title: A Bíróság (első tanács) 2005. május 12-i ítélete.#RAL (Channel Islands) Ltd és társai kontra Commissioners of Customs & Excise.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Egyesült Királyság.#HÉA - Hatodik irányelv - A 9. cikk (1) és (2) bekezdései - Pénznyerő automaták - Szórakoztatási vagy hasonló tevékenységek - A Közösség területén kívül székhellyel rendelkező szolgáltató - A szolgáltatásnyújtás teljesítési helyének meghatározása.#C-452/03. sz. ügy.

text:
      C‑452/03. sz. ügy
      RAL (Channel Islands) Ltd és társai
      kontra
      Commissioners of Customs & Excise
      (a High Court of Justice [England & Wales], Chancery Division [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem)

      „HÉA – Hatodik irányelv – A 9. cikk (1) és (2) bekezdése – Pénznyerő automaták – Szórakoztatási vagy hasonló tevékenységek – A Közösség területén kívül letelepedett szolgáltató – A szolgáltatásnyújtás teljesítési helyének meghatározása”
      M. Poiares Maduro főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. január 27.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2005. május 12.
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések — Jogszabályok harmonizálása — Forgalmi adó — Közös hozzáadottértékadó‑rendszer — Szolgáltatásnyújtás — A
            teljesítés helyének meghatározása — Szórakoztatási vagy hasonló tevékenységek — Fogalom — Játéktermekben felállított pénznyerő
            automatáknak a nyilvánosság számára ellenszolgáltatás fejében történő rendelkezésre bocsátása — Bennfoglaltság
      (77/388 tanácsi irányelv, 9. cikk, (2) bekezdés, c) pont)
      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése
         c) pontjának első francia bekezdése szerinti szórakoztatási vagy hasonló tevékenységnek kell tekinteni a valamely tagállam
         területén található játéktermekben felállított pénznyerő automaták nyilvánosság általi használatának ellenszolgáltatás fejében
         történő lehetővé tételét magában foglaló szolgáltatás nyújtását, így e szolgáltatás teljesítési helyének azt kell tekintetni,
         ahol a tevékenységet fizikailag végzik.

      Ugyanis az említett tevékenység elsődleges célja a pénznyerő automaták használóinak szórakoztatása, és nem anyagi haszon biztosítása
         a részükre, mivel pontosan a nyerés véletlenszerűsége adja az említett használók által igényelt szórakozás alapvető elemét.
         A 9. cikk (2) bekezdése c) pontja első francia bekezdésében rögzített kapcsoló szabály alkalmazását másfelől nem zárhatja
         ki az a körülmény, hogy az érintett szolgáltatások címzettjei végső fogyasztók, mivel e rendelkezés alkalmazási köre nem korlátozódik
         az adóalanyok közötti szolgáltatásnyújtásokra.

      (vö. 31., 33–34. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2005. május 12.(*)

      „HÉA – Hatodik irányelv – A 9. cikk (1) és (2) bekezdése – Pénznyerő automaták – Szórakoztatási vagy hasonló tevékenységek – A Közösség területén kívül letelepedett szolgáltató – A szolgáltatásnyújtás teljesítési helyének meghatározása”
      A C‑452/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court of Justice (England & Wales),
         Chancery Division (Egyesült Királyság), a Bírósághoz 2003. október 27‑én érkezett, 2003. október 17‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      a RAL (Channel Islands) Ltd,

      a RAL Ltd,

      a RAL Services Ltd,

      a RAL Machines Ltd
      és
      a Commissioners of Customs & Excise
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Lenaerts (előadó), N. Colneric, K. Schiemann és Juhász E. bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. november 24‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a RAL (Channel Islands) Ltd, a RAL Ltd, a RAL Services Ltd és a RAL Machines Ltd képviseletében K. Lasok QC és V. Sloane barrister,
      –       az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében K. Manji, meghatalmazotti minőségben, segítői: C. Vajda QC és M. Angiolini barrister,
      –       az ír kormány képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítői: G. Clohessy BL és D. McDonald SC,
      –       a portugál kormány képviseletében L. Fernandes és Â. Seiça Neves, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. január 27‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
         egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: a hatodik irányelv) 2., 4., és 9. cikkének, valamint a tagállamok
         forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – a hozzáadottérték‑adónak az ország területén nem honos adóalanyok
         részére történő visszatérítésének szabályairól szóló, 1986. november 17‑i 86/560/EGK tizenharmadik tanácsi irányelv (HL L 326.,
         40. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 129 .o., a továbbiakban: a tizenharmadik irányelv) 1. és 2. cikkének
         értelmezésére vonatkozik.

      2       A kérelmet a RAL (Channel Islands) Ltd (a továbbiakban: a CI), a RAL Ltd (a továbbiakban: a RAL), a RAL Services Ltd (a továbbiakban:
         a Services) és a RAL Machines Ltd (a továbbiakban: a Machines) és a Commissioners of Custom & Excise (a továbbiakban: a Commissioners),
         a hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: HÉA) ügyekben hatáskörrel rendelkező hatóság között a pénznyerő automaták üzemeltetésével
         kapcsolatos szolgáltatások teljesítési helyének tekintendő hely meghatározásának tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében
         terjesztették elő.

       Jogi háttér
      3       A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja értemében a HÉA hatálya alá tartozik: „az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás
         fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás”.

      4       A hatodik irányelv 3. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
      „Ezen irányelv alkalmazásában »belföld«: az [EK‑Szerződés] területi hatálya alá tartozó terület, amint azt a [299]. cikk a
         tagállamok vonatkozásában meghatározza.”

      5       A hatodik irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében „»Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely
         gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére”.

      6       A szolgáltatásnyújtás teljesítési helyének tekintendő helyet illetően a hatodik irányelv 9. cikke ekként rendelkezik:
      „(1)      Valamely szolgáltatásnyújtás teljesítési helye az a hely, ahol a szolgáltatást nyújtó gazdasági tevékenységének székhelye
         vagy a szolgáltatást nyújtó állandó telephelye van, ahonnan kiindulva a szolgáltatást nyújtja, vagy ezek hiányában, ahol lakóhelye
         vagy szokásos tartózkodási helye található.

      (2)      Azonban:
      […]
      c)      a következők vonatkozásában:
      –       a kulturális, a művészeti, a sport‑, a tudományos, az oktatási, a szórakoztatási tevékenységek vagy hasonló tevékenységek,
         beleértve az ilyen tevékenységeket szervezők tevékenységét, valamint adott esetben az ezek teljesítéséhez járulékosan kapcsolódó
         tevékenységet,

      –       […]
      a szolgáltatásnyújtás teljesítési helye az a hely, ahol a tevékenységet fizikailag végzik;
      […]”
      7       A tizenharmadik irányelv 1. cikkének megfogalmazása szerint:
      „Ezen irányelv alkalmazásában:
      1.      »a Közösség területén nem honos adóalany«: a [hatodik] irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében említett adóalany, aki az ezen
         irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében említett időszak alatt az adott területen sem gazdasági tevékenységének székhelyével,
         sem olyan állandó telephellyel nem rendelkezett, ahonnan üzleti tevékenységet végeznek, vagy ilyen székhely vagy állandó telephely
         hiányában sem állandó lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel nem rendelkezett, és aki ugyanezen idő alatt a 2. cikkben
         említett tagállamban nem végzett termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást […]”.

      8       A tizenharmadik irányelv 2. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
      „[...] valamennyi tagállam a Közösség területén nem honos adóalanyoknak az alább meghatározott feltételek szerint visszatérít
         minden olyan szolgáltatásnyújtás vagy ingó vagyon tekintetében felszámított [HÉÁ‑t], amelyet az ország területén más adóalanyok
         értékesítettek részére, vagy amelyet termékeknek az országba történő behozatala tekintetében számítottak fel, amennyiben az
         ilyen termékeket és szolgáltatásokat a [hatodik] irányelv 17. cikke (3) bekezdésének a) és b) pontjában említett ügyletekre
         vagy az ezen irányelv 1. cikke 1. pontjának b) alpontjában említett szolgáltatásokra használják fel.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      9       A CI Guernseyben (Csatorna‑szigetek) alapított társaság. A RAL, a Services és a Machines Nagy‑Britanniában alapított társaságok.
         E négy társaság a szintén Nagy‑Britanniában alapított RAL Holdings Ltd (a továbbiakban: a Holdings) leányvállalatai. A CI,
         a RAL a Services, a Machines és a Holdings alkotják a RAL‑csoportot.

      10     2000 végéig a RAL a tulajdonában álló vagy általa bérelt üzlethelyiségekben pénznyerő automatákat üzemeltetett Nagy‑Britanniában.
         Az itt üzembe helyezett gépek a társaság tulajdonában álltak, és a társaság saját alkalmazottakat foglalkoztatott. A társaság
         mind a játéktermek, mind a gépek üzemeltetéséhez engedéllyel rendelkezett.

      11     A Holdingsot mint a HÉA‑alanyokból álló cégcsoport központi tagját a pénznyerő automaták hasznosításából származó jövedelem
         után HÉA‑fizetési kötelezettség terhelte.

      12     Ezt követően elkészült a RAL‑csoport átszervezési terve. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a terv célja az volt, hogy
         a pénznyerő automaták üzemeltetésére létrehozott off‑shore leányvállalat alapításával és e tevékenységnek a gépek tulajdonlásától és az üzlethelyiségek üzemeltetésétől való leválasztásával
         a RAL‑csoportot a pénznyerő automaták üzemeltetésével kapcsolatos szolgáltatások tekintetében ne terhelje HÉA‑fizetési kötelezettség,
         és vissza tudja igényelni az előzetesen felszámított adót.

