title: A Törvényszék (ötödik tanács) 2012. október 17-i ítélete. # MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A MISS B közösségi szóvédjegy bejelentése - A korábbi miss H nemzeti szóvédjegy - A korábbi Miss H nemzetközi szóvédjegy - A korábbi Miss H. nemzeti és nemzetközi ábrás védjegyek - Viszonylagos kizáró okok - Az összetéveszthetőség hiánya - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-485/10. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (ötödik tanács) 2012. október 17-i ítélete – MIP Metro kontra OHIM – J. C. Ribeiro (MISS B)
      (T-485/10. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A MISS B közösségi szóvédjegy bejelentése – miss H korábbi nemzeti szóvédjegy – Miss H korábbi nemzetközi szóvédjegy – Miss H. korábbi nemzeti és nemzetközi ábrás védjegyek – Viszonylagos kizáró okok – Az összetéveszthetőség hiánya – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      1.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség – Az összetéveszthetőség értékelése – Szempontok (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk,
            (1) bekezdés, b) pont) (vö. 19–21., 48. pont)
      2.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség – MISS B szóvédjegy – miss H és Miss H szóvédjegyek, valamint Miss H. ábrás védjegyek
            (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 22., 23., 47., 49. pont)
      3.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – Az
            érintett védjegyek hasonlósága – Értékelési szempontok – Összetett védjegy (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés,
            b) pont) (vö. 25. pont)
      4.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – Az
            érintett védjegyek hasonlósága – Ábrás védjegy és szóvédjegy közötti hasonlóság lehetősége (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk,
            (1) bekezdés, b) pont) (vö. 26. pont)
      5.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – Az
            érintett védjegyek hasonlósága – Egy védjegy leíró jellegű elemei (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
            (vö. 27. pont)
      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsának a MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG és a J. C. Ribeiro, SGPS, SA közötti
                  felszólalási eljárással kapcsolatban 2010. augusztus 5-én hozott határozata (R 1526/2009-1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a MIP Metro Group Intellectual Property GmbH & Co. KG-t kötelezi a saját költségei, valamint az OHIM részéről
                     felmerült költségek viselésére.

                  3)

                  	A J. C. Ribeiro, SGPS, SA maga viseli saját költségeit.


A Bíróság (második tanács) 1989. november 9-i ítélete. # Marilena Bonazzi-Bertottilli és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # 75/88., 146/88. és 147/88. sz. egyesített ügyek


A Bíróság november 6.-i ítélete: 1984. # Robert Fearon & Company Limited kontra Irish Land Commission. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Supreme Court - Írország. # # 182/83. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) október 24.-i ítélete: 1996. # Németországi Szövetségi Köztársaság és Hanseatische Industrie-Beteiligungen GmbH és Bremer Vulkan Verbund AG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # C-329/93., C-62/95. és C-63/95. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság (második tanács) 2005. július 14-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - Kétoldalú megállapodás tagállam általi megtárgyalása, megkötése, megerősítése és hatályba léptetése - Belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás - A Közösség külső hatásköre - EK 10. cikk - A 3921/91/EGK és a 1356/96/EK rendelet.#C-433/03. sz. ügy.

text:
      C‑433/03. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Németországi Szövetségi Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Kétoldalú megállapodás tagállam általi megtárgyalása, megkötése, megerősítése és hatálybaléptetése – Belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás – A Közösség külső hatásköre – EK 10. cikk – 3921/91/EGK és 1356/96/EK rendelet”
      A. Tizzano főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. március 10.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2005. július 14.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset — A jogvita tárgya — A pert megelőző eljárás során történő meghatározás —
            Utólagos, korlátozó módosítás — Megengedhetőség
      (EK 226. cikk)
      2.     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset — A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata — Figyelembe veendő helyzet
            — Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet
      (EK 226. cikk)
      3.     Nemzetközi megállapodások — A Közösség hatásköre — A Közösség kizárólagos külső hatáskörének a belső hatásköre gyakorlásából
            fakadó létrejötte — Feltételek — Belvízi szállítás — 3921/91 rendelet — A közösségi szabályozás elégtelensége a kizárólagos
            külső hatáskör Közösségre történő átruházásához
      (EK 71. cikk, (1) bekezdés és EK 80. cikk, (1) bekezdés, 3921/91 tanácsi rendelet)
      4.     Eljárás — Keresetlevél — A jogvita tárgya — Meghatározás — Az eljárás során történő módosítás — Tilalom
      5.     Tagállamok — Kötelezettségek — Együttműködési kötelezettség — A Bizottságot arra felhatalmazó határozat, hogy a Közösség nevében
            többoldalú megállapodásról tárgyaljon — A tagállamok kötelességei — Cselekvési és tartózkodási kötelezettség — Terjedelem
      (EK 10. cikk)
      1.     Bár az EK 226. cikk alapján indított kereset tárgyát az e rendelkezés szerint előírt pert megelőző eljárás határozza meg,
         amelynek következtében az indokolással ellátott véleményt és a keresetet azonos kifogásokra kell alapítani, e követelmény
         azonban nem terjedhet odáig, hogy azokat minden esetben teljesen egyformán kell megfogalmazni, amennyiben a jogvita tárgyát
         nem terjesztik ki vagy változtatják meg, hanem éppen ellenkezőleg, egyszerűen leszűkítik.

      (vö. 28. pont)
      2.     A kötelezettségszegés meglétét a tagállamnak az indokolással ellátott véleményben foglalt határidő lejártakor fennálló helyzete
         alapján kell megítélni, és a később bekövetkezett változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe.

      (vö. 32. pont)
      3.     A Közösség a belső hatáskörének gyakorlása által kizárólagos külső hatáskört szerez, amikor a nemzetközi kötelezettségvállalások
         a közös szabályok vagy mindenesetre olyan terület alkalmazási körébe tartoznak, amelyekre nagyrészt ilyen szabályok már vonatkoznak,
         még akkor is, ha nincs ellentmondás e szabályok és az említett kötelezettségvállalások között.

      Így, amikor a Közösség a belső jogalkotási aktusaiba a harmadik országok állampolgárai számára fenntartott bánásmódra vonatkozó
         záradékokat foglalt, vagy amikor az intézményeire kifejezetten a harmadik államokkal való tárgyalási hatáskört ruházott, kizárólagos
         külső hatáskört szerzett ezen aktusok által szabályozott mértékben.

      Még az intézményeit a harmadik országokkal való tárgyalásra felhatalmazó kifejezett záradék hiányában is hasonló a helyzet,
         ha meghatározott területen a Közösség teljes harmonizációt valósít meg, mivel az így elfogadott közös szabályokat érinthetné,
         ha a tagállamok továbbra is szabadon tárgyalhatnának harmadik országokkal.

      Ami a nem közösségi fuvarozók által, belvízi úton végzett nemzeti fuvarozás engedélyezése feltételeinek meghatározását illeti,
         a Közösség kizárólagos külső hatáskört nem szerzett. Ugyanis a nem honos fuvarozók által valamely tagállam belvízi útjain
         történő árufuvarozás vagy személyszállítás feltételeinek megállapításáról szóló 3921/91 rendelet nem szabályozza az említett
         fuvarozók helyzetét, amennyiben csak valamely tagállamban letelepedett fuvarozókra vonatkozik, illetve amennyiben az általa
         megvalósított harmonizáció emiatt nem teljes.

      (vö. 44–48., 50., 52–53. pont)
      4.     A fél az eljárás során nem módosíthatja a jogvita tárgyát, azaz a kereset megalapozottsága kizárólag a keresetlevélben kifejtett
         kérelmek alapján vizsgálandó.

      (vö. 61. pont)
      5.     Az EK 10. cikk által előírt jóhiszemű együttműködés kötelezettsége általánosan alkalmazandó, és az nem függ sem az érintett
         közösségi hatáskör kizárólagos jellegétől, sem azon esetleges tagállami jogtól, hogy a harmadik országokkal szembeni kötelezettségekről
         szerződést kössenek.

      Különösen a tagállamokra különleges cselekvési vagy tartózkodási kötelezettség hárul olyan helyzetben, amikor a Bizottság
         a Tanács elé olyan javaslatokat terjeszt, amelyeket jóllehet nem ez utóbbi fogad el, de amelyek az összehangolt közösségi
         fellépés kiindulópontjául szolgálnak.

      Ebből következik, hogy olyan határozatnak a Tanács általi elfogadása, amely a Bizottságot felhatalmazza, hogy a Közösség nevében
         többoldalú megállapodásról tárgyaljon, amely nemzetközi szinten összehangolt közösségi fellépés kezdetét jelzi, és a tagállamok
         részéről ezen a címen csak tartózkodási kötelezettséget, vagy legalábbis ez utóbbiak és a közösségi intézmények közötti szoros
         együttműködési kötelezettséget foglal magában, mely a Közösség  számára megkönnyíti feladata teljesítését, biztosítja ez utóbbi
         egységes és koherens fellépését, valamint nemzetközi képviseletét.

