállóságának és felelősségének alátámasztására alkalmasak, valamint annak bizonyítékát, hogy e jogalany
         erre jogosult képviselője megfelelően hatalmazta volna meg ügyvédjüket, a tulajdonostársak – másodlagosan – a címüket, négyük
         Claude Ruiz-Picasso részére szóló meghatalmazását, valamint az ez utóbbi által adott ügyvédi megbízást nyújtották be.

      20     E körülmények között az a tény, hogy a „Picasso örökösök” a korábbi védjegy jogosultjaként van bejegyezve, valamint, hogy
         e jogon részt vett a felszólalási eljárásban és a fellebbezési tanács előtti eljárásban, nem elegendő ahhoz, hogy a nevében
         benyújtott keresetet az eljárási szabályzat 44. cikkében meghatározott feltételek értelmében megfelelőnek lehessen tekinteni.

      21     A beavatkozó beadványában foglaltakkal ellentétben ez azonban nem jelenti a kereset elfogadhatatlanságát. A „Picasso örökösök”
         kifejezés ugyanis az öt tulajdonostársat együttesen jelöli, akik természetes személyekként nincsenek alávetve az eljárási
         szabályzat 44. cikke 5. §-a rendelkezéseinek. Így tehát a kereset az öt tulajdonostárs által benyújtott keresetnek tekintendő.

      22     Az a tény, hogy a tulajdonostársak úgy döntöttek, hogy „Picasso örökösök” néven közösen nyújtják be a keresetet, nem befolyásolja
         annak elfogadhatóságát. Az ezen együttes néven eljáró személyek azonosíthatóságához ugyanis nem fér kétség. Ráadásul, jelen
         ügy körülményei között, a vitában érintett többi fél jogos érdekével nem ellentétes az, hogy az Elsőfokú Bíróság ezen ítélet
         céljából hivatalból helyesbítse a felperes elnevezését.

       Az ügy érdeméről
      23     A felperesek kérelmük alátámasztásaként két jogalapra hivatkoznak, mely egyrészt a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b)
         pontjának megsértésén, másrészt a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdésében meghatározott eljárásjogi elvek figyelmen kívül
         hagyásán alapul, amennyiben a fellebbezési tanács a felszólalási eljárásban túllépte a felek közötti vita határait. A második
         jogalapot kell elsőként megvizsgálni.

       A második, az eljárásjogi elvek megsértésére alapított jogalapról, mely szerint a fellebbezési tanács a felszólalási eljárásban
            túllépte a felek közötti vita határait
       A felek érvei
      24     A felperesek úgy érvelnek, hogy a megtámadott határozat 15. pontjában megfogalmazott, az érintett közönség részéről tanúsított
         nagyfokú figyelmet illető vélelem, valamint ugyanazon határozat 19-21. pontjában megfogalmazott, a korábbi védjegynek a piacra
         gyakorolt hatását és az érintett vásárlóközönség e védjegyről alkotott észlelését illető feltételezések nem a felek által
         a felszólalási eljárás során előterjesztett tényeken nyugszanak. A felperesek szerint a fellebbezési tanács nem alapozhatta
         volna határozatát olyan feltételezésekre és vélelmekre, amelyekre a felek nem hivatkoztak.

      25     Az OHIM válaszában azzal érvel, hogy a fellebbezési tanács nem sértette meg a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdésében
         meghatározott eljárásjogi elveket azzal, hogy olyan tényekre alapította határozatát, melyeket hivatalból vett figyelembe az
         eljárás során. Sőt, az OHIM szerint a fellebbezési tanács, helyesen eljárva, olyan közismert tényeket mérlegelt jogilag, melyekre
         már a felszólalási osztály is alapozta a határozatát.

      26     A beavatkozó úgy véli, hogy az OHIM-nak jogában áll a határozatait közismert tényekre alapozni, akkor is, ha ezekre egyik
         fél sem hivatkozott az eljárás során. A beavatkozó szerint közismert tény, hogy a gépkocsik magas áron forgalmazott termékek,
         valamint, hogy egy gépkocsi megvételekor a vevő elhatározását igen nagyszámú tényező befolyásolja.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      27     A 40/94 rendelet 74. cikkének rendelkezése szerint: „A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban azonban
         [az OHIM] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti
         igényekhez kötve van.”

