title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2012. február 13-i ítélete. # Budapesti Erőmű Zrt kontra Európai Bizottság. # Állami támogatások - A villamos energia nagykereskedelmi piaca - Magyar állami vállalkozás által bizonyos villamosenergia-termelőknek villamosenergia-vásárlási megállapodások keretében biztosított előnyös feltételek - Az EK 88. cikk (2) bekezdésében szabályozott eljárás megindításáról szóló határozat - A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító és a visszatéríttetését elrendelő határozat - Új támogatás - A magánbefektető fogalmának kritériuma. # T-80/06. és T-182/09. sz. egyesített ügyek

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2012. február 13‑i ítélete – Budapesti Erőmű kontra Bizottság
      (T‑80/06. és T‑182/09. sz. egyesített ügyek)
      „Állami támogatások – A villamos energia nagykereskedelmi piaca – Magyar állami vállalkozás által bizonyos villamosenergia-termelőknek villamosenergia-vásárlási megállapodások keretében biztosított
         előnyös feltételek – Az EK 88. cikk (2) bekezdésében szabályozott eljárás megindításáról szóló határozat – A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító és a visszatéríttetését elrendelő határozat – Új támogatás – A magánbefektető fogalmának kritériuma”

      1.                     Megsemmisítés iránti kereset – Keresettel megtámadható aktusok – Joghatásokat kiváltó aktusok – Végrehajtás alatt álló, előzetesen
            új támogatásnak minősített állami intézkedés vonatkozásában hivatalos vizsgálati eljárás megindítását elrendelő bizottsági
            határozat – Elfogadhatóság (EK 87. cikk, (1) bekezdés, EK 88. cikk, (2) és (3) bekezdés és EK 230. cikk) (vö. 37–39., 41. pont)
      2.                     Államok által nyújtott támogatások – Létező támogatások és új támogatások – Új tagállamnak az Európai Unióhoz való csatlakozása
            – A csatlakozási okmány IV. mellékletében megállapított különleges szabályok szerinti elhatárolás – Az a lehetőség, hogy az
            eredetileg állami támogatást nem képező intézkedést új támogatásnak minősítsék – Bizonyos magyarországi villamosenergia-termelőknek
            biztosított előnyös feltételek – Új támogatásként való minősítés (EK 87. cikk, (1) bekezdés, EK 88. cikk, (1) és (3) bekezdés;
            2003. évi csatlakozási okmány, IV. melléklet; 659/1999 tanácsi rendelet, 1. cikk) (vö. 50., 51., 54–56., 59. pont)
      3.                     Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A magánbefektető kritériuma szerinti értékelés – A villamosenergia-termelők
            számára minimális átvételt, valamint az állandó és tőkeköltségek megtérítését biztosító villamosenergia-vásárlási megállapodások
            – Bennfoglaltság (EK 87. cikk, (1) bekezdés) (vö. 65., 66., 69., 71., 77–79., 82. pont)
      4.                     Államok által nyújtott támogatások – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Versenytorzítás – Értékelési szempontok
            – Olyan ágazat, amelyet liberalizáltak (EK 87. cikk, (1) bekezdés) (vö. 95–97. pont)
      5.                     Államok által nyújtott támogatások – A támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét megállapító és visszatéríttetését
            elrendelő bizottsági határozat – A Bizottság azon lehetősége, hogy a pontos visszatérítendő összeg kiszámítását a nemzeti
            hatóságokra hagyja – A visszatéríttetés módszerének a végleges határozatban történő megjelölése – Állami támogatások a villamos
            energia piacán (EK 88. cikk; 659/1999 tanácsi rendelet, 14. cikk, (1) bekezdés) (vö. 106–110., 113–115. pont)
      6.                     Államok által nyújtott támogatások – A Bizottság által végzett vizsgálat – A villamosenergia-termelők számára minimális átvételt,
            valamint az állandó és tőkeköltségek megtérítését biztosító villamosenergia-vásárlási megállapodások – Az összes megállapodás
            közötti hasonlóságok és a megállapodások sajátosságainak vizsgálatát követően valamennyi vásárlási megállapodás vonatkozásában
            egyetlen határozat hozatala – Megengedhetőség (EK 87. cikk, (1) bekezdés) (vö. 129–131. pont)
      7.                     Megsemmisítés iránti kereset – Jogalapok – Hatáskörrel való visszaélés – Fogalom (EK 230. cikk) (vö. 140. pont)
      8.                     Államok által nyújtott támogatások – Támogatásra vonatkozó hivatalos vizsgálati eljárás megindítását elrendelő bizottsági
            határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem (EK 88. cikk, (2) és (3) bekezdés és EK 253. cikk; 659/1999 tanácsi rendelet,
            6. cikk) (vö. 143. pont)
      Tárgy

               A T‑80/06. sz. ügyben a Magyarországgal a 2005. november 9‑i levélben közölt, az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást
                  kezdeményező, a C 41/2005 (ex NN 49/2005) – Magyarországi átállási költségek állami támogatási ügyben hozott bizottsági határozat
                  megsemmisítése iránti kérelem, a T‑182/09. sz. ügyben pedig a Magyarország által a hosszú távú villamosenergia‑vásárlási megállapodások
                  keretében nyújtott C 41/05 állami támogatásról szóló, 2008. június 4‑i 2009/609/EK bizottsági határozat (HL 2009. L 225.,
                  53. o.) megsemmisítése iránti kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a kereseteket elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Budapesti Erőmű Zrt.‑t kötelezi a költségek viselésére.


title: Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2008. április 16-i ítélete. # Citigroup, Inc. és Citibank, NA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A CITI közösségi ábrás védjegy bejelentése - A CITIBANK korábbi közösségi szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Jó hírnév - A 40/94/EK rendelet 8. cikkének (5) bekezdése. # T-181/05. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2008. április 16.(*)

      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A CITI közösségi ábrás védjegy bejelentése – A CITIBANK korábbi közösségi szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Jó hírnév – A 40/94/EK rendelet 8. cikkének (5) bekezdése”
      A T‑181/05. sz. ügyben,
      a Citigroup Inc. (korábban: Citicorp, székhelye: New York, New York [Amerikai Egyesült Államok]) és

      a Citibank NA (székhelye: New York),

      (képviselik őket: kezdetben V. von Bomhard, A. W. Renck és A. Pohlmann ügyvédek, később: V. von Bomhard, A. W. Renck, és H. O’Neill
         solicitor)

      felpereseknek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: J. García Murillo és D. Botis, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban:
      a Citi SL (székhelye: Madrid [Spanyolország], képviseli M. Peris Riera ügyvéd)

      az OHIM első fellebbezési tanácsa által az R 173/2004‑1. sz. ügyben 2005. március 1-jén, a Citicorp és a Citi SL közötti felszólalási
         eljárással, valamint a Citibank NA és a Citi SL közötti felszólalási eljárással kapcsolatban hozott határozat ellen benyújtott
         keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (első tanács),
      tagjai: J. D. Cooke elnök, I. Labucka és M. Prek bírák,
      hivatalvezető: K. Andová tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. május 10‑én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az OHIM-nak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. április 6‑án benyújtott válaszbeadványára,
      tekintettel a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. április 6‑án benyújtott válaszbeadványára,
      tekintettel arra, hogy a Citigroup Inc. helyébe a Citicorp társaság lépett,
      a 2007. július 11‑i tárgyalást követően,
      tekintettel a szóbeli szakasz 2007. november 21‑i újbóli megnyitására,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        1999. december 20-án a Citi SL spanyol társaság a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi
         rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi védjegybejelentést
         nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

      2        A lajstromoztatni kívánt védjegy az alábbi ábrás megjelölés volt:

      3        A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 36. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában tették, az alábbi leírással:
         „vámügynöki tevékenység, ingatlanok értékbecslése, ingatlanügynökségek, ingatlankezelés és értékbecslés”.

      4        Ezt a kérelmet a Közösségi Védjegyértesítő 2000. december 11‑i 98/2000. számában hirdették meg.

      5        2001. március 12-én a Citicorp, amely 2005. augusztus 1-jén beolvadt a Citigroup Inc.-be, felszólalást nyújtott be a bejelentett
         védjegy lajstromozásával szemben, amely felszólalást az alábbi, korábbi védjegyekre, illetve védjegybejelentésekre alapította:

      –         a 36. osztályba tartozó „ingatlanügyletek” és „pénzügyi ügyletek” tekintetében a 39847157. számon 2000. március 17-én lajstromozott
         CITI német szóvédjegy;

      –        a 36. osztályba tartozó „ingatlanügyletek” és „pénzügyi ügyletek” tekintetében az 1084532. számon 1999. február 23-án bejelentett
         alábbi közösségi ábrás védjegy:

      –        a 36. osztályba tartozó „ingatlanügyletek” tekintetében a 65367. számon 1998. december 9-én lajstromozott CITICORP közösségi
         szóvédjegy.

      6        Ugyanezen a napon a Citibank NA felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben, amely felszólalást
         az alábbi tizenegy közösségi szóvédjegyre alapította, amelyek mindegyike a 36. osztályba tartozó „ingatlanügyletek” és „pénzügyi
         ügyletek” tekintetében került lajstromozásra: CITIBANK, CITIBANKING, CITICARD, CITIGOLD, CITIPHONE, CITIBASICS, CITIBUSINESS,
         CITIONE, CITIDIRECT, CITINETTING és THE CITI NEVER SLEEPS.

      7        2001. augusztus 3-i levelében az OHIM tájékoztatta a feleket arról, hogy a két felszólalási eljárást egyesítette, és azokat
         együttesen fogja vizsgálni.

      8        2004. február 24‑i határozatával a felszólalási osztály a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése alapján helyt adott a felperesek
         által előterjesztett felszólalásnak, elutasította a közösségi védjegybejelentést, és a beavatkozót kötelezte a költségek viselésére.

      9        2004. március 2-án a beavatkozó fellebbezést nyújtott be az OHIM előtt a felszólalási osztály határozatával szemben.

      10      2005. március 1‑jei határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa hatályon kívül
         helyezte a felszólalási osztály határozatát. A fellebbezési tanács helyt adott a felszólalásnak az ingatlanok értékbecslése,
         ingatlanügynökségek, ingatlankezelés és értékbecslés tekintetében, ám elutasította azt a vámügynöki tevékenység vonatkozásában.

      11      A fellebbezési tanács lényegében arra a következtetésre jutott, hogy a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése jelen ügyben
         nem alkalmazható. A felszólalási osztállyal ellentétben a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a benyújtott bizonyítékok egyike
         sem támasztja alá azt az álláspontot, mely szerint az a védjegycsalád, amelynek „közös nevezője” a „citi” elem, jó hírnévnek
         örvend, és a közönség a korábbi CITIBANK védjegyet a felperes védjegycsaládjának tagjaként érzékeli. A fellebbezési tanács
         álláspontja szerint a felpereseknek egyetlen jó hírnévnek örvendő védjegye van, mégpedig a kizárólag pénzügyi ügyletek tekintetében
         lajstromozott CITIBANK korábbi védjegy. Mindazonáltal, továbbra is a fellebbezési tanács álláspontja szerint, ezen utóbbi
         védjegy és a CITI bejelentett védjegy nem hasonló a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében. Következésképpen
         a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy az ügyet nem szükséges ezen utóbbi rendelkezés vonatkozásában vizsgálni.

      12      A fellebbezési tanács a megtámadott határozatban ugyanakkor a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében
         fenntartotta a védjegybejelentés elutasítását az ingatlanügyletek tekintetében, azon okból, hogy fennáll az összetévesztés
         veszélye a bejelentett védjegy, valamint a pénzügyi ügyletek és ingatlanügyletek tekintetében lajstromozott CITI német korábbi
         védjegy között. A vámügynöki tevékenység vonatkozásában a fellebbezési tanács engedélyezte a védjegy lajstromozását, mivel
         úgy ítélte meg, hogy e szolgáltatás és a CITI korábbi védjeggyel érintett szolgáltatások nem hasonlóak.