      13     A CI‑t e célból hozták létre Guernseyn, a Közösség területén kívül található Csatorna‑szigetek egyikén. Ugyanezen terv részeként
         Nagy‑Britanniában megalapították a Machinest és a Servicest.

      14     A RAL bérlője azoknak az üzlethelyiségeknek, amelyekben a pénznyerő automaták találhatók, továbbá ő a játéktermek üzemeltetéséhez
         szükséges engedélyek jogosultja. A RAL engedélyezte a CI‑nek, hogy a pénznyerő automatákat az üzlethelyiségekben elhelyezze
         és üzemeltesse.

      15     A RAL‑csoport által működtetett valamennyi pénznyerő automata a Machines tulajdonában áll, amely az ezek működtetéséhez szükséges
         engedélyek jogosultja. A CI‑vel kötött bérleti szerződés értelmében a Machines köteles a pénznyerő automatákat rendelkezésre
         bocsátani és karbantartani.

      16     A CI üzleti tevékenysége abból áll, hogy a RAL által rendelkezésre bocsátott üzlethelyiségekben lehetővé teszi a Machines
         által biztosított pénznyerő automaták használatát a nyilvánosság számára. A CI azonban e tevékenységét oly módon végzi, hogy
         alvállalkozóként a gépek napi működtetésével a Servicest bízta meg. E társaság a munkáltatója a RAL csoport szinte valamennyi
         alkalmazottjának, körülbelül 600 főnek. A CI Nagy‑Britanniában nem rendelkezik saját alkalmazottal.

      17     A fenti átszervezést követően a CI a hatodik irányelv 2., 4., és 9. cikke alapján úgy ítélte meg, hogy Guernseyt kell a pénznyerő
         automaták üzemeltetésével kapcsolatos szolgáltatások teljesítési helyének tekinteni. Mivel e szolgáltatásokat ez okból kifolyólag
         a Közösség területén kívül nyújtják, állítása szerint a Cl nem köteles az ügyfelei részére Nagy‑Britanniában nyújtott szolgáltatások
         utáni HÉA megfizetésére. A tizenharmadik irányelv 1. és 2. cikkének megfelelően a társaság továbbá visszaigényelte az előzetesen
         felszámított HÉÁ‑t.

      18     2001. augusztus 28‑i határozatával a Commissioners elutasította a CI kérelmét. Álláspontja szerint a CI Nagy‑Britanniában
         köteles HÉA fizetésére. Másodsorban pedig megállapította, hogy a RAL‑csoport átszervezését figyelmen kívül kell hagyni, mivel
         a Holdings a szóban forgó szolgáltatásokat az átszervezést megelőző időszakhoz hasonlóan továbbra is Nagy‑Britanniában nyújtotta.
         A Commissioners szerint a CI kérelmeit mindenképpen el kell utasítani, mivel azok joggal való visszaélést valósítanak meg.

      19     A CI, a RAL, a Machnises és a Services megtámadták a fenti elutasító határozatot a VAT and Duties Tribunal, London előtt.
         2002. december 3‑i ítéletében e bíróság úgy ítélte meg, hogy a CI az ügy tárgyát képező szolgáltatásokat Nagy‑Britanniában
         található, a hatodik irányelv 9. cikkének (1) bekezdése értelmében vett állandó telephelyeiről nyújtotta. Ennek megfelelően
         e bíróság szintén megállapította, hogy a CI a pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásokat Nagy‑Britanniában nyújtotta,
         és e tevékenységek e tagállamban HÉA‑kötelesek. Mindazonáltal helyt adott a fenti társaságok fellebbezésének annyiban, amennyiben
         az a Commissioners másodlagos kérelme ellen irányult, mivel a szolgáltatásokat ténylegesen a CI, és nem a Holdings nyújtotta,
         és a joggal való visszaélés elve a jelen esetben nem volt alkalmazható.

      20     A CI fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. A Commissioners az ítélet ellen másodlagos kérelmei elutasítása
         tekintetében csatlakozó fellebbezést nyújtott be.

      21     Ilyen körülmények mellett a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division akként határozott, hogy az eljárást
         felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „A jelen ügy körülményei között, és figyelemmel a [hatodik] irányelvre és különösen annak 2., 4. és 9. cikkére, valamint a
         [tizenharmadik] irányelvre és különösen annak 1. és 2. cikkére, valamint a közösségi jog általános elveire:

      1.      Hogyan kell értelmezni a hatodik irányelv 9. cikkében említett »állandó telephely« kifejezést?
      2.      Mely tényezőket kell figyelembe venni annak eldöntése során, hogy a pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásokat valamely,
         a CI‑hez hasonló társaság a székhelyéről vagy az esetleges állandó telephelyéről nyújtja?

      3)      Különösen:
      a)      Ha valamely társaság (A) gazdasági tevékenységét a jelen ügy tényállása szerinti módon úgy szervezik meg, hogy a Közösség
         területén kívül letelepedett kapcsolt társaság (B) nyújt pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásokat, és a fenti struktúra
         kizárólagos célja az, hogy A elkerülje a gazdasági tevékenységének székhelye szerinti tagállamban a HÉA‑fizetési kötelezettséget:

      i.      lehet‑e a pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásokat az érintett tagállamban lévő állandó telephelyről nyújtott szolgáltatásnak
         tekinteni, és amennyiben igen,

      ii.      a pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásokat az állandó telephelyről vagy B gazdasági tevékenységének székhelyéről
         nyújtott szolgáltatásnak kell tekinteni?

      b)      Ha valamely társaság (A) üzleti tevékenységét úgy szervezik meg, hogy a teljesítés helyére irányadó szabályok szempontjából
         egy kapcsolt társaság (B), mint a jelen ügyben is, gazdasági tevékenységének a Közösség területén kívül lévő székhelyéről
         nyújt pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásokat, és nincs az A székhelye szerinti tagállamban állandó telephelye,
         ahonnan a szolgáltatásokat nyújtaná, valamint a megállapodás kizárólagos célja, hogy A elkerülje ebben a tagállamban a HÉA‑fizetési
         kötelezettséget:

      i.      a B és a tagállamban illetőséggel rendelkező kapcsolt társaságok (A, C és D) között létrejött ügyletek HÉA‑szempontból a fenti
         társaságok által gazdasági tevékenységük körében végrehajtott termékértékesítésnek és szolgáltatásnyújtásnak minősülnek‑e,
         és amennyiben nem,

      ii.      milyen tényezőket kell figyelembe venni annak eldöntése során, hogy ki nyújtja a pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásokat?
      4)      a)     Létezik‑e a joggal való visszaélésnek olyan elve, amely alapján (függetlenül a HÉA‑irányelvek értelmezésétől) meg lehetne
         tagadni a jelen ügyhöz hasonló esetekben elérni kívánt előnyt?

      b)      Amennyiben igen, hogyan kell alkalmazni a jelen ügyhöz hasonló körülmények esetén?
      5)      a)     Milyen jelentősége van annak a ténynek, hogy A, C és D nem leányvállalatai B‑nek, valamint A, C és D nem áll sem jogilag,
         sem gazdaságilag B irányítása alatt?

      b)      Van‑e jelentősége a fenti kérdésekre adott válaszok vonatkozásában annak, ha a B által a gazdasági tevékenységének Közösség
         területén kívül lévő székhelyén folytatott ügyviteli tevékenység szükséges a pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásoknak
         a fogyasztók részére való nyújtásához, és sem A, sem C vagy D nem végez ilyen tevékenységet?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Előzetes észrevételek
      22     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban említett tevékenység, nevezetesen a játéktermekben felállított pénznyerő automatáknak
         ellenszolgáltatás fejében a nyilvánosság számára történő rendelkezésre bocsátása a hatodik irányelv 6. cikkének (1) bekezdése
         értelmében szolgáltatásnyújtásnak minősül. Kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében annak megállapítását kéri,
         hogy mit kell a szolgáltatásnyújtás teljesítési helyének tekinteni.

      23     E tekintetben a hatodik irányelv 9. cikke tartalmazza a teljesítési hely megállapítására vonatkozó szabályokat. Míg e cikk
         (1) bekezdése írja le az erre vonatkozó általános szabályt, a (2) bekezdés különös szabályként egy sor egyéb teljesítési helyet
         határoz meg. E rendelkezések célja az olyan joghatósági összeütközés elkerülése, amely egyrészről kettős adóztatáshoz, másrészről
         az adóztatás elmaradásához vezetne (lásd a C‑168/84. sz. Berkholz‑ügyben 1985. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 1985., 2251. o.]
         14. pontját, a C‑327/94. sz. Dudda‑ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4595. o.] 20. pontját és a C‑167/95. sz.,
         Linthorst, Pouwels en Scheres ügyben 1997. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑1195. o.] 10. pontját).

      24     A hatodik irányelv 9. cikk (1) és (2) bekezdésének viszonyát illetően a Bíróság már kimondta, hogy az (1) bekezdés alkalmazása
         semmiképpen sem előzi meg a (2) bekezdését. Arra a kérdésre kell minden esetben választ adni, hogy az adott eset a 9. cikk
         (2) bekezdésekben szabályozott esetek valamelyike alá tartozik‑e; ha nem, akkor az az (1) bekezdés alá tartozik (a fent hivatkozott
         Dudda‑ügyben hozott ítélet 21. pontja és a fent hivatkozott Linthorst, Pouwels en Scheres ügyben hozott ítélet 11. pontja).