      (vö. 64–66. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. július 14.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Kétoldalú megállapodás tagállam általi megtárgyalása, megkötése, megerősítése és hatálybaléptetése – Belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás – A Közösség külső hatásköre – EK 10. cikk – 3921/91/EGK és 1356/96/EK rendelet”
      A C‑433/03. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2003. október 10‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: C. Schmidt, W. Wils és A. Manville, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviseli: W.‑D. Plessing, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Schohe Rechtsanwalt)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Silva de Lapuerta (előadó), C. Gulmann, J. Makarczyk és P. Kūris bírák
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: R. Grass,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. március 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága a következők megállapítását kéri a Bíróságtól:
      a)      azáltal, hogy egyénileg tárgyalta meg, kötötte meg és erősítette meg, valamint léptette hatályba
      –       a Német Szövetségi Köztársaság kormánya és Románia kormánya közötti, a belvízi hajózásról szóló, 1991. október 22‑én Bonnban
         aláírt megállapodást (BGBl. 1993. II., 770. o., a továbbiakban: a Romániával kötött megállapodás),

      –       a Német Szövetségi Köztársaság kormánya és a Lengyel Köztársaság kormánya közötti, a belvízi hajózásról szóló, 1991. november
         8‑án Varsóban aláírt megállapodást (BGBl. 1993. II., 779. o., a továbbiakban: a Lengyelországgal kötött megállapodás) és

      –       a Német Szövetségi Köztársaság kormánya és Ukrajna kormánya közötti, a belvízi hajózásról szóló, 1992. július 14‑én Bonnban
         aláírt megállapodást (BGBl. 1994. II., 258. o., a továbbiakban: az Ukrajnával kötött megállapodás) és

      b)      azáltal, hogy visszautasította a Romániával, Lengyelországgal és Ukrajnával kötött megállapodások, valamint
      –       a Német Szövetségi Köztársaság kormánya és a Csehszlovák Szocialista Köztársaság kormánya közötti, a belvízi hajózásról szóló,
         1988. január 26‑án Prágában kötött megállapodás (BGBl. 1989. II., 1035. o., a továbbiakban: a Csehszlovákiával kötött megállapodás)
         és

      –       a Német Szövetségi Köztársaság kormánya és a Magyar Népköztársaság kormánya közötti, a belvízi hajózásról szóló, 1988. január
         15‑én Budapesten kötött egyezmény (BGBl. 1989. II., 1026. o., a továbbiakban: a Magyarországgal kötött egyezmény)

      felmondását, a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette az EK 10. cikkből, valamint a nem honos fuvarozók által
         valamely tagállam belvízi útjain történő árufuvarozás vagy személyszállítás feltételeinek megállapításáról szóló, 1991. december
         16‑i 3921/91 tanácsi rendeletből (HL L 373., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 345. o.) és a b) pontban
         említett megállapodásokat érintő, a szállítási szolgáltatások nyújtására vonatkozó szabadság megvalósításának érdekében bevezetett,
         a tagállamok közötti belvízi árufuvarozásra vagy személyszállításra alkalmazandó közös szabályokról szóló, 1996. július 8‑i
         1356/96/EK tanácsi rendeletből (HL L 175., 7. o., magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 295. o.) eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
       Az EK‑Szerződés rendelkezései
      2       Az EK 10. cikk a következőképpen fogalmaz:
      „A tagállamok az e szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása
         érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket. A tagállamok elősegítik a Közösség feladatainak teljesítését.

      A tagállamok tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti e szerződés célkitűzéseinek megvalósítását.”
      3       A közlekedési ágazat tekintetében az EK 70. cikk úgy rendelkezik, hogy a szerződés célkitűzéseit a tagállamok közös politika
         keretében hajtják végre.

      4       Az EK 71. cikk (1) bekezdése szerint:
      „A 70. cikk végrehajtása céljából és a közlekedés sajátosságainak figyelembevételével a Tanács a 251. cikkben megállapított
         eljárásnak megfelelően, a Gazdasági és Szociális Bizottsággal és a Régiók Bizottságával folytatott konzultációt követően meghatározza:

      a)      a valamely tagállam területére irányuló vagy onnan kiinduló, illetve egy vagy több tagállam területén áthaladó nemzetközi
         közlekedésre alkalmazandó közös szabályokat;

      b)      azokat a feltételeket, amelyek mellett valamely tagállamban egy ott nem honos fuvarozó közlekedési szolgáltatásokat végezhet;
      c)      a közlekedés biztonságát javító intézkedéseket;
      d)      az egyéb megfelelő rendelkezéseket.”
      5       Ez utóbbi rendelkezés alapján fogadta el a Tanács a 3921/91 és az 1356/96 rendeletet.
       A 3921/91 rendelet
      6       A 3921/91 rendelet harmadik preambulumbekezdése szerint a nem honos fuvarozók számára ugyanolyan feltételek mellett kell engedélyezni
         a belföldi szállítási tevékenység végzését, mint amilyen követelményeket az érintett tagállamok a saját fuvarozóiknak írnak
         elő.

      7       Ebből a célból e rendelet 1. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy 1993. január 1‑jétől a belvízi áru- és személyfuvarozók
         számára megengedett az áruk vagy személyek ellenszolgáltatás fejében végzett belföldi belvízi úton történő szállítása a letelepedésük
         szerinti tagállamon kívül a többi tagállamban is – az úgynevezett kabotázs – amennyiben a fuvarozó valamely tagállamban annak
         jogszabályaival összhangban letelepedett, és adott esetben engedélyt kapott áruk vagy személyek nemzetközi belvízi úton történő
         fuvarozására. Ugyanezen cikk (1) bekezdésének második albekezdése szerint, ha a fuvarozó teljesíti ezeket a feltételeket,
         akkor ideiglenesen kabotázstevékenységet folytathat az érintett tagállamban anélkül, hogy ott székhelyet vagy egyéb telephelyet
         kellene alapítania.

      8       A 3921/91 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése elrendeli, hogy a kabotázs a fuvarozó számára csak akkor engedélyezhető, ha ahhoz
         olyan hajókat vesz igénybe, amelyek tulajdonosa vagy tulajdonosai olyan természetes személyek, akik valamely tagállamban lakóhellyel
         rendelkeznek, és valamely tagállam állampolgárai, vagy olyan jogi személyek, amelyek bejegyzett székhelye valamely tagállamban
         található, és amelyek többségi tulajdonosai tagállami állampolgárok.

      9       Végül, a 3921/91 rendelet 6. cikke szerint a rendelet az 1868. október 17‑én Mannheimben aláírt felülvizsgált rajnai hajózási
         egyezményen (a továbbiakban: mannheimi egyezmény) alapuló jogokat nem érinti.

       Az 1356/96 rendelet
      10     Az 1356/96 rendelet címéből, valamint második preambulumbekezdéséből következik, hogy célja a szállítási szolgáltatások nyújtására
         vonatkozó szabadság megvalósításának érdekében bevezetett, a tagállamok közötti belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás
         tekintetében minden olyan korlátozás megszüntetése, amely a szolgáltatót állampolgárságánál vagy annál a ténynél fogva érinti,
         hogy nem abban a tagállamban nyújtja szolgáltatását, mint amelyben letelepedett.

      11     E rendelet 1. és 2. cikke úgy rendelkezik, hogy bármely belvízi áru- vagy személyfuvarozó, az állampolgárságától vagy a letelepedése
         helyétől függetlenül, megkülönböztetés nélkül végezheti a tagállamok közötti, valamint a tagállamokon átmenő fuvarozási szolgáltatásokat.
         A 2. cikk meghatározza ezen engedély feltételeit is.

      12     Ugyanezen rendelet 3. cikkének rendelkezései szerint annak rendelkezései „nem érintik a felülvizsgált rajnai hajózási egyezmény
         (mannheimi egyezmény) és a Dunán való hajózás rendjének szabályozásáról szóló egyezmény (belgrádi egyezmény) alapján a harmadik
         országbeli fuvarozókat megillető jogokat, illetve az Európai Közösség nemzetközi kötelezettségeiből eredő jogokat.”

       A Német Szövetségi Köztársaság által kötött kétoldalú megállapodások
      13     A jelen ítélet 1. pontjában említett megállapodások (a továbbiakban együttesen: kétoldalú megállapodások) a belvízi utak a
         szerződő felek hajói általi, árufuvarozás és személyek szállítása céljából történő kölcsönös használatára vonatkoznak.

      14     Ezek a megállapodások előírják többek között, hogy az egyik fél hajói által a másik fél két kikötője között végzett árufuvarozáshoz
         és személyszállításhoz (kabotázs), valamint az egyik szerződő fél hajói által a másik fél kikötői és egy harmadik állam kikötői
         között végzett árufuvarozáshoz és személyszállításhoz (harmadik országokba irányuló forgalom) az érintett szerződő fél illetékes
         hatóságainak különleges engedélyére van szükség.

      15     A Magyarországgal és Csehszlovákiával kötött megállapodásokat két 1989. december 14‑i törvénnyel erősítették meg, és 1990.
         január 31‑én, valamint május 4‑én léptették hatályba. A Romániával és Lengyelországgal kötött megállapodásokat két 1993. április
         19‑i törvénnyel erősítették meg és 1993. július 9‑én valamint november 1‑jén léptették hatályba. Az Ukrajnával kötött megállapodást
         az 1994. február 2‑i törvénnyel erősítették meg, és 1994. július 1‑jén léptették hatályba.

       A jogvita előzményei és a pert megelőző eljárás
      16     1991. június 28‑án a Bizottság a belvízi úton történő személyszállítás és árufuvarozás területén a Közösség és a harmadik
         országok közötti többoldalú megállapodás megkötésére irányuló tárgyalások megkezdésére vonatkozó határozati javaslatot terjesztett
         a Tanács elé.

      17     Az 1992. december 7‑i határozattal a Tanács „felhatalmazta a Bizottságot, hogy tárgyalást folytasson a folyami utasszállításra
         és árufuvarozásra alkalmazható szabályokra vonatkozó, az egyik részről az Európai Gazdasági Közösség, a másik részről Lengyelország
         és a Dunai Konvenció szerződő államai (Magyarország, Csehszlovákia, Románia, Bulgária, a volt Szovjetunió, a volt Jugoszlávia
         és Ausztria) közötti többoldalú megállapodásról” (a továbbiakban: a Tanács 1992. december 7‑i határozata).

