title: A Bíróság (harmadik tanács) 2015. május 21-i ítélete.#Verder LabTec GmbH & Co. KG kontra Finanzamt Hilden.#A Finanzgericht Düsseldorf (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Adózás – A letelepedés szabadsága – EUMSZ 49. cikk – Korlátozások – A rejtett tőkenyereségre vonatkozó adó részletekben történő beszedése – Az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának fenntartása – Arányosság.#C-657/13. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2015. május 21. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Adózás — A letelepedés szabadsága — EUMSZ 49. cikk — Korlátozások — A rejtett tőkenyereségre vonatkozó adó részletekben történő beszedése — Az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának fenntartása — Arányosság”
      A C‑657/13. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Finanzgericht Düsseldorf (Németország) a Bírósághoz 2013. december 12‑én érkezett, 2013. december 5‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Verder LabTecGmbH & Co. KG

      és
      a Finanzamt Hilden

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas és C. G. Fernlund (előadó) bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Verder LabTecGmbH & Co. KG képviseletében O. Kress Steuerberater,

               —

               a Finanzamt Hilden képviseletében U. Franz, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze és K. Petersen, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a belga kormány képviseletében M. Jacobs és J.‑C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a dán kormány képviseletében C. Thorning és M. S. Wolff, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a spanyol kormány képviseletében L. Banciella Rodríguez‑Miñón, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Fiorentino avvocato dello Stato,

               —

               a holland kormány képviseletében J. Langer és M. Bulterman, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a svéd kormány képviseletében U. Persson és A. Falk, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében A. Cordewener és W. Roels, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. február 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az EUMSZ 49. cikk értelmezése.

               2

               A kérelmet a németországi székhelyű Verder LabTecGmbH & Co. KG (a továbbiakban: Verder LabTec) és a Finanzamt Hilden (a továbbiakban: Finanzamt) között az e társaság eszközeire vonatkozó rejtett tőkenyereségnek, ezen eszközöknek a társaság holland területen található állandó telephelyére való átruházása alkalmával történő megadóztatása tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

               3

               A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a németországi székhellyel rendelkező társaság eszközeinek e társaság nemzeti területen kívüli telephelyére történő átruházásához kapcsolódó rejtett tőkenyereség adóztatására vonatkozó német szabályozás kezdetben a Bundesfinanzhof (szövetségi adóügyi bíróság) ítélkezési gyakorlatán alapult.

               4

               Az utóbbi bíróság az 1969. július 16‑i ítéletben megalkotta a „végső kivonás elméletét”. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból lényegében kitűnik, hogy ez az elmélet abból az elvből indul ki, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság, mint valamely társaság letelepedése szerinti állam elveszíti az e társaság eszközére vonatkozó, német területen keletkezett rejtett tőkenyereség megadóztatására vonatkozó jogot, ha ezt az eszközt átruházzák egy másik tagállam területén található állandó telephelyre, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság – az azon állammal kötött kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény értelmében, amelynek területén az említett állandó telephely található – köteles ezen állandó telephely nyereségét adómentességben részesíteni. Valamely németországi székhellyel rendelkező társaság eszközének egy másik állam területén található állandó telephelyre történő átruházását tehát a jövedelemadóról szóló törvény (Einkommensteuergesetz; a továbbiakban: EStG) 4. §‑a (1) bekezdése második mondatának értelmében vett „részértéken” értékelendő kivonásnak tekintették.

               5

               A Bundesfinanzhof ezen ítélkezési gyakorlata azzal a következménnyel járt, hogy a németországi székhellyel rendelkező társaság vállalati vagyonából kivontnak tekintett eszköz értékét a kivonás időpontjában külön értékelni kellett. Ezen érték és az eszköz könyv szerinti értéke közötti különbség az átruházás időpontjában jelent meg a mérlegben. Az említett eszközre vonatkozó feltárt rejtett tőkenyereség összegét ekkor hozzáadták e társaság folyó évi nyereségéhez.

               6

               Az említett ítélkezési gyakorlat alapján a német adóhatóság úgy határozott, hogy az ilyen átruházott eszközt az átruházás időpontjában, a szokásos piaci feltételek szerinti áron kell értékelni, azaz azon az áron, amelyben azonos vagy hasonló körülmények között független harmadik személyek állapodnának meg.

               7

               Ez a hatóság arról is határozott, hogy a fent említett ítélkezési gyakorlat hatásait méltányossági intézkedéssel enyhíti, és nem adóztatja az ezen kivonáshoz kapcsolódó nyereség egészét, hanem lehetővé teszi az érintett társaság számára, hogy a nyereség semlegesítése céljából kiegyenlítő tételt képezzen. Ezt a tételt a leírható befektetett eszközök esetében az érintett eszköz fennmaradó hasznos élettartamának megfelelően időarányosan, legkésőbb azonban tíz év elteltével, a nyereséget növelve kellett kivezetni.

               8

               A németországi székhellyel rendelkező társaság által egy másik állam területén található állandó telephelyre történő eszközátruházásra vonatkozó rejtett tőkenyereség kivonásával kapcsolatos tényállásokat először az európai részvénytársaság bevezetését kísérő adójogi intézkedésekről és további adójogi rendelkezések módosításáról szóló 2006. december 7‑i német törvényben szabályozták (BGBl 2006. I., 2782. o., a továbbiakban: SEStEG).

               9

               Az említett törvény célja az volt, hogy egyrészt bizonyos adójogi rendelkezéseket az adójog és a társasági jog területén hatályos uniós jogi rendelkezésekhez igazítson, másrészt hogy következetesen biztosítsa a Németországi Szövetségi Köztársaság adóztatási jogait, és lehetővé tegye a rejtett tőkenyereség adóztatását abban az esetben, ha a szóban forgó eszközöket kivonják e tagállam adóztatási joghatósága alól.

               10

               Ennek érdekében a SEStEG‑vel egy új, harmadik mondatot illesztettek az EStG 4. §‑ának (1) bekezdésébe, amely szerint: „[a] magáncélokra történő eszközkivonás a Németországi Szövetségi Köztársaság adóztatási joga kizárásának vagy korlátozásának felel meg a valamely eszköz értékesítéséből vagy használatából származó nyereség tekintetében”. A SEStEG indokolásából kitűnik, hogy e rendelkezésnek az a célja, hogy egyértelművé tegye a hatályos jogot.

               11

               A SEStEG egy 4g. §‑t is beillesztett az EStG‑be. E § szerint azon esetekben, amelyekben valamely eszköz a SEStEG‑vel módosított EStG 4. §‑a (1) bekezdésének harmadik mondata értelmében kivontnak tekintendő azért, mert azt ugyanazon adóalanynak a Németországi Szövetségi Köztársaságtól különböző valamely másik uniós tagállambeli telephelyéhez helyezték át, az adóalany kérelmére kiegyenlítő tételt kell képezni az eszköz könyv szerinti értéke és szabadpiaci forgalmi értéke közötti különbözetnek megfelelő mértékben. E kiegyenlítő tételt a 4g § (2) bekezdésének első mondatával összhangban a tételképzés gazdasági évében és az azt követő négy gazdasági évben a nyereséget növelve egyötöd részenként kell kivezetni.

               12

               Ezenkívül a SEStEG az EStG 52. §‑ába egy (8b) bekezdést illesztett, amely szerint a SEStEG‑vel módosított EStG 4. §‑a (1) bekezdésének harmadik mondatát a 2006‑os adóévtől kell alkalmazni.

               13

               A 2008. július 17‑i ítéletében, amelyet egy 1995‑ös adóévre vonatkozó ügyben hozott, a Bundesfinanzhof feladta a végső kivonás elméletére vonatkozó korábbi ítélkezési gyakorlatát. Ezen ítélkezési gyakorlat elhagyásának indokolásaként ez a bíróság megállapította egyrészt, hogy az EStG – a SEStEG hatálybalépése előtti változatában – nem szolgáltatott megfelelő alapot a korábbi ítélkezési gyakorlathoz. Ebből következően a Bundesfinanzhof azt állapította meg, hogy valamely eszköznek egy németországi székhellyel rendelkező társaság által egy másik állam területén található állandó telephelyre történő átruházása nem minősül eszközkivonásnak.

               14

               Ez a bíróság másrészt arra alapozta álláspontjának megváltoztatását, hogy nincs szükség arra, hogy egy németországi székhellyel rendelkező társaság valamely eszközének e társaság valamely másik állam területén található állandó telephelyére történő átruházását a nyereség realizálásának tekintsék, mert a német területen keletkezett rejtett tartalékok későbbi adóztatását nem akadályozza, hogy az említett állandó telephely nyeresége mentességet élvez a német adóztatás alól.

               15

               Az ítélkezési gyakorlat e megváltozására tekintettel a német jogalkotó az alkalmazás mellőzéséről szóló törvény elfogadása és a SEStEG‑vel módosított EStG 4. §‑a (1) bekezdésének harmadik mondatában foglaltak pontosabb meghatározása mellett döntött.

               16

               A 2010. december 8‑i 2010. évi költségvetési törvényben (BGBl. 2010., I., 1768. o.) ez a jogalkotó egyrészt új negyedik mondatot illesztett be a SEStEG‑vel módosított EStG 4. §‑a (1) bekezdésének harmadik mondata után, amellyel egyértelművé teszi az említett 4. § (1) bekezdése harmadik mondata alkalmazásának legfontosabb esetét. Ez a negyedik mondat kimondja, hogy „[k]ülönösen akkor áll fenn az adóztatási jog valamely eszköz értékesítéséből származó nyereség tekintetében történő kizárása vagy korlátozása, ha egy, addig az adóalany állandó belföldi telephelyéhez tartozó eszközt egy állandó külföldi telephelyhez tartozónak kell tekinteni”.

               17

               Másrészt a SEStEG‑vel módosított EStG 52. §‑ának (8b) bekezdése egy harmadik és egy negyedik mondattal egészült ki, amelyek értelmében a 2010. évi költségvetési törvénnyel módosított EStG 4. §‑a (1) bekezdésének harmadik és negyedik mondata a 2005‑ös adóévre is alkalmazandó.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               18

               A Verder LabTec németországi székhellyel rendelkező betéti társaság. 2005 májusától ez a társaság kizárólag a saját szabadalmi, védjegy‑ és formatervezési mintákhoz fűződő jogainak kezelésével foglalkozott. A 2005. május 25‑i szerződéssel e jogokat a Hollandiában található állandó telephelyére ruházta át.

               19

               Egy adóellenőrzés során a Finanzamt megállapította, hogy az említett jogok átruházásának a rejtett tőkenyereségnek az átruházás időpontjában, a szokásos piaci feltételek szerinti értéken történő feltárása mellett kell történnie.

               20

               A Finanzamt mindazonáltal úgy vélte, hogy ezt a rejtett tőkenyereséget – amelynek összegét nem vitatták – nem kell azonnal, a teljes összeg tekintetében megadóztatni. A Finanzamt szerint e nyereség összegét méltányossági okokból egy azonos értékű mérleg alatti tétel útján semlegesíteni kell, e mérleg alatti tételt azután egy tíz éves időszak alatt a nyereséget növelve lineáris elszámolással kell kivezetni.

