title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. március 9-i ítélete.#Siegfried Aulinger kontra Bundesrepublik Deutschland.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberlandesgericht Köln - Németország.#Kül- és biztonságpolitika - Közös kereskedelempolitika - a Szerb és a Montenegrói Köztársaság elleni embargó - 1432/92/EGK rendelet - Személyszállítás.#C-371/03. sz. ügy.

text:
      C‑371/03. sz. ügy
      Siegfried Aulinger
      kontra
      Bundesrepublik Deutschland
      (az Oberlandesgericht Köln [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Kül- és biztonságpolitika – Közös kereskedelempolitika – A Szerb és a Montenegrói Köztársaság elleni embargó – 1432/92/EGK rendelet – Személyszállítás”
      Az ítélet összefoglalása
      Közös kereskedelempolitika – Harmadik országokkal folytatott kereskedelem– A Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és
            Montenegró) elleni embargós intézkedések – 1432/92 rendelet
      (1432/92 tanácsi rendelet, 1. cikk, d) pont)
      A Szerb és a Montenegrói Köztársaság, valamint az Európai Gazdasági Közösség közötti kereskedelem megtiltásáról szóló 1432/92
         rendelet 1. cikkének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy a Szerbiába és Montenegróba irányuló, illetőleg az onnan induló,
         vállalkozási jellegű – szakaszos szállítás formájában végzett – személyszállítás tilos volt.

      „Szakaszos szállításon” az embargós övezetbe, illetőleg az onnan történő, a Közösség valamely tagállamában székhellyel rendelkező
         vállalkozás és az embargós övezetben székhellyel rendelkező vállalkozás együttműködésében szervezett személyszállítás értendő,
         amelynek során az előbbi vállalkozás az embargós övezet határának közelébe, illetőleg onnan, a másik pedig erről a helyről
         az embargós övezetbe, illetőleg onnan az említett helyre szállítja az utasokat (az utasok átszállásával).

      (vö. 36. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2006. március 9. (*)

      „Kül- és biztonságpolitika – Közös kereskedelempolitika – A Szerb és a Montenegrói Köztársaság elleni embargó – 1432/92/EGK rendelet – Személyszállítás”
      A C‑371/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberlandesgericht Köln (Németország)
         a Bírósághoz 2003. szeptember 1‑jén érkezett, 2003. augusztus 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Siegfried Aulinger
      és
      a Bundesrepublik Deutschland
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (előadó), S. von Bahr és U. Lõhmus bírák,
      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. október 12‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        S. Aulinger képviseletében R. Karpenstein Rechtsanwalt,
      –        a Bundesrepublik Deutschland (az alapeljárás alperese) képviseletében A. Frieser Rechtsanwalt,
      –        a német kormány képviseletében W. D. Plessing, később: A. Tiemann és C. Schulze‑Bahr, meghatalmazotti minőségben, segítőjük:
         A. Frieser Rechtsanwalt,

      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében G. zur Hausen, később: F. Hoffmeister, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. november 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Szerb és a Montenegrói Köztársaság, valamint az Európai Gazdasági Közösség közötti
         kereskedelem megtiltásáról szóló, 1992. június 1-jei 1432/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 151., 4. o.) értelmezésére irányul.

      2        A kérelmet a Siegfried Aulinger és az 1432/92 rendelet szerinte téves értelmezése alapján őt a Szerbiába és Montenegróba irányuló autóbuszos személyszállítói tevékenységének abbahagyására
         kötelező Bundesrepublik Deutschland között folyamatban lévő eljárásban nyújtotta be az előterjesztő bíróság.

       Jogi háttér
      3        A volt Jugoszláv Szövetségi Köztársaság több tagköztársaságának függetlenné válását kísérő viszályokkal, különösen pedig az
         1992-ben Bosznia-Hercegovinában fellépő viszályokkal összefüggésben az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa, az Egyesült Nemzetek
         Alapokmányának VII. fejezete alapján eljárva, 1992. május 30‑án meghozta a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és Montenegró)
         elleni gazdasági embargó elrendeléséről szóló, 757. (1992) számú határozatot. Az embargó elsősorban a nyersanyagokkal és a
         késztermékekkel való kereskedelmet érintette.

      4        A 757. (1992) számú határozat 5. és 7. pontjának rendelkezése szerint:

      „5. […] minden állam köteles tartózkodni a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és Montenegró) hatóságai vagy a Jugoszláv
         Szövetségi Köztársaságban (Szerbia és Montenegró) kereskedelmi, ipari vagy szolgáltatási tevékenységet folytató vállalkozás
         részére pénzeszközök vagy bármely más pénzügyi vagy gazdasági erőforrás rendelkezésre bocsátásától, továbbá köteles megakadályozni
         állampolgárait és a felségterületén tartózkodó bármely más személyt abban, hogy ilyen pénzeszközöket vagy erőforrásokat a
         Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és Montenegró) hatóságai vagy az előbb említett vállalkozás részére átutaljon vagy
         bármilyen módon rendelkezésére bocsásson, és hogy bármilyen más pénzeszközt átutaljon a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságban
         (Szerbia és Montenegró) lévő természetes vagy jogi személy részére, a tisztán orvosi vagy emberiességi, illetőleg élelmezési
         célú kifizetések kizárólagos kivételével

      […].
      7. […] minden állam:
      a)      köteles megtagadni felségterületén bármely légi járműtől a felszállási, leszállási vagy átrepülési engedélyt, ha a légi jármű
         a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és Montenegró) felségterülete felé tart leszállás céljából, vagy onnan szállt
         fel, kivéve ha a légi jármű repülését emberiességi vagy más okból a Biztonsági Tanácsnak a 724. (1991) számú határozattal
         létrehozott bizottsága a Biztonsági Tanács idevágó határozatainak megfelelően jóváhagyta.

      […]”
      5        A 757. (1992) számú határozatban előírt egyes intézkedéseknek a Közösségben történő egységes végrehajtásának biztosítása érdekében
         az Európai Gazdasági Közösség és tagállamai közösségi jogi aktus kibocsátásához folyamodtak. Az Európai Közösségek Tanácsa
         ezért alkotta meg az 1432/92 rendeletet.

      6        E rendelet 1. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „1992. május 31‑től tilos:
      a)       a Közösség területére behozni a Szerb és a Montenegrói Köztársaság területéről származó, illetőleg onnan indított nyersanyagot
         és terméket;

      b)      a Szerb és a Montenegrói Köztársaság területére kivinni a Közösség területéről származó, illetőleg onnan indított nyersanyagot
         és terméket;

      c)      bármilyen, az a) és b) pontban említett cselekmények valamelyikét célzó vagy eredményező tevékenység;
      d)      a Szerb és a Montenegrói Köztársaság gazdaságának közvetlen vagy közvetett fejlesztését célzó vagy eredményező – nem pénzügyi –
         szolgáltatás nyújtása, amely az alábbiakkal kapcsolatos:

      i) a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban, illetőleg onnan folytatott bármilyen gazdasági tevékenység
      vagy
      ii) a következő személyek valamelyike:
      –        a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban lévő minden természetes személy,
      –        a Szerb és a Montenegrói Köztársaság joga szerint alakult vagy bejegyzett bármely jogi személy,
      –        bármely szervezet, amely (a Szerb és a Montenegrói Köztársaságon belül vagy azon kívül) gazdasági tevékenységet folytat és
         a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban lakó személy vagy e köztársaságok joga szerint alakult vagy bejegyzett szervezet ellenőrzése
         alatt áll.

      A légiközlekedési tilalom feltételei a mellékletben találhatók.”
      7        A rendelet 5. cikke így szól:

      „E rendelet hatálya kiterjed a Közösség egész területére (beleértve a légterét is) és bármely tagállam joghatósága alá tartozó
         minden légijárműre és hajóra, valamint bármely tagállam bárhol tartózkodó állampolgárára, továbbá bármely tagállam joga szerint
         alkult vagy bejegyzett szervezetre.”

       Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      8        Siegfried Aulinger németországi székhelyű buszvállalkozó. A Szerb és a Montenegrói Köztársasággal szemben bevezetett embargó
         hatálya idején Szerbiába és Montenegróba utazó, főként szerb és montenegrói vendégmunkásokat szállított az embargós övezet
         határának közelébe, illetőleg onnan az ellenkező irányba. Legtöbbször egy – szintén németországi székhelyű – utazási iroda
         alvállalkozójaként járt el; az utazási iroda szervezte a németországi indulási állomás és az embargó hatálya alá tartozó köztársaságokban
         található célállomás között (vagy az ellenkező irányba) történő teljes utazást; ennek során az említett köztársaságok területén
         lévő útszakaszra ottani székhelyű buszvállalkozókat fogadott fel. Az utazási iroda az utasokat egységes menetjeggyel látta
         el ezekre az ún. „szakaszos” utakra (a továbbiakban: szakaszos szállítás).

