title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2013. november 14.#Bundesrepublik Deutschland kontra Kaveh Puid.#A Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Menekültügy – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 4. cikk – 343/2003/EK rendelet – A 3. cikk (1) és (2) bekezdése – Valamely harmadik ország állampolgára által a tagállamok egyikében benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározása – 6 – 12. cikk – A felelős tagállam meghatározásának feltételei – 13. cikk – Kisegítő rendelkezés.#C‑4/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2013. november 14. (
            *1
         )
      „Menekültügy — Az Európai Unió Alapjogi Chartája — 4. cikk — 343/2003/EK rendelet — A 3. cikk (1) és (2) bekezdése — Valamely harmadik ország állampolgára által a tagállamok egyikében benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározása — 6–12. cikk — A felelős tagállam meghatározásának feltételei — 13. cikk — Kisegítő rendelkezés”
      A C‑4/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Németország) a Bírósághoz 2011. január 5‑én érkezett, 2010. december 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Bundesrepublik Deutschland

      és

         Kaveh Puid között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, K. Lenaerts elnökhelyettes, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen (előadó) és M. Safjan tanácselnökök, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger és A. Prechal bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. január 22‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a német kormány képviseletében N. Graf Vitzthum, meghatalmazotti minőségben,

               —

               K. Puid képviseletében U. Schlung‑Muntau Rechtsanwältin,

               —

               a belga kormány képviseletében T. Materne, meghatalmazotti minőségben,

               —

               Írország képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítője: D. Conlan Smyth barrister,

               —

               a görög kormány képviseletében A. Samoni‑Rantou, M. Michelogiannaki, T. Papadopoulou, F. Dedousi és G. Papagianni, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében G. de Bergues és B. Beaupère‑Manokha, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője L. D’Ascia avvocato dello Stato,

               —

               a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében C. Murrell, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a svájci kormány képviseletében O. Kjelsen, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Condou‑Durande és W. Bogensberger, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2013. április 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az egy harmadik ország állampolgára által a tagállamok egyikében benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2003. február 18‑i 343/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 50., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 109. o.) (a továbbiakban: rendelet) 3. cikke (2) bekezdésének értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet a Bundesrepublik Deutschland, képviseli: a Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Szövetségi Migrációs és Menekültügyi Hivatal; a továbbiakban: Bundesamt), és K. Puid iráni állampolgár közötti, a Bundesamt által hozott, K. Puid menedékjog iránti kérelmét elfogadhatatlannak nyilvánító és Görögországnak való átadását elrendelő határozat tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

               3

               A rendelet 3. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:
               „(1)   A tagállamok megvizsgálják harmadik országok minden olyan állampolgárának kérelmét, aki egy tagállam határán vagy területén menedékjogot kér. A kérelmet az a tagállam köteles megvizsgálni, amely a III. fejezetben előírt feltételek szerint felelős [helyesen: A kérelmet egyetlen tagállam vizsgálja meg, mégpedig az, amely a III. fejezetben előírt feltételek szerint felelős].
               (2)   Az (1) bekezdéstől eltérve minden tagállam megvizsgálhatja a harmadik ország állampolgára által hozzá benyújtott menedékjog iránti kérelmet akkor is, ha annak megvizsgálásáért az e rendeletben megállapított feltételek szerint nem felelős. Ebben az esetben ez a tagállam válik e rendelet értelmében felelős tagállammá, vállalva a felelősséggel együtt járó kötelezettségeket. [...]”

               4

               A rendelet 5. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
               „A felelős tagállam meghatározásának feltételeit a[ III.] fejezetben megállapított sorrendben kell alkalmazni.”

               5

               A rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti felelős tagállam meghatározása céljából annak III. fejezete objektív és rangsorolt feltétellistát állapít meg.

               6

               A rendelet 6. cikke meghatározza a kísérő nélküli kiskorú által benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállamot.

               7

               A rendelet 7. és 8. cikke azokra a menedékkérőkre alkalmazandó, akiknek a családtagja menekültként való tartózkodását valamely tagállamban engedélyezték, illetve akiknek a családtagja által benyújtott menedékjog iránti kérelemről még nem született érdemi elsőfokú határozat ezen államban.

               8

               A rendelet 9. cikke az érvényes vagy lejárt tartózkodási engedéllyel vagy vízummal rendelkező menedékkérőkre vonatkozik.

               9

               A rendelet 10. cikkének (1) bekezdése az alábbi feltételt állapítja meg:
               „Amennyiben […] megállapítást nyer, hogy a menedékkérő harmadik országból érkezve jogellenesen lépte át egy tagállam határát szárazföldön, tengeri vagy a légi úton, az a tagállam felelős a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért, amelynek területére így lépett be.”

               10

               A rendelet 11. cikkében szereplő feltétel bizonyos körülmények esetén akkor alkalmazható, ha a menedékkérő olyan tagállam területére lép, ahol vízummentességet élvez.

               11

               A rendelet 12. cikke valamely tagállam repülőterének nemzetközi tranzitterületén benyújtott menedékjog iránti kérelmekre vonatkozik.

               12

               A rendelet 13. cikke előírja, hogy amennyiben a rangsorolt feltételek alapján egyetlen tagállam sem határozható meg felelősként, az első olyan tagállam felelős a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért, amelynél azt benyújtották.

         Az alapjogvita és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               13

               Az 1979‑ben született K. Puid 2007. október 20‑án hamis személyazonosító okmányokkal érkezett Görögországba egy Teheránból (Irán) Athénba (Görögország) közlekedő repülőgépen. Miután négy napig Görögországban tartózkodott, Frankfurt am Mainba (Németország) utazott tovább, ahol menedékjog iránti kérelmet nyújtott be.

               14

               A visszairányításának biztosítása céljából elrendelték tehát 2008. január 25‑ig való őrizetben tartását. K. Puid ezt követően ideiglenes intézkedés iránti kérelemmel fordult a Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainhoz (Frankfurt am Main‑i közigazgatási bíróság), különösen azt kérve, hogy kötelezze a Bundesrepublik Deutschlandot arra, hogy a rendelet 3. cikkének (2) bekezdése alapján nyilvánítsa magát felelősnek menedékjog iránti kérelme elbírálásáért. Az említett bíróság elrendelte, hogy K. Puidot ne adják át Görögországnak 2008. január 16. előtt.

               15

               2007. december 14‑én a Bundesamt elfogadhatatlannak nyilvánította K. Puid menedékjog iránti kérelmét, és elrendelte a Görögországnak való átadását. Úgy ítélte meg ugyanis, hogy a Görög Köztársaság az e kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam, és nem látott semmilyen okot arra, amely alapján felhívhatta volna a Bundesrepublik Deutschlandot a rendelet 3. cikke (2) bekezdésének alkalmazására. 2008. január 23‑án K. Puidot átadták Görögországnak.

               16

               Időközben azonban K. Puid 2007. december 25‑én keresetet nyújtott be a Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainhoz, amelyben a Bundesamt e határozatának hatályon kívül helyezését és a Bundesrepublik Deutschland arra való kötelezését kérte, hogy nyilvánítsa magát felelősnek a menedékjog iránti kérelme megvizsgálásáért.

               17

               2009. július 8‑i ítéletében a Verwaltungsgericht Frankfurt am Main hatályon kívül helyezte a Bundesamt határozatát, és megállapította, hogy a visszaküldési határozatot jogellenesen hajtották végre. E határozat azon alapult, hogy a Bundesrepublik Deutschland köteles volt a rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében biztosított felelősségátvállalási jogot gyakorolni, tekintetbe véve különösen a menedékkérők befogadásának feltételeit és a menedékjog iránti kérelmek kezelését Görögországban.

               18

               A Bundesrepublik Deutschland, amelyet a Bundesamt képvisel, fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a Hessischer Verwaltungsgerichtshofhoz (hesseni közigazgatási bíróság).

               19

               E körülmények között a Hessischer Verwaltungsgerichtshof 2010. december 22‑i határozatával úgy határozott, felfüggeszti az eljárást, és négy kérdést terjeszt előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé, amely kérdések a rendelet 3. cikke (2) bekezdése hatályának meghatározására irányulnak abban az esetben, amikor a rendelet III. fejezetében megállapított feltételek alapján a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállamként meghatározott tagállamban fennálló helyzet veszélyezteti a szóban forgó menedékkérő alapvető jogait.

               20

               2011. január 20‑án a Bundesamt helyt adott annak, hogy K. Puid menedékjog iránti kérelmét a rendelet 3. cikkének (2) bekezdése alapján vizsgálja. Ezt követően 2011. május 18‑i határozatában elismerte menekülti minőségét.

               21

               A Hessischer Verwaltungsgerichtshof mindazonáltal úgy ítélte meg, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelme nem vált okafogyottá, mivel K. Puid igazolni tudja, hogy az őrizetbe vétele címén benyújtandó kártérítési kérelem elbírálására tekintettel jogos érdeke fűződik a 2007. december 14‑i határozat jogellenességének megállapításához.

               22

               2011. december 21‑i levelében a Bíróság Hivatala továbbította a kérdéseket előterjesztő bíróságnak a Bíróság C-411/10. és C-493/10. sz., N. S. és társai egyesített ügyekben 2011. december 21-én hozott ítéletét (EBHT 2011., I-13905. o.), és felhívta annak közlésére, hogy ezen ítélet fényében is fenn kívánja‑e tartani előzetes döntéshozatal iránti kérelmét.

