title: Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2009. szeptember 23-i ítélete. # Fratex Indústria e Comércio, Ltda kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A TRACK & FIELD USA közösségi ábrás védjegy bejelentése - A TRACK & FIELD korábbi nemzeti ábrás védjegy - Viszonylagos kizáró ok - Az összetéveszthetőség hiánya - A megjelölések hasonlóságának hiánya - A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja [jelenleg a 207/2009/EK rendelet 8. cikk (1) bekezdésének b) pontja]. # T-103/07. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2009. szeptember 23‑i ítélete – Fratex Indústria e Comércio kontra OHIM – USA Track & Field
            (TRACK & FIELD USA)
      (T‑103/07. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy − Felszólalási eljárás − A TRACK & FIELD USA közösségi ábrás védjegy bejelentése − A TRACK & FIELD korábbi
         nemzeti ábrás védjegy − Viszonylagos kizáró ok − Az összetéveszthetőség hiánya − A megjelölések hasonlóságának hiánya − A
         40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja [jelenleg a 207/2009/EK rendelet 8. cikk (1) bekezdésének b) pontja]”

      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 33., 68–74. pont)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának 2007. január 18‑i, a Fratex Indústria e Comércio, Ltda és az USA Track & Field, Inc.
                  közötti felszólalási eljárás tárgyában hozott határozata (R 1061/2005‑4. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               USA Track & Field, Inc

               Az érintett közösségi védjegy:

               Az USA TRACK & FIELD ábrás védjegy (1680883. sz. védjegybejelentés)

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Fratex Indústria e Comércio, Ltda

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               TRACK & FIELD nemzeti ábrás védjegy

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalásnak helyt adott.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács az USA Track & Field, Inc. fellebbezésének helyt adott.

      Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a Fratex Indústria e Comércio, Ltda‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság március 16.-i ítélete: 1983. # Administration des finances de l'État kontra Società petrolifera italiana SpA (SPI) és SpA Michelin italiana (SAMI). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Corte suprema di Cassazione - Olaszország. # # 267/81., 268/81. és 269/81. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság ítélete (második tanács), 2012. július 12.#Európai Bizottság kontra Németországi Szövetségi Köztársaság.#Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – EUMSZ 56. cikk – Az ápolási biztosítás területére vonatkozó német szabályozás – Az otthoni ápolási természetbeni ellátásoknak egy másik tagállamban való tartózkodás esetén történő kizárása – Az exportálható pénzbeli ellátások alacsonyabb mértéke – Az ápolási segédeszközöknek egy másik tagállamban történő bérletéhez kapcsolódó költségek megtérítésének a hiánya.#C‑562/10. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2012. július 12. (
            *1
         )
      „Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset — EUMSZ 56. cikk — Az ápolási biztosítás területére vonatkozó német szabályozás — Az otthoni ápolási természetbeni ellátásoknak egy másik tagállamban való tartózkodás esetén történő kizárása — Az exportálható pénzbeli ellátások alacsonyabb mértéke — Az ápolási segédeszközöknek egy másik tagállamban történő bérletéhez kapcsolódó költségek megtérítésének a hiánya”
      A C-562/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 258. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2010. november 30-án
      az Európai Bizottság (képviselik: F. Bulst és I. Rogalski, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      felperesnek
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: T. Henze és J. Möller, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (előadó) és C. G. Fernlund bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2012. április 18-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Keresetlevelével az Európai Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság, mivel

                        —

                        a szociális biztonságról szóló törvénykönyv (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch) XI. könyve jelen ügyben alkalmazandó változata (a továbbiakban: SGB XI.) 34. §-a (1) bekezdése 1. pontjának szövege szerint az Európai Unió más tagállamában történő ideiglenes tartózkodás esetén az ápolási díjat hat hétre biztosítja;

                        —

                        az Európai Unió más tagállamában ideiglenesen tartózkodó, ápolásra szoruló személynek a más tagállamban honos szolgáltató által nyújtott ápolási szolgáltatások költségeinek megtérítését nem írja elő a Németországban nyújtott természetbeni ápolási ellátásokkal egyező mértékben, illetve az ilyen térítést az SGB XI. 34. §-a (1) bekezdésének 1. pontjában kizárja;

                        —

                        az ápolásra szoruló személynek az Európai Unió más tagállamában való ideiglenes tartózkodása során az ápolási segédeszközök bérleti költségeit nem téríti meg, illetve az ilyen költségtérítést az SGB XI. 34. §-a (1) bekezdésének 1. pontjában kizárja abban az esetben is, ha ezeket Németországban megtérítenék, vagy ápolási segédeszközöket bocsátanának rendelkezésre, és a térítés nem eredményezné a Németországban nyújtott ellátások kétszeres igénybevételét vagy más jellegű növekedését,

                  nem teljesítette az EUMSZ 56. cikkből eredő kötelezettségeit.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               2

               A 2008. június 17-i 592/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L 177., 1. o.) módosított, 1996. december 2-i 118/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) módosított és naprakésszé tett, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.; a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 1. cikke előírja:
               „E rendelet alkalmazásában
               […]

                        i)

                        »tartózkodási hely« az ideiglenes tartózkodási hely;

                  [...]

                        o)

                        »illetékes intézmény«:

                                 i.

                                 az az intézmény, amelynél az ellátás igénylésének időpontjában az érintett biztosított,
                                 vagy

                           [...]

                        p)

                        »lakóhely szerinti intézmény« és »tartózkodási hely szerinti intézmény« az az intézmény, amely jogosult az általa alkalmazott jogszabályok szerint ellátást nyújtani azon a helyen, ahol az érintett személy lakóhellyel rendelkezik, vagy ahol ideiglenesen tartózkodik, illetve ilyen intézmény hiányában a kérdéses tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által kijelölt intézmény;

                        q)

                        »illetékes állam« az a tagállam, amelynek területén az illetékes intézmény található;

                  [...]”

               3

               Amint az elnevezéséből kitűnik, az 1408/71 rendelet III. címe az ellátások egyes csoportjaira vonatkozó különös rendelkezéseket tartalmazza.

               4

               E III. cím „Betegség és anyaság” elnevezésű I. fejezete alatt szerepel az 1408/71 rendelet 18–36. cikke.

               5

               Az 1408/71 rendelet 22. cikke, amint címéből kitűnik, többek között a biztosított személyeknek az említett rendelet értelmében vett illetékes állam területén kívül való tartózkodására vonatkozik. Annak (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki az ellátásra való jogosultság tekintetében kielégíti az illetékes állam jogszabályaiban előírt feltételeket, […] és:
               [...]

                        c)

                        akit az illetékes intézmény feljogosított arra, hogy egy másik tagállamba utazzon az állapotának megfelelő ellátás igénybevétele céljából,

                  jogosult:

                        i)

                        természetbeni ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely vagy lakóhely szerinti tagállam intézménye nyújt az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mintha a munkavállaló vagy önálló vállalkozó ott lenne biztosított; ugyanakkor az ellátás nyújtásának időtartamát az illetékes állam jogszabályai határozzák meg;

                        ii)

                        pénzbeli ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nyújt az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően. Ugyanakkor az illetékes intézmény és a tartózkodási hely […] szerinti intézmény közötti megállapodás alapján az ellátást a tartózkodási hely […] szerinti intézmény is nyújthatja az illetékes intézmény nevében, az illetékes állam jogszabályainak megfelelően.”