      9        Siegfried Aulinger, miután az 1432/92 rendelet megsértése miatt büntetőeljárás indult ellene, 1993-ban gyakorlatilag felhagyott e szakaszos szállítással.

      10      A Siegfried Aulinger ellen indított büntetőeljárást azonban megszüntették azt követően, hogy a Bundesgerichtshof 1995. április
         21-én hozott ítéletében kimondta, hogy a 757/1992) számú határozat nem tiltja a magánszemélyek embargós övezetbe, illetőleg
         onnan történő szállítását, továbbá szükségtelennek tartotta, hogy arról határozzon, hogy az 1432/92 rendelet felállít‑e ilyen tilalmat, minthogy az e rendelet megsértésének büntetőjogi üldözéséhez szükséges nemzeti eljárásokat nem
         tartották be.

      11      Siegfried Aulinger ekkor kártérítést kért az általa állítólagosan elszenvedett kárért. Az ellene folytatott büntetőeljárásért
         kártérítést kapott. Ezenfelül 500 000 DEM kártérítést kért az alapeljárás alperesétől (a továbbiakban: Bundesrepublik Deutschland),
         fő jövedelemforrásának az embargós övezetbe, illetve onnan történő szakaszos szállítási tevékenysége majdnem teljes beszüntetése
         következtében előállt elvesztése miatt. Igényét arra alapította, hogy szerinte az 1432/92 rendelet nem tiltotta tevékenységét. Ezzel kapcsolatba arra hivatkozik, hogy az Európai Közösségek Bizottsága maga sem tartotta az
         ilyen szállítást tiltott magatartásnak, és hogy a német hatóságoknak egyeztetniük kellett volna a többi tagállammal, mielőtt
         e sok buszvállalalkozó számára megélhetési kérdéssel kapcsolatban állást foglaltak volna. Álláspontja szerint a többi tagállam
         annak idején osztotta a Bizottság véleményét.

      12      A Bundesrepublik Deutschland előadta, hogy a szakaszos szállítás az embargós övezetbe történő közvetlen szállítások tilalmának
         kijátszására irányult, és ezért azt az 1432/92 rendelet szintén tiltotta. Mivel a Bundesrepublik Deutschland úgy ítélte meg, hogy rendeletértelmezése védhető, arra a következtetésre
         jutott, hogy a Bürgerliches Gesetzbuch (polgári törvénykönyv, a továbbiakban BGB) 839. §‑ában az állam kártérítési felelősségének
         megállapíthatóságához szükséges vétkesség hiányzik. Hozzátette, hogy nem volt köteles egyeztetni más tagállamokkal, mert a
         közösségi jog értelmezése és alkalmazása alapvetően a tagállamok hatáskörébe tartozik. Mindazonáltal – előadása szerint –
         egyes testületek ülései keretében (vagy azokhoz kapcsolódóan) a Bizottsággal létrejött találkozók során voltak egyeztetések
         a tagállamok között.

      13      A ügyet elbíráló Landgericht a Bundesrepublik Deutschland javára ítélt. Határozatát többek között a Bundesrepublik Deutschland
         érvelésére alapította, miszerint a Bundesrepublik Deutschland felelősségének megállapíthatóságához hiányzik ez utóbbinak a
         BGB 839. §‑a értelmében szükséges vétkessége.

      14      Az Oberlandesgericht Köln, amelyhez Siegfried Aulinger fellebbezett, az eljárás felfüggesztéséről határozott, és az alábbi
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)       Úgy kellett‑e értelmezni az [1432/92 rendelet] 1. cikk[ének] d) pontját, hogy az embargós övezetbe, illetőleg az onnan történő vállalkozási jellegű – az ún. szakaszos
         szállítás formájában végzett – személyszállítás engedélyezett volt, vagy pedig úgy, hogy az tilos volt?

      Szakaszos szállításon a következő értendő: az embargós övezetbe, illetőleg az onnan történő, a Közösség valamely tagállamában
         székhellyel rendelkező vállalkozás és az embargós övezetben székhellyel rendelkező vállalkozás együttműködésében megvalósuló
         személyszállítás, amelynek során az előbbi vállalkozás az embargós övezet határának közelébe, a másik pedig onnan az embargós
         övezetbe szállítja az utasokat (az utasok átszállásával).

      2)       Abban az esetben, ha a Bíróság a szakaszos szállítás jogszerűségét megengedhetőnek ítéli: köteles‑e a tagállam az EK 10. és
         az EK 297. cikk vagy a közösségi jog más rendelkezése alapján egyeztetni más tagállamokkal vagy a Bizottsággal, mielőtt nemzeti
         intézkedésekkel fellépne a szakaszos szállítás állítólagos jogellenessége ellen?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      15      Siegfried Aulinger úgy ítéli meg, hogy különbséget kell tenni két kérdés között, éspedig, hogy az embargós övezetbe vagy az
         onnan történő szakaszos szállítás tilos volt‑e, illetőleg hogy az ilyen szállításhoz hozzájáruló részszolgáltatás (amilyet
         ő is nyújtott) általában tilos volt‑e. Hangsúlyozza, hogy nem ő szervezte a szakaszos szállítást, hanem csupán egy utazási
         iroda részére végzett szolgáltatást az embargóval nem érintett területen.

      16      Ezzel kapcsolatban példákat hoz fel azon álláspontja bizonyítására, hogy az 1432/92 rendelet az általa nyújtotthoz hasonló szolgáltatást nem tilthatott anélkül, hogy arra az abszurd eredményre ne vezetett volna, hogy
         a szakaszos szállításhoz hozzájáruló bármilyen cselekmény tilos. Ily módon az utasoknak egységes menetjegyet eladó személy
         is megszegte az embargót, az utasok az út árának kifizetésével maguk is segítséget nyújtottak ehhez, továbbá az autóbusz üzemanyagtartályát
         feltöltő benzinkutas szintén megsértette az embargót. Hozzáteszi, hogy az embargó gazdasági jellegű intézkedés, és nem írt
         elő utazási és személyszállítási tilalmat.

      17      Siegfried Aulinger szerint ugyanez érvényes a szakaszos szállítás egészére. Annak a kérdésnek az eldöntéséhez, hogy az 1432/92 rendelet 1. cikkének d) pontja tiltotta‑e az ilyen szállítást, a 757. (1992) számú határozatból kell kiindulni. Márpedig a határozat
         5. pontjában a Biztonsági Tanács csupán azt tiltotta meg, hogy a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság hatóságai vagy az ott székhellyel
         rendelkező bármely vállalkozás részére bárki pénzeszközöket vagy bármilyen más „gazdasági erőforrást” bocsásson rendelkezésre.
         A „gazdasági erőforrás” fogalma magában foglalta ugyan az említett szervezeteknek nyújtott szolgáltatásokat is, azonban utasok
         szállítása arra a helyre, ahol őket szerb vagy montenegrói személyszállító vállalkozások átvették, nem tekinthető e vállalkozások
         részére nyújtott szolgáltatásnak, és így e vállalkozások rendelkezésére bocsátott gazdasági erőforrásnak. A kérdéses szolgáltatások
         igénybevevői kizárólag az utasok voltak.

      18      Siegfried Aulinger szerint az 1432/92 rendelet nem vezetett be a 757/1992 számú határozatban előírtakhoz képest további szankciókat. A rendelet csupán az ENSZ Biztonsági
         Tanácsa által elrendelt szankcióknak az egész Közösségben történő egységes végrehajtását volt hivatott biztosítani. Érvelését
         Siegfried Aulinger a rendelet tizedik preambulumbekezdésére, valamint a C‑124/95. sz. Centro-Com-ügyben 1997. január 14‑én
         hozott ítéletre (EBHT 1997., I‑81. o.) alapítja. Szerinte a rendeletben önállóan nem lehetett megtiltani személyek odáig történő szállítását,
         ahonnan őket szerb vagy montenegrói buszvállalkozók a szakaszos szállítás keretében továbbszállították.

