title: A Bíróság (nagytanács) 2008. szeptember 9-i ítélete. # Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) és Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies LLC (C-120/06 P), Giorgio Fedon & Figli SpA és Fedon America, Inc. (C-121/06 P) kontra az Európai Unió Tanácsa és Az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - A Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Vitarendezési Testületének ajánlásai és határozatai - A Vitarendezési Testület arra vonatkozó megállapítása, hogy a közösségi banánbehozatali rendszer összeegyeztethetetlen a WTO szabályaival - Megtorló intézkedés bevezetése az Amerikai Egyesült Államok részéről, amely különböző tagállamokból származó termékekre kivetett behozatali vámpótlék formájában jelenik meg - A WTO által megengedett megtorló intézkedések - A Közösség szerződésen kívüli felelősségének hiánya - Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartama - Ésszerű határidő - Méltányos kártérítés iránti kérelem. # C-120/06. P. és C-121/06. P. sz. egyesített ügyek

text:
      C‑120/06. P. és C‑121/06. P. sz. egyesített ügyek
      Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) és társai
      kontra
      az Európai Unió Tanácsa
      és
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Fellebbezés – A Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Vitarendezési Testületének ajánlásai és határozatai – A Vitarendezési Testület arra vonatkozó megállapítása, hogy a közösségi banánbehozatali rendszer összeegyeztethetetlen a
         WTO szabályaival – Megtorló intézkedés bevezetése az Amerikai Egyesült Államok részéről, amely különböző tagállamokból származó termékekre kivetett
         behozatali vámpótlék formájában jelenik meg – A WTO által megengedett megtorló intézkedések – A Közösség szerződésen kívüli felelősségének hiánya – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartama – Ésszerű határidő – Méltányos kártérítés iránti kérelem”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Fellebbezés – Jogalapok – Elégtelen vagy ellentmondó indokolás – Elfogadhatóság
      (EK 225. cikk; a Bíróság alapokmánya, 58. cikk, első bekezdés)
      2.        Nemzetközi megállapodások – Közösségi megállapodások
      3.        Nemzetközi megállapodások – A Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény
      4.        Szerződésen kívüli felelősség – Jogszerű cselekményért való felelősség
      (EK 288. cikk, második bekezdés)
      5.        Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – A tulajdonhoz való jog – Szakmai tevékenység szabad gyakorlása – Terjedelem
      6.        Fellebbezés – Jogalapok – Az ítélet közösségi jogot sértő indokolása – Egyéb jogi indokok alapján megalapozott rendelkező
            rész – Elutasítás
      7.        Eljárás – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartama – Ésszerű – Értékelési szempontok
      1.        Az a kérdés, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása ellentmondó vagy hiányos‑e, jogi kérdésnek minősül, és mint ilyenre,
         a fellebbezés keretében lehet rá hivatkozni.

      E tekintetben az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek indokolására vonatkozó kötelezettsége nem értelmezhető úgy, hogy az Elsőfokú
         Bíróság köteles részletekbe menően válaszolni a fellebbező minden egyes érvére, különösen ha az nem kellően világos és pontos.

      Ugyancsak az indokolási kötelezettséget illetően, az Elsőfokú Bíróság nem köteles olyan magyarázatot adni, amely egyenként
         és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet. Az indokolás tehát lehet közvetett is, amennyiben lehetővé teszi
         az érdekelt felek számára, hogy megismerjék érvelésük Elsőfokú Bíróság általi elutasításának okait, és lehetővé teszi a Bíróság
         számára a felülvizsgálat elvégzését.

      (vö. 90–91., 96. pont)
      2.        A Közösség valamely harmadik állammal kötött megállapodása rendelkezéseinek Közösségen belüli hatását a szóban forgó rendelkezések
         nemzetközi eredetének figyelembevétele nélkül nem lehet megállapítani. A nemzetközi jog elveivel összhangban az ilyen megállapodás
         tárgyalásáért és megkötéséért felelős közösségi intézmények szabadon megállapodhatnak az érintett harmadik államokkal azon
         hatásokról, amelyeket e megállapodás a szerződő felek belső jogrendjében kivált. Amennyiben az említett megállapodás kifejezetten
         nem rendelkezik e kérdésről, a hatáskörrel rendelkező bíróságok és különösen a Bíróság feladata, hogy a Szerződés által rá
         ruházott hatáskör keretében döntést hozzon, ugyanúgy, ahogyan a szóban forgó megállapodás Közösségen belüli alkalmazásának
         minden más értelmezési kérdésében többek között e megállapodás szelleme, rendszere vagy szövege alapján.

      Így a Bíróság feladata különösen annak megállapítása, hogy valamely nemzetközi megállapodás rendelkezései jogot teremtenek‑e
         a közösségi jogalanyok számára, hogy arra bíróság előtt annak érdekében hivatkozhassanak, hogy vitassák a közösségi szabályozás
         érvényességét.

      A Bíróság a közösségi szabályozás érvényességét csak akkor vizsgálhatja valamely nemzetközi szerződés tekintetében, ha ez
         utóbbi természetével, illetve rendszerével az nem ellentétes, és ha annak a rendelkezései egyébként a tartalmuk vonatkozásában
         feltétel nélkülinek és kellően pontosnak tűnnek.

      (vö. 108–110. pont)
      3.        A WTO Vitarendezési Testületének (DSB) határozata, amely csupán valamely WTO‑tag magatartásának az ezen állam által a WTO
         keretében vállalt kötelezettségeivel való összeegyeztethetőségéről nyilatkozik, alapvetően nem különböztethető meg az ilyen
         kötelezettségeket előíró anyagi jogi szabályoktól, amelyekre tekintettel e vizsgálat történik, legalábbis annak megállapításakor,
         hogy az említett szabályok vagy a határozat megsértése felhívható‑e, vagy sem a közösségi intézmények magatartása jogszerűségének
         a közösségi bíróság előtti felülvizsgálata céljából.

      Ahogyan a WTO‑megállapodások anyagi jogi szabályai, úgy a DSB által hozott, az említett anyagi jogi szabályok megsértését
         megállapító ajánlás vagy határozat sem keletkeztet jogot a magánszemélyek számára, hogy arra a közösségi bíróság előtt a közösségi
         intézmények magatartása jogszerűségének felülvizsgálata céljából hivatkozzanak, bármi legyen is az ilyen ajánlásokhoz vagy
         határozatokhoz kapcsolódó pontos joghatás, függetlenül attól, hogy a közösségi aktus jogszerűségi felülvizsgálatára megsemmisítés
         iránti peres eljárás vagy kártérítési kereset elbírálása céljából kerül sor.

      Egyrészt ugyanis a WTO‑megállapodások jellegére és az e megállapodásokat jellemző viszonosságra és rugalmasságra vonatkozó
         megállapítások fennállnak az ilyen határozatok vagy ajánlások elfogadását és a végrehajtásukra megszabott határidő leteltét
         követően is. A közösségi intézmények megőrzik többek között mérlegelési mozgásterüket és a kereskedelmi partnereikkel való
         tárgyalások lehetőségét, annak érdekében, hogy olyan intézkedéseket fogadjanak el, amelyek eleget tesznek az e határozatokban
         és ajánlásokban foglaltaknak; és e mozgásteret fenn kell tartani.

      Másrészt, amint az a WTO‑t létrehozó egyezmény 2. mellékletét képező, a vitarendezés szabályairól és eljárásairól szóló egyetértés
         3. cikkének 2. pontjából kitűnik, a DSB ajánlásai és határozatai nem szélesíthetik és nem szűkíthetik az érintett megállapodásokban
         előírt jogok és kötelezettségek körét. Ebből többek között az is következik, hogy a DSB kötelezettségszegést megállapító határozatának
         nem lehet következménye valamely WTO‑tag kötelezése arra, hogy magánszemélyek olyan jogát ismerje el, amellyel e megállapodások
         értelmében, ilyen határozat hiányában, nem rendelkeznek.

      (vö. 120., 128–131. pont)
      4.        Az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a Közösséget az intézményei jogalkotási feladatainak jogszerű gyakorlásáért
         terhelő szerződésen kívüli felelősség rendszerének létét állapította meg. A közösségi jog jelenlegi állapotában nem létezik
         olyan felelősségi rendszer, amely lehetővé tenné a Közösség felelősségének megállapítását annak normatív hatáskörébe tartozó
         magatartásáért olyan helyzetben, amikor e magatartásnak a WTO‑megállapodásokkal való összhangjának esetleges hiányára a közösségi
         bíróság előtt hivatkozni nem lehet.

      E tekintetben irreleváns, hogy az említett magatartást pozitív tartalmú aktusként kell‑e értékelni, mint amilyen rendeleteknek
         a WTO Vitarendezési Testülete (DSB) határozatát követő elfogadása, avagy arra mulasztásként kell tekinteni, mivel nem sikerült
         olyan aktust elfogadni, amely megfelelően végrehajtaná e határozatot. A közösségi intézmények mulasztása ugyanis szintén a
         Közösségek jogalkotási tevékenységének körébe tartozhat, többek között a felelősség megállapítására vonatkozó peres eljárások
         keretében.

      Mindazonáltal a közösségi jogalkotó széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik ahhoz, hogy adott normatív aktus elfogadásakor
         értékelhesse, hogy az aktus elfogadásával járó bizonyos káros hatások figyelembevétele igazolja‑e a kártérítés bizonyos formáinak
         előírását.