               6

               Az 1408/71 rendelet „A nyugdíjasnak, illetve családtagjainak lakóhelyük szerinti tagállam területén kívüli más állam területén való tartózkodása” elnevezésű 31. cikke az említett I. fejezet „Nyugdíjasok és családtagjai” című 5. szakaszában szerepel. E cikk (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Az egy tagállam jogszabályai szerinti nyugdíjra vagy nyugdíjakra, illetve a két vagy több tagállam jogszabályai szerinti nyugdíjakra jogosult nyugdíjas, aki a fenti államok egyikének jogszabályai szerint jogosult ellátásokra, a lakóhelyükön kívül tartózkodó családtagjaival együtt a következő ellátásokban részesül:

                        a)

                        természetbeni ellátásban, amely orvosi okokból válik szükségessé, mialatt a lakóhelyén kívüli államban tartózkodik, figyelembe véve az ellátások jellegét és a tartózkodás várható időtartamát. E természetbeni ellátásokat a tartózkodási hely szerinti intézmény nyújtja az általa alkalmazott jogszabályok rendelkezései szerint, a nyugdíjas vagy családtagjai lakóhelye szerinti intézmény nevében;

                        b)

                        a pénzbeli ellátásban, amelyet – szükség szerint – az […] illetékes intézmény nyújt az általa alkalmazott jogszabályokkal összhangban. Ugyanakkor az illetékes intézmény és a tartózkodási hely szerinti intézmény közötti megállapodás alapján ezen ellátásokat az illetékes intézmény nevében nyújthatja a tartózkodási hely szerinti intézmény is, az illetékes állam jogszabályainak megfelelően.”

               7

               Az 1408/71 rendelet 36. cikkének megfelelően a többek között e rendelet 22. vagy 31. cikke alapján egy tagállam intézménye által egy másik tagállam intézménye nevében nyújtott természetbeni ellátások teljes összegét meg kell téríteni. Az ilyen költségtérítéseket a 2009. február 9-i 120/2009/EK bizottsági rendelettel (HL L 39., 29. o.) módosított, az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21-i 574/72/EGK tanácsi rendelet (HL L 74., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 83. o.) 93–95. cikkének megfelelően határozzák meg, és hajtják végre.

         A német jog

               8

               Az SGB XI. az ápolásra szorultság kockázatával szembeni biztosítási rendszerről rendelkezik (a továbbiakban: ápolási biztosítás). Az SGB XI. 1. §-a (2) bekezdésének első mondata szerint „[a]z ápolási biztosítás a törvény erejénél fogva kiterjed valamennyi olyan személyre, aki a törvényben előírt egészségbiztosítási rendszer alá tartozik”.

               9

               Otthoni ápolás esetén a kötelező ápolási biztosítási rendszerben biztosított személyek az SGB XI. 36. §-a alapján természetbeni ellátásokban („Pflegesachleistung”) és/vagy az SGB XI. 37. vagy 38. §-a alapján „ápolási díjban” („Pflegegeld”) részesülhetnek. Az ilyen, mind természetbeni, mind pénzbeli ellátások összege az ápolásra szorultság mértékétől függ, amely alapján az eseteket az I., II. vagy III. kategóriába sorolják be. Az ápolási segédeszközök rendelkezésre bocsátása az SGB XI. 40. §-ának megfelelően történik.

               10

               Az SGB XI. 36. §-a értelmében az ápolásra szoruló személyek az otthoni gondozás keretében természetbeni ellátásként alapgondozásra („Grundpflege”) és háztartási segítségre („häusliche Pflegehilfe”) jogosultak. Ezeket a feladatokat az ápolási biztosítási pénztár ápolói vagy az ápolási biztosítási pénztárral ellátási szerződést („Versorgungsvertrag”) kötő otthoni ápolási szolgáltatók látják el. Ezen természetbeni ellátások költségeit e pénztár viseli egy bizonyos havi határértékig, amely a jogosult rászorultságának mértékétől függően változik. E határérték a jelen ügyben kibocsátott indokolással ellátott véleményben előírt határidő lejáratának időpontjában a rászorultság mértékétől függően 440 euró, 1040 euró vagy 1510 euró volt. A rendkívüli ápolásra szoruló személyek esetében, az úgynevezett „súlyos esetekben” ezen összeg elérheti az 1918 eurót.

               11

               Az SGB XI. 37. §-a előírja, hogy természetbeni ellátás helyett pénzbeli ápolási díjat is lehet igényelni, feltéve hogy az ápolásra szoruló személy megfelelő módon maga gondoskodik arról, hogy a szükséges alapgondozást és a háztartási feladatokat elvégezzék. Ezen átalányjellegű, a ténylegesen felmerülő költségektől független ápolási díj összege a jelen ügyben kibocsátott indokolással ellátott véleményben előírt határidő lejáratának időpontjában a rászorultság mértékétől függően 225 euró, 430 euró vagy 685 euró volt. A súlyos esetekre nem írtak elő külön összeget.

               12

               Az SGB XI. 38. §-a a kombinált ellátásokat („Kombinationsleistung”) – azaz az SGB XI. 36. §-a értelmében vett természetbeni ellátások és az SGB XI. 37. §-ában foglalt ápolási díj kombinációját – szabályozza. Az említett 38. §-nak megfelelően az a biztosított, aki nem veszi igénybe az összes, ezen 36. § alapján őt megillető természetbeni ellátást, ezen ellátással egyidejűleg a fenti 37. §-ban említett ápolási díjban is részesülhet, amelynek az összegét azonban a fenti 36. §-ban említett természetbeni ellátások igénybevétele mértékének megfelelő arányban csökkentik. A jogosult dönti el, hogy milyen arányban kívánja igénybe venni ez utóbbi ellátásokat. A biztosítottat hat hónapig köti azon döntése, hogy milyen arányban kívánja igénybe venni e két, természetbeni és pénzbeli ellátást.

               13

               Az SGB XI. 40. §-a előírja, hogy az ápolásra szoruló személy jogosult az ápolást könnyítő, a panaszokat enyhítő vagy az önállóbb életvitelt lehetővé tevő ápolási segédeszközök igénybevételére, feltéve hogy az adott ápolási segédeszközt nem más szolgáltatásnyújtónak kell biztosítania. Amennyiben e rendelkezések alapján a biztosított ápolási segédeszközök igénybevételére jogosult, azt az ápolási biztosítási pénztár elsődlegesen kölcsön útján bocsátja rendelkezésre, amennyiben az eszköz jellege azt lehetővé teszi. Ha ez nem lehetséges, az ápolási segédeszközök költségét megtérítik, azonban annak egy részét továbbra is a biztosított viseli.

               14

               Az SGB XI-nek „Az ellátásokra való jogosultság szünetelése” című 34. §-ának (1) bekezdése a következőképpen szól:
               „Az ellátásokra való jogosultság szünetel:
               1.   azon időszak alatt, amíg a biztosított külföldön tartózkodik. A naptári évenként hat hetet meg nem haladó ideiglenes külföldi tartózkodás esetén a 37. § értelmében vett ápolási díjat vagy annak a 38. § értelmében vett részarányát továbbra is folyósítani kell. A természetbeni ápolási ellátásra ez csak abban az esetben vonatkozik, ha az egyébként a természetbeni ápolási ellátást nyújtó ápoló az ápolásra szoruló személyt külföldi tartózkodása alatt is elkíséri,
               [...]”

               15

               Az európai szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról és egyes törvények módosításáról szóló, 2011. június 22-i törvény (Gesetz vom zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze) 7. §-ának megfelelően az SGB XI. 34. §-a a következő szöveggel történő kiegészítéssel módosult:

                        „(1a)

                        A 37. § szerinti ápolási díjra vagy a 38. § szerinti részarányos ápolási díjra való jogosultság nem szünetel az Európai Unió valamely tagállamában, az Európai Gazdasági Térségről szóló egyezményben részes államban vagy Svájcban tartózkodó, ápolásra szoruló biztosított esetében”.