       A felek kérelmei
      13      A felperesek azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –        az OHIM-ot és a beavatkozót kötelezze a költségek viselésére.
      14      Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a felperesek első és második jogalapját;
      –        a harmadik jogalap tekintetében mérlegelje, hogy fennáll‑e a hasonlóság a szóban forgó megjelölések között:
      –        amennyiben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélné meg, hogy a szóban forgó megjelölések hasonlóak, vagy vizsgálja meg a 40/94 rendelet
         8. cikke (5) bekezdésében foglalt egyéb feltételeket, és ebben az esetben helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot,
         és valamennyi felet kötelezze saját költségeinek viselésére; vagy, amennyiben ezt nem vizsgálhatja, helyezze hatályon kívül
         a megtámadott határozatot, utalja vissza az ügyet a fellebbezési tanács elé, és valamennyi felet kötelezze saját költségeinek
         viselésére;

      –        amennyiben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélné meg, hogy a megtámadott határozat megállapításai a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése
         tekintetében megalapozottak, utasítsa el a keresetet, és a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

      15      A tárgyalás során az OHIM azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság a felperesek pernyertessége esetén rendelje el, hogy a felek
         maguk viseljék költségeiket.

      16      A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
       Indokolás
       Az OHIM egyes kérelmeinek elfogadhatóságáról
      17      A fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy – a felperesek állításával ellentétben – a CITIBANK védjegy és a CITI bejelentett
         védjegy között nem áll fenn hasonlóság. Mindazonáltal válaszbeadványában az OHIM csatlakozik a felperesek által a harmadik
         jogalap második részének keretében felhozott jogalaphoz, mely szerint a fellebbezési tanács által a szóban forgó megjelölések
         hasonlóságára irányuló, a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése alapján lefolytatott vizsgálat hibás volt.

      18      Az Elsőfokú Bíróság az egyik fellebbezési tanács felszólalási eljárásra vonatkozó határozatához kapcsolódó eljárás kapcsán
         úgy ítélte meg, hogy ha az OHIM nem rendelkezik kereshetőségi joggal, amely szükséges ahhoz, hogy keresetet nyújtson be valamely
         fellebbezési tanácsának határozata ellen, akkor nem várható el tőle, hogy módszeresen védje a fellebbezési tanácsok valamennyi
         megtámadott határozatát, vagy kötelező jelleggel minden esetben kérelmezze az e határozatok ellen benyújtott keresetek elutasítását
         (az Elsőfokú Bíróság T‑102/02. sz., GE Betz kontra OHIM – Atofina Chemicals [BIOMATE] ügyben 2004. június 30-án hozott ítéletének
         [EBHT 2004., II‑1845. o.] 34. pontja, a T‑379/03. sz., Peek & Cloppenburg [Cloppenburg] ügyben 2005. október 25-én hozott
         ítéletének [EBHT 2005., II‑4633. o.] 22. pontja és a T‑53/05. sz., Calavo Growers kontra OHIM – Calvo Sanz [Calvo] ügyben
         2007. január 16-án hozott ítéletének [az EBHT-ban még nem tették közzé] 26. pontja).

      19      Az OHIM-ot tehát semmi sem akadályozza abban, hogy csatlakozzék a felperes kérelméhez, vagy a határozatot az Elsőfokú Bíróság
         mérlegelésére bízza, mialatt az Elsőfokú Bíróság tájékoztatása érdekében minden olyan érvet előterjeszthet, amelyet megfelelőnek
         tart (a fenti 18. pontban hivatkozott BIOMATE-ítélet 36. pontja, valamint a fenti 18. pontban hivatkozott Cloppenburg-ítélet
         22. pontja).

       Az ügy érdeméről
      20      Keresete alátámasztásául a felperesek három jogalapot adnak elő. Az első jogalapot a 40/94 rendelet 73. cikke második mondatának
         megsértésére, a második jogalapot a 40/94 rendelet 73. cikke első mondatának és 74. cikke (1) bekezdésének megsértésére, a
         harmadik jogalapot pedig a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének megsértésére alapítják.

      21      Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy mindenekelőtt a harmadik jogalapot kell megvizsgálni.

      22      A 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének megsértésére alapított harmadik jogalap három részből áll, amelyek keretében a
         felperesek arra hivatkoznak, hogy:

      –        a fellebbezési tanács nem helyesen értékelte védjegyeik jó hírnevét;
      –        a fellebbezési tanács hibát követett el a CITIBANK védjegy és a bejelentett védjegy közötti hasonlóság értékelése során;
      –        a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésében foglalt egyéb feltételek jelen esetben teljesülnek.
       A felek érvei
      23      A vizsgált jogalap első részével kapcsolatban a felperesek lényegében felróják, hogy a fellebbezési tanács helytelenül állapította
         meg, hogy a védjegycsaládjuk által élvezett jó hírnevet – a CITIBANK védjegy kivételével – nem bizonyították.

      24      A jogalap második részének keretében a felperesek azt állítják, hogy a CITIBANK korábbi védjegy és a CITI bejelentett védjegy
         közötti hasonlóságok vizsgálatának arra a következtetésre kellett volna vezetnie, hogy e védjegyek arra késztetik a fogyasztókat,
         hogy az általuk érintett szolgáltatásokat kapcsolatba hozzák egymással.

      25      A felperesek szerint a fellebbezési tanács hibásan értelmezte a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésében foglalt, megjelölések
         hasonlóságára vonatkozó szempontokat. A fellebbezési tanácsnak azt kellett volna vizsgálnia, hogy a jó hírnévnek örvendő védjegy
         és a bejelentett védjegy közötti hasonlóság mértéke ahhoz vezet‑e, hogy az érintett közönség kapcsolatba hozza azokat egymással
         a Bíróság C‑408/01. sz., Adidas-Salomon és Adidas Benelux ügyben 2003. október 23-án hozott ítélete (EBHT 2003., I‑12537. o.,
         a továbbiakban: Adidas-ítélet) 29. és 30. pontjának értelmében. Márpedig a fellebbezési tanács nem ezt a szempontot alkalmazta,
         hanem az ütköző védjegyek szokásos összehasonlítását végezte el.

      26      A felperesek vitatják továbbá a fellebbezési tanács azon előfeltevését, mely szerint az érintett közönség figyelmének foka
         igen magas. Egyrészt a pénzügyi ügyletek általánosságban nem feltételeznek ilyen magas fokú figyelmet, lévén különböző típusú
         szolgáltatásokat, köztük nagyon egyszerű tevékenységeket is magukban foglalnak. Másrészt a fellebbezési tanács csupán a korábbi
         védjeggyel érintett fogyasztókat vette tekintetbe, noha a védjegybejelentésben megjelölt szolgáltatásokkal, nevezetesen a
         „vámügynöki tevékenységgel” és az „ingatlanügynökség” szolgáltatásaival érintett fogyasztókat kellett volna tekintetbe vennie.

      27      A közönség a jó hírnévnek örvendő CITIBANK védjegyre inkább a „citi” megkülönböztető előtag, semmint a leíró jellegű „bank”
         végződés alapján emlékszik. A felperesek hangsúlyozzák, hogy a „citi” előtagot nem lehet leíró elemnek tekinteni, mivel ez
         a szó az angol nyelvben nem létezik. A CITIBANK védjegy jó hírneve kizárólag a „citi” előtagon, vagyis domináns és megkülönböztető
         elemén nyugodhat, lévén a „bank” elem tisztán leíró jellegű.

      28      A fellebbezési tanács nem vette tekintetbe azt a tényt, hogy a CITIBANK védjegy jó hírneve különösen megszilárdult azokban
         a tagállamokban, amelyekben az angol nem szokásosan használt nyelv, így Spanyolországban vagy Görögországban. A „citi” szót
         ezen országokban nem értelmezik azonnal a „city” szó megfelelőjeként (ami spanyolul „ciudad”, görögül pedig „polis”).

      29      Egyébiránt, a felperesek álláspontja szerint a fellebbezési tanácsnak tekintetbe kellett volna vennie azt a tényt, hogy jó
         hírnevének köszönhetően a CITIBANK védjegy egy második jelentésre tett szert a fogyasztóközönség körében, akik a Citibank
         társasághoz tartozó védjegyként észlelik azt. A közönségnek nem egy „bank a városban” jutna eszébe, hanem azonnal a Citibankot,
         azt az igen ismert bankot idézi fel, melynek egyedi neve a Citi.

      30      A felperesek fenntartják, hogy nyilvánvaló kapcsolat van a szóban forgó szolgáltatások között, vagyis jelentős veszély áll
         fenn a tekintetben, hogy a bejelentett védjegy tisztességtelenül kihasználhatja vagy sértheti a korábbi védjegyek jó hírnevét.

      31      A felperesek rámutatnak arra, hogy ami a „vámügynöki tevékenységet” illeti, az ügynökök számos olyan szolgáltatást kínálnak,
         amelyek pénzügyi szolgáltatásoknak tekinthetők, amennyiben a fogyasztók pénzügyi szükségleteit elégítik ki. E szolgáltatások
         másik vállalkozások, nem pedig ügynökök javára végzett monetáris ügyleteket, azaz a felperesekhez hasonlóan a pénzügyi szolgáltatást
         nyújtók számára tipikus tevékenységet foglalnak magukban. A fogyasztók tehát könnyen kapcsolatba hozhatják a „vámügynöki tevékenységet”
         a pénzügyi szolgáltatásokkal.

      32      Az ingatlantulajdonnal kapcsolatos szolgáltatásokról szólva a felperesek azt állítják, hogy ezek, valamint a pénzügyi szolgáltatások
         között ugyancsak kapcsolat áll fenn, főként ami az ingatlantulajdon-vásárlási kölcsönöket és jelzáloghiteleket illeti.

      33      E jogalap harmadik részének keretében a felperesek arra hivatkoznak, hogy a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésében foglalt
         egyéb feltételek jelen esetben teljesülnek.

      34      Először is, a bejelentett megjelölés tisztességtelenül kihasználja a CITI védjegycsalád, illetve a CITIBANK védjegy jó hírnevét.
         A bejelentett védjegy és a felperesek pénzügyi és banki szolgáltatásai közötti gondolati képzettársítás ugyanis a megbízhatóság
         és a biztos befektetés feltételezéséhez vezet, amely megtévesztőnek bizonyulhat, és amelynek indokolatlan következménye az
         arculatátvétel. A felperesek hangsúlyozzák e tekintetben, hogy a CITIBANK védjegy egyike a világ legértékesebb védjegyeinek,
         és a „citi” elemet magukban foglaló védjegyek minőségét jól példázza az a számos díj, melyet a Citigroup kiváló szolgáltatási
         nyertek.

      35      Másodsorban, a bejelentett megjelölés használata a CITI védjegyek jó hírnevének és megkülönböztető képességének felhígulásához
         vezethet. A bejelentett megjelölés észlelésekor a fogyasztóknak – a felperesek védjegyeinek jelentős elismertsége folytán –
         azonnal ez utóbbiak pénzügyi szolgáltatásai jutnak eszébe. Következésképpen e védjegyek megkülönböztető képessége csekélyebb,
         és a közönség a „citi” szóval többé nem a felperesek védjegyeit hozza összefüggésbe.