      28     E rendelkezés az OHIM által végzett vizsgálatot két szempontból is korlátozza. Egyfelől, az OHIM határozatainak ténybeli alapjára,
         azaz a tényállásra és bizonyítékokra vonatkozóan, amelyekre e határozatok jogosan alapíthatóak (lásd ebben az értelemben az
         Elsőfokú Bíróság T‑232/00. sz., Chef Revival USA kontra OHIM – Massagué Marín (Chef) ügyben 2002. június 13-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2749. o.]
         45. pontját), másfelől e határozatok jogi alapját, azaz azon rendelkezéseket illetően, amelyeket az ügyet tárgyaló joghatóságnak
         alkalmaznia kell. Ily módon, amikor a fellebbezési tanács valamely felszólalási eljárást lezáró határozat elleni fellebbezést
         bírál el, határozatát csak az érintett fél által felhozott viszonylagos kizáró okokra, illetve az e fél által arra vonatkozólag
         előterjesztett tényekre és bizonyítékokra alapíthatja (az Elsőfokú Bíróság T‑308/01. sz., Henkel kontra OHIM-LHS (Egyesült
         Királyság) (KLEENCARE) ügyben 2003. szeptember 23-án hozott ítéletének [EBHT 0000. o.] 32. pontja).

      29     Ugyanakkor a fellebbezési tanács által folytatott vizsgálat ténybeli alapjának korlátozása nem zárja ki, hogy a felszólalási
         eljárás során a felek által kifejezetten előterjesztett tényeken felül a fellebbezési tanács közismert tényeket, azaz olyan
         tényeket vegyen figyelembe, melyeket bárki ismerhet, illetve melyek általánosan hozzáférhető forrásokból megismerhetőek.

      30     Ugyanis, először is figyelembe kell venni, hogy a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdésében meghatározott jogi rendelkezés
         kivételt képez a tények hivatalból való vizsgálatának elvéhez képest, melyet in limine e rendelkezés előír. E kivételnek ennélfogva olyan szigorú értelmezés tárgyát kell képeznie, mely úgy határozza meg a tartalmát,
         hogy az ne haladja meg a célja eléréséhez szükséges mértéket.

      31     A 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdésében meghatározott jogi rendelkezés célja, hogy mentesítse az OHIM-ot a tényeknek
         a felek közötti eljárások keretében történő, hivatalból való vizsgálatának feladata alól. E célt nem veszélyezteti a közismert
         tények OHIM általi figyelembevétele.

      32     Ugyanakkor a 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének nem lehet célja a felszólalási osztály, illetve a fellebbezési tanács
         arra történő kényszerítése, hogy tudatosan olyan ténybeli feltételezésekre alapítsa határozatát, melyek nyilvánvalóan hiányosak
         vagy a valósággal ellentétesek. Szintén nem célja, hogy a felszólalási eljárásban részt vevő felektől megkívánja, hogy minden
         olyan közismert tényt az OHIM elé terjesszenek, mely esetleg lényeges lehet a meghozandó határozat szempontjából. Az e rendelkezés
         olyan értelmezése, mely szerint közismert tények hivatalból való figyelembevétele kizárt, arra ösztönözné a feleket, hogy
         beadványukba – elővigyázatosságból – általánosan ismert tények részletes leírását illesszék, és ez a felszólalási eljárás
         jelentős megnehezülésének veszélyével járna.

      33     A fenti megfontolások fényében meg kell vizsgálni, hogy a fellebbezési tanács az e jogalapban említett különböző tényezők
         figyelembevételével túllépte-e a felek közötti vita határait a felszólalási eljárásban.