      25     Először is ezért azt kell megvizsgálni, hogy amint azt az ír és a portugál kormány előadja, az előzetes döntéshozatalra utaló
         határozatban foglalthoz hasonló tevékenység a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdésének c) pontja alá tartozik‑e, amely rendelkezés
         meghatározza, hogy mit kell a „szórakoztatási […] vagy hasonló tevékenységek” teljesítési helyének tekinteni. E tekintetben
         emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak kell biztosítania a nemzeti bíróság számára a közösségi jog értelmezésének minden
         olyan elemét, amely szükséges az utóbbi előtt lévő ügy megítéléséhez, akár hivatkozott az ezekre a kérdése megfogalmazásában,
         akár nem (lásd a C‑241/89. sz. SARPP‑ügyben 1990. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4695. o.] 8. pontját, a C‑315/92. sz.,
         Verband Sozialer Wettbewerb, ún. „Clinique”‑ügyben 1994. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑317. o.] 7. pontját, a
         C‑87/97. sz., Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1301. o.]
         16. pontját és a C‑456/02. sz. Trojani‑ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7495. o.] 16. pontját).

       A hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának értelmezéséről
      26     Az ír és a portugál kormány szerint a CI tevékenysége a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának alkalmazási körébe
         esik, mivel az a szórakoztatással közvetlenül kapcsolatos szolgáltatások nyújtásából áll. Következésképpen azt a helyet kell
         teljesítési helynek tekintetni, ahol e szolgáltatásokat fizikailag végzik, vagyis jelen esetben Nagy‑Britannia területét.

      27     A brit kormány és a RAL‑csoporthoz tartozó társaságok ezzel szemben előadják, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban
         említett szolgáltatásnyújtás nem tartozik a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontja alá. E tekintetben megjegyzik,
         hogy a szóban forgó szolgáltatás igénybevevőjének elsődleges célja nem a szórakozás mint olyan, hanem anyagi haszon szerzése.
         A fenti társaságok ehhez azt fűzik hozzá, hogy a fenti rendelkezések alkalmazására akkor kerülhetne sor, ha a szolgáltatás
         nyújtója művészeti tevékenységet végezne. Amiatt, hogy a mobiltelefonokhoz hasonlóan a pénznyerő automaták használatában is
         található szórakoztató elem, még nem válik a szóban forgó szolgáltatások nyújtása a 9. cikk (2) bekezdése c) pontjának első
         francia bekezdése szerinti szórakoztatási tevékenységgé.

      28     A Bizottság álláspontja szerint a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának az a célja, hogy speciális rendszert
         hozzon létre az adóalanyok között teljesített bizonyos olyan szolgáltatásnyújtások esetében, amelyek költsége beépül az értékesített
         termék vagy nyújtott szolgáltatás árába (lásd a fent hivatkozott Dudda‑ügyben hozott ítélet 23. és 24. pontját). A jelen ügyben
         azonban a végső fogyasztó részére nyújtott pénznyerő automatákkal kapcsolatos szolgáltatásokról van szó, így a fenti cikk
         (1) bekezdése alkalmazandó.

      29     E tekintetben ki kell emelni, hogy a szórakoztatási vagy hasonló célú szolgáltatások teljesítési helye a hatodik irányelv
         9. cikke (2) bekezdése c) pontjának megfelelően az a hely, ahol a tevékenységet fizikailag végzik.

      30     Ami azt a kérdést illeti, hogy az adott ügy tárgyát képező szolgáltatásnyújtások szórakoztatási vagy más hasonló tevékenységeket
         valósítanak‑e meg, emlékeztetni kell arra, hogy a CI speciálisan e célra kialakított játéktermekben pénznyerő automatákat
         bocsát ellenérték fejében a nyilvánosság rendelkezésére.

      31     A jelen esetben az előzetes döntésre utaló határozatban említett tevékenység elsődleges célja a pénznyerő automaták használóinak
         szórakoztatása, és nem anyagi haszon biztosítása a részükre. Amint azt egyébként a főtanácsnok indítványának 29. pontjában
         kifejti, pontosan a nyerés véletlenszerűsége adja a pénznyerő automaták használói által igényelt szórakozás alapvető elemét.

      32     A hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontja első francia bekezdésének megfelelő szórakoztatási vagy hasonló tevékenységek
         nem követelik meg, hogy a szolgáltatás nyújtója művészeti tevékenységet végezzen. Az e rendelkezés szerinti szórakoztatási
         vagy hasonló tevékenységek körébe tartozik az a tevékenység, ideértve a gépek rendelkezésre bocsátását is, amelynek a szolgáltatás
         nyújtója által megvalósítani kívánt elsődleges célja az ügyfelek szórakoztatása.

      33     Amint azt a főtanácsnok indítványának 33. pontjában is hangsúlyozta, a fent említett rendelkezésben rögzített kapcsoló szabály
         jelen ügyhöz hasonló esetre történő alkalmazását nem zárja ki az a körülmény, hogy az érintett szolgáltatások címzettjei végső
         fogyasztók. Ugyanis e rendelkezés alkalmazási köre nem korlátozódik az adóalanyok közötti szolgáltatásnyújtásokra. Ezenfelül
         pedig meg kell állapítani, hogy a teljesítési hely meghatározására vonatkozó szabály ilyen helyzetre történő alkalmazása esetén
         semmilyen gyakorlati nehézség nem merül fel. Ugyanis könnyen behatárolható az a hely, ahol a szóban forgó tevékenységeket
         végzik. Végül pedig e szabály alkalmazása adózási szempontból ésszerű megoldáshoz vezet, mivel e szolgáltatások annak a tagállamnak
         a HÉA‑rendszere alá tartoznak, amelynek területén a szóban forgó szolgáltatások igénybevevőinek székhelye található.

      34     Ebből következően a kérdést előterjesztő bíróság részére azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 9. cikke (2) bekezdése
         c) pontjának első francia bekezdése szerinti szórakoztatási vagy hasonló tevékenységnek kell tekinteni a valamely tagállam
         területén található játéktermekben felállított pénznyerő automaták nyilvánosság általi használatának ellenszolgáltatás fejében
         történő lehetővé tételét magában foglaló szolgáltatás nyújtását, így e szolgáltatás teljesítési helyének azt kell tekintetni,
         ahol a tevékenységet fizikailag végzik.

       A költségekről
      35     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról
            szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 9. cikke (2) bekezdése c) pontjának első francia bekezdése szerinti
            szórakoztatási vagy hasonló tevékenységnek kell tekinteni a valamely tagállam területén található játéktermekben felállított
            pénznyerő automaták nyilvánosság általi használatának ellenszolgáltatás fejében történő lehetővé tételét magában foglaló szolgáltatás
            nyújtását, így e szolgáltatás teljesítési helyének azt kell tekintetni, ahol a tevékenységet fizikailag végzik.
      Aláírások
      ** Az eljárás nyelve: angol.


A Törvényszék ítélete (második tanács), 2015. november 24.#Intervog kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy – A meet me közösségi ábrás védjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – Megkülönböztető képesség hiánya – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-190/15. sz. ügy.


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2006. szeptember 7-i ítélete. # Alexander Jehle és Weinhaus Kiderlen kontra Land Baden-Württemberg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Sigmaringen - Németország. # Az 1019/2002/EK rendelet - A (2) cikk első bekezdése - Olívaolaj és olíva-olajpogácsából készült olaj - Forgalmazási előírások -Kiskereskedelem - Értékesítés a végső felhasználó részére - Az úgynevezett »bag in the box« módszer. # C-489/04. sz. ügy

text:
      C‑489/04. sz. ügy
      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      kontra
      Land Baden-Württemberg
      (a Verwaltungsgericht Sigmaringen [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „1019/2002/EK rendelet – A (2) cikk első bekezdése – Olívaolaj és olíva-olajpogácsából készült olaj – Forgalmazási előírások – Kiskereskedelem – Értékesítés a végső felhasználó részére – Az úgynevezett »bag in the box« módszer”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Mezőgazdaság – Közös piacszervezés – Olajok és zsírok – Olívaolaj – Forgalmazási előírások
      (Az 1176/2003 rendelettel módosított 1019/2002 bizottsági rendelet, 2. cikk, első bekezdés)
      2.        Mezőgazdaság – Közös piacszervezés – Olajok és zsírok – Olívaolaj – Forgalmazási előírások
      (Az 1176/2003 rendelettel módosított 1019/2002 bizottsági rendelet, 2. cikk, első bekezdés)
      1.        Az 1176/2003/EK rendelettel módosított, az olívaolajra vonatkozó forgalmazási előírásokról szóló 1019/2002/EK rendeletet,
         és különösen e rendelet 2. cikkének első bekezdését, amely előírja, hogy az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj
         csak legfeljebb 5 liter űrtartalmú kiszerelésben kínálható a végső felhasználónak, és a csomagolást el kell látni egyrészt
         egy olyan zárórendszerrel, amely az első kinyitás után nem zárható le újra, másrészt az említett termékekre vonatkozó egyes
         különös szabályoknak megfelelő címkézéssel, úgy kell értelmezni, hogy az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj
         a végső felhasználók számára csak az említett rendelkezés előírásai szerinti csomagolással értékesíthető.