      19      A Bundesrepublik Deutschland, a német kormány és a Bizottság mindenekelőtt az 1432/92 rendelet 1. cikke d) pontjának szövegére hivatkoznak. Álláspontjuk szerint a vállalkozási jellegű személyszállítás az említett rendelkezés
         értelmében vett „szolgáltatás”. Az, hogy az ilyen szolgáltatás közvetlen vagy szakaszos szállítás útján valósul meg, nem játszik
         szerepet. A Bundesrepublik Deutschland hangsúlyozza, hogy a szóban forgó rendelkezésben használt kifejezés bizonyítja a rendeletben
         szereplő tilalom széles alkalmazási körét. A szakaszos szállításokkal – legalább közvetetten – a Szerb és a Montenegrói Köztársaság
         gazdaságának fejlesztése valósult meg.

      20      A Bundesrepublik Deutschland és a Bizottság ugyanis abból az elvből indulnak ki, hogy az embargós övezetbe, illetőleg az onnan
         történő közvetlen szállítás az embargó megsértését valósította meg, mivel e szállítás a Közösségből származó szállítóeszközöknek
         az embargóval sújtott országok gazdaságának rendelkezésére bocsátásával és az ezekbe az országokba irányuló – a szállított
         személyek útján megvalósult – devizabevitellel járt. Úgy ítélik meg, hogy ugyanez érvényes a szakaszos szállításra. A német
         kormány és a Bizottság szerint ez alól egyetlen kivétel fogadható el: a magántulajdonú személygépjárművel nem vállalkozási
         jellegű utazás, amely emberiességi megfontolásból, valamint azért fogadható el, mert ebben az esetben nincs szó az 1432/92
         rendelet 1. cikkének d) pontja szerinti „szolgáltatás” nyújtásáról.

      21      A Bundesrepublik Deutschland és a német kormány hozzáteszik, hogy az 1432/92 rendelet szelleme és célja megerősítik az előbbiekben összefoglalt szó szerinti értelmezést.

      22      A német kormány az 1432/92 rendelet helyébe lépő, az Európai Gazdasági Közösség és a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és Montenegró) közötti kereskedelemről
         szóló, 1993. április 26‑i 990/93/EGK tanácsi rendeletre (HL L 102., 14. o.) is hivatkozik.

      23      Megállapítja, hogy a 990/93 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének e) pontja a nem pénzügyi szolgáltatások tilalmát írta elő, amely alól a rendelet 2. cikkében találhatók
         kivételek, többek között a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság területén keresztül zajló átmenőforgalom és a parti tengerébe
         való belépés vonatkozásában. A német kormány szerint ezeknek a kivételeknek nem lenne értelmük, ha az embargós övezetbe irányuló,
         illetőleg az onnan indított szállítás nem lenne tilos. E rendelet – a német kormány álláspontja szerint – megerősíti azt az
         értelmezést, amelyet a német kormány az 1432/92 rendeletre vonatkozóan adott.

      24      A Bundesrepublik Deutschland véleménye szerint nem szükséges foglalkozni azzal a kérdéssel, hogy a 757/1992 számú határozat
         maga tiltotta‑e a szakaszos szállítást, mert a közösségi jogalkotónak adott esetben joga volt – figyelemmel a Közösség és
         az embargós övezet földrajzi közelségére – szigorúbb embargót is elrendelni. Az 1432/92 rendeletét ezért önállóan kell értelmezni; a Bizottság, lényegében ugyanezen indokok alapján, szintén ezt az álláspontot képviseli.

      25      A Bundesrepublik Deutschland és a német kormány előadja továbbá, hogy az 1432/92 rendelet hatékony érvényesülése biztosításának kötelezettsége magában foglalja a szakaszos szállítás tiltott voltának elfogadását.
         Ellenkező esetben a Bundesrepublik Deutschland megítélése szerint a rendelet rendelkezéseit könnyen ki lehetett volna játszani,
         és egyúttal támogatni lehetett volna a szerbiai vagy montenegrói (busz)vállalkozásokkal való együttműködést. A német kormány
         különösen a Bíróság C‑84/95. sz. Bosphorus-ügyben 1996. július 30‑án hozott ítéletének (EBHT 1995., I‑3953. o.) 3. és 18. pontjára utal.

      26      A Bundesrepublik Deutschland végül – ugyanerre az ítéletre hivatkozva – hangsúlyozza, hogy a szakaszos szállítás tilalma nem
         sértette az érintett vállalkozások alapvető jogait.

      27      A Bizottság azonban úgy véli, hogy amennyiben a szállítást csak az embargós övezet határáig biztosították volna, anélkül hogy
         az utasoknak az embargós övezetbe való továbbutazását megszervezték volna, akkor nem lehetett volna bizonyítani, hogy ezáltal
         a szerb és a montenegrói gazdaságot támogatták. Ebben az esetben az ottani gazdaság nem jutott volna közösségi szállítóeszközhöz,
         és ez a cselekmény önmagában nem eredményezte volna az érintett személyek Szerbiába és Montenegróba történő szállítását.

      28      A Bizottság elismeri, hogy e személyek határig történő szállítása lehetővé tette számukra, hogy azután önállóan beutazzanak
         az embargós övezetbe, és hogy a magukkal vitt deviza az embargós övezet gazdaságát erősíti, de úgy ítéli meg, hogy az embargó
         ilyen értelmezése túl széles. A közösségi személyszállító vállalkozó szolgáltatása csupán előkészületi cselekmény, az embargó
         hatálya alá tartozó köztársaságok gazdaságát maguk az utazók támogatták, nem pedig az őket az embargós övezet közelébe eljuttató
         szállítóvállalkozók.

      29      A Bizottság hozzáteszi, hogy, az alapeljárásban érintetthez hasonló, valódi szakaszos szállítás esetében az előterjesztő bíróságra
         tartozik annak megállapítása, hogy ki nyújtotta a tiltott szolgáltatást. Az előterjesztő bíróságra tartozik ugyanis annak
         tisztázása, hogy az az alvállalkozó, aki Siegfried Aulingerhez hasonlóan közreműködött a szakaszos szállítás megvalósításában
         – adott esetben anélkül hogy felelős lenne annak kialakításáért és lebonyolításáért – milyen mértékben szegte meg az 1432/92 rendelet 1. cikkének d) pontját.

       A Bíróság válasza
      30      Az 1432/92 rendelet tizedik preambulumbekezdésében az áll, hogy a rendelet célja többek között a 757/1992 számú határozatban előírt egyes intézkedéseknek
         a Közösség egész területén történő egységes végrehajtásának biztosítása. Következésképpen a rendelet értelmezésekor figyelembe
         kell venni a határozat szövegét és célját (lásd ilyen értelemben a fent hivatkozott Bosphorus-ügyben hozott ítélet 13. és
         14. pontját). Ezért az 1432/92 rendeletet nem lehet a 757/1992 számú határozat rendelkezéseivel ellentétesen értelmezni.

      31      Márpedig az 1432/92 rendelet egyetlen rendelkezése – de egyébként a 757/1992 számú határozat egyetlen rendelkezése – sem tiltotta meg a Közösség, valamint
         a Szerb és a Montenegrói Köztársaság közötti személyforgalmat.

      32      Mindazonáltal a német kormány és a Bizottság helyesen képviselik azt az álláspontot, hogy az 1432/92 rendelet 1. cikkének d) pontja tiltja a valamely tagállamban székhellyel rendelkező személyszállító által a tagállamok területén található
         valamely helység és a Szerbiában vagy Montenegróban található bármely helység között végzett, vállalkozási jellegű közvetlen
         személyszállítást. Az ilyen nem pénzügyi szolgáltatás nyújtása az említett rendelkezés hatálya alá tartozik, mivel részben
         megfelel „a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban folytatott bármely gazdasági tevékenységnek”, részben pedig „a Szerb és
         a Montenegrói Köztársaságban lévő természetes személy” részére nyújtott szolgáltatásnak, amelyek az 1432/92 rendelet 1. cikkének d) pontjában kifejezetten a tiltott nem pénzügyi szolgáltatásnyújtás példájaként szerepelnek.

      33      Ugyanerre az eredményre jutunk, ha az ugyanezen indulási és érkezési helyek közötti olyan szállítási szolgáltatásról van szó,
         amelyet a Közösség valamely tagállamában székhellyel rendelkező vállalkozás és az embargós övezetben székhellyel rendelkező
         vállalkozás együttműködésében oly módon szerveznek meg, hogy az előbbi vállalkozás az embargós övezet határának közelébe,
         illetőleg onnan, a másik pedig erről a helyről az embargós övezetbe, illetőleg onnan az említett helyre szállítja az utasokat
         (az utasok átszállásával). E tekintetben csekély jelentőséggel bír az, hogy a szolgáltatást egymást követő személyszállító
         vállalkozók nyújtják, vagy kiadják egymást követő alvállalkozóknak.