               21

               Az említett ellenőrzés eredménye alapján a Finanzamt 2009. augusztus 17‑én elfogadta a 2005‑ös évre vonatkozóan az adóalapok elkülönített és egységes megállapításáról szóló határozatot. A Finanzamt kiszámította a Verder LabTec nyereségét, a realizált nyereséghez hozzáadva a mérleg alatti tétel ezen adóévre eső időarányos kivezetésének értékét – a szóban forgó rejtett tőkenyereség egytizedének megfelelő összegben – és levonva abból az erre vonatkozó iparűzésiadó‑céltartalék növelésének megfelelő összeget.

               22

               Az e határozat ellen 2009. augusztus 17‑én benyújtott kifogást a Finanzamt a 2011. szeptember 19‑i határozatával mint megalapozatlant elutasította.

               23

               A Verder LabTec keresetet nyújtott be e határozattal szemben a Finanzgericht Düsseldorfhoz, lényegében arra hivatkozva, hogy a szóban forgó adójogi szabályozás sérti a letelepedésnek az EUMSZ 49. cikkben biztosított szabadságát. Ez a társaság úgy véli, hogy az eszközök átruházásához kapcsolódó, az átruházás időpontjában fennálló rejtett tőkenyereségre vonatkozó adó részletekben történő beszedése aránytalan intézkedésnek minősül. E társaság szerint kevésbé kényszerítő jellegű volna annak a lehetősége, hogy ezt az adót a tőkenyereség realizálásának időpontjában szedjék be.

               24

               A Finanzamt az említett kereset elutasítását kéri. Álláspontja szerint a szóban forgó adórendszer nem ellentétes az uniós jog elveivel, és a letelepedés szabadságának esetleges megsértését közérdeken alapuló kényszerítő okok igazolják. Ezenkívül, álláspontja szerint, a szóban forgó adójogi szabályozás arányos, mivel nem azonnal adóztatják meg a feltárt rejtett tőkenyereség egészét.

               25

               A Finanzgericht Düsseldorf hangsúlyozza, hogy a 2010. évi költségvetési törvénnyel módosított EStG 4. §‑a (1) bekezdésének harmadik és negyedik mondata a vitatott adóévre, azaz a 2005‑ös adóévre is alkalmazandó.

               26

               E bíróság álláspontja szerint a szóban forgó beszedésekre vonatkozó nemzeti szabályozás ellentétes a letelepedési szabadsággal. Ezenkívül a National Grid Indus ítéletre (C‑371/10, EU:C:2011:785) tekintettel úgy véli, hogy ezt a szabályozást nem lehet igazolni, mivel a területi adóztatás elve értelmében a Németországi Szövetségi Köztársaság jogosult megadóztatni a szóban forgó eszköz más tagállamban található állandó telephelyére történő átruházását megelőző időszak során keletkezett rejtett tőkenyereséget. Még ha arányos intézkedésnek lehetne is minősíteni a rejtett tőkenyereség összegének a szóban forgó eszközök átruházásának időpontjában történő meghatározását, az e tőkenyereségre vonatkozó adónak a nyereség realizálása előtti beszedése – az ilyen beszedés öt vagy tíz évre való elosztásától függetlenül – e bíróság szerint nem minősülhet arányos intézkedésnek.

               27

               E körülmények között a Finanzgericht Düsseldorf felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
               „Összeegyeztethető‑e az EUMSZ 49. cikke szerinti letelepedési szabadsággal, ha a nemzeti szabályozás úgy rendelkezik valamely eszköz belföldi állandó telephelyről ugyanazon vállalkozás külföldi állandó telephelyére történő átruházásának esetére, hogy vállalkozásidegen célokra történő eszközkivonás esete áll fenn azzal a következménnyel, hogy a rejtett [tőkenyereség] feltárása révén kivonási nyereség keletkezik, egy további nemzeti szabályozás pedig lehetőséget teremt a kivonási nyereség öt vagy tíz gazdasági évre történő egyenlő arányú elosztására?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               28

               A Verder LabTec úgy érvel, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés a hipotetikus jellege miatt elfogadhatatlan, mivel e társaság szerint a szóban forgó adóévre, azaz a 2005‑ös évre, nem alkalmazandó a kérdést előterjesztő bíróság által említett, az adó beszedésére vonatkozó öt‑ illetve tízéves időszak. A Finanzamt és a német kormány álláspontja szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az öt évre elosztott beszedést illetően hipotetikus, mivel a beszedés ötéves időszakra való elosztása a 2005‑ös adóévre nem volt alkalmazandó. Az Európai Bizottság szintén úgy véli, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés hipotetikus, vagy az lehet az öt évre elosztott beszedést illetően. Erre vonatkozóan a Bizottság megjegyzi, hogy – tekintettel arra, hogy a Finanzamt 2011. szeptember 19‑i határozata tíz évre elosztott beszedésre vonatkozik – lehetséges, hogy ezt az időszakot a Finanzamt utólag nem változtathatja meg öt évre.

               29

               E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság általi elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy az uniós jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdésekre hasznos választ adjon (Stanley International Betting és Stanleybet Malta ítélet, C‑463/13, EU:C:2015:25, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               30

               A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból egyértelműen kitűnik, hogy a 2009. augusztus 17‑i adómegállapító határozat – amelynek megtámadása vezetett a Finanzamt 2011. szeptember 19‑i határozatához – az adó tíz évre, és nem öt évre elosztott beszedésére vonatkozott. Nyilvánvaló tehát, hogy ezen adó öt évre elosztott beszedésének problémája hipotetikus jellegű. Ennélfogva – amint arra a főtanácsnok az indítványa 18. pontjában rámutatott – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést az e beszedésre vonatkozó részében elfogadhatatlannak kell tekinteni.

               31

               Ebből következően az előterjesztett kérdést úgy kell értelmezni, hogy az arra irányul, hogy a EUMSZ 49. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállamnak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló adójogi szabályozása, amely az e tagállam területén található társaság eszközeinek az e társaság másik tagállam területén található állandó telephelyére történő átruházása esetén előírja az ezen első tagállam területén keletkezett, ezen eszközökre vonatkozó rejtett tőkenyereség feltárását, adóztatását és az arra vonatkozó adó tíz évre elosztott beszedését.

               32

               Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 49. cikk előírja a letelepedési szabadság korlátozásainak megszüntetését. E szabadság magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok, amelyek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye az Európai Unió területén van, jogosultak tevékenységüket valamely másik tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (Bizottság kontra Németország ítélet, C‑591/13, EU:C:2015:230, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               33

               Még ha az EUM‑Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek szövege szerint azok célja a nemzeti bánásmódnak a fogadó tagállamban történő biztosítása, azok egyaránt kizárják, hogy a származási tagállam megakadályozza a joga szerint alapított társaság számára, hogy valamely másik tagállamban letelepedjen (Bizottság kontra Németország ítélet, C‑591/13, EU:C:2015:230, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               34

               Egyébiránt, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében, a letelepedés szabadsága korlátozásának tekintendő minden olyan intézkedés, amely e szabadság gyakorlását tiltja, zavarja, vagy kevésbé vonzóvá teszi (Bizottság kontra Németország ítélet, C‑591/13, EU:C:2015:230, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               35

               Ebben a tekintetben a letelepedés szabadságát alkalmazni kell valamely társaság tevékenységének az egyik tagállam területéről egy másik tagállamba helyezésére, függetlenül attól, hogy a szóban forgó társaság a létesítő okirat szerinti székhelyét és a tényleges ügyvezetési központját helyezi át ezen állam területén kívülre, vagy az említett területen lévő állandó telephelye vagyoni eszközeit helyezi át egy másik tagállamba (Bizottság kontra Dánia ítélet, C‑261/11, EU:C:2013:480, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               36

               Ami az egyik tagállam adóztatási joghatósága keretében egy másik tagállamban található állandó telephelyre átruházott eszközre vonatkozóan keletkezett rejtett tőkenyereség adóztatását illeti, abban az esetben, ha az első tagállam elveszíti a jogot az ezen átruházás során az eszközök révén keletkezett nyereség adóztatására, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából lényegében az tűnik ki, hogy valamely tagállam adójogi szabályozása, amelynek következtében az ilyen átruházás esetén e tőkenyereséget azonnal megadóztatják, jóllehet az ilyen nyereséget a belföldi területen belüli hasonló átruházás esetén nem adóztatják, az első tagállamban letelepedett társaságot visszatarthatja attól, hogy e tagállam területéről egy másik tagállam területére helyezze át az eszközeit, következésképpen a letelepedés szabadsága korlátozásának minősül (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Dánia ítélet, C‑261/11, EU:C:2013:480, 29–31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               37

               A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó adójogi szabályozás következtében a Németországi Szövetségi Köztársaságtól különböző tagállam területén található állandó telephelyre átruházott eszközökre vonatkozó rejtett tőkenyereséget ezen átruházás alkalmával fel kell tárni, és meg kell adóztatni. Márpedig ilyen feltárásra és adóztatásra a nemzeti területen belüli hasonló átruházás során nem kerülne sor, mivel ezt a rejtett tőkenyereséget csak akkor adóztatják, amikor az ténylegesen realizálódik. Ez az eltérő bánásmód likviditási hátrányt okozhat annak a társaságnak, amely az eszközöket egy másik tagállam területén található állandó telephelyre kívánja átruházni. Ily módon az említett – a szóban forgó tőkenyereség feltárására és adóztatására vonatkozó – eltérő bánásmód a német jog szerinti társaságokat visszatarthatja attól, hogy az eszközeiket más tagállamba helyezzék át.

               38

               Ez az eltérő bánásmód nem magyarázható a helyzetek közötti objektív különbséggel. Ugyanis valamely tagállamnak a területén keletkezett rejtett tőkenyereség adóztatására irányuló szabályozása szempontjából az eszközöket egy másik tagállamban található állandó telephelyre átruházó társaság helyzete – az első tagállamban az átruházás előtt az átruházott eszközökre vonatkozóan keletkezett tőkenyereség megadóztatását illetően – hasonló azon társaság helyzetéhez, amely az e tagállam területén található állandó telephelye javára végez hasonló átruházást (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Németország ítélet, C‑591/13, EU:C:2015:230, 60. pont).

               39

               Ebből következően az az eltérő bánásmód, amely az alapügyben szóban forgó szabályozás alapján a Németországi Szövetségi Köztársaság területén található társaságot éri abban az esetben, ha az az eszközöket e társaság más tagállam területén található állandó telephelyére ruházza át, a letelepedési szabadság EUMSZ 49. cikk értelmében vett korlátozásának minősül.

               40

               Meg kell azonban határozni, hogy az uniós jog által elismert közérdeken alapuló nyomós okok objektív módon igazolhatják‑e ezt a korlátozást. Ebben az esetben az is szükséges, hogy az ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket.