      36      Harmadsorban, a felperesek azt állítják, hogy jelentős a veszélye annak, hogy a bejelentett megjelölés sérti a CITI védjegy
         jó hírnevét. Hangsúlyozzák e tekintetben, hogy a pénzügyi szolgáltatások vonatkozásában alkalmazandó jogszabályi rendelkezések
         szigorúbb feltételeket írnak elő, mint a „vámügynöki tevékenységre” és az ingatlantulajdonnal kapcsolatos szolgáltatásokra
         vonatkozó szolgáltatások tekintetében. A beavatkozó azzal, hogy a pénzügyi szolgáltatások tekintetében megköveteltnél gyengébb
         minőségű szolgáltatást nyújt, sérti a CITI védjegyek jó hírnevét.

      37      Negyedsorban, a felperesek rámutatnak, hogy a beavatkozó nem nyújtott be egyetlen bizonyítékot sem a bejelentett védjegy alapos
         okkal történő használatára vonatkozólag.

      38      E jogalap első részének keretében az OHIM ugyancsak úgy véli, hogy a CITIBANK korábbi védjegy jelentős mértékű jó hírnevet
         élvez a pénzügyi ügyletek tekintetében.

      39      Az OHIM hozzáteszi, hogy minél jelentősebb a korábbi védjegy megkülönböztető képessége és jó hírneve, annál könnyebben ismerhető
         be a sérelem veszélye, egyrészt mert valamely jelentős jó hírnév sérülékenyebb a sérelemmel vagy a jogosulatlan felhasználásra
         irányuló kísérletekkel szemben, másrészt mert a jó hírnévnek örvendő védjegyek könnyebben felismerhetők, még akkor is, ha
         azokat más elemekkel kombinálják.

      40      Ami a jogalap második részét illeti, az OHIM úgy véli, hogy a fellebbezési tanács nem megfelelő módon mérlegelte az ütköző
         megjelölések között a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében fennálló hasonlóságokat.

      41      Az OHIM kiemeli, hogy két védjegy hasonlónak tekinthető, ha az egyik a másikat teljes egészében magában foglalja, vagy ha
         legalább részleges az egyezés közöttük egy vagy több lényeges szempontból (az Elsőfokú Bíróság T‑6/01. sz., Matratzen Concord
         kontra OHIM – Hukla Germany [MATRATZEN] ügyben 2002. október 23-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4335. o.] 30. pontja).
         Ez még inkább igaz, ha a közös elem dominánsabb, mint az eltérő elem, akár mert méreténél vagy elhelyezkedésénél fogva kiemelkedik,
         akár mert megkülönböztető képessége a másik elemhez viszonyítva jelentősebb.

      42      Az OHIM álláspontja szerint a CITIBANK korábbi védjegyben és a CITI bejelentett védjegyben közös a „citi” elem, amely hangzásban
         azonos, és mindkét esetben a védjegyek elején helyezkedik el. E tekintetben nincs egyetlen olyan tényező sem, amely azon általános
         szabály alkalmazása ellen szólna, mely szerint a közönség nagyobb jelentőséget tulajdonít valamely szó elejének, mint a végződésének,
         különösen ha – a jelen esethez hasonlóan – a korábbi védjegy végződése leíró jellegű az általa érintett szolgáltatások vonatkozásában.
         A bejelentett védjegyben használatos enyhén stilizált betűtípus nem annyira figyelemfelkeltő, hogy lényegileg módosíthatná
         a védjegy vizuális észlelését.

      43      Következésképpen több mint valószínű, hogy a bejelentett védjeggyel szembesülve a fogyasztóközönség könnyen felismeri abban
         a CITIBANK korábbi védjegy domináns elemét, annál is inkább, mert az Európai Unió országai fogyasztóközönségének nagy többsége
         a „bank” szót az általa megjelölt szolgáltatások tekintetében – melyek vonatkozásában jó hírnevet élvez – leíró jellegű szóként
         értelmezi. A felszólalási osztály helyesen állapította meg, hogy a fogyasztók a bejelentett védjeggyel szembesülve képesek
         a „citi” szó ütköző védjegyekben közös használatát felismerni, következésképpen mindenképpen kapcsolatba hozzák a bejelentett
         védjegyet a CITIBANK korábbi védjeggyel.

      44      A jogalap harmadik részével kapcsolatban az OHIM úgy véli, hogy, noha a megtámadott határozat nem vizsgálata a 40/94 rendelet
         8. cikke (5) bekezdése alkalmazásának egyéb feltételeit, az Elsőfokú Bíróság eljárásgazdaságossági okokból összességében vizsgálhatja
         az ügy érdemét. Az OHIM felhívja a figyelmet arra, hogy az ügy aktájában szerepelnek a felek ezen egyéb feltélekre vonatkozó
         észrevételei, és a felszólalási osztály már állást foglalt e tekintetben. Továbbá az ütköző védjegyek jó hírnevének és hasonlóságának
         kérdése nem elválasztható az esetleges sérelem vagy tisztességtelen haszon kérdésétől.

      45      Az OHIM felhívja a figyelmet, hogy a szóban forgó szolgáltatások összehasonlítása szükségesnek bizonyulhat annak meghatározásához,
         hogy fennállhat‑e a felhígulás, elhomályosítás vagy „élősködő” módon történő kihasználás veszélye. A CITIBANK korábbi védjeggyel
         érintett banki és pénzügyi szolgáltatások, valamint a CITI bejelentett védjeggyel érintett vámügynöki tevékenységek nyilvánvaló
         kapcsolatban állnak egymással, amennyiben úgy az egyik, mint a másik „ügyletekhez” kötődik. A vámügynöki tevékenység és a
         pénzügyi szolgáltatások alapvető fontosságúak bizonyos kereskedelmi ügyleteknél, mint amilyen az import-export vagy az áruk
         nemzetközi fuvarozása. Az OHIM álláspontja szerint a felperesek, illetve a beavatkozók ügyfeleinek csoportja nagyrészt azonos,
         hiszen a beavatkozó ügyfelei ismerhetik – legalábbis hallomásból – a felperesek bankját, mivel tevékenységük folyamán e vállalkozásoknak
         akkreditívet, illetve egyéb banki eszközöket kell kibocsátaniuk.

      46      A fentiekre tekintettel, az OHIM először is úgy véli, hogy a „citi” elem azon szolgáltatások tekintetében történő használata,
         amelyek bizonyos kapcsolatban állnak azokkal a szolgáltatásokkal, melyek vonatkozásában a CITIBANK korábbi védjegy vitathatatlan
         jó hírnevet szerzett, vagyis a pénzügyi szolgáltatásokkal, kihasználja e védjegy megkülönböztető képességét és jó hírnevét.

      47      Másodsorban, ami az összekeveredés általi felhígulás veszélyének fennállását illeti, az OHIM úgy véli, hogy a CITIBANK védjegy
         pénzügyi ügyletek területén szerzett jelentős jó hírneve folytán a közönség a „citi” szót ténylegesen kizárólag a felperes
         által végzett tevékenységgel hozta kapcsolatba, amely kapcsolat gyengülhet a többi CITI védjegy eltérő tevékenységi körök
         és területek vonatkozásában történő elszaporodása folytán. Álláspontja szerint a beavatkozó nem bizonyította, hogy a „citi”
         elemet a közönség nem kizárólag a felperesekkel hozza összefüggésbe, vagy hogy gyakori szóelemről lenne szó.

      48      Egyébiránt a beavatkozó nem bizonyította, hogy alapos oka lenne a bejelentett védjegy használatára. A CITI védjegy beavatkozó
         által Spanyolországban történő használata nem szolgálhat kellő indokul, mivel egyrészt a spanyol védjegy által nyújtott oltalom
         földrajzi kiterjedése nem egyezik meg a bejelentett védjegy által nyújtott oltalom földrajzi kiterjedésével, másrészt pedig
         a spanyol védjegy lajstromozásának jogi megalapozottságát vitatták a nemzeti bíróságok előtt.

      49      A beavatkozó a jogalap első része keretében arra hivatkozik, hogy a védjegycsalád fellebbezési tanács által értelmezett fogalma
         helytálló, és a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a felperesek nem bizonyították, hogy a szóban forgó védjegyek
         – a CITIBANK védjegy kivételével – rendelkeznek a szükséges jó hírnévvel. A beavatkozó megállapítja, hogy a fellebbezési tanács
         egyebekben nem vitatja a CITIBANK védjegy jó hírnevét.

      50      A jogalap második részének keretében a beavatkozó úgy véli, hogy a felperesek állításával ellentétben a fellebbezési tanács
         megfelelő szempontokat alkalmazott az ütköző védjegyek 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdése szerinti hasonlóságának meghatározása
         során (a megtámadott határozat 40–43. pontja), és úgy értelmezte, hogy a szóban forgó vizsgálat kevésbé szigorú a 40/94 rendelet
         8. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglaltaknál. Ezen túl nyilvánvaló, hogy a pénzügyi szolgáltatások jelentőségére tekintettel
         a fogyasztóközönség nagyfokú figyelmet tanúsít.

      51      A „citi” szót leíró elemnek is lehet tekinteni, mivel pontosan ugyanúgy ejtendő, mint a „city” szó. Ugyanis, a beavatkozó
         álláspontja szerint, kezdetben magának a Citibank társaságnak is Citybank volt az elnevezése. Továbbá a közönség nem gondolja,
         hogy a bank egyedi neve lenne a Citi. Különösen sok olyan CITI védjegy létezik, amely nem a felperesek tulajdona, és semmi
         köze a CITIBANK védjegyhez.

      52      Egyébiránt a fellebbezési tanács nem követett el hibát a CITIBANK védjegy azon országokban fennálló jó hírnevével kapcsolatban,
         amelyekben az angol nem szokásosan használt nyelv, hiszen ténylegesen feltételezhető, hogy a közönség a „city” szót városként
         érti, még Spanyolországban is. A beavatkozó úgy véli, hogy egyáltalában nem áll fenn hasonlóság az ütköző védjegyek által
         érintett szolgáltatások között a Bíróság által meghatározott tényezők, nevezetesen az áruk természete, rendeltetése, használata,
         valamint versengő vagy kiegészítő volta alapján (a Bíróság C‑39/97. sz. Canon-ügyben 1998. szeptember 29-én hozott ítéletének
         [EBHT 1998., I‑5507. o.] 23. o.).

      53      A „vámügynöki tevékenység” (vagyis azon egyetlen szolgáltatás, amely vonatkozásában a fellebbezési tanács engedélyezte a lajstromozási
         eljárás folytatását) nem tekinthető pénzügyi szolgáltatásnak. A felperesek érvelése azzal az abszurd következménnyel járna,
         hogy valamennyi foglalkozás kapcsolatban állna a pénzügyi szolgáltatásokkal, mivel gyakori, hogy valamely szakember pénzt
         utal át ügyfele javára.

      54      A jogalap harmadik részének keretében a beavatkozó arra hivatkozik, hogy a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésében foglalt
         egyéb feltételek jelen esetben nem teljesülnek.

      55      Először is, a bejelentett védjegy nem használta ki tisztességtelenül a felperes egyetlen védjegyét sem. A beavatkozó e tekintetben
         hangsúlyozza, hogy az első CITI védjegyet 1995-ben jelentette be, vagyis évekkel azelőtt, hogy a CITIBANK védjegy ismertté
         vált Spanyolországban, továbbá azon védjegyek bejelentését megelőzően, amelyeken jelen ügyben a felszólalás alapul. Ezen túl
         a felperesek nem bizonyították, hogy védjegyük állítólagosan pozitív arculata más termékekre átvihető lenne. A beavatkozó
         e tekintetben az OHIM harmadik fellebbezési tanácsának az R 283/1999‑3. sz., HOLLYWOOD/Hollywood ügyben 2001. április 25-én
         hozott határozatára utal. Különösen nem áll fenn kapcsolat a szóban forgó védjegyek által érintett szolgáltatások között.