      34      Ettől eltérő értelmezés esetén az 1432/92 rendelet hatékony érvényesülését könnyen meg lehetne akadályozni közösségi vállalkozások és szerb vagy montenegrói vállalkozások közötti
         együttműködési szerződésekkel.

      35      Ezért amennyiben az 1432/92 rendelet hatályban léte idején egy buszvállalkozó – akár alvállalkozóként – részt vett a Közösség valamely tagállamának területe és
         a Szerb és a Montenegrói Köztársaság területe közötti szakaszos személyszállításban, megszegte e rendelet rendelkezéseit.
         Ezzel szemben jogosult volt továbbra is vállalkozási jellegű személyszállítási szolgáltatást nyújtani az embargós övezet határának
         közeléig, feltéve, hogy a szolgáltatást nem szakaszos szállítás keretében nyújtotta.

      36      Következésképpen az első kérdésre azt kell válaszolni, hogy az 1432/92 rendelet 1. cikkének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy a Szerbiába és Montenegróba irányuló, illetőleg az onnan induló, vállalkozási
         jellegű – szakaszos szállítás formájában végzett – személyszállítás tilos volt. „Szakaszos szállításon” az embargós övezetbe,
         illetőleg az onnan történő, a Közösség valamely tagállamában székhellyel rendelkező vállalkozás és az embargós övezetben székhellyel
         rendelkező vállalkozás együttműködésében szervezett személyszállítás értendő, amelynek során az előbbi vállalkozás az embargós
         övezet határának közelébe, illetőleg onnan, a másik pedig erről a helyről az embargós övezetbe, illetőleg onnan az említett
         helyre szállítja az utasokat (az utasok átszállásával).

       A második kérdésről
      37      Figyelembe véve az első kérdésre adott választ, a második kérdésre nem szükséges válaszolni.

       A költségekről
      38      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      A Szerb és a Montenegrói Köztársaság, valamint az Európai Gazdasági Közösség közötti kereskedelem megtiltásáról szóló, 1992. június
            1‑jei 1432/92/EGK tanácsi rendelet 1. cikkének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy a Szerbiába és Montenegróba irányuló,
            illetőleg az onnan induló, vállalkozási jellegű – szakaszos szállítás formájában végzett – személyszállítás tilos volt.
      „Szakaszos szállításon” az embargós övezetbe, illetőleg az onnan történő, a Közösség valamely tagállamában székhellyel rendelkező
            vállalkozás és az embargós övezetben székhellyel rendelkező vállalkozás együttműködésében szervezett személyszállítás értendő,
            amelynek során az előbbi vállalkozás az embargós övezet határának közelébe, illetőleg onnan, a másik pedig erről a helyről
            az embargós övezetbe, illetőleg onnan az említett helyre szállítja az utasokat (az utasok átszállásával).
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (második tanács) 2004. október 12-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Portugál Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - A 98/59/EK irányelv 1., 6. és 7. cikke - A »csoportos létszámcsökkentés« fogalma - A létszámcsökkentéssel azonosan kezelendő esetekre vonatkozó szabályok - Hiányos átültetés.#C-55/02. sz. ügy.

text:
      C‑55/02. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Portugál Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – A 98/59/EK irányelv 1., 6. és 7. cikke – A »csoportos létszámcsökkentés« fogalma – A létszámcsökkentéssel azonosan kezelendő esetekre vonatkozó szabályok – Hiányos átültetés”
      Az ítélet összefoglalása
      Szociálpolitika – Jogszabályok közelítése – Csoportos létszámcsökkentés – 98/59 irányelv – A csoportos létszámcsökkentés fogalma
            – A munkavállaló beleegyezése nélkül és a munkáltató akaratán kívül álló körülmények miatt történő felmondás – Bennfoglaltság
      (98/59 tanácsi irányelv, 1. cikk, (1) bekezdés, első albekezdés, a) pont)
      A csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló 98/59 irányelv 1. cikke (1) bekezdése
         első albekezdésének a) pontja értelmében vett „elbocsátás” fogalma közösségi jelentéssel bír, és az nem határozható meg a
         tagállamok jogszabályaira való utalással. Úgy kell értelmezni, hogy az nemcsak a strukturális, technológiai vagy konjunkturális
         okokból végrehajtott elbocsátásokat foglalja magában, hanem a munkaszerződés minden olyan felmondását, amely nem a munkavállaló
         akaratából, és így nem a beleegyezésével történt. Következésképpen a munkavállaló beleegyezése nélkül történő felmondás nem
         kerül ki az irányelv hatálya alól azon egyetlen tényből kifolyólag, hogy a munkáltató szándékán kívül álló körülményektől
         függ. Az irányelv céljai – melyek különösen a munkavállalók csoportos létszámcsökkentések esetén történő védelmének megerősítésére
         irányulnak – csak részben teljesülnének, ha a munkaszerződés ilyen felmondása ki lenne zárva az irányelv szabályainak hatálya
         alól.

      (vö. 49–50., 52–53., 60., 66. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. október 12.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – A 98/59/EK irányelv 1., 6. és 7. cikke – A »csoportos létszámcsökkentés« fogalma – A létszámcsökkentéssel azonosan kezelendő esetekre vonatkozó szabályok – Hiányos átültetés”
      A C‑55/02. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt 2002. február 22-én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: J. Sack és M. França, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Portugál Köztársaság (képviselik: L. Fernandes és F. Ribeiro Lopes, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, C. Gulmann, F. Macken, N. Colneric (előadó) és J. N. Cunha Rodrigues bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli eljárásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. március 11-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelében annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Portugál Köztársaság – mivel
         a csoportos létszámcsökkentés fogalmát a strukturális, technológiai vagy konjunkturális okokból végrehajtott létszámcsökkentésekre
         alkalmazta, és e fogalmat nem terjesztette ki minden olyan okra, amely nem a munkavállaló személyében rejlik – nem teljesítette
         az EK‑Szerződésből és a csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1998. július 20-i
         98/59/EK tanácsi irányelv (HL L 225., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 327. o. ) 1., 6. és 7. cikkéből
         eredő kötelezettségeit.

       Jogi keret
       A közösségi jogi szabályozás
      2        Az 1992. június 24-i 92/56/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 245., 3. o.) módosított, a csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó
         tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 17-i 79/129/EGK tanácsi irányelvet (HL L 48., 29. o.) az egységes
         szerkezetbe való foglalás érdekében a 98/59 irányelv (a továbbiakban: irányelv) hatályon kívül helyezte. Az átültetésre nem
         határozott meg semmilyen új határidőt.

      3        Az irányelv második preambulumbekezdése szerint „fontos a munkavállalók védelmének biztosítása a csoportos létszámcsökkentések
         esetén, figyelembe véve eközben a Közösségen belüli kiegyensúlyozott gazdasági és szociális fejlődés szükségességét”.

      4        Az irányelv harmadik preabulumbekezdése megállapítja, hogy „a konvergencia növekedése ellenére továbbra is vannak különbségek
         a Közösség tagállamaiban érvényben lévő rendelkezések között az elbocsátások gyakorlati megoldására és eljárásaira vonatkozóan,
         valamint azoknak az intézkedéseknek a tekintetében, amelyek az ilyen elbocsátások következményeit a munkavállalók számára
         enyhíteni hivatottak.”

      5        Az irányelv negyedik preabulumbekezdése szerint „ezek a különbségek közvetlenül kihathatnak a belső piac működésére.”

      6        Az irányelv hetedik preabulumbekezdése megállapítja, hogy „[…] ezt a közelítést a Szerződés 117. cikkének megfelelő fejlődés
         fenntartása mellett elő kell segíteni.”

      7        Az irányelv nyolcadik preambulumbekezdése kimondja, hogy „a csoportos létszámcsökkentésnek ezen irányelv szerinti meghatározásában
         előírt elbocsátási létszámok számításakor a munkaszerződések munkáltató által kezdeményezett felmondásának egyéb formáit az
         elbocsátásokkal azonosan kell kezelni, feltéve, hogy az elbocsátottak létszáma legalább öt fő.”

      8        Az irányelv kilencedik preambulumbekezdése szerint ez az irányelv „vonatkozik alapvetően azokra a csoportos létszámcsökkentésekre
         is, amelyeket az üzem tevékenységének bírósági határozat alapján történő megszüntetése eredményez”.