               41

               A német kormány szerint a letelepedés szabadságának korlátozása igazolható az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának fenntartásával összefüggő közérdeken alapuló kényszerítő okokkal. A kérdést előterjesztő bíróság mindazonáltal hangot ad az erre vonatkozó kétségeinek.

               42

               Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának fenntartása a Bíróság által elfogadott jogos célnak minősül, és az Unió által elfogadott egységesítésre, illetve összehangolásra irányuló intézkedés hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak arra, hogy a kettős adóztatás elkerülése érdekében egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározzák adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait (Bizottság kontra Németország ítélet, C‑591/13, EU:C:2015:230, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               43

               Másrészt a területi adóztatás elvének megfelelően a tagállam a más tagállamban található állandó telephelyre történő eszközátruházás esetén jogosult ezen átruházás időpontjában megadóztatni a területén az említett átruházást megelőzően keletkezett tőkenyereséget. Az ilyen intézkedés ugyanis az olyan helyzetek megakadályozására irányul, amelyek alkalmasak arra, hogy veszélyeztessék a származási tagállamnak a területén végzett tevékenységekre vonatkozó adóztatási joghatósága gyakorlását (lásd ebben az értelemben: National Grid Indus ítélet, C‑371/10, EU:C:2011:785, 45. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               44

               Ennélfogva az alapügyben szóban forgó eszközöknek a Németországi Szövetségi Köztársaságból egy másik tagállamba történő áthelyezése nem jelentheti azt, hogy ezen első tagállamnak le kell mondania azon tőkenyereség megadóztatásának jogáról, amely ezen eszközöknek a területén kívülre történő áthelyezését megelőzően, az adóztatási joghatósága keretében keletkezett.

               45

               Ezenkívül, mivel a tagállamoknak jogában áll megadóztatni azt a tőkenyereséget, amely akkor keletkezett, amikor a szóban forgó eszközök a területén voltak, a nyereség adóztatásának biztosítása céljából annak tényleges realizálásán kívül más olyan körülményt is meghatározhatnak, amely ilyen adókötelezettséget keletkeztet (DMC‑ítélet, C‑164/12, EU:C:2014:20, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               46

               A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó adójogi szabályozás az eszközöknek a Németországi Szövetségi Köztársaságtól különböző tagállam területén található olyan állandó telephelyre való átruházásának esetére vonatkozik, amelynek nyeresége az előbbi tagállamban adómentes.

               47

               Ennélfogva az átruházott eszközök tekintetében az ezen átruházás előtt a Németországi Szövetségi Köztársaság adóztatási joghatósága keretében keletkezett rejtett tőkenyereség feltárásának, valamint megadóztatásának az a célja, hogy biztosítsa az e tagállam adóztatási joghatósága keretében keletkezett, nem realizált tőkenyereség megadóztatását. Az említett eszközök tekintetében az ezen átruházást követően keletkezett nyereség adóztatása azon másik tagállam feladata, amelynek területén ez az állandó telephely található. Következésképpen az olyan adójogi szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, alkalmas az adóztatási joghatóság érintett tagállamok közötti megosztásának fenntartására.

               48

               Az alapügyben szóban forgó szabályozás arányosságát illetően először is arra kell emlékeztetni, hogy arányosnak minősül, hogy a tagállam az adóztatási joghatósága gyakorlásának védelme érdekében a területén kívülre áthelyezett eszközök esetében e tagállam területén keletkezett tőkenyereségre vonatkozó adót abban az időpontban állapítsa meg, amikor az érintett eszközök tekintetében az adóztatási joghatósága megszűnik, a jelen esetben a szóban forgó eszközök e tagállamon kívülre történő áthelyezésének időpontjában (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑64/11, EU:C:2013:264, 31. pont; DMC‑ítélet, C‑164/12, EU:C:2014:20, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               49

               Az ilyen adó beszedése tekintetében a Bíróság azt állapította meg, hogy választási lehetőséget kell biztosítani az adóalany számára egyrészt ezen adó összegének azonnali megfizetése, másrészt pedig az említett adónak adott esetben az alkalmazandó nemzeti szabályozás szerinti kamatokkal növelt halasztott megfizetése között (Bizottság kontra Németország ítélet, C‑591/13, EU:C:2015:230, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               50

               Ebben az összefüggésben a Bíróság ezenkívül megállapította, hogy figyelembe kell venni az adóbeszedés elmaradásának veszélyét is, amely egyre nő az idő múlásával, és amelyet figyelembe vehet a szóban forgó tagállam az adótartozások halasztott megfizetésére alkalmazandó nemzeti szabályozásában (lásd ebben az értelemben: National Grid Indus ítélet, C‑371/10, EU:C:2011:785, 74. pont).

               51

               A jelen esetben tehát az a kérdés merül fel, hogy a szóban forgó adó összegének tíz évre elosztott beszedése arányos intézkedésnek minősülhet‑e az adóztatási joghatóság tagállamok közötti megosztásának fenntartására vonatkozó cél megvalósításához.

               52

               Ebben a tekintetben elegendő megállapítani, hogy a Bíróság e cél megvalósításával arányban álló intézkedésnek tekintette a rejtett tőkenyereségre vonatkozó adó öt évre elosztott beszedését az azonnali beszedés helyett (DMC‑ítélet, C‑164/12, EU:C:2014:20, 64. pont). A rejtett tőkenyereségre vonatkozó adónak a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló tíz évre elosztott beszedését tehát – amint arra a főtanácsnok az indítványának 72. és 73. pontjában rámutatott – az említett cél elérésével arányban álló intézkedésnek kell tekinteni.

               53

               A fentiek összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes valamely tagállamnak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló adójogi szabályozása, amely az e tagállam területén található társaság eszközeinek az e társaság másik tagállam területén található állandó telephelyére történő átruházása esetén előírja az ezen első tagállam területén keletkezett, ezen eszközökre vonatkozó rejtett tőkenyereség feltárását, adóztatását és az e tőkenyereségre vonatkozó adó tíz évre elosztott beszedését.

         A költségekről

               54

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes valamely tagállamnak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló adójogi szabályozása, amely az e tagállam területén található társaság eszközeinek az e társaság másik tagállam területén található állandó telephelyére történő átruházása esetén előírja az ezen első tagállam területén keletkezett, ezen eszközökre vonatkozó rejtett tőkenyereség feltárását, adóztatását és az e tőkenyereségre vonatkozó adó tíz évre elosztott beszedését.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Törvényszék (negyedik tanács) 2013. szeptember 6-i ítélete. # Export Development Bank of Iran kontra az Európai Unió Tanácsa. # T-4/11. és T-5/11. sz. egyesített ügyek


title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. szeptember 29-i ítélete. # Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A NATURAVIVA közösségi szóvédjegy bejelentése - A VIVA korábbi közösségi szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Az összetéveszthetőség hiánya - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja - A megjelölések közötti hasonlóság hiánya. # T-107/10. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. szeptember 29‑i ítélete – Procter & Gamble Manufacturing Köln kontra OHIM – Natura Cosméticos
            (NATURAVIVA)
      (T‑107/10. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A NATURAVIVA közösségi szóvédjegy bejelentése – A VIVA korábbi közösségi szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Az összetéveszthetőség hiánya – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja – A megjelölések közötti hasonlóság hiánya”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 24., 46.,
         50–51., 56. pont)

      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának a Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH és a Natura Cosméticos, SA közötti felszólalási
                  eljárással kapcsolatban 2009. november 23‑án hozott határozata (R 1558/2008‑2. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Procter & Gamble Manufacturing Cologne GmbH‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (hatodik tanács) március 7.-i ítélete: 2002. # Olasz Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # C-310/99. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2013. július 18.#The Dow Chemical Company és társai kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – Kartellek – A butadién gumi és az emulziós polimerizációval előállított sztirol‑butadién gumi piaca – A célárak rögzítése, az ügyfelek megnemtámadási megállapodások révén való elosztása és üzleti információk cseréje – A jogsértő magatartás betudhatósága – A Bizottság mérlegelési jogköre – Elrettentő célú szorzótényező – Egyenlő bánásmód.#C‑499/11. P. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2013. július 18. (
            *1
         )
      „Fellebbezés — Kartellek — A butadién gumi és az emulziós polimerizációval előállított sztirol-butadién gumi piaca — A célárak rögzítése, az ügyfelek megnemtámadási megállapodások révén való felosztása és üzleti információk cseréje — A jogsértő magatartás betudhatósága — A Bizottság mérlegelési jogköre — Elrettentő célú szorzótényező — Egyenlő bánásmód”
      A C-499/11. P. sz. ügyben,
      a The Dow Chemical Company (székhelye: Midland [Amerikai Egyesült Államok]),
      a Dow Deutschland Inc. (székhelye: Schwalbach [Németország]),
      a Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (székhelye: Schwalbach),
      a Dow Europe GmbH (székhelye: Horgen [Svájc])
      (képviselik őket: D. Schroeder és T. Kuhn Rechtsanwälte, valamint T. Graf advokat)
      fellebbezőknek
      az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2011. szeptember 26-án benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      az Európai Bizottság (képviselik: M. Kellerbauer és Bottka V., meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, M. Berger (előadó), A. Borg-Barthet, E. Levits és J.-J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. január 16-i tárgyalásra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Fellebbezésükben a The Dow Chemical Company (a továbbiakban: Dow Chemical), a Dow Deutschland Inc. (a továbbiakban: Dow Deutschland), a Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH (a továbbiakban: Dow Deutschland Anlagengesellschaft) és a Dow Europe GmbH (a továbbiakban: Dow Europe, e társaságok együtt: Dow) az Európai Unió Törvényszéke T-42/07. sz., Dow Chemical és társai kontra Bizottság ügyben 2011. július 13-án hozott ítéletének (EBHT 2011., II-4531. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, amely ítéletben a Törvényszék részben elutasította az EK 81. cikk és az EGT-Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.638 – „butadién gumi és emulziós polimerizációval előállított sztirol-butadién gumi”-ügy) 2006. november 29-én hozott C (2006) 5700 végleges bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése, továbbá a vitatott határozatnak a Dow Chemical tekintetében való megsemmisítése, valamint a Dow-val szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti keresetüket.

         A jogvita előzményei és a vitatott határozat

               2

               2002. december 20-án a Bayer AG (a továbbiakban: Bayer) kapcsolatba lépett az Európai Bizottság szervezeti egységeivel, és a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján kifejezte a Bizottsággal való együttműködésre irányuló szándékát az elsősorban a gumiabroncsgyártásban használt szintetikus gumikra, vagyis a butadién gumira (a továbbiakban: BR) és az emulziós polimerizációval előállított sztirol-butadién gumira (a továbbiakban: ESBR) vonatkozóan.

               3

               2003. október 16-án a Dow Deutschland és a Dow Deutschland Anlagengesellschaft találkozott a Bizottság szervezeti egységeivel, és kifejezte az együttműködésre irányuló szándékát az engedékenységi közlemény alapján. 2005. március 4-én a Dow Deutschlandot értesítették arról, hogy a Bizottság 30% és 50% közötti bírságcsökkentésben szándékozik őt részesíteni.