               23

               A Bírósághoz 2012. június 8‑án érkezett, 2012. június 1‑jei határozatával a Hessischer Verwaltungsgerichtshof visszavonta az első három kérdését, mivel úgy ítélte meg, hogy azokra elegendő választ adott az N. S. és társai egyesített ügyekben hozott ítélet. A kérdést előterjesztő bíróság mindemellett úgy ítéli meg, hogy az alábbi kérdést fenn kell tartani ezen ítélet hatályának a kérelmező azon lehetősége tekintetében történő pontosítása céljából, hogy bíróság előtt érvényesítse a tartózkodási helye szerinti tagállam azon kötelezettségét, hogy az megvizsgálja menedékjog iránti kérelmét:
               „A tagállam arra vonatkozó kötelezettsége, hogy éljen a […] rendelet 3. cikke (2) bekezdésének első mondata szerinti lehetőséggel, a felelősségátvállalás gyakorlásához való, e tagállammal szemben érvényesíthető alanyi jogot keletkeztet‑e a menedékkérő javára?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság kérdése lényegében arra irányul, hogy a menedékkérő valamely nemzeti bíróság előtt hivatkozhat‑e a menedékjog iránti kérelem benyújtása szerinti tagállam azon kötelezettségére, hogy e kérelmet a rendelet 3. cikkének (2) bekezdése alapján vizsgálja meg, amikor a rendelet III. fejezetében megállapított feltételek alapján a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállamként meghatározott tagállamban fennálló helyzet veszélyezteti az említett menedékkérő alapvető jogait.

               25

               Mindjárt meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által 2010. december 22‑én és 2012. június 1‑jén hozott határozatokból kiderül, hogy e kérdés azon az előfeltevésen alapul, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben az a tagállam, amelyhez a menedékkérő benyújtotta a kérelmét, köteles a rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében e tagállam számára biztosított felelősségátvállalási jogot gyakorolni.

               26

               Márpedig e rendelkezés nem alapulhat ilyen előfeltevésen.

               27

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerint a menedékjog iránti kérelmet egyetlen tagállam vizsgálja meg, mégpedig az, amely a rendelet III. fejezetében előírt feltételek szerint felelős.

               28

               A rendelet 3. cikkének (2) bekezdése azonban előírja, hogy a 3. cikk (1) bekezdésétől eltérve minden tagállam megvizsgálhatja a harmadik ország állampolgára által hozzá benyújtott menedékjog iránti kérelmet akkor is, ha annak megvizsgálásáért az e rendeletben megállapított feltételek szerint nem felelős.

               29

               Noha a Bíróság a fent hivatkozott N. S. és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 107. pontjában emlékeztetett arra, hogy az ezen ítéletben szereplőhöz hasonló összefüggések között a felelős tagállamot meghatározó tagállam rendelkezik a rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében foglalt azon lehetőséggel, hogy maga vizsgálja meg a kérelmet, azonban nem állapította meg, hogy köteles lenne erre.

               30

               Kiemelendő viszont a Bíróság azon megállapítása, hogy a tagállamok azon kötelessége, hogy ne adják át a menedékkérőt a rendelet III. fejezetében megállapított feltételek alapján felelősként meghatározott tagállamnak, ha tudomással kell bírniuk arról, hogy a felelős tagállamban a menekültügyi eljárást és a menedékkérők befogadásának feltételeit illetően tapasztalható rendszeres zavarok miatt alapos okkal, bizonyítottan feltételezhető, hogy a kérelmező az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikke értelmében embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének lesz kitéve (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott N. S. és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 94. és 106. pontját).

               31

               A kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy fennálltak‑e ilyen rendszeres zavarok abban az időpontban, amikor végrehajtották a K. Puid Görögországnak való átadására vonatkozó határozatot.

               32

               Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy az a tagállam, amely nem tudja átadni a menedékkérőt a rendelet értelmében eredetileg felelősként meghatározott tagállamnak, a rendelet értelmében köteles‑e maga megvizsgálni a kérelmet, emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet III. fejezete számos feltételt felsorol, és hogy ezeket a feltételeket az említett rendelet 5. cikkének (1) bekezdése alapján az említett fejezetben megállapított rangsor szerint kell alkalmazni (a fent hivatkozott N. S. és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 95. pontja).

               33

               Következésképpen, amint azt a Bíróság már megállapította, amennyiben nem lehetséges a kérelmező átadása a rendelet III. fejezetében foglalt feltételek szerint eredetileg felelős tagállamként meghatározott tagállamnak, akkor annak a tagállamnak, amelynek ezt az átadást végre kellett hajtania, – fenntartva a rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében foglalt azon lehetőséget, hogy maga vizsgálja meg a kérelmet – folytatnia kell az említett fejezetben foglalt feltételek vizsgálatát annak ellenőrzése érdekében, hogy ezek közül valamelyik feltétel alapján meg lehet‑e egy másik tagállamot határozni felelősként a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért (a fent hivatkozott N. S. és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 96. és 107. pontja).

               34

               Ha nem ez az eset áll fenn, akkor a rendelet 13. cikke értelmében az első olyan tagállam felelős a kérelem megvizsgálásáért, amelynél ezt benyújtották (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott N. S. és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 97. pontját).

               35

               Annak a tagállamnak, amelyben a menedékkérő tartózkodik, ügyelnie kell azonban arra, hogy a kérelmező alapvető jogainak megsértésével járó helyzetet ne súlyosbítsa a felelős állam meghatározására irányuló, aránytalanul hosszú ideig tartó eljárással. Szükség esetén magának a tagállamnak kell a rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében foglaltaknak megfelelően a kérelmet megvizsgálnia (a fent hivatkozott N. S. és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 98. és 108. pontja).

               36

               Az előzőekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy amennyiben a tagállamoknak tudomással kell bírniuk arról, hogy a rendelet III. fejezetében foglalt feltételek szerint eredetileg felelős tagállamként meghatározott tagállamban a menekültügyi eljárást és a menedékkérők befogadásának feltételeit illetően tapasztalható rendszeres zavarok miatt alapos okkal, bizonyítottan feltételezhető, hogy az érintett menedékkérő az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikke értelmében embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének lesz kitéve, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, a felelős tagállamot meghatározó tagállam nem adhatja át a menedékkérőt az eredetileg felelősként meghatározott tagállamnak, és – fenntartva azon lehetőséget, hogy maga vizsgálja meg a kérelmet – folytatnia kell az említett fejezetben foglalt feltételek vizsgálatát annak megállapítása érdekében, hogy e feltételek egyike, vagy ennek hiányában ugyanezen rendelet 13. cikke alapján meg lehet‑e egy másik tagállamot határozni felelősként.

               37

               Ebben a helyzetben viszont az, hogy nem lehetséges a menedékkérő átadása az eredetileg felelős tagállamként meghatározott tagállamnak, önmagában nem jelenti azt, hogy a felelős tagállamot meghatározó tagállam köteles lenne maga megvizsgálni a menedékjog iránti kérelmet a rendelet 3. cikkének (2) bekezdése alapján.

         A költségekről

               38

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                     Amennyiben a tagállamoknak tudomással kell bírniuk arról, hogy az egy harmadik ország állampolgára által a tagállamok egyikében benyújtott menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2003. február 18‑i 343/2003/EK tanácsi rendelet III. fejezetében foglalt feltételek szerint eredetileg felelős tagállamként meghatározott tagállamban a menekültügyi eljárást és a menedékkérők befogadásának feltételeit illetően tapasztalható rendszeres zavarok miatt alapos okkal, bizonyítottan feltételezhető, hogy az érintett menedékkérő az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikke értelmében embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének lesz kitéve, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, a felelős tagállamot meghatározó tagállam nem adhatja át a menedékkérőt az eredetileg felelősként meghatározott tagállamnak, és – fenntartva azon lehetőséget, hogy maga vizsgálja meg a kérelmet – folytatnia kell az említett fejezetben foglalt feltételek vizsgálatát annak megállapítása érdekében, hogy e feltételek egyike, vagy ennek hiányában ugyanezen rendelet 13. cikke alapján meg lehet‑e egy másik tagállamot határozni felelősként.

                     Ebben a helyzetben viszont az, hogy nem lehetséges a menedékkérő átadása az eredetileg felelős tagállamként meghatározott tagállamnak, önmagában nem jelenti azt, hogy a felelős tagállamot meghatározó tagállam köteles lenne maga megvizsgálni a menedékjog iránti kérelmet a 343/2003 rendelet 3. cikkének (2) bekezdése alapján.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (hatodik tanács) december 16.-i ítélete: 1997. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 93/36/EGK irányelv. # C-341/96. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) május 25.-i ítélete: 1993. # Finanzamt München III kontra Gerhard Mohsche. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # HÉA. # C-193/91. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) május 19.-i ítélete: 1983. # Kaffee-Contor Bremen GmbH & Co. KG kontra Hauptzollamt Bremen-Nord. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Bremen - Németország. # # 192/82. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) március 22.-i ítélete: 1984. # 3M Deutschland GmbH kontra Oberfinanzdirektion Frankfurt/Main. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Tarifális besorolás. # 92/83. sz. ügy


A Bíróság 1976. november 30-i ítélete. # Handelskwekerij G. J. Bier BV kontra Mines de potasse d'Alsace SA. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof 's-Gravenhage - Hollandia. # 5, 3. cikk. # 21-76. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2009. január 14-i ítélete. # Kronoply GmbH & Co. KG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások - Nagyberuházási projektekhez nyújtott regionális támogatások - A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat - Indokolás - A támogatás ösztönző hatása - A támogatás szükségessége. # T-162/06. sz. ügy

text:
      T‑162/06. sz. ügy
      Kronoply GmbH & Co. KG
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Állami támogatások – Nagyberuházási projektekhez nyújtott regionális támogatások – A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat – Indokolás – A támogatás ösztönző hatása – A támogatás szükségessége”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – A támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét
            megállapító bizottsági határozat
      (EK 253. cikk)
      2.      Államok által nyújtott támogatások – Tilalom – Eltérések – Az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja szerinti eltérés hatálya
            alá tartozó támogatások – Működési támogatás – Kizártság
      (EK 87. cikk, (3) bekezdés, c) pont)
      3.      Államok által nyújtott támogatások – Tervezett támogatások – A Bizottsághoz való bejelentés
      (EK 88. cikk)
      1.      Az EK 253. cikk által megkövetelt indokolást az adott ügy természetéhez kell igazítani, valamint világosan és egyértelműen
         kell megfogalmazni a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelését, hogy az az érdekeltek számára a meghozott intézkedés indokait
         megismerhetővé, a hatáskörrel rendelkező bíróság számára pedig a felülvizsgálati jogkört gyakorolhatóvá tegye.

      A Bizottságnak a valamely állami intézkedést – az ösztönző hatás és szükségesség hiánya okán – jogszerűtlen működési támogatásnak
         minősítő határozatában kifejezett indokolással kell szolgálnia e következtetését illetően.