      Ugyanígy a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapításához vezethet az olyan közösségi normatív aktus, amelynek
         alkalmazása olyan alapvető jog korlátozását eredményezi, amilyen a tulajdonhoz való jog és a gazdasági tevékenység szabad
         gyakorlásához való jog, és amely aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást jelent e jogok lényegébe, anélkül hogy adott esetben
         az említett beavatkozás elkerülésére vagy helyrehozatalára alkalmas kártérítést írna elő.

      (vö. 176., 178–179., 181., 184. pont)
      5.        Valamely gazdasági szereplő nem támaszthat tulajdonjogi igényt a piac adott részére, mivel az ilyen piaci részesedés csupán
         a körülmények kockázatának kitett pillanatnyi gazdasági helyzetet tükrözi. Ugyanígy a tulajdonhoz való jog és a valamely szakma
         szabad gyakorlását biztosító általános elv biztosítékai nem vezethetnek egyszerű kereskedelmi érdekek vagy lehetőségek védelméhez,
         amelyek esetlegessége magának a gazdasági tevékenység lényegéhez tartozik.

      Így annak a gazdasági szereplőnek, akinek a tevékenységi körébe többek között harmadik országokba történő export is tartozik,
         tisztában kell lennie azzal, hogy az adott pillanatban a piacon elfoglalt helyzete különböző körülmények folytán megváltozhat,
         valamint azzal, hogy e körülmények közé tartozik annak eshetősége – amelyet egyébként a WTO‑t létrehozó egyezmény 2. mellékletét
         képező, a vitarendezés szabályairól és eljárásairól szóló egyetértés 22. cikke kifejezetten megemlít és szabályoz –, hogy
         valamely harmadik állam a WTO keretében kereskedelmi partnerei magatartására válaszul az engedmények felfüggesztése mellett
         dönt, és e tekintetben a vitarendezési egyetértés 22. cikke 3. pontja a) és f) alpontjának megfelelően szabadon kiválasztja
         az említett intézkedésekkel érintett termékeket.

      (vö. 185–186. pont)
      6.        Amennyiben az Elsőfokú Bíróság valamely ítéletének indokolása a közösségi jogot sérti, de rendelkező része egyéb jogi indokok
         miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani.

      (vö. 187. pont)
      7.        Bármiféle olyan bizonyíték hiányában, amely arra utal, hogy az eljárás időtartama hatással lett volna a jogvita kimenetelére,
         az arra vonatkozó jogalap, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt zajló eljárás nem volt összhangban az ésszerű határidő betartásának
         követelményével, főszabály szerint nem vezet az Elsőfokú Bíróság ítéletének hatályon kívül helyezéséhez.

      Másfelől az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartamának ésszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével
         kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és
         a felperes, valamint az illetékes hatóságok magatartására.

      (vö. 203., 212. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2008. szeptember 9.(*)

      „Fellebbezés – A Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Vitarendezési Testületének ajánlásai és határozatai – A Vitarendezési Testület arra vonatkozó megállapítása, hogy a közösségi banánbehozatali rendszer összeegyeztethetetlen a
         WTO szabályaival – Megtorló intézkedés bevezetése az Amerikai Egyesült Államok részéről, amely különböző tagállamokból származó termékekre kivetett
         behozatali vámpótlék formájában jelenik meg – A WTO által megengedett megtorló intézkedések – A Közösség szerződésen kívüli felelősségének hiánya – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartama – Ésszerű határidő – Méltányos kártérítés iránti kérelem”

      A C‑120/06. P. és C‑121/06. P. sz. egyesített ügyekben,
      a Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) (székhelye: Montecchio Maggiore [Olaszország]),

      a Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies LLC (korábban Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies Inc. [FIAMM Technologies], székhelye: East Haven,
         Delaware [Amerikai Egyesült Államok])

      (képviselik őket: I. Van Bael, A. Cevese és F. Di Gianni ügyvédek)
      fellebbezőknek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2006. február 24‑én, illetve 27‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a többi fél az eljárásban:
      az Európai Unió Tanácsa (képviselik: A. Vitro, S. Marquardt és A. De Gregorio Merino, meghatalmazotti minőségben),

      a Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: P. J. Kuijper, V. Di Bucci, C. Brown, valamint E. Righini, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperesek az elsőfokú eljárásban,
      a Spanyol Királyság (képviselik: E. Braquehais Conesa és M. Muñoz Pérez, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó az elsőfokú eljárásban (C‑120/06. P. sz. ügy)
      és
      a Giorgio Fedon & Figli SpA (székhelye: Vallesella di Cadore [Olaszország]),

      a Fedon America, Inc. (székhelye: Wilmington, Delaware [Amerikai Egyesült Államok])

      (képviselik őket: I. Van Bael, A. Cevese, F. Di Gianni és R. Antonini ügyvédek),
      fellebbezőknek,
      a többi fél az eljárásban:
      az Európai Unió Tanácsa (képviselik: A. Vitro, S. Marquardt és A. De Gregorio Merino, meghatalmazotti minőségben),

      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: P. J. Kuijper, V. Di Bucci, C Brown és E. Righini, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperesek az elsőfokú eljárásban,
      támogatják őket:
      a Spanyol Királyság (képviseli: M. Muñoz Pérez, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      beavatkozó a fellebbezési eljárásban (C‑121/06. P. sz. ügy)
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, G. Arestis, U. Lõhmus tanácselnökök, K. Schiemann (előadó), Juhász E.,
         A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, J. Klučka, E. Levits és C. Toader bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: J. Swedenborg tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. július 3‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. február 20‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Fellebbezésükben egyfelől a Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA és a Fabbrica italiana accumulatori motocarri
         Montecchio Technologies LLC (a továbbiakban együttesen: FIAMM), másfelől a Giorgio Fedon & Figli SpA et Fedon America, Inc.
         (a továbbiakban együttesen: Fedon) az Elsőfokú Bíróság T‑69/00. sz., FIAMM és FIAMM Technologies kontra Tanács és Bizottság
         ügyben 2005. december 14‑én hozott ítéletének (EBHT 2005., II‑5393. o.), valamint a T‑135/01. sz., Fedon & Figli és társai
         kontra Tanács és Bizottság ügyben 2005. december 14‑én hozott ítéleteinek hatályon kívül helyezését kérik. Ezen ítéletekben
         (a továbbiakban: a FIAMM‑ügyben hozott ítélet és a Fedon‑ügyben hozott ítélet vagy együtt: megtámadott ítéletek) az Elsőfokú
         Bíróság elutasította a FIAMM és a Fedon által benyújtott, azon károk megtérítése iránti kereseteket, amelyeket állítólag az
         a vámpótlék okozott, amelynek az Amerikai Egyesült Államok általi kivetését a felperesek termékeinek behozatalára a Kereskedelmi
         Világszervezet (WTO) Vitarendezési Testülete (a továbbiakban: DSB) annak megállapítását követően engedélyezte, hogy a közösségi
         banánbehozatali rendszer összeegyeztethetetlen a WTO‑t létrehozó egyezményhez mellékelt megállapodásokkal és jegyzőkönyvekkel.

      2        A Bíróság elnöke 2006. augusztus 8‑i végzésével engedélyezte a Spanyol Királyság számára, hogy az Európai Unió Tanácsának
         és az Európai Közösségek Bizottságának a kérelmét támogatva a C‑121/06. P. sz. ügyben beavatkozóként vegyen részt.

      3        A Bíróság elnökének 2007. április 12‑i végzésével a C‑120/06. P. sz. és a C‑121/06. P. sz. ügyeket a szóbeli eljárás és az
         ítélethozatal céljából egyesítették.

       Jogi háttér
       A WTO‑megállapodások
      4        A többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994) elért megállapodásoknak a Közösség nevében a hatáskörébe tartozó
         ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló, 1994. december 22‑i 94/800/EK határozatával (HL L 336., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.) a Tanács jóváhagyta a WTO‑t létrehozó egyezményt, valamint az annak 1–4. mellékletében
         szereplő megállapodásokat (a továbbiakban: WTO‑megállapodások).

      5        A WTO‑t létrehozó egyezmény 2. mellékletét képező, a vitarendezés szabályairól és eljárásairól szóló egyetértés 3. cikkének
         2. és 7. pontja értelmében:

      „2.      WTO vitarendezési rendszere központi elemet képez a multilaterális kereskedelmi rendszer biztonságának és kiszámíthatóságának
         biztosításában. A tagok elismerik, hogy az az idetartozó megállapodások tagjai jogainak és kötelezettségeinek védelmét szolgálja,
         és az egyezmények rendelkezéseit tisztázza a nemzetközi közjog értelmezésének szokásos szabályai szerint. A DSB ajánlásai
         és határozatai az idetartozó megállapodásokban meghatározott jogokhoz és kötelezettségekhez sem hozzá nem tehetnek, sem el
         nem vehetnek azokból.