               4

               2005. június 7-én a Bizottság az EK 81. cikk és az Európai Gazdaság Térségről szóló, 1992. május 2-i megállapodás (HL 1994. L 1., 3. o.) 53. cikkének alkalmazására irányuló eljárást indított a BR és az ESBR piacára vonatkozóan. A Bizottság többek között a Downak megküldte az első kifogásközlést (a továbbiakban: első kifogásközlés).

               5

               2006. április 6-án a Bizottság elfogadta a második kifogásközlést (a továbbiakban: második kifogásközlés).

               6

               A közigazgatási eljárás 2006. november 29-én a vitatott határozat meghozatalával végződött. E határozat 1. cikke szerint a Dow és a határozat többi címzett vállalkozása, vagyis a Bayer, a Versalis SpA, korábban Polimeri Europa SpA és az Eni SpA (a továbbiakban együtt: Eni), a Shell Petroleum NV, a Shell Nederland BV és a Shell Nederland Chemie BV (a továbbiakban együtt: Shell), az Unipetrol a.s., a Kaučuk a.s. (a továbbiakban: Kaučuk) és a Trade-Stomil sp. z o.o. (a továbbiakban: Stomil) megsértette az EK 81. cikket és az EGT-Megállapodás 53. cikkét, amikor egységes és folyamatos jogsértésben vett részt, amelynek keretében a BR és az ESBR ágazatában árcélok rögzítésében, ügyfelek megnemtámadási megállapodások révén történő felosztásában, valamint az árra, a versenytársakra és az ügyfelekre vonatkozó érzékeny információk cseréjében állapodtak meg.

               7

               A jogsértés időtartamaként alapul vett időszak a Dow Chemical esetében 1996. július 1-jétől2002. november 28-ig, a Dow Deutschland esetében 1996. július 1-jétől2001. november 27-ig, a Dow Deutschland Anlagengesellschaft esetében 2001. február 22-től2002. február 28-ig, a Dow Europe esetében pedig 2001. november 26-tól2002. november 28-ig tartott.

               8

               A vitatott határozat (16)–(21) preambulumbekezdése szerint azon időszakot illetően, amelyben a Dow részt vett a szóban forgó jogsértésben, a Dow Deutschland, a Dow Deutschland Anlagengesellschaft és a Dow Europe teljes egészében, közvetlenül vagy közvetve a Dow Chemical irányítása alatt állt.

               9

               Ami a vitatott határozattal kiszabott bírságot illeti, annak meghatározása „A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az [ESZAK] 65. [cikk] (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás” című bizottsági közlemény (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o., a továbbiakban: iránymutatás) alapján történt.

               10

               Így a Bizottság mindenekelőtt megállapította, hogy a jogsértés „különösen súlyosnak” minősül, a bírság számításának kiindulási összegét pedig akként határozta meg, hogy különbséget tett az egyes érintett vállalkozások által a 2001. év során teljesített BR- és ESBR-értékesítések között. A Dow esetében a BR- és ESBR-értékesítések a vitatott határozat (469) preambulumbekezdése alapján a 2001. évben elérték a 126,936 millió eurót. Ezen összeget figyelembe véve a Dow a BR- és ESBR-értékesítéseket illetően a szóban forgó jogsértésben részt vevő vállalkozások közül a második helyre került. Ennek alapján a Bizottság a Dow-val szemben kiszabott bírság alapösszegét 41 millió euróban állapította meg.

               11

               Ezt követően a Bizottság elrettentő célú szorzótényezőket alkalmazott, amelyeket az érintett vállalkozások által 2005-ben elért világszintű forgalom alapján lépcsőzetesen állapított meg. Míg úgy vélte, hogy sem a 38 millió euró forgalmat lebonyolító Stomillal, sem pedig a 2,718 milliárd euró forgalmat lebonyolító Kaučukkal szemben nem szükséges elrettentő célú szorzótényezőt alkalmazni, a Bizottság a Bayer esetében 1,5-ös, a Dow esetében 1,75-ös, az Eni esetében 2-es, a Shell esetében pedig 3-as szorzótényezőt alkalmazott, amelyek forgalma 27,383 milliárd euró, 37,221 milliárd euró, 73,738 milliárd euró, illetve 246,549 milliárd euró volt.

               12

               Ezenkívül a Dow Chemical vonatkozásában a Bizottság a bírság számításának kiindulási összegét megemelte 50%-kal, többek között azért, mert e társaság hat éven és négy hónapon keresztül részt vett a szóban forgó jogsértésben. A Dow Deutschland esetében ez az emelés 40%-os volt. A Dow Deutschland Anlagengesellschaft és a Dow Europe esetében a Bizottság a kartellben való részvételük időtartamának megfelelő 10%-os emelést alkalmazott.

               13

               Végül, mivel úgy ítélte meg, hogy a Dow a második olyan vállalkozás volt, amely az engedékenységi közlemény alapján a Bizottsághoz fordult, valamint az első olyan vállalkozás volt, amely megfelelt az e közlemény 21. pontjában meghatározott feltételeknek, a Bizottság vele szemben 40%-kal csökkentette azt a bírságot, amelyet akkor szabott volna ki, ha a Dow a vizsgálat során nem működött volna együtt.

               14

               Következésképpen a Bizottság a vitatott határozat 2. cikkének b) pontjában a Dow Chemicallal szemben 64,575 millió euró bírságot szabott ki, amelyből 60,27 millió eurót a Dow Deutschlanddal egyetemlegesen, 47,355 millió eurót pedig a Dow Deutschland Anlagengesellschafttal és a Dow Europe-pal egyetemlegesen köteles megfizetni.

         A Törvényszékhez benyújtott kereset és a megtámadott ítélet

               15

               A Törvényszék Hivatalához 2007. február 16-án benyújtott keresetlevelével a Dow keresetet indított a vitatott határozat ellen, amely a következőkre irányult: a Dow Chemical vonatkozásában e határozat annyiban történő megsemmisítésére, amennyiben azt a Bizottság neki címezte; a Dow Deutschland vonatkozásában e határozat 1. cikkének annyiban történő megsemmisítésére, amennyiben az megállapítja, hogy a Dow Deutschland 1996. július 1-jétől megsértette az EK 81. cikket és az EGT-Megállapodás 53. cikkét, az összes többi felperes, köztük a Dow Chemical vonatkozásában másodlagosan pedig a velük szemben kiszabott bírság összegének jelentős csökkentésére.

               16

               Ezenkívül valamennyi felperes kérte, hogy a Törvényszék egyrészt kötelezze a Bizottságot a felpereseknek a jelen eljárással kapcsolatban, valamint a vitatott határozatban velük szemben kiszabott bírság összegét a kereset elbírálásáig fedező bankgarancia nyújtásával kapcsolatban felmerült költségeinek és kiadásainak megfizetésére, másrészt pedig rendelje el az általa megfelelőnek ítélt bármely más intézkedést.

               17

               A kereset alátámasztására szolgáló első jogalapként a Dow arra hivatkozott, hogy a Bizottság a jogsértést jogellenesen tudta be a Dow Chemicalnak. A második jogalap azon alapult, hogy a Bizottság tévesen határozta meg a Dow Deutschland jogsértésben való részvételének időtartamát. A kilenc részből álló harmadik jogalap azon alapult, hogy a Bizottság tévesen határozta meg a Dow-val szemben kiszabott bírságok összegét.

               18

               A Törvényszék az első jogalapot mint megalapozatlant teljes egészében elutasította. E tekintetben a megtámadott ítélet 74. és 75. pontjában többek között megállapította, hogy a Dow Chemical „a csoport legfelső szintű anyavállalata” volt, továbbá „nem vitatta, hogy még ha közvetve is, de teljes körűen ő [ellenőrizte] a jogsértésben közvetlenül részt vevő társaságokat”. Másfelől a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy „a jogsértés anyavállalatnak való betudása a Bizottság mérlegelésére bízott lehetőség”, továbbá hogy „önmagában az a tény, hogy a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában megállapította, hogy az ügybeli körülmények nem indokolják, hogy az anyavállalatnak tudja be a leányvállalat magatartását, nem jelenti azt, hogy azt a későbbi határozatában ugyanígy kell értékelnie”.

               19

               A megtámadott ítélet 76. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy „[a]z, hogy a Dow Chemicalt esetleg méltánytalan sérelem érte azáltal, hogy a [vitatott] határozat címzettje lett, nem kérdőjelezheti meg e határozat jogszerűségét”. Végül az indokolás állítólagos hiányát illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 77. pontjában emlékeztetett arra, hogy „[a]z indokolási kötelezettséget az adott ügy körülményeire tekintettel kell értékelni”, továbbá hogy „[n]em kötelező, hogy az indokolás megjelölje az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt a kérdést, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel-e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek, nem csupán megfogalmazására, hanem megalkotásának hátterére, továbbá az adott jogterületre irányadó jogszabályok összességére is tekintettel kell értékelni”. Márpedig a Bizottság „egyértelműen meghatározta a [vitatott] határozat (333)–(338) és (340)–(364) preambulumbekezdésében azokat a mérlegelési tényezőket, amelyek a jelen esetben lehetővé tették számára, hogy megállapítsa a Dow Chemical felelősségét” (lásd a megtámadott ítélet 79. pontját).

               20

               A második jogalapot illetően a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a Dow Deutschland tekintetében nem bizonyította jogilag megkövetelt módon a jogsértést megvalósító körülmények fennállását az 1996. július 1-je és szeptember 2. közötti időszak vonatkozásában.

               21

               A harmadik jogalappal kapcsolatban a Törvényszék a megtámadott ítélet 123. és 124. pontjában mindenekelőtt emlékeztetett arra, hogy „az egyes vállalkozásoknak a kartell sikeréhez az egyéni tényleges gazdasági lehetőségek alapján való hozzájárulását meg kell különböztetni a jogsértésnek az iránymutatás 1. A. pontja első bekezdésében hivatkozott tényleges hatásától”, továbbá hogy „még a jogsértés mérhető tényleges hatásának hiányában is határozhat úgy a Bizottság az iránymutatás 1. A. pontja harmadik, negyedik és hatodik bekezdésével összhangban, miután a jogsértést enyhének, súlyosnak vagy különösen súlyosnak minősítette, hogy eltérő bánásmódot alkalmaz az érintett vállalkozások esetében”.

               22

               Ezt követően a 126. és 127. pontban a Törvényszék megállapította, hogy „a Dow nem vitatja a kartellnek a [vitatott] határozatban […] meghatározott jogsértő tárgyát”, továbbá hogy „a Bizottság […] nem követett el hibát, amikor a szóban forgó magatartásokat jellegükből következően különösen súlyos jogsértésnek minősítette, anélkül hogy figyelembe vette volna a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatását”. Ezenkívül a Bizottság „világosan kifejtette a [vitatott] határozat (462) preambulumbekezdésében, hogy a bírságok összegének meghatározása során nem fogja figyelembe venni a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatását”.