      9        Az irányelv első cikke a következőképpen szól:

      „(1) Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
      a) csoportos létszámcsökkentések: az olyan elbocsátások, amelyeket valamely munkáltató egy vagy több, nem a munkavállalók
         személyében rejlő ok miatt foganatosít, és amelyeknél – a tagállamok választása szerint – az elbocsátottak száma

      i. vagy egy 30 napos időszak során:
      –        a rendszerint 20-nál több és 100-nál kevesebb munkavállalót foglalkoztató üzemekben legalább 10 fő,
      –        a rendszerint legalább 100, de 300-nál kevesebb munkavállalót foglalkoztató üzemekben legalább a munkavállalók 10 %-a,
      –        a rendszerint 300 vagy annál több munkavállalót foglalkoztató üzemekben legalább 30 fő,
      ii. vagy egy 90 napos időszak során legalább 20 fő, függetlenül attól, hogy hány munkavállalót foglalkoztatnak rendszeresen
         az érintett üzemben;

      b) a munkavállalók képviselői: azok, akik a tagállamok jogszabályai vagy gyakorlata szerint a munkavállalók képviselőinek
         minősülnek.

      Az a) pont első albekezdésében előírt elbocsátási létszámok számításakor, a munkaszerződések munkáltató által egy vagy több,
         nem az érintett egyéni munkavállalók személyében rejlő ok miatt kezdeményezett felmondását az elbocsátásokkal azonosan kezelik,
         feltéve, hogy az elbocsátottak száma legalább öt fő.

      (2) Ezt az irányelvet nem kell alkalmazni:
      a) azoknak a munkaszerződéseknek a keretein belül történő csoportos létszámcsökkentésekre, amelyeket korlátozott időtartamra
         vagy meghatározott feladatra nézve kötöttek, kivéve, ha az elbocsátások az ilyen szerződések lejárta vagy azok teljesítése
         előtt történnek;

      […]”
      10      Az irányelv 2. cikke a munkavállalók képviselőivel történő tájékoztatási és konzultációs eljárást ír elő.

      11      Az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első albekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A konzultációk kiterjednek legalább a csoportos létszámcsökkentések elkerülésének vagy az érintett munkavállaló-létszám csökkentésének
         módjaira és eszközeire, valamint a következmények enyhítésére olyan kísérő szociális intézkedések alkalmazása révén, amelyek
         – többek között – az elbocsátott munkavállalók áthelyezéséhez vagy átképzéséhez nyújtott támogatásra vonatkoznak.”

      12      Az irányelv 3. és 4. cikke meghatározza a csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó eljárás szabályait.

      13      Az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A munkáltató minden tervezett csoportos létszámcsökkentésről írásban értesíti az illetékes hatóságot.
      A tagállamok azonban rendelkezhetnek úgy, hogy az üzem tevékenységének bírósági határozat következtében történt megszüntetése
         miatt tervezett csoportos létszámcsökkentés esetében a munkáltató csak akkor értesíti írásban az illetékes hatóságot, ha az
         utóbbi ezt kéri.

      Ez az értesítés tartalmazza a tervezett csoportos létszámcsökkentésre és a munkavállalók képviselőivel folytatott, a 2. cikk
         által előírt konzultációkra vonatkozó összes lényeges információt, és különösen az elbocsátás okait, az elbocsátandó munkavállalók
         létszámát, a rendszerint foglalkoztatott munkavállalók létszámát és azt az időszakot, amely során az elbocsátásokat végre
         kívánják hajtani.”

      14      Az irányelv 4. cikke szerint:

      „(1) Az illetékes állami hatóságnak bejelentett tervezett csoportos létszámcsökkentések a felmondási időre vonatkozó egyéni
         jogokra irányadó rendelkezések sérelme nélkül legkorábban 30 nappal a 3. cikk (1) bekezdésében előírt értesítést követően
         léphetnek hatályba.

      A tagállamok feljogosíthatják az illetékes állami hatóságot, hogy az előző albekezdésben előírt határidőt lerövidítse.
      (2) Az (1) bekezdésben előírt időszakot az illetékes állami hatóság arra használja fel, hogy megoldást keressen a tervezett
         csoportos létszámcsökkentések következtében felmerülő problémákra.

      […]
      (4) A tagállamoknak nem szükséges alkalmazniuk ezt a cikket az üzem tevékenységének bírósági határozat alapján történt megszüntetése
         miatt tervezett csoportos létszámcsökkentés esetében.”

      15      Az irányelv 6. cikke kimondja, hogy:

      „A tagállamok biztosítják, hogy az irányelv szerinti kötelezettségek kikényszerítésére bírósági és/vagy igazgatási eljárások
         álljanak a munkavállalók képviselőinek és/vagy a munkavállalóknak a rendelkezésére.”

      16      Az irányelv 7. cikke a következőképpen szól:

      „A tagállamok eljuttatják a Bizottságnak nemzeti joguknak azokat az alapvető rendelkezéseit, amelyeket az irányelv által szabályozott
         területen már elfogadtak, vagy el fognak fogadni.”

       A nemzeti szabályozás
      17      A portugál alkotmány 53. cikke előírja, hogy:

      „A munkavállalók számára biztosított a munkahely biztonsága. A valódi indok nélküli vagy politikai és ideológiai indok alapján
         történő elbocsátás tilos.”

      18      Az irányelvet az egyéni munkaszerződés felmondására és a határozott idejű munkaszerződés megkötésére és megszűnésére vonatkozó
         jogszabályokról szóló, 1989. február 27-i 64‑A/89. sz. törvényerejű rendelet (az 1989. február 27-i Diário da República I, I. sorozat, n° 48, a továbbiakban: LCCT) ültette át a portugál jogrendbe. Az 1999. május 18-i 32/99. sz. törvény (1999.
         május 18-i Diário da República I, I‑A. sorozat, n° 115) módosította a csoportos létszámcsökkentés rendszerét, a fenti törvényerejű rendelettel jóváhagyott,
         az egyéni munkaszerződés felmondására és a határozott idejű munkaszerződés megkötésére vonatkozó jogszabályok körében.

      19      Az LCCT 3. cikke, amely a „Munkaszerződés megszűnésének módjai” címet viseli, a törvény I., „Alapelvek” című fejezetének része.
         A 3. cikk a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A valódi indok nélküli elbocsátás tilos.
      (2) A munkaszerződés megszűnhet:
      a) megszűnéssel;
      b) a felek közös megegyezésével történő megszüntetéssel;
      c) a munkáltató általi elbocsátással;
      d) a munkavállaló – indokolással ellátott, vagy anélküli – kezdeményezése alapján történő felmondással;
      e) az egyik vagy a másik fél által a próbaidő alatt történő megszüntetéssel;
      f) a munkahelynek az üzem strukturális, technológiai vagy konjunkturális, objektív okokból történő megszűnésével.”
      20      Az LCCT 4. cikke, amely „A megszűnés okai” címet viseli, a fenti törvény II. fejezetének része, amely „A munkaszerződés megszűnése”
         címet viseli. A 4. cikk a következőképpen rendelkezik:

      „A munkaszerződés a jog általános szabályaival összhangban megszűnik, különösen:
      […]
      b) Ha a munkaszerződés megkötése után a munkavállaló teljesen és véglegesen képtelenné válik munkájának ellátására, illetve
         a munkáltató teljesen és véglegesen képtelenné válik a munkavállaló foglalkoztatására.”

      21      Az LCCT 6. cikke, amely az egyéni munkáltató halálára és a társaságként működő munkáltató megszűnésére vonatkozik, és a törvény
         ugyanezen II. fejezetében található, a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A munkaviszony megszűnését eredményezi az egyéni munkáltató halála, kivéve, ha az elhunyt örökösei folytatják azt a tevékenységet,
         amelyre a munkavállalót alkalmazták, vagy ha az üzemet átruházzák, amely esetben az 1969. november 24-i 49408. sz. törvényerejű
         rendelettel megerősített, az egyéni munkaszerződésre vonatkozó jogszabály 37. cikkét kell alkalmazni.

      (2) A munkaviszony előző pont alapján való megszűnése esetén a munkavállalónak joga van minden munkaviszonyban töltött év
         vagy töredékév után egyhavi jövedelemre, amelyet a vállalkozás vagyonából kell kifizetni.