      (vö. 26–28. pont)
      2.      A Bizottság csak akkor tekintheti az EK 87. cikk (3) bekezdésével összeegyeztethetőnek a támogatást, ha meg tudja állapítani,
         hogy az hozzájárul az e rendelkezésben megnevezett valamelyik cél megvalósításához, amelyet a kedvezményezett vállalkozás
         normális piaci körülmények között, önerőből cselekedve nem lenne képes elérni. Így tehát nem engedhető meg, hogy a tagállamok
         olyan támogatást folyósítsanak, amely javítja a kedvezményezett vállalkozás helyzetét, anélkül hogy ez szükséges lenne az
         EK 87. cikk (3) bekezdésében foglalt célok eléréséhez.

      Nem fogadható el tehát, hogy a támogatás olyan feltételekkel bírjon, különösen az összegét illetően, amelyek korlátozó hatásai
         meghaladják azt a mértéket, amely ahhoz szükséges, hogy a támogatás elérje a Szerződésben rögzített célokat.

      Azon támogatás, amely a kedvezményezettjétől nem kíván sem ellenszolgáltatást, sem valamely közös érdeket szolgáló célhoz
         való hozzájárulást, olyan folyó költségek fedezésére szolgáló működési támogatás, amelyet normális esetben a kedvezményezett
         vállalkozásnak kellene viselnie, és e támogatást a Bizottság nem hagyhatja jóvá. Az ilyen támogatások ugyanis főszabály szerint
         torzítják a verseny feltételeit.

      (vö. 65–66., 74–75. pont)
      3.      A tervezett állami támogatás tagállam általi bejelentését és Bizottság általi engedélyezését követően e tagállamnak lehetősége
         van olyan projektet bejelenteni, amellyel valamely vállalkozásnak további támogatást szándékozik nyújtani vagy már megadott
         támogatást meg kíván változtatni. Ezen új bejelentés a Bizottság ellenőrzésének van alávetve, amely az EK 87. cikk (2) és
         (3) bekezdésében meghatározott feltételek vizsgálatát követően a támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilváníthatja.

      Azon tény, miszerint a nemzeti szabályozás úgy rendelkezik, hogy a projektet egy bizonyos határidőn belül kell megvalósítani,
         nem eredményezi automatikusan az adott projektre már megadott támogatás emelésének az említett határidő lejártát követő kérésére
         és engedélyezésére vonatkozó lehetőség elvesztését.

      (vö. 85–87. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2009. január 14.(*)

      „Állami támogatások – Nagyberuházási projektekhez nyújtott regionális támogatások – A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat – Indokolás – A támogatás ösztönző hatása – A támogatás szükségessége”
      A T‑162/06. sz. ügyben,
      a Kronoply GmbH & Co. KG (székhelye: Heiligengrabe [Németország], képviselik: R. Nierer és L. Gordalla ügyvédek)

      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: kezdetben K. Gross és T. Scharf, később V. Kreuschitz, K. Gross és T. Scharf, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      benyújtott, a Németország által a Kronoply részére nyújtani kívánt C 5/2004 (ex N 609/2003) számú állami támogatásról szóló,
         2005. szeptember 21‑i 2006/262/EK bizottsági határozat (HL 2006. L 94., 50. o.) megsemmisítésére irányuló kérelme tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA(ötödik tanács),

      tagjai: M. Vilaras elnök (előadó), M. Prek és V. Ciucă bírák,
      hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. szeptember 3‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita alapját képező tényállás
      1        A felperes, a Kronoply GmbH & Co. KG, egy német jog szerinti vállalkozás, amely fából készült alapanyagokat gyárt.

      2        2000. január 28‑án a felperes 77 millió német márka (DEM) (39,36 millió euró) összegű támogatás iránti kérelmet nyújtott be
         az Investitionsbank des Landes Brandenburghoz (Brandenburg tartomány befektetési bankja, a továbbiakban: ILB) egy irányított
         szálelrendezésű lapokat előállító üzem létrehozásának céljából, amelynek összköltsége 220 millió DEM (112,5 millió euró).

      3        2000. december 22‑i levelében a Németországi Szövetségi Köztársaság – az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok
         megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet,
         1. kötet, 339. o.) 2. cikke (1) bekezdésének megfelelően – 77 millió DEM összegű, a nagyberuházási projektekhez nyújtott regionális
         támogatás – tényállás idején hatályos – multiszektorális keretszabálya (HL 1998. C 107., 7. o., a továbbiakban: multiszektorális
         keretszabály) alá tartozó beruházási támogatás tervezetét jelentette be a Bizottságnak, amelyet a felperes javára egy irányított
         szálelrendezésű lapokat előállító üzem létrehozásához kívánt nyújtani. E bejelentést a Bizottság 813/2000. számon nyilvántartásba
         vette, és eljárást indított (a továbbiakban: 813/2000. sz. eljárás).

      4        A multiszektorális keretszabály címén nyújtható támogatás legmagasabb összegét számos körülményt, többek között az érintett
         ágazaton belüli verseny helyzetét – amelyet a keretszabály T tényezőnek nevez, és amelyre négy (0,25‑ös, 0,5‑ös, 0,75‑ös vagy
         1‑es) korrekciós együttható egyikének alkalmazását írja elő – figyelembe vevő számítás alapján kell meghatározni. A jelen
         esetben a tervezetet a Németországi Szövetségi Köztársaság először 1‑es T tényezővel jelentette be, amely a versenyre semmilyen
         negatív hatást nem gyakorló tervezetnek felel meg.

      5        A Bizottsággal folytatott levélváltást követően a Németországi Szövetségi Köztársaság 2001. június 19‑én módosította bejelentését
         a támogatás intenzitását illetően. Arról értesítette a Bizottságot többek között, hogy „úgy határozott, hogy a bejelentett
         versenyhelyzet tényezőt 1‑ről 0,75‑re módosítja”. A 0,75‑ös T tényező olyan tervezetekre alkalmazandó, amelyek strukturális
         kapacitástöbblettel vagy hanyatló piaccal jellemzett ágazatban növelik a kapacitást. A 0,75‑ös T tényező alkalmazásával a
         támogatás intenzitása 35%‑ról 31,5%‑ra csökkent, azaz összesen 69,3 millió DEM‑re (35,43 millió euró) az eredetileg bejelentett
         77 millió DEM (39,36 millió euró) helyett.

      6        2001. július 3‑án a Bizottság a 659/1999 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése alapján határozatot hozott, miszerint nem emel
         kifogást e támogatásnyújtással szemben, amely határozatot a Hivatalos Lap 2001. augusztus 11‑i számában tették közzé (HL C 226.,
         14. o.).

      7        2002. január 3-i levelében a Németországi Szövetségi Köztársaság a Bizottság 2001. július 3‑i határozatának módosítását kérte,
         azzal indokolva kérelmét, hogy a szóban forgó piac nem tekinthető hanyatlónak, aminek az 1‑es T tényező alkalmazását és a
         támogatás engedélyezett intenzitásának a beruházás elszámolható összegének 31,5%‑áról annak 35%‑ára emelését kell maga után
         vonnia.

      8        2002. február 5‑i levelében a Bizottság megtagadta 2001. július 3‑i határozatának megváltoztatását azzal az indokkal, hogy
         a támogatást az összes vonatkozó tényező helyes kiszámítása alapján értékelte.

      9        E levelet a Bizottság határozatának tekintve, a felperes megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be ellene, amelyet az Elsőfokú
         Bíróság megtámadható határozat hiánya miatt elutasított mint elfogadhatatlant a T‑130/02. sz., Kronoply kontra Bizottság ügyben
         2003. november 5‑én hozott végzésében (EBHT 2003., II‑4857. o.).

      10      2003. december 22‑i levelében a Németországi Szövetségi Köztársaság a Bizottságnak bejelentette azon szándékát, hogy 3 936 947 euró
         összegű beruházási támogatást kíván a felperes részére nyújtani a multiszektorális keretszabály címén. E támogatást 609/03. számon
         vették nyilvántartásba.

      11      2004. február 18‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy úgy határozott, az EK 88. cikk
         (2) bekezdése szerinti eljárást indít, mivel komoly kétségei merültek fel a bejelentett kiegészítő támogatás ösztönző hatását
         és szükségességét illetően.

      12      A Németországi Szövetségi Köztársaság és a felperes észrevételeinek kézhezvételét követően a Bizottság 2005. szeptember 21‑én
         elfogadta a Németország által a Kronoply részére nyújtani kívánt C 5/2004 (ex N 609/2003) számú állami támogatásról szóló,
         2006/262/EK határozatot (HL 2006. L 94., 50. o.; a továbbiakban: határozat).

      13      A határozat (42) preambulumbekezdése a következőképpen szól:

      „A Bizottság arra a következtetésre jut, hogy a bejelentett támogatás az EK‑Szerződés 87. cikkének (1) bekezdése értelmében
         vett állami támogatás. Mivel a támogatás sem ösztönzőként nem hat, sem nem szükséges, esetében az [EK] 87. cikk (2) vagy (3) bekezdésében
         található egyetlen eltérés sem alkalmazható. A támogatás ezért jogszerűtlen működési támogatás, amelyet nem szabad odaítélni.”

      14      A határozat 1. cikke a következőképpen szól:

      „A 3 936 947 EUR összegű állami támogatás, amelyet Németország az N 609/2003 bejelentés szerint a Kronoply [...]‑nak szándékozik
         nyújtani, összeegyeztethetetlen a közös piaccal.

      Ezen ok miatt a támogatást nem szabad odaítélni.”
       Az eljárás és a felek kérelmei
      15      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. június 26‑án benyújtott keresetlevelével a felperes a jelen keresetet terjesztette elő.

      16      Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) elrendelte a szóbeli szakasz megnyitását. A felek szóbeli
         előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaikat a 2008. szeptember 3‑i tárgyaláson hallgatta
         meg.