         A pert megelőző eljárás és a Bíróság előtti eljárás

               16

               Egy német illetőségű, két hónapot Spanyolországban tartózkodó pár által a német hatóságok ellen 2006-ban benyújtott és az e pár számára nyújtott természetbeni ellátások és ápolási segédeszközök bérlete költségeinek a megtérítésére vonatkozó panaszt követően a Bizottság figyelmes lett arra, hogy az ápolási biztosítással rendelkező biztosítottnak a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamban való ideiglenes tartózkodása esetén az SGB XI. 36., 37. és 40. §-a jelentősen alacsonyabb összegű ellátást ír elő annál, mint amelyet a Németországban végzett ápolás esetére biztosít, ami sérti az EUMSZ 56. cikket.

               17

               A Bizottság tehát a vitatott nemzeti szabályozással kapcsolatos információkat kért a német hatóságoktól, és ezekre tekintettel 2008. október 17-én felszólító levelet küldött a Németországi Szövetségi Köztársaságnak.

               18

               Mivel a Bizottság a Németországi Szövetségi Köztársaság válaszával nem volt elégedett, 2009. november 23-án indokolással ellátott véleményt intézett e tagállamhoz, amelyben felszólította, hogy a véleményben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket a kézhezvételtől számított két hónapon belül fogadja el.

               19

               Mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság a 2010. január 25-i válaszában fenntartotta álláspontját, a Bizottság benyújtotta a jelen keresetet.

               20

               Miután a Bizottság a Németországi Szövetségi Köztársaság viszonválaszából megtudta, hogy az SGB XI. 34. §-át a 2011. június 22-i törvénnyel módosították, a 2011. december 2-i iratban jelezte a Bíróságnak, hogy eláll keresetének azon részétől, amelyben annak megállapítását kéri, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság azért nem teljesítette az EUMSZ 56. cikkből eredő kötelezettségeit, mert az SGB XI. 34. §-a (1) bekezdése 1. pontjának szövege szerint abban az esetben, ha az ápolásra szoruló személy ideiglenes jelleggel a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamban tartózkodik, az ápolási díjra való jogosultságot legfeljebb hat hétre korlátozza.

         A keresetről

               21

               A fenti pontban meghatározott részleges elállását követően a Bizottság az első kifogásában lényegében azzal érvel, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság azáltal, hogy a más tagállamban honos szolgáltató által az e tagállamban ideiglenesen tartózkodó, ápolásra szoruló személynek nyújtott otthoni ápolási szolgáltatások esetében a költségek megtérítését nem írja elő a Németországban nyújtott természetbeni ápolási szolgáltatások összegével egyező mértékben, nem teljesítette az EUMSZ 56. cikkből eredő kötelezettségeit.

               22

               Második kifogásában a Bizottság azt rója fel a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, hogy azáltal, hogy az ápolásra szoruló személynek a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamban való ideiglenes tartózkodása során az ápolási segédeszközök bérleti költségeit nem téríti meg, miközben Németországban ezen eszközök költségeit megtérítenék, vagy ápolási segédeszközöket bocsátanának rendelkezésre, és a költségtérítés nem eredményezné a Németországban nyújtott ellátások halmozását vagy más jellegű növekedését, nem teljesítette az EUMSZ 56. cikkből eredő kötelezettségeit.

               23

               Mivel az e két kifogást alátámasztó érvelés hasonlóságot mutat, azokat a jelen ügyben együtt kell vizsgálni.

         A felek érvei

      A szolgáltatások szabad mozgása korlátozásainak fennállásáról

               24

               A Bizottság azt állítja, hogy a jelen ügyre átültethető a más tagállamokban végzett orvosi kezelések költségeinek a megtérítésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat. E tekintetben a C-158/96. sz. Kohll-ügyben 1998. április 28-án hozott ítéletre (EBHT 1998., I-1931. o.); a C-157/99., Smits és Peerbooms ügyben 2001. július 12-én hozott ítéletre (EBHT 2001., I-5473. o.); a C-368/98. sz., Vanbraekel és társai ügyben 2001. július 12-én hozott ítéletre (EBHT 2003., I-5363. o.); a C-385/99. sz., Müller-Fauré és van Riet ügyben 2003. május 13-án hozott ítéletre (EBHT 2003., I-4509. o.); a C-56/01. sz. Inizan-ügyben 2003. október 23-án hozott ítéletre (EBHT 2003., I-12403. o.), valamint a C-372/04. sz. Watts-ügyben 2006. május 16-án hozott ítéletre (EBHT 2006., I-4325. o.) hivatkozik.

               25

               Ennek keretében a Bizottság az első kifogásában azzal érvel, hogy a természetbeni ellátásokra vonatkozó német szabályozás, vagyis az SGB XI. 36. §-a hátrányosan megkülönböztető korlátozást teremt, mivel nem írja elő a más tagállambeli ideiglenes tartózkodás során az ezen államban honos szolgáltató által nyújtott ápolási ellátások költségeinek megtérítését. Ezenkívül az ápolási díj összege alacsonyabb az ilyen költségtérítés összegénél.

               26

               A Bizottság szerint az ellátási szerződések német rendszere nem kezeli egyenlő módon a külföldön és a Németországban honos, ápolási szolgáltatásokat nyújtó személyeket. Míg ugyanis Németországban számos szolgáltatásnyújtó ellátási szerződést kötött, a Bizottság tudomása szerint más tagállamokban nincs egyetlenegy megállapodást kötő szolgáltatásnyújtó sem. Következésképpen a Németországban biztosított, ápolásra szoruló személyeknek más tagállamokban semmiféle lehetőségük sincs az ápolási biztosítás természetbeni ellátásait igénybe venni, miközben ezekben Németországban a megállapodást kötő szolgáltatásnyújtóktól részesülhetnének.

               27

               Második kifogásában a Bizottság azzal érvel, hogy az SGB XI. 40. §-a szerinti segédeszközökkel végzett ápolásra vonatkozó német rendelkezések hátrányosan megkülönböztető korlátozást teremtenek, mivel az ilyen eszközöknek a más tagállamokban való bérletével és használatával kapcsolatban felmerülő költségeket nem térítik meg, miközben a Németországban végzett ápolások esetében azokat legalább egy határértékig térítik.

               28

               A Németországi Szövetségi Köztársaság azzal érvel, hogy az SGB XI. 36. §-a szerinti ambuláns ápolási ellátások megtérítése nem minősül a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának. E tagállam pontosítja, hogy ha az ápolásra szoruló személyek olyan szolgáltatásnyújtóktól vesznek igénybe természetbeni ellátásokat, amelyek nem kötöttek ellátási szerződést az ápolási biztosítási pénztárakkal, e pénztárak sem külföldön, sem Németországban nem térítik meg ezen ellátások költségeit. Így valamennyi, az ápolási biztosítási pénztárakkal szerződést nem kötő szolgáltatásnyújtót azonos módon kezelik.

               29

               Ráadásul a Németországi Szövetségi Köztársaság véleménye szerint a Bizottság figyelmen kívül hagyja azt a körülményt, hogy az ideiglenes tartózkodás alatt a Németországi Szövetségi Köztársaság által nyújtott természetbeni ellátások igénybevételének a lehetőségétől való elesést kompenzálja a másodlagos uniós jogban előírt azon lehetőség, hogy igénybe vegyék az ideiglenes tartózkodás szerinti állam illetékes intézményei által nyújtott ellátásokat. Ilyen körülmények között kizárt a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának fennállása.