      (3) A társaságként működő munkáltató felszámolása, feltéve, hogy a vállalkozást nem értékesítik, a munkaszerződés fenti pontokban
         előírt módon való megszűnését eredményezi.”

      22      Az LCCT V. fejezete a munkaszerződés felmondásának a vállalkozás működése körében bekövetkező objektív strukturális, technológiai
         vagy konjunkturális okokból történő munkahely-megszűnésen alapuló esetét érint. Ez a fejezet két szakaszt tartalmaz, az I. szakasz
         a „Csoportos létszámcsökkentés”, a II. szakasz pedig „A munkaszerződés felmondása a csoportos létszámcsökkentés körébe nem
         tartozó munkahely-megszűnés esetén.”

      23      Az LCCT 16. cikke – amely a „Fogalmak” címet viseli és a fenti I. szakasz első cikke – a következőket írja elő:

      „Csoportos létszámcsökkentés az egyéni munkaszerződések munkáltató általi olyan felmondása, amely három hónapos időszak folyamán
         egyszerre vagy egymást követően 2–50 munkavállalót foglalkoztató vállalkozás esetén legalább két munkavállalót érint, vagy
         50-nél több munkavállalót foglalkoztató vállalkozás esetén legalább öt munkavállalót érint, amennyiben a felmondás az üzem
         vagy annak egy vagy több részlege végleges bezárásán vagy strukturális, technológiai vagy konjunkturális okokból történő létszámcsökkentésen
         alapul.”

      24      Az LCCT V. fejezetének I. szakasza a 17. és a 18. cikkben szabályozza továbbá a munkáltató tájékoztatási és konzultációs kötelezettségét,
         a 19. cikkben az illetékes hatóság beavatkozását, a 23. cikkben a munkavállalók jogait és a 24. cikkben a jogellenes elbocsátás
         következményeit.

      25      Az LCCT V. fejezete II. szakaszának 26. cikke többek között a munkahely-megszüntetés okaira, 27. cikke a munkaszerződés felmondásának
         feltételeire, 28. cikke a munkáltató tájékoztatási kötelezettségére, 29. cikke a követendő eljárásra, 30. cikke a munkaszerződés
         felmondására, a 32. cikke pedig a munkavállalók jogaira vonatkozik.

      26      Az LCCT 27. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjával összhangban, a munkaszerződés felmondásának feltétele az, hogy gyakorlatilag
         lehetetlen a munkaviszony fenntartása, és a megszüntetett álláshelyeknek megfelelő feladatot nem látják el határozott időtartamra
         szóló munkaszerződés keretében.

      27      Az LCCT VIII. fejezetének, amely „A munkaszerződés felmondásának különleges esetei” címet viseli, a munkáltató csődjére vagy
         fizetésképtelen helyzetére vonatkozó 56. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A munkáltató csődjét vagy fizetésképtelen helyzetét kimondó jognyilatkozat nem szünteti meg a munkaszerződéseket, az
         üzem végleges bezárásáig a csődgondnok köteles teljes körűen helytállni a fenti munkaszerződések alapján a munkavállalókkal
         szemben fennálló kötelezettségek teljesítéséért.

      (2) Az üzem végleges bezárása előtt a csődgondnok a 16–25. cikkek által előírt szabályokkal összhangban felmondhatja azon
         munkavállalók munkaszerződését, akiknek a közreműködése nem nélkülözhetetlen az üzem működéséhez.”

      28      Az 1993. április 23-i 132/93. sz. törvényerejű rendelettel (1993. április 23-i Diário da República I. sorozat, I‑A, n° 95) jóváhagyott és az 1998. október 20-i 15/98. sz. törvényerejű rendelettel módosított (1998. október
         20-i Diário da República I. sorozat I‑A, n° 242), a bírósági felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló portugál kódex 172. cikke értelmében:

      „Az ipari és kereskedelmi vállalkozások átruházásához kapcsolódó szerződések átszállására vonatkozó szabályok sérelme nélkül,
         a csődhelyzetben lévő vállalkozás munkavállalói a csőd bejelentése után a munkaszerződés fenntartása érdekében a munkaszerződés
         felmondása általános szabályainak hatálya alá tartoznak.”

       A pert megelőző eljárás
      29      Tekintettel arra, hogy az LCCP részben összeegyeztethetetlen az irányelv rendelkezéseivel, a Bizottság kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárást kezdeményezett. A Bizottság, miután felszólította a Portugál Köztársaságot észrevételei előterjesztésére,
         2000. december 29-én indokolással ellátott véleményben hívta fel az érintett tagállamot arra, hogy a közléstől számított két
         hónapon belül hozza meg a szükséges intézkedéseket az irányelvvel való összhang megteremtéséért.

      30      A Bizottság, mivel a portugál hatóságok által közölt információk alapján úgy tűnik, hogy az indokolással ellátott véleményben
         jelzett kötelezettségszegés továbbra is fennáll, benyújtotta jelen keresetet.

       A keresetről
      31      A Bizottság úgy véli, hogy a portugál jogban a csoportos létszámcsökkentés fogalma nem foglalja magában az irányelv szerinti
         valamennyi csoportos létszámcsökkentést. Következésképpen a portugál jog rendelkezéseinek hatálya szűkebb, mint az irányelv
         hatálya.

      32      A Bizottság pontosítja, hogy az LCCT 16. cikkében meghatározott „csoportos létszámcsökkentés” fogalma nem foglalja magában
         például az elbocsátásnak a munkáltató által foganatosított azon eseteit, amelyeknek okai nem a munkavállaló személyében rejlenek,
         így a csőd bejelentését, csődhöz hasonló felszámolási eljárásokat, a kisajátítást, a tűzvészt vagy más vis majort, valamint
         a vállalkozás tevékenységének megszűntetését a vállalkozó halála következtében.

      33      A portugál kormány álláspontja szerint a Bizottság keresete nem megalapozott, kivéve a munkaszerződésnek a csődeljárás utolsó,
         a vagyon felszámolásának szakaszában történő felmondására vonatkozó részét a teljes egészében nem átruházott vállalkozás végleges
         bezárása esetén. A Bizottság által említett helyzetek ugyanis meghatározott körülmények között nem tartoznak a csoportos létszámcsökkentésnek
         az irányelv által meghatározott fogalma alá, más esetekben pedig a portugál jogszabályok csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó
         szabályai rendezik e helyzeteket.

       A „csoportos létszámcsökkentés” irányelv szerinti fogalma
       A felek érvei
      34      A portugál kormány fenntartja, hogy az irányelv nem határozza meg az „elbocsátás” fogalmát, mivel a legtöbb tagállami jogrendszer
         közös fogalmat fogad el a munkáltató munkavállalóval közölt munkaviszony megszüntetésére irányuló szándékos jogi aktusára
         vonatkozóan.

      35      Az irányelv nem írja elő, hogy a munkaszerződésnek bármely nem a munkavállaló személyében rejlő okból történő megszűnése „elbocsátásnak”
         minősül.

      36      Továbbá lehetetlen az irányelv által felállított szabályrendszer teljes egészét alkalmazni a munkaszerződések megszűntetésének
         azokra az eseteire, amelyek a vállalkozás tevékenységének a munkáltató akaratától függetlenül történő végleges megszűnéséből
         erednek. Ez a tény alátámasztja azt, hogy ezek a helyzetek nem minősülnek csoportos létszámcsökkentésnek. Az irányelvnek nem
         célja az, hogy azt ilyen helyzetekben is alkalmazzák.

      37      A portugál kormány szerint dilemmát okoz, hogy alkalmazzák-e teljes körűen az irányelvet vagy zárják-e ki alkalmazását. Tekintettel
         arra, hogy az irányelv által előírt számos és jelentős kötelezettség nem alkalmazható azokban az esetekben, amelyek a vállalkozás
         tevékenységének a munkáltató akaratától függetlenül történő végleges megszűnéséből erednek, arra kell következtetni, hogy
         az irányelv nem alkalmazandó teljes körűen ezekre a helyzetekre.

      38      A Bizottság elismeri, hogy az irányelv nem határozza meg az „elbocsátás” fogalmát. Azonban szerinte egy ilyen meghatározás
         hiánya nem jogosítja fel a tagállamokat arra, hogy kizárják az irányelv alkalmazási köre alól azokat a helyzeteket, amelyek
         a portugál jogban a munkaszerződés megszűnésének esete alá tartoznak.

      39      A Bizottság szerint a közösségi jog egyértelmű megsértése az, hogy a portugál kormány szembekerülve „az irányelv teljes körű
         alkalmazása és az alkalmazás kizárása közötti” feltételezett „dilemmával”, az irányelv nem alkalmazását választja.