      18     A Tanács e határozatát követően a Bizottság, az 1993. április 20‑i levelével több tagállamtól – köztük a Németországi Szövetségi
         Köztársaságtól – kérte, hogy „tartózkodjanak minden olyan egyéni kezdeményezéstől, amely alkalmas a közösségi szinten indított
         tárgyalások megfelelő lefolyásának veszélyeztetésére, és különösen, hogy mondjanak le a már parafált vagy aláírt megállapodások
         megerősítéséről, valamint az új tárgyalások megnyitásáról a belvízi hajózás tárgyában a közép- és kelet-európai országokkal”.

      19     1994. április 8‑án a Tanács úgy határozott, hogy elsőbbséget kell biztosítani a Cseh Köztársasággal, a Magyar Köztársasággal,
         a Lengyel Köztársasággal és a Szlovák Köztársasággal folytatott tárgyalásoknak.

      20     A Bizottság többoldalú tárgyalásai 1996. augusztus 5‑én egy megállapodástervezet parafálásához vezettek, amelynek alapján
         a Bizottság 1996. december 13‑án határozati javaslatot nyújtott be a Tanácshoz egyrészt az Európai Közösség, másrészt a Cseh
         Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, valamint a Szlovák Köztársaság közötti belvízi árufuvarozás és személyszállítás feltételeinek
         megállapításáról szóló megállapodás megkötésére.

      21     A Közösség mindazonáltal semmilyen többoldalú megállapodást nem kötött az érintett államokkal.
      22     1995. április 10‑i felszólító levelével és 1998. november 24‑i kiegészített felszólító levelével a Bizottság megindította
         az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, és felszólította a Németországi Szövetségi Köztársaságot
         az megállapodások felmondására.

      23     Mivel a német kormány 1995. június 23‑i és 1999. február 26‑i válaszaiban vitatta, hogy a kétoldalú megállapodások megkötése
         megsértette volna a közösségi jogot, a Bizottság 2000. február 28‑án indokolással ellátott véleményt adott ki, amelyben felszólította
         a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy tegye meg a szükséges intézkedéseket a véleményben foglaltaknak a közzétételétől
         számított két hónapon belül történő teljesítésére.

      24     Mivel úgy ítélte meg, hogy a helyzet továbbra sem kielégítő, a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett döntött.
       Az elfogadhatóságról
      25     A német kormány elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a kereset a Magyarországgal és Csehszlovákiával kötött megállapodások tekintetében
         elfogadhatatlan. Ezeket a megállapodásokat nem vizsgálták az indokolással ellátott véleményben.

      26     E tekintetben elegendő annak megállapítása, hogy az indokolással ellátott véleményben a kétoldalú megállapodásoknak az 1356/96
         rendelettel való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó kifogás tekintetében egyértelműen és többször történt utalás a Magyarországgal
         és Csehszlovákiával kötött megállapodásokra, és hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság az indokolással ellátott véleményre
         adott válaszának 2. pontjában kifejezetten állást foglalt e kérdésben.

      27     Másodlagosan a német kormány vitatja a kereset elfogadhatóságát, amennyiben a Bizottság a Bíróság C‑466/98. sz., Bizottság
         kontra Egyesült Királyság ügyben (EBHT 2002., I‑9427. o.); a C‑467/98. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben (EBHT 2002., I‑9519. o.);
         a C‑468/98. sz., Bizottság kontra Svédország ügyben (EBHT 2002., I‑9575. o.); a C‑469/98. sz., Bizottság kontra Finnország
         ügyben (EBHT 2002., I‑9627. o.); a C‑471/98. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben (EBHT 2002., I‑9681. o.); a C‑472/98. sz.,
         Bizottság kontra Luxemburg ügyben (EBHT 2002., I‑9741. o.); a C‑475/98. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben (EBHT 2002.,
         I‑9797. o.) és a C‑476/98. sz., Bizottság kontra Németország ügyben (EBHT 2002., I‑9855. o.) 2002. november 5‑én hozott, ún.
         „Open skies”-ítéleteire hivatkozik, noha ezeket a pert megelőző eljárás befejezése után hozták. A német kormány álláspontja
         szerint a Bizottságnak a szerződés megsértése miatt indított eljárás előtt új indokolással ellátott véleményt kellett volna
         adnia a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, és abban utalnia kellett volna erre az új ítélkezési gyakorlatra.

      28     Bár az EK 226. cikke alapján indított kereset tárgyát az e rendelkezés szerint előírt pert megelőző eljárás határozza meg,
         amelynek következtében az indokolással ellátott véleményt és a keresetet azonos kifogásokra kell alapítani, e követelmény
         azonban nem terjedhet odáig, hogy azokat minden esetben teljesen egyformán kell megfogalmazni, amennyiben a jogvita tárgyát
         nem terjesztik ki vagy változtatják meg, hanem éppen ellenkezőleg, egyszerűen leszűkítik. (lásd különösen a Bíróság C‑279/94. sz.,
         Bizottság kontra Olaszország ügyben 1997. szeptember 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4743. o.] 24. és 25. pontját;
         a C‑52/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2002. április 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑3827. o.] 44. pontját
         és a C‑139/00. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2002. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑6407. o.] 18.
         és 19. pontját).

      29     A Bizottság az „Open skies”-ítéletekre történő hivatkozással keresetében csupán azon alapelvekre való legújabb ítélkezési
         gyakorlatra akarta felhívni a figyelmet, amely a Közösség kizárólagos külső hatásköre tekintetében érvényes, anélkül hogy
         a 2000. február 28‑i indokolással ellátott véleményében meghatározott jogvita tárgyát kiterjesztené, megváltoztatná vagy akár
         leszűkítené.

      30     A kereset ezért elfogadható.
       A keresetről
      31     A német kormány elsődlegesen annak megállapítását kéri, hogy a kereset a Csehszlovákiával, Magyarországgal és Lengyelországgal
         kötött megállapodások tekintetében okafogyottá vált, tekintettel a Cseh Köztársaságnak, a Magyar Köztársaságnak, a Lengyel
         Köztársaságnak és a Szlovák Köztársaságnak a 2004. május 1‑i Európai Unióhoz történt csatlakozására.

      32     E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat az, hogy a kötelezettségszegés meglétét a tagállamnak az indokolással ellátott
         véleményben foglalt határidő lejártakor fennálló helyzete alapján kell megítélni, és a később bekövetkezett változásokat a
         Bíróság nem veheti figyelembe. (lásd különösen a Bíróság C‑110/00. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2001. október 11‑én
         hozott ítéletének [EBHT 2001. I‑7545. o.] 13. pontját és a C‑310/03. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2004. február
         19‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑1969. o.] 7. pontját).

      33     A jelen ügyben az indokolással ellátott véleményben előírt határidő 2000. április 28‑án lejárt, ezért a Cseh Köztársaságnak,
         a Magyar Köztársaságnak, a Lengyel Köztársaságnak és a Szlovák Köztársaságnak az Európai Unióhoz történt csatlakozása nincs
         kihatással a jelen jogvitára.

      34     A Bizottság három kifogásra alapítja keresetét. Elsőként azt állítja, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a 22/70. sz.,
         Bizottság kontra Tanács, ún. „AETR”-ügyben 1971. március 31‑én hozott ítélete (EBHT 1971., 263. o.) értelmében megsértette
         a Közösség kizárólagos külső hatáskörét. Másodsorban az EK 10. cikk megsértésére hivatkozik. Harmadsorban előadja, hogy a
         vitatott megállapodások az 1356/96 rendelettel összeegyeztethetetlenek.

       A Közösség kizárólagos külső hatáskörének megsértésére vonatkozó első kifogásról
       A felek érvei
      35     Első kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság azáltal szegte meg a Közösségnek a fent
         hivatkozott AETR-ügyben hozott ítélet szerint fennálló, nemzetközi szerződések megkötésére vonatkozó kizárólagos külső hatáskörét,
         hogy a Lengyelországgal, Romániával és Ukrajnával megkötött szerződéseket letárgyalta, megkötötte, megerősítette és hatályba
         léptette. Ezek a megállapodások érintik a Közösség által a 3921/91 rendeletben elfogadott közös szabályokat.

      36     A Bizottság szerint a vitatott megállapodások különösen azáltal, hogy az érintett harmadik országokból származó fuvarozók
         számára különleges engedéllyel lehetővé tették Németországban a kabotázst, befolyásolják a 3921/91 rendelet közös szabályait,
         amennyiben azok 1993. január 1‑jétől a Közösség tagállamaiban teljesen harmonizálják a kabotázsengedély feltételeit.

      37     A Bizottság ebben a tekintetben előterjeszti, hogy a 3921/91 rendelet nem csak a közösségi fuvarozókra vonatkozik, hanem a
         harmadik országok fuvarozóira is, mivel a 6. cikke elismeri a svájci fuvarozók mannheimi egyezmény szerinti hozzáférési jogát.

      38     A német kormány előadja, hogy a Lengyelországgal, Romániával és Ukrajnával kötött megállapodások rendelkezései nem esnek a
         3921/91 rendelet vagy általa nagyrészt szabályozott terület hatálya alá, ezért a Közösség által ezzel a rendelettel kibocsátott
         közös szabályokat a megállapodások nem érintik.

      39     A német kormány álláspontja szerint a 3921/91 rendeletnek kizárólag belső jellege van. Csak egy másik tagállamban honos fuvarozó
         által a tagállam belvízi útjain végzett kabotázst szabályozza, és nem tartalmaz rendelkezéseket azokról a feltételekről, amelyek
         alapján harmadik országokból származó fuvarozók megkaphatják a Közösség belvízi útjain történő kabotázsszolgáltatás végzésére
         vonatkozó engedélyt.