               30

               A Németországi Szövetségi Köztársaság elismeri, hogy csupán az a tény, hogy valamely nemzeti rendelkezés összeegyeztethető az 1408/71 rendelettel, nem mentesíti a tagállamokat a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó elsődleges jog tiszteletben tartása alól. Azonban e tagállam úgy véli, hogy ebből nem következik az, hogy a másodlagos jogból eredő és éppen a biztosított személyek védelmét szolgáló jogosultságokat nem kell figyelembe venni annak megállapításakor, hogy fennáll-e ezen alapszabadság korlátozása. Ellenkező esetben ugyanis megkérdőjeleződne az 1408/71 rendelet értelme és célja, valamint az e rendeletet felváltó, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29-i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.) értelme és célja.

               31

               A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint nincs jelentősége annak, hogy az ápolásra való szorultság címén nyújtott ellátások összegei más tagállamokban eltérnek azoktól, amelyeket az ápolási biztosítás nyújt. Az uniós jog ugyanis azon az elgondoláson alapul, hogy a tagállamok szociális biztonsági rendszereiben előírt ellátások összegei közötti különbségeket el lehet, és el kell fogadni. Ha ezeket a különbségeket nem fogadnánk el, a szociális biztonsági intézmények koordinációja, különösen azok illetékességének elhatárolása, még mindig bizonytalan lenne, mivel a szolgáltatásnyújtás szabadsága szempontjából lehetetlen lenne bármely kevésbé kedvező szociális védelmi rendszerre való utalás. A Németországi Szövetségi Köztársaság úgy véli, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az uniós jog az elsődleges és a másodlagos jog kölcsönhatásán keresztül elfogadja a tagállamok szociális biztonsági rendszerei által nyújtott ellátások összegei közötti különbségeket.

               32

               Hasonlóképpen az ápolási segédeszközök Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamban való bérlete költségei megtérítésének a hiányára alapított második kifogással kapcsolatban e tagállam azzal érvel, hogy az ellátások halmozásának a lehetősége kizárja a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának a fennállását. A Németországi Szövetségi Köztársaság megjegyzi, hogy keresetlevelében maga a Bizottság is kizárja azt, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozásáról lehessen szó, amennyiben az ápolási segédeszközök Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamban történő bérlete a német ápolási biztosítási pénztáraknak további terhet jelent az ápolási segédeszközök németországi finanszírozása mellett.

         Az igazolásról

               33

               Arra az esetre vonatkozóan, ha megállapítanák a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának a fennállását, a Németországi Szövetségi Köztársaság mindenekelőtt azzal érvel, hogy Németországban az ápolási szolgáltatások minőségét az ezek jóváhagyására vonatkozó szigorú előírások, valamint a gyakori ellenőrzések biztosítják. E tagállam szerint, mivel e minőségi előírások mind a tevékenységek jellegére, mind az egyedi minőségbiztosítási intézkedésekre vonatkoznak, nehezen tudja ellenőrizni azt, hogy a más tagállamban nyújtott ápolási szolgáltatások megfelelnek-e ezen előírásoknak.

               34

               Ezt követően a Németországi Szövetségi Köztársaság azzal érvel, hogy az ambuláns ápolási rendszer fenntartása mind szervezési, mind pénzügyi szempontból jelentős ráfordítást igényel, és így fontos többek között elkerülni az ápolószemélyzet üdülési időszak alatti kihasználatlanságát.

               35

               Végül e tagállam szerint a német szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlya veszélybe kerülne, ha fedezné a külföldön nyújtott természetbeni ellátásokat. A Németországi Szövetségi Köztársaság e tekintetben megjegyzi, hogy az ápolási biztosítás területén – az egészségbiztosítástól eltérően – létezik egy különálló, exportálható szolgáltatás, vagyis az ápolási díj, amely lehetővé teszi valamennyi ápolásra szoruló személy számára a szerződést nem kötő szolgáltatásnyújtók által nyújtott ellátás Németországban és külföldön történő finanszírozását. Ha az ápolásra szoruló biztosított személyek exportálhatnák a természetbeni ellátásokat, és nem csak az olyan pénzbeli juttatást, mint az ápolási díj, az veszélyeztetné a német jogalkotó azon törekvését, hogy az ápolásra szoruló személyeket arra ösztönözze, hogy a saját családjuk általi ápolást vegyék igénybe.

               36

               A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint a természetbeni ellátások külföldre történő exportálásának kötelezettsége az ápolási biztosításra összességében egyértelműen jelentősebb pénzügyi terhet róna, amely veszélyeztetné az ápolási biztosítás szolidáris alapon történő finanszírozásának elvét. Az ilyen váltás ugyanis azzal a veszéllyel járna, hogy az ápolási biztosításra akár évi 100 millió eurót elérő többletterhet róna.

               37

               Továbbá az ápolási szolgáltatók költségeinek térítéséhez előírt minőségi normák objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon alapulnak, ami határokat szab a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének.

               38

               A Bizottság azzal érvel, hogy a közegészség védelmére és különösen a minőségi előírások tiszteletben tartására alapított érvelésnek nem lehet helyt adni, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság nem bizonyította sem azon állítólagos kockázatokat, amelyekkel az ezen előírásoknak meg nem felelő ápolások a közegészség szempontjából járnak, sem a költségtérítések szisztematikus elutasításának az arányosságát.

               39

               A Bizottság lényegében azzal érvel, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság álláspontjával ellentétben a jó minőségű kórházi ellátások kielégítő, kiegyensúlyozott és állandó kínálatára és az egészségbiztosítási rendszer pénzügyi stabilitása biztosításának a szükségességére vonatkozó, a kórházi ellátással kapcsolatos ítélkezési gyakorlatból eredő megállapításokat nem lehet átültetni a jelen ügyben szóban forgó ambuláns ellátásokra.

         A Bíróság álláspontja

               40

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy – amint a jelen ítélet 21. és 22. pontjából kitűnik, és amint a főtanácsnok az indítványának 48. pontjában megjegyezte – a jelen keresetet nem az ápolásra szorulók részére otthoni ápolási szolgáltatásokat nyújtók szerződéskötésének német rendszerével szemben terjesztették elő.

               41

               Amint a Bíróság ismételten megállapította, a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottság feladata az állítólagos kötelezettségszegés fennállásának bizonyítása az e kötelezettségszegés fennállásának a Bíróság általi vizsgálatához szükséges tények Bíróság előtt történő előadásával (lásd többek között a 96/81. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1982. május 25-én hozott ítélet [EBHT 1982., 1791. o.] 6. pontját és a C-512/08. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2010. október 5-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-8833. o.] 56. pontját).

               42

               Ennek fényében a jelen ügyben azt kell megvizsgálni, hogy a Bizottság a jelen ítélet 21. és 22. pontjában bemutatott és együttesen vizsgálandó két kifogásának keretében bizonyította-e állításait.

               43

               Amint a jelen ítélet 24. pontjából kitűnik, a Bizottság úgy véli, hogy átültethető a más tagállamokban végzett orvosi kezelések költségeinek a megtérítésére vonatkozó ítélkezési gyakorlat az ápolásra szorultság kockázatára vonatkozó német szabályozásra annak megállapítása során, hogy fennáll-e a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása.