      56      Másodsorban, nem áll fenn az összekeveredés folytán történő felhígulás veszélye, tekintettel a CITI bejelentett védjegy és
         a CITIBANK korábbi védjegy közötti kapcsolat, valamint képzettársítás hiányára.

      57      Harmadsorban, az e védjegyek közötti ilyen kapcsolat vagy képzettársítás hiányában a CITIBANK védjegy jó hírneve nincs kitéve
         potenciális sérelemnek. Ezen túl a felperesek nem bizonyították ilyen sérelem veszélyét jelen ügyben, különösen pedig nem
         mutatták be, hogy a „vámügynöki tevékenyég”, amely semmiféle negatív képzettársítást nem hordoz, sértheti a pénzügyi szolgáltatásokat.

      58      Negyedsorban, ami a bejelentett védjegy alapos okkal történő használatát illeti, a beavatkozó emlékeztet arra, hogy e védjegy
         azonos a spanyol védjegyhivatal által engedélyezett két korábbi védjeggyel.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      59      A 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése akként rendelkezik, hogy „[a] (2) bekezdés szerinti korábbi védjegy jogosultjának
         felszólalása alapján nem részesülhet továbbá oltalomban a korábbi védjeggyel azonos vagy ahhoz hasonló megjelölés, ha az érintett
         áruk, illetve szolgáltatások nem hasonlóak, feltéve hogy – közösségi védjegy esetén – a korábbi közösségi védjegy a Közösségben,
         – korábbi nemzeti védjegy esetén – a korábbi nemzeti védjegy pedig az érintett tagállamban jó hírnevet élvez, és a megjelölés
         alapos ok nélkül történő használata sértené vagy tisztességtelenül kihasználná a korábbi védjegy megkülönböztető képességét
         vagy jó hírnevét”.

      60      Tekintve, hogy a védjegybejelentésben megjelölt szolgáltatások nem hasonlóak azon szolgáltatásokhoz, amelyek tekintetében
         a CITIBANK védjegy lajstromozásra került, jelen esetben a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének alkalmazása három feltétel
         teljesüléséhez van kötve: először is, az ütköző védjegyek azonossága vagy hasonlósága; másodszor, a felszólalásban hivatkozott
         korábbi védjegy jó hírneve; és harmadszor, azon veszély fennállása, hogy a bejelentett védjegy alapos ok nélküli használata
         sérti vagy tisztességtelenül kihasználja a korábbi védjegy megkülönböztető képességét vagy jó hírnevét.

      61      Mivel e három feltétel kumulatív jellegű, közülük már egynek a hiánya is meghiúsítja az említett rendelkezés alkalmazását
         (az Elsőfokú Bíróság T‑67/04. sz., Spa Monopole kontra OHIM – Spa-Finders Travel Arrangements (SPA‑FINDERS) ügyben 2005. május
         25-én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑1825. o.] 30. pontja és a T‑137/05. sz., La Perla kontra OHIM – Worldgem Brands [NIMEI
         LA PERLA MODERN CLASSIC] ügyben [az EBHT-ban nem tették közzé] 26. pontja).

      –       A jogalap első részéről
      62      Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a felperesek lényegében azt állítják: a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésében
         foglalt második feltétel teljesül az általuk hivatkozott védjegycsaládba tartozó védjegyek összessége tekintetében. A felperesek
         felróják, hogy a fellebbezési tanács tévesen értelmezte a védjegycsalád fogalmát, amikor megkövetelte részükről annak bizonyítását,
         hogy a védjegycsalád több tagja is közismert.

      63      Amint azt a beavatkozó megállapította, a megtámadott határozatból, különösen pedig annak 20. pontjából következik, hogy a
         fellebbezési tanács nem kérdőjelezte meg a CITIBANK védjegy jó hírnevét. Ilyen körülmények között, és tekintettel arra a tényre,
         hogy a felek egyetértenek abban, hogy a CITIBANK védjegy jó hírnevet élvez, meg kell állapítani, hogy a 40/94 rendelet 8. cikkének
         (5) bekezdésében foglalt második feltétel teljesül, anélkül hogy szükséges lenne azt vizsgálni, hogy ugyanez áll‑e fenn a
         többi védjegy tekintetében. Következésképpen a védjegycsaládba tartozó többi védjegy jó hírnevének bizonyítására vonatkozó
         érvek tekintetében nem szükséges határozni.

      –       A jogalap második részéről
      64      A szóban forgó védjegyek azonosságára vagy hasonlóságára vonatkozó feltétellel kapcsolatban a Bíróságnak a védjegyekre vonatkozó
         tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) 5. cikkének (2) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatából (amely rendelkezés
         normatív tartalma lényegében a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének felel meg), az következik, hogy a hasonlóságra vonatkozó
         feltétel teljesítéséhez nem szükséges annak bizonyítása, hogy az érintett vásárlóközönség tudatában fennáll az összetévesztés
         veszélye a jó hírnévnek örvendő korábbi védjegy és a bejelentett védjegy között. Elegendő, hogy az e védjegyek közötti hasonlóság
         mértéke olyan legyen, hogy az érintett vásárlóközönség azokat kapcsolatba hozhassa egymással (a fenti 25. pontban hivatkozott
         Adidas-ítélet 31. pontja).

      65      E kapcsolat fennállását átfogóan kell értékelni, és figyelembe kell venni valamennyi, a jelen ügyre jellemző tényezőt (a fenti
         25. pontban hivatkozott Adidas-ítélet 30. pontja). Az ütköző megjelölések összehasonlítása tekintetében az összetéveszthetőség
         átfogó mérlegelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által keltett
         együttes benyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető és domináns jegyeik figyelembevételével (a fenti 61. pontban
         hivatkozott NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC ügyben hozott ítélet 35. pontja).

      66      Vizuális szinten a „citi” szóelem jelenléte a szóban forgó mindkét védjegyben bizonyos fokú hasonlósághoz vezet. Továbbá az
         a tény, hogy a CITIBANK védjegy a CITI bejelentett védjegyet teljes egészében magában foglalja, és hogy ez alkotja a védjegy
         elejét, vizuális szinten erősíti ezt a hasonlóságot (lásd ebben az értelemben a fenti 41. pontban hivatkozott MATRATZEN-ügyben
         hozott ítélet 44., 48. és 50. pontját, a fenti 61. pontban hivatkozott SPA-FINDERS-ügyben hozott ítélet 33. pontját és a fenti
         61. pontban hivatkozott NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC ügyben hozott ítélet 46. pontját).

      67      Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy vizuális szinten ugyancsak a „citi” elem tekinthető a CITIBANK védjegy dominánsabb és leginkább
         megkülönböztető elemének, mivel ennek hatására különböztethetők meg a felperesek banki tevékenységei más bankok tevékenységeitől.

      68      Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy hangzás szintjén a szóban forgó védjegyekben közös két szótag a „ci-ti”, és e védjegyek
         csupán egyetlen, a „bank” szótagban térnek el egymástól.

      69      Ami a szóban forgó védjegyek fogalmi szinten történő összehasonlítását illeti, ténylegesen meg kell állapítani, hogy a „citi”
         szó önmagában – az angol „city” szó mesterséges helyesírásán túl – nem hordoz más fogalmi jelentést. Ez az aspektus közös
         a szóban forgó két védjegyben. Fogalmi szinten a „bank” leíró elemet nem lehet a CITIBANK védjegy domináns elemének tekinteni.
         Mivel több száz olyan bank létezik, amelynek elnevezése a „bank” elemre végződik (Comdirectbank, HypoVereinsbank, Commerzbank
         stb.), ezeket nevük eleje különbözteti meg egymástól.

      70      Nyilvánvaló, hogy a „citi” szóelem az angol „city” szót sugallja. E szavak hangzásban azonosak, vizuálisan pedig hasonlóak.
         Felmerül tehát annak kérdése, hogy a „citi” elem rendelkezik‑e megkülönböztető képességgel, vagy sem, és mindenekelőtt egy
         várost juttat‑e a közönség eszébe. E tekintetben ki kell emelni, hogy a Citibank elnevezése kezdetben City Bank of New York
         volt, és a felperesek gyakran használják a THE CITI NEVER SLEEPS védjegyüket.

      71      Mindazonáltal a „citi” szó helyesírása eltér az angol „city” szóétól, és a pénzügyi szolgáltatások fogyasztói nem választanak
         ki ilyen szolgáltatást, anélkül hogy a szóban forgó pénzintézet nevét leírva látnák. Továbbá az érintett közönséget jelen
         esetben több millió nem angol nyelvű személy alkotja. Ezen túl, amint arra az OHIM rámutatott, egyetlen olyan bank sem létezik,
         amely kizárólag a városi térségekben kínálná szolgáltatásait. A kezdetben City Bank of New York elnevezésű bankot ezt követően,
         fejlődése és terjeszkedése következtében, Citibankká nevezték át.

      72      A fentiekből következően a „citi” elem megkülönböztető képességgel rendelkezik.

      73      Az így megállapított védjegyek közötti hasonlóság elegendő ahhoz, hogy a közönség e védjegyeket kapcsolatba hozza egymással,
         ami a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdése alkalmazásának feltétele, mivel – amint arra utalás történt e tekintetben – az
         összetévesztés veszélye e célból nem követelmény. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a fellebbezési tanács
         hibát követett el, amikor úgy vélte, hogy a szóban forgó védjegyek nem kellően hasonlóak ahhoz, hogy egy, a 40/94 rendelet
         8. cikke (5) bekezdése alkalmazásának céljából megkövetelt kapcsolat megállapítható legyen.

      74      Ebből következik, hogy a fellebbezési tanács azzal, hogy úgy vélte, a szóban forgó védjegyek nem hasonlóak, megsértette a
         40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdését, ami kellő indoknak tekinthető ahhoz, hogy az Elsőfokú Bíróság a jelen keresetnek
         helyt adjon. Mindazonáltal, tekintettel a felek tárgyalás során kifejezett kívánságára, az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy
         a teljesség kedvéért a jogalap harmadik részét is meg kell vizsgálni.

      –       A jogalap harmadik részéről
      75      A 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésében felsorolt feltételek közül a harmadikat illetően három különféle veszélyt kell
         elemezni, nevezetesen elsőként azt az esetet, amikor a bejelentett védjegy alapos ok nélküli használata sértheti a korábbi
         védjegy megkülönböztető képességét, másodszor azt, amikor a használat sértheti a korábbi védjegy jó hírnevét, harmadszor pedig
         azt, amikor az tisztességtelenül kihasználja a korábbi védjegy megkülönböztető képességét vagy jó hírnevét (a fenti 61. pontban
         hivatkozott SPA‑FINDERS-ügyben hozott ítélet 43–53. pontja; lásd továbbá értelemszerűen Jacobs főtanácsnoknak a fenti 32. pontban
         hivatkozott Adidas-Salomon és Adidas Benelux ügyre [EBHT 2003., I‑12540. o.] vonatkozó indítványa 36–39. pontját).

      76      Tekintettel a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének szövegére, ahhoz, hogy e rendelkezés alkalmazhatóvá váljék, elegendő,
         ha a fent említett veszély fajtái közül akár egy is fennáll (az Elsőfokú Bíróság T‑215/03. sz., SIGLA kontra OHIM – Elleni
         Holding [VIPS] ügyben 2007. március 22-én hozott ítéletének [az EBHT-ban még nem tették közzé] 36. pontja).

      77      A korábbi védjegy jogosultja nem köteles bizonyítani védjegyének tényleges és aktuális veszélyeztetését, hanem olyan bizonyítékokat
         kell szolgáltatnia, amelyekből prima facie következtetni lehet a tisztességtelen kihasználás vagy sérelem nem csupán feltételezett jövőbeni veszélyére (az Elsőfokú
         Bíróság fenti 61. pontban hivatkozott SPA-FINDERS ügyben hozott ítéletének 40. pontja].