      (vö. 33. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az 1176/2003/EK rendelettel módosított, az olívaolajra vonatkozó forgalmazási előírásokról szóló 1019/2002/EK rendelet 2. cikkének
         első bekezdését, amely előírja, hogy az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj csak legfeljebb 5 liter űrtartalmú
         kiszerelésben kínálható a végső felhasználónak, és a csomagolást el kell látni egyrészt egy olyan zárórendszerrel, amely az
         első kinyitás után nem zárható le újra, másrészt az említett termékekre vonatkozó egyes különös szabályoknak megfelelő címkézéssel,
         úgy kell értelmezni, hogy az tiltja az úgynevezett „bag in the box”‑hoz hasonló forgalmazási módot, mely nem felel meg az
         e rendelkezés által előírt feltételeknek. Annak szükségessége miatt ugyanis, hogy az olívaolajat és az olíva-olajpogácsából
         készült olajat a vásárlás helyszínén egy nyitott vagy nyitható edényből az e végső felhasználó által vásárolt vagy hozott
         edénybe át kell tölteni, e forgalmazási mód nem felel meg az említett 2. cikk első bekezdésében foglalt, a megfelelő zárórendszerre
         vonatkozó követelménynek, mely az olívaolaj eredetiségének biztosítása érdekében magában foglalja azt is, hogy lehetővé kell
         tenni a csomagolásnak a végső felhasználó által történő felnyitását.

      (vö. 40‑42., 45. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2006. szeptember 7.(*)

      „1019/2002/EK rendelet – A (2) cikk első bekezdése – Olívaolaj és olíva-olajpogácsából készült olaj – Forgalmazási előírások – Kiskereskedelem – Értékesítés a végső felhasználó részére – Az úgynevezett »bag in the box« módszer”
      A C‑489/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgericht Sigmaringen
         (Németország) a Bírósághoz 2004. november 29‑én érkezett, 2004. szeptember 28‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      és
      a Land Baden-Württemberg
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Schiemann tanácselnök, Juhász E. és E. Levits (előadó) bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. december 15‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen képviseletében A. H. Meyer és B. Klaus Rechtsanwälte,
      –        a görög kormány képviseletében V. Kontolaimos és K. Marinou, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: D. Del Gaizo avvocato dello Stato,
      –        a ciprusi kormány képviseletében C. Likourgos és A. Markoulli, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében M. Nolin és F. Erlbacher, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a 2003. július 1‑jei 1176/2003/EK bizottsági rendelettel (HL L 164., 12. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 39. kötet, 211. o.) módosított, az olívaolajra vonatkozó forgalmazási előírásokról szóló,
         2002. június 13‑i 1019/2002/EK bizottsági rendelet (HL L 155., 27. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 36. kötet, 44. o.;
         a továbbiakban: 1019/2002 rendelet) értelmezése.

      2        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet az A. Jehle, Weinhaus Kiderlen (a továbbiakban: az alapügy felperese), valamint
         a Land Baden-Württemberg között folyamatban lévő jogvita keretében nyújtották be, melynek tárgya az alapügy felperesének azon
         joga, hogy az olívaolajat az úgynevezett „bag in the box” módszer szerint forgalmazza.

       Jogi háttér
      3        A 2001. július 23‑i 1531/2001/EK tanácsi rendelettel (HL L 201., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 33. kötet, 197. o.)
         módosított, az olaj- és zsírpiac közös szervezésének létrehozásáról szóló, 1966. szeptember 22‑i 136/66/EGK tanácsi rendelet
         (HL 1966. 172., 3025. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 1. kötet, 77. o.; a továbbiakban: 136/66 rendelet) 1. cikkének
         (1) bekezdésében előírja, hogy ki kell alakítani az olajos magvak, olajtartalmú gyümölcsök, növényi olajok és zsírok, valamint
         halból és tengeri emlősből nyert olaj és zsír piacának közös szervezését. E cikk (2) bekezdése tartalmazza a 136/66 rendelet
         hatálya alá tartozó termékek felsorolását, melyek között az olívaolaj is szerepel.

      4        A 136/66 rendelet 35. cikkének (1) bekezdése az olívaolaj és az olívamaradék-olaj forgalmazására vonatkozóan előírja a rendelet
         mellékletében foglalt megjelölések és meghatározások használatát. A 35. cikk (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy csak a melléklet
         1. pontjának a) és b) alpontjában, valamint 3. és 6. pontjában említett termékek forgalmazhatók kiskereskedelmi szakaszban.

      5        A 136/66 rendelet 35a. cikkének (1) cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Az 1. cikkben említett termékek tekintetében forgalmazási előírásokat lehet meghatározni, különösen a minőségi osztályozásra,
         a csomagolásra és kiszerelésre vonatkozóan.

      Amennyiben ilyen előírásokat állapítanak meg, azok a termékek, amelyekre alkalmazandók, csak e szabványokkal összhangban forgalmazhatók.”
      6        A 136/66 rendelet melléklete, melynek címe „A 35. cikkben említett olívaolajok és olíva-olajpogácsából készült olajok leírásai
         és meghatározásai”, a következőképpen rendelkezik:

      „1. Szűz olívaolajok
      Az olajfa terméséből kizárólag mechanikai, illetve egyéb fizikai eszközök útján, olyan körülmények között kinyert olajok,
         amelyek semmiféle változást nem eredményeznek az olajban, amely mosáson, leöntésen, centrifugáláson, illetve szűrésen kívül
         nem részesül semmiféle kezelésben, kizárva az oldószerek vagy vegyi, illetve biokémiai hatást kifejtő adalékok felhasználásával,
         illetve újraészterezési eljárással kinyert olajokat, valamint az egyéb olajfajtákkal kevert olajokat.

      A szűz olívaolajok kizárólag a következőképpen osztályozhatók és írhatók le:
      a) Extra szűz olívaolaj:
      A lehető legnagyobb mértékben savmentes, szűz olívaolaj, amelynek olajsavban kifejezett savtartalma 100 grammonként legfeljebb
         0,8 gramm, és amelynek egyéb jellemzői megfelelnek az e kategória esetében meghatározottaknak.

      b) Szűz olívaolaj
      A lehető legnagyobb mértékben savmentes, szűz olívaolaj, amelynek olajsavban kifejezett savtartalma 100 grammonként legfeljebb
         2 gramm, és amelynek egyéb jellemzői megfelelnek az e kategória esetében meghatározottaknak.

      […]
      3. Finomított olívaolajokból és szűz olívaolajokból álló olívaolaj
      A finomított olívaolaj és a lampante olajon kívüli szűz olívaolaj keverésével nyert olívaolaj, amelynek olajsavban kifejezett
         savtartalma 100 grammonként nem haladja meg az 1 grammot, és amelynek egyéb jellemzői megfelelnek az e kategóriára meghatározott
         jellemzőknek.

      […]
      6. Olíva-olajpogácsából készült olaj
      Az olívaolaj-pogácsából készült finomított olaj és a lampante olajtól eltérő szűz olívaolaj keverésével nyert olaj, amelynek
         olajsavban kifejezett savtartalma 100 grammonként nem haladja meg az 1 grammot, és amelynek egyéb jellemzői megfelelnek az
         e kategóriára meghatározott jellemzőknek.”

      7        Az 1019/2002 rendelet 1. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A 2000/13/EK irányelv sérelme nélkül ez a rendelet különleges előírásokat határoz meg a 136/66/EGK rendelet mellékletének
         1. a) és b), valamint 3. és 6. pontjában említett olívaolajok és olívamaradék-olajok kiskereskedelmi forgalmazására.

      (2) E rendelet alkalmazásában a kiskereskedelmi forgalmazás az (1) bekezdésben említett, természetes állapotban kiszerelt
         vagy élelmiszerben feldolgozott olajnak a végső felhasználó számára történő értékesítését jelenti.”

      8        Az 1019/2002 rendelet 2. cikke a következőket írja elő:

      „Az 1. cikk (1) bekezdésében említett olajok legfeljebb 5 liter űrtartalmú kiszerelésben kínálhatók a végső felhasználónak.
         A csomagolást olyan zárórendszerrel kell ellátni, amely az első kinyitás után nem zárható le újra, és a 3–6. cikknek megfelelően
         kell címkézni.

      Azonban az éttermekben, kórházakban, üzemi étkezdékben vagy más hasonló közétkeztetési intézményekben való fogyasztásra szánt
         olaj esetében a tagállamok az adott létesítménytípustól függően megállapíthatnak 5 litert meghaladó maximális űrtartalmú kiszerelést
         is.”

      9        Az 1019/2002 rendelet 3–7. cikke a csomagolás címkézésére vonatkozik, a 8–10. cikke pedig e rendelet alkalmazásának ellenőrzését,
         valamint a rendelet betartásának biztosításához szükséges intézkedéseket szabályozza.

      10      Az 1019/2002 rendelet 11. és 12. cikke különböző átmeneti rendelkezéseket tartalmaz az e rendelet által bevezetett új előírásokhoz
         való igazodás időszakának megállapítása, és az ezen előírások alkalmazásához szükséges eszközök meghatározásának lehetővé
         tétele érdekében.

      11      A 2000/13/EK irányelv élelmiszer-összetevők feltüntetése tekintetében történő módosításáról szóló, 2003. november 10‑i 2003/89/EK
         európai parlamenti és a tanácsi irányelvvel ( L 308., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 661. o.) módosított,
         az élelmiszerek címkézésére, kiszerelésére és reklámozására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2000. március 20‑i
         2000/13/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelv (HL L 109., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 75. o.;
         a továbbiakban: 2000/13 irányelv) célja – (4) preambulumbekezdése – szerint olyan általános jellegű közösségi szabályok létrehozása,
         amelyek horizontálisan alkalmazhatók a forgalomba kerülő összes élelmiszerre.