      17      A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a határozatot;
      –        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      18      A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
      19      Keresete alátámasztására a felperes öt jogalapra hivatkozik: az első az EK 253. cikk megsértésén alapul, a második a 659/1999
         rendelet rendelkezéseinek megsértésén, a harmadik az EK 87. cikk (3) bekezdése a) és c) pontjának, valamint a regionális támogatásokról
         szóló iránymutatás (HL 1998. C 74., 9. o., a továbbiakban: iránymutatás) megsértésén, a negyedik azon, hogy a Bizottság nyilvánvaló
         hibákat vétett a tények megállapítása során, az ötödik jogalap pedig a Bizottság által a tények értékelésekor elkövetett nyilvánvaló
         hibákon és hatáskörrel való visszaélésen alapul.

       Az EK 253. cikk megsértésére alapított jogalapról
       A felek érvei
      20      A felperes egyrészről úgy érvel, hogy nem volt lehetősége megismerni a Bizottság indokolását, mivel a határozatban az intézmény
         érvelésének logikájában „törés” van, mivel az intézmény anélkül tagadja az ösztönző hatás fennállását, hogy megvizsgálná a
         saját maga által megállapított kritériumok alapján, létezik‑e ilyen hatás. Az iránymutatás rendelkezéseivel összhangban ösztönző
         hatás áll fenn, amennyiben a támogatás iránti kérelmet a projekt megvalósítását megelőzően nyújtják be, mint az a jelen esetben
         is történt. A Bizottság, mivel nem említi meg e tényállási elemet, a ténymegállapítás pontatlanságán túl, megsértette az indokolási
         kötelezettségét.

      21      A felperes másrészről úgy érvel, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg a már megadott és engedélyezett támogatás módosításának
         – az Elsőfokú Bíróság által az ítélkezési gyakorlatában kifejezetten megemlített – lehetőségét, mivel a határozatban előírja,
         hogy az új támogatás iránti kérelem alapjául más beruházási projektnek kell szolgálnia. Következésképpen a határozat nincs
         megfelelően indokolva.

      22      A Bizottság a felperes által emelt megsemmisítési jogalap elutasítását kéri.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      23      A felperes által az EK 253. cikk megsértésére alapított jogalap keretében felhozott két kifogás alátámasztására kifejtett
         érvelés megfogalmazásából és tartalmából következik, hogy e kifogások tulajdonképpen nem az indokolás hiányára vagy nem megfelelő
         voltára irányulnak, amely az EK 230. cikk értelmében lényeges eljárási szabály megsértésének minősülne. A szóban forgó kifogások
         valójában egybemosódnak a határozat megalapozottságára, vagyis ezen aktus érdemi jogszerűségére vonatkozó kifogással, e határozat
         tehát jogellenes, tekintettel többek között az EK 87. cikk és az iránymutatás Bizottság általi állítólagos megsértésére, különösen
         a vitatott támogatás ösztönző hatásának és szükségességének téves értékelésére, valamint az alperes által elkövetett állítólagos
         hatáskörrel való visszaélésre.

      24      Jellemző e tekintetben, hogy az eredeti támogatás iránti kérelem benyújtása időpontjának, illetve a már megadott és engedélyezett
         támogatás módosítása – Elsőfokú Bíróság által elismert – lehetőségének Bizottság általi figyelmen kívül hagyásával kapcsolatos
         kifogások kifejezetten megismétlődnek a felperesnek a kérdéses támogatás ösztönző hatásának és szükségességének téves értékelésére,
         valamint az állítólagos hatáskörrel való visszaélésre vonatkozó érvelésében.

      25      Meg kell mindenesetre állapítani, hogy a határozat indokolása megfelel az EK 253. cikk követelményeinek az ítélkezési gyakorlat
         értelmezésében.

      26      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk által megkövetelt indokolást az adott ügy természetéhez kell igazítani,
         valamint világosan és kétértelműségtől mentesen kell megfogalmazni a jogi aktust kiadó intézmény érvelését, hogy az az érdekeltek
         számára a meghozott intézkedés indokait megismerhetővé, a hatáskörrel rendelkező bíróság számára pedig a felülvizsgálati jogkört
         gyakorolhatóvá tegye. Az indokolás követelményét az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus tartalmára, az előadott
         indokok jellegére és a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett más személyek magyarázathoz
         jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni. Nem követelmény az indokolással szemben, hogy a releváns tény- és jogkérdések
         minden részletére kitérjen, amennyiben nem csupán szövege, hanem egyben kontextusa, valamint a tárgyra vonatkozó jogszabályok
         összessége alapján eldönthető a kérdés, hogy az indokolás megfelel‑e az EK 253. cikk követelményeinek (a Bíróság 296/82. és
         318/82. sz., Hollandia és Leeuwarder Papierwarenfabriek kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. március 13‑án hozott ítéletének
         [EBHT 1985., 809. o.] 19. pontja, a C–350/88. sz., Delacre és társai kontra Bizottság ügyben 1990. február 14‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1990., I–395. o.] 15. és 16. pontja, valamint a C–56/93. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1996. február 29‑én hozott
         ítélet [EBHT 1996., I–723. o.] 86. pontja).

      27      A határozat (42) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a német hatóságok által 2003. december 22‑én bejelentett intézkedést
         – mivel sem ösztönzőként nem hat, sem nem szükséges – a Bizottság jogszerűtlen működési támogatásnak minősítette, amelyet
         nem szabad odaítélni.

      28      Meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a határozatban kifejezett indokolással szolgál a kérdéses támogatás ösztönző hatásának
         és szükségességének hiányával kapcsolatos következtetését illetően.

      29      Meg kell állapítani egyebek mellett, hogy a fenti 9. pontban hivatkozott Kronoply kontra Bizottság ügyben hozott végzésre
         való kifejezett hivatkozással a Bizottság azt a véleményt képviseli, hogy egy tagállam további támogatást akkor jelenthet
         be, illetve a már jóváhagyott projektet vagy általában egy állami támogatás különböző részeit akkor változtathatja meg, és
         a Bizottság ezt akkor hagyhatja jóvá, ha a támogatás minden része esetében bizonyítható az ösztönző hatás és a szükségesség
         (a határozat (24) preambulumbekezdése).

      30      A Bizottság a határozat (28) preambulumbekezdésében emlékeztet továbbá az iránymutatás 4.2. pontjára, amely szerint az adott
         támogatás ösztönző hatása akkor feltételezhető, ha a támogatás címzettje a projekt megvalósításának megkezdése előtt nyújtja
         be a támogatás iránti kérelmét. A határozat (24), (26)–(35) preambulumbekezdésének olvasatából kitűnik, hogy a Bizottság ténylegesen
         megvizsgálta a támogatás ösztönző hatásának feltételét, amikor megindokolja, hogy a jelen eset sajátos körülményei miképp
         teszik lehetővé az iránymutatás 4.2. pontjában szereplő vélelem kizárását és az ösztönző hatás hiányára való következtetést.

      31      Hasonlóképpen a Bizottság világosan kifejtette a határozat (24), valamint (36)–(39) preambulumbekezdésében azokat az okokat,
         amelyek alapján a szóban forgó támogatás szükségességének hiányára következtetett.

      32      Úgy tűnik tehát egyrészről, hogy a felperes számára teljes mértékben lehetséges volt azon okok megismerése, amelyek alapján
         a Bizottság a vitatott támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította, amint azt a felperes beadványában
         a vitatott támogatás ösztönző hatása és szükségessége Bizottság általi értékelésének állítólagosan téves mivoltára vonatkozó
         lényeges fejlemények is alátámasztják, és másrészről, hogy az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálatot gyakorolhat.

      33      Következésképpen az EK 253. cikk megsértésére alapított jogalapot el kell utasítani.

       A 659/1999 rendelet rendelkezéseinek megsértésére alapított jogalapról
       A felek érvei
      34      A felperes úgy véli, hogy a 659/1999 rendelet 9. cikke jogalapot biztosít a már megadott támogatás módosítására, különösen
         annak emelésére, és hogy a Bizottság a jelen esetben megsértette az említett rendelet rendelkezéseit.

      35      A felperes úgy érvel, hogy amennyiben a Tanács felruházza a Bizottságot a határozat visszavonásának és a támogatás visszatérítése
         elrendelésének jogával, arra az esetre, ha a szolgáltatott információk helytelenek, a Bizottság a fortiori jogosult kell legyen az engedélyezett támogatás módosítására és emelésére is. Egy támogatás módosítása és emelése ugyanis
         jelentősen kevésbé sérti az érintettek jogait, mint a visszavonás.

      36      A Bizottság a felperes megsemmisítési jogalapjának elutasítását kéri.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      37      Jóllehet a felperes a 659/1999 rendelet „rendelkezéseinek” megsértését említi, érvelésében csupán az említett rendelet 9. cikkére
         hivatkozik.

      38      A 659/1999 rendeletnek a „Határozat visszavonása” című 9. cikke a következőképpen szól:

      „A Bizottság, miután lehetőséget biztosított az érintett tagállam számára észrevételeinek benyújtására, a 4. cikk (2) vagy
         (3), illetve a 7. cikk (2), (3) vagy (4) bekezdése szerint hozott határozatát visszavonhatja, amennyiben a határozat az eljárás
         során szolgáltatott olyan helytelen információn alapult, amely döntő fontosságú volt a határozat meghozatalában. A határozat
         visszavonása és egy új határozat meghozatala előtt a Bizottság megindítja a 4. cikk (4) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati
         eljárást. A 6., 7. és 10. cikket, a 11. cikk (1) bekezdését, a 13., 14. és 15. cikket értelemszerűen kell alkalmazni.”

      39      A 659/1999 rendelet 9. cikkének egyszerű szó szerinti olvasatából is kitűnik, hogy ez utóbbinak kizárólagos célja az, hogy
         a Bizottságot felruházza határozatai visszavonásának jogával, és csupán akkor alkalmazható, ha helytelen információkat szolgáltattak
         a Bizottság számára, és azok alapján az intézmény támogatás hiányát megállapító, illetve a támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek
         nyilvánító határozatot fogadott el.

      40      Azonban, amint az a Bizottság helyesen megjegyzi, a felperes kifejezetten elismeri kérelmében, hogy „e feltevés a jelen ügyben
         nem helytálló, mivel a szolgáltatott információk nem voltak helytelenek”. Meg kell továbbá állapítani, hogy a jelen esetben
         a felperes nem azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem vonta vissza a 2001. július 3‑i határozatát.