      […]
      7.      Valamely eljárás megindítása előtt a tagnak meg kell ítélnie, hogy vajon az ezen eljárások szerinti kezdeményezés gyümölcsöző
         lesz‑e. A vitarendezési mechanizmus célja, hogy biztosítsa a viták pozitív megoldását. Egyértelműen a vitában részt vevő felek
         számára kölcsönösen elfogadható és az idetartozó megállapodásokkal összhangban álló megoldásokat kell előnyben részesíteni.
         Kölcsönösen elfogadható megoldás hiányában a vitarendezési mechanizmus célja rendszerint, hogy biztosítsa az érintett intézkedések
         visszavonását, amennyiben úgy találják, hogy ezek nem állnak összhangban bármely idetartozó megállapodás rendelkezéseivel.
         A kompenzációs rendelkezéshez csak akkor lehet fordulni, ha az intézkedés azonnali visszavonása gyakorlatilag megvalósíthatatlan,
         illetve ideiglenes intézkedésként, az idetartozó egyezménnyel összhangban nem álló intézkedés visszavonásáig. Ezen egyetértés
         a vitarendezési eljárást felhívó tag számára végső lehetőségként az idetartozó megállapodások szerinti engedmények vagy más
         kötelezettségek diszkriminatív módon történő felfüggesztését teszi lehetővé a másik taggal szemben, függően attól, hogy a
         DSB az ilyen intézkedést jóváhagyja‑e.”

      6        A vitarendezési egyetértés 7. cikke értelmében a vizsgálóbizottságok ténymegállapításokat tesznek, amelyek segítik a Vitarendezési
         Testületet ajánlásainak megtételében vagy határozatok meghozatalában. A vitarendezési egyetértés 12. cikkének 7. pontja szerint,
         ha a vitában érintett felek nem tudnak kölcsönösen kielégítő megoldást kialakítani, a vizsgálóbizottság írásos jelentés formájában
         nyújtja be ténymegállapításait a DSB‑nek.

      7        A vitarendezési egyetértés 16. cikkének 4. pontjából kitűnik, hogy a vizsgálóbizottsági jelentést a tagoknak történő átadástól
         számított hatvan napon belül tartott DSB ülésen el kell fogadni, kivéve ha a vitában részt vevő bármelyik fél hivatalosan
         bejelenti a DSB‑nek fellebbezésre vonatkozó döntését, vagy ha a DSB konszenzussal úgy dönt, hogy nem fogadja el a jelentést.

      8        A vitarendezési egyetértés 17. cikke előírja, hogy a DSB Állandó Fellebbezési Testületet hoz létre, amely a különleges csoportokhoz
         benyújtott ügyekre vonatkozó fellebbezésekben dönt. Az említett cikk 6. pontja szerint a fellebbezés csak a vizsgálóbizottsági
         jelentés jogi kérdéseire és a vizsgálóbizottság által kidolgozott jogértelmezésre korlátozódik. Ugyanezen cikk 13. pontjából
         az következik, hogy a Fellebbezési Testület fenntarthatja, módosíthatja és visszavonhatja a vizsgálóbizottság jogi megállapításait
         és következtetéseit.

      9        A vitarendezési egyetértés 17. cikkének 14. pontja szerint:

      „A Fellebbezési Testület jelentését a DSB fogadja el; azt a vitában részt vevő feleknek feltétel nélkül el kell fogadniuk,
         kivéve, ha a DSB konszenzussal a tagoknak történt megküldést követő harminc napon belül úgy dönt, hogy nem fogadja el. […]”

      10      A vitarendezési egyetértés 19. cikkének 1. pontja értelmében:

      „Ha a vizsgálóbizottság vagy a Fellebbezési Testület arra a következtetésre jut, hogy egy intézkedés nem felel meg valamely
         idetartozó megállapodásnak, ajánlja, hogy az érintett tag hozza összhangba intézkedéseit az adott egyezménnyel. Az ajánlásain
         túl, a vizsgálóbizottság, illetve a Fellebbezési Testület javaslatokat tehet a tagnak az ajánlások megvalósítására.”

      11      A vitarendezési egyetértés „Az ajánlások és határozatok végrehajtásának felügyelete” című 21. cikke szerint:

      „1.      A minden tag számára előnyös, hatékony vitarendezés biztosítása érdekében alapvető a DSB ajánlásainak vagy határozatainak
         azonnali betartása.

      […]
      3.      A vizsgálóbizottság vagy Fellebbezési Testület jelentésének elfogadásától számított harminc napon belül megtartott DSB ülésen
         az érintett tag köteles tájékoztatást adni a DSB ajánlásainak és határozatainak végrehajtására vonatkozó szándékáról. Ha a
         gyakorlatban nem lehetséges az ajánlások és határozatok azonnali alkalmazása, az érintett tag megfelelő időtartamot kap ennek
         megtételére. A megfelelő időtartam:

      a)      az érintett tag által javasolt időtartam, […] melyet a DSB jóváhagy; vagy ilyen jóváhagyás hiányában;
      b)      a vitában részt vevő felek között […] kialakított kölcsönös megállapodás szerinti időtartam; vagy ilyen megállapodás hiányában;
      c)      […] kötelező választottbírósági eljárás során meghatározott időtartam
      […]
      5.      Ha az ajánlások és határozatok betartására tett intézkedések létére vagy az idetartozó megállapodásokkal való összhangjára
         vonatkozóan véleménykülönbség van, az ilyen vitákat e vitarendezési eljárások igénybevétele útján kell eldönteni, beleértve,
         ahol ez lehetséges, az eredeti vizsgálóbizottság igénybevételét. […]

      6.      A DSB felügyeli az elfogadott ajánlások vagy határozatok végrehajtását. [...] Hacsak a DSB nem dönt másképpen, az ajánlások
         vagy határozatok végrehajtásának kérdését a DSB ülésének napirendjére kell tűzni a 3. [pontjában] leírt megfelelő időtartam
         meghatározását követő hat hónapon belül, és mindaddig a DSB napirendjén kell tartani, amíg megoldás nem születik az ügyben.
         [...]

      [...]”
      12      A vitarendezési egyetértés „Kompenzáció és engedmények felfüggesztése” című 22. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „1.      A kompenzáció és engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztése ideiglenes intézkedések, amelyeket akkor lehet igénybe
         venni, ha az ajánlásokat és határozatokat megfelelő időtartamon belül nem hajtják végre. Mindazonáltal sem a kompenzáció,
         sem az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztése nem részesíthető előnyben az intézkedésnek az idetartozó megállapodásokkal
         való összhangba hozatalát kívánó ajánlás teljes végrehajtásával szemben. A kompenzáció önkéntes, és ha megadják, összhangban
         kell lennie az idetartozó megállapodásokkal.

      2.      Ha az érintett tag az idetartozó megállapodásokkal össze nem egyeztethetőnek talált intézkedését nem tudja megfeleltetni,
         vagy a 21. cikk 3. [pontjában] meghatározott megfelelő időszakon belül azt az ajánlásokkal és határozatokkal másképpen összhangba
         hozni, az ilyen tagnak kívánságra, a megfelelő időszak lejártánál nem később tárgyalásokat kell kezdenie bármely féllel a
         vitarendezési eljárás szerint, kölcsönösen elfogadható kompenzáció kialakításának céljából. Ha kielégítő kompenzációról a
         megfelelő időszak végétől számított 20 napon belül nem sikerül megállapodni, bármely, a vitarendezési eljárást igénybe vevő
         fél felhatalmazást kérhet a DSB‑től, hogy az érintett taggal szemben felfüggessze az idetartozó megállapodások szerinti engedmények
         vagy más kötelezettségek alkalmazását.

      3.      Annak megítélésében, hogy milyen engedmények és más kötelezettségek kerüljenek felfüggesztésre, a panaszos fél az alábbi elveket
         és eljárásokat köteles alkalmazni:

      a)      általános elv az, hogy a panaszos fél először ugyanabban a szektorban, illetve ugyanazokban a szektorokban függessze fel az
         engedményeket vagy más kötelezettségeket, amelyben a vizsgálóbizottság vagy a Fellebbezési Testület a szerződésszegést vagy
         az előnyök hatálytalanítását vagy gyengítését megállapította;

      b)      amennyiben az adott fél úgy ítéli meg, hogy az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztése ugyanazon szektor(ok) vonatkozásában
         nem alkalmazható vagy nem hatékony, ugyanazon megállapodás más szektorában is törekedhet engedmények vagy egyéb kötelezettségek
         felfüggesztésére;

      c)      amennyiben az adott fél úgy ítéli meg, hogy az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztése nem alkalmazható, vagy
         nem hatékony ugyanazon megállapodás más szektoraiban, és a körülmények kellően komolyak, törekedhet egyéb idetartozó megállapodásokban
         foglalt engedmények és más kötelezettségek felfüggesztésére;

      [...]
      f)      e pont alkalmazásában az »ágazat«;
      i.      áruk vonatkozásában az összes árut [jelenti];
      [...]
      [...]
      4.      Az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztési mértékének, amelyre a DSB felhatalmazást ad, azonosnak kell lennie
         az előnyök hatálytalanításának vagy gyengítésének mértékével.

      [...]
      6.      A fenti 2. pontban leírtak esetén a DSB kívánságra felhatalmazást ad az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztésére
         az ésszerű időtartam lejáratától számított 30 napon belül, kivéve ha a DSB konszenzussal a kérést elutasító döntést hoz. Mindazonáltal,
         ha az érintett tag ellenzi a javasolt felfüggesztés mértékét, vagy nehezményezi, hogy a fenti 3. pontban leírt elveket és
         eljárásokat nem követték, a fenti 3. [pont] b) vagy c) alpont[ja] szerint, az engedmények vagy más kötelezettségek visszavonására
         felhatalmazást kérő panaszos fél esetében az ügyet választottbíróság elé kell utalni. Az ilyen választottbírósági eljárást
         az eredeti vizsgálóbizottság folytatja le, ha tagjai rendelkezésre állnak, vagy olyan választottbíró, akit a főigazgató nevez
         ki. Az eljárást az ésszerű időtartam lejártától számított 60 napon belül kell lefolytatni. A választottbírósági eljárás ideje
         alatt engedmények vagy más kötelezettségek nem függeszthetők fel.