               44

               E tekintetben pontosítani kell, hogy az ápolásra szorultság lényegében olyan helyzetként értendő, amelyben valamely személy korlátozott önállósága miatt mások segítségére szorul a mindennapi élet alapvető tennivalóinak elvégzésében (lásd ebben az értelemben a C-388/09. sz. da Silva Martins ügyben 2011. június 30-án hozott ítélet [EBHT 2011., I-5737. o.] 39. és 40. pontját).

               45

               Továbbá a C-160/96. sz. Molenaar-ügyben 1998. március 5-én hozott ítéletből (EBHT 1998., I-843. o.) származó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy mivel az 1408/71 rendelet nem tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek kifejezetten az ápolási kockázatra vonatkoznának, a Bíróság az e kockázatot fedező olyan ellátásokat, mint amelyeket a német ápolási biztosítás rendszer keretében nyújtanak, az említett rendelet értelmében vett „egészségbiztosítási ellátások” körébe sorolta (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott da Silva Martins ügyben hozott ítélet 39–48. pontját).

               46

               Ugyanezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az ápolási biztosítási ellátások, amelyek a biztosított ápolásra szorultságából adódó költségeknek, különösen a harmadik személyek általi otthoni ápolás költségeinek, valamint a biztosított személy számára szükséges ápolási segédeszközök beszerzése és üzembe helyezése költségeinek az átvállalásából vagy megtérítéséből állnak, az 1408/71 rendelet III. címe értelmében vett „természetbeni ellátások” közé tartoznak (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Molenaar-ügyben hozott ítélet 5., 6., 23. és 32. pontját, valamint a C-502/01. és C-31/02. sz., Gaumain-Cerri és Barth egyesített ügyekben 2004. július 8-án hozott ítélet [EBHT 2004., I-6483. o.] 26. pontját).

               47

               Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a díjazás ellenében nyújtott orvosi ellátások az EUM-Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései hatálya alá tartoznak, anélkül hogy különbséget kellene tenni aközött, hogy az ellátásokat kórházi keretek között vagy azokon kívül nyújtják-e (lásd többek között a fent hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 53. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 30. pontját).

               48

               Ebben az összefüggésben az a körülmény, hogy a szóban forgó szabályozás a szociális biztonság területére tartozik, vagy hogy természetbeni ellátást ír elő, nem jelenti azt, hogy az orvosi kezelések kikerülnek a Szerződésben biztosított szolgáltatásnyújtás szabadsága elvének hatálya alól (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítélet 39. pontját).

               49

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, bár az uniós jog vitathatatlanul nem sérti a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét, és európai uniós szintű harmonizáció hiányában az egyes tagállamok jogszabályai határozzák meg a szociális biztonsági ellátások nyújtásának feltételeit, az is igaz, hogy e hatáskör gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogot, különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseket (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet 17–21. pontját; a C-208/07. sz. von Chamier-Glisczinski-ügyben 2009. július 16-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-6095. o.] 63. pontját, valamint a C-490/09. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2011. január 27-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-247. o.] 32. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               50

               Azonban azzal ellentétben, amit a Bizottság az írásbeli beadványaiban feltételezni látszik, a kizárólag a más tagállamokban végzett orvosi kezelések költségeinek a megtérítésére vonatkozó, a jelen ítélet 24. pontjában említett ítélkezési gyakorlatból nem lehet arra következtetni, hogy a jelen ügyben szóban forgó német szabályozás a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül.

               51

               Ugyanis a jelen ítélet 45. pontjából kitűnik, hogy mivel az 1408/71 rendelet nem tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek kifejezetten az ápolási kockázatra vonatkoznának, az e kockázattal kapcsolatos ellátások ugyan az e rendelet értelmében vett „egészségbiztosítási ellátások” körébe tartoznak, különbség van azonban az ápolásra való rászorultság alapján nyújtott ellátások és a tisztán orvosi ellátások között (lásd ebben az értelemben többek között a fent hivatkozott da Silva Martins-ügyben hozott ítélet 47. és 48. pontját). Különösen, az orvosi kezelésekhez kapcsolódó ellátásoktól eltérően, az ápolásra szorultság alapján nyújtott ellátásoknak – mivel általában hosszú időtartamúak – főszabály szerint nem jellemzőjük, hogy rövid ideig nyújtsák azokat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott da Silva Martins ügyben hozott ítélet 48. pontját).

               52

               Ilyen körülmények között a jelen ügyben a vitatott szabályozásból eredő korlátozások fennállásának a megállapítása céljából nem elegendő csupán minden magyarázat és különös fejtegetés nélkül a jelen ítélet 24. pontjában említett ítélkezési gyakorlatra hivatkozni.

               53

               Ráadásul, bár a Bizottság arra emlékeztet, hogy a másodlagos jog nem mentesíti a szociális biztonság területére vonatkozó biztosítás helye szerinti tagállamot az elsődleges jog tiszteletben tartása alól, amit – amint a jelen ítélet 30. pontjából kitűnik – a Németországi Szövetségi Köztársaság egyébként nem is vitat, az említett intézmény nem válaszolt a Németországi Szövetségi Köztársaságnak a jelen ítélet 29–32. pontjában bemutatott, az 1408/71 rendeletből adódó azon lehetőségre alapított érvelésére, hogy az ápolásra szorultság címén biztosított személyek a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamban való ideiglenes tartózkodásuk alatt a Németországban található illetékes intézmények nevében a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által nyújtott természetbeni ellátásokban részesüljenek.

               54

               Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy az 1408/71 rendeletnek megfelelően, amely rendelet rendelkezéseinek relevanciája nem vitatott a jelen ügyben, és amely az Unió tagállamai között az indokolással ellátott véleményben előírt határidő lejártakor alkalmazandó volt, az ápolásra szoruló biztosítottak részesülhetnek akár pénzeli és természetbeni ellátások olyan kombinációjában is, amelyeknek a halmozott összege meghaladja az illetékes állam területén rendelkezésre álló hasonló ellátások összegét.

               55

               Amennyiben ugyanis az alkalmazásukhoz előírt feltételek teljesülnek, az e rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontja és a „nyugdíjasokkal” kapcsolatban annak 31. cikke rendelkezéseinek a célja biztosítani többek különösen azt, hogy az illetékes intézményétől eltérő tagállamban az arra jogosult természetbeni ellátásban részesüljön ezen előbbi nevében a tartózkodási hely szerinti tagállam intézménye részéről az ezen utóbbi intézményre alkalmazandó jogszabályoknak megfelelően, valamint pénzbeli ellátásban részesüljön az illetékes intézményre alkalmazandó jogszabályoknak megfelelően, amelyet vagy közvetlenül ezen utóbbi intézmény biztosít, vagy annak nevében más.

               56

               E tekintetben hozzá kell tenni, hogy a Bíróság az orvosi ellátások területén már kimondta, hogy az 1408/71 rendelet 31. cikkében előírt természetbeni ellátások nyújtását nem lehet sem engedélyeztetési eljárástól, sem pedig attól a feltételtől függővé tenni, hogy a szóban forgó ellátást szükségessé tevő betegség e tartózkodás alatt váratlanul következett be, ami az említett ellátást azonnal szükségessé tette (lásd a C-326/00. sz. IKA-ügyben 2003. február 25-én hozott ítélet [EBHT 2003., I-1703. o.] 43. pontját).