      41      A felperes a fortiori érvelése valójában abban áll, hogy a 659/1999 rendelet 9. cikkéből arra a következtetésre jut, hogy a Bizottság e cikk alapján
         elfogadhat a már megadott és engedélyezett támogatás módosítását jóváhagyó határozatot, amelyet az Elsőfokú Bíróság azonban
         nem fogadhat el, mivel az a szóban forgó cikk különösen tág és nyilvánvalóan contra legem értelmezéséből fakad.

      42      Mindenesetre még amennyiben a 659/1999 rendelet 9. cikkét a fent említett határozat elfogadása megfelelő jogalapjának is lehetne
         tekinteni, ez nem jelentené azt, hogy minden, a Bizottságnak bejelentett kiegészítő támogatás – mint amelyről a jelen esetben
         is szó van – szükségszerűen összeegyeztethető lenne a közös piaccal.

      43      E körülmények között el kell utasítani a 659/1999 rendelet rendelkezéseinek megsértésére alapított jogalapot.

       Az EK 87. cikk (3) bekezdése a) és c) pontjának, az EK 88. cikknek, valamint az iránymutatásnak a megsértésére alapított jogalapról
       A felek érvei
      –       Az ösztönző hatás hiányáról
      44      A felperes először is kifejti, hogy az iránymutatás 4.2. pontjának harmadik albekezdésével összhangban, az ösztönző hatással
         kapcsolatos feltétel teljesüléséhez elegendő, ha az adott támogatás iránti kérelmet a projekt megvalósításának megkezdése
         előtt nyújtották be. Ezen egyedüli feltétel a jelen esetben teljesült, mivel a támogatás iránti kérelmet az illetékes nemzeti
         hatósághoz 2000. január 28‑án, a projekt megvalósítására irányuló munkálatok megkezdését megelőzően nyújtották be. Bár hivatkozik
         a határozatban az iránymutatás 4.2. pontjában szereplő feltételre, a Bizottság az ösztönző hatást nem azon időponttal kapcsolatban
         vizsgálta, amikor a felperes a nemzeti hatóságoknak bejelentette a projektet, hanem azon időponttal kapcsolatban, amikor a
         tagállam bejelentette a vitatott támogatást, aminek következtében a Bizottság megsértette a szóban forgó rendelkezést.

      45      A Bizottság által a határozatban követett megközelítés – mind a bejelentés időpontjának, mind azon ténynek a figyelembevételét
         illetően, miszerint a projekt ez utóbbi előtt megvalósult, – nem releváns az ösztönző hatás értékelésének szempontjából, amely
         értékelésnek ellentmond az Elsőfokú Bíróság T–126/99. sz., Graphischer Maschinenbau kontra Bizottság ügyben 2002. május 14‑én
         hozott ítélete (EBHT 2002., II–2427. o.), és amely figyelmen kívül hagyja a gazdasági valóságot.

      46      A felperes másodszor is arra emlékeztet, hogy 77 millió DEM összegű, a beruházás költségeinek 35%‑át jelentő támogatást kért,
         az ILB‑től azonban 69,3 millió DEM összegű, a beruházás költségeinek 31,5%‑át jelentő támogatást kapott. A felperes kérelme
         továbbra is fennáll 7,7 millió DEM, azaz a beruházás költségeinek 3,5%‑a erejéig, mivel az ILB előtti közigazgatási felszólalási
         eljárás még nem zárult le.

      47      A felperes úgy érvel, hogy a Bizottság a határozatban tévesen tekinti úgy, hogy az eredeti támogatás iránti kérelem „kimerült”
         a 2001. július 3‑i határozat elfogadásával, mivel az a kért támogatásnak csupán egy részéről rendelkezik. A felperes megjegyzi
         továbbá, hogy a határozat elfogadására egy „módosítási kérelemre” válaszul került sor, amint arra a német hatóságok által
         2003. december 22‑én tett bejelentés kifejezetten hivatkozik.

      48      A felperes harmadszor előadja, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta azon tényt, miszerint nem szükséges, hogy új, elszámolható
         költségek merüljenek fel, ahhoz, hogy a már jóváhagyott támogatáson felül egy másik támogatást engedélyezzen. Azon tény, mely
         szerint főszabályként lehetséges egyetlen projektre – és következésképpen ugyanazon elszámolható költségekre – több támogatást
         is kapni, az EK‑Szerződés 87. és 88. cikkének a csekély összegű (de minimis) támogatásokra való alkalmazásáról szóló, 2001. január 12‑i 69/2001/EK bizottsági rendelet (HL L 10., 30. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 138. o.) (5) preambulumbekezdésének utolsó mondatából következik. E megoldás alkalmazandó
         a regionális támogatásokra, a multiszektorális keretszabály rendelkezéseivel összhangban megállapított 35%‑os támogatási felső
         határ figyelembevételével. Így a jelen esetben a közös piaccal összeegyeztethető lenne a 35%‑os intenzitású támogatás, mivel
         a figyelembe veendő „versenyhelyzet” tényező nem 0,75‑ös, hanem 1‑es.

      –       A szükségesség hiányáról
      49      A felperes úgy érvel, hogy a Bizottság a regionális támogatások terén pontosan és behatároltan állapította meg a szükségesség
         feltételét, abban az értelemben, hogy adott támogatás szükségességének megállapításához elegendő, ha a kérelmet a projekt
         megvalósításának megkezdését megelőzően nyújtják be. E tekintetben a szükségesség feltételének vizsgálata megegyezik az ösztönző
         hatás feltételének vizsgálatával.

      50      A felperes előadja, hogy a támogatás iránti kérelem benyújtásának időpontjával kapcsolatos feltétel már megadott támogatás
         módosításának esetében is alkalmazandó, és kifejti, hogy a Bizottság maga is elismeri, hogy a támogatás emelésének az Elsőfokú
         Bíróság ítélkezési gyakorlatában említett lehetősége nem csupán a teljesen új projekt esetére korlátozódik. A Bizottság által
         adott támogatás módosítása vagy kiegészítő támogatás nyújtása lehetőségével kapcsolatban felhozott példákat kiegészítve, hozzá
         kell adni azon esetet, ahol – mint a jelen esetben – a Bizottság helytelenül értékelte a piacot, a Bizottság egységes engedélyezési
         gyakorlatra törekszik, és a nemzeti közigazgatási eljárás még nem zárult le.

      51      Téves egyébként a határozat (39) preambulumbekezdésében a szükségesség fogalmának Bizottság általi értelmezése, mivel a Bizottság
         figyelmen kívül hagyja azon tényt, miszerint a felperes az alkalmazandó nemzeti szabályozás értelmében kénytelen volt a projektet
         36 hónapon belül, tehát 2005. január 1‑je előtt megvalósítani, hogy ne veszítse el a támogatás teljes összegét. Ellentmondásos
         lenne megkövetelni, hogy a felperes bizonyos időn belül valósítsa meg a projektet, úgy, hogy mindeközben az előírt határidőn
         belüli megvalósítás a támogatás emelése engedélyezési lehetőségének elvesztésével jár. E megközelítés ellentmondana az Elsőfokú
         Bíróság ítélkezési gyakorlatának, amely utóbbi lehetőséget biztosít a támogatás módosítására, illetve kiegészítő támogatás
         nyújtására.

      –       A működési támogatásnak minősítésről
      52      A felperes úgy érvel, hogy a Bizottság a határozatban helytelenül minősítette a támogatást működési támogatásnak, mivel a
         Németországi Szövetségi Köztársaság regionális támogatással kapcsolatban tett bejelentést, és az utóbbi által a Bizottságnak
         szolgáltatott információk összessége a multiszektorális keretszabály követelményeire vonatkozott.

      53      A Bizottság a felperes által felhozott jogalap elutasítását kéri.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      –       A jogalap elfogadhatóságáról
      54      Emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának értelmében a keresetlevélnek tartalmaznia
         kell a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Ennek kellően egyértelműnek és pontosnak kell lennie, hogy lehetővé tegye az
         alperes számára védekezésének előkészítését és az Elsőfokú Bíróság számára a keresetről való határozathozatalt, adott esetben
         további információ nélkül. Ennélfogva a keresetlevélben egyértelműen ki kell fejteni azt a jogalapot, amelyre a keresetet
         alapították, így nem felel meg az eljárási szabályzatban támasztott követelményeknek, ha csak elvontan utalnak rá (az Elsőfokú
         Bíróság T–102/92. sz., Viho kontra Bizottság ügyben 1995. január 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II–17. o.] 68. pontja,
         a T–352/94. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II–1989. o.] 333. pontja).

      55      Az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának ilyen megsértése azon elfogadhatatlansági okok közé tartozik, amelyeket az említett
         eljárási szabályzat 113. cikke értelmében az Elsőfokú Bíróság hivatalból vizsgálhat az eljárás bármely szakaszában a felek
         meghallgatását követően (az Elsőfokú Bíróság T‑64/89. sz., Automec kontra Bizottság ügyben 1990. július 10‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1990., II–367. o.] 73. és 74. pontja, valamint a T–481/93. és T‑484/93. sz., Exporteurs in Levende Varkens és társai
         kontra Bizottság ügyben 1995. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II–2941. o.] 75. pontja).

      56      A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a felperes az EK 88. cikk megsértésére való hivatkozásra szorítkozik, és nem hoz
         fel semmilyen érvet ezen állítás alátámasztására. Az Elsőfokú Bíróság ez irányú kérdésére a tárgyaláson a felperes nem szolgált
         pontosítással.

      57      E körülmények között a szóban forgó jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, amennyiben az az EK 88. cikk megsértésére
         hivatkozik.

      –       A jogalap megalapozottságáról
      58      Nyilvánvaló, hogy a Bizottság úgy találta, hogy az EK 87. cikk (2) és (3) bekezdésében szabályozott eltérések egyike sem alkalmazható
         azon 3 936 947 euró összegű támogatásra, amelyet a Németországi Szövetségi Köztársaság kívánt nyújtani a felperes részére,
         valamint hogy ekképpen a fent említett támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell nyilvánítani.