      78      Erre a megállapításra lehet jutni többek között valószínűségi elemzésből eredő logikai következtetések alapján, valamint figyelembe
         véve az érintett kereskedelmi ágazat szokásos gyakorlatát, illetve az adott ügyre vonatkozó bármely más körülményt.

      79      A korábbi védjegy megkülönböztető képességének vagy jó hírnevének tisztességtelen kihasználását úgy kell értelmezni, hogy
         az magában foglalja valamely megbecsülésnek örvendő védjegy nyilvánvalóan „élősködő” módon történő kizsákmányolását, valamint
         a jó hírnevének kihasználására irányuló kísérletet (lásd a fenti 61. pontban hivatkozott SPA-FINDERS ítélet 51).

      80      Végezetül pedig, minél jelentősebb a korábbi védjegy megkülönböztető képessége és jó hírneve, annál könnyebben ismerhető el
         a sérelem veszélye a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében (a fenti 61. pontban hivatkozott SPA-FINDERS-ítélet
         41. pontja).

      81      Amint az fentebb megállapítást nyert, a CITIBANK védjegynek az Európai Közösség területén a banki szolgáltatások ágazatában
         fennálló jó hírneve nem vitatott. E tekintetben a jó hírnév a banki szektor jellemzőihez kapcsolódik, amelyek nem mások, mint
         a fizetőképesség, a becsületesség, valamint a magánszemély és kereskedelmi ügyfelek szakmai tevékenységéhez és beruházásaihoz
         nyújtott pénzügyi támogatás.

      82      Amint azt az OHIM elismeri, a felperesek és a beavatkozó ügyfeleinek csoportjai nyilvánvaló kapcsolatban állnak egymással,
         sőt keresztezik is egymást a felpereshez hasonló bankok által kínált vámügynöki tevékenység és a pénzügyi szolgáltatások tekintetében,
         mivel azon ügyfelek, akik nemzetközi kereskedelmi tevékenységet, illetve import -és exporttevékenységet folytatnak, ugyancsak
         használják az ezen ügyletek által igényelt pénzügyi és banki szolgáltatásokat. Következésképpen valószínű, hogy ezek az ügyfelek
         ismerik a felperesek bankját, tekintettel annak nemzetközi szinten is jelentős hírnevére.

      83      Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy nagy a valószínűsége annak, hogy a CITI bejelentett védjegy vámügynökségek
         általi, vagyis a pénzösszegek és ingatlanok kezelése területén végzett pénzügyi ügygondnoki tevékenység tekintetében történő
         használata „élősködő” módon történő kizsákmányoláshoz, tehát a CITIBANK védjegy megszilárdult jó hírneve, valamint a felperesek
         által e jó hírnév elérése érdekében végzett jelentős beruházások tisztességtelen kihasználásához vezet. A CITI bejelentett
         védjegy ezen használata azon képzetet is keltheti, hogy a beavatkozó a felperesekkel társult vállalkozás, vagy azok részét
         képezi, ennélfogva megkönnyítheti a bejelentett védjegy által érintett szolgáltatások forgalmazását. Mivel a felperesek több,
         a „citi” elemet tartalmazó védjegy jogosultjai, ez a veszély még nagyobb.

      84      Végezetül az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a beavatkozó nem nyújtott be bizonyítékot a tekintetben, hogy a bejelentett védjegyet
         alapos okkal használja.

      85      A CITI védjegynek a beavatkozó által Spanyolországban történő használata nem szolgálhat kellő indokul, mivel egyrészt a spanyol
         védjegy oltalmának földrajzi kiterjedése nem egyezik meg a bejelentett védjegy által érintett területtel, másrészt pedig a
         spanyol védjegy lajstromozásának jogi megalapozottságát vitatták a nemzeti bíróságok előtt. Ugyanezen összefüggésben az a
         tény, hogy a beavatkozó a „citi.es” doménnév jogosultja, nem bír relevanciával.

      86      Tehát a harmadik jogalap harmadik részének ugyancsak helyt kell adni, következésképpen a megtámadott határozatot hatályon
         kívül kell helyezni, anélkül hogy a felperesek által felvetett többi jogalap tekintetében határozni kellene.

       A költségekről
      87      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte.

      88      Mivel az OHIM pervesztes lett, lévén a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni, a felperes kérelmének megfelelően
         maga viseli saját költségeit, valamint a felperesek részéről felmerült költségeket, illetve a beavatkozó maga viseli saját
         költségeit.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (első tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
            első fellebbezési tanácsának 2005. március 1‑jei, az R 173/2004‑1. sz. ügyben hozott határozatát.
      2)      Az OHIM maga viseli saját költségeit, valamint a Citigroup Inc. és a Citibank NA részéről felmerült költségeket, beleértve
            a részükről a fellebbezési eljárás keretében felmerült költségeket.
      3)      A Citi SL maga viseli saját költségeit.

               Cooke

               Labucka

               Prek

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2008. április 16‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                     J. D. Cooke

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság 1981. június 2-i ítélete. # Officier van Justitie kontra J. van Dam & Zonen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arrondissementsrechtbank Rotterdam - Hollandia. # Tengeri halászat. # 124/80. sz. ügy


A Bíróság 1982. október 6-i ítélete. # Interquell Stärke-Chemie GmbH & Co. KG kontra Európai Gazdasági Közösség. # # 261/78. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (ötödik tanács), 2016. december 15.#Aldi GmbH & Co. KG kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – Az ALDIANO európai uniós szóvédjegy bejelentése – ALDI korábbi európai uniós szóvédjegy – A korábbi védjegy tényleges használata – A 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) bekezdése – A 2868/95/EK rendelet 22. cikkének (3) bekezdése.#T-391/15. sz. ügy.


title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2017. október 4.#Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs kontra Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd.#A Court of Appeal (Anglia & Wales) (Civil Division) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Hozzáadottérték‑adó (héa) – 2006/112/EK irányelv – A 14. cikk (2) bekezdésének b) pontja – Termékértékesítés – Gépjárművek – Vételi opciót tartalmazó pénzügyi lízingszerződés.#C-164/16. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2017. október 4. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal – Hozzáadottérték‑adó (héa) – 2006/112/EK irányelv – A 14. cikk (2) bekezdésének b) pontja – Termékértékesítés – Gépjárművek – Vételi opciót tartalmazó pénzügyi lízingszerződés”
      A C‑164/16. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (fellebbviteli bíróság [Anglia és Wales] [polgári kollégium], Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2016. március 21‑én érkezett, 2016. január 29‑i határozatával terjesztett elő
      a Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      és
      a Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök, J.‑C. Bonichot (előadó) és A. Arabadjiev bírák,
      főtanácsnok: M. Szpunar,
      hivatalvezető: X. Lopez Bancalari tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2017. január 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               –

               a Mercedes‑Benz Financial Services UK Ltd képviseletében L. Allen barrister és K. Prosser QC,

               –

               az Egyesült Királyság kormánya képviseletében G. Brown, J. Kraehling, S. Simmons és D. Robertson, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: O. Thomas barrister,

               –

               a holland kormány képviseletében M. Bulterman és M. de Ree, meghatalmazotti minőségben,

               –

               az Európai Bizottság képviseletében L. Lozano Palacios és R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2017. május 31‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.; a továbbiakban: héairányelv) 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának az értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Mercedes Benz Financial Services UK Ltd és a Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (az Egyesült Királyság adó‑ és vámhatósága, a továbbiakban: adóhatóság) között a járműveknek egy mintaszerződés alapján történő átadásának a hozzáadottérték‑adóval (a továbbiakban: héa) terhelt ügyletek szempontjából történő minősítése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A héairányelv 14. cikke értelmében:
               „(1)   »Termékértékesítés« a birtokba vehető dolog átengedése [helyesen: átruházása], amely tulajdonosként való rendelkezésre jogosít fel.
               (2)   Az (1) bekezdésben említetten kívül termékértékesítésnek minősülnek a következők:

                        a)

                        termékre vonatkozó tulajdon átruházása hatóság által vagy nevében, vagy törvény értelmében történő kisajátítás útján, ellenérték fejében;

                        b)

                        termék olyan szerződés alapján történő birtokbaadása, amely a termék határozott időre szóló bérletéről vagy részletvételéről szól, azzal a kikötéssel, hogy a tulajdonjogot [helyesen: a tulajdonjogot rendszerint] legkésőbb az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével szerzik meg;

                        c)

                        termék vásárlásra vagy eladásra szóló bizományi szerződés alapján történő átadása.

                  (3)   A tagállamok bizonyos építési munkák elvégzését termékértékesítésnek tekinthetik.”

               4

               Ezen irányelv 24. cikkének (1) bekezdése értelmében „szolgáltatásnyújtás” minden olyan tevékenység, amely nem minősül termékértékesítésnek.

               5

               Az említett irányelv 63. cikke a következőket írja elő:
               „Az adóztatandó tényállás akkor valósul meg és az adófizetési kötelezettség abban az időpontban keletkezik, amikor a termékértékesítés vagy a szolgáltatásnyújtás teljesítése megtörténik.”

               6

               Ugyanezen irányelv 64. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
               „Amennyiben a termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás során egymást követő időszakonkénti elszámolásra vagy fizetésre kerül sor, a termékértékesítés és a szolgáltatásnyújtás mindig azon időszak lejártakor minősül teljesítettnek, amelyre ezen elszámolások vagy fizetések vonatkoznak, kivéve a 14. cikk (2) bekezdésének b) pontja alá tartozó azon termékértékesítést, mely a termék meghatározott időszakra vonatkozó bérletéből vagy részletvételéből áll.”

         Az Egyesült Királyság joga

               7

               A héairányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontját a Value Added Tax Act 1994 (a hozzáadottérték‑adóról szóló 1994. évi törvény) 4. mellékletének 1. pontja ültette át.

               8

               A Consumer Credit Act 1974 (a fogyasztói hitelekről szóló 1974. évi törvény) 189. cikke a lízingszerződést olyan megállapodásként határozza meg, amely alapján a bérlő a terméket időszakos kifizetések teljesítése fejében bérli, és a termék tulajdonjoga e személyre akkor száll át, ha a megállapodásban rögzített feltételeket teljesíti, és egy vagy több meghatározott esemény is bekövetkezik, köztük valamely opció bérlő általi gyakorlása.

               9

               A fogyasztói hitelekről szóló 1974. évi törvény 99. cikke előírja, hogy az adós az e törvényben szabályozott lízingszerződés alapján általa teljesítendő utolsó kifizetés teljesítését megelőzően bármikor megszüntetheti a szerződést az erre vonatkozó értesítés megküldésével. Az említett törvény 100. cikke úgy rendelkezik, hogy ilyen esetben – hacsak a felek alacsonyabb összegű kifizetésben nem állapodtak meg – az adós köteles a hitelezőnek megfizetni azt az összeget (ha van ilyen), amellyel a „végösszeg” fele meghaladja a végösszeg kifizetett és fizetendő részeinek a közvetlenül a megszüntetés előtt fennálló összesített értékét.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               10

               A Mercedes‑Benz Financial Services UK, a Daimler AG egyesült királyságbeli székhelyű leányvállalata három mintaszerződést kínál a gépjárművek használatának finanszírozására: a „Leasing” megnevezésű rendes bérleti szerződést, a „Hire Purchase” nevű hitel‑bérleti szerződést, valamint az „Agility” elnevezésű, vételi opciót tartalmazó bérleti szerződést, amely az első két szerződés egyes jellemzőit vegyíti, és amely alapján az ügyfelek a gépjármű átadását követő későbbi időpontra halaszthatják a bérlet és az adásvétel közötti választást.