      34     Először is a felperesek vitatják a megtámadott határozat 15. pontját, mely szerint az átlagos fogyasztó figyelmének foka a
         szóban forgó termék kategóriájától függően változik, és amely szerint „feltételezhető, hogy jelen esetben az érintett fogyasztó
         különös figyelmet fordít e termékek megvételére” (azaz a személygépkocsikra és azok alkatrészeire, valamint az omnibuszokra).
         Másodszor, a felperesek kifogásolják, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 19. pontjában figyelembe vette a
         „Picasso” név fogalmi hatását az érintett piacon, és megállapította, hogy „feltételezhető, hogy az európai fogyasztók többsége
         a „PICASSO” kifejezést összekapcsolja a világ leghíresebb 20. századi festőjének, Pablo Picassonak a nevével”. Harmadszor,
         a felperesek úgy vélik, hogy a fellebbezési tanács nem alapozhatott a megtámadott határozat 20. és 21. pontjában megfogalmazott
         állításokra, melyek szerint „a PICASSO megjelölésben benne rejlő megkülönböztető képesség olyan fokú, hogy bármely, az érintett
         fogyasztók részéről érzékelhető különbség elegendő bármiféle összetéveszthetőség kizárásához” és „az érintett fogyasztó a
         PICASSO névvel és az azt magába foglaló védjeggyel szembesülve sosem fog a PICARO védjegy és a – PICASSO védjegyben említett
         – spanyol művész között párhuzamot vonni”.

      35     A megtámadott határozat fent idézett részleteiben a fellebbezési tanács nem vett figyelembe új – közismert vagy éppen nem
         közismert – tényeket, hanem kifejtette és alkalmazta az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szóban forgó megjelölések közötti
         összetéveszthetőség fennállásának megítéléséhez jelentős ismérvet, azaz a kérdéses termékek, illetve szolgáltatások kategóriájának
         ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztójának feltételezett észlelését (a Bíróság C‑251/95. sz. SABEL-ügyben
         1997. november 11-én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑6191. o.] 23. pontja, a C‑210/96. sz., Gut Springenheide és Tusky ügyben 1998. július 16-án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑4657. o.] 31. pontja, és a C‑342/97. sz.,
         Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22-én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑3819. o.] 25. és 26. pontja). Ez tehát
         a fellebbezési tanács érvelésének lényeges részét képezte. A felperesek nem állíthatják, hogy a fellebbezési tanács az összetéveszthetőség
         értékeléséhez nélkülözhetetlen ismérv alkalmazásával túllépte volna a felek közötti vita határait.

      36     A fent említett második érvet illetően hozzá kell fűzni, hogy a „Picasso örökösök” az OHIM fellebbezési tanácsához benyújtott
         fellebbezése indokolásának 3. oldalán maga is rámutatott a következőkre:

      „[Az OHIM] először is megállapítja, hogy az európai fogyasztók tudatában vannak annak, hogy Picasso híres spanyol festő. A
         felperes osztja e nézőpontot.”(„The Office firstly notes that PICASSO will be recognized by the European consumers as a famous
         Spanish painter. The Appellant shares this point of view.”)

      37     E körülmények között a felperesek nem kifogásolhatják, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban figyelembe vette
         az érintett közönség feltételezett észlelését, amelyet a „Picasso örökösök” kifejezetten megerősített a fent említett beadványában.
         E tekintetben tehát a jogalap helytelen.