               57

               Ezenkívül, mivel az EUMSZ 48. cikk a szociális biztonság területére vonatkozó tagállami jogszabályok koordinációját és nem azok harmonizációját írja elő, az EUM-Szerződés szabad mozgásra vonatkozó szabályai a biztosított számára nem garantálhatják, hogy a lakóhely más tagállamba való áthelyezése többek között az egészségbiztosítási ellátások vagy az ápolási ellátások vonatkozásában semleges lesz. Figyelembe véve ugyanis a tagállamok rendszerei és jogszabályai között e területen fennálló különbségeket, az ilyen átköltözés a biztosított számára pénzügyi szempontból az esettől függően kedvezőbb vagy kedvezőtlenebb lehet (lásd ebben az értelemben a C-393/99. és C-394/99. sz., Hervein és társai egyesített ügyekben 2002. március 19-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-2829. o.] 50–52. pontját, a fent hivatkozott von Chamier-Glisczinski-ügyben hozott ítélet 84. és 85. pontját, valamint a C-211/08. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2010. június 15-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-5267. o.] 61. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               58

               Következésképpen a valamely tagállamban való ideiglenes tartózkodás során ezen állam nemzeti szabályozásának adott esetben az 1408/71 rendelet rendelkezései alapján történő alkalmazása, amely szabályozás a szociális biztonsági ellátások terén az említett rendelet 1. cikke q) pontjának értelmében vett illetékes tagállam szabályozásánál kedvezőtlenebb lehet, főszabály szerint megfelelhet az elsődleges uniós jog személyek szabad mozgására vonatkozó követelményeinek (lásd többek között analógia útján a fent hivatkozott von Chamier-Glisczinski-ügyben hozott ítélet 85. és 87. pontját, valamint a fent hivatkozott da Silva Martins-ügyben hozott ítélet 72. pontját).

               59

               Ezenkívül a jelen ítélet 22. pontjában bemutatott második kifogás keretében maga a Bizottság is kizárta, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának fennállásáról lenne szó, amennyiben az ápolási segédeszközök Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamban történő bérlete a német ápolási biztosítási pénztárak számára – a Németországban már rendelkezésre bocsátott ápolási segédeszközök finanszírozása mellett – többletteherrel jár.

               60

               Márpedig e tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet 36. cikke szerint az említett rendelet III. címe alapján a valamely tagállam intézménye által egy másik tagállam intézménye nevében nyújtott természetbeni ellátások teljes összegét meg kell téríteni.

               61

               Ebből következik, hogy a Bizottság nem szolgált hatékony válasszal a Németországi Szövetségi Köztársaság azon lehetőségre alapított érvelésére, hogy az 1408/71 rendelet III. címe alapján az ápolásra szoruló biztosított személyek a Németországi Szövetségi Köztársaságtól eltérő tagállamban a Németországban már finanszírozott ápolási eszközök mellett hasonló eszközökhöz jussanak.

               62

               A fenti megállapítások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem bizonyította jogilag kielégítő módon a szolgáltatásnyújtás szabadsága vitatott szabályozásból eredő korlátozásának a fennállását.

               63

               Ilyen körülmények között, mivel a Bizottság által keresetének alátámasztására hivatkozott kifogások nem megalapozottak, a jelen keresetet el kell utasítani.

         A költségekről

               64

               Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

               65

               A Bizottságot, mivel pervesztes lett, kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A keresetet elutasítja.

                           2)

                           Az Európai Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (ötödik tanács) december 11.-i ítélete: 1990. # Karl Spagl kontra Hauptzollamt Rosenheim. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht München - Németország. # Tejre vonatkozó kiegészítő illeték. # C-189/89. sz. ügy


title: A Bíróság (hetedik tanács) 2007. április 19-i ítélete.#Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH kontra Hauptzollamt Kiel.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Hamburg - Németország.#Közös vámtarifa - Tarifális besorolás - Kombinált Nómenklatúra -Nem csíraképes hántolt tökmag.#C-229/06. sz. ügy.

text:
      C‑229/06. sz. ügy
      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      kontra
      Hauptzollamt Kiel
      (a Finanzgericht Hamburg [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közös Vámtarifa – Tarifális besorolás – Kombinált Nómenklatúra – Nem csíraképes hántolt tökmag”
      A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2007. április 19. .
      Az ítélet összefoglalása
      Közös Vámtarifa – Vámtarifaszámok – Sütőipari felhasználású, már nem csíraképes hántolt tökmag

      A 789/2003 rendelettel módosított, a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87 rendelet
         I. mellékletében található Kombinált Nómenklatúra 1212 99 80 vámtarifaalszáma alá tartozik a sütőipari felhasználású, már
         nem csíraképes hántolt tökmag, mivel nem vetési célra, hanem emberi fogyasztásra szolgál.

      (vö. 30., 32. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
      2007. április 19.(*)

      „Közös vámtarifa – Tarifális besorolás – Kombinált Nómenklatúra – Nem csíraképes hántolt tökmag”
      A C‑229/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Finanzgericht Hamburg (Németország)
         a Bírósághoz 2006. május 22‑én érkezett, 2006. április 26‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      éa
      a Hauptzollamt Kiel
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
      tagjai: J. Klučka tanácselnök, A. Ó Caoimh és P. Lindh (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH képviseletében P. Klose Rechtsanwalt,
      –       a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és P. van Ginneken, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében J. Hottiaux, meghatalmazotti minőségben, segítője: B. Wägenbaur Rechtsanwalt,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2003. szeptember 11‑i 1789/2003/EK bizottsági rendelettel (HL L 281., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 2. fejezet, 14. kötet, 896. o.; helyesbítés: HL L 218., 2006.8.9., 24. o.) módosított, a vám‑ és a statisztikai
         nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (HL L 256., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.; helyesbítés: HL L 17., 2007.1.24., 24. o.) I. mellékletében található Kombinált
         Nómenklatúra (a továbbiakban: KN) 1209 91 90 és 1212 99 80 vámtarifaalszámának az értelmezésére vonatkozik.

      2       E kérelmet a Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH (a továbbiakban: Sunshine) és a Hauptzollamt Kiel között folyamatban
         lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya a sütőipari felhasználású, már nem csíraképes hántolt tökmag KN alá történő
         besorolása.

       Jogi háttér
      3       A 2658/87/EGK tanácsi rendelettel bevezetett KN a Harmonizált Áruleíró és Kódrendszeren (a továbbiakban: HR) alapul, amelyet
         a később a Vámigazgatások Világszervezetévé átalakult Vámegyüttműködési Tanács állapított meg, és a Brüsszelben 1983. június
         14‑én megkötött nemzetközi egyezmény vezetett be, amely utóbbit a Közösség részéről az 1987. április 7‑i 87/369/EGK tanácsi
         határozat (HL L 198., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 288. o.) hagyta jóvá. A KN átveszi a HR vámtarifaszámait,
         és hat számjegyű vámtarifaalszámait, csak a hetedik és nyolcadik számjegy képez speciális KN‑albontást.

      4       A KN második részében található a „[n]övényi termékek” címet viselő II. áruosztály, amely számos árucsoportot tartalmaz, amelyek
         közül a 12. árucsoport címe „[o]lajos magvak és olajtartalmú gyümölcsök; különféle magvak és gyümölcsök; ipari vagy gyógynövények;
         szalma és takarmány”.

      5       A „[m]ag, gyümölcs és spóra vetési célra” megnevezésű 1209 vámtarifaszám alatt található a „[z]öldségmag” megnevezésű 1209 91
         vámtarifaalszám, amely tartalmazza a „[m]ás” megnevezésű 1209 91 90 vámtarifaalszámot.

      6       A „[…] másutt nem említett, elsősorban emberi fogyasztásra szolgáló gyümölcsmag és más növényi termék […]” megnevezésű 1212
         vámtarifaszám alatt található a „[m]ás” megnevezésű 1212 99 vámtarifaalszám, amely maga is tartalmazza a „[m]ás” megnevezésű
         1212 99 80 vámtarifaalszámot.