      7.      A DSB kérésre felhatalmazást ad az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztésére, amennyiben a kérés megfelel a választottbírói
         döntésnek, kivéve, ha a DSB konszenzussal úgy dönt, hogy visszautasítja a kérést.

      8.      Az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztése ideiglenes, és csak addig alkalmazandó, amíg, az idetartozó megállapodásoknak
         nem megfelelő intézkedéseket megszüntetik, vagy ha az a tag, amelynek alkalmaznia kell az ajánlásokat és határozatokat, megoldást
         nem talál az előnyök hatálytalanítására vagy gyengítésére vonatkozóan, illetve amíg kölcsönösen kielégítő megoldást nem érnek
         el. A 21. cikk 6. pontjának] megfelelően a DSB folyamatosan megfigyelés alatt tartja az elfogadott ajánlások vagy határozatok
         végrehajtását, beleértve azokat az eseteket is, amikor kompenzációra, vagy engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztésére
         került sor, de az intézkedésnek az idetartozó megállapodásokkal való összhangba hozatalát előirányzó ajánlásokat nem hajtották
         végre.

      [...]”
       A banánpiac közös szervezésére vonatkozó szabályozás és az arra vonatkozó, WTO‑n belüli vita
      13      A Tanács 1993. február 13‑án elfogadta a banánpiac közös szervezéséről szóló 404/93/EGK rendeletet (HL L 47., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 3. fejezet, 13. kötet, 388. o.), melynek a harmadik országokkal való kereskedelemre vonatkozó IV. címe
         által bevezetett rendszer preferenciális rendelkezéseket tartalmazott egyes afrikai, karibi és csendes‑óceáni országok (a
         továbbiakban: AKCS-államok) javára, amelyek az 1989. december 15‑én aláírt Negyedik Loméi AKCS–EGK Egyezmény (HL 1991. L 229.,
         3. o.) társaláírói voltak.

      14      Az 1996 februárjában a DSB‑hez számos WTO‑tag – köztük Ecuador és az Amerikai Egyesült Államok – által benyújtott panaszt
         követően e kereskedelmi rendszer ügyében vitarendezési eljárást indult.

      15      A Fellebbezési Testület jelentésében megállapította, hogy e kereskedelmi rendszer bizonyos elemei összeegyeztethetetlenek
         a Közösség által a WTO‑megállapodásokban vállalt kötelezettségekkel, és ajánlotta, hogy a DSB kérje fel a Közösséget, hogy
         e rendszert hozza összhangba a WTO‑megállapodások alapján őt terhelő kötelezettségekkel. E jelentést a DSB 1997. szeptember
         25‑i határozatával fogadta el (a továbbiakban: a DSB 1997. szeptember 25‑i határozata).

      16      A Közösség 1997. október 16‑án a vitarendezési egyetértés 21. cikkének 3. pontja alapján tájékoztatta a DSB‑t, hogy teljes
         mértékben eleget tesz nemzetközi kötelezettségeinek.

      17      A vitarendezési egyetértés 21. cikke 3. pontjának c) alpontja alkalmazásában a választottbírósági határozat a Közösség számára
         előírt kötelezettségek teljesítésének ésszerű határidejét 1991. január 1‑jében állapította meg.

      18      Ahogyan az a 404/93 rendeletet módosításáról szóló, 1999. július 20‑i 1637/98/EK tanácsi rendelet (HL L 210., 28. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 3. fejezet, 23. kötet, 304. o.) (2) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Tanács módosította a harmadik országokkal
         folytatott banánkereskedelem rendszerét, tekintettel arra, hogy „a Közösség a [WTO] és a Negyedik AKCS–EGK Egyezményt aláíró
         országoknak tett nemzetközi kötelezettségvállalásait be kell tartani, miközben teljesíteni kell a banánpiac közös szervezésének
         céljait”.

      19      A közösségi banánbehozatal rendszerét illetően a 404/93 rendelet alkalmazásának részletes szabályairól szóló, 1998. október
         28‑i 2362/98/EK bizottsági rendelet (HL L 293., 32. o.) 1999. január 1‑jén lépett hatályba.

      20      Mivel úgy vélte, hogy az új közösségi banánbehozatali rendszer a WTO‑megállapodások és az 1997. szeptember 25‑i DSB‑határozat
         megsértésével fenntartja az előző rendszer jogellenes elemeit, az Amerikai Egyesült Államok 1999. január 14‑én a vitarendezési
         egyetértés 22. cikkének 2. pontja alapján felhatalmazást kért a DSB‑től, hogy a Közösséggel és annak tagállamaival szemben
         520 millió USD összegű kereskedelmi forgalom vonatkozásában felfüggessze az 1994. évi általános vám‑ és kereskedelmi egyezmény
         (GATT) és a szolgáltatások kereskedelméről szóló általános egyezmény (GATS) szerinti vámengedmények és más kötelezettségek
         alkalmazását.

      21      Mivel a Közösség vitatta ezt az összeget, és azt állította, hogy nem tartották be a vitarendezési egyetértés 22. cikkének
         3. pontjában meghatározott elveket és eljárásokat, a DSB 1999. január 29‑én úgy határozott, hogy a vitarendezési egyetértés
         22. cikkének 6. pontja alapján e kérdést választottbíróság elé utalja.

      22      A választottbíróság 1999. április 9‑én egyrészt a banánra vonatkozó új behozatali rendszer számos rendelkezését a WTO‑megállapodások
         rendelkezéseivel ellentétesnek ítélte, másrészt évi 191,4 millió USD‑ben határozta meg az Amerikai Egyesült Államok által
         az előnyök hatálytalanítása vagy gyengítése miatt elszenvedett hátrány mértékét.

      23      A DSB 1999. április 19‑én felhatalmazta az Amerikai Egyesült Államokat, hogy a Közösségből származó behozatal vonatkozásában
         vámot vessen ki 191,4 millió USD összegű éves kereskedelmi forgalom erejéig.

      24      Ugyanazon a napon az Amerikai Egyesült Államok hatóságai 100%‑os behozatali értékvámmal terheltek különböző termékeket. Az
         Ausztriából, Belgiumból, Finnországból, Franciaországból, Németországból, Görögországból, Írországból, Olaszországból, Luxemburgból,
         Portugáliából, Spanyolországból, Svédországból vagy az Egyesült Királyságból származó termékek között szerepelt az „olyan
         ólomsav akkumulátor, amelyet nem dugattyús motor indítására vagy elektromos járművek elsődleges energiaforrásaként használnak”,
         valamint a „zsebben hordható cikkek műanyag vagy műanyaggal megerősített külső felülettel”.

      25      A közösségi banánbehozatali rendszer újabb módosítására került sor a 404/93 rendelet módosításáról szóló, 2001. január 29‑i
         216/2001/EK tanácsi rendelettel (HL L 31., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 31. kötet, 226. o.).

      26      A 216/2001 rendelet (1)–(6) preambulumbekezdése értelmében:

      „(1)      Számos szoros kapcsolat alakult ki a szállító országokkal és más érdekelt felekkel a […] 404/93/EGK rendelet által létrehozott
         behozatali rendszerből adódó viták rendezése és a [Kereskedelmi Világszervezet (WTO)] vitarendezési rendszere keretében felállított
         különleges csoport [helyesen: vizsgálóbizottság] következtetéseinek figyelembevétele érdekében.

      (2)      A Bizottság által előterjesztett valamennyi lehetőség elemzése azt mutatja, hogy középtávon egy megfelelő vámtétel, az AKCS‑[államok]
         történő behozatal esetén pedig kedvezményes vámtétel alkalmazásán alapuló behozatali rendszer létrehozása jelenti a legjobb
         biztosítékot arra, hogy egyrészt a közösségi termelés és a fogyasztói igények tekintetében a piac közös szervezésének kitűzött
         céljai megvalósuljanak, másrészt pedig a nemzetközi kereskedelmi szabályokat tiszteletben tartsák, és a további vitákat meg
         lehessen előzni.

      (3)      Azonban egy ilyen rendszert a Közösség partnereivel folytatott, a WTO eljárásainak és különösen az 1994. évi GATT XXVIII. cikkének
         megfelelő tárgyalások befejeztével lehet bevezetni. […]

      (4)      E rendszer hatálybalépéséig a Közösséget a mindenféle eredetű behozatal számára megnyitott különböző vámkontingensek alapján
         kell ellátni, amelyek kezelése megfelel a [DSB] ajánlásainak. […]

      (5)      Tekintettel az AKCS‑[államok] szemben fennálló szerződéses kötelezettségre, valamint a számukra megfelelő versenyfeltételek
         biztosításának szükségességére, az ezen országokból származó banán behozatalához nyújtott 300 EUR/tonnás vámkedvezmény lehetővé
         tenné, hogy az adott kereskedelmi forgalom fennmaradjon. Ez különösen a […] vámkontingens[ek]nek [megfelelő] nulla vámtételű
         import alkalmazását eredményezi.

      (6)      A Bizottságot fel kell hatalmazni arra, hogy tárgyalásokat kezdeményezzen a közösségi piac ellátásában jelentősen érdekelt
         szállító országokkal annak érdekében, hogy teljesüljön az első két vámkontingens megállapodások szerinti felosztása […].”