      38     Következésképpen a második jogalap megalapozatlan.
       Az első, a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapról
       A felek érvei
      39     A felperesek hat érvet hoznak fel e jogalap alátámasztására.
      40     Először is, a felperesek kifogásolják, hogy a fellebbezési tanács azon feltételezésre alapozta határozatát, mely szerint gépjármű,
         illetve azok alkatrészei megvételekor az átlagos fogyasztó különösen körültekintő és figyelmes. A felperesek kifejtik, hogy
         e feltételezés csak a megvétel pillanatára vonatkozik, míg az érintett, a szóban forgó megjelöléseket viselő árukkal a vásárláson
         kívüli helyzetben találkozva – például megpillantva az említett járműveket az úton – még a figyelmes fogyasztók is hihetik
         azt, hogy e termékek valamilyen módon azonosak, illetve gazdasági vagy egyéb kapcsolat áll fenn kereskedelmi eredetük között.
         A fellebbezési tanács a felperesek szerint így nem vette figyelembe az ún. „megvétel utáni összetévesztés” elméletet, jóllehet
         ez általánosan elfogadott elmélet a védjegyjog területén, különösen a Bíróság C‑206/01. sz., Arsenal Football Club ügyben 2002. november 12-én hozott ítéletében (EBHT 2002., I‑10273. o.). A felperesek ezen összefüggésben
         hangsúlyozzák, hogy az összetéveszthetőség fogalma magában foglalja a közvetett összetévesztés veszélyét is. Ezenkívül a felperesek
         kifogásolják, hogy a fellebbezési tanács nem fejtette ki azon indokokat, melyekre az érintett fogyasztók különösen körültekintő
         és figyelmes minősítésével kapcsolatos feltételezést alapította.

      41     Másodszor, a felperesek előadják, hogy a kérdéses megjelölések között vizuális és hangzásbeli hasonlóság áll fent. Kifejtik
         továbbá, hogy két megjelölés közötti vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságot a két megjelölés összehasonlítása alapján
         kell értékelni, az érintett közönség összetételétől függetlenül, hiszen ez utóbbi csak az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésekor
         jelentős tényező.

      42     Harmadszor, a felperesek vitatják azt az érvet, mely szerint a „Picasso” név fogalmi hatása érvényesül a kérdéses megjelölések
         hangzásbeli és vizuális hasonlóságával szemben. Rámutatnak arra, hogy a PICASSO szóvédjegy nem bír jelentéssel az érintett
         árukkal, azaz a gépjárművekkel kapcsolatban. A felperesek szerint a fellebbezési tanácsnak az összetéveszthetőséget csupán
         ezen áruk vonatkozásában kellett volna megvizsgálnia, valamint szerintük nem lényeges azon jelentések figyelembevétele, melyekkel
         a megjelölés a gépjárművekkel összefüggésben álló jelentésén kívül bírhat. A tárgyaláson a felperesek hozzáfűzték, hogy azon
         megközelítés elfogadása, mely szerint a „Picasso” kifejezés mint olyan magától értetődő, és mindig a festőre, nem pedig gépjárművekre
         vonatkozóként értendő, azzal a következménnyel járhat, hogy tagadja e védjegy megkülönböztető képességét ezen áruk vonatkozásában,
         jóllehet azt az OHIM bejegyezte. Ezenfelül ez a megközelítés korlátozná a PICASSO védjegy oltalmát abban az értelemben, hogy
         csak szigorúan azonos megjelölések esetén lehetne hivatkozni rá, hiszen a szó jelentéstartalma mindig ellensúlyozná azt a
         vizuális és hangzásbeli hasonlóságot, mely e szóvédjegy és a valamelyest eltérő megjelölések között fennállhat.

      43     A felperesek ezen kívül kijelentik, hogy az összetéveszthetőség megállapításához elegendő lehet két megjelölés csupán egyetlen
         jelentős ismérv – mint a vizuális vagy hangzásbeli ismérv – alapján való hasonlóságának ténye.

      44     Negyedszer, a felperesek úgy érvelnek, hogy a megtámadott határozat figyelmen kívül hagyta azt a szabályt, mely szerint az
         összetéveszthetőség annál inkább megállapítható, minél nagyobb a korábbi védjegynek a megkülönböztető képessége. A felperesek
         úgy érvelnek, hogy a PICASSO szóvédjegy lényegi megkülönböztető képessége nagy, míg az a tény, hogy e megjelölés egy híres
         festő neve is, e tekintetben szerintük nem lényeges.