      40     E tekintetben a 3921/91 rendelet 6. cikkének a mannheimi egyezményre való utalása nem értelmezhető a harmadik országok állampolgáraival
         való bánásmódra vonatkozó rendelkezésként. Ez a rendelkezés kizárólag Svájcra vonatkozik, és csupán annak a mannheimi egyezmény
         alapján járó jogait erősíti meg.

       A Bíróság álláspontja
      41     Noha a szerződés nem ruház kifejezetten külső hatáskört a Közösségre a belvízi közlekedés területén, azonban az EK‑Szerződés
         71. cikkének (1) bekezdése és 80. cikkének (1) bekezdése előírják a Közösség hatáskörét ezen a területen.

      42     A fent hivatkozott AETR-ügyben hozott ítéletének 16–18. és 22. pontjaiban a Bíróság úgy határozott, hogy a Közösség nemzetközi
         szerződések megkötésére vonatkozó hatásköre nem csak a Szerződés kifejezett felhatalmazásából származhat, hanem a Szerződés
         más rendelkezéseiből és a közösségi intézmények által e rendelkezések keretében hozott jogi aktusokból is. Különösen azokban
         az esetekben, amikor a Közösség bármely formában olyan rendelkezéseket hoz, amelyek közös szabályokat állapítanak meg a Szerződésben
         meghatározott valamely közös politika végrehajtása érdekében, a tagállamoknak nincs joguk egyedileg, de még közösen sem e
         szabályokat érintő, kötelezettségeket tartalmazó megállapodásokat kötni harmadik országokkal. Amint ilyen közös szabályok
         bevezetésére sor kerül, egyedül a Közösség jogosult a közösségi jogrendszer alkalmazási területének egészére vonatkozó hatállyal
         harmadik országokkal szemben szerződéses kötelezettségeket vállalni és teljesíteni. Amennyiben a Szerződés célkitűzéseinek
         megvalósítása érdekében közösségi szabályokat fogadtak el, a tagállamok a közös intézmények keretein kívül nem vállalhatnak
         olyan kötelezettségeket, amelyek a fenti szabályokat érinthetik, vagy módosíthatják azok hatályát.

      43     Ha a tagállamok továbbra is szabadon vállalhatnának közös szabályokat érintő nemzetközi kötelezettségeket, az az előbbi szabályok
         által elérni kívánt célnak, valamint a Közösség feladatának és a Szerződés céljának megvalósítását veszélyeztetné. (a C‑266/03. sz.,
         Bizottság kontra Luxembourg ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4805. o.] 41. pontja).

      44     A Bíróság az „Open skies”-ítéleteiben emlékeztetett azokra a feltételekre, amelyek mellett nemzetközi kötelezettségvállalások
         a közös szabályok hatályát érinthetik vagy megváltoztathatják, vagyis amelyek mellett a Közösség a belső hatáskörének gyakorlása
         által kizárólagos külső hatáskört szerez.

      45     Ez a helyzet, amikor a nemzetközi kötelezettségvállalások a közös szabályok vagy mindenesetre olyan terület alkalmazási körébe
         tartoznak, amelyről nagy részben hasonló szabályok már rendelkeznek, még akkor is, ha nincs ellentmondás e szabályok és a
         nevezett kötelezettségvállalások között (a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 108. pontja).

      46     Így, amikor a Közösség a belső jogalkotási aktusaiba a harmadik országok állampolgárai számára fenntartott bánásmódra vonatkozó
         kikötéseket foglalt, vagy amikor az intézményeire kifejezetten a harmadik államokkal való tárgyalási hatáskört ruházott, kizárólagos
         külső hatáskört szerzett ezen aktusok által szabályozott mértékben (a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben
         hozott ítélet 109. pontja).

      47     Még az intézményeit a harmadik országokkal való tárgyalásra felhatalmazó kifejezett záradék hiányában is hasonló a helyzet,
         ha meghatározott területen a Közösség teljes harmonizációt valósít meg, mivel az így elfogadott közös szabályokat, a fent
         hivatkozott AETR-ügyben hozott ítélet értelmében érinthetné, ha a tagállamok továbbra is szabadon tárgyalhatnának harmadik
         országokkal (a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 110. pontja).

      48     Ahogy annak címéből, valamint 1. és 2. cikkéből következik, a 3921/91 rendelet rögzíti az egy tagállamon belüli belvízi úton
         történő nemzeti árufuvarozás vagy személyszállítás engedélyezési feltételeit a közösségi fuvarozók esetében. Ezek a rendelkezések
         csak valamely tagállamban letelepedett belvízi áru- vagy személyfuvarozókra vonatkoznak, akik olyan hajókat vesznek igénybe,
         amelyek tulajdonosa olyan természetes személy, aki valamely tagállamban lakóhellyel rendelkezik, és valamely tagállam állampolgára,
         vagy olyan jogi személy, amelynek bejegyzett székhelye valamely tagállamban található, és amelynek többségi tulajdonosai tagállami
         állampolgárok (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet 46. pontja).

      49     A 3921/91 rendelet 6. cikkében a mannheimi egyezményen alapuló jogokra való utalás nem vezethet más következtetésre, mivel
         a Közösség mindössze tudomásul veszi Svájcnak az ebből az egyezményből eredő jogait. (a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Luxemburg ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet 47. pontja).

      50     Ebből következik, hogy a 3921/91 rendelet nem szabályozza a nem közösségi fuvarozók által, a tagállamokban belvízi úton végzett
         nemzeti árufuvarozás és személyszállítás engedélyezésének feltételeit. (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben
         2005. június 2‑án hozott ítélet 48. pontja).

      51     Mivel a Lengyelországgal, Romániával és Ukrajnával kötött megállapodások nem esnek a 3921/91 rendelet által már szabályozott
         területre, ennél fogva nem tekinthető úgy, hogy azokat a Bizottság által hivatkozott indok miatt érintenék.

      52     Ezenkívül maga az a tény, hogy a 3921/91 rendelet nem szabályozza a harmadik országban letelepedett azon fuvarozók helyzetét,
         akik a Közösség területén tevékenykednek, azt bizonyítja, hogy a rendelet által megvalósított harmonizáció nem teljes.

      53     Ezáltal a Bizottság azon állítása, miszerint a Közösség a Lengyelországgal, Romániával és Ukrajnával kötött egyezmények által
         szabályozott területen a fent hivatkozott AETR-ügyben hozott ítélet értelmében kizárólagos külső hatáskört szerzett volna,
         nem megalapozott.

      54     E körülmények között az első kifogást el kell utasítani.
       Az EK 10. cikk megsértésére vonatkozó második kifogásról
       A felek érvei
      55     Második kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság azáltal, hogy a Lengyelországgal,
         Romániával és Ukrajnával megkötött megállapodásokat megerősítette és hatályba léptette azt követően, hogy 1992. december 7‑én
         a Tanács úgy döntött, hogy felhatalmazza a Bizottságot, hogy a Közösség nevében többoldalú megállapodásról tárgyaljon, és
         miután a Bizottság 1993. április 20‑i levelével kérte a német kormányt, hogy tartózkodjon ezen megállapodások megerősítésétől,
         veszélyeztette a fenti határozatok megvalósítását, és ezáltal megszegte az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit. Ugyanis
         a Közösség nevében többoldalú megállapodás Bizottság általi megtárgyalása, majd annak a Tanács általi későbbi megkötése nehezebbé
         válna, ha valamely tagállam egyéni kezdeményezései azzal ütköznének.

      56     Válaszában a Bizottság hozzáfűzi, hogy a Csehszlovákiával kötött megállapodásnak a Bundesgesetzblattban (BGBl. 1993. II., 762.o.) 1993. április 22‑én közzétett, 1993. március 24‑i közleménnyel történő fenntartása úgyszintén megszegte
         az EK 10. cikket.

      57     A német kormány arra hivatkozik, hogy a tagállamokat a jóhiszemű együttműködés elve szerint nem kötelezhetik a harmadik államokkal
         már megkötött szerződések felmondására azért, mert a Bizottság az ezen megállapodások által szabályozott területeken tárgyalásokat
         kezdeményezett. Ugyanis, mivel az ilyen tárgyalások kimenetele és a Közösség nevében kötött megállapodás természetszerűleg
         bizonytalan, az ilyen felmondás az ilyen többoldalú megállapodás esetleges hatálybalépéséig joghézagot keletkeztet.

      58     Az EK 10. cikk követelményei mindenképpen teljesülnek, mivel a német kormány a Bizottsággal történt egyeztetést követően már
         a megállapodások tárgyalása alatt készségét nyilvánította azok felmondására, amint közösségi megállapodás megkötésére sor
         kerül; ezért csökkentették a megállapodásokban a felmondási időt hat hónapra.

      59     Továbbá a megállapodásokat még azelőtt aláírták, hogy a Tanács elfogadta volna 1992. december 7‑i határozatát.
       A Bíróság álláspontja
      60     A kifogás elfogadhatóságával kapcsolatosan először a Csehszlovákiával kötött megállapodás fenntartása tekintetében meg kell
         állapítani, hogy a kifogást a Bizottság viszontválaszában hozta fel, és így a Bíróság nem vizsgálhatja azt. Ezt a kifogást
         ugyanis a Bizottság nem érvényesítette a keresetlevelében (lásd e tekintetben a Bíróság 298/86. sz., Bizottság kontra Belgium
         ügyben 1988. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1988., 4343. o.] 8. pontját).