               23

               A Dow meghallgatáshoz való jogának állítólagos megsértésével kapcsolatban a Törvényszék a megtámadott ítélet 128. pontjában úgy ítélte meg, hogy „a Bizottság teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét, amennyiben kifejezetten jelzi a kifogásközlésében, hogy meg fogja vizsgálni: ki kell-e szabni bírságot az érintett vállalkozásokra, és megfogalmazza azokat a fő ténybeli és jogi elemeket, amelyek bírságot vonhatnak maguk után”. A jelen esetben a Bizottság „a jogsértés súlyának meghatározása során nem vette figyelembe a jogsértés piacra gyakorolt hatását (a megtámadott határozat (462) preambulumbekezdése)”. A Törvényszék szerint „[e] feltételek mellett e tekintetben egyáltalán nem sérülhetett a Dow meghallgatáshoz való joga”.

               24

               Az elrettentő célú szorzótényezőnek a Dow által a harmadik jogalap hetedik részében állított jogellenes alkalmazását illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 146. pontjában megállapította, hogy e rész „azokon az érveken alapul, amelyeket [a Dow] az első jogalap keretében kifejtett”, és „[m]ivel az első jogalapot megalapozatlanként kell elutasítani, ennek következtében a […] harmadik jogalap [e] hetedik részét is mint megalapozatlant kell elutasítani”.

               25

               A Törvényszék továbbá a megtámadott ítélet 147. és 149. pontjában emlékeztetett arra, hogy „figyelembe kell venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak jelentős kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír (az iránymutatás 1. A. pontjának negyedik albekezdése)”, továbbá hogy „[e]z megköveteli, hogy a bírság összege annak figyelembevételével kerüljön megállapításra, hogy elérje az érintett vállalkozásra gyakorolni szándékozott hatást”. A megtámadott ítélet 150. pontjában a Törvényszék hozzátette, hogy e tekintetben kiemelt jelentősége van „a kartellben részt vevő egyes vállalkozások által elért összforgalom figyelembevételének […] a bírság összegének megállapítása során”.

               26

               A Törvényszék szerint az egyenlő bánásmód elvének megsértése sem állapítható meg. E tekintetben a megtámadott ítélet 153. pontjában úgy ítélte meg, hogy „a Dow nem vitatja azokat a forgalmi adatokat, amelyeket a Bizottság a [vitatott] határozatban megadott”, így „különösen […], hogy 2005-ben a Bayernél nagyobb, az EniChemnél [vagyis e fogalomnak a vitatott határozat (36) preambulumbekezdésében foglalt meghatározása szerint az Eni SpA tulajdonában lévő valamennyi társaságnál] pedig kisebb vállalkozás volt”. „Ezért logikus és objektíve indokolt, hogy a Dow-val szemben kiszabott bírságok számítása során alkalmazott elrettentési szorzó magasabb legyen, mint a Bayerrel szemben kiszabott bírság számítása során alkalmazott szorzó, és alacsonyabb, mint az EniChemmel szemben kiszabott bírság számítása során alkalmazott szorzó”.

               27

               A Törvényszék ebből a megtámadott ítélet 154. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy mivel a „2005. évi világméretű forgalom a Bayer esetében 27,383 milliárd eurót, a Dow esetében pedig 37,221 milliárd eurót (vagyis a Bayernél 35,93%-[k]al többet) tett ki […], az, hogy a Dow-val szemben kiszabott bírságokra vonatkozó szorzót 16,66%-kal növelték ahhoz a szorzóhoz képest, amelyet a Bayerre kiszabott bírság összegének meghatározása során alkalmaztak (1,75-szörös a 1,5-szeressel szemben), nem minősülhet az egyenlő bánásmód elve megsértésének”. A Törvényszék szerint ugyanis „az következik a [vitatott] határozatból, hogy a Dow-val szemben alkalmazott szorzót a Bayer esetében megállapított szorzó alapján, nem pedig az EniChem vagy a Shell tekintetében alkalmazott szorzók alapján számolták ki”. A Törvényszék azt is hangsúlyozta, hogy „a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság összegének megállapítása során, és nem köteles pontos matematikai képletet használni”.

               28

               Végül a Törvényszék a megtámadott ítélet 155. pontjában megállapította, hogy „[a Dow] nem hoz fel olyan részletes bizonyítékot, amely alapján meg lehetne állapítani, hogy a vele szemben alkalmazott szorzó aránytalan a jogsértés súlyához és ahhoz a követendő célhoz képest, hogy biztosítani kell a bírságok elrettentő hatását”.

               29

               A Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a Dow Deutschland által felhozott második jogalapnak helyt kell adni, a vitatott határozat 1. cikkét pedig meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy e társaság 1996. július 1-jétől1996. szeptember 2-ig részt vett a jogsértésben. A Törvényszék ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy a kiszabott bírság összegét nem kell csökkenteni. A Dow által felhozott összes többi jogalapot elutasította. Amennyiben ez utóbbi jogalapokat a bírság összegének megváltoztatása iránti kereseti kérelmek alátámasztása érdekében terjesztették elő, a Törvényszék azokat mint megalapozatlanokat elutasította. Ugyanígy járt el a Dow azon kérelmeivel kapcsolatban is, hogy a Bizottságot kötelezzék a költségek viselésére.

         A felek kérelmei

               30

               A Dow Chemical azt kéri, hogy a Bíróság:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, amennyiben az elutasítja a vitatott határozat annyiban történő megsemmisítése iránti kérelmét, amennyiben az a Dow Chemicalt érinti, valamint

                        —

                        semmisítse meg a vitatott határozatot annyiban, amennyiben az a Dow Chemicalt érinti.

               31

               Valamennyi fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, amennyiben az elutasítja a velük szemben kiszabott bírság összegének jelentős csökkentésére irányuló kérelmüket;

                        —

                        jelentősen csökkentse a velük szemben kiszabott bírság összegét;

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére, valamint tegyen meg minden olyan intézkedést, amelyet megfelelőnek ítél.

               32

               A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a fellebbezést;

                        —

                        a Dow-t kötelezze a költségek viselésére.

         A fellebbezésről

               33

               Kérelmeinek alátámasztása érdekében a Dow négy jogalapra hivatkozik. Az első jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor egyrészt úgy ítélte meg, hogy a Bizottságnak nem kell megfelelően gyakorolnia a mérlegelési jogkörét, másrészt pedig, amikor nem gyakorolta korlátlan felülvizsgálati jogkörét a Bizottságnak a The Dow Chemical Company felelősségének megállapításával kapcsolatos mérlegelési jogköre tekintetében. A második jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék a bírság alapösszegével kapcsolatos eltérő bánásmód tekintetében tévesen alkalmazta a jogot. A harmadik jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a Bizottság jogosult volt a Dow Chemical forgalmát figyelembe venni. A negyedik jogalapban a Dow azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításával, hogy az elrettentő célú szorzótényezőnek a Bizottság általi alkalmazása nem volt hátrányosan megkülönböztető.

         Az első, lényegében arra alapított jogalapról, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot annak felülvizsgálata során, hogy a Bizottság a Dow Chemical felelősségének megállapítása érdekében hogyan gyakorolta a mérlegelési jogkörét

      A felek érvei

               34

               Az első jogalapban a Dow azt állítja, hogy a Törvényszék az első fokon előterjesztett kereset alátámasztása érdekében felhozott első jogalap elutasításával tévesen alkalmazta a jogot, amikor egyrészt úgy ítélte meg, hogy a Bizottságnak nem kell megfelelően gyakorolnia a mérlegelési jogkörét, másrészt pedig, amikor nem gyakorolta teljes körűen a felülvizsgálati jogkörét azzal kapcsolatban, hogy a Bizottság hogyan gyakorolta a mérlegelési jogkörét annak megállapítása érdekében, hogy a Dow Chemical felelősséggel tartozik a leányvállalatai magatartásáért. A Törvényszék kizárólag azt állapította meg, hogy a Bizottság jogosult volt a Dow Chemical felelősségét megállapítani, anélkül hogy vizsgálnia kellett volna azt a kérdést, hogy a Bizottság gyakorolta-e, illetve hogyan gyakorolta a mérlegelési jogkörét.

               35

               A Dow előadja, hogy az első fokon benyújtott keresetlevélben azt állította, hogy a Bizottság nem mérlegelte a Dow Chemical felelősségével kapcsolatos érveket, a vitatott határozat pedig e tekintetben nincs megindokolva. A Dow szerint, amikor a Bizottság mérlegelésen alapuló határozatot hoz, valamennyi releváns jogi és ténybeli körülményt figyelembe kell vennie, közelebbről pedig indokolási kötelezettség terheli őt. Márpedig a vitatott határozat (362) preambulumbekezdésében a Bizottság olyan állítólagos általános politika említésére szorítkozott, amely abból áll, hogy az érintett jogsértésért való felelősséget a jogsértésben részt vevő vállalkozás anyavállalatának tudja be, a Dow érveit pedig mint „messzemenően politikai természetűeket” elutasította.

               36

               Figyelembe véve, hogy a Bizottság nem köteles magyarázatot adni arról, hogy miért a határozat címzettjeire esett a választása, a Dow szerint a Bizottság nem vette figyelembe, hogy az, hogy a határozatot a Dow Chemicalhoz címezte, e társaságot a polgári jogi felelősség alapján indított indokolatlan pereknek teszi ki az Egyesült Államokban, ami a Dow Chemical engedékenységi kérelmezői minőségét figyelembe véve nem egyeztethető össze a Bizottság engedékenységi politikájával, mivel az ilyen gyakorlatnak az a hatása, hogy a társaságokat visszatartja az engedékenységi programban való részvételtől. A Bizottság mindenesetre a vitatott határozatban nem adott magyarázatot arról, hogy e tényezőket miért nem vette figyelembe.

               37

               A Dow hangsúlyozza, hogy a Bizottságot nem korlátozza a vitatott határozat (362) preambulumbekezdésében hivatkozotthoz hasonló általános politika, és számos olyan határozat van, amelyben a Bizottság nem állapította meg az anyavállalat felelősségét, miközben az anyavállalat a jogsértést elkövető leányvállalatban 100%-os tőkerészesedéssel rendelkezett.

               38

               Továbbá a Dow szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 76. pontjában tévesen állapította meg, hogy „[a]z, hogy a Dow Chemicalt esetleg méltánytalan sérelem érte azáltal, hogy a [vitatott] határozat címzettje lett, nem kérdőjelezheti meg e határozat jogszerűségét, mivel […] a Bizottság betudhatta a Dow Chemicalnak az érintett jogsértésért való felelősséget”. Jóllehet a Törvényszék a megtámadott ítélet 75. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság jogosult volt a vitatott határozatot a Dow Chemicalhoz címezni, mivel „a jogsértés anyavállalatnak való betudása a Bizottság mérlegelésére bízott lehetőség”, nem vizsgálta meg, hogy a Bizottság ténylegesen gyakorolta-e a diszkrecionális jogkörét, és ha igen, ennek során nem alkalmazta-e tévesen a jogot, illetve nem követett-e el nyilvánvaló mérlegelési hibát.