      12      Az említett irányelv olyan elveket állapít meg, amelyeket a címkézés és annak alkalmazott módszere tekintetében be kell tartani
         (2. cikk), valamint rögzíti azon adatoknak a listáját, amelyeket valamennyi élelmiszer címkézésén kötelezően fel kell tüntetni,
         mint például az árumegnevezés, az összetevők listája, valamint a minőség megőrzésének várható időtartama (3. cikk). Az ezen
         adatokra vonatkozó feltételeket és kivételeket a 4–17. cikk írja elő.

      13      A 2000/13 irányelv 14. cikke előírja, hogy amennyiben az élelmiszereket a végső felhasználóknak vagy közétkeztetésben működő
         gazdasági szereplőknek kínálják megvételre előcsomagolás nélkül, vagy az élelmiszereket az értékesítés telephelyén csomagolják
         a fogyasztó kérésére, vagy előrecsomagolják közvetlen értékesítés céljából, a tagállamok részletes szabályokat fogadnak el
         az kötelező adatok megjelenítésének módjáról, és rendelkezhetnek úgy, hogy az adatok összességének vagy egyes adatoknak a
         feltüntetése nem kötelező, feltéve hogy a vásárló így is megfelelő információhoz jut.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      Az alapügy felperese az úgynevezett „bag in the box” módszer alkalmazásával olívaolajat értékesít kiskereskedelmi szinten.
         Ezen értékesítés céljából a csomagoló az olajat kétrétegű műanyag zsákba („bag”) önti, melynek űrtartalma 5 liter, és melyen
         feltüntetik az eredetmegjelölést, valamint az ellenőrzés pecsétjét. A zsák különleges, vissza nem zárható zárórendszerrel
         van ellátva, amelynek membránját át kell lyukasztani ahhoz, hogy az olajat ki lehessen belőle önteni. Ez a műanyag zsák egy
         égetett agyagból készült edényben („box”) van elhelyezve, amelynek egyetlen kimenete a termék kiöntésére szolgáló csap. Ezen
         kettős csomagolás segítségével („bag in the box”) a fogyasztó hozzájut az olaj kívánt mennyiségéhez, amelyet vagy az általa
         hozott vagy a helyszínen, az üzletben megvásárolt edénybe önt. Az olaj eredetének, minőségének és árának megjelölését a fogyasztó
         az alapügy felperese által az égetett agyagból készült edényen elhelyezett címkézésről olvashatja le.

      15      2004 februárjában a Landratsamt Ravensburg, Amt für Veterinärwesen und Verbraucherschutz (az állatorvosi ügyekért és a fogyasztóvédelemért
         felelős ravensburgi körzeti hatóság, a továbbiakban: Landratsamt Ravensburg) utasította a felperest, hogy hagyjon fel az olívaolaj
         fent leírt módon történő forgalmazásával. A Landratsamt Ravensburg közölte, hogy az 1019/2002 rendelet 2. cikkének első bekezdéséből
         következően az olívaolaj legfeljebb ötliteres kiszerelésben előcsomagoltan adható el a fogyasztóknak.

      16      Az alapügy felperese ezt követően megállapítás iránti keresetet nyújtott be a Verwaltungsgericht Sigmaringenhez, kérelmezve
         annak megállapítását, hogy az 1019/2002 rendelet nem tiltja, hogy folytassa az olívaolajnak az úgynevezett „bag in the box”
         módszerrel történő értékesítését. Az alapügy felperese többek között azt állította, hogy az 1019/2002 rendelet nem vonatkozik
         az olívaolaj kimérve történő eladására, hanem csupán a csomagolt olívaolaj eladására, és hogy a rendelet 2. cikke következésképpen
         nem tartalmaz az olívaolaj kimérve történő eladására vonatkozó tilalmat, hanem kizárólag a csomagolt olívaolaj forgalmazására
         vonatkozó előírásokat.

      17       Mivel az 1019/2002 rendeletet a 2000/13 irányelv kiegészítésének céljával fogadták el, az irányelv továbbra is alkalmazandó
         azokon a területeken, amelyek tekintetében e rendelet nem tartalmaz külön szabályozást. A 2000/13 irányelv 14. cikke lehetővé
         teszi, hogy a végső felhasználóknak élelmiszereket előcsomagolás nélkül kínáljanak eladásra, és megbízza a tagállamokat, hogy
         részletes szabályokat fogadjanak el a kötelező adatok feltüntetésének módjára vonatkozóan.

      18      Az alapügy felperese ezenfelül rámutatott arra, hogy az úgynevezett „bag in the box” módszer jellegénél fogva hasonló védelmet
         biztosít a fogyasztó számára, mint amelyet az olívaolaj-eladásnak az előcsomagolt olívaolajra történő korlátozása nyújt. Az
         említett módszer márpedig biztosítja, hogy a fogyasztók számára ne kínáljanak eladásra a hozzáadott anyagok miatt rossz minőségű,
         vagy a valótlan eredetmegjelöléssel ellátott olajat.

      19      A kérdést előterjesztő bíróságnak azonban e tekintetben kételyei vannak, különösen azt illetően, hogy a műanyag zsák minden
         nagyobb erőfeszítés nélkül újratölthető, illetve hogy a fogyasztó az említett zsák címkézését nem láthatja, hanem csak e címkézésnek
         azt a másolatát, amelyet a zsákot tartalmazó edényen helyeztek el.

      20      A Landratsamt Ravensburg vitatja az alapügy felperese által javasolt értelmezést. Érvelése szerint az 1019/2002 rendelet 2. cikkének
         első bekezdése tilalmat tartalmaz arra vonatkozóan, hogy a végső felhasználók számára csomagolatlan olívaolajat értékesítsenek.

      21      E körülmények között a Verwaltungsgericht Sigmaringen úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1) Úgy értelmezendő‑e az […] 1019/2002/EK rendelet 1–12. cikke, hogy e rendelkezések a csomagolatlan olívaolaj és csomagolatlan,
         olíva-olajpogácsából készült olaj végső felhasználók részére történő értékesítésére vonatkozó előírásokat is meghatároznak?

      2) Úgy értelmezendő‑e az […] 1019/2002/EK rendelet 2. cikkének első bekezdése, hogy e rendelkezés megtiltja a csomagolatlan
         olívaolaj és csomagolatlan, olíva-olajpogácsából készült olaj végső felhasználók részére történő értékesítését?

      3) Másodlagosan, megszorítóan úgy értelmezendő‑e az […] 1019/2002/EK rendelet 2. cikkének első bekezdése, hogy e rendelkezés
         megtiltja ugyan a csomagolatlan olívaolaj és a csomagolatlan, olíva-olajpogácsából készült olaj végső felhasználók részére
         történő értékesítését, ez a tilalom azonban nem vonatkozik az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj „bag in the
         box” módszerrel történő értékesítésére?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első és a második kérdésről
      22      A kérdéseket előterjesztő bíróság az első és második kérdésével, melyeket együtt célszerű vizsgálni, lényegében arra szeretne
         választ kapni, hogy az 1019/2022 rendelet és különösen annak 2. cikke első bekezdése értelmezhető‑e oly módon, hogy az olívaolaj
         és az olíva-olajpogácsából készült olaj a végső felhasználók számára csak az említett rendelkezés előírásai szerinti csomagolással
         értékesíthető.

      23      Meg kell állapítani, hogy az alapügy felperese által képviselt álláspont, mely szerint az olívaolajnak és az olíva-olajpogácsából
         készült olajnak a végső felhasználók számára kimérve történő értékesítése engedélyezett – mivel az 1019/2002 rendelet célja
         csupán az előcsomagolt olívaolaj és olíva-olajpogácsából készült olaj forgalmazása előírásainak megállapítása, és a rendelet
         hatálya nem terjed ki az ilyen olajok kimérve történő forgalmazására – nem helytálló.

      24      Az 1019/2002 rendelet jogi alapját ugyanis a 136/66 rendelet 35a. cikke képezi, mely (1) bekezdésének első albekezdésében
         úgy rendelkezik, hogy a rendelet 1. cikkében említett termékek tekintetében forgalmazási előírásokat lehet meghatározni, különösen
         a minőségi osztályozásra, a csomagolásra és kiszerelésre vonatkozóan. Az ezen utóbbi rendelkezés által felsorolt valamennyi
         terméket – melyek magukban foglalják az olívaolajat és az olíva-olajpogácsából készült olajat – a Kombinált Nómenklatúrában
         e termékekre vonatkozóan megadott árumegnevezések és vámtarifaszámok azonosítják. Az e termékek csomagolásához kapcsolódó
         megfontolások nem képezik alapját sem e termékek meghatározásának, sem azok megkülönböztetésének.

      25      Az 1019/2002 rendeletben külön szabályozott termékeket e rendelet 1. cikkének (1) bekezdése sorolja fel. Ezek a 136/66/EGK
         rendelet mellékletének 1. a) és b), valamint 3. és 6. pontjában említett olívaolajok és olívamaradék-olajok, és ezeket e melléklet
         minőségi jellemzőik szerint osztályozza, függetlenül attól, hogy milyen módon – azaz csomagoltan vagy kimérve – forgalmazzák
         azokat.

      26      Végezetül az 1019/2002 rendelet, többek között az olívaolaj valódiságának biztosítása érdekében, forgalmazási előírásokat
         állapított meg ezen olajok csomagolására vonatkozóan. E rendelet 2. cikkének első bekezdése előírja, hogy az olajok legfeljebb
         5 liter űrtartalmú kiszerelésben kínálhatók a végső felhasználónak, és a csomagolást olyan zárórendszerrel kell ellátni, amely
         az első kinyitás után nem zárható le újra. Az ilyen csomagolást ezenfelül az 1019/2002 rendelet 3–6. cikkének megfelelően
         kell címkézni.