      61     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fél az eljárás során nem módosíthatja a jogvita tárgyát, azaz a kereset megalapozottsága
         kizárólag a keresetlevélben kifejtett kérelmek alapján vizsgálandó (lásd ehhez a 232/78. sz., Bizottság konta Franciaország
         ügyben 1979. szeptember 25‑én hozott ítélet [EBHT 1979., 2729. o.] 3. pontját és a C‑256/98. sz., Bizottság kontra Franciaország
         ügyben 2000. április 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2487. o.] 31. pontját).

      62     Következésképpen a Bizottság kifogását, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani, amennyiben az a Csehszlovákiával kötött
         megállapodás fenntartását érinti.

      63     Arra is emlékeztetni kell továbbá e kifogás megalapozottsága tekintetében, hogy az EK 10. cikk kötelezi a tagállamokat a Közösség
         feladatai teljesítésének elősegítésére, valamint arra, hogy tartózkodjanak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti
         a szerződés célkitűzéseinek megvalósítását.

      64     A jóhiszemű együttműködésnek ez a kötelezettsége általánosan alkalmazandó, és az nem függ sem az érintett közösségi hatáskör
         kizárólagos jellegétől, sem azon esetleges tagállami jogtól, hogy a harmadik országokkal szembeni kötelezettségekről szerződést
         kössenek. (a fent hivatkozott 2005. június 2‑i Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet 58. pontja).

      65     Ebben a tekintetben emlékeztetni kell, hogy a Bíróság már úgy határozott, hogy a tagállamokra különleges cselekvési vagy tartózkodási
         kötelesség hárul olyan helyzetben, amikor a Bizottság a Tanács elé olyan javaslatokat terjeszt, amelyeket jóllehet nem ez
         utóbbi fogad el, de amelyek az összehangolt közösségi fellépés kiindulópontjául szolgálnak (a Bíróság 804/79. sz., Bizottság
         kontra Egyesült Királyság ügyben 1981. május 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1981., 1045. o.] 28. pontja és a fent hivatkozott
         Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. június 2‑án hozott ítéletének 59. pontja).

      66     Olyan határozat elfogadása azonban, amely a Bizottságot felhatalmazza, hogy a Közösség nevében többoldalú megállapodásról
         tárgyaljon, nemzetközi szinten összehangolt közösségi fellépés kezdetét jelzi, és a tagállamok részéről ezen a címen csak
         tartózkodási kötelezettséget foglal magában, legalábbis ez utóbbiak és a közösségi intézmények közötti szoros együttműködési
         kötelezettséget, mely a Közösség  számára megkönnyíti feladata teljesítését, biztosítja ez utóbbi egységes és koherens fellépését,
         valamint nemzetközi képviseletét (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet 60. pontja).

      67     A jelen ügyben – mint azt a főtanácsnok indítványának 92. pontjában kifejtette –, a Tanács 1992. december 7‑i határozata mélyreható
         változást jelentett a Lengyelországgal, Romániával és Ukrajnával kötött megállapodások jogi háttere tekintetében, és a Bizottsággal
         való szorosabb együttműködést és egyeztetést tett szükségessé ezen megállapodások megerősítése és hatálybaléptetése előtt.

      68     Mint a főtanácsnok indítványának 90. és 91. pontjában kiemelte, a német kormány már a Lengyelországgal, Romániával és Ukrajnával
         kötött megállapodások tárgyalása alatt és aláírásakor – azaz a Tanács 1992. december 7‑i határozatát megelőzően – konzultált
         a Bizottsággal, noha ezt követően a Németországi Szövetségi Köztársaság nem vitatottan megerősítette és hatályba léptette
         ezeket a megállapodásokat anélkül, hogy együttműködött volna a Bizottsággal vagy egyeztetett volna vele.

      69     E tagállam így megnehezítette a Tanács 1992. december 7‑i határozatának átültetését, ezáltal pedig veszélyeztette a Közösség
         feladatainak teljesítését és a szerződés céljainak megvalósítását.

      70     A Bizottsággal való egyeztetés annál inkább kötelező, mivel a Tanács és a Bizottság többoldalú megállapodásnak a Közösség
         nevében való tárgyalási eljárását illetően megegyezett, hogy az 1992. december 7‑i tárgyalási megbízáshoz mellékelt gentleman’s agreementben szereplő magatartási szabályokat alkalmazzák, és előírják a Bizottság és a tagállamok közötti szoros együttműködést. Ebben
         a tekintetben e gentleman’s agreement II. címe 3. pontjának d) alpontja elrendeli, hogy „a tárgyalások során a Bizottság a Közösség nevében nyilatkozik, és a tagállamok
         képviselői csak a Bizottság kérésére avatkoznak be”, valamint hogy „a tagállamok képviselői tartózkodnak minden olyan tevékenységtől,
         amely érintheti a Közösség feladatainak a Bizottság általi megfelelő végrehajtását”.

      71     Noha, mint ezt a német kormány kiemeli, a megállapodásokat a Tanács 1992. december 7‑i határozata előtt írták alá, de a Lengyelországgal,
         Romániával és Ukrajnával kötött megállapodásokat csak ezt követően erősítették meg és léptették hatályba.

      72     Végül pedig az a körülmény, hogy a német kormány kötelezte magát a kétoldalú megállapodások felmondására, amint a Közösség
         nevében többoldalú megállapodás megkötésére kerül sor, nem bizonyíték arra, hogy betartották az EK 10. cikk szerinti jóhiszemű
         együttműködés követelményét. Ugyanis, mivel erre a felmondásra csak a többoldalú megállapodás megtárgyalása és megkötése után
         kerülne sor, semmilyen gyakorlati jelentőséggel nem bírna, mert a Bizottság többoldalú tárgyalásait semmilyen módon nem könnyítené
         meg.

      73     Mindezt követően a Németországi Szövetségi Köztársaság megszegte az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy a
         Lengyelországgal, Romániával és Ukrajnával kötött megállapodásokat anélkül erősítette meg és léptette hatályba, hogy a Bizottsággal
         együttműködött vagy egyeztetett volna.

      74     Ebből következik, hogy a második kifogás az előző pontban a megjelöltek szerint megalapozott.
       A vitatott kétoldalú megállapodásoknak az 1356/96 rendelettel való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó harmadik kifogásról
       A felek érvei
      75     A harmadik kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy az 1356/96 rendelet elfogadását követően a vitatott kétoldalú megállapodások
         rendelkezéseinek fenntartása, amelyek az érintett harmadik országokban bejegyzett hajók számára előírják azt a lehetőséget,
         hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság különleges engedélyével a belvízi utakon fuvarozási szolgáltatást végezzenek a Németországi
         Szövetségi Köztársaság és a Közösség más tagállamai között, összeegyeztethetetlen az említett rendelet 1. és 2. cikkével,
         valamint annak általános célkitűzéseivel.

      76     Azáltal ugyanis, hogy lehetővé tette a hozzáférés jogának a Németországi Szövetségi Köztársaság általi egyoldalú engedélyezését,
         vagy legalábbis mivel fenntartotta e tagállam számára a hozzáférés jogának egyoldalú megadását a Közösségen belüli kapcsolatokra
         azon fuvarozók számára, akik nem tesznek eleget az 1356/96 rendeletben előírt feltételeknek, a vitatott kétoldalú megállapodások
         egyoldalúan és a közösségi ellenőrzésen kívül módosították a belvízi úton történő szállítási szolgáltatás Közösségen belüli
         szabad nyújtására vonatkozóan a közösségi jog által meghatározott szabályok természetét és hatályát. A Bizottság szerint az
         bizonyos, hogy azok a lengyel, román, cseh és szlovák fuvarozók és hajózási vállalkozások, amelyek e megállapodások alapján
         feltehetőleg végezhetnek a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Közösség más tagállamai közötti szállítási szolgáltatást,
         e feltételek egyikének sem tesznek eleget.

      77     A német kormány előadja, hogy a kétoldalú megállapodások nem esnek sem az 1356/96 rendelet hatáskörébe, illetve olyan területre
         sem, amelyet az már nagyrészt szabályozott.

      78     A német kormány álláspontja szerint az 1356/96 rendelettel csupán a belső piacot akarták létrehozni közös szabályok megállapításával
         a tagállamok közötti belvízi utakon történő árufuvarozás vagy személyszállítás területén; az nem tartalmaz rendelkezéseket
         a harmadik országokból származó vállalkozásoknak a közösségi árufuvarozási vagy személyszállítási szolgáltatásokhoz való hozzáféréséről.

       A Bíróság álláspontja
      79     Emlékeztetni kell arra, hogy az 1356/96 rendelet fő célja a tagállamok közötti belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás
         területén a szabad szolgáltatásnyújtás megvalósítása minden olyan korlátozás vagy hátrányos megkülönböztetés megszüntetése
         által, amely a szolgáltatót állampolgársága vagy letelepedési helye szerint érinti.

      80     Az 1356/96 rendelet 2. cikke szerint a belvízi árufuvarozási vagy személyszállítási szolgáltatás szabad nyújtásának rendszerében
         minden fuvarozó részesülhet, aki

      –       valamely tagállamban annak jogszabályaival összhangban letelepedett;
      –       az adott tagállamban belvízi utakon nemzetközi árufuvarozásra vagy személyszállításra jogosult;
      –       az ilyen fuvarozáshoz valamely tagállamban lajstromozott, belvízi hajót vesz igénybe, vagy ilyen lajstromozás hiányában igazolása
         van arról, hogy hajója valamely tagállam flottájához tartozik, továbbá

      –       eleget tesz a 3921/91 rendelet 2. cikkében meghatározott feltételeknek, azaz olyan hajókat vesz igénybe, amelyek tulajdonosa
         vagy tulajdonosai olyan természetes személyek, akik valamely tagállamban lakóhellyel rendelkeznek, és valamely tagállam állampolgárai
         vagy olyan jogi személyek, amelyek bejegyzett székhelye valamely tagállamban található, amelyek többségi tulajdonosai tagállami
         állampolgárok.