               39

               A Dow azt állítja, hogy valójában nem létezik semmilyen általános politika, amely a felelősség anyavállalatnak való betudásából állna, az az aggodalma pedig, hogy a polgári jogi felelősség alapján az Egyesült Államokban indított indokolatlan perek kockázatának van kitéve, nem „messzemenően politikai természetű”. A vitatott határozat azon preambulumbekezdései, amelyekre a Törvényszék a megtámadott ítélet 79. pontjában utal, a Dow szerint nem foglalkoznak azokkal az indokokkal, amelyek alapján a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Dow Chemical felelősséggel tartozik a leányvállalatainak jogsértő magatartásáért. A Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor elmulasztotta megvizsgálni és mérlegelni a vitatott határozat indokolásának hiányát.

               40

               A tárgyaláson a Dow olyan iratot csatolt, amely bizonyos jogi információkat tartalmazott arra vonatkozóan, hogy a német, a spanyol, az olasz és az osztrák jogban mi minősül a diszkrecionális jogkör nemzeti hatóságok általi megfelelő gyakorlásának.

               41

               A Bizottság szerint a jelen jogalap nem megalapozott. A Bizottság úgy véli, hogy a Törvényszék teljes körűen gyakorolta a bírósági felülvizsgálati jogkörét. A Bizottság szerint állandó ítélkezési gyakorlat, hogy a Törvényszék nem köteles olyan magyarázatot adni, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet. Az EUM-Szerződés versenyjogi szabályait megsértő vállalkozásnak a Bizottság szerint nincs semmilyen joga ahhoz, hogy a Bizottság pro és kontra mérlegelést folytasson le, amikor a jogsértéséért való felelősséget betudja neki. Másfelől az a kockázat, hogy a jogsértés elkövetője polgári pernek teszi ki magát, általános kívánatos következmény akkor, ha az elkövető jogellenes magatartást tanúsított.

               42

               Ezenkívül a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság a Dow által csatolt, a diszkrecionális jogkör gyakorlását illetően az egyéb nemzeti jogrendszerekre vonatkozó iratot annak késedelmes csatolása folytán ne vegye figyelembe.

         A Bíróság álláspontja

               43

               Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az [EUMSZ 101. és 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16-i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján a Bizottság határozattal bírságot „szabhat” ki a vállalkozásokra, amennyiben azok akár szándékosan, akár gondatlanságból megsértik az [EUMSZ 101. vagy EUMSZ 102.] cikket.

               44

               E rendelkezés szövegéből következik egyrészt, hogy a Bizottság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik annak eldöntése kapcsán, hogy a jogsértést elkövető vállalkozással szemben kiszab-e bírságot, vagy sem, másrészt pedig, hogy az e tekintetben a Bizottság részére biztosított mérlegelési jogkör esetleges korlátait kizárólag az uniós jog szabályozza, mivel az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése semmilyen módon nem utal a tagállamok jogára.

               45

               Következésképpen a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a több nemzeti bíróság ítélkezési gyakorlatának a Dow által a tárgyaláson a Bíróság elé terjesztett iratban szereplő összefoglalása nyilvánvalóan nem releváns, anélkül hogy szükséges lenne állást foglalni abban a kérdésben, hogy ezt az iratot a Dow késedelmesen csatolta-e, vagy sem.

               46

               Ami a versenyjog tárgyában a Bizottságot megillető mérlegelési jogkör uniós jog értelmében fennálló korlátait illeti, az EUMSZ 105. cikk (1) bekezdése alapján ez az intézmény köteles biztosítani a többek között az EUMSZ 101. cikkben megállapított elvek tiszteletben tartását, mint ezt a Bizottság a tárgyaláson is helyesen előadta.

               47

               Márpedig ezen elvek között vitathatatlanul szerepel, hogy a versenyellenes megállapodást kötő vállalkozásokkal szemben az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése alapján bírságot kell kiszabni, így ha a Bizottság kivételesen úgy dönt, hogy a vállalkozással szemben nem szab ki bírságot, jóllehet e vállalkozás megsértette az európai uniós versenyszabályokat, e határozatát olyan objektív indokokra kell alapítania, amelyek igazolhatják az EUMSZ 101. cikkben meghatározott elvektől való ezen eltérést. Ilyen objektív indoknak minősülhet többek között az a körülmény, hogy a Bizottság konkrét esetben nem tudja a jogilag megkövetelt módon bizonyítani, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolt a jogsértésben közvetlenül érintett leányvállalatára, aminek bizonyítását egyébként az állandó ítélkezési gyakorlat szerint jelentősen megkönnyíti, ha a leányvállalat tőkéje majdnem teljes egészében az anyavállalat tulajdonában van (lásd ebben az értelemben többek között a C-97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-8237. o.] 60. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               48

               E tekintetben ugyanis emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós versenyjog megsértésében közvetlenül részt vevő leányvállalat anyavállalatával szembeni bírságkiszabás lehetősége feltételezi, hogy az említett leányvállalat nem önállóan határozza meg a piaci magatartását, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad neki, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra, másrészt pedig, hogy ez azért van így, mert ilyen helyzetben az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon az ítélkezési gyakorlat értelmében egyetlen vállalkozást alkot (lásd többek között a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. és 59. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               49

               Hasonlóképp, mivel a leányvállalat és az anyavállalata az előző pontban hivatkozott esetben egyetlen vállalkozást alkot, a Bizottságot az EUMSZ 105. cikk (1) bekezdése alapján terhelő azon kötelezettség, hogy a bírság kiszabásáról vagy annak mellőzéséről szóló döntés meghozatala során biztosítsa a többek között az EUMSZ 101. cikkben meghatározott elvek érvényesülését, attól függetlenül ugyanúgy fennáll, hogy az érintett anyavállalatról vagy annak leányvállalatáról van szó. Mint azt ugyanis a Bíróság már megállapította, nincs „elsőbbségi sorrend” azzal kapcsolatban, hogy a Bizottság e társaságok közül egyikkel vagy másikkal szemben bírságot szabjon ki (analógia útján lásd a C-125/07. P., C-133/07. P., C-135/07. P. és C-137/07 P. sz., Erste Group Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 24-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-8681. o.] 81. és 82. pontját).

               50

               Másfelől a jelen ítélet 46. pontjában hivatkozott elvek egyikét képezi az is, hogy ha valamely kartell esetén a Bizottság különleges módszert alakít ki az érintett anyavállalatoknak a leányvállalataik által elkövetett jogsértésekért való felelősségének meghatározása érdekében, kivételes körülményektől eltekintve köteles valamennyi anyavállalat esetében ugyanazokból a kritériumokból kiindulni (lásd ebben az értelemben a C-628/10. P. és C-14/11. P. sz., Alliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság és Bizottság kontra Alliance One International és társai egyesített ügyekben 2012. július 19-én hozott ítélet 57. és 59. pontját).

               51

               Következésképpen a jelen ügyben a Bizottság csak olyan objektív indokok fennállása esetén mellőzhette volna a Dow Chemicallal szembeni bírságkiszabást, amelyek igazolhatják az EUMSZ 101. cikkben meghatározott elvektől való eltérést, és ha az ilyen döntés nem vezetett volna a Dow Chemicallal szembeni kedvezőbb elbánáshoz a szóban forgó jogsértésben érintett többi anyavállalathoz képest. Márpedig a jelen ügyben meg kell állapítani, hogy e feltételek a Bizottság vonatkozásában nem teljesültek.

               52

               Először ugyanis önmagában az, hogy a Dow Chemical az Egyesült Államokban polgári per kockázatának van kitéve, nyilvánvalóan nem indokolhatja, hogy a Bizottság tartózkodjék az e társasággal szembeni bírságkiszabásról. Egyrészt a kártérítési perek kockázata a Dow Chemical leányvállalatai vonatkozásában is ugyanúgy fennáll, mint egyébként a vitatott határozat valamennyi címzett társasága esetében. E kockázat az ügy érdemét tekintve csak ahhoz kapcsolódik, hogy a Dow Chemical részt vett a versenyellenes magatartásban, nem pedig ahhoz, hogy a Bizottság formálisan megállapította e magatartást.

               53

               Másrészt e tekintetben nyilvánvalóan irreleváns az az állítás, amely szerint az ilyen polgári perre az Egyesült Államokban kerülhet sor, mivel a Dow Chemicalnak ott van a székhelye.

               54

               Másodszor, a vitatott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság a szóban forgó jogsértésben részes csoportok valamennyi anyavállalatának és legfelső szintű vállalatának felelősségét megállapította, mivel a leányvállalataik tőkéjében 100%-os vagy majdnem 100%-os részesedéssel rendelkeztek, anélkül hogy vizsgálta volna, hogy az, hogy a vitatott határozatot e társaságokhoz címezi, olyan gazdasági károkat eredményez-e, amelyek meghaladják a kiszabott bírság megfizetésével szervesen együtt járó károkat. Következésképpen a Bizottság megsértette volna az egyenlő bánásmód elvét, ha kizárólag a Dow Chemical esetében figyelembe veszi az ilyen állítólagos károkat.

               55

               A fentiekből következik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 76. pontjában helyesen állapította meg, hogy a Bizottság jogosult volt a szóban forgó jogsértésért való felelősséget a Dow Chemicalnak betudni.

               56

               Végül a megtámadott ítélet indokolásának ezzel kapcsolatos állítólagos hiányát illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság nem írja elő a Törvényszékkel szemben, hogy olyan magyarázatot adjon, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet, a Törvényszék által nyújtott indokolás tehát lehet közvetett is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék érvelésük Törvényszék általi elutasításának okait, és lehetővé teszi a Bíróság számára a felülvizsgálat elvégzését (lásd többek között a C-593/11. P. sz., Alliance One International kontra Bizottság ügyben 2012. december 13-án hozott végzés 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               57

               Márpedig a jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 74–80. pontjában megvizsgálta a Bizottság mérlegelési jogkörének gyakorlása során állítólag elkövetett hibával, valamint az ezzel összefüggő indokolás hiányával kapcsolatos kérdéseket. E jogalap érdemét illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 76. pontjában kifejezetten kijelentette, hogy „[a]z, hogy a Dow Chemicalt esetleg méltánytalan sérelem érte azáltal, hogy a [vitatott] határozat címzettje lett, nem kérdőjelezheti meg e határozat jogszerűségét”. A Bizottságot terhelő indokolási kötelezettséggel kapcsolatban a Törvényszék a megtámadott ítélet 79. pontjában utalt a vitatott határozat (333)–(338) és (340)–(364) preambulumbekezdésére, és megállapította, hogy a Bizottság e preambulumbekezdésekben világosan megjelölte azokat a mérlegelési szempontokat, amelyek lehetővé tették számára a Dow Chemical felelősségének megállapítását.