      7       A KN értelmezésére vonatkozó általános szabályok, amelyek az első rész I. szakaszának A. címe alatt találhatók, többek között
         így rendelkeznek:

      „Az áruknak a Kombinált Nómenklatúrába történő besorolására a következő elvek az irányadók.
      1.      Az áruosztályok, árucsoportok és árualcsoportok címe csak a hivatkozások megkönnyítésére szolgál; jogi szempontból az áruk
         besorolását a vámtarifaszámokban szereplő árumegnevezések és az azokhoz kapcsolódó, az áruosztályokhoz, illetve az árucsoportokhoz
         tartozó megjegyzések alapján, valamint – ha az adott vámtarifaszám vagy megjegyzés eltérően nem rendelkezik – a következő
         rendelkezések alapján kell meghatározni.

      […]”
      8       A KN magyarázó megjegyzései, amelyet az Európai Közösségek Bizottsága a 2658/87 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése alapján
         tett közzé, a tényállás idején hatályos változatban (HL 2002. C 256., 1. o.) a következő magyarázattal szolgálnak:

      „[…] 1209 Mag, gyümölcs és spóra vetési célra
      […]
      1209 91 90 Más
      Ez alá az alszám alá tartozik a tök magja, ha zöldségként termesztik és vetési, étkezési (pl. salátának), élelmiszeripari
         (pl. sütőipari termékekhez) vagy gyógyászati célra használják.

      […]
      1212      […] másutt nem említett, elsősorban emberi fogyasztásra szolgáló gyümölcsmag és más növényi termék […],
      […]
      1212 99 80 Más
      […] felsorolt termékeken kívül ezen alszám alá tartozik még
      […]
      A tökmag (1207 vagy 1209 vtsz.) nem tartozik ide […]”
       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      9       A Sunshine élelmiszerkereskedelemmel foglalkozik. Többek között sütőipari kenyéradalékként való felhasználásra Kínából hoz
         be már nem csíraképes hántolt tökmagot.

      10     A Sunshine 2004. március 4‑én a möllni (Németország) vámhivatalnál vámáru‑nyilatkozatot tett, és a KN 1209 91 90 vámtarifaalszámát
         megjelölve, amelyre az előírt szerződéses vámtétel 3%, kérte egy hántolttökmag-szállítmány szabad forgalomba bocsátását. Az
         említett vámhivatal elfogadta a nyilatkozatot és 2004. március 10‑i határozatában 825, 95 euró összegű vámot állapított meg,
         amelyet végül 782, 09 euróra csökkentett.

      11     Miután a tudomást szerzett arról, hogy a Gerechtshof te Amsterdam (Hollandia) 2004. május 23‑i ítéletében úgy határozott,
         hogy az emberi fogyasztásra szolgáló hántolt tökmagot a KN 1212 99 80 vámtarifaalszám kell besorolni, és ezért az vámmentes,
         a Sunshine a möllni vámhivatal határozata alapján megfizetett vám visszafizetését kérte.

      12     A Hauptzollamt Kiel 2005. február 16‑i határozatában elutasította a visszaigénylést, egyúttal megerősítette, hogy az árut
         az 1209 91 90 vámtarifaalszám alá kell besorolni. Miután az e határozat ellen benyújtott fellebbezését elutasították, a Sunshine
         a Finanzgericht Hamburghoz fordult.

      13     E bíróság előtt a Sunshine – mivel úgy vélte, hogy az árut a KN 1212 99 80 vámtarifaalszám alá kell besorolni – kérte a vám
         visszafizetését, és ennek alátámasztására a Gerechtshof te Amsterdam 2004. május 23‑i ítéletére, valamint a holland vámhatóság
         2005. február 24‑i kötelező érvényű tarifális felvilágosítására hivatkozott, amely szerint a hántolt tökmagot e vámtarifaalszám
         kell besorolni.

      14     A Finanzgericht Hamburg az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kifejti, hogy 2005. július 21‑i ítéletében a KN magyarázó
         megjegyzései alapján megállapította, hogy a nem vetési célú, hanem sütőipari felhasználású hántolt tökmagot a KN 1209 91 90
         vámtarifaalszám alá kell besorolni. A kérdést előterjesztő bíróság mégis úgy látja, hogy a holland bíróság és vámhatóság által
         elfogadott vámtarifaszám védhető annyiban, amennyiben a KN 1209 vámtarifaszám szövege alapján úgy tűnik, hogy az a vetési
         célú magra, gyümölcsre és spórára vonatkozik, és e szöveg nem ellentétes a vámtarifaalszámok szövegével. A kérdést előterjesztő
         bíróság tehát arra vár választ, hogy a KN‑nek az 1209 vámtarifaszámra vonatkozó magyarázó megjegyzései nem ellentétesek‑e
         az ugyanezen vámtarifaszám megnevezésével, és nem kell‑e figyelmen kívül hagyni e megjegyzéseket. Ezen a helyen arra emlékeztet,
         hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a KN magyarázó megjegyzései, amelyeket a Bizottság fogadott el, még ha fontos
         eligazítást nyújtanak is az egyes vámtarifaszámok tartalmának értelmezése során, mégsem rendelkeznek kötelező hatállyal (a
         C‑143/96. sz., Knubben Speditions ügyben 1997. december 9‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑7039. o.] 14. pontja).

      15     E körülmények között a Finanzgericht Hamburg az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a
         következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „A kerti tökből származó, sütőipari felhasználású, már nem csíraképes hántolt tökmag a [KN] 1209 9190 vagy a [KN] 1212 99 80
         vámtarifaalszám alá tartozik?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Bírósághoz benyújtott észrevételek
      16     A Sunshine előadja, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az áruk besorolásának meghatározó szempontját általában azok
         objektív, a KN vámtarifaszám szövegében meghatározott jellemzőiben és tulajdonságaiban kell keresni. A Sunshine a C‑309/98. sz.,
         Holz Geenen ügyben 2000. március 28‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1975. o.) 14. pontjára hivatkozik, amelyben a Bíróság
         megállapította, hogy a KN magyarázó megjegyzései eligazítást nyújtanak a KN értelmezése során, anélkül hogy alkalmazásuk kötelező
         lenne.

      17     A Sunshine arra is emlékeztet, hogy a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a termék rendeltetése a besorolás objektív szempontja lehet,
         amennyiben az adott termékhez szorosan kötődik (a C‑459/93. sz., Thyssen Haniel Logistic ügyben 1995. június 1‑jén hozott
         ítélet [EBHT 1995., I‑1381. o.] 13. pontja), és az ilyen szoros kötődés a termék objektív jellemzői és tulajdonságai alapján
         értékelhető (a fent hivatkozott Holz Geenen ügyben hozott ítélet 15. pontja).

      18     A Sunshine megítélése szerint az 1209 vámtarifaszám a vetőmagra vonatkozik, és a vámtarifaalszámok alá csak a vetőmagként
         felhasznált áruk tartoznak. Márpedig az alapügyben érintett magok már nem csíraképesek. Egyedül a KN magyarázó megjegyzései
         írják elő, hogy az étkezési vagy gyógyászati felhasználásra szolgáló tökmag az 1209 91 90 vámtarifaalszám alá tartozik. Ellentmondás
         van tehát a KN és a KN magyarázó megjegyzéseinek szövege között.

      19     Másfelől a Sunshine megítélése szerint a KN magyarázó megjegyzéseinek vizsgálatából kitűnik, hogy az egyes tökmagoknak a különböző
         vámtarifaalszámok alá történő besorolási szempontja e tökmagok rendeltetése, amennyiben szorosan az áruhoz tartozik.