      27      Az Amerikai Egyesült Államok és a Közösség 2001. április 11‑én egyetértési jegyzőkönyvet írt alá, amely meghatározta azon
         eszközöket, „amelyek lehetővé teszik a banánbehozatal [közösségi] rendszerével kapcsolatos, régóta folyó vita lezárását”.
         E jegyzőkönyv előírja, hogy a Közösség vállalja, hogy „legkésőbb 2006. január 1‑jéig kizárólag tarifális rendszert [vezet
         be] a banánbehozatal tekintetében”. Ezen okmány meghatározza azon intézkedéseket, amelyek meghozatalára a Közösség kötelezettséget
         vállal a 2006. január 1‑jéig tartó átmeneti időszak során. Ennek ellenében az Amerikai Egyesült Államok vállalta, hogy átmenetileg
         felfüggeszti a vámpótlék szedését, amelynek kivetésére a közösségi behozatal vonatkozásában felhatalmazták.

      28      A 404/93/EGK tanácsi rendeletnek a banán Közösségbe történő behozatalát szabályozó rendelkezések tekintetében történő alkalmazására
         vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2001. május 7‑i 896/2001/EK bizottsági rendelet (HL L 126., 6. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 3. fejezet, 32. kötet, 150. o.) elfogadását követően az Amerikai Egyesült Államok felfüggesztette a vámpótlék
         alkalmazását. A Közösségből származó állandó akkumulátorok és zsebben hordható cikkek behozatali vámja 2001. július 1‑jétől
         visszatért az eredeti 3,5%‑os és 4,6%‑os mértékre.

       Az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett keresetek, az eljárás lefolytatása és a megtámadott ítéletek
       A keresetek
      29      A FIAMM többek között az állandó akkumulátorok ágazatában, míg a Fedon a szemüvegtokok és a zsebben hordható cikkek kategóriájába
         tartozó kiegészítő termékek ágazatában tevékenykedik.

      30      A FIAMM és a Fedon a Közösséget tartják felelősnek azon kárért, amely amiatt érte őket, hogy e termékek az Amerikai Egyesült
         Államok hatóságai által 1999. április 19‑től 2001. június 30‑ig alkalmazott vámpótlékkal sújtott termékek közé tartoztak,
         ezért az EK 235. cikk és az EK 288. cikk második bekezdésének együttes rendelkezéseire alapított, a Tanács és a Bizottság
         elleni kártérítési keresetükkel az Elsőfokú Bírósághoz fordultak.

      31      A FIAMM és a Fedon elsődlegesen arra hivatkoztak, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősséggel tartozik intézményei jogellenes
         magatartásáért. Amint az a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 69. és 92–95. pontjából, valamint a Fedon‑ügyben hozott ítélet 63. és
         85–88. pontjából kitűnik, a felhozott jogellenes magatartásra vonatkozóan pontosabban azzal érveltek, hogy a banánbehozatal
         közösségi rendszerének a Tanács és a Bizottság általi olyan módosításának elmaradása, amely a DSB által megszabott határidőben
         összhangba hozta volna azt a Közösség által a WTO‑megállapodásokban vállalt kötelezettségekkel, sérti a pacta sunt servanda elvét, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvét, a felperesek tulajdonhoz és gazdasági tevékenység szabad gyakorlásához való
         jogát, valamint a gondos ügyintézés elvét.

      32      Másodlagosan a FIAMM és a Fedon többek között arra hivatkoznak, hogy a szerződésen kívüli felelősséget a Közösségnek még a
         szervei jogellenes magatartásának hiányában is viselnie kell.

       Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás
      33      A FIAMM‑ügyben hozott ítélet 48–59. pontjából, valamint a Fedon‑ügyben hozott ítélet 48–55. pontjából kitűnik, hogy az Elsőfokú
         Bíróság előtti eljárás a következőképpen zajlott le.

      34      A FIAMM 2000. március 23‑án nyújtotta be keresetlevelét (T‑69/00. sz. ügy). 2000. szeptember 11‑én végzésben megengedték,
         hogy a Spanyol Királyság az alperesek kereseti kérelmeinek támogatása végett beavatkozzék.

      35      A Fedon a maga részéről 2001. június 18‑án nyújtotta be keresetlevelét (T‑135/01. sz. ügy).

      36      A Bizottságnak az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 51. cikke 1. §‑ának második bekezdésén alapuló kérelmére az Elsőfokú
         Bíróság 2002. július 4‑i határozatával e két ügyet öt bíróból álló kibővített tanács elé utalta.

      37      Az eredetileg kijelölt bíró megbízatásának megszűnésére tekintettel az Elsőfokú Bíróság elnöke 2002. december 13‑i végzésével
         új előadó bírót jelölt ki.

      38      A szóbeli eljárás lefolytatása céljából 2003. február 3‑án végzéssel a FIAMM‑ügyet, valamint a T‑151/00. sz., Laboratoire
         du Bain kontra Tanács és Bizottság és a T‑301/00. sz., Groupe Fremaux et Palais Royal kontra Tanács és Bizottság ügyeket – melyekben
         2005. december 14‑én született ítélet – az eljárási szabályzat 50. cikkének megfelelően egyesítették. Ezekben az ügyekben
         2003. március 11‑én került sor tárgyalásra.

      39      A 2004. március 23‑i határozatával az Elsőfokú Bíróság újra megnyitotta az említett ügyek szóbeli szakaszát, és úgy határozott,
         hogy ezen ügyeket, továbbá az ezekhez kapcsolódó T‑320/00. sz., CD Cartondruck kontra Tanács és Bizottság, a T‑383/00. sz.,
         Beamglow kontra Parlament és társai ügyeket (EBHT 2005., II‑5459. o.) valamint a Fedon‑ügyet az Elsőfokú Bíróság nagytanácsa
         elé utalja. A 2004. május 19‑i végzéssel ezt a hat ügyet a szóbeli szakasz céljából egyesítették.

      40      A tárgyalásra 2004. május 26‑án került sor.

       A megtámadott ítéletek
      41      A megtámadott ítéletekben az Elsőfokú Bíróság elutasította a FIAMM és a Fedon keresetét.

      42      Az Elsőfokú Bíróság először a felpereseknek a Közösség szervei jogellenes magatartása miatti szerződésen kívüli felelősségének
         rendszerére alapított kártérítési kérelmét utasította el, a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 84–150. pontjában és a Fedon‑ügyben
         hozott ítélet 77–143. pontjában.

      43      A FIAMM‑ügyben hozott ítélet 100. pontja ekként fogalmaz:

      „A felperesek azt állítják, hogy az alperesek által megsértett minden elv magasabb rendű, és célja a magánszemélyek védelme.
         Az amerikai vámpótlék bevezetése előtt a WTO‑rendszer közvetlenül megnyitotta a felperesek előtt a termékeik Egyesült Államokba
         történő behozatalának jogát, és az eredeti behozatali vámot 3,5%‑ra csökkentette. Feltételezve, hogy a WTO‑megállapodások
         nem tekintendők közvetlenül alkalmazandóknak, ilyen hatást kell tulajdonítani a Közösséget elítélő [1997. szeptember 25‑i]
         DSB‑határozatnak, amely megfelel a közösségi ítélkezési gyakorlat által e tekintetben megállapított feltételeknek.”

      44      A FIAMM‑ügyben hozott ítélet 93. pontjának szövege pedig így szól:

      „A felperesek azt állítják, hogy ha úgy kell tekinteni, hogy a WTO‑megállapodások nem rendelkeznek közvetlen hatállyal, a
         Közösséget elítélő [1997. szeptember 25‑i] DSB‑határozat ilyen tulajdonságát akkor is el kellene ismerni. A Bíróság hatáskörének
         fennállását állapította meg a közösségi intézmények olyan aktusai jogszerűségének felülvizsgálatára vonatkozóan, amikor – mint
         a jelen esetben is – ezen intézmények a WTO keretében vállalt különleges kötelezettséget kívánnak végrehajtani.”

      45      A WTO szabályaira való hivatkozás lehetőségére vonatkozó előzetes kérdésről nyilatkozva az Elsőfokú Bíróság a FIAMM‑ügyben
         hozott ítélet 108–115. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 101–108. pontjában kimondta:

      „108      [101] A közösségi intézmények magatartása jogszerűségének vizsgálatát megelőzően el kell dönteni azt a kérdést, hogy a WTO‑megállapodások
         jogot teremtenek‑e a közösségi jogalanyok számára, hogy arra a bíróság előtt annak érdekében hivatkozhassanak, hogy vitassák
         a közösségi szabályozás érvényességét, ha a DSB megállapította, hogy mind ez, mind a Közösség által később, különösen abból
         a célból elfogadott szabályozás, hogy megfeleljen a WTO szóban forgó szabályainak, összeegyeztethetetlen ez utóbbiakkal.

      109      [102] A felperesek a pacta sunt servanda elvre hivatkoznak, amely számos olyan jogszabály része, amelynek betartása kötelező a közösségi szervek számára hatáskörük
         gyakorlása során, úgy mint valamennyi – különösen a nemzetközi – jogrend alapelve (a Bíróság C‑162/96. sz. Racke‑ügyben 1998.
         június 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑3655. o.] 49. pontja).