      27      Ezek az előírások az 1019/2002 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében előírt valamennyi olajra alkalmazandóak, és csupán egyetlen
         kivételt engednek, melyről e rendelet 2. cikkének második bekezdése kifejezetten rendelkezik. Ez a kivétel, amely egyébként
         nem az olaj csomagolt formában történő eladásra kínálásának kötelezettségére vonatkozik, hanem csupán a csomagolás űrtartalmára,
         lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a közétkeztetési intézményekben való fogyasztásra szánt olaj esetében az adott létesítménytípustól
         függően 5 litert meghaladó maximális űrtartalmú kiszerelést állapítsanak meg.

      28      A fenti megfontolásokból következik, hogy az előző pontban említett kivételen kívül az olívaolajat és az olíva-olajpogácsából
         készült olajat a végső felhasználóknak csak az 1019/2002 rendelet 2. cikkének első bekezdésében meghatározott előírások, és
         különösen az e rendelkezés által előírt csomagolási követelmény betartásával lehet. A 136/66 rendelet 35a. cikke (1) bekezdésének
         második albekezdése értelmében ugyanis amennyiben forgalmazási előírásokat fogadtak el, az ezen előírások hatálya alá tartozó
         termékek csak ezen előírásokkal összhangban forgalmazhatók.

      29      Ennek az értelmezésnek nem mond ellent az 1019/2002 1. cikkének (1) bekezdésében foglalt kivétel, mely szerint az olívaolaj
         és az olíva-olajpogácsából készült olaj forgalmazására vonatkozó előírások „a 2000/13/EK irányelv sérelme nélkül” kerülnek
         megállapításra.

      30      Az 1019/2002 rendelet (1) preambulumbekezdése értelmében az e rendeletben megállapított különös címkézési szabályok kiegészítik
         a 2000/13 irányelv által megállapított azon általános jellegű szabályokat, melyek horizontálisan alkalmazhatók a forgalomba
         kerülő összes élelmiszerre. Következésképpen az 1019/2002 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében a 2000/13 irányelvre történő
         hivatkozást nem úgy kell értelmezni, hogy annak célja eltérés vagy mentesség biztosítása az ebben a rendeletben előírt, az
         olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj címkézésére vonatkozó különös szabályok tekintetében, hanem úgy, hogy e
         hivatkozás az említett különös szabályok mellett a 2000/13 irányelv által előírt általánosabb jellegű szabályok betartásának
         biztosítását is célozza.

      31      Ennek megfelelően az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj címkézése tekintetében a 2000/13 irányelv azon rendelkezései,
         amelyek előírják például a nettó mennyiség, illetve a minőség megőrzése idejének feltüntetését, párhuzamosan alkalmazandók
         az 1019/2002 rendelet különös szabályaival, különösen a 3–6. cikkel.

      32      Ezzel szemben a 2000/13 irányelv 14. cikke, melyre az alapügy felperese hivatkozik, amennyiben e cikk lehetővé teszi a tagállamok
         számára, hogy részletes szabályokat fogadjanak el arra vonatkozóan, hogy az irányelv 3. cikkében és 4. cikkének (3) bekezdésében
         foglalt adatokat a nem előcsomagolt élelmiszereken hogyan kell megjeleníteni, nem releváns, mivel egyrészt az 1019/2002 rendelet
         2. cikkének első bekezdése megtiltja az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj ilyen módon történő eladásra kínálását,
         másrészt a tagállamok e hatásköre csak a közétkeztetési intézményeknek szánt olaj kiszerelésének űrtartalmára vonatkozik.

      33      Az első és a második kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az 1019/2002 rendeletet és különösen a rendelet 2. cikkének
         első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj a végső felhasználók számára
         csak az említett rendelkezés előírásai szerinti csomagolással értékesíthető.

       A harmadik kérdésről
      34      A kérdéseket előterjesztő bíróság a harmadik, másodlagosan feltett kérdésével lényegében arra szeretne választ kapni, hogy
         az 1019/2002 rendelet 2. cikkének első bekezdését lehet‑e úgy értelmezni, hogy az alapügy felperese által alkalmazotthoz hasonló
         forgalmazási módot (az úgynevezett „bag in the box” módszert) e rendelkezés nem tiltja.

      35      Az alapügy felperese azt állította, hogy az úgynevezett „bag in the box” módszer jellegénél fogva hasonló védelmet biztosít
         a fogyasztó számára, mint amelyet az olívaolaj-eladásnak az előcsomagolt olívaolajra történő korlátozása nyújt. A kérdéseket
         előterjesztő bíróság ezért teszi fel a kérdést, hogy e forgalmazási módszer sajátosságai ellentétben állhatnak‑e a tilalommal.

      36      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 234. cikkben meghatározott, a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti világos
         hatáskör elhatároláson alapuló eljárás keretében a tények bármilyen értékelése a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik. A Bíróság
         következésképpen nem rendelkezik hatáskörrel az alapügy tényeinek elbírálására vagy az általa értelmezett közösségi szabályoknak
         nemzeti intézkedésekre, illetve helyzetekre való alkalmazására, mivel ezek a kérdések a nemzeti bíróság kizárólagos hatáskörébe
         tartoznak (a C‑211/03. sz., C‑299/03. sz. és C‑316/03‑C‑318/03. sz. HLH Warenvertrieb és Orthica egyesített ügyekben 2005. június 9‑én
         hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5141. o.] 96. pontja).

      37      A Bíróság azonban tájékoztathatja a nemzeti bíróságokat a közösségi jog szempontjából releváns valamennyi olyan értelmezési
         szempontról, amely hasznos lehet a bíróságok számára a közösségi jogi jogszabály alkalmazása során (a Bíróság 35/75. sz. Matisa
         Maschinen ügyben 1975. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1975., 1205. o.] 3. pontja).

      38      A jelen ítélet 28. pontjában már kifejtettek szerint a 136/66 rendelet 35a. cikke (1) bekezdésének második albekezdése úgy
         rendelkezik, hogy amennyiben forgalmazási előírásokat fogadnak el, az ezen előírások hatálya alá tartozó termékek csak ezen
         előírásokkal összhangban forgalmazhatók.

      39      Ebből következően az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj forgalmazási módját az 1019/2002 rendelet 2. cikkének
         első bekezdése szerint kell értékelni, és e rendelettel összeegyeztethetetlennek kell tekinteni, amennyiben e feltételek nem
         teljesülnek.

      40      A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az alapügy felperese által alkalmazott forgalmazási mód szerint az olívaolajnak és
         az olíva-olajpogácsából készült olajnak a végső felhasználó általi megvásárlása azt feltételezi, hogy az olajat a vásárlás
         helyszínén egy nyitott vagy nyitható edényből az e végső felhasználó által vásárolt vagy hozott edénybe áttöltik.

      41      Az ilyen áttöltés szükségessége miatt e forgalmazási mód nem felel meg az 1019/2002 rendelet 2. cikkének első bekezdésében
         foglalt követelménynek, mely szerint az olívaolajat a végső felhasználónak olyan zárórendszerrel ellátott csomagolásban kell
         eladásra kínálni, azaz eladni, amely az első kinyitás után nem zárható le újra.

      42      E körülmények mellett nem lehet arra hivatkozni – ahogy azt az alapügy felperese tette – hogy az edény, amelyből az olívaolajat
         és az olíva-olajpogácsából készült olajat áttöltik, esetlegesen megfelel az 1019/2002 rendelet 2. cikkének első bekezdésében
         foglalt, a maximális űrtartalomra, a zárórendszerre, valamint a címkézésre vonatkozó feltételeknek. Az a feltétel ugyanis,
         amely szerint – az 1019/2002 rendelet (2) preambulumbekezdésével összhangban – az olívaolaj eredetiségének biztosítása érdekében
         megfelelő zárórendszert kell kialakítani, magában foglalja, hogy lehetővé kell tenni a csomagolásnak a végső felhasználó által
         történő felnyitását.

      43      Hasonló módon nem lehet arra hivatkozni – ahogy az Európai Közösségek Bizottsága tette –, hogy a jelen ügy tárgyát képezőhöz
         hasonló forgalmazási módot jogszerűnek kell tekinteni, amennyiben az edény, amelybe az olajat áttöltik, megfelel a maximális
         űrtartalomra, a zárórendszerre, valamint a címkézésre vonatkozóan az 1019/2002 rendelet 2. cikkének első bekezdésében előírt
         követelményeknek. A megfelelő zárórendszernek az edényen csupán a végső felhasználó részére történő átadáskor történő elhelyezése
         nem felel meg a zárórendszer előírása által követett célkitűzésnek, amennyiben az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült
         olaj valódisága veszélyeztetésének kockázata már az ezen átadást megelőző szakaszban is fennáll.

      44      Mindemellett a forgalmazási mód jogszerűsége értékelésének az adott esetben a felhasználók által hozott azon edény vizsgálatától
         való függővé tétele, amelybe az olívaolajat és az olíva-olajpogácsából készült olajat áttöltik a vásárlás helyszínén, azt
         eredményezné, hogy egyes esetekben e forgalmazási mód jogszerűnek minősülne, más esetekben pedig nem, anélkül hogy érdemi
         különbség lenne ezen esetek között. Egy ilyen megoldás az 1019/2002 rendelet betartásának mindenfajta ellenőrzését megnehezítené.

      45      A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1019/2002 rendelet 2. cikkének első
         bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az tiltja az alapügy felperese által alkalmazotthoz hasonló forgalmazási módot, mely
         nem felel meg az e rendelkezés által előírt feltételeknek.