               11

               E három mintaszerződésben közös, hogy a jármű tulajdonjoga a szerződés teljes időtartama alatt továbbra is a Mercedes Benz Financial Services UK‑t illeti meg, a bérlő pedig havonta esedékes részletek fizetésére köteles.

               12

               A mintaszerződések ellenben különböznek a tekintetben, hogy van‑e lehetőség – és ha igen, milyen feltételekkel – a jármű tulajdonjogának megszerzésére.

               13

               A „Leasing” megnevezésű mintaszerződés kizárja a tulajdon átruházását, és ezenfelül meghatározza azt a maximális kilométerszámot, amelynek túllépése esetén az ügyfél kötbér fizetésére köteles.

               14

               Ezzel szemben a „Hire Purchase” és az „Agility” elnevezésű mintaszerződések a tulajdon átruházásáról rendelkeznek, jóllehet különböző feltételek mellett.

               15

               Az előbbi mintaszerződés esetében az egyes hónapokban megfizetett részletek összege főszabály szerint a jármű teljes vételárának felel meg, a finanszírozási költséget is beleértve. Ezt mindössze egy kisebb összeggel („opciós költség”) kell kiegészíteni ahhoz, hogy a szerződés lejártakor sor kerüljön a tulajdonjog megszerzésére. E záró fizetésről maga a szerződés rendelkezik, így az nem függ az opció gyakorlásától. Az ügyfél számláját az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével egyidejűleg megterhelik az opciós díjjal, és ezzel bekövetkezik a tulajdonjog átruházása. Mindazonáltal az Egyesült Királyság fogyasztóvédelmi szabályozása korlátozza azon összeg nagyságát, amelyet a bérlettel vegyes adásvétel esetén az eladó a vásárlótól követelhet, így a gyakorlatban az ügyfél akár mentesülhet is az említett záró fizetés alól azáltal, hogy a lejárta előtt megszünteti a szerződést.

               16

               Az „Agility” megnevezésű mintaszerződés esetén a havonta esedékes részletek főszabály szerint alacsonyabbak, mint a „Hire Purchase” mintaszerződés esetén, így a teljes összegük mindössze a jármű vételárának kb. 60%‑át teszi ki, a finanszírozási költséget is beleértve. Amennyiben a járművet használó személy gyakorolni kívánja a járműre vonatkozó vételi opciót, akkor körülbelül a vételár 40%‑át kell megfizetnie. Ez a „megváltási” összeg a jármű szerződés megszűnésekor képviselt becsült, átlag maradványértékével egyenlő. A szerződés lejárta előtt három hónappal lehetőséget biztosítanak az ügyfél számára az opció gyakorlására. A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a bérlők közel fele él ezzel a lehetőséggel.

               17

               A héa szempontjából nem vitatott, hogy a „Leasing” megnevezésű mintaszerződés a „szolgáltatásnyújtás” kategóriájába tartozik, és következésképpen a héairányelv 64. cikke értelmében a havonta esedékes valamennyi részlet adóköteles, az adóalap pedig az adott részlet összegével egyenlő. Az sem vitatott, hogy ezzel szemben a „Hire Purchase” elnevezésű mintaszerződés a héairányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett „termékértékesítésnek” minősül. Következésképpen ezen irányelv 64. cikke értelmében az adófizetési kötelezettség abban az időpontban keletkezik, amikor a járművet átadják, míg az adóalap az értékesítés teljes árával egyenlő.

               18

               Az adóhatóság szerint az „Agility” elnevezésű mintaszerződés a „Hire Purchase” megnevezésű mintaszerződéshez hasonlóan a héairányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett „termékértékesítésnek” minősül. Az adóhatóság ezért már a járművek ilyen szerződések alapján történő átadásának időpontjában az adó teljes összegének megfizetését követelte a Mercedes‑Benz Financial Services UK‑től.

               19

               A Mercedes‑Benz Financial Services UK vitatta ezt a minősítést a First‑Tier Tribunal (Tax Chamber) (elsőfokú bíróság, adójogi tanács, Egyesült Királyság) előtt arra hivatkozva, hogy az „Agility” elnevezésű mintaszerződés, amely alapján nem következik be automatikusan a tulajdonjog átruházása, „szolgáltatásnyújtásnak” tekintendő, és következésképpen a héafizetési kötelezettség csak az egyes havi részletek megfizetése tekintetében keletkezik.

               20

               Miután a First‑Tier Tribunal (Tax Chamber) (elsőfokú bíróság, adójogi tanács) elutasította a Mercedes‑Benz Financial Services UK kérelmét, az utóbbi fellebbezést nyújtott be, amelynek az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (felsőbíróság, adójogi és kancelláriai tanács, Egyesült Királyság) helyt adott.

               21

               Az adóhatóság ez utóbbi határozatot támadta meg a kérdést előterjesztő bíróság előtt. E bíróság szerint az elé tárt jogvita megoldása szükségessé teszi az uniós jog, konkrétabban a héairányelv 14. cikke (2) bekezdése b) pontjának értelmezését.

               22

               E körülmények között a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (fellebbviteli bíróság, Anglia és Wales, polgári tanács, Egyesült Királyság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Mit jelent a 2006/112 irányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő »olyan szerződés, amely az[t] a kikötés[t] [tartalmazza], hogy a tulajdonjogot rendszerint legkésőbb az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével szerzik meg« fordulat?

                        2)

                        Különösen, a jelen ügy körülményei között a »rendszerint« kifejezés alapján az adóhatóságnak kizárólag a legkésőbb az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével gyakorolható vételi opció fennállását kell‑e azonosítania?

                        3)

                        Ettől eltérően, a »rendszerint« kifejezés alapján a nemzeti hatóságnak tovább kell‑e mennie, és meg kell‑e határoznia a szerződés gazdasági célját?

                        4)

                        A harmadik kérdésre adandó igenlő válasz esetén:

                                 a)

                                 Befolyásolja‑e a 14. cikk (2) bekezdésének értelmezését annak elemzése, hogy mennyire valószínűsíthető az ilyen opció ügyfél általi gyakorlása?

                                 b)

                                 Jelentőséggel bír‑e a vételi opció gyakorlása esetén fizetendő ár nagysága a szerződés gazdasági céljának meghatározása szempontjából?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               23

               Együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a héairányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő „olyan szerződés, amely az[t] a kikötés[t] [tartalmazza], hogy a tulajdonjogot rendszerint legkésőbb az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével szerzik meg” fordulatot úgy kell‑e értelmezni, hogy annak hatálya alá tartozik az alapeljárásban szereplő mintaszerződéshez hasonló, vételi opciót tartalmazó bérleti szerződés.

               24

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Mercedes Benz Financial Services UK által kínált „Agility” mintaszerződéshez hasonló, vételi opciót tartalmazó gépjármű bérleti szerződés a pénzügyi lízingszerződések vagy a hitellel vegyes bérleti szerződések körébe tartozik.

               25

               Amint azt a főtanácsnok az indítványának 22. és 23. pontjában kifejtette, e szerződések sajátos jellemzője, hogy a tulajdonjog teljes megszerzését helyettesítik, így a lízingbevevő anélkül használhatja tulajdonosként a terméket, hogy a termék számára történő átadásának időpontjában egy összegben megfizetné a teljes vételárat.

               26

               E szerződéstípus a sajátos jellemzői miatt éppúgy jelentheti a tárgyi eszköz beszerzését, ahogy annak elmaradását is, mivel e szerződésben a felek abban is megállapodhatnak, hogy a lízingbe vevőt a bérleti időszak végén választás illeti meg a tekintetben, hogy megszerzi‑e az említett terméket, vagy sem (lásd ebben az értelemben: 2012. február 16‑iEon Aset Menidjmunt ítélet, C‑118/11, EU:C:2012:97, 34. és 37. pont).

               27

               Azon tények, hogy rögzítik‑e a tulajdonjog átszállását a szerződés lejártával, vagy hogy az esedékes részletek aktualizált értéke gyakorlatilag azonos‑e a termék forgalmi értékével, önmagukban vagy együttesen olyan kritériumoknak minősülnek, amelyek lehetővé teszik annak meghatározását, hogy egy szerződés pénzügyi lízingszerződésnek minősül‑e (lásd ebben az értelemben: 2012. február 16‑iEon Aset Menidjmunt ítélet, C‑118/11, EU:C:2012:97, 38. pont; 2015. július 2‑iNLB Leasing ítélet, C‑209/14, EU:C:2015:440, 30. pont).

               28

               Mindezzel együtt valamely szerződés pénzügyi lízingszerződésként történő minősítése önmagában nem jelenti azt, hogy a termék e szerződésen alapuló birtokbaadása a héaköteles ügyletek kategóriájába tartozik. Ahhoz, hogy a héairányelv értelmében vett „termékértékesítésnek” legyen tekinthető, meg kell határozni, hogy az ilyen szerződés tartalmazza‑e az ezen irányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett „kikötés[t] […], hogy a tulajdonjogot rendszerint legkésőbb az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével szerzik meg”.

               29

               E jogi minősítéshez két elem együttes fennállása szükséges.

               30

               Egyrészt e rendelkezést úgy kell érteni, hogy az magában foglalja, hogy a termék birtokbaadásának alapjául szolgáló szerződés kifejezett kikötést tartalmaz arra nézve, hogy a bérbeadó e termék tulajdonjogát a bérlőre ruházza át.

               31

               Amint az ugyanis magából a szövegből kitűnik, a héairányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontja nem a birtokba vehető dologgal tulajdonosként való rendelkezés jogának átruházására utal, amiről ugyanezen cikk (1) bekezdése rendelkezik, hanem egyértelműbb módon e termék „tulajdonjog[ának megszerzését]” említi.

               32

               Ezenfelül meg kell jegyezni, hogy ez a rendelkezés a hitelszerződésekben alkalmazott „részlet” kifejezést használja, ami szokatlan a tisztán bérleti szerződéseknél, amelyek rendszerint „bérleti díjat” említenek.

               33

               Amint arra a főtanácsnok az indítványának 50. pontjában rámutatott, a lízingelt termékre vonatkozó vételi opciót tartalmazó szerződéseket úgy kell tekinteni, hogy azok a tulajdonjog átruházására vonatkozó kifejezett kikötést tartalmaznak.

               34

               Másrészt a szerződés kikötéseiből – azoknak a szerződéskötés időpontjához viszonyított objektív vizsgálata alapján – egyértelműen ki kell tűnnie annak, hogy a bérlő automatikusan megszerzi a termék tulajdonjogát, amennyiben a szerződést annak lejártáig szabályszerűen teljesítik.

               35

               A „tulajdonjogot rendszerint legkésőbb az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével szerzik meg” fordulatból ugyanis nem vonható le egyéb következtetés, mint hogy a bérlő által a szerződés alapján fizetendő, legutoljára esedékes részlet kiegyenlítésével a szerződés tárgyát képező termék tulajdonjoga automatikusan a bérlőre száll át.

               36

               Ami különösen azt a körülményt illeti, hogy a szerződés – az alapeljárásban szóban forgó szerződéstípushoz hasonlóan – a vételi opció bérlő általi gyakorlásának lehetőségére vonatkozó kikötést tartalmaz, pontosítani kell, hogy a „rendszerint” határozószót úgy kell érteni, hogy az mindössze a megállapodás felek általi, a pacta sunt servanda elvvel összhangban álló és jóhiszemű teljesítésének az előrelátható folyamatára utal.

               37

               Amint arra a főtanácsnok az indítványának 51. és 53. pontjában rámutatott, a tulajdonjog átruházásának szerződésben meghatározott ilyen kimenetele nem egyeztethető össze a bérlő gazdasági választásának valódi lehetőségével, amely alapján a szerződés lejártakor a választáskor fennálló érdekeinek függvényében dönthet a termék megszerzése, a bérbeadónak való visszaadása, illetve a bérlet meghosszabbítása mellett.