      45     Ötödször, a felperesek úgy vélik, hogy a megtámadott határozat 21. pontjában a fellebbezési tanács hibásan csak azt a kérdést
         vizsgálta, hogy az érintett közönség a korábbi védjeggyel találkozva gondolhat-e a bejegyezni kívánt védjegyre. A felperesek
         szerint ellenben azt lett volna szükséges megvizsgálni, hogy e közönség a bejegyezni kívánt védjeggyel találkozva érzékel-e
         kapcsolatot ezen védjegy és a korábbi védjegy között. Figyelembe véve a két megjelölés közötti hasonlóságot, a felperesek
         úgy vélik, hogy jelen esetben a két védjegy között fennáll a kapcsolat.

      46     Végezetül, hatodszor, a felperesek úgy érvelnek, hogy a fellebbezési tanács félreértette azon érvet, mely szerint a beavatkozó
         a korábbi védjegyből hasznot kívánt húzni, valamint tudatosan törekedett az érintett megjelölések közötti összetéveszthetőségre.
         A felperesek tudomásul veszik, hogy a felszólalás a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontján alapul, és nem ugyanazon
         cikk (5) bekezdésén, azonban hangsúlyozzák, hogy ezen érv abban az összefüggésben merült fel, amelyben a „Picasso örökösök”
         úgy érveltek a fellebbezési eljárás során, hogy a védjegybejelentés benyújtásakor a beavatkozó tudatában volt annak, hogy
         a korábbi védjeggyel jelölve árukat forgalmazhatnak.

      47     Az OHIM és a beavatkozó úgy vélik, hogy a jogalap megalapozatlan, hiszen a szóban forgó két megjelölés közötti különbség elegendő
         ahhoz, hogy az összetéveszthetőséget kizárja.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      48     A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerint a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a lajstromozni
         kívánt védjegy nem részesülhet védjegyoltalomban azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, amennyiben azt
         a fogyasztók a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága
         vagy hasonlósága miatt összetéveszthetik.

      49     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint annak veszélye, hogy az érintett közönség úgy hiheti, hogy a kérdéses áruk, illetve
         szolgáltatások ugyanazon vállalkozástól, vagy adott esetben gazdaságilag kapcsolt vállalkozásoktól származnak, elegendő az
         összetéveszthetőség megállapításához.

      50     Ugyanezen ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőséget átfogóan, a szóban forgó megjelöléseknek, illetőleg áruknak
         vagy szolgáltatásoknak az érintett vásárlóközönség által történő észlelése szerint, valamint az adott esetet jellemző tényezők
         – különösen a védjegyek közötti hasonlóság, illetve a jelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös függés
         – figyelembevételével kell megítélni (lásd az Elsőfokú Bíróságnak a T‑162/01. sz., Laboratorios RTB kontra OHIM – Giorgio
         Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS) ügyben 2003. július 9-én hozott ítélete [EBHT 0000. o.] 31-33. pontját, és a hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      51     Jelen esetben a korábbi védjegy a 40/94 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében közösségi védjegy. Következésképpen,
         az előző pontban említett feltételek értékeléséhez az egész Közösségen belül figyelembe kell venni a közönség nézőpontját.
         A korábbi védjeggyel jelölt áruk természetéből adódóan az érintett közönség végső felhasználókból tevődik össze.

      52     Tudvalévő, hogy a védjegybejelentésben szereplő áruk, valamint a korábbi védjeggyel jelölt áruk részben azonosak és részben
         hasonlóak.

      53     Meg kell tehát vizsgálni, hogy a szóban forgó megjelölések közötti hasonlóság foka elegendően nagy-e ahhoz, hogy meg lehessen
         állapítani az összetéveszthetőséget a megjelölések között. Ahogyan az az ítélkezési gyakorlatból következik, az ütköző megjelölések
         vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságát illetően az összetéveszthetőséget a védjegyek által keltett összbenyomást alapul
         véve, átfogóan kell értékelni, figyelembe véve különösen a védjegyek megkülönböztető és domináns jegyeit (az Elsőfokú Bíróság
         T‑292/01. sz. Phillips-Van Heusen kontra OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) ügyben 2003. október 14-én hozott
         ítéletének [EBHT 0000. o.] 47. pontja, és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E tekintetben el kell utasítani a felperesek
         érvelését, mely szerint két megjelölés közötti hasonlóságot az érintett közönség összetételére tekintet nélkül kell mérlegelni,
         hiszen ez utóbbi csak az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésekor meghatározó. A szóban forgó megjelölések közötti hasonlóság
         elemzése elengedhetetlen eleme az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésének. Ez utóbbihoz hasonlóan, ezen elemzést is az érintett
         közönség észlelésére tekintettel kell végezni.