      59      Mind a határozat szerkezetéből, mind a preambulumbekezdéseinek tartalmából kitűnik, hogy a Bizottság következtetése két különálló
         pilléren nyugszik, azaz a vitatott támogatás ösztönző hatásának és szükségességének hiányán. Így a Bizottság a határozat (20) preambulumbekezdésében
         kifejti, hogy a szóban forgó „támogatáshoz nem teljesül két alapvető feltétel: az ösztönző hatás és a szükségesség”.

      60      Még amennyiben bizonyos esetekben át is fedhetik egymást, a támogatás összeegyeztethetőségének e két feltétele saját jelentéssel
         bír, így a határozat két, az ösztönzés hiányával és a szükségesség hiányával kapcsolatos pillérét önállónak kell tekinteni.
         A jelen megsemmisítési jogalap keretében a felperes végeredményében kifejezetten vitatja a határozat mindkét pillérét.

      61      A tárgyalás során erről kérdezve, a felek megerősítették a határozat tartalmának ilyetén olvasatát, valamint azt, hogy a támogatás
         ösztönző hatásával és szükségességével kapcsolatos két feltételnek együtt kell teljesülnie ahhoz, hogy a támogatást a közös
         piaccal összeegyeztethetőnek lehessen nyilvánítani, amit rögzítettek a tárgyalási jegyzőkönyvben.

      62      Emlékeztetni kell itt arra, hogy amennyiben valamely határozat egyes indokai önmagukban is a jogilag megkövetelt módon alátámasztják
         e határozatot, akkor a határozat alapját képező többi elemet érintő esetleges hibák semmi esetre sem érinthetik annak rendelkező
         részét (lásd analógia útján a Bíróság C–302/99. P. és C–308/99. P. sz. Bizottság és Franciaország kontra TF1 egyesített ügyekben
         2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I–5603. o.] 26–29. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T–210/01. sz.,
         General Electric kontra Bizottság ügyben 2005. december 14–én hozott ítéletének [EBHT 2005., II–5575. o.] 42. pontját). Egyébként,
         amennyiben a Bizottság határozatának a rendelkező része az érvelés több pillérén alapul, amelyek mindegyike önmagában elegendő
         ahhoz, hogy e rendelkező részt megalapozza, főszabály szerint csak abban az esetben kell megsemmisíteni ezt a jogi aktust,
         ha mindegyik pillér jogsértő. Ebben az esetben valamely hiba vagy más olyan jogsértés, amely az érvelésnek csak az egyik pillérét
         érinti, nem elegendő ahhoz, hogy igazolja a vitatott határozat megsemmisítését, mivel annak nem lehetett meghatározó befolyása
         az intézmény által elfogadott rendelkező részre (lásd analógia útján a fenti 45. pontban hivatkozott Graphischer Maschinenbau
         kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 49‑51. pontját, valamint a fent hivatkozott General Electric kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 43. pontját).

      63      E körülmények között a felperes által az EK 87. cikk (3) bekezdése a) és c) pontjának megsértésére alapított jogalap keretében
         a határozat második, a vitatott támogatás szükségességének hiányával kapcsolatos pillérét illetően felhozott kifogásokat kell
         először megvizsgálni.

      64      E cikk szerint a közös piaccal összeegyeztethetőnek tekinthető:

      „a)      az olyan térségek gazdasági fejlődésének előmozdítására nyújtott támogatás, ahol rendkívül alacsony az életszínvonal vagy
         jelentős az alulfoglalkoztatottság;

      […]
      c)      az egyes gazdasági tevékenységek vagy gazdasági területek fejlődését előmozdító támogatás, amennyiben az ilyen támogatás nem
         befolyásolja hátrányosan a kereskedelmi feltételeket a közös érdekkel ellentétes mértékben;

      […]”
      65      Amint a Bizottság is kifejti a határozat (36) preambulumbekezdésében, csak akkor tekinthet az EK 87. cikk (3)bekezdésével
         összeegyeztethetőnek egy támogatást, ha meg tudja állapítani, hogy e támogatás hozzájárul az egyik megnevezett cél megvalósításához,
         amelyet a kedvezményezett vállalkozás normális piaci körülmények között, önerőből cselekedve nem lenne képes elérni. Így tehát
         nem engedhető meg, hogy a tagállamok olyan támogatást folyósítsanak, amely javítja a kedvezményezett vállalat helyzetét, anélkül
         hogy ez szükséges lenne az EK 87. cikk (3) bekezdésében foglalt célok eléréséhez (lásd ebben az értelemben a Bíróság 730/79. sz.,
         Philip Morris Holland kontra Bizottság ügyben 1980. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 2671. o.] 17. pontját).

      66      Nem fogadható el tehát, hogy egy támogatás olyan részletszabályokat tartalmazzon, különösen az összegét illetően, amelyek
         korlátozó hatásai meghaladják a támogatás által a Szerződésben megfogalmazott célok eléréséhez szükséges mértéket (lásd ebben
         az értelemben a Bíróság 74/76. sz. Iannelli & Volpi ügyben 1977. március 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1977., 557. o.] 15. pontját).

      67      A határozatból kitűnik, hogy a Bizottság a vitatott támogatás szükségességének hiányára vonatkozó következtetésére lényegében
         két objektív megállapítás alapján jutott.

      68      A Bizottság először is megállapította, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által 2003. december 22‑én bejelentett 3 936 947 euró
         összegű támogatás nem a felperes új beruházási projektjére vagy munkahelyek teremtésére irányul, hanem kizárólag a 2000. december
         22‑i bejelentés tárgyát képező irányított szálelrendezésű lapokat előállító üzem létrehozására vonatkozott.

      69      Beadványaiban a Bizottság – anélkül, hogy a felperes ezt vitatná – idézi a 2003. december 22‑i bejelentés 3.2.2. pontjának
         egyik mondatát, amely szerint „a szubvencionálható beruházások az eredetileg kért beruházásokra korlátozódnak”. E bejelentés
         3.3.1. pontjában szereplő számadatokból is kitűnik, hogy a vitatott támogatás összege az eredeti beruházás összege 3,5%‑ának
         felel meg, a támogatás intenzitását így az említett költség 31,5%‑áról 35%‑ra emelve.

      70      A Bizottság másodszor figyelembe vette azon tényt, hogy a felperes már jóval a 2003. december 22‑i második bejelentést megelőzően
         teljes egészében megvalósította az irányított szálelrendezésű lapokat előállító üzem létrehozásával kapcsolatos beruházási
         projektet az engedélyezett 35,43 millió euró összegű támogatás segítségével, amely a beruházás költségeinek 31,5%‑át jelentő
         intenzitású támogatást jelentett.

      71      Ekképpen a felek között nem vitás, hogy a felperes folytatta a tevékenységét azt követően, hogy csupán 31,5%‑os intenzitású
         támogatásban részesült, és a fent említett üzem létrehozására irányuló, 2000 februárjában megkezdett munkálatok végérvényesen
         befejeződtek 2003 januárjának végén, azaz majdnem egy évvel a második bejelentést megelőzően.

      72      A Bizottság a második körülményből arra következtetett, hogy a Kronopoly gazdasági tevékenysége jövedelmező volt, illetve
         hogy e vállalkozás legalábbis nem szorul további támogatásra, és ebben a szakaszban a felperes számára minden támogatás nem
         várt nyereséget jelentene (a határozat (39) preambulumbekezdése).

      73      Meg kell jegyezni e tekintetben, hogy a felperes nem állítja, hogy a szóban forgó beruházási projekt teljes megvalósítása
         végül többletköltségekkel járt volna, amelyeket saját forrásból vagy hitelből kellett volna finanszíroznia, ami megterhelte
         volna a költségvetését, a felperes tehát nem bizonyította, hogy a Bizottságnak 2003. december 22‑én bejelentett 3 936 947 euró
         összegű kiegészítő támogatás gazdaságilag szükséges a szóban forgó beruházási projekt teljes megvalósításához.

      74      Úgy tűnik tehát, hogy a Bizottság e körülmények között jogosan találta úgy, hogy a vitatott támogatás a kedvezményezettjétől
         nem kíván sem ellenszolgáltatást, sem valamely közös érdeket szolgáló célhoz való hozzájárulást, ezért olyan folyó költségek
         fedezésére szolgáló működési támogatásról van szó, amelyeket normális esetben a Kronoplynak kellene viselnie, és amely támogatást
         a Bizottság nem hagyhat jóvá.

      75      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a működési támogatások, tehát azon támogatások, amelyek a vállalkozás által rendes
         tevékenysége vagy mindennapos üzletvezetése keretében általában viselendő költségeinek könnyítésére irányulnak, főszabály
         szerint torzítják a verseny feltételeit (lásd a Bíróság C‑156/98. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember
         19‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑6857. o.] 30. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      76      A felperes által előadott érvek nem alkalmasak a fenti 74. pontban kifejtett következtetés megcáfolására.

      77      A felperes először is úgy érvel, hogy a Bizottságnak az iránymutatásban lejegyzett határozathozatali gyakorlatából következik,
         hogy mint az ösztönző hatás esetében is, a támogatás szükségességének megállapításához elegendő, ha a támogatás iránti nemzeti
         kérelmet a beruházási projekt megvalósításának megkezdése előtt nyújtják be.

      78      Meg kell azonban állapítani, hogy a felperes semmilyen hivatkozást nem tesz a Bizottság olyan határozataira, amelyek az állítólagos
         gyakorlatot alátámasztanák, valamint hogy a határozat vizsgálatából – épp ellenkezőleg – kitűnik, hogy az iránymutatás 4.2. pontjának
         harmadik albekezdése kizárólag a támogatás ösztönző hatásával kapcsolatos feltételre vonatkozik.

      79      E rendelkezés szerint „a támogatási programoknak […] meg kell határozniuk azt, hogy a támogatást még a projekt megkezdése
         előtt kell kérelmezni”.

      80      Meg kell jegyezni, hogy e rendelkezés időrendi sorrenddel kapcsolatos feltételt tartalmaz, és ekképpen ratione temporis vizsgálatra utal, ami teljesen megfelel az ösztönző hatás értékelése céljának. Ez utóbbi értékelést az érintett vállalkozás
         beruházásra vonatkozó döntésével összefüggésben kell elvégezni, amely döntés azon dinamikus folyamat kezdetét jelzi, amellyel
         a felperes által elkezdetthez hasonló beruházás szükségszerűen együtt jár.