      110      [103] A jelen esetben azonban nem lehet hivatkozni a pacta sunt servanda elvre az alperes intézményekkel szemben, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a WTO‑megállapodások – tekintettel
         természetükre és felépítésükre – főszabály szerint nem szerepelnek azon normák között, amelyekre tekintettel a közösségi bíróság
         a közösségi intézmények eljárásának jogszerűségét felülvizsgálja (a Bíróság C‑149/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben
         1999. november 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑8395. o.] 47. pontja; a C‑307/99. sz. OGT Fruchthandelsgesellschaft
         ügyben 2001. május 2‑án hozott végzésének [EBHT 2001., I‑3159. o.] 24. pontja; a C‑27/00. és C‑122/00. sz., Omega Air és társai
         egyesített ügyekben 2002. március 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑2569. o.] 93. pontja; a C‑76/00. P. sz., Petrotub
         és Republica ügyben 2003. január 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑79. o.] 53. pontja és a C‑76/00. P. sz., Biret International
         kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑10497. o.] 52. pontja).

      111      [104] Egyrészt ugyanis a WTO‑t létrehozó egyezmény a viszonosságon és a kölcsönös előnyökön alapul, ami megkülönbözteti azt
         a Közösségnek a harmadik államokkal kötött, a kötelezettségek egy bizonyos aszimmetriáját létrehozó megállapodásaitól. Az
         azonban bizonyos, hogy a Közösség legfontosabb kereskedelmi partnerei közül néhány nem szerepelteti a WTO‑megállapodásokat
         azon normák szintjén, amelyekre tekintettel bírósági szerveik belső jogszabályaikat felülvizsgálják. Zavart okozhatna a WTO
         szabályai alkalmazásában, ha a közösségi intézmények eljárásának jogszerűségét e normák alapján vizsgálnák felül, ami megfosztaná
         a Közösség jogalkotó vagy végrehajtó szerveit attól a mozgástértől, amelyet a Közösség kereskedelmi partnereinek hasonló szervei
         élveznek (a [fent hivatkozott] Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 42−46. pontja).

      112      [105] Másrészt, amennyiben arra kötelezik az igazságszolgáltatási szerveket, hogy akadályozzák meg a belső jog azon szabályainak
         alkalmazását, amelyek ellentétesek a WTO‑megállapodásokkal, ez azzal a következménnyel járna, hogy a szerződő felek jogalkotó
         vagy végrehajtó szerveit megfosztják a vitarendezési egyetértés 22. cikke által felkínált lehetőségtől, hogy – ha ideiglenes
         jelleggel is – tárgyalások útján találjanak megoldást a kölcsönösen elfogadható kompenzációra (a [fent hivatkozott] Portugália
         kontra Tanács ügyben hozott ítélet 39. és 40. pontja).

      113      [106] Ebből következik, hogy a WTO szabályainak az alperes intézmények általi esetleges megsértése főszabály szerint nem alkalmas
         a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megalapozására (az Elsőfokú Bíróság T‑18/99. sz., Cordis kontra Bizottság ügyben
         2001. május 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑913. o.] 51. pontja, a T‑30/99. sz., Bocchi Food Trade International kontra
         Bizottság ügyben 2001. május 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑943. o.] 56. pontja és a T‑52/99. sz., T. Port kontra
         Bizottság ügyben 2001. május 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑981. o.] 51. pontja).

      114      [107] Csak abban az esetben tartozik az Elsőfokú Bíróság hatáskörébe az alperes intézmények magatartása jogszerűségének a
         WTO szabályai alapján történő felülvizsgálata, ha a Közösség a WTO keretében vállalt különleges kötelezettséget kívánt végrehajtani,
         vagy a közösségi jogi aktus kifejezetten a WTO‑megállapodások meghatározott rendelkezéseire utal (az 1947‑es GATT vonatkozásában
         lásd a Bíróság 70/87. sz., Fediol kontra Bizottság ügyben 1989. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1989., 1781. o.] 19–22. pontját
         és a C‑69/89. sz., Nakajima kontra Tanács ügyben 1991. május 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑2069. o.] 31. pontját,
         valamint a WTO‑megállapodások vonatkozásában a fenti 110. pontban hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet
         49. pontját és a [fent hivatkozott] Biret International kontra Tanács ügyben hozott ítélet 53. pontját).

      115      [108] Még a DSB olyan határozata esetén sem alkalmazható a jelen esetben a két fenti kivétel, amely megállapítja a WTO valamely
         tagja által hozott intézkedéseknek az WTO szabályaival való összeegyeztethetetlenségét.”

      46      Ezt követően az Elsőfokú Bíróság kifejti, mely indokok alapján állapította meg, hogy a két fenti kivétel egyike sem alkalmazható.

      47      A WTO keretében vállalt különleges kötelezettség végrehajtásának szándékára vonatkozó kivételt illetően az Elsőfokú Bíróság
         a következő megállapításokat tette a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 116., 121., 122. és 125–137. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott
         ítélet 109., 114., 115. és 118–130. pontjában:

      „116      [109] A Közösség azzal, hogy a DSB határozatának 1997. szeptember 25‑i elfogadását követően kötelezettséget vállalt a WTO
         szabályainak való megfelelésre, nem szándékozott a WTO keretében olyan különleges kötelezettséget vállalni, ami igazolhatná
         az azon elv alóli kivétel alkalmazását, hogy nem lehet hivatkozni a WTO szabályaira közösségi bíróság előtt, és lehetővé tenné,
         hogy ez utóbbi a közösségi intézmények magatartásának jogszerűségét e szabályokra tekintettel felülvizsgálja.

      [...]
      121      [114] A vitarendezési egyetértés […] az érintett WTO‑tag számára több megoldást kínál a DSB olyan határozatának vagy ajánlásának
         végrehajtására, amely a WTO szabályaival összeegyeztethetetlennek minősít valamely intézkedést.

      122      [115] Amikor az összeegyeztethetetlen intézkedés azonnali visszavonása nem lehetséges, a vitarendezési egyetértés 3. cikkének
         7. pontjában előírja a kompenzáció nyújtásának lehetőségét a sérelmet szenvedett tag számára, vagy ez utóbbi lehetőségét az
         engedmények, illetve más kötelezettségek végrehajtásának ideiglenes felfüggesztésére, amíg az összeegyeztethetetlen intézkedést
         vissza nem vonják (lásd a [fent hivatkozott] Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 37. pontját).

      [...]
      125      [118] Még az összeegyeztethetetlennek nyilvánított intézkedéseknek a WTO szabályaival való összhangba hozatalára megszabott
         határidő lejártát és a vitarendezési egyetértés 22. cikkének 6. pontja szerint a kompenzációs vagy az engedmények felfüggesztésére
         irányuló intézkedések engedélyezését és meghozatalát követően is jelentős szerepet tartanak fenn a vitázó felek közötti tárgyalásoknak.

      126      [119] A vitarendezési egyetértés 22. cikkének 8. pontja hangsúlyozza az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztésének
         ideiglenességét, és korlátozza annak időtartamát arra az időszakra, »amíg az idetartozó egyezményeknek nem megfelelő intézkedéseket
         megszüntetik, vagy […] az a Tag, amelynek alkalmaznia kell az ajánlásokat és határozatokat, megoldást nem talál az előnyök
         hatálytalanítására vagy gyengítésére vonatkozóan, illetve amíg kölcsönösen kielégítő megoldást nem érnek el«.

      127      [120] Ugyanez a rendelkezés előírja még, hogy a 21. cikk 6. pontjának megfelelően a DSB továbbra is felügyeli az elfogadott
         ajánlások és határozatok végrehajtását.

      128      [121] Ha véleménykülönbség merül fel a DSB ajánlásainak és határozatainak betartása érdekében tett intézkedések összhangja
         vonatkozásában, a vitarendezési egyetértés 21. cikkének 5. pontja előírja, hogy a vitát »e vitarendezési eljárások igénybevétele
         útján kell eldönteni«, ami magában foglalja azt is, hogy a felek tárgyalások útján keressenek megoldást.

      129      [122] Nem jelentette a DSB által kínált vitarendezési módok kimerülését sem a WTO által a Közösség számára a banánbehozatali
         rendszernek a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatával való összhangba hozatalára szabott határidő lejárta, sem az 1999. április
         9‑i határozat, amelyben a DSB választottbírósága kifejezetten megállapította a banánbehozatal 1637/98/EK és 2362/98/EK rendeletek
         által létrehozott új mechanizmusának összeegyeztethetetlenségét.

      130      [123] Ebben a tekintetben a vita kölcsönösen elfogadható, a WTO szabályaival összhangban álló megoldásának keresésében a közösségi
         tárgyalók helyzetének gyengítésével járhat, ha a közösségi bíróság az alperes intézmények magatartásának jogszerűségét a WTO
         szabályai alapján ellenőrizhetné.

      131      [124] E körülmények között azon kötelezettség előírása, hogy az igazságszolgáltatási szervek megakadályozzák a WTO‑megállapodásokkal
         összeegyeztethetetlen belső jogszabályok alkalmazását, azzal a következménnyel járna, hogy megfosztanák a jogalkotó és végrehajtó
         szerveket attól a lehetőségtől, amelyet a vitarendezési egyetértés 22. cikke kínál, hogy akár ideiglenes jelleggel is tárgyalásos
         megoldást találjanak (a [fent hivatkozott] Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 40. pontja).