      81     Ha az 1356/96 rendelet a Közösség tagállamai közötti belvízi fuvarozási szolgáltatás szabad nyújtásának rendszerét hozza létre
         az ez utóbbiakban letelepedett fuvarozók javára, meg kell állapítani, hogy az 1356/96 rendelet által ily módon létrehozott
         rendszernek nem az a célja vagy hatása, hogy a harmadik államokban letelepedett fuvarozók vagy az ez utóbbiakban bejegyzett
         hajók számára e szolgálatatások végzését a Közösség tagállamai között megakadályozza. (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Luxemburg ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet 73. pontját).

      82     A vitatott kétoldalú megállapodások egyébiránt nem vezetik be a tagállamok között a belvízi árufuvarozási vagy személyszállítási
         szolgáltatás szabad nyújtását a cseh, lengyel, szlovák és román fuvarozók javára, hanem annak a lehetőségnek az előírására
         szorítkoznak, szigorúan meghatározott esetekben és az említett megállapodásokban részes felek hatáskörrel rendelkező hatóságainak
         engedélye alapján, hogy ilyen szolgáltatásokat végezzenek a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Közösség más tagállamai
         között.

      83     Ebből következik, hogy a Bizottság állításával ellentétben a vitatott kétoldalú megállapodások az 1356/96 rendeletnek sem
         a természetét, sem a hatályát nem módosították.

      84     E körülmények között el kell utasítani a harmadik kifogást.
      85     Figyelembe véve valamennyi fenti megfontolást, egyrészt meg kell állapítani, hogy mivel a vitatott kétoldalú megállapodásokat
         a Bizottsággal történő együttműködés vagy megegyezés nélkül tárgyalta meg, kötötte meg, erősítette meg és léptette hatályba,
         a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit, másrészt a keresetet ezt
         meghaladó részében el kell utasítani.

       A költségekről
      86     Az eljárási szabályzat 69. cikke 3. §‑ának első bekezdése szerint részleges pernyertesség esetén a Bíróság elrendelheti a
         költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit. Tekintettel
         arra, hogy a Bizottság csak részlegesen lett pernyertes, úgy kell határozni, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Mivel a Bizottsággal történő együttműködés vagy megegyezés nélkül erősítette meg és léptette hatályba
      –       a Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya és Románia kormánya közötti, a belvízi hajózásról szóló, 1991. október 22‑én
            Bonnban kötött megállapodást,
      –       a Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya és a Lengyel Köztársaság kormánya közötti, a belvízi hajózásról szóló, 1991.
            november 8‑án Varsóban kötött megállapodást és
      –       a Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya és Ukrajna kormánya közötti, a belvízi hajózásról szóló, 1992. július 14‑én
            Bonnban kötött megállapodást,
      a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      Az Európai Közösségek Bizottsága és a Németországi Szövetségi Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság október 3.-i ítélete: 2000. # Angelo Ferlini kontra Centre hospitalier de Luxembourg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal d'arrondissement de Luxembourg - Luxemburgi Nagyhercegség. # C-411/98. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) 2004. április 29-i ítélete. # Harald Weigel és Ingrid Weigel kontra Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgerichtshof - Ausztria. # Munkavállalók szabad mozgása - Hatodik HÉA irányelv. # C-387/01. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) október 8.-i ítélete: 1986. # S. R. Industries kontra Administration des douanes. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal d'instance de Béthune - Franciaország. # Áruk eredete. # 385/85. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2005. május 26-i ítélete. # Finanzamt Arnsberg kontra Stadt Sundern. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Hatodik HÉA-irányelv - 25. cikk - Mezőgazdasági termelőkre alkalmazandó közös átalányadózási rendszer - Vadászterületek bérbeadása önkormányzati erdészeti vállalkozás keretében - Mezőgazdasági szolgáltatások fogalma. # C-43/04. sz. ügy

text:
      C‑43/04. sz. ügy
      Finanzamt Arnsberg
      kontra
      Stadt Sundern
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA-irányelv – 25. cikk – A mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös átalányadózási rendszer – Vadászterületek bérbeadása önkormányzati erdészeti vállalkozás keretében – A »mezőgazdasági szolgáltatások« fogalma”
      A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2005. május 26.
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések — Jogszabályok harmonizálása — Forgalmi adó — Közös hozzáadottértékadó-rendszer — A mezőgazdasági termelőkre
            vonatkozó átalányadózási rendszer — Hatály — Sem mezőgazdasági termékek étékesítését, sem mezőgazdasági szolgáltatások nyújtását
            nem képező ügyletek — Kizártság — Mezőgazdasági szolgáltatások — Fogalom — Vadászterületek bérbeadása — Kizártság
      (77/388 tanácsi irányelv, 25. cikk)
      A 77/388 hatodik irányelv 25. cikkét, amely felhatalmazza a tagállamokat, hogy átalányadózási rendszert alkalmazzanak azon
         mezőgazdasági termelőkre, amelyek esetén az általános hozzáadottértékadó-szabályozás vagy a 24. cikk szerinti egyszerűsített
         szabályozás alkalmazása nehézségeket okozna, úgy kell értelmezni, hogy az kizárólag a 25. cikk (2) bekezdésében meghatározott
         mezőgazdasági termékek értékesítésére és mezőgazdasági szolgáltatások nyújtására alkalmazandó, valamint hogy az átalányadót
         fizető mezőgazdasági termelők által végzett egyéb tevékenységek az említett irányelv általános szabályozása alá tartoznak.

      Ebben a tekintetben az irányelv 25. cikke (2) bekezdésének ezen irányelv B. mellékletével együtt olvasott ötödik francia bekezdését
         úgy kell értelmezni, hogy ezen irányelv értelmében a vadászterületek átalányadót fizető mezőgazdasági termelő általi bérbeadása
         nem minősül mezőgazdasági szolgáltatásnak. Először is a vadászterületek bérbeadását e rendelkezések nem említik kifejezetten,
         és az nem felel meg az e rendelkezések által meghatározott feltételeknek. Továbbá a közös átalányadózási rendszer kivételt
         képez a hatodik irányelv általános szabályozása alól, és következésképpen azt csak annyiban kell alkalmazni, amennyiben a
         célja eléréséhez szükséges. Végül nem egyeztethető össze sem a rendszer jellegével, sem céljával a mezőgazdasági szolgáltatások
         fogalmának olyan értelmezése, amely szerint abba az olyan bérbeadás is beletartozik, mint vadászterületek bérbeadása, amely
         nem mezőgazdasági célú, és amelynek tárgyát nem rendszerint mezőgazdasági, erdészeti vagy halgazdasági vállalkozásban felhasznált
         eszközök képezik.

      (vö. 21., 26–27., 29., 31. pont és a rendelkező rész 1–2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2005. május 26.(*)

      „Hatodik HÉA-irányelv – 25. cikk – A mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös átalányadózási rendszer – Vadászterületek bérbeadása önkormányzati erdészeti vállalkozás keretében – A »mezőgazdasági szolgáltatások« fogalma”
      A C‑43/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország)
         a Bírósághoz 2004. február 4‑én érkezett 2003. november 27‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Finanzamt Arnsberg
      és
      a Stadt Sundern
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas (előadó) tanácselnök, A. Borg Barthet, A. La Pergola, J. Malenovský és A. Ó Caoimh bírák,
      főtanácsnok: P. Léger,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a német kormány képviseletében C.‑D. Quassowski és A. Tiemann, meghatalmazotti minőségben,
      –       a görög kormány képviseletében E. Svolopoulou és K. Marinou, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Triantafyllou és K. Gross, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról –
         közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 25. cikkének
         értelmezése.

      2       E kérelmet a Stadt Sundern (Sundern önkormányzata) és a Finanzamt Arnsberg (a továbbiakban: Finanzamt) közötti jogvita keretében
         terjesztették elő, az említett rendelkezés által szabályozott, mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös átalányadózási rendszernek
         vadászterületek önkormányzati erdészeti vállalkozás keretében történő bérbeadására való alkalmazása tárgyában.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3       A hatodik irányelv „A mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös átalányadózási rendszer” című 25. cikke szerint:
      „(1)      Azon mezőgazdasági termelőkre, amelyek esetén az általános szabályok alapján történő hozzáadottértékadó-szabályozás vagy a
         24. cikk szerinti egyszerűsített szabályozás alkalmazása nehézségeket okozna, az átalányadót fizető mezőgazdasági termelők
         által beszerzett termékek és igénybe vett szolgáltatások után előzetesen felszámított hozzáadottérték-adó terhének kiegyenlítéseként
         a tagállamok az e cikk szerinti átalányadózási rendszert alkalmazhatják [helyesen: Azon mezőgazdasági termelőkre, amelyek
         esetén az általános hozzáadottértékadó-szabályozás vagy a 24. cikk szerinti egyszerűsített szabályozás alkalmazása nehézségeket
         okozna, az átalányadót fizető mezőgazdasági termelők által beszerzett termékek és igénybe vett szolgáltatások után előzetesen
         felszámított hozzáadottérték-adó terhének kiegyenlítéseként a tagállamok az e cikk szerinti átalányadózási rendszert alkalmazhatják].