               38

               Ez csak akkor lenne másként, ha a szerződés pénzügyi feltételeire tekintettel a vételi opció gyakorlása jelentené a bérlő egyetlen észszerű gazdasági választását, jóllehet az említett opció alaki szempontból választásnak tűnik. Ez különösen akkor fordulhat elő, ha a szerződés alapján az opció gyakorlására vonatkozó lehetőség megnyílásakor a szerződésben meghatározott részletek összege – a finanszírozási költségeket is beleértve – a termék piaci értékének felel meg, és az opció gyakorlása nem követeli meg a bérlőtől további, jelentős összeg megfizetését.

               39

               A héairányelv 14. cikke (2) bekezdése b) pontja szövegének ilyen értelmezését erősíti ezen irányelvnek az adóköteles ügyletek osztályozására vonatkozó általános rendszere is.

               40

               Ugyanis a jelen esetben szereplőhöz hasonló olyan szerződések esetén, amelyek a teljesítésük megkezdésekor objektíve nem kapcsolódnak adóköteles ügyletekhez, az ettől eltérő értelmezés azt eredményezné, hogy a nemzeti adóhatóságoknak utólagos vizsgálatot kellene folytatniuk annak érdekében, hogy megállapítsák az adóalannyal szerződő félnek az opció gyakorlásakor fennálló szándékát, és hogy adott esetben biztosítsák az adójogszabályoknak való megfelelést.

               41

               Márpedig az ilyen utólagos vizsgálat megkövetelése ellentétes lenne a héarendszernek a jogbiztonság szavatolására és az adó alkalmazásával kapcsolatos intézkedések azáltali elősegítésére irányuló céljaival, hogy – a rendkívüli eseteket kivéve – figyelembe veszik a szóban forgó ügylet objektív jellegét (lásd analógia útján: 1995. április 6‑iBLP Group ítélet, C‑4/94, EU:C:1995:107, 24. pont).

               42

               A tényállás értékelésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata annak eseti, az egyes helyzetekre jellemző sajátos körülmények függvényében történő meghatározása, hogy az a szerződés, amely a járműnek az azt használó személy számára való átadásáról rendelkezik, eleget tesz‑e a jelen ítéletben említett feltételeknek.

               43

               A fentiekből az következik, hogy a héairányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő „olyan szerződés, amely az[t] a kikötés[t] [tartalmazza], hogy a tulajdonjogot rendszerint legkésőbb az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével szerzik meg” fordulatot úgy kell értelmezni, hogy annak hatálya alá tartozik a vételi opciót tartalmazó bérleti mintaszerződés, amennyiben – a szerződésnek a megszűnéséig történő szabályszerű teljesítése esetén – a szerződés pénzügyi feltételeire tekintettel megállapítható, hogy a szerződés lejártakor a vételi opció gyakorlása jelenti a bérlő egyetlen észszerű gazdasági választását; mindezek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

         A költségekről

               44

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                     A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 14. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő „olyan szerződés, amely az[t] a kikötés[t] [tartalmazza], hogy a tulajdonjogot rendszerint legkésőbb az utoljára esedékes részlet kiegyenlítésével szerzik meg” fordulatot úgy kell értelmezni, hogy annak hatálya alá tartozik a vételi opciót tartalmazó bérleti mintaszerződés, amennyiben – a szerződésnek a megszűnéséig történő szabályszerű teljesítése esetén – a szerződés pénzügyi feltételeire tekintettel megállapítható, hogy a szerződés lejártakor a vételi opció gyakorlása jelenti a bérlő egyetlen észszerű gazdasági választását; mindezek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2006. október 26-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Tagállami kötelezettségszegés - 2001/42/EK irányelv - Bizonyos tervek és programok környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata - Az előírt határidőn belüli át nem ültetés. # C-77/06. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2006. október 26‑i ítélete – Bizottság kontra Luxemburg
      (C‑77/06. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés − 2001/42/EK irányelv − Bizonyos tervek és programok környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálata
         − Az előírt határidőn belüli át nem ültetés”

      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 6. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A bizonyos tervek és programok környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 2001.
                  június 27‑i 2001/42/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL L 197., 30. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet,
                  6. kötet, 157. o.) való megfelelés érdekében szükséges rendelkezések előírt határidőn belüli meghozatalának elmulasztása

            Rendelkező rész

                  1)

                  A Luxemburgi Nagyhercegség – mivel az előírt határidőn belüli nem fogadta el azokat a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási
                     rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen a bizonyos tervek és programok környezetre gyakorolt hatásainak
                     vizsgálatáról szóló, 2001. június 27‑i 2001/42/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek – nem teljesítette a fenti irányelvből
                     eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  A Bíróság a Luxemburgi Nagyhercegséget kötelezi a költségek viselésére.


A Törvényszék (hatodik tanács) 2013. április 12-i ítélete. # Irish Music Rights Organisation Ltd kontra Európai Bizottság. # Verseny - Kartellek - Zeneművek interneten, műholdon keresztül történő nyilvános előadásával, illetve kábelen történő továbbközvetítésével kapcsolatos szerzői jogok - Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat - A földrajzi piac felosztása - A nemzeti közös jogkezelő társaságok közötti kétoldalú megállapodások - Több országra érvényes multirepertoár engedélyek kiadását kizáró összehangolt magatartás - Bizonyítás - Az ártatlanság vélelme. # T-415/08. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1984. január 26-i ítélete. # Ludwig-Maximilians-Universität München kontra Hauptzollamt München-West. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht München - Németország. # Mentesség tudományos felszerelésekre. # 45/83. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2006. február 23-i ítélete.#Siemens AG kontra VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesgerichtshof - Németország.#Jogszabályok közelítése - 84/450/EGK irányelv és 97/55/EK irányelv - Összehasonlító reklám - Valamely versenytárs megkülönböztető jelzése hírnevének kihasználása.#C-59/05. sz. ügy.

text:
      C‑59/05. sz. ügy
      Siemens AG
      kontra
      VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH
      (a Bundesgerichtshof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Jogszabályok közelítése – 84/450/EGK irányelv és 97/55/EK irányelv – Összehasonlító reklám – Valamely versenytárs megkülönböztető jelzése hírnevének tisztességtelen kihasználása”
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Megtévesztő reklám és összehasonlító reklám – 84/450 irányelv
      (a 97/55 rendelettel módosított 84/450 tanácsi rendelet, 3a. cikk, (1) bekezdés, g) pont)
      A 97/55 irányelvvel módosított, a megtévesztő és az összehasonlító reklámról szóló 84/450 irányelv 3a. cikke (1) bekezdése
         g) pontjának keretében az összehasonlító reklám által a fogyasztóknak nyújtott előnyt szükségszerűen figyelembe kell venni
         annak vizsgálata során, hogy a reklámozó tisztességtelenül használta‑e ki a versenytársának védjegyéhez, kereskedelmi nevéhez
         vagy egyéb megkülönböztető jelzéséhez kapcsolódó hírnevét. Ezzel szemben az az előny, amely az összehasonlító reklámból a
         reklámozónál jelentkezik – és amelynek megléte minden esetben magából az effajta reklám jellegéből következik – az említett
         reklámozói magatartás jogszerűségének vizsgálatakor önmagában nem lehet meghatározó tényező.

      Következésképpen e rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy valamely versenytárs szállító azzal, hogy katalógusaiban egy szakmai
         körökben ismert gyártó megkülönböztető jelzésének (azaz termékei megrendelési számai rendszerének) központi elemét használja,
         nem használja ki tisztességtelen módon az említett megkülönböztető jelzéshez kapcsolódó hírnevet.

      (vö. 24–25., 27. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. február 23.(*)

      „Jogszabályok közelítése – 84/450/EGK irányelv és 97/55/EK irányelv – Összehasonlító reklám – Valamely versenytárs megkülönböztető jelzése hírnevének kihasználása”
      A C‑59/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország)
         a Bírósághoz 2005. február 10‑én érkezett 2004. december 2‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Siemens AG
      és
      a VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, J. N. Cunha Rodrigues (előadó), K. Lenaerts, M. Ilešič és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Siemens AG képviseletében S. Jackermeier Rechtsanwalt és D. Laufhütte Patentanwalt,
      –        a VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH képviseletében A. Osterloh és E. Osterloh Rechtsanwaltok,
      –        a Lengyel Köztársaság képviseletében T. Nowakowski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében A. Aresu és F. Hoffmeister, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1997. október 6‑i 97/55/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 290.,
         18. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 365. o.) módosított, a megtévesztő és összehasonlító reklámról szóló,
         1984. szeptember 10‑i 84/450/EGK irányelv (HL L 250., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 227. o., a
         továbbiakban: 84/450 irányelv) 3a. cikke (1) bekezdése g) pontjának értelmezésére irányul.

      2        A kérelmet a Siemens AG (a továbbiakban: Siemens) és a VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH
         társaság (a továbbiakban: VIPA) közötti, a VIPA által készített – a Siemens által gyártott és forgalmazott automatákkal kompatibilis
         – alkatrészek eladásának előmozdítására irányuló reklámmal kapcsolatos jogvitában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 84/450 irányelv 2. cikkének 2a. pontja értlemében az irányelv alkalmazásában „összehasonlító reklám”-nak minősül „minden
         olyan reklám, amely közvetlenül vagy közvetve felismerhetővé tesz valamely versenytársat vagy a versenytárs által kínált árukat
         vagy szolgáltatásokat”.

      4        Ugyanezen irányelv 3a. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „Az összehasonlítást illetően összehasonlító reklám a következő feltételek teljesülése esetén megengedett:
      […]
      c)      tárgyilagosan hasonlítja össze ezen áruk és szolgáltatások egy vagy több jelentős, lényeges, ellenőrizhető és jellemző tulajdonságát,
         amelybe az ár is beletartozhat;

      […]
      g)      nem használja ki tisztességtelen módon valamely versenytárs védjegyének, kereskedelmi nevének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének
         vagy versenytárs termékek eredetmegjelölésének hírnevét

      […]”.
      5        A 97/55 irányelv második, tizennegyedik és tizenötödik preambulumbekezdése értelmében:

      „(2)  mivel a belső piac megvalósítása egyre szélesebb körű választékot jelent majd; azért, hogy a fogyasztók a belső piacot a lehető
         legjobban használhassák, illetve használják ki, és mivel a reklám rendkívül fontos szerepet játszik abban, hogy Közösség-szerte
         az áruk és szolgáltatások számára hatékony piacok nyíljanak meg, az összehasonlító reklám formáját és tartalmát meghatározó
         alapvető rendelkezéseknek egységesnek kell lenniük, valamint össze kell hangolni az összehasonlító reklám feltételeit a tagállamokban;
         mivel ha ezek a feltételek teljesülnek, ez segíteni fogja a különféle összehasonlítható termékek előnyeinek tárgyilagos bemutatását;
         mivel az összehasonlító reklám az áruk és szolgáltatások nyújtói közötti versenyt is serkentheti a fogyasztók javára;

      […]
      (14)      mivel azonban az összehasonlító reklám hatékonnyá tétele érdekében szükséges lehet valamely versenytárs áruinak vagy szolgáltatásainak
         azonosítása olyan védjegyre vagy kereskedelmi névre való hivatkozással, amelynek az említett versenytárs a jogosultja;

      (15)      mivel a versenytárs védjegyének, kereskedelmi nevének vagy egyéb megkülönböztető jelzéseinek ilyen használata nem jelenti
         harmadik fél e kizárólagos jogának megsértését, ha megfelel ezen irányelv feltételeinek, mivel ebben az esetben célja csupán
         a különbségtétel és ezzel a különbségek tárgyilagos kiemelése”.