               58

               Jóllehet a megtámadott ítélet ezen indokolása tömörnek tűnik, amennyiben arra a kérdésre vonatkozik, hogy a Bizottságnak a vitatott határozatban – tekintettel a Dow Chemical ellen az Egyesült Államokban polgári per esetleges kockázataira – nem kellett volna-e mellőznie a Dow Chemical felelősségének megállapítását, ez nem változtat azon, hogy ez az indokolás lehetővé tette e társaság számára annak megértését, hogy a Törvényszék egyetértett a Bizottság által a vitatott határozatnak többek között a (362) preambulumbekezdésében kifejtett azon állásponttal, amely szerint e „messzemenően politikai” természetű érv e tekintetben nem vonhatta kétségbe a vitatott határozat jogszerűségét.

               59

               E körülményekre tekintettel a megtámadott ítélet sem a jogot nem alkalmazza tévesen, sem az ezzel összefüggő indokolása nem hiányos, sem pedig az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkét nem sérti, ahogy pedig arra a Dow a tárgyalás során hivatkozott.

               60

               Következésképpen, mivel a Dow által az első jogalap alátámasztása érdekében előadott egyik érv sem megalapozott, e jogalapot el kell utasítani.

         A második, a bírság alapösszegei vonatkozásában alkalmazott eltérő bánásmóddal kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított jogalapról

      A felek érvei

               61

               Második jogalapjának alátámasztása érdekében a Dow azt állítja, hogy a Bizottság a bírság alapösszegei tekintetében eltérő bánásmódot alkalmazott, amikor a vitatott határozat (466) preambulumbekezdésében akként érvelt, hogy „figyelembe [kell] venni az egyes vállalkozások piaci súlyát, tehát az egyes vállalkozások versenysértő magatartásának valós hatását”, ezzel együtt pedig e határozat (462) preambulumbekezdésében kijelentette, hogy lehetetlen az Európai Gazdasági Térség (EGT) piacára gyakorolt e tényleges hatást felmérni, továbbá hogy a Bizottság „nem fogja a jelen esetben alkalmazandó bírságok megállapításakor figyelembe venni a piacra gyakorolt hatást”, ami ellentmondásos.

               62

               Ezenkívül a Bizottság nem értékelte a kartellnek a piacra gyakorolt tényleges hatását, noha e hatás mérhető. A Dow szerint a Bizottság sem az ilyen hatás valószínűségét nem mérte fel, sem pedig a szóban forgó jogsértés végrehajtását nem bizonyította. Ráadásul a Bizottság megsértette a Dow meghallgatáshoz való jogát, amikor nem biztosított neki lehetőséget az azzal kapcsolatos álláspontjának kifejtésére, hogy a Bizottság hogyan szándékozott figyelembe venni az egyes vállalkozások jogellenes magatartása által a piacra gyakorolt tényleges hatást.

               63

               A Dow előadja, hogy a Törvényszék ezeket az érveket akként utasította el, hogy a megtámadott ítélet 124. pontjában megállapította, hogy „még a jogsértés mérhető tényleges hatásának hiányában is határozhat úgy a Bizottság az iránymutatás 1. A. pontja harmadik, negyedik és hatodik bekezdésével összhangban, […] hogy eltérő bánásmódot alkalmaz az érintett vállalkozások esetében”. A Dow szerint azonban a piacra gyakorolt konkrét hatás hiányában nem lehet szó a versenyre gyakorolt semmilyen tényleges hatásról, következésképpen pedig a Bizottság e hatást annak érdekében sem veheti figyelembe, hogy a bírságok alapösszegének meghatározása során különbséget tegyen. A Bizottság e tekintetben is megsértette a Dow meghallgatáshoz való jogát, amikor visszavonta az első kifogásközlést, majd kibocsátotta a második kifogásközlést, amely sem a piacra gyakorolt konkrét hatással, sem pedig a versenyre gyakorolt tényleges hatással nem foglalkozott.

               64

               Következésképpen a Dow szerint a bírságnak a felperesek esetében meghatározott alapösszege nem haladhatja meg a többi érintett vállalkozás esetében meghatározott alapösszeget, vagyis azt 5,5 millió euróra kell csökkenteni, aminek következtében a bírság összegét a Dow Chemical esetében 8662500 euróban, a Dow Deutschland esetében 8085000 euróban, a Dow Deutschland Anlagengesellschaft és a Dow Europe esetében pedig 6352000 euróban kell meghatározni.

               65

               A Bizottság szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 127. és 128. pontjában helyesen állapította meg, hogy a jogsértés konkrét hatását illetően egyáltalán nem volt szükség a Dow meghallgatására, a Bizottság pedig nem sértette meg a Dow azon jogát, hogy e kérdésről kifejtse az álláspontját. A Bizottság úgy véli, hogy a vitatott határozat (462) preambulumbekezdésében megfelelően alátámasztotta a kartell végrehajtását, még ha e végrehajtást a bírság szintjének értékelése során nem is vette figyelembe. Ezenkívül a Bizottság úgy véli, hogy tiszteletben tartotta a vállalkozások meghallgatáshoz való jogát, amennyiben a második kifogásközlésben kifejezetten jelezte, hogy meg fogja vizsgálni, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben van-e helye bírságok kiszabásának, továbbá kifejtette azokat a fő ténybeli és jogi bizonyítékokat, amelyek bírság kiszabásához vezethetnek.

               66

               Végül a kartell konkrét hatását illetően a vitatott határozat (465) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az alkalmazott eltérő bánásmód azon „gazdasági lehetőségen” alapul, hogy a verseny szempontjából kárt okozzanak, következésképpen pedig a jogsértés által a piacra gyakorolt konkrét hatást nem szükséges felmérni. E megközelítés összhangban van az iránymutatással, valamint a Bíróság és a Törvényszék ítélkezési gyakorlatával.

         A Bíróság álláspontja

               67

               Mindenekelőtt a Dow azon állítását illetően, amely szerint a Bizottság sem a jogsértés által az érintett piacra gyakorolt tényleges hatás valószínűségét nem mérte fel, sem pedig e jogsértés végrehajtását nem bizonyította, meg kell állapítani, hogy ez az állítás pontatlan. A vitatott határozat (462) preambulumbekezdésében ugyanis a Bizottság kifejezetten megjegyezte, hogy „ami az EGT-t illeti, a versenyellenes megállapodásokat az európai gyártók hajtották végre, e végrehajtás pedig ténylegesen hatást gyakorolt a piacra, még ha e konkrét hatás nehezen is mérhető”. A Dow nem ad elő semmilyen ténybeli vagy jogi érvet, amely cáfolhatná e megállapítást.

               68

               Következésképpen, mivel a szóban forgó jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges, bár nehezen mérhető hatás fennállását a Bizottság bizonyította, hatástalan a Dow által előadott azon érv, amely szerint „a piacra gyakorolt konkrét hatás hiányában nem lehet szó a versenyre gyakorolt semmilyen tényleges hatásról, következésképpen pedig a Bizottság e hatást annak érdekében sem veheti figyelembe, hogy a bírságok alapösszegének meghatározása során különbséget tegyen”.

               69

               Ezenkívül az eddigiekből következik, hogy a vitatott határozat (462) és (466) preambulumbekezdése közötti, a Dow által állított ellentmondás nem áll fenn. Egyrészt ugyanis e (462) preambulumbekezdés, amelyben a Bizottság kijelentette, hogy „nem fogja a jelen esetben alkalmazandó bírságok megállapításakor figyelembe venni a piacra gyakorolt hatást”, a vitatott határozatnak „[A szóban forgó jogsértés] [s]úlyosság[a]” című 9.1 pontjában szerepel, és csak a szóban forgó jogsértés „különösen súlyos” minősítésére vonatkozik. Másrészt az ugyanezen határozat „Eltérő bánásmód” című 9.2 pontjában szereplő említett (466) preambulumbekezdés kizárólag a bírság kiindulási összege közötti, aszerint történő különbségtételre vonatkozik, hogy az egyes érintett vállalkozásoknak milyen tényleges gazdasági lehetőségük van a verseny korlátozására, amely különbségtétel – amint a jelen ügyben is – érvényesen alapítható a szóban forgó jogsértés tárgyát képező termékeknek az egyes érintett vállalkozások által teljesített értékesítéseinek adataira, még a piacra gyakorolt mérhető hatás hiányában is.

               70

               Végül a Dow által a meghallgatáshoz való jogának megsértésére alapított érvnek sem lehet helyt adni. E tekintetben emlékeztetni kell a Bíróság azon állandó ítélkezési gyakorlatára, amely szerint, amennyiben a Bizottság kifogásközlésében – amint a jelen ügyben is – kifejezetten feltünteti, hogy meg fogja vizsgálni, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben helye van-e bírság kiszabásának, valamint feltünteti azokat a fő ténybeli és jogi bizonyítékokat, amelyek bírság kiszabásához vezethetnek, mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama, valamint hogy e jogsértést „szándékosan vagy gondatlanul” követték-e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét. Ezáltal ugyanis a Bizottság megadja a vállalkozásoknak a szükséges adatokat ahhoz, hogy ne csak a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírságkiszabás tényével szemben is megvédhessék magukat (lásd többek között a C-189/02. P., C-202/02. P., C-205/02. P–C-208/02. P. és C-213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-5425. o.] 428. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               71

               Másfelől, a teljesség kedvéért e tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság a második kifogásközlésben, az indokolás 425. pontjában igenis kifejtette, hogy figyelembe kívánja venni „[a jogsértés] piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető”. Ezenkívül e kifogásközlés indokolása 430. pontjának harmadik francia bekezdésében a Bizottság megemlítette, hogy a vitatott határozatban figyelembe fogja venni „az egyes vállalkozások magatartásának a versenyre gyakorolt hatását”. Ezért nem állapítható meg, hogy a Bizottság megsértette volna a Dow meghallgatáshoz való jogát.

               72

               E feltételek mellett a Törvényszék semmilyen módon nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 124. pontjában megállapította, hogy a Bizottság dönthetett úgy, hogy még a szóban forgó jogsértés mérhető konkrét hatásának hiányában is különbséget tesz az érintett vállalkozások között.

               73

               E megfontolásokra tekintettel a fellebbezés alátámasztása érdekében felhozott második jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

         A harmadik, arra alapított jogalapról, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megerősítette, hogy a Bizottság jogosult volt figyelembe venni a Dow Chemical forgalmát

      A felek érvei

               74

               Harmadik jogalapjában a Dow azt állítja, hogy a vitatott határozatot az első fellebbezési jogalap keretében kifejtett okokból nem kellett volna a Dow Chemicalhoz címezni, vagyis a Bizottság tévedett, amikor az elrettentő célú szorzótényező meghatározása céljából figyelembe vette e társaság forgalmát. A Dow szerint a Törvényszék a Dow által felhozott és az első jogalap keretében kifejtett ugyanezen érveken alapuló harmadik jogalap hetedik részét a megtámadott ítélet 146. pontjában azzal az indokkal utasította el mint megalapozatlant, hogy megalapozatlanként elutasította az előtte felhozott és arra alapított első jogalapot is, hogy a jogsértés Dow Chemicalnak való betudása jogellenesen történt.