      (2)      E cikk alkalmazásában:
      –       »mezőgazdasági termelő«: olyan adóalany, amely tevékenységét az alább meghatározott vállalkozások valamelyikének keretében
         fejti ki,

      –       »mezőgazdasági, erdészeti vagy halászati vállalkozás«: olyan vállalkozás, amely az egyes tagállamokban az A. mellékletben
         felsorolt termelőtevékenységek alapján ilyennek minősül,

      –       »átalányadót fizető mezőgazdasági termelő«: azon mezőgazdasági termelő, amely a (3) bekezdésben és a további bekezdésekben
         szereplő átalányadózási rendszer alá tartozik,

      –       »mezőgazdasági termék«: azon termék, amely az A. mellékletben felsorolt tevékenységek révén keletkezik, és amelyet az egyes
         tagállamok mezőgazdasági, erdészeti vagy halászati vállalkozásaiban termelnek,

      –       »mezőgazdasági szolgáltatás«: a B. mellékletben felsorolt szolgáltatások bármelyike, amelyet a mezőgazdasági termelő munkaerejének
         és/vagy mezőgazdasági, erdészeti, halászati vállalkozások rendes felszerelésével végez,

      –       […]
      (5)      A (3) bekezdésben előírt átalányadó-térítési adókulcsokat [a] […] mezőgazdasági termékek és mezőgazdasági szolgáltatások adó
         nélkül vett árára alkalmazzák […]. E térítés kizárja az adólevonás minden egyéb formáját.

      […]
      (9)      Minden tagállamnak megvan a lehetősége arra, hogy az átalányadózási rendszer alól kivonja a mezőgazdasági termelők meghatározott
         csoportját, valamint azon mezőgazdasági termelőket, amelyeknél a hozzáadottérték-adó általános szabályozása, vagy adott esetben
         a 24. cikk (1) bekezdése szerinti egyszerűsített szabályozás nem okoz igazgatási nehézségeket.

      […]”
      4       E rendeletnek „A mezőgazdasági szolgáltatások jegyzéke” című B. melléklete az alábbiak szerint rendelkezik:
      „Mezőgazdasági szolgáltatásnak minősülnek az olyan szolgáltatások, amelyek rendszerint a mezőgazdasági termelést kísérik,
         különösen a következők:

      –       […]
      –       rendszerint mezőgazdasági, erdőgazdálkodási vagy halgazdasági vállalkozásokban alkalmazott eszközök mezőgazdasági célokra
         történő bérbeadása,

      –       […]”
       A nemzeti szabályozás
      5       A forgalmi adóról szóló törvény (Umsatzsteuergesetz, a továbbiakban UStG) 25. cikkének az alapjogvita tényállásának idején
         hatályban lévő szövege szerint:

      „(1)      Vállalkozó az, aki önállóan ipari, kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet végez. A vállalkozás magába foglalja a vállalkozó
         ipari, kereskedelmi vagy szakmai tevékenységének egészét. […]

      […]
      (3)      A közjogi jogi személyek kizárólag a saját ipari vagy kereskedelmi jellegű intézményük (a Körperschaftsteuergesetz 1. cikke
         (1) bekezdésének 6. pontja és 4. cikke) és mezőgazdasági vagy erdészeti vállalkozásuk keretében végezhetnek ipari, kereskedelmi
         vagy szakmai tevékenységet.”

      6       Az UStG 24. cikke értelmében:
      „(1)      A második, harmadik és negyedik mondatokban foglaltak sérelme nélkül a mezőgazdasági és erdészeti vállalkozások tevékenysége
         után fizetendő adó mértéke a következő,:

      1.      az erdészeti vállalkozásokból származó termékek (a fűrészáruk kivételével) értékesítése esetén az adóalap 5%‑a,
      […]
      3.      az 1. cikk (1) bekezdésének 1. pontja szerinti egyéb tevékenységek esetén az adóalap 9%‑a. […] Az adóelőleg mértéke az adóalap
         5%‑a az első mondat 1. pontjában említett tevékenységek, és 9%‑a az első mondat szerinti egyéb tevékenységek esetében. Nincsen
         helye egyéb adólevonásnak. […]

      (2)      Mezőgazdasági és erdészeti vállalkozások:
      1.      mezőgazdaság, erdőgazdálkodás, szőlőtermelés, kertészkedés, fatermesztés, árutermelő kertészet, kertészetek, minden olyan
         vállalkozás, amely természetes úton termeszt növényeket vagy növényrészeket, belvízi halászat, haltenyészet halastavakban,
         haltenyészet belvizeken és halastavakban történő halászat céljából, méhészet, vándorméhészet, valamint a vetőmagok termesztése;

      2.      […]
      A mezőgazdasági és erdészeti vállalkozásokhoz tartoznak a mezőgazdasági és erdőgazdálkodási vállalkozásokat kiszolgáló kapcsolódó
         vállalkozások. […]

      (3)      Amikor a vállalkozó az (1) bekezdésben szabályozottakon kívüli tevékenységeket is ellát, a mezőgazdasági és erdészeti tevékenységet
         úgy kell tekinteni, mint a vállalkozás szervezeti keretein belül külön irányított tevékenységet.

      […]”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      7       1994 és 1999 között a Stadt Sundern faárusításból, erdőgazdálkodásból, valamint magán-vadászterületek bérbeadásából jutott
         bevételhez. Mivel ezt a bérbeadást az UStG 24. cikkében szabályozott átalányadózási rendszer szerinti tevékenységek közé sorolta,
         e címen nem vallott be forgalmi adót.

      8       Egy helyszíni vizsgálatot követően a Finanzamt megállapította, hogy a vadászterületek szóban forgó bérbeadása nem tartozik
         az e rendelkezés szerinti mezőgazdasági és erdőgazdálkodási tevékenységek körébe, hanem az általános adómérték vonatkozik
         rá, az általános adószabályozásnak megfelelően. Ezért felszólította a Stadt Sundernt az említett bérbeadásokból származó bevétele
         után általános forgalmi adó (a továbbiakban: HÉA) fizetésére.

      9       A Stadt Sundern keresetet nyújtott be a Finanzgerichthez a szóban forgó adókivető határozatokkal szemben. Ez utóbbi a keresetnek
         helyt adott azon az alapon, hogy a vadászterületek bérbeadása nem tartozik sem a mezőgazdasági és erdőgazdálkodási tevékenységek,
         sem az ipari vagy kereskedelmi tevékenységek körébe az UStG 2. cikkének (3) bekezdése értelmében. E bérbeadás ugyanis nem
         terjed túl az egyszerű vagyonkezelésen.

      10     A Finanzamt felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesfinanzhofhoz. Azzal érvelt, hogy bár az említett vadászterületeket
         az UStG 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a Stadt Sundern erdészeti vállalkozása keretében adták bérbe, ez a bérbeadás
         nem minősül mezőgazdasági tevékenységnek az UStG 24. cikke szerint. Ebből arra következtet, hogy az említett bérbeadás az
         általános adószabályozás alá tartozik.

      11     A Bundesfinanzhof bizonytalan abban, hogy azon ítélkezési gyakorlata, amely szerint vadászterületek bérbeadása nem a mezőgazdasági
         termelők átalányadózási rendszere, hanem az általános adózási szabályozás alá tartozik, összeegyeztethető‑e a hatodik irányelv
         25. cikkével, ha azok a területek, amelyekhez a vadászati jog kapcsolódik, mezőgazdasági vagy erdészeti vállalkozáshoz tartoznak.
         Ilyen körülmények között határozott a Bundesfinanzhof az eljárás felfüggesztéséről, és a következő kérdéseket terjesztette
         a Bíróság elé:

      1)      A […] [hatodik] irányelv 25. cikke szerinti, a mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös átalányadózási rendszert a belső jogukba
         átültető tagállamoknak van‑e lehetőségük vagy kötelezettségük arra, hogy az átalányadót fizető mezőgazdasági termelőket végleges
         mentesítsék a forgalmi adó fizetése alól?

      2)      Amennyiben az első kérdésre adandó válasz igenlő, ez kizárólag a mezőgazdasági termékek értékesítésére és a mezőgazdasági
         szolgáltatások nyújtására vonatkozik, vagy az átalányadót fizető mezőgazdasági termelő egyéb tevékenységeire is, vagy pedig
         az egyéb tevékenységek a […] [hatodik] irányelv általános szabályozásának vannak alávetve?

      Ebből mi következik a vadászati jog átalányadót fizető mezőgazdasági termelő általi bérbeadására?”
       Előzetes észrevételek
      12     Mindenek előtt rá kell mutatni arra, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki az első kérdés pontos
         tartalma és annak viszonya a második kérdéshez.

      13     Mindamellett az első kérdést lehet úgy értelmezni, mint amely annak megállapítására irányul, hogy valamely tagállam, amely
         a hatodik irányelv 25. cikkének megfelelően kihasználta azt a lehetőséget, hogy mezőgazdasági termelőkre közös átalányadózási
         rendszert alkalmazzon, köteles‑e ezeket a mezőgazdasági termelőket e rendszernek alávetni, amennyiben az említett rendszer
         alá tartozó tevékenységet látnak el, vagy inkább lehetőségről van szó.

      14     A második kérdés pedig lényegében két részből áll. A kérdést előterjesztő bíróság egyfelől azt kívánja megtudni, hogy az átalányadót
         fizető mezőgazdasági termelőnek a mezőgazdasági termékek értékesítésén és a mezőgazdasági szolgáltatások nyújtásán kívüli
         egyéb tevékenységei átalányadózás alá tartoznak‑e. Másfelől azt kívánja megtudni, hogy vadászterületek bérbeadása mezőgazdasági
         szolgáltatásnak minősül‑e a hatodik irányelv 25. cikke értelmében.