      132      [125] A felperesek így tévesen következtetnek arra, hogy a vitarendezési egyetértés 21. és 22. pontja azt a kötelezettséget
         rója a WTO tagjaira, hogy meghatározott határidőn belül meg kell felelniük a WTO szervei ajánlásainak és határozatainak, valamint
         hogy a DSB határozatai a szerződő felek egyhangú tiltakozása hiányában végrehajthatók.

      133      [126] Egyebekben azáltal, hogy a 216/2001 rendelettel ismét módosította a banánbehozatali rendszert, a Tanács folytatta a
         különböző célok egyeztetését. A 216/2001 rendelet preambulumában – az (1) preambulumbekezdésben – megjegyzi, hogy számos szoros
         kapcsolat alakult ki többek között a »különleges csoport [helyesen: vizsgálóbizottság] következtetéseinek figyelembevétele
         érdekében«, és (2) bekezdésében, hogy a tervezett új behozatali rendszer jelenti a legjobb biztosítékot arra, hogy egyrészt
         »a közösségi termelés és a fogyasztói igények tekintetében a [banán-] piac közös szervezésének kitűzött céljai megvalósuljanak”,
         másrészt hogy „a nemzetközi kereskedelmi szabályokat tiszteletben tartsák«.

      134      [127] Végül a Közösség arra vonatkozó kötelezettségvállalásának viszonzásaként, hogy a banánbehozatalra 2006. január 1‑je
         előtt kizárólag tarifális vámrendszert hoz létre, az Amerikai Egyesült Államok elfogadta a 2001. április 11‑i egyetértési
         jegyzőkönyv feltételei szerint, hogy átmenetileg felfüggeszti a vámpótlék szedését.

      135      [128] Az ilyen megoldást veszélyeztethette volna a közösségi bíróság beavatkozása, amely a felperesek kárainak megtérítése
         érdekében ellenőrizte volna az alperes intézményeknek a jelen esetben tanúsított magatartásának jogszerűségét a WTO szabályaira
         tekintettel.

      136      [129] Ebben a tekintetben rá kell mutatni arra – ahogy az Amerikai Egyesült Államok kifejezetten hangsúlyozta –, hogy a 2001.
         április 11‑i egyetértési jegyzőkönyv önmagában nem minősül a vitarendezési egyetértés 3. cikkének 6. pontja értelmében vett,
         közös megegyezéssel létrejött megoldásnak, és hogy a DSB‑ajánlások és ‑határozatok Közösség általi végrehajtásának kérdése
         2001. július 12‑én, azaz a jelen kereset benyújtását követően a DSB‑ülés napirendjén maradt.

      137      [130] Ebből következik, hogy az alperes intézmények nem szándékoztak a vitás banánbehozatali rendszer módosítása által végrehajtani
         a WTO szabályaiból következő különleges kötelezettségeket, amelyekre tekintettel a DSB megállapította az említett rendszer
         összeegyeztethetetlenségét.”

      48      Az Elsőfokú Bíróság ugyancsak elutasította a WTO‑megállapodások meghatározott rendelkezéseire való kifejezett utaláson alapuló
         kivétel bárminemű alkalmazását, miután a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 142. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 135. pontjában
         többek között megállapította, hogy „nem következik a banánbehozatali rendszert módosító különböző rendeletek preambulumából,
         hogy a közösségi jogalkotó a WTO‑megállapodások meghatározott rendelkezéseire utalt volna, amikor azokkal összhangba kívánta
         hozni e rendszert”.

      49      Az Elsőfokú Bíróság a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 144. és 145. pontjában, valamint a Fedon‑ügyben hozott ítélet 137. és 138. pontjában
         kimondta, hogy „függetlenül attól, hogy a DSB megállapította az összeegyeztethetetlenséget, a jelen esetben a WTO szabályai
         nem minősülnek olyan normáknak, amelyek alapján vizsgálni lehet az intézmények magatartásának jogszerűségét, sem azon okból,
         hogy a közösség különleges kötelezettségeket szándékozott végrehajtani, sem meghatározott rendelkezésekre való kifejezett
         utalás miatt”, továbbá azt, hogy „a felperesek a kártérítési kérelmük vonatkozásában nem hivatkozhatnak érdemben arra, hogy
         a Tanácsnak és a Bizottságnak felrótt magatartás ellentétes a WTO szabályaival”.

      50      Miután a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 146. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 139. pontjában rámutatott, hogy „[a] felpereseknek
         a bizalomvédelem, a jogbiztonság, valamint a tulajdonhoz és gazdasági tevékenység szabad gyakorlásához való joguk megsértésére,
         továbbá a gondos ügyintézés elvének be nem tartására alapított kifogásai mind azon az előfeltevésen nyugszanak, hogy az alperes
         intézményeknek felrótt magatartás ellentétes a WTO szabályaival”, az Elsőfokú Bíróság az említett ítéletek 147. és 140. pontjában
         arra a következtetésre jutott, hogy „[m]ivel ezek a szabályok nem szerepelnek azok között, amelyekre tekintettel a közösségi
         bíróság a közösségi intézmények magatartásának jogszerűségét felülvizsgálja, ezeket a kifogásokat is el kell utasítani”.

      51      A fentiekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 149. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 142. pontjában
         megállapította, hogy „[m]ivel az alperes intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége nem állapítható meg, nem teljesül
         azon három együttes feltétel egyike, amelyek a Közösség szervei jogellenes magatartása miatti felelősségének beállásához szükségesek”.
         Következésképpen az Elsőfokú Bíróság elutasította a felperesek kérelmének első részét.

      52      A kérelemnek a Közösséget a szervei jogellenes magatartásának hiányában is terhelő szerződésen kívüli felelősség rendszerére
         alapított részére vonatkozóan az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megerősítette e rendszer letézését a FIAMM‑ügyben hozott ítélet
         157–160. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 150–153. pontjában. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság a következő megállapításokat
         tette:

      „157      [150] Amennyiben a jelen esethez hasonlóan a közösségi intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége nem bizonyított, abból
         nem következik, hogy a vállalkozások – amelyeknek a gazdasági szereplők adott köréhez való tartozásuk okán aránytalan részét
         kell viselniük a kiviteli piachoz való hozzáférés korlátozásából származó terheknek – egyáltalán nem részesülhetnek kártérítésben
         a Közösség szerződésen kívüli felelősségére hivatkozva (lásd ebben az értelemben a Bíróság 81/86. sz., Boer Buizen kontra
         Tanács és Bizottság ügyben 1987. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 3677. o.] 17. pontját).

      158      [151] Az EK 288. cikk második bekezdése ugyanis »a tagállamok jogában közös általános elvekre« alapozza a Közösségnek az intézményei
         által okozott károk megtérítésére vonatkozó kötelezettségét, tehát anélkül, hogy ezen elvek hatályát kizárólag a Közösségnek
         az említett intézmények jogellenes magatartása miatti szerződésen kívüli felelőssége rendszerére korlátozná.

      159      [152] A nemzeti jogok szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó szabályai azonban a magánszemélyek számára lehetővé teszik
         – jóllehet különböző mértékben, meghatározott területeken és különféle részletszabályok szerint –, hogy bírósági úton elérjék
         bizonyos károk megtérítését a károkozó jogellenes magatartása hiányában is.

      160      [153] A Közösség intézményeinek olyan magatartása által okozott kár, amelynek a jogellenes jellege nem bizonyított, megalapozhatja
         a Közösség szerződésen kívüli felelősségét, amennyiben együttesen teljesülnek a kár tényleges bekövetkezésére, a kár és a
         közösségi intézmények magatartása közötti okozati összefüggés, valamint a kérdéses kár rendkívüli és különleges jellegére
         vonatkozó feltételek (lásd a C‑237/98. sz., Dorsch Consult kontra Tanács és Bizottság ügyben 2000. június 15‑én hozott ítélet
         [EBHT 2000., I‑4549. o.] 19. pontját).”

      53      Ezután az Elsőfokú Bíróság megállapította a felpereseknél az ilyen tényleges és bizonyos kár fennállását.

      54      Másfelől az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy okozati összefüggés állt fenn egyrészt az alperes intézményeknek a közösségi
         banánbehozatallal kapcsolatos magatartása, másfelől a felpereseket ért kár között.

      55      Végül az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a FIAMM‑ot és a Fedont ért kár nem rendkívüli, ezért elutasította a felperesek
         kérelmének azon részét, melyet a Közösségnek a szervei jogellenes magatartásának hiányában is fennálló szerződésen kívüli
         felelőssége rendszerére alapítottak.

      56      E következtetés levonásához az Elsőfokú Bíróság a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 205–207. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet
         194–196. pontjában többek között kimondta:

      „205      [194] Meg kell azonban állapítani, hogy a vámengedmények felfüggesztésének lehetősége – amely intézkedés a WTO‑megállapodásokban
         szerepel, és a jelen esetben is felmerült – a nemzetközi kereskedelem jelenlegi rendszerében rejlő nehézségek egyike. Ennélfogva
         ezt a nehézséget valamennyi piaci szereplő, amely úgy dönt, hogy termékeit a WTO valamely tagjának piacán értékesíti, kénytelen
         elviselni.

      [...]
      207      [196] Ezenkívül a vitarendezési egyetértés – amely nemzetközi jogi okmányt megfelelő közzétételi intézkedésekkel hirdettek
         ki, hogy biztosítsák annak ismeretét a közösségi piaci szereplők számára – 22. cikke 3. pontjának b) és c) alpontjából következik,
         hogy a WTO panaszos tagja az engedmények vagy más kötelezettségek felfüggesztését más ágazatokban is alkalmazhatja, mint amelyben
         a vizsgálóbizottság vagy a Fellebbezési Testület megállapította az érintett tag jogsértését, akár ugyanazon, akár más WTO‑egyezmény
         alapján.”