      54     A vizuális és hangzásbeli hasonlóságot illetően, a felperesek helyesen mutattak rá arra, hogy a szóban forgó megjelölések
         mindegyike három szótagból áll, hasonló helyeken és ugyanabban a sorrendben ugyanazokat a magánhangzókat, illetve az „ss”,
         illetve „r” betűk kivételével ugyanazokat a mássalhangzókat tartalmazzák, mely utóbbiak ráadásul hasonló helyeken találhatóak.
         Végül, különös jelentőségű az első két szótag, valamint az utolsó betű azonosságának ténye. Ugyanakkor, az „ss” kettős mássalhangzó
         kiejtése igen tisztán különbözik az „r” mássalhangzó kiejtésétől. Ebből következően a két megjelölés vizuálisan és hangzásban
         hasonló, azonban ez utóbbi szempontból a hasonlóság foka csekély.

      55     Fogalmi szempontból a PICASSO szómegjelölést mint a híres festő, Pablo Picasso nevét különösen jól ismeri az érintett közönség,
         a PICARO szómegjelölést a spanyolul beszélő fogyasztók a spanyol irodalom egy szereplőjére utaló kifejezésként érthetik, míg
         az érintett közönség spanyolul nem beszélő (nagyobb) része számára nem hordoz jelentéstartalmat. A megjelölések tehát fogalmi
         szempontból nem hasonlóak.

      56     Az ilyen jellegű fogalmi különbségek ellensúlyozzák – bizonyos körülmények között – az érintett megjelölések közötti képi
         és hangzásbeli hasonlóságot. Ennek fennállásához az szükséges, hogy legalább az egyik megjelölésnek az érintett közönség észlelése
         szerint világos és határozott jelentéssel kell bírnia, hogy az azonnal értető legyen számára (a fenti 53. pontban hivatkozott
         BASS-ítélet 54. pontja).

      57     A PICASSO szóvédjegy az érintett közönség észlelése szempontjából világos és határozott jelentéstartalommal bír. A felperesek
         állításaival ellentétben, az összetéveszthetőség mérlegelése tekintetében jelen esetben nem befolyásolja a megjelölés jelentésének
         jelentőségét az a tény, hogy e jelentés nem áll kapcsolatban az érintett árukkal. A festő, Pablo Picasso hírneve olyan mértékű,
         hogy azt – ellenkező értelmű konkrét bizonyítékok hiányában – nem lehet úgy tekinteni, hogy a PICASSO megjelölés mint járművekkel
         kapcsolatos védjegy az átlagos fogyasztó észlelésében felülírja a festő nevét oly módon, hogy e fogyasztó a PICASSO védjeggyel
         találkozva az érintett áruk összefüggésében, a továbbiakban figyelmen kívül hagyja a megjelölés jelentését mint a festő nevét,
         és azt elsősorban a gépjárműveket jelölő védjegyek egyikének tekinti.

      58     Ebből következik, hogy a szóban forgó megjelölések közötti fogalmi különbségek jelen esetben ellensúlyozzák a fenti 54. pontban
         leírt vizuális és hangzásbeli hasonlóságokat.