      15     A jelen ítélet fenti 13. pontjában ismertetett módon értelmezett első kérdésre csak akkor szükséges válaszolni, ha a második
         kérdés második részére adandó válasz igenlő.

      16     Ilyen feltételek mellett a kérdések sorrendjét meg kell cserélni, és először a második kérdés két részét kell megvizsgálni,
         ezt követően pedig adott esetben az első kérdést.

       A második kérdés első részéről
      17     A második kérdés első részében a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a hatodik irányelv 25. cikkét úgy
         kell‑e értelmezni, hogy a mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös átalányadózási rendszert kizárólag az e cikk (2) bekezdésében
         meghatározott mezőgazdasági termékek értékesítésére és mezőgazdasági szolgáltatásokra kell‑e alkalmazni, valamint hogy az
         átalányadót fizető mezőgazdasági termelők által végzett egyéb tevékenységek az általános hozzáadottértékadó-szabályozás alá
         tartoznak‑e.

      18     A német és a görög kormány, valamint az Európai Közösségek Bizottsága igenlő választ javasolnak e kérdésre.
      19     Rá kell mutatni arra, hogy a Bíróságnak már volt alkalma ítélkezni a mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös átalányadózási
         rendszer és az általános hozzáadottértékadó-szabályozás közötti kapcsolatról a C‑321/02. sz. Harbs-ügyben 2004. július 15‑én
         hozott ítéletben (az EBHT 2004., I‑7101. o.).

      20     Ebből az ítéletből az következik, hogy az átalányadót fizető mezőgazdasági termelő által a mezőgazdasági vállalkozás keretében
         végzett, a hatodik irányelv 25. cikke (2) bekezdésében meghatározott mezőgazdasági termékek értékesítésén és mezőgazdasági
         szolgáltatásokon kívüli egyéb tevékenységek a hatodik irányelv általános szabályozása alá tartoznak (lásd e tekintetben a
         fent hivatkozott Harbs-ügyben hozott ítélet 31. és 36. pontját).

      21     Következésképpen a második kérdés első részére adandó válasz az, hogy a hatodik irányelv 25. cikkét úgy kell értelmezni, hogy
         a mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös átalányadózási rendszer kizárólag az e cikk (2) bekezdésében meghatározott mezőgazdasági
         termékek értékesítésére és mezőgazdasági szolgáltatások nyújtására alkalmazandó, valamint hogy az átalányadót fizető mezőgazdasági
         termelők által végzett egyéb tevékenységek az említett irányelv általános szabályozása alá tartoznak.

       A második kérdés második részéről
      22     A második kérdés második részében a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a vadászterületek átalányadót
         fizető mezőgazdasági termelő általi bérbeadása mezőgazdasági szolgáltatásnak minősül‑e a hatodik irányelv 25. cikke (2) bekezdésének
         az irányelv mezőgazdasági szolgáltatásokat felsoroló B. mellékletével együtt olvasott ötödik franciabekezdése alapján.

      23     A német kormány és a Bizottság úgy vélik, hogy a kérdésre adandó válasz nemleges, mivel a vadászterületek bérbeadása nem szerepel
         a hatodik irányelv B. mellékletében. E tekintetben rámutatnak arra, hogy ezen irányelv 25. cikkét megszorítóan kell értelmezni,
         kivételt megállapító jellegének megfelelően.

      24     Rá kell mutatni arra, hogy valamely közösségi rendelkezés tartalmának meghatározása során tekintettel kell lenni mind annak
         megfogalmazására, mind összefüggéseire és céljaira (a C‑162/91. sz., Tenuta il Bosco ügyben 1992. október 15‑én hozott ítélet
         [EBHT 1992., I‑5279. o.] 11. pontja és a fent hivatkozott Harbs-ügyben hozott ítélet 28. pontja). Továbbá a közösségi jog
         egységes alkalmazásának követelményéből, valamint az egyenlő elbánás elvéből következik, hogy a Közösség egészében önállóan
         és egységesen kell értelmezni a közösségi jog rendelkezéseinek azon fogalmait, amelyek nem tartalmaznak a jelentésüket és
         értelmezésüket meghatározó utalást a tagállamok jogára (lásd például a 327/82. sz. Ekro-ügyben 1984. január 18‑án hozott ítélet
         [EBHT 1984. 107. o.] 11. pontját és a C‑170/03. sz. Feron-ügyben 2005. március 17‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2299. o.]
         26. pontját).

      25     Meg kell állapítani, hogy a német kormány és a Bizottság által támogatott értelmezést támasztja alá a szóban forgó rendelkezések
         szövege, összefüggései valamint a közös átalányadózási rendszer célja.

      26     Mindenek előtt rá kell mutatni arra, hogy a hatodik irányelv 25. cikke (2) bekezdésének ötödik franciabekezdése és B. melléklete
         alapján mezőgazdasági szolgáltatásnak kell tekinteni az olyan szolgáltatásokat, amelyek rendszerint a mezőgazdasági termelést
         kísérik, különösen „a rendszerint mezőgazdasági, erdőgazdálkodási vagy halgazdasági vállalkozásokban alkalmazott eszközök
         mezőgazdasági célokra történő bérbeadása”. Márpedig vadászterületek bérbeadását e rendelkezések nem említik kifejezetten,
         és az egyébként sem felel meg az e rendelkezések által meghatározott feltételeknek.

      27     Ami pedig e rendelkezések összefüggéseit illeti, meg kell állapítani, hogy azok olyan különleges rendszerről szólnak, amely
         kivételt képez a hatodik irányelv általános szabályozása alól. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az általános szabály
         alóli minden mentességet vagy kivételt szigorúan kell értelmezni (lásd például a C‑399/93. sz., Oude Luttikhuis és társai
         ügyben 1995. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4515. o.] 23. pontját és a C‑5/01. sz., Belgium kontra Bizottság
         ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11991. o.] 56. pontját). Márpedig, mint a hatodik irányelv által
         szabályozott további különleges rendszereket, következésképpen ezt a rendszert is csak annyiban kell alkalmazni, amennyiben
         a célja eléréséhez szükséges (lásd a fent hivatkozott Harbs-ügyben hozott ítélet 27. pontját).

      28     Végül pedig ami a közös átalányadózási rendszer célját illeti, rá kell mutatni arra, hogy az egy egyszerűsítési szükségletet
         elégít ki. Ahogyan az a fent hivatkozott Harbs-ügyben hozott ítélet 29. pontjából is látszik, e rendszer célja a mezőgazdasági
         termelők által beszerzett termékek és igénybe vett szolgáltatások után előzetesen felszámított hozzáadottérték-adó terhének
         kiegyenlítése, a tevékenységüket mezőgazdasági, erdészeti vagy halászati vállalkozás keretében végző mezőgazdasági termelők
         részére fizetett átalány-visszatérítés révén, amikor ezek a termelők mezőgazdasági termékeket értékesítenek, vagy mezőgazdasági
         szolgáltatásokat nyújtanak.

      29     A közös átalányadózási rendszer alkalmazása nem attól az egyetlen alaki feltételtől függ, hogy az adóalany mezőgazdasági termelő‑e,
         hanem ez utóbbi által végzett gazdasági tevékenységek jellegétől is (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Harbs-ügyben
         hozott ítélet 31. pontját). Márpedig nem egyeztethető össze sem a rendszer jellegével, sem céljával a hatodik irányelv 25. cikke
         (2) bekezdésének ötödik franciabekezdésében szereplő mezőgazdasági szolgáltatások fogalmának olyan értelmezése, amely szerint
         abba az olyan bérbeadás is beletartozik, mint a vadászterületek bérbeadása, amely nem mezőgazdasági célú, és amelynek tárgyát
         nem rendszerint mezőgazdasági, erdészeti vagy halgazdasági vállalkozásban felhasznált eszközök képezik.

      30     Így az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben, amikor a mezőgazdasági termelő vadászterületeket ad bérbe, e termelőt
         nem lehet olyannak tekinteni, mint aki mezőgazdasági szolgáltatást nyújt a hatodik irányelv 25. cikke (2) bekezdésének ezen
         irányelv B. mellékletével együtt olvasott ötödik franciabekezdése értelmében.

      31     Következésképpen a második kérdés második részére adandó válasz az, hogy a hatodik irányelv 25. cikke (2) bekezdésének ezen
         irányelv B. mellékletével együtt olvasott ötödik franciabekezdését úgy kell értelmezni, hogy ezen irányelv értelmében a vadászterületek
         átalányadót fizető mezőgazdasági termelő általi bérbeadása nem minősül mezőgazdasági szolgáltatásnak.

      32     Tekintettel a második kérdés második részére adott válaszra és a jelen ítélet 12–16. pontjában kifejtett indokokra, az első
         kérdésre nem szükséges válaszolni.

       A költségekről
      33     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról
            szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 25. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a mezőgazdasági termelőkre
            vonatkozó közös átalányadózási rendszer kizárólag az e cikk (2) bekezdésében meghatározott mezőgazdasági termékek értékesítésére
            és mezőgazdasági szolgáltatások nyújtására alkalmazandó, valamint hogy az átalányadót fizető mezőgazdasági termelők által
            végzett egyéb tevékenységek az említett irányelv általános szabályozása alá tartoznak.
      2)      A 77/388 irányelv 25. cikke (2) bekezdésének ezen irányelv B. mellékletével együtt olvasott ötödik franciabekezdését úgy kell
            értelmezni, hogy ezen irányelv értelmében a vadászterületek átalányadót fizető mezőgazdasági termelő általi bérbeadása nem
            minősül mezőgazdasági szolgáltatásnak.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.