      40      A Bizottság megjegyzi, hogy a kisajátítás, a tűzvész vagy a vis major más eseteivel összefüggésben kiderül, hogy a portugál
         kormány az irányelv által létrehozott védelmi rendszert rosszul értelmezi, amely az irányelv II. szakasza – „Tájékoztatás
         és konzultáció” – és III. szakasza – „A csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó eljárás” – szelektív olvasatának lehetséges
         következménye.

      41      E tekintetben a Bizottság fenntartja többek között, hogy teljesen ellentmondásmentes az, hogy a munkavállalók képviselőinek
         tájékoztatása kiterjed az elbocsátás következményeinek enyhítésére olyan kísérő szociális intézkedések vizsgálata révén, amelyek
         többek között az elbocsátott munkavállalók áthelyezéséhez vagy átképzéséhez nyújtott támogatásra vonatkoznak, még akkor is,
         ha nem sikerült elkerülni az üzem végleges bezárását és így a munkaszerződések megszűnését.

      42      A Bizottság szerint a portugál kormány a csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó eljárás olyan értelmezésére tesz javaslatot,
         amely megfosztja hatékony érvényesülésétől az irányelv különböző rendelkezéseit. Ez különösen vonatkozik az irányelv 3. cikke
         által előírt kötelezettségre, amely alapján a munkáltató köteles minden tervezett csoportos létszámcsökkentésről írásban értesíteni
         az illetékes hatóságot. Mind annak a munkáltatónak, akinek a tűzvész megsemmisítette a vállalkozását, mind pedig valamely
         vállalkozás tulajdonosának halála esetén az örökösöknek módjukban áll tiszteletben tartani ezt a kötelezettséget.

       A Bíróság álláspontja
      43      Az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében az irányelv alkalmazása céljából „csoportos létszámcsökkentésnek”
         tekintendők az olyan elbocsátások, amelyeket valamely munkáltató egy vagy több, nem a munkavállalók személyében rejlő ok miatt
         foganatosít, és amelyeknél bizonyos mennyiségi és időbeli feltételek teljesülnek.

      44      Az irányelv nem határozza meg kifejezetten az „elbocsátás” fogalmát. Az irányelv célkitűzései érdekében azonban egységesen
         kell értelmezni ezt a fogalmat.

      45      Mind a közösségi jog egységes alkalmazásának követelményéből, mind pedig az egyenlőség elvéből következik, hogy a közösségi
         jog valamely rendelkezését, amely értelmének és hatályának meghatározása érdekében nem tartalmaz egyetlen kifejezett utalást
         sem a tagállamok jogára, önállóan és egységesen kell értelmezni az egész közösségben, figyelemmel a rendelkezés összefüggéseire
         és a szabályozás által elérni kívánt célra (a C‑287/98. sz. Linster-ügyben 2000. szeptember 19-én hozott ítélet [EBHT 2000.,
         I‑6917. o.] 43. pontja és a C‑40/01. sz. Ansul-ügyben 2003. március 11-én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2439. o.] 26. pontja).

      46      Jelen esetben – ellentétben az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének b) pontjával, amely kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a
         „munkavállalók képviselői” azok, akik a tagállamok jogszabályai vagy gyakorlata szerint a munkavállalók képviselőinek minősülnek
         – ugyanezen irányelv 1. cikke (1) bekezdésének a) pontja nem tartalmaz semmilyen kifejezett utalást a tagállamok jogára az
         elbocsátás fogalmát érintően.

      47      Továbbá az irányelv címéből, valamint a harmadik, negyedik és hetedik preambulumbekezdéséből következik, hogy az irányelv
         célja a csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítésének elősegítése.

      48      A közösségi jogalkotó a csoportos létszámcsökkentésekre vonatkozó szabályok harmonizációjával egyrészt biztosítani kívánta
         a munkavállalói jogok védelmének összehasonlíthatóságát a különböző tagállamokban, másrészt közelíteni akarta azokat a terheket,
         amelyeket ezek a védelmi előírások előidéznek a közösségi vállalkozásoknál (a C‑383/92. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság
         ügyben 1994. június 8-án hozott ítélet [EBHT 1994. I‑2479. o.] 16. pontja).

      49      Ezért az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „elbocsátás” fogalma nem határozható meg a tagállamok jogszabályaira
         való utalással, hanem az közösségi jelentéssel bír.

      50      A fenti fogalmat úgy kell értelmezni, hogy magában foglalja a munkaszerződés minden olyan felmondását, amely nem a munkavállaló
         akaratából, és így nem a beleegyezésével történt. A fogalom nem követeli meg, hogy az alapul szolgáló okok megfeleljenek a
         munkáltató akaratának.

      51      A „elbocsátás” fogalmának az irányelv céljai szerint való ezen értelmezése az irányelv által kitűzött célból és az érintett
         rendelkezés összefüggéseiből következik.

      52      Továbbá az irányelv második preambulumbekezdéséből következik, hogy az irányelv a csoportos létszámcsökkentések esetén a munkavállalók
         védelmének megerősítésére irányul. Ugyanezen irányelv harmadik és hetedik preambulumbekezdése szerint különösen a Közösség
         tagállamaiban hatályban lévő rendelkezések között a csoportos létszámcsökkentések következményeit a munkavállalók számára
         enyhíteni hivatott intézkedések vonatkozásában továbbra is fennálló különbségeket kell a jogszabály közelítésének tárgyává
         kell tenni.

      53      Az irányelv által kitűzött célok csak részben teljesülnének, ha a munkaszerződésnek a munkáltató akaratától független felmondása
         ki lenne zárva az irányelv szabályainak hatálya alól.

      54      Összefüggéseiben tekintve az érintett rendelkezést, az irányelv kilencedik preambulumbekezdéséből és 3. cikke (1) bekezdésének
         második albekezdéséből következik, hogy az irányelv vonatkozik alapvetően azokra a csoportos létszámcsökkentésekre is, amelyeket
         a vállalkozás tevékenységének bírósági határozat alapján történő megszüntetése eredményez. Ebben az esetben a munkaszerződések
         felmondása nem a munkáltató akaratából eredő körülmények miatt következik be.

      55      Ebben az összefüggésben hozzá kell még tenni, hogy az irányelv eredeti változata – azaz a 75/129 irányelv – 1. cikke (2) bekezdésének
         d) pontjában előírta, hogy az irányelv nem vonatkozik azokra a munkavállalókra, akiket a vállalkozás tevékenységének bírósági
         határozat alapján történő megszűnése érint. A fenti cikk előírt egy kivételt az 1. cikk (1) bekezdésének a) pontja által megállapított
         szabályban, amely a 98/59 irányelv rendelkezéseivel azonos megfogalmazásban kimondja, hogy az irányelv alkalmazása céljából
         „csoportos létszámcsökkentések” az olyan elbocsátások, amelyeket valamely munkáltató egy vagy több, nem a munkavállalók személyében
         rejlő ok miatt foganatosít. Az ilyen kivétel nem lett volna szükséges, ha a „elbocsátás” fogalma a „munkáltató szándékából
         eredő jogi aktus” volna.

      56      Amint arra a főtanácsnok indítványának 46. és 47. pontjában jogosan rámutatott, az elbocsátás különbözik a felmondástól, amelyet
         az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének utolsó albekezdésében meghatározott körülmények között a munkavállaló beleegyezése nélkül
         történő elbocsátással azonosan kezelnek.

      57      A jelen ítélet 50. pontjában kifejtett értelmezés csak akkor cáfolható meg, ha az irányelv teljes egészében történő alkalmazása
         bizonyos esetekben nem lehetséges, amikor az üzem tevékenységének végleges megszűnése nem függ a munkáltató akaratától. Azonban
         ezekben az esetekben sem zárható ki az irányelv teljes egészében történő alkalmazása.

      58      Az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerint a munkavállalói képviselőkkel történő konzultáció célja nem
         kizárólag a csoportos létszámcsökkentések csökkentése vagy elkerülése, hanem többek között a következmények enyhítése olyan
         kísérő szociális intézkedések alkalmazása révén, amelyek többek között az elbocsátott munkavállalók áthelyezéséhez vagy átképzéséhez
         nyújtott támogatásra vonatkoznak. Az irányelv szellemével ellentétes lenne ennek a rendelkezésnek az alkalmazási körét az
         „elbocsátás” fogalmának megszorító értelmezése által leszűkíteni.