       A költségekről
      46      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A 2003. július 1‑jei 1176/2003/EK bizottsági rendelettel módosított, az olívaolajra vonatkozó forgalmazási előírásokról szóló,
            2002. június 13‑i 1019/2002/EK bizottsági rendeletet, és különösen e rendelet 2. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni,
            hogy az olívaolaj és az olíva-olajpogácsából készült olaj a végső felhasználók számára csak az e rendelkezés előírásai szerinti
            csomagolással értékesíthető.
      2)      Az 1176/2003/EK bizottsági rendelettel módosított 1019/2002 rendelet 2. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy
            az tiltja az alapügy felperese által alkalmazotthoz hasonló forgalmazási módot, mely nem felel meg az e rendelkezés által
            előírt feltételeknek.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (első tanács) 2005. szeptember 15-i ítélete. # Antje Köhler kontra Finanzamt Düsseldorf-Nord. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Hatodik HÉA irányelv - Az adóztatott tevékenységek teljesítési helye - Tengeri hajó fedélzetén teljesített termékértékesítés - A Közösségen belül végzett szállítás - Az adóztatás kizárása harmadik területen történő megállás esetén - A kizárás terjedelme. # C-58/04. sz. ügy

text:
      C‑58/04. sz. ügy
      Antje Köhler
      kontra
      Finanzamt Düsseldorf-Nord
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA‑irányelv – Az adóköteles tevékenységek teljesítési helye – Tengeri hajó fedélzetén teljesített termékértékesítés – A Közösségen belül végzett szállítás – Az adóztatás kizárása harmadik területen történő megállás esetén – A kizárás terjedelme”
      M. Poiares Maduro főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. április 7.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2005. szeptember 15.
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések — Jogszabályok harmonizálása — Forgalmi adó — Közös hozzáadottértékadó-rendszer — Termékértékesítések — A
            teljesítés helyének meghatározása — A hatodik irányelv szerinti „harmadik területen [történő] megállás” — Fogalom — Harmadik
            országok kikötőiben történő megállás, amelynek során az utazók elhagyhatják a hajót — Bennfoglaltság
      (77/388 tanácsi irányelv, 8. cikk, (1) bekezdés, c) pont)
      A 92/111/EGK irányelv által módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer:
         egységes adóalap-megállapításról szóló 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja – amely rendelkezés
         a személyszállítás Közösségen belül végzett részének során a hajók vagy repülőgépek fedélzetén, illetve vonaton teljesített
         termékértékesítések teljesítési helyeként az indulás helyét határozza meg, ha a szállítás e része harmadik területen történő
         megállás nélkül zajlik a személyszállítás indulási és érkezési helye között – szerinti „harmadik területen [történő] megállás”‑nak
         minősül valamely hajó olyan megállása harmadik ország kikötőjében, amelynek során az utasok akár csak rövid időre is elhagyhatják
         azt.

      (vö. 27. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2005. szeptember 15.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – Az adóköteles tevékenységek teljesítési helye – Tengeri hajó fedélzetén teljesített termékértékesítés – A Közösségen belül végzett szállítás – Az adóztatás kizárása harmadik területen történő megállás esetén – A kizárás terjedelme”
      A C‑58/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország)
         a Bírósághoz 2004. február 11‑én érkezett, 2003. október 23‑ i határozatával terjesztett elő az előtte

      Antje Köhler
      és
      a Finanzamt Düsseldorf-Nord
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, N. Colneric, K. Schiemann (előadó), Juhász E. és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. február 17‑ i tárgyalásra,

      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       Antje Köhler képviseletében G. Sinfield solicitor, H.‑ W. Schneiders Steuerberater és C. Küppers Rechtsanwalt,

      –       a német kormány képviseletében C.‑ D. Quassowski, M. Lumma és W.‑ D. Plessing, meghatalmazotti minőségben,

      –       a görög kormány képviseletében, V. Kyriazopoulos, S. Chala és I. Bakopoulos, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Triantafyllou és K. Gross, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. április 7‑ i tárgyaláson történt meghallgatását követően,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 77/388/EGK irányelv módosításáról és a hozzáadottérték-adó tekintetében az egyszerűsített
         eljárás bevezetéséről szóló, 1992. december 14‑i 92/111/EGK irányelv (HL L 384., 47. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet,
         1. kötet, 224. o.) által módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer:
         egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: a hatodik irányelv) 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti
         „harmadik területen [történő] megállás” fogalmának értelmezésére vonatkozik.

      2       A kérelmet az Antje Köhler és a Finanzamt (adóhatóság) között az érdekelt által a tengeri hajón található butikjában teljesített
         értékesítések adóztathatósága tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

      I –  Jogi háttér
      A –  A Közösségi szabályozás
      3       A hatodik irányelv 8. cikke ekként rendelkezik:
      „(1)      A termékértékesítés helyének minősül:
      […]
      b)      abban az esetben, ha a terméket nem adják fel vagy nem fuvarozzák: az a hely, ahol a termék az értékesítés időpontjában található.
      c)      olyan termékek esetében, amelyeket a Közösség területén belül lebonyolított személyszállítás részeként [helyesen: a személyszállítás
         Közösségen belül végzett része során] hajók és repülőgépek fedélzetén, illetve vonaton értékesítettek: a személyszállítás
         indulási helye.

      E rendelkezés alkalmazásában:
      –       »a Közösség területén belül lebonyolított személyszállítás részeként« [helyesen: a személyszállítás Közösségen belül végzett
         része]: a szállításnak azon része, amely harmadik területen [történő] megállás nélkül zajlik a személyszállítás indulási és
         érkezési helye között,

      –       »a személyszállítás indulási helye«: azon, a Közösség területén belüli első előrelátható hely, ahol az utasok, adott esetben
         a Közösség területén kívüli útvonalszakaszt követően, felszállhatnak,

      –       »a személyszállítás érkezési helye«: azon, a Közösség területén belüli utolsó előrelátható hely, ahol a Közösségen belül felszállt
         utasok, adott esetben a Közösség területén kívüli útvonalszakasz előtt, leszállhatnak.

      [...]”
      B –  A nemzeti szabályozás
      4       A forgalmi adóról szóló 1993. évi törvény (Umsatzsteuergesetz, a továbbiakban: UStG) 1. §‑a (1) bekezdése 1. pontjának első
         mondata értelmében a forgalmi adó hatálya alá tartoznak a vállalkozó által vállalkozása keretében ellenszolgáltatás fejében,
         belföldön teljesített értékesítések és szolgáltatások.

      5       Az UStG 3. §‑ának (6) bekezdése szerint:
      „Valamely termék értékesítését azon a helyen kell teljesítettnek tekinteni, ahol az a rendelkezési jog átszállásának időpontjában
         található.”

      6       Az UStG 3e. §‑ának (1) bekezdése ekként rendelkezik:
      „Ha nem helybeni fogyasztásra szánt terméket hajó vagy légi jármű fedélzetén, illetve vonaton a Közösség területén belüli
         személyszállítás során értékesítenek, az érintett szállítóeszköz Közösségen belüli indulási helyét kell a teljesítés helyének
         tekinteni.”

      7       Az UStG 3e. §‑a (2) bekezdésének értelmében:
      „Az (1) bekezdésben írt, a Közösség területén belüli személyszállítás magában foglalja az olyan szállítást vagy annak egy
         részét, amelyet a Közösség területén kívüli megállás nélkül a szállítóeszköz indulási és érkezési helye között a Közösség
         területén belül végeznek. Az első mondat szerinti indulási hely a Közösség területén belüli első olyan hely, ahol az utasok
         a szállítóeszközre felszállhatnak. Az első mondat szerinti érkezési hely a Közösség területén belüli utolsó olyan hely, ahol
         az utasok a szállítóeszközről leszállhatnak. Az oda- és visszautat külön szállításnak kell tekinteni.”

      II –  Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      8       Az 1994‑es adóév folyamán Antje Köhler olyan tengeri hajón üzemeltetett butikot, amely Kielből, Bremerhavenből vagy Travemündéből
         (németországi városok) indulva a Közösség területén kívül található kikötők érintésével (Norvégia, Észtország, Oroszország
         és Marokkó) Kielben, Bremerhavenben vagy Genovában (Olaszország) befejeződő körutazásokat tett. Ezen utazásokat kizárólag
         a teljes útvonalra lehetett igénybe venni, anélkül hogy az út folyamán lehetséges lett volna a felszállás vagy a leszállás.
         Mindazonáltal úgy tervezték, hogy néhány órás vagy egy napig tartó megállások alkalmával turisztikai célokból rövid időre
         el lehet hagyni a hajót.

      9       A Finanzamt határozatában adóköteles ügyletnek tekintette az Antje Köhler butikjában teljesített termékértékesítéseket azon
         az alapon, hogy a hajó indulási és érkezési helye is a Közösség területére esett. Antje Köhler keresetet nyújtott be e határozattal
         szemben a Finanzgerichthez, amelyben azt állította, hogy a Közösség területén kívül történt megállások miatt a vitatott értékesítések
         nem adóztathatók Németországban.

      10     A Finanzgericht elutasította a keresetet. Álláspontja szerint az a tény, hogy a személyszállítást az indulási és érkezési
         hely között a Közösség területén kívüli megállásokkal megszakították, nem jelenti azt, hogy az ügyleteket külföldön teljesítették.
         Ezen felül pedig kizárólag az új utasok felszállása vagy végleges leszállása céljából végzett megállásokat lehet az UStG 3. §‑a
         értelmében „megállásnak” tekintetni.