      81      Amint a határozat (30) preambulumbekezdésében megállapítást nyer, az iránymutatás 4.2. pontjában megfogalmazott feltétel alkalmazása
         az ösztönző hatás fennállásának megállapítására irányul, anélkül hogy a beruházást indokolatlan késleltetné a kedvezményezett
         beruházási döntése valamennyi gazdasági vonatkozásának átfogó vizsgálatával, amely vizsgálat igen hosszadalmasnak és/vagy
         időigényesnek bizonyulhat. Ez utóbbi megfontolás indokolja, hogy a támogatás iránti kérelem beruházási projekt megvalósításának
         megkezdésével szembeni időbeli elsőbbségének megállapítása ‑ a Bizottság szerint – az ösztönző hatás meglétére enged következtetni.

      82      Ugyanakkor, a jelen jogvita keretében a támogatás szükségességével kapcsolatos feltételre vonatkozóan feltett kérdés a szóban
         forgó beruházási projekt megvalósítása tényleges feltételeinek értékelésére, illetve a felperes részéről nyújtott, a 2003.
         december 22‑én bejelentett kiegészítő támogatás nyújtását igazoló ellenszolgáltatás fennállására vonatkozik.

      83      A felperes érvelése tulajdonképpen a támogatás szükségessége objektív és lényeges feltételének egy pusztán alaki feltételre
         tekintettel történő értékelésére irányul.

      84      A felperes arra hivatkozik másodszor, hogy a támogatás szükségessége fogalmának Bizottság általi értelmezése figyelmen kívül
         hagyja azon tényt, hogy miszerint a felperes az alkalmazandó nemzeti szabályozás értelmében kénytelen volt a projektet 36 hónapon
         belül, tehát 2005. január 1‑je előtt megvalósítani, hogy ne veszítse el a támogatás teljes összegét, és egyben ellentmond
         az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának, amely utóbbi lehetőséget biztosít már megadott támogatás összege emelésének
         engedélyezésére.

      85      Nyilvánvaló, hogy egy tervezett támogatás tagállam általi bejelentését és Bizottság általi engedélyezését követően e tagállamnak
         lehetősége van olyan projektet bejelenteni, amellyel egy vállalkozásnak további támogatást szándékozik nyújtani vagy egy már
         megadott támogatást meg kíván változtatni (az Elsőfokú Bíróság T‑212/00. sz., Nuove Industrie Molisane kontra Bizottság ügyben
         2002. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑347. o.] 47. pontja, valamint a fenti 9. pontban hivatkozott Kronoply
         kontra Bizottság ügyben hozott végzés 50. pontja). Ezen új bejelentés a Bizottság ellenőrzésének van alávetve, amely az EK 87. cikk
         (2) és (3) bekezdésében meghatározott feltételek vizsgálatát követően a támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilváníthatja
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Nuove Industrie Molisane kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 46. pontját).

      86      A Bizottság egyáltalán nem tagadja a tagállamok e lehetőségét, sőt, kifejezetten hivatkozik is rá a határozat (24) preambulumbekezdésében.
         A Bizottság egyértelműen elismeri, hogy több támogatás is halmozódhat ugyanazon beruházási projekt esetében, azzal a feltétellel
         azonban, hogy a támogatások mindegyike a közös piaccal összeegyeztethetőnek minősül, és így teljesül a támogatás szükségességéhez
         kapcsolódó feltétel.

      87      Egyébként, amint azt a Bizottság helyesen emeli ki beadványaiban, azon tény, miszerint valamely nemzeti szabályozás úgy rendelkezik,
         hogy a projektet egy bizonyos határidőn belül kell megvalósítani, nem eredményezi automatikusan az adott projektre már megadott
         támogatás emelésének az említett határidő lejártát követő kérésére és engedélyezésére vonatkozó lehetőség elvesztését.

      88      Ekképpen elképzelhető, hogy a tagállam a nemzeti szabályozás által előírt határidő lejártát követően egy olyan projektet illetően
         jelent be kiegészítő támogatást a Bizottságnak, amely projekt megvalósítása előre nem látható külső tényezők miatt többletköltségeket
         eredményezett.

      89      A Bizottság feladata ezen esetben annak megállapítása, hogy a bejelentett kiegészítő támogatás szükségesnek tekinthető‑e figyelembe
         véve többek között a multiszektorális keretszabály alá tartozó regionális célú támogatások esetében a nyújtható támogatások
         intenzitásának felső határát.

      90      A jelen esetben a Bizottság helyesen szorítkozott annak megállapítására, hogy a szóban forgó beruházási projektet a felperes
         teljes egészében megvalósította az eredetileg engedélyezett támogatás segítségével, a vitatott támogatás bejelentését megelőzően.

      91      Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a felperes nem állítja, hogy a szóban forgó beruházási projektnek ‑ tehát az EK 87. cikk
         (3) bekezdésében meghatározott célok egyikének ‑ megvalósítása többletköltséggel járt volna, illetve hogy az eredeti támogatás
         3 936 947 euró összeggel való tervezett emelése, amelyet a Bizottságnak 2003. december 22‑én jelentettek be, részben vagy
         egészében e többletköltséget térítené meg, és ennyiben szükségesnek lenne tekintendő.

      92      A felperes mindössze azt állítja, hogy egy beruházási projekttel kapcsolatos kiegészítő támogatást engedélyezni kell, amennyiben
         – mint a jelen esetben is ‑:

      –        a Bizottság az eredeti támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító határozatában tévesen értékelte a szóban
         forgó termékek piacát;

      –        a Bizottság egységes engedélyezési gyakorlatra törekszik;
      –        az eredeti támogatás iránti kérelemmel kapcsolatos nemzeti közigazgatási eljárás még nem zárult le.
      93      Meg kell jegyezni egyrészről, hogy azon hipotetikus állítás, mely szerint a Bizottság tévesen értékelte a szóban forgó termékek
         piacát, ellentmond a német hatóságok által benyújtott adatok pontos mivoltával kapcsolatos állításnak, amely adatokra figyelemmel
         a 2001. július 3‑i határozat elfogadására sor került. Másrészről a felperesnek előző pontban hivatkozott érvelése egyáltalán
         nem releváns a támogatás szükségességének a fenti 65. és 66. pontban meghatározott feltételét illetően.

      94      Az iratokból valójában kitűnik, hogy a vitatott támogatás bejelentése pusztán az eredeti támogatás iránti kérelemnek megfelelő
         35%‑os támogatási intenzitás elérésére irányult. Mivel a felperes nyilvánvalóan nem fogadta el a 0,75‑ös együttható megállapítását
         a „versenyhelyzet” tényezőt illetően, míg a Bizottság 1‑es együtthatót hagyott jóvá a versenytárs Glunz AG társaság javára
         bejelentett tervezett támogatást illetően az említett vállalkozás számára nyújtandó támogatással kapcsolatos határozatában,
         amelyet pár héttel a 2001. július 3‑i határozatot követően fogadott el.

      95      A felperes harmadszor – lényegében a 2003. december 22‑i bejelentés megfogalmazására támaszkodva – kifogásolja a vitatott
         támogatás működési támogatásnak való minősítését.

      96      Meg kell ugyanakkor jegyezni, hogy a puszta tény, hogy valamely tagállam által tett bejelentés regionális beruházási támogatásra
         „vonatkozik”, nem jelenti azt, hogy az érintett intézkedés nem lehet működési támogatás.

      97      Emlékeztetni kell arra, hogy az állami támogatások ellenőrzési rendszere végrehajtásának feladata, ahogyan az EK 88. cikkből
         és a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatából is következik, alapvetően a Bizottságra hárul, és ez utóbbi az EK 87. cikk
         (3) bekezdésének alkalmazása során széles körű mérlegelési joggal rendelkezik, amelynek gyakorlása gazdasági és szociális
         szempontok közösségi összefüggésekben történő értékelését feltételezi (a Bíróság C‑303/88. sz., Olaszország kontra Bizottság
         ügyben 1991. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑1433. o.] 34. pontja és a fenti 75. pontban hivatkozott Németország
         kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 67. pontja).

      98      A jelen esetben a Bizottság jogosan állapította meg, hogy a támogatás szükségességének feltétele nem teljesül, és a vitatott
         támogatást működési támogatásnak kell tekinteni, mivel nyújtására anélkül került sor, hogy a kedvezményezettnek ellenszolgáltatást
         kellett volna nyújtania, és a vállalkozás pénzvagyonának növelésére irányult.

      99      A fenti megfontolásokból következik, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a Bizottság tévesen állapította volna meg a támogatás
         szükségességének hiányát.

      100    E körülmények között, még ha a Bizottság tévesen állapította volna is meg, hogy a vitatott támogatás nem felel meg az ösztönző
         hatás feltételének a jelen ügy – egy már engedélyezett, szétválaszthatatlan gazdasági egységet képező beruházási projektre
         vonatkozó kiegészítő támogatás bejelentésében megtestesülő ‑ különleges körülményei között, a fenti 59‑62. pontban kifejtett
         észrevételekkel összhangban, a határozat akkor a támogatás szükségessége hiányának megállapításán alapulna.

      101    Következésképpen az EK 87. cikk (3) bekezdése a) és c) pontjának és az iránymutatásnak a megsértésére alapított jogalapot
         el kell utasítani.

       A Bizottság által a tények megállapítása során elkövetett nyilvánvaló hibákra alapított jogalapról
       A felek érvei
      102    A felperes először is úgy érvel, hogy a határozat (22) preambulumbekezdésében a Bizottság tévesen állapítja meg, hogy a 813/2000. sz.
         eljárás keretében elismerte a Németországi Szövetségi Köztársaság által nyújtott információk jelentőségét, és elfogadta az
         utóbbi által a szóban forgó piacot illetően levont következtetéseket. A Bizottság 2001. július 3‑i határozatából egyértelműen
         kitűnik, hogy a Bizottság és a Németországi Szövetségi Köztársaság nem értettek egyet annak kérdését illetően, hogy a beruházásra
         hanyatló piacon került-e sor, vagy sem.