      59      Ugyanezen megállapítások helytállóak az irányelv 3. cikkében előírt, az illetékes hatóság tájékoztatásának kötelezettségét
         illetően. E kötelezettségeket – adott esetben a fenti cikk (1) bekezdésének második albekezdésében a tagállamok számára biztosított
         lehetőséggel összhangban módosítva – azokban az esetekben is teljesítheti valamely munkáltató, ha a munkaszerződések felmondására
         akaratán kívüli körülmények kényszerítik. Az ezzel ellentétes értelmezés megfosztja a munkavállalókat az irányelv ezen rendelkezése
         és a 4. cikke által biztosított védelemtől.

      60      A fenti megállapítások összességéből következik, hogy a munkaszerződés felmondása nem kerül ki az irányelv hatálya alól azon
         egyetlen tényből kifolyólag, hogy az a munkáltató akaratán kívül álló körülményektől függ.

       A portugál szabályozás jogi értékelése
      61      A jelen ítélet 32. pontjában meghatározott valamennyi helyzet, amelyekre nézve a portugál kormány elismerte, hogy a portugál
         jogrend szerint a „munkaszerződés megszűnésnek” minősülnek, az irányelv hatálya alá tartozik, mivel ezek az irányelv értelmében
         az „elbocsátás” fogalma alá tartoznak.

      62      Nem bír jelentősséggel, hogy ezek a helyzetek a portugál jogban nem elbocsátásnak, hanem a munkaszerződés törvény erejénél
         fogva történő megszűnésének minősülnek. Ugyanis a munkaszerződés nem a munkavállaló akaratából történő megszűnéséről van szó,
         tehát az irányelv értelmében elbocsátásokról.

      63      Következésképpen a Portugál Köztársaság nem megfelelően ültette át az irányelv 1. cikke (1) bekezdésének a) pontját.

      64      Az irányelv 6. cikkéből eredő kötelezettség megszegésére vonatkozó kifogás szintén megalapozott. Bár a Portugál Köztársaság
         az irányelvben szereplő fogalomnál szűkebben értelmezte az „elbocsátás” fogalmát, semmi sem utal arra, hogy figyelemmel kísérte
         volna azt, hogy a csoportos létszámcsökkentésnek az irányelv szerinti valamennyi esetében a munkavállalók számára igazgatási
         és/vagy jogi eljárások álljanak rendelkezésre az irányelv által meghatározott kötelezettségek tiszteletben tartása érdekében.

      65      Az irányelv 7. cikkére vonatkozó kereseti kérelmet illetően meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem hozott fel érvet arra
         vonatkozóan, hogy a Portugál Köztársaság hogyan sértette meg ezt a rendelkezést.

      66      Következésképpen egyrészt meg kell állapítani, hogy a Portugál Köztársaság – mivel a csoportos létszámcsökkentés fogalmát
         a strukturális, technológiai vagy konjunkturális okokból végrehajtott elbocsátásokra korlátozta, és e fogalmat nem terjesztette
         ki minden olyan okra, amely nem a munkavállalók személyében rejlik – nem teljesítette az irányelv 1. és 6. cikke alapján fennálló
         kötelezettségeit, másrészt a keresetet ezt meghaladóan el kell utasítani.

       A költségekről
      67      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Portugál Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Portugál Köztársaság – mivel a csoportos létszámcsökkentés fogalmát a strukturális, technológiai vagy konjunkturális okokból
            végrehajtott létszámcsökkentésekre korlátozta, és e fogalmat nem terjesztette ki minden olyan okra, amely nem a munkavállalók
            személyében rejlik – nem teljesítette a csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló,
            1998. július 20-i 98/59/EK tanácsi irányelv 1. és 6. cikke alapján fennálló kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a keresetet ezt meghaladóan elutasítja.
      3)      A Bíróság a Portugál Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: portugál.


A Bíróság (negyedik tanács) november 15.-i ítélete: 1983. # Ferdinand M.J.J. Duijnstee kontra Lodewijk Goderbauer. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # Brüsszeli Egyezmény. # 288/82. sz. ügy


A Bíróság 1977. július 5-i ítélete. # Ölmühle Hamburg AG kontra Hauptzollamt Hamburg-Waltershof és Kurt A. Becher kontra Hauptzollamt Bremen-Nord. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Finanzgericht Hamburg - Németország. # 119-76. és 120-76. sz. egyesített ügyek


title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. március 24-i ítélete. # Görög Köztársaság kontra Európai Bizottság. # EMOGA - Garanciarészleg - A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások - A piac közös szervezése a cukorágazatban - Az 1663/95/EK rendelet 8. cikkének (1) bekezdése és a 885/2006/EK rendelet 11. cikkének (1) és (2) bekezdése - Az EMOGA-t fenyegető vagyoni kár felmérése - Az arányosság elve. # T-184/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. március 24‑i ítélete – Görögország kontra Bizottság
      (T‑184/09. sz. ügy)
      „EMOGA – Garanciarészleg – A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások – A piac közös szervezése a cukorágazatban – Az 1663/95/EK rendelet 8. cikkének (1) bekezdése és a 885/2006/EK rendelet 11. cikkének (1) és (2) bekezdése – Az EMOGA‑t fenyegető vagyoni kár felmérése – Az arányosság elve”
      1.                     Mezőgazdaság – EMOGA – Végső elszámolás – Bizonyos kiadások finanszírozásának végleges megtagadása – Előzetes kontradiktórius
            eljárás szükségessége – A Bizottság általi tájékoztatás az ellenőrzés eredményeiről – A kizárandó költségek értékelésének
            az ellenőrzések eredményei közlését megelőzően történő benyújtására vonatkozó kötelezettség – Hiány – A védelemhez való jog
            megsértése – Hiány (2245/1999 rendelettel módosított 1663/95 bizottsági rendelet, 8. cikk és 885/2006 bizottsági rendelet,
            11. cikk) (vö 39–40., 44–48., 50., 52. pont)
      2.                     Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Az EMOGA által finanszírozott kiadások végső elszámolására
            vonatkozó határozat – Önmagából a címzett tagállamnak a határozat előkészítési folyamatában való szoros együttműködéséből
            következő kölcsönös kötelezettség (EK 253. cikk) (vö. 56–57. pont)
      3.                     Mezőgazdaság – EMOGA – Végső elszámolás – A közösségi szabályozás alkalmazása során történt szabálytalanságokból eredő kiadások
            elszámolásának megtagadása – Pénzügyi korrekció – Feltételek – Az EMOGA-t veszteség tényleges kockázatának kitevő, jelentős
            mulasztás fennállása (729/70 és 1258/1999 tanácsi rendelet, 7. cikk, (4) bekezdés) (vö. 59–65. pont)
      4.                     Mezőgazdaság – Közös agrárpolitika – Az EMOGA általi finanszírozás – A szabálytalan kiadások elszámolásának megtagadása –
            Tagállam által kialakított ellenőrzési rendszer hiányosságainak megállapítása – A kiadások 10%-os átalánykorrekciója – Megengedhetőség
            – Feltételek – Megfelelő ellenőrzési mechanizmusok hiánya – Az arányosság elvének megsértése – Hiány (2009/253 bizottsági
            határozat) (vö. 70–73. pont)
      Tárgy

               Az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege és az Európai Mezőgazdasági Garanciaalap (EMGA)
                  terhére a tagállamok által kifizetett egyes kiadásoknak a közösségi finanszírozásból való kizárásáról szóló, 2009. március
                  19 i 2009/253/EK bizottsági határozat (HL L 75., 15. o.) abban a részében történő megsemmisítésére irányuló kérelem, amelyben
                  az kizár egyes, a Görög Köztársaság által a cukorágazat közös piaca szervezésének keretében kifizetett kiadásokat.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Görög Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság 1975. december 9-i ítélete. # Procureur général près la cour d'appel de Lyon kontra Henri Mommessin és társai. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour d'appel de Lyon - Franciaország. # 64-75. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) május 29.-i ítélete: 1997.#Paul Denuit elleni büntetőeljárás.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgium.#89/552/EGK irányelv.#C-14/96. sz. ügy.


A Bíróság 1974. március 6-i ítélete. # Istituto Chemioterapico Italiano S.p.A. és Commercial Solvents Corporation kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 6-73. és 7-73. sz. egyesített ügyek


A Bíróság március 20.-i ítélete: 1985. # Olasz Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Erőfölénnnyel való visszaélés (86. cikk) - 222. cikk. # 41/83. sz. ügy