      20     A Sunshine szerint tehát kizárólag az 1212 99 80 vámtarifaalszám alá történő besorolás jöhet szóba. Szerinte ugyanis az alapügyben
         érintett áru – a KN magyarázó megjegyzéseinek ellenére – az 1212 vámtarifaszám szerinti „másutt nem említett […] más növényi
         termék”.

      21     A holland kormány szintén úgy véli, hogy az alapügyben érintett árut a KN 1212 99 80 vámtarifaalszám alá kell besorolni. Ezek
         a magok ugyanis már nem csíraképesek, és csak étkezési célra használhatók fel. Véleménye szerint tehát e magok az 1212 vámtarifaszám
         szerinti emberi fogyasztásra felhasznált gyümölcsmagok.

      22     E kormány szerint a KN magyarázó megjegyzéseiből következik, hogy az 1209 91 90 vámtarifaalszám alá tartozó magoknak még akkor
         is alkalmasnak kell lenniük a vetésre, ha étkezési célra is használhatók. Márpedig az alapügyben érintett áru esetében hiányzik
         ez a tulajdonság. Ugyanez az oka annak is, hogy a vetésre alkalmas tökmag a KN magyarázó megjegyzései szerint ki van zárva
         az 1212 99 80 vámtarifaalszám hatálya alól.

      23     A Bizottság a Sunshine‑hoz és a holland kormányhoz hasonlóan úgy ítéli meg, hogy az alapügyben érintett árut a KN 1212 99 80
         vámtarifaalszám alá kell besorolni. A két vonatkozó vámtarifaalszám szűkszavú szövege miatt utalni kell a vámtarifaszámokra
         is.

      24     A Bizottság szerint az 1209 vámtarifaszám kizárólag magokra, azaz olyan növényi részekre vonatkozik, amelyek új növény kifejlődését
         teszik lehetővé. Ezen túlmenően e magnak alkalmasnak kell lennie a vetésre. Márpedig a jelen esetben érintett tökmag már nem
         csíraképes. Szerinte az 1212 vámtarifaszám gyűjtőkategória. Így az alapügyben érintett tökmag, miután nem lehet más vámtarifaszám
         alá besorolni, ez utóbbi vámtarifaszám alá tartozik.

      25     A Bizottság úgy érvel, hogy a KN 1209 vámtarifaszámra vonatkozó magyarázó megjegyzéseket a KN angol nyelvű változatából kiindulva
         állapították meg, amely arra enged következtetni, hogy a magok nem kizárólag vetési célúak lehetnek, hanem pusztán a vetési
         célú magokkal egyező felépítésűnek kell lenniük. Ellenben a többi nyelvi változat pontosítja, hogy a magoknak alkalmasnak
         kell lenniük a vetésre. A nyelvi változatok közötti jelentős eltérések miatt a Bizottság javasolja a KN magyarázó megjegyzések
         figyelmen kívül hagyását.

       A Bíróság válasza
      26     Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogbiztonság és az ellenőrzések megkönnyítése
         érdekében az áruk tarifális besorolásának meghatározó szempontját általában azok objektív, a KN vámtarifaszám és az áruosztályok,
         illetve árucsoportok megjegyzéseinek szövegében meghatározott jellemzőiben és tulajdonságaiban kell keresni (lásd különösen
         a C‑42/99. sz., Eru Portuguesa ügyben 2000. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7691. o.] 13. pontját, a C‑495/03. sz.,
         Intermodal Transports ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑8151. o.] 47. pontját, a C‑445/04. sz., Possehl
         Erzkontor ügyben 2005. december 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10721. o.] 19. pontját és a C‑500/04. sz. Proxxon‑ügyben
         2006. február 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1545. o.] 21. pontját).

      27     Továbbá a Bíróság már kimondta, hogy a KN és a HR magyarázó megjegyzései fontos eligazítást nyújtanak az egyes vámtarifaszámok
         tartalmának értelmezése során, mindazonáltal nem rendelkeznek kötelező hatállyal. E megjegyzések szövegének ezért összhangban
         kell állnia a KN rendelkezéseivel, és nem módosíthatják azok hatályát (a fent hivatkozott Intermodal Transports ügyben hozott
         ítélet 48. pontja, a Possehl Erzkontor ügyben hozott ítélet 20. pontja és a Proxxon‑ügyben hozott ítélet 22. pontja).

      28     Végül emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a termék rendeltetése a tarifális besorolás szempontjából
         objektív kritériumnak minősülhet, amennyiben a termékhez szorosan kötődik, és az ilyen szoros kötődés a termék objektív jellemzői
         és tulajdonságai alapján értékelhető (lásd különösen a C‑201/99. sz., Deutsche Nichimen ügyben 2001. április 5‑én hozott ítélet
         [EBHT 2001., I‑2701. o.] 20. pontját; a C‑130/02. sz. Krings‑ügyben 2004. március 4‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2121. o.]
         30. pontját, a C‑467/03. sz. Ikegami‑ügyben 2005. március 17‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2389. o.] 23. pontját és a fent
         hivatkozott Proxxon‑ügyben hozott ítélet pontja 31. pontját).

      29     A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy miután az 1209 91 90 és az 1212 99 80 vámtarifaalszám szövege csak a „más” kifejezést
         tartalmazza, utalni kell a vámtarifaszámokra is, azaz az 1209 és az 1212 vámtarifaszámra.

      30     Amint a Bizottság megjegyzi, az 1209 vámtarifaszám szövegéből – „[m]ag, gyümölcs és spóra vetési célra” – kitűnik, hogy ez
         a vámtarifaszám csak azokra a növényi részekre vonatkozik, amelyek csíraképesek, és új növénynek adhatnak életet. Viszont
         az 1212 vámtarifaszám, amely többek között a „[…] másutt nem említett, elsősorban emberi fogyasztásra szolgáló gyümölcsmag
         és más növényi terméket […]” foglalja magában, olyan gyűjtőkategória, amely azokra a növénymagokra vonatkozik, amelyek nem
         vetési célra, hanem emberi fogyasztásra szolgálnak.

      31     Ezért a KN azon magyarázó megjegyzéseit, amelyek kizárják az 1212 99 80 vámtarifaalszám alól a tökmagot, és kifejezetten az
         1209 vámtarifaszám alá rendelik, csak akként lehet érteni, hogy e vámtarifaalszám alól a vetési célú tökmagot zárják ki, és
         nem az olyan hántolt és már nem csíraképes magokat, mint amelyek az alapügyben is szerepelnek. Másfelől figyelmen kívül kell
         hagyni az említett magyarázó megjegyzéseket, amelyek az 1209 91 90 vámtarifaalszám alá rendelik az emberi fogyasztásra és
         élelmiszeripari felhasználásra szolgáló tökmagot.

      32     E megfontolások alapján azt a választ kell adni a feltett kérdésre, hogy a KN 1212 99 80 vámtarifaalszámot akként kell értelmezni,
         hogy e vámtarifaalszám alá tartozik a sütőipari felhasználású, már nem csíraképes hántolt tökmag.

       A költségekről
      33     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
      A 2003. szeptember 11‑i 1789/2003/EK bizottsági rendelettel módosított, a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint
            a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet I. mellékletében található Kombinált Nómenklatúra
            1212 99 80 vámtarifaalszámát akként kell értelmezni, hogy e vámtarifaalszám alá tartozik a sütőipari felhasználású, már nem
            csíraképes hántolt tökmag.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.