       A nemzeti szabályozás
      6        A tisztességtelen verseny elleni harcról szóló, 1909. június 7‑i törvény (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, a továbbiakban:
         UWG) 6. §‑a különösen az alábbiakat írja elő:

      „(1)      Összehasonlító reklámnak minősül minden olyan reklám, amely közvetve vagy közvetlenül felismerhetővé teszi valamely versenytársat,
         illetve a versenytárs által kínált árut vagy szolgáltatást.

      (2)      A 3. § értelmében tisztességtelenül jár el az, aki összehasonlító reklámot alkalmaz […], amennyiben az összehasonlítás:
      [...]
      4.      tisztességtelen módon kihasználja a versenytárs által használt megjelölés hírnevét, vagy annak kárt okoz […]”.
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      7        A Siemens – többek között – a „Simatic” elnevezésű programozható automaták gyártója és forgalmazója. Ezekre az automatákra
         és kiegészítő alkaltrészeik megrendelésére 1983-ban bizonyos, nagybetűkből és számokból álló rendszert vezetett be.

      8        A VIPA a „Simatic” automatákkal kompatibilis alkatrészeket gyárt és ad el, amelyekhez 1988 óta a Siemens által használttal
         szinte teljesen megegyező azonosítórendszert alkalmaz. Tulajdonképpen a Siemens megrendeléséhez használt megjelölések számaiból
         álló kód első része – például „6ES5” vagy „6ES7” – helyett a „VIPA” társaságra utaló betűszó található, amelyet az eredeti
         Siemens-termék megrendelési számának központi eleme követ. A megrendelési szám e központi eleme a szóban forgó termék jellemzőire,
         illetve annak vezérlőkészülékében történő használatára vonatkozik, mivel azt az automata működéséhez be kell táplálni.

      9        A VIPA így az eredeti Siemens termékhez illő, „6ES5 928‑3UB21” megrendelési számú alkatrészeket a „VIPA 928‑3UB21” megrendelési
         számon forgalmazza. A VIPA ezt a számot tünteti fel termékein és katalógusában, a következő felhívással: „Kérjük, hogy vezérlőkészülékének
         használati útmutatójában ellenőrizze az Ön által igényelt memóriamodul rendelési számát, vagy hívjon fel minket! A megrendelési
         számok megegyeznek a Siemens memóriamoduljainak számával.”

      10      A Siemens pert indított a VIPA ellen azt kifogásolva, hogy jogellenesen kihasználta termékeinek jó hírnevét. Az elsőfokon
         eljáró bíróság határozatában helyt adott a Siemens kérelmének, azonban határozatát a fellebbezési bíróság hatályon kívül helyezte.
         A Siemens ezt követően „felülvizsgálati” kérelmet nyújtott be a Bundesgerichtshofhoz.

      11      A Bundesgerichtshof – mivel úgy vélte, hogy az előtte folyamatban levő jogvita eldöntéséhez a 84/450 irányelv értelmezése
         szükséges – felfüggesztette eljárását, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A 84/450/EGK irányelv 3a. cikke (1) bekezdésének g) pontja értelmében a versenytárs „egyéb megkülönböztető jelzéséhez” fűződő
         hírnév tisztességtelen módon történő kihasználása‑e az, ha a reklámozó a versenytárs szakmai körökben ismert megkülönböztető
         jelzését (itt: megrendelési számok rendszere) központi elemében változatlan formában átveszi, és a reklámban hivatkozik erre
         a változatlan átvételre?

      2)      A 84/450/EGK irányelv 3a. cikke (1) bekezdésének g) pontja értelmében vett hírnévkihasználás tisztességtelen voltának vizsgálata
         során meghatározó tényező‑e a reklámozó és a fogyasztó számára a változatlan átvételből adódó előny?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      12      Kérdéseivel – amelyeket együtt kell megvizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy katalógusaiban
         a valamely gyártó megkülönböztető jelzései központi elemének – vagyis a megrendelési számok szakmai körökben ismert rendszerének
         – használatával a szolgáltató versenytárs a 84/450 irányelv 3a. cikke (1) bekezdésének g) pontja értelmében nem használja‑e
         ki tisztességtelen módon az ehhez a megkülönböztető jelzéshez kapcsolódó hírnevet, és hogy e kérdés megítélése során figyelembe
         kell‑e venni az e használatból a reklámozó és a fogyasztó számára adódó előnyt.

      13      A 84/450 irányelv 3a. cikke (1) bekezdésének g) pontja értelmében az összehasonlító reklám akkor megengedett, ha nem használja
         ki tisztességtelen módon valamely versenytárs védjegyének, kereskedelmi nevének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének vagy
         versenytárs termékek eredetmegjelölésének hírnevét.

      14      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében annak eldöntéséhez, hogy a 84/450 irányelv 3a. cikke (1) bekezdésének g) pontjában
         előírt feltételeket tiszteletben tartották‑e, figyelembe kell venni a 97/55 irányelv tizenötödik preambulumbekezdését, amelynek
         értelmében a versenytárs védjegyének vagy megkülönböztető jelzéseinek használata nem sérti a védjegyhez való jog megsértését,
         ha az megfelel a 84/450 irányelv feltételeinek, és célja csupán a reklámozó és a versenytársak termékei és szolgáltatásai
         közötti különbségtétel és következésképpen a különbségek tárgyilagos kiemelése (lásd a C‑112/99. sz., Toshiba Europe ügyben
         2001. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7945. o.] 53. pontját).

      15      Ezért a reklámozó nem tekinthető úgy, hogy tisztességtelen módon kihasználja a versenytárs megkülönböztető jelzéseihez fűződő
         hírnevet, ha az e megjelölésekre történő hivatkozás az adott piacon való hatékony versenynek a feltétele (lásd a Toshiba Europe
         ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 54. pontját).

      16      Egyebekben a Bíróság kimondta, hogy valamely védjegy harmadik fél általi használata a védjegy megkülönböztető jellegének vagy
         hírnevének tisztességtelen módon történő kihasználását , illetve annak sérelmét jelentheti például akkor, ha a vásárlóközönségben
         hamis benyomást kelt a reklámozó és a védjegyjogosult közötti kapcsolatra vonatkozóan (lásd a Toshiba Europe ügyben hozott,
         fent hivatkozott ítélet 55. pontját).

      17      Mint az az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kiderül, a VIPA – a Siemens megrendelési számokkal kapcsolatos rendszere
         központi elemének átvételével – a vásárlóközönség felé egyenértékűnek tüntette fel a két érintett termék technikai jellemzőit.
         Következésképpen a termékek jelentős, lényeges, ellenőrizhető és jellemző tulajdonságainak – a 84/450 irányelv 3a. cikke (1) bekezdésének
         c) pontja értelmében vett – összehasonlításáról van szó (lásd a Toshiba Europe ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 56. pontját).

      18      Ugyanakkor meg kell vizsgálni, hogy ez az átvétel a VIPA reklámjával megcélzott vásárlóközönség szemében társíthatja‑e az
         alaügyben szereplő automaták és kiegészítő alkatrészeinek gyártóját a versenytárs szállítóval, úgy, hogy az említett vásárlóközönség
         e gyártó termékeinek hírnevét átviszi az említett szállító által forgalmazott termékekre.

      19      Elsőként meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplő termékeket szakmai vásárlóközönségnek szánják. A Siemens és a VIPA
         termékei hírnevének társítása tehát sokkal kevésbé valószínű, mintha e termékeket végső fogyasztóknak szánnák (ebben az értelemben
         lásd a Toshiba Europe ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 52. pontját).

      20      Továbbá azzal, hogy a VIPA a megrendelési szám első felében a saját magára utaló betűszót használja, és katalógusában feltünteti,
         hogy e számok megfelelnek a Siemens memóriamoduljaihoz rendelt számoknak, különbséget lehet tenni a VIPA és a Siemens között,
         tehát nem keletkezhet a VIPA termékeinek eredetével kapcsolatos vagy a két vállalkozás közötti kapcsolatra vonatkozó téves
         benyomás (ebben az értelemben lásd a Toshiba Europe ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 59. pontját).

      21      Végül a Bírósághoz benyújtott iratokból kiderül, hogy a megrendelési szám központi elemét adó számok és betűk nemcsak a szóban
         forgó termék jellemzőire, hanem annak a vezérlőkészülékében történő használatára is utalnak. Az automata üzembe helyezése
         ugyanis e számoknak és betűknek a készülékbe történő betáplálásától függ.

      22      A megkülönböztető jelzés változatlan átvételéből adódóan a reklámozónál és a fogyasztónál jelentkező előnnyel kapcsolatban
         a Bíróság egyrészt már kimondta, hogy az összehasonlító reklám célja az, hogy lehetővé tegye a fogyasztóknak, hogy a belső
         piacot a lehető legjobban használhassák, illetve használják ki, mivel a reklám rendkívül fontos szerepet játszik abban, hogy
         Közösség-szerte az áruk és szolgáltatások számára hatékony piacok nyíljanak meg (a C‑44/01. sz., Pippig Augenoptik ügyben
         2003. április 8‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑3095. o.] 64. pontja).

      23      Másrészt a 97/55 irányelv második preambulumbekezdéséből az következik, hogy az összehasonlító reklám célja az, hogy a fogyasztók
         javára serkentse az áruk és szolgáltatások nyújtói közötti versenyt.

      24      Mindebből következik, hogy az összehasonlító reklám révén a fogyasztóknak nyújtott előnyt szükségszerűen figyelembe kell venni
         annak vizsgálata során, hogy a reklámozó tisztességtelenül használta‑e ki a versenytársának védjegyéhez, kereskedelmi nevéhez
         vagy egyéb megkülönböztető jelzéséhez kapcsolódó hírnevét.

      25      Ezzel szemben az az előny, amely az összehasonlító reklám révén a reklámozónál jelentkezik – és amelynek megléte minden esetben
         magából az effajta reklám jellegéből következik – az említett reklámozói magatartás jogszerűségének vizsgálatakor önmagában
         nem lehet meghatározó tényező.

      26      Jelen esetben – ha a VIPA által forgalmazott és kiegészítő alkatrészként a Siemens automatákba szánt termékek megrendelési
         számainak központi elemét kicserélnék – az érintett felhasználók kénytelenek lennének egy összehasonlító lista alapján a Siemens
         által kínált megfelelő termékekhez tartozó megrendelési számokat kikeresni. Ez – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság
         is megállapítja – mind a fogyasztók, mind a VIPA számára hátrányokat okozna. Nem lehetne tehát kizárni annak lehetőségét,
         hogy a Siemens által gyártott automaták kiegészítő alkatrészének piacán versenyt korlátozó hatások jelentkeznének.

      27      A fenti megfontolásokat figyelembe véve a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 84/450/EGK irányelv 3a. cikke
         (1) bekezdésének g) pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szereplőkhöz hasonló körülmények esetén valamely versenytárs
         szállító azzal, hogy katalógusaiban a szakmai körökben ismert gyártó megkülönböztető jelzésének központi elemét használja,
         nem használja ki tisztességtelen módon az említett megkülönböztető jelzéshez kapcsolódó hírnevet.

       A költségekről
      28      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az 1997. október 6‑i 97/55/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a megtévesztő és összehasonlító reklámról
            szóló, 1984. szeptember 10‑i 84/450/EGK tanácsi irányelv 3a. cikke (1) bekezdésének g) pontját úgy kell értelmezni, hogy az
            alapügyben szereplőkhöz hasonló körülmények esetén valamely versenytárs szállító azzal, hogy katalógusaiban a szakmai körökben
            ismert gyártó megkülönböztető jelzésének központi elemét használja, nem használja ki tisztességtelen módon az említett megkülönböztető
            jelzéshez kapcsolódó hírnevet.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.