      59     Az összetéveszthetőség átfogó értékelésének keretében ezen felül figyelembe kell venni azon tényt, hogy az érintett áruk természetére,
         és különösen azok árára és kifejezetten technikai jellegére tekintettel, az érintett közönség figyelmének foka ezen áruk vételekor
         különösen magas. A felperesek által felvetett lehetőség, mely szerint az érintett közönség tagjai az adott árukat olyan helyzetekben
         is észlelhetik, amelyekben nem tulajdonítanak nekik akkora figyelmet, nem akadályozza a figyelem fokának számításba vételét.
         Valamely megjelölés lajstromozásának valamely korábbi védjeggyel fennálló összetéveszthetőségén alapuló elutasítása indokolt
         annak alapján, hogy az ilyen összetévesztés jogtalanul befolyásolhatja az érintett fogyasztókat az adott áruk, illetve szolgáltatások
         közötti választásban. Következésképpen az összetéveszthetőség mérlegelésekor figyelembe kell venni az átlagos fogyasztó figyelmének
         fokát abban a pillanatban, amikor a különböző, a védjegy árujegyzékében szereplő osztályba tartozó árukra vagy szolgáltatásokra
         vonatkozóan kialakítja választását, illetve amikor választ közülük.

      60     Hozzá kell fűzni, hogy az a kérdés, hogy az összetéveszthetőség mérlegelésekor tekintetbe kell-e venni az érintett közönség
         figyelmének fokát, eltér attól a kérdéstől, hogy a vételi helyzetet követő körülmények jelentősek lehetnek-e a védjegyjog
         megsértésének megállapításánál, ahogyan azt a Bíróság az Arsenal Football Club ügyben hozott ítéletében (fenti 40. pont) –
         melyre a felperesek is hivatkoznak – a védjeggyel azonos megjelölés használata esetében elismerte.

      61     Ezenkívül, a felperesek jelen ügyben tévesen hivatkoznak az ítélkezési gyakorlatra, mely szerint – az akár önmagukban, akár
         a piaci ismertségük okán – jelentősebb megkülönböztető képességgel rendelkező védjegyek szélesebb körű oltalomban részesülnek,
         mint a alacsonyabb megkülönböztető képességgel bírók (a fenti 35. pontban hivatkozott. SABEL‑ügyben hozott ítélet 24. pontja
         és a Bíróság C‑39/97. sz. Canon–ügyben 1998. szeptember 29-én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑5507. o.] 18. pontja). A PICASSO
         szóvédjegynek, amely a híres festő, Pablo Picasso nevével egyezik meg, az ismertsége nem fokozza az összetévesztés veszélyét
         a két szóban forgó megjelölés között az érintett áruk vonatkozásában.

      62     Mindezen érvekre tekintettel a kérdéses megjelölések közötti hasonlóság foka nem elegendően magas ahhoz, hogy azt úgy lehessen
         tekinteni, hogy az érintett közönség a kérdéses árukat ugyanattól a vállalkozástól, vagy adott esetben gazdaságilag kapcsolt
         vállalkozásoktól származónak hiheti. Ennélfogva a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy nem áll fenn közöttük
         az összetéveszthetőség.

      63     Végül, az OHIM-hoz benyújtott fellebbezés indokait ismertető beadványban előterjesztett érvet illetően, mely szerint a beavatkozó
         által lajstromoztatni kívánt védjegy választása – csalárd módon – pusztán a korábbi védjegy kereskedelmi sikeréből való jogosulatlan
         előny szerzésére irányult, a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy ez az érv csak a 40/94 rendelet 8. cikkének
         (5) bekezdése keretében lehetett volna meghatározó, amelyre azonban nem alapított a felszólalás.

      64     Ennélfogva az első jogalapot is el kell utasítani.
      65     Ebből kifolyólag a keresetet egészében el kell utasítani.
       A költségekről
      66     Az eljárási szabályzat 87. cikke 2. §-ának megfelelően az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperesek pervesztesek lettek, az OHIM és a beavatkozó kérelmének megfelelően a felpereseket
         kötelezni kell az OHIM és a beavatkozó költségeinek viselésére.

      A fenti indokok alapján,
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felpereseket kötelezi a költségek viselésére.

               Forwood

               Pirrung

               Meij

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. június 22-i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     J. Pirrung

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: német.