      11     Antje Köhler fellebbezést nyújtott be a Bundesfinanzhofhoz, amelyben vitatja ezen értelmezést.
      12     Tekintettel arra, hogy a „harmadik területen [történő] megállás” fogalma döntő jelentőségű a jogvita kimenetele szempontjából,
         a Bundesfinanzhof akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést
         terjeszti a Bíróság elé:

      „A [hatodik irányelv] 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti »harmadik területen [történő] megállás«‑nak minősül‑e valamely
         hajó harmadik államok kikötőiben történő olyan megállása, amelynek során az utasok csak rövid időre, pl. városnézés céljából
         hagyhatják el a hajót, anélkül hogy lehetőség lenne az utazás ottani megkezdésére vagy befejezésére?”

      III –  Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      13     A német kormány szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre nemmel kell válaszolni. Álláspontja szerint a
         „megállás” fogalmát nem lehet szűken, szó szerint úgy értelmezni, hogy az olyan utasra is vonatkozik, aki útjának folytatása
         előtt valahol rövid pihenőt tart.

      14     A „megállás” annak lehetőségét jelenti, hogy az utas az utazás megkezdése, illetve befejezése céljából a szállítóeszközre
         felszálljon, illetve arról leszálljon. Az olyan kikötés „megállás[kénti]” minősítése, amelynek során az utasok csak rövid
         időre hagyhatják el a szállítóeszközt, ellentétes lenne a szóban forgó rendelkezés értelmével és céljával. Ha a felperes által
         javasolt meghatározást fogadnánk el „megállás[nak]”, könnyen meg lehetne kerülni a hatodik irányelv 8. cikke (1) bekezdésének
         c) pontjában rögzített, a teljesítési hely meghatározására vonatkozó szabályokat, és ennélfogva e rendelkezés adózási célját
         (a Közösségen belüli szállítások alatt a fedélzeten zajló értékesítések közösségi adóztatását). Ehhez elég lenne a szállítóeszközt
         és az útvonalat oly módon megválasztani, amely lehetővé teszi, hogy harmadik államok területén megállva az utasok rövid időre
         elhagyhassák a szállítóeszközt, anélkül azonban, hogy lehetőség lenne az utazás végleges befejezésére.

      15     A felperes, az Európai Unió Bizottsága, valamint a görög kormány úgy véli, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         kérdésre igennel kell válaszolni.

      16     A felperes előadja, hogy a „megállás” nem feltétlenül jelenti a szállítóeszközre történő felszállást, illetve az arról való
         leszállást. Ha ez lenne a közösségi jogalkotó szándéka, akkor kifejezetten a „felszáll”, illetve a „leszáll” kifejezéseket
         használta volna, ahogy azt az „indulási hely” és az „érkezési hely” meghatározása esetében tette. A „megállás” fogalmát szünetnek,
         az út megszakításának vagy rövid pihenőnek kell értelmezni.

      17     A Bizottság szerint a hatodik irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontjában írt szabály nem alkalmazható, ha az ütközik
         harmadik országok jogával. Úgy véli, hogy a Közösségen kívül történő rövid megállások folytán megszűnik a szállítás Közösségen
         belüli jellege. Valahányszor az utasok az általános szabályok szerint adóköteles termékeket vásárolhatnak, a személyszállítás
         indulási helye szerinti tagállam adóztatási jogát fel kell függeszteni annak érdekében, hogy az ne ütközzön a harmadik ország
         saját területére kiterjedő adóztatási jogával.

      18     A görög kormány szerint azzal, hogy a hajó átmenetileg megáll valamely harmadik országban vagy adózási szempontból a Közösséghez
         nem tartozó területen, az harmadik országba lép be, illetve onnan tér vissza. Következésképpen az ilyen hajók üzleteiben értékesített
         termékekre ki kell terjednie a harmadik országokba utazókat megillető adómentességnek. Ez azt feltételezi, hogy az utasok
         a megállás alatt kiszállhatnak a harmadik ország területén, és ott adómentesen termékeket vásárolhatnak azon az alapon, hogy
         azokat kiviszik az országból, függetlenül attól, hogy ezen államban mennyi időt töltenek, és anélkül, hogy kötelesek lennének
         befejezni az utazást.

       A Bíróság válasza
      19     A „megállás” fogalomának a hatodik irányelvben rögzített pontos meghatározása hiányában e kifejezést az irányelv 8. cikke
         (1) bekezdése c) pontjának rendszertani elhelyezkedésére és annak céljára tekintettel kell értelmezni.

      20     E cikk a hatodik irányelv azon rendelkezései közé tartozik, amelyek meghatározzák az adóköteles tevékenységek teljesítési
         helyét, továbbá a termékértékesítéseket illetően (1) bekezdésének b) pontjában rögzíti azt az általános szabályt, miszerint
         abban az esetben, ha a terméket nem adják fel vagy nem fuvarozzák, az értékesítés helyének azt a helyet kell tekinteni, ahol
         a termék az értékesítés időpontjában található.

      21     Ugyanezen cikk (1) bekezdésének c) pontja e területi elvtől való eltérést fogalmaz meg. E szerint a termékértékesítés helyének
         a személyszállítás indulási helyét kell tekinteni olyan termékek esetében, amelyeket a személyszállítás Közösségen belül végzett
         része alatt hajók és repülőgépek fedélzetén, illetve vonaton értékesítettek.

      22     A hatodik irányelv 8. cikke (1) bekezdése c) pontjának ily módon az a célja, hogy egységesen meghatározza a Közösség területén
         kezdődő és ott véget érő utazás során hajók vagy repülőgépek fedélzetén, illetve vonaton teljesített termékértékesítések teljesítési
         helyét, és a Közösség területén belül lebonyolított személyszállításra vonatkozóan az adóztatást a szállítóeszköz indulási
         helyéhez kapcsolja. Ez egyszerűsített adózási rendszert eredményez, amely megakadályozza, hogy a Közösségen belül történő
         utazás folyamán az utazással érintett valamennyi tagállam nemzeti HÉA-rendszerét egymást követően alkalmazni kelljen, és így
         meggátolja tagállamok adóztatási jogának összeütközését.

      23     Másfelől emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja kifejezetten előírja, hogy „a
         személyszállítás Közösségen belül végzett rész”‑ének a szállítás azon részét kell tekinteni, amely harmadik területen történő
         megállás nélkül zajlik a személyszállítás indulási és érkezési helye között.

      24     Azáltal, hogy a hatodik irányelv 8. cikke (1) bekezdésének c) pontja a harmadik területen történő megállás esetén ily módon
         kizárja, hogy „a személyszállítás Közösségen belül végzett rész”‑éről legyen szó, e rendelkezés célja az is, hogy így elkerülje
         a harmadik országok adórendszereivel való összeütközés veszélyét, amely akkor állna fenn, ha a Közösségen belüli utazásnak
         a harmadik területen történő megállás miatti megszakítása alatt termékértékesítésre kerülne sor.

      25     E tekintetben emlékezetni kell arra, hogy a hajó fedélzetén teljesített szolgáltatásnyújtások adóztatását illetően a Bíróság
         már kimondta, hogy a hatodik irányelvvel nem ellentétes az, ha a tagállamok kiterjesztik adójogszabályaik hatályát területi
         határaikon túlra, amíg nem csorbítják más tagállamok joghatóságát (a 283/84. sz., Trans Tirreno Express ügyben 1986. január
         23‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 231. o.] és a C‑30/89. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1990. március 13‑án hozott
         ítélet [EBHT 1990., I‑691. o.] 18. pontja). Márpedig ezen okfejtés irányadó a termékértékesítések adóztatására is.

      26     A hatodik irányelv 8. cikke (1) bekezdése c) pontjának rendszertani elhelyezkedésére és céljára figyelemmel tehát meg kell
         állapítani, hogy a harmadik területen történő megállás során hajón teljesített valamennyi termékértékesítést a hatodik irányelv
         hatályán kívül esőnek kell tekinteni, és ilyen esetben a termékértékesítés adójogi elbírálása a megállás helye szerinti állam
         joghatósága alá tartozik.

      27     Tekintettettel a fenti megfontolások összességére, azt a választ kell adni a feltett kérdésre, hogy a hatodik irányelv 8. cikke
         (1) bekezdésének c) pontja szerinti „harmadik területen [történő] megállás”‑nak minősül valamely hajó olyan megállása harmadik
         ország kikötőjében, amelynek során az utasok akár csak rövid időre is elhagyhatják azt.

       A költségekről
      28     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      A 77/388/EGK irányelv módosításáról és a hozzáadottérték-adó tekintetében az egyszerűsített eljárás bevezetéséről szóló, 1992.
            december 14‑i 92/111/EGK irányelv által módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
            – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
            8. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti „harmadik területen [történő] megállás”‑nak minősül valamely hajó olyan megállása
            harmadik ország kikötőjében, amelynek során az utasok akár csak rövid időre is elhagyhatják azt.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Törvényszék ítélete (második tanács), 2016. június 14.#Loops, LLC kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozás – Térbeli védjegy – Fogkefe formája – Feltétlen kizáró ok – Megkülönböztető képesség hiánya – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-385/15. sz. ügy.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) október 8.-i ítélete: 2002. # Métropole Télévision SA (M6) (T-185/00. sz. ügy), Antena 3 de Televisión, SA (T-216/00. sz. ügy), Gestevisión Telecinco, SA (T-299/00. sz. ügy) és SIC - Sociedade Independente de Comunicação, SA (T-300/00. sz. ügy) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # T-185/00., T-216/00., T-299/00. és T-300/00. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (harmadik tanács) május 30.-i ítélete: 2002. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 98/101/EK irányelv. # C-323/01. sz. ügy