               75

               Mivel a Törvényszék az első jogalap elutasításával tévesen alkalmazta a jogot, téves jogalkalmazást követett el akkor is, amikor elutasította a Dow Chemical forgalmának figyelembevételére alapított érvet. A Dow ebből arra következtet, hogy a Dow Chemicallal szemben kiszabott bírságot meg kell semmisíteni.

               76

               A Bizottság szerint, mivel a Dow által felhozott első jogalap megalapozatlan, a jelen jogalapnak sem lehet helyt adni.

         A Bíróság álláspontja

               77

               A Dow által felhozott harmadik jogalap azon a feltevésen alapul, hogy a vitatott határozatot nem kellett volna a Dow Chemicalnak mint a Dow csoport legfelső szintű társaságának címezni, ez pedig olyan érv, amely a jelen fellebbezés első jogalapjának is tárgyát képezi.

               78

               Márpedig, mint az a jelen ítélet 43. és azt követő pontjaiban kifejtett megfontolásokból kitűnik, e feltevés téves, olyannyira, hogy a Bíróság a jelen ítélet 60. pontjában az első jogalapot mint megalapozatlant elutasította. Következésképpen e harmadik jogalapot is mint megalapozatlant el kell utasítani.

         A negyedik, arra alapított jogalapról, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megerősítette, hogy az elrettentő célú szorzótényező Bizottság általi alkalmazása nem volt hátrányosan megkülönböztető

      A felek érvei

               79

               Negyedik jogalapjában a Dow azt állítja, hogy – mint azt a Törvényszék előtt is előadta – a vele szemben alkalmazott elrettentő célú, 1,75-ös mértékű szorzótényező túlzó és hátrányosan megkülönböztető. A Törvényszék az ehhez kapcsolódó jogalapot azzal az indokkal utasította el, hogy figyelembe véve a Dow és a Bayer forgalma közötti viszonyt, a Dow bírságaira vonatkozó, elrettentő célú szorzótényező nem minősül az egyenlő bánásmód elve megsértésének.

               80

               A Dow, valamint az EniChem és a Shell esetében alkalmazott elrettentő célú szorzótényezők közötti összehasonlítást illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 154. pontjában úgy ítélte meg, hogy „a Dow-val szemben alkalmazott szorzót [1,75] a Bayer esetében megállapított szorzó [1,5] alapján, nem pedig az EniChem [2] vagy a Shell [3] tekintetében alkalmazott szorzók alapján számolták ki”. A Dow úgy véli, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a Dow-t kizárólag a Bayerhez hasonlította, és elmulasztotta azt az EniChemhez és a Shellhez is hasonlítani.

               81

               A Dow nyilvánvalóan hátrányosan megkülönböztetőnek véli, hogy ugyanazt a növelést alkalmazzák két olyan vállalkozás esetében, amelyek forgalma között 36%-os különbség áll fenn, vagyis a 27,383 milliárd euró forgalmat elérő Bayer és az ekkor 37,221 milliárd euró forgalmat elérő Dow esetében, valamint két olyan vállalkozás esetében, amelyek forgalma között mintegy 100%-os különbség, vagyis a Dow és az EniChem esetében, amelyek közül ez utóbbi 73,738 milliárd euró forgalmat ért el.

               82

               A tárgyaláson a Dow olyan matematikai képletet tartalmazó iratot nyújtott át a Bíróságnak, amely a jelen ügyben lehetővé teszi olyan elrettentő célú szorzótényező kiszámítását, amelynek révén elkerülhető egyrészt a vitatott határozat címzettjei közötti bármilyen hátrányos megkülönböztetés, másrészt pedig a 3-asnál nagyobb szorzótényező alkalmazása. E képlet szerint a Dow esetében alkalmazandó szorzótényező nagyjából 1,3-as.

               83

               A Bizottság ezzel szemben előadja, hogy a bírság alapösszegének meghatározásához alapul vett szorzótényezőnek csak hozzávetőleg kell tükröznie a matematikai arányokat. A jelen esetben a szóban forgó jogsértésben részt vevő vállalkozások között nagy méretbeli eltérések voltak. Következésképpen a Bizottság szerint valószerűtlen és matematikailag lehetetlen volt olyan szorzótényezőt alkalmazni, amely pontosan arányos lett volna az összes érintett vállalkozás forgalmának hányadával.

               84

               A Bizottság azt állítja, hogy ezért úgy döntött, hogy a szorzótényezőket a legkisebb vállalkozásokból kiindulva alkalmazza, ügyelve továbbá arra, hogy az egyes vállalkozások esetében alkalmazott szorzótényező többé-kevésbé arányos legyen a közvetlenül mögé sorolt vállalkozás forgalmához. Ezenkívül – mint azt a Törvényszék helyesen megjegyezte – a Bizottság ennek alapján még magasabb szorzót is alkalmazhatott volna a Dow-val szemben.

               85

               A Dow által a tárgyalás során csatolt irattal kapcsolatban a Bizottság úgy véli, hogy ez az irat elfogadhatatlan, mivel azt az eljárás írásbeli szakaszának lezárását követően csatolták.

         A Bíróság álláspontja

               86

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egyrészt az elrettentő célú szorzótényezőnek, valamint ezzel összefüggésben az érintett vállalkozás mérete és összesített forrásai figyelembevételének célja az e vállalkozásra kifejteni kívánt hatásban áll, mivel a szankció különösen a vállalkozás fizetőképességére tekintettel nem lehet elhanyagolható (lásd ebben az értelemben többek között a C-413/08. P. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2010. június 17-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-5361. o.] 104. és 105. pontját, valamint a C-421/11. P. sz., Total és Elf Aquitaine kontra Bizottság ügyben 2012. február 7-én hozott végzés 82. pontját). Másrészt a Bíróságnak már volt alkalma kimondani, hogy a forgalomnak nem lehet túlzott jelentőséget tulajdonítani (lásd a fent hivatkozott Total és Elf Aquitaine kontra Bizottság ügyben hozott végzés 80. pontját).

               87

               A kartellben részt vevő vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok számítása során az érintett vállalkozások közötti eltérő bánásmód tehát szorosan hozzátartozik az e rendelkezés értelmében a Bizottságra ruházott jogkörök gyakorlásához. Mérlegelési mozgástere keretében ugyanis a Bizottságnak a szankciót az érintett vállalkozások sajátos magatartása és jellemzői alapján kell egyéniesítenie az uniós versenyszabályok teljes érvényesülésének minden egyes esetben történő biztosítása érdekében (lásd a C-564/08. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2009. november 12-én hozott ítélet 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               88

               A jelen ítélet 86. pontjában említett ítélkezési gyakorlat alapján a Bizottságnak főleg arra kell ügyelnie, hogy a szankció különösen az érintett vállalkozások fizetőképességére tekintettel ne legyen „elhanyagolható”, ami azonban nem követeli meg, hogy valamely, a kartell többi tagjához képest különösen nagy forgalommal rendelkező vállalkozással szemben szigorúan az e vállalkozás forgalma és az érintett kartellben részt vevő összes többi vállalkozás forgalma közötti arány alapján növelt bírságot kelljen kiszabni. Ez esetben ugyanis a kartell legnagyobb vállalkozásaival szemben kiszabott és ilyen számítási módszer szerint növelt bírságok kétségtelenül alkalmasak lennének kellő elrettentő hatás kifejtésére, fennállna azonban a veszélye annak, hogy a konkrétan elkövetett jogsértés súlyára tekintettel aránytalanok lennének, amikor – amint a jelen ügyben is – az érintett vállalkozások forgalma között jelentős különbség van (lásd a C-511/11. P. sz., Versalis kontra Bizottság ügyben 2013. június 13-án hozott ítélet 105. pontját).

               89

               Szintén az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszék korlátlan felülvizsgálati jogköre keretében a bírságok összegének megállapítását illetően nem fosztható meg mérlegelési jogkörétől kizárólag az érintett vállalkozások forgalmára alapított aritmetikai számítási módszer kizárólagos és mechanikus alkalmazásával (lásd ebben az értelemben többek között a 100/80-103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7-én hozott ítélet [EBHT 1825. o.] 121. pontját, a C-283/98. P. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság ügyben 2000. november 16-án hozott ítélet [EBHT 2000., I-9855. o.] 47. pontját, valamint a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 243. pontját).

               90

               E megfontolásokra tekintettel nem kifogásolható a Törvényszékkel szemben, hogy lényegében megerősítette a Bizottság azon megközelítését, amelynek keretében a Dow esetében 1,75-ös, az EniChem esetében 2-es, a Shell esetében pedig 3-as mértékű elrettentő célú szorzótényezőt alkalmazott. E megközelítés egyrészt annak biztosítására irányul, hogy az egyes vállalkozásokkal szemben kiszabott bírság a fizetőképességükhöz képest ne váljék elhanyagolhatóvá, másrészt pedig arra, hogy ne alkalmazzanak aránytalan elrettentő célú szorzótényezőket azokkal a legnagyobb vállalkozásokkal szemben, amelyekkel szemben a forgalmuk, valamint a kisebb méretű vállalkozások forgalma között fennálló matematikai viszony alapján elméletileg jóval nagyobb elrettentő célú szorzótényezőket is lehetett volna alkalmazni.

               91

               Másfelől nincs jelentősége annak, hogy a Dow által a tárgyalás során csatolt iratból kitűnik – anélkül hogy ezen irat elfogadhatóságáról határozni kellene –, hogy matematikailag lehetséges az elrettentő célú szorzótényezőt kizárólag az egyes érintett vállalkozások forgalma alapján számítani, ezzel együtt pedig annak mértékét legfeljebb 3-ban meghatározni. Az ilyen tisztán aritmetikai jellegű számítás ugyanis megakadályozná a Bizottságot abban, hogy teljesítse a többek között a jelen ítélet 86–89. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból eredő azon kötelezettségét, hogy olyan bírságokat szabjon ki, amelyek az egyes vállalkozások vonatkozásában sem elhanyagolhatóak, sem pedig aránytalanok.

               92

               E körülmények között a Dow által felhozott negyedik jogalapnak sem lehet helyt adni.

               93

               Következésképpen, mivel a Dow által a fellebbezésének alátámasztása érdekében felhozott egyik jogalapnak sem lehet helyt adni, a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.

         A költségekről

               94

               A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről. E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint – amely ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Dow pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell őt a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

                           2)

                           A Dow Chemical Company, a Dow Deutschland Inc., a Dow Deutschland Anlagengesellschaft mbH és a Dow Europe GmbH maguk viselik saját költségeiket, továbbá kötelesek viselni az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket is.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság június 18.-i ítélete: 1987. # Centre public d'aide sociale de Courcelles kontra Marie-Christine Lebon. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour du travail de Mons - Belgium. # Munkavállalók szabad mozgása - Egyenlő bánásmód. # 316/85. sz. ügy


A Bíróság (teljes ülés) 2004. január 6-i ítélete. # Bundesverband der Arzneimittel-Importeure eV és az Európai Közösségek Bizottsága kontra Bayer AG. # Fellebbezéss - Verseny. # C-2/01. P. és C-3/01. P. sz. egyesített ügyek