      103    Másodszor arra hivatkozik, hogy téves a határozat (22) preambulumbekezdésében is szereplő megállapítás, mely szerint a Bizottság
         2001. július 3‑i határozatát elfogadta volna a Németországi Szövetségi Köztársaság és a felperes. Azon tény, miszerint nem
         nyújtottak be keresetet a támogatást a közös piaccal teljes mértékben összeegyeztethetőnek nyilvánító határozat ellen, nem
         tekinthető elfogadásnak, mivel e kereset elfogadhatatlan lett volna az eljáráshoz fűződő érdek hiányában. Egyébként a felperes
         törvényi kötelezettsége volt a nemzeti szabályozás szerint a bejelentett projektet a Bizottság jóváhagyását követő 36 hónapon
         belül megvalósítani.

      104    A felperes harmadszor előadja, hogy a Bizottság tévesen állapítja meg a határozatban, hogy a 35%‑os támogatási intenzitást
         már megtagadta a felperestől. A felperes szerint a 2001. július 3‑i határozatban engedélyezett 31,5%‑os támogatási intenzitás
         és a multiszektorális keretszabály helyes alkalmazásából következő 35%‑os támogatási intenzitás közötti különbség még nem
         képezte állami támogatási eljárás tárgyát a 2003. december 22‑i bejelentést megelőzően, és a Bizottság csupán a határozatban
         tagadta meg az (összeadva) 35%‑os támogatási intenzitást.

      105    Negyedszer előadja, hogy a támogatás ösztönző hatásának, tehát azon ténynek a fennállására irányuló vizsgálat keretében, miszerint
         a támogatás iránti kérelmet még valóban a projekt megvalósításának megkezdése előtt nyújtották‑e be, a Bizottság egyszer sem
         említi meg a határozatban a felperes támogatás iránti kérelme benyújtásának időpontját, azaz 2000. január 28‑át. A Bizottság
         ennélfogva hiányos tényállásra támaszkodik.

      106    A felperes úgy érvel, hogy ha a Bizottság megfelelően értékelte volna a tényeket, más következtetésre jutott volna, valamint
         hogy a Bizottság által a tényállás megállapításakor elkövetett nyilvánvaló hibák önmagukban igazolják a határozat megsemmisítését.

      107    A Bizottság a felperes által felhozott jogalap elutasítását kéri.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      108    Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy nem elegendő a megtámadott jogi aktus megsemmisítéséhez annak megállapítása, hogy
         ezen aktus ténybeli hibát tartalmaz, e hibának befolyással kell bírnia magának az aktusnak a tartalmára, azaz e hiba hiányában
         az aktus más lett volna (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑163/94. és T‑165/94. sz., NTN Corporation és Koyo
         Seiko kontra Tanács egyesített ügyekben 1995. május 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1381. o.] 115. pontját; T‑35/01. sz.,
         Shanghai Teraoka Electronic kontra Tanács ügyben 2004. október 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2004, II‑3663. o.] 167. pontját,
         valamint T‑107/04. sz., Aluminium Silicon Mill Products kontra Tanács ügyben 2007. március 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2007.,
         II‑669. o.] 66. pontját).

      109    A jelen esetben elegendő megállapítani, hogy – még ha a Bizottság el is követte a felperes által hivatkozott négy ténybeli
         hibát – a támogatás szükségességének hiányával kapcsolatos megállapítás akkor is megalapozott, a fenti 68‑74. pontban hivatkozott
         tényezőkre tekintettel.

      110    A Bizottság által a határozatban állítólag – a Németországi Szövetségi Köztársaság által nyújtott információk relevanciája
         elismerésének említésével, a 2001. július 3‑i határozat elfogadásával, a 35%‑os támogatási intenzitás megtagadásával és az
         eredeti támogatás iránti kérelem benyújtása pontos időpontja említésének hiányával kapcsolatban – elkövetett négy ténybeli
         tévedés semmilyen hatással nem bír a fenti következtetésre és a vitatott támogatás összeegyeztethetetlennek nyilvánítására,
         amely az előbbiből következik.

      111    E körülmények között az érintett jogalapot mint legalábbis hatástalant el kell utasítani.

       A Bizottság által a tények értékelésekor elkövetett nyilvánvaló hibák fennállására és a hatáskörrel való visszaélésre alapított
            jogalapról
       A felek érvei
      112    A felperes úgy érvel, hogy a Bizottság nyilvánvalóan tévesen értékelte az ösztönző hatással kapcsolatos feltételt, mivel nem
         végezte el e feltételnek az iránymutatás 4.2. pontjában előírt vizsgálatát, és nem vette figyelembe azon tényt, miszerint
         a Bizottság által jóváhagyott nemzeti jogszabályok értelmében a felperes köteles volt projektjét adott időn belül megvalósítani.
         A határozatban a Bizottság ellentmond többek között az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának, mely szerint újabb támogatást
         is be lehet jelenteni, illetve egy már megadott támogatást is meg lehet változtatni.

      113    A Bizottság továbbá nem élt mérlegelési jogkörével, amelyet az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott ítélkezési gyakorlata is
         megerősített, és amellyel a 659/1999 rendelet 9. cikke értelmében rendelkezik.

      114    Abból, hogy a Bizottság csupán azon tényre alapította határozata egészét, hogy a projektet 31,5%‑os támogatási intenzitással
         valósították meg még azelőtt, hogy a Németország által tett bejelentést megkapta volna, kitűnik a Bizottság meghatározott
         eredményre jutásra irányuló szándéka, amikor a határozatot kizárólag tárgyi körülményekre alapítja, anélkül hogy azokat minősítené,
         vagy jogi szempontból értékelné. Az ösztönző hatás feltételének a vizsgálatát nyilvánvalóan avégett mellőzték, hogy meg lehessen
         állapítani e hatás hiányát. Ez pedig a Bizottság hatáskörrel való visszaélésének minősül.

      115    A Bizottság a felperes által felhozott jogalap elutasítását kéri.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      116    A nyilvánvaló mérlegelési hibákra alapított jogalapot illetően a kérelem vizsgálatából kitűnik, hogy felperes e tekintetben
         a 659/1999 rendelet 9. cikkének megsértésére, illetve az EK 87. cikk és az iránymutatás megsértésére alapított jogalapok alátámasztására
         már előadott érvelést fejt ki.

      117    Amint az már fentebb megállapítást nyert, ez utóbbi két jogalap nem alapozza meg a határozat megsemmisítését.

      118    A hatáskörrel való visszaélésre alapított jogalapot illetően a felperes érvelése azon megállapításon alapul, mely szerint
         „az ösztönző hatás feltételének a vizsgálatát nyilvánvalóan avégett mellőzték, hogy meg lehessen állapítani e hatás hiányát”,
         és ez „a Bizottság hatáskörrel való visszaélésének minősül”.

      119    A határozat olvasatából kitűnik, hogy a szóban forgó jogalap téves feltételezésen alapul, abban az értelemben, hogy a Bizottság
         ténylegesen megvizsgálta a támogatás ösztönző hatásával kapcsolatos feltételt, megindokolva, hogy a jelen eset sajátos körülményei
         miképp teszik lehetővé az iránymutatás 4.2. pontjában szereplő vélelem kizárását és az ösztönző hatás hiányára való következtetést.

      120    E körülmények között meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a Bizottság a jelen esetben hatáskörrel való
         visszaélést követett volna el.

      121    A fenti megfontolásokból következik, hogy a jelen jogalap nem fog helyt, és ennélfogva a keresetet egészében el kell utasítani.

       A költségekről
      122    Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a Kronoply GmbH & Co. KG‑t kötelezi a költségek viselésére.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. január 14‑i nyilvános ülésen.
      Aláírások
      Tartalomjegyzék
      A jogvita alapját képező tényállás
      Az eljárás és a felek kérelmei
      A jogkérdésről
      Az EK 253. cikk megsértésére alapított jogalapról
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      A 659/1999 rendelet rendelkezéseinek megsértésére alapított jogalapról
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      Az EK 87. cikk (3) bekezdése a) és c) pontjának, az EK 88. cikknek, valamint az iránymutatásnak a megsértésére alapított jogalapról
      A felek érvei
      – Az ösztönző hatás hiányáról
      – A szükségesség hiányáról
      – A működési támogatásnak minősítésről
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      – A jogalap elfogadhatóságáról
      – A jogalap megalapozottságáról
      A Bizottság által a tények megállapítása során elkövetett nyilvánvaló hibákra alapított jogalapról
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      A Bizottság által a tények értékelésekor elkövetett nyilvánvaló hibák fennállására és a hatáskörrel való visszaélésre alapított
         jogalapról

      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      A költségekről
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (hatodik tanács) január 11.-i ítélete: 2001. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Hatodik HÉA irányelv. # C-76/99. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) január 27.-i ítélete: 2000. # Dansommer A/S kontra Andreas Götz. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landgericht Heilbronn - Németország. # Brüsszeli Egyezmény. # C-8/98. sz. ügy


title: A Bíróság (nyolcadik tanács) 2009. április 23-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2005/56/EK irányelv - A tőkeegyesítő társaságok határokon átnyúló egyesülése - Az előírt határidőn belüli átültetés elmaradása. # C-493/08. sz. ügy

text:
      A Bíróság (nyolcadik tanács) 2009. április 23‑i ítélete – Bizottság kontra Görögország
      (C‑493/08. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2005/56/EK irányelv – A tőkeegyesítő társaságok határokon átnyúló egyesülése – Az előírt határidőn belüli átültetés elmaradása”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 8. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A tőkeegyesítő társaságok határokon átnyúló egyesüléséről szóló, 2005. október 26‑i 2005/56/EK
                  európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL L 310., 1. o.) való megfeleléshez szükséges rendelkezések előírt határidőn belüli
                  elfogadásának elmulasztása.

            Rendelkező rész
      1)         A Görög Köztársaság – mivel az előírt határidőn belül nem fogadta el azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket,
         amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen a tőkeegyesítő társaságok határokon átnyúló egyesüléséről szóló, 2005. október
         26‑i 2005/56/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek – nem teljesítette ezen irányelv 19. cikkének első bekezdéséből
         eredő kötelezettségeit.

      2)         A Bíróság a Görög Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.