       A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás lefolytatása
      57      A C‑120/06. P. sz. ügyben a FIAMM, a C‑121/06. P. sz. ügyben pedig a Fedon a FIAMM‑, illetve a Fedon‑ügyben hozott ítélet
         hatályon kívül helyezését kérik. Fellebbezésük alátámasztására mindketten két jogalapra hivatkoznak.

      58      Első jogalapjukban azt állítják, hogy a megtámadott ítéletek a Közösség jogellenes magatartás miatti felelősségének megállapítása
         iránti keresetük alátámasztására felhozott egyik – a DSB határozatának közvetlen hatályával kapcsolatos – fő érvre vonatkozóan
         megalapozatlanok, és az erre az érvre vonatkozó indokolás hiányzik belőlük.

      59      Második jogalapjukban a FIAMM és a Fedon azt állítják, hogy az őket ért kár rendkívüli jellege hiányának megállapításával
         és a Közösség szervei jogellenes magatartásának hiányában alkalmazandó felelősségi rendszerre alapított kártérítési kérelmük
         emiatti elutasításával az Elsőfokú Bíróság olyan érvelést adott elő, melynek indokolása nem megfelelő, amely logikátlan, és
         ellentétes az adott területre vonatkozó ítélkezési gyakorlattal.

      60      Mindkét cég azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        döntsön érdemben, elismerve a fellebbezőknek az alperesek jogszerű vagy jogszerűtlen magatartásából eredő kára megtérítésének
         jogát;

      –        mindenképpen kötelezze az alpereseket a jelen és az elsőfokú eljárás költségeinek viselésére.
      61      A FIAMM és a Fedon másodlagosan azt kérik a Bíróságtól, hogy állapítson meg javukra méltányos kártalanítást, az Elsőfokú Bíróság
         előtti eljárás ésszerűtlen elhúzódása okán, és hozza meg a méltányosság alapján szükségesnek ítélt egyéb intézkedéseket.

      62      A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        változtassa meg az Elsőfokú Bíróság indokolásának bizonyos elemeit, vagy részben helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéleteket,
         kimondva, hogy a jogalkotási tevékenység elmulasztásával megvalósított jogellenes magatartás hiányában a Közösség szerződésen
         kívüli felelőssége nem alkalmazható, vagy másodlagosan állapítsa meg, hogy az ilyen felelősséget megalapozó feltételek nem
         valósultak meg;

      –        a fellebbezést – mint alaptalant – utasítsa el;
      –        kötelezze a fellebbezőket a költségek viselésére.
      63      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        a fellebbezést utasítsa el, szükség esetén megváltoztatva a megtámadott ítéletek indokolását;
      –        másodlagosan utasítsa el az elsőfokú eljárásban megfogalmazott, kártérítés megállapítása iránti kérelmet;
      –        harmadlagosan a Bíróság alapokmánya 61. cikkének megfelelően utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé az eljárás folytatása
         és a megtérítendő kár összegének megállapítása érdekében;

      –        a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
      64      A Spanyol Királyság mind a C‑120/06. P. sz. ügyben, melyben az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban részt vevő félként nyújtotta
         be válaszát, mind a C‑121/06. P. sz. ügyben, melyben beavatkozóként vesz részt, azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        utasítsa el a fellebbezést az alperes intézmények jogellenes aktusáért fennálló felelősségre vonatkozó részében;
      –        a megtámadott ítéletet részben helyezze hatályon kívül, és állapítsa meg, hogy a közösségi jogrendben valamely jogszerű aktusért
         nem állapítható meg felelősség, vagy másodlagosan utasítsa el a fellebbezést az alperes intézmények jogszerű aktusáért fennálló
         felelősségre vonatkozó részében, vagy – továbbra is másodlagosan – utasítsa el a fellebbezők jogszerű aktusért való kártérítés
         iránti kérelmét;

      –        állapítsa meg az Elsőfokú Bíróság eljárásának ésszerűtlen elhúzódása miatti kártérítési kérelem elfogadhatatlanságát;
      –        kötelezze az alpereseket a költségek viselésére.
      65      A C‑120/06. P. és C‑121/06. P. sz. ügyben, miután a Tanács és a Bizottság, valamint a C‑120/06. P. sz. ügyben a Spanyol Királyság
         benyújtották válaszbeadványaikat, a FIAMM és a Fedon kérésükre a Bíróság eljárási szabályzata 117. cikkének 1. §‑a értelmében
         válaszlehetőséget kaptak.

      66      A C‑120/06. P. sz. ügyben a FIAMM az említett eljárási szabályzat 117. cikkének 1. és 2. §‑ában meghatározott határidőn belül
         telefaxon továbbította válaszát és a Tanács által benyújtatott csatlakozó fellebbezésre vonatkozó válaszbeadványát a Bíróság
         Hivatalához. A válasz eredeti példánya azonban nem érkezett meg a Bíróság Hivatalához az eljárási szabályzat 37. cikkének
         6. §‑ában rögzített tíznapos határidőn belül. Következésképpen, mivel a válasz és a Tanács által benyújtatott csatlakozó fellebbezésre
         vonatkozó válaszbeadvány eredeti példánya késve érkezett meg a Hivatalhoz, azokat eltávolították az eljárás iratai közül,
         és visszaküldték a FIAMM‑nak.

      67      A C‑121/06. P. sz. ügyben a Fedon sem választ, sem a Tanács által benyújtatott csatlakozó fellebbezésre vonatkozó válaszbeadványt
         nem nyújtott be. Másfelől a Fedon és a Bizottság észrevételeket fogalmaztak meg a Spanyol Királyság beavatkozási beadványára
         vonatkozóan.

       A fellebbezés első jogalapjáról
       A felek érvei
      68      Első jogalapjukban a FIAMM és a Fedon arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítéletek a Közösség jogellenes magatartás miatti
         felelősségének megállapítása iránti keresetük alátámasztására felhozott egyik – a DSB határozatának közvetlen hatályával kapcsolatos –
         fő érvre vonatkozóan megalapozatlanok, és az erre az érvre vonatkozó indokolás hiányzik belőlük.

      69      Ahogyan arra az Elsőfokú Bíróság a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 100. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 93. pontjában
         rámutatott, a fellebbezők mind az eljárás írásbeli szakasza során, mind a tárgyalás alatt a Közösséget elítélő 1997. szeptember
         25‑i DSB‑határozathoz kapcsolódó különleges jogi hatásokra helyezték a hangsúlyt. Azzal érveltek, hogy az ilyen határozat
         léte a fent hivatkozott Fediol kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben és Nakajima kontra Tanács ügyben hozott ítéletben
         már szereplő két kivétel mellett egy harmadik esetnek tekintendő, melyben engedélyezni kell a közösségi bíróság előtt a WTO‑megállapodások
         megsértésére történő hivatkozást, különösen ha annak kizárólagos célja kártérítés megállapítása.

      70      Márpedig az Elsőfokú Bíróság mérlegelése és a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 110–112. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet
         103–105. pontjában szereplő, korábbi ítélkezési gyakorlatra történő utalás irreleváns, mivel ezen ítélkezési gyakorlat más
         kérdésre vonatkozik, tudniillik arra, hogy a WTO‑megállapodások valamely anyagi jogi szabályára lehet‑e hivatkozni a közösségi
         jogszabályok ellenőrzése céljából, és adott esetben kimondani az ilyen jogszabályok alkalmazhatatlanságát.

      71      Ahogyan az többek között a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 114. és 115. pontjából, valamint a Fedon‑ügyben hozott ítélet 107. és
         108. pontjából kitűnik, az Elsőfokú Bíróság csak abból a szempontból vette figyelembe a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatát,
         hogy megállapítsa, ilyen határozat létére tekintettel a WTO‑megállapodások közvetlen hatályának hiányában alkalmazható‑e az
         ítélkezési gyakorlatban immár elismert két kivétel egyike.

      72      Így az Elsőfokú Bíróság nem vette megfelelően figyelembe a FIAMM és a Fedon arra vonatkozó érvelését, hogy a DSB 1997. szeptember
         25‑i határozatának végrehajtására előírt ésszerű határidő lejártát követően a Közösség csupán két lehetőség közül választhatott:
         eleget tesz a határozatnak, vagy sem. A WTO vitarendezési szabályrendszerének rugalmassága, amely többek között lehetővé teszi,
         hogy a felek tárgyalások útján keressenek megoldást, és amelyen a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 112. pontjában és a Fedon‑ügyben
         hozott ítélet 105. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapszik, valamint amely lehetetlenné teszi valamely közösségi
         szabályozásnak a WTO‑megállapodásokra tekintettel történő jogszerűségi felülvizsgálatának elvégzését, ettől kezdve megszűnik.
         E körülmények között semmi akadálya sincs a DSB határozata közvetlen hatályának elismerésének.

      73      Ráadásul a jogellenesség olyan megállapítása, amely arra szorítkozik, hogy rögzítse a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatának
         a megadott határidőn belüli be nem tartását, nem igényli a szóban forgó közösségi intézkedés mélyreható vizsgálatát, ennélfogva
         nincs hatása arra a módra, ahogyan a Közösség e jogellenességet meg kívánja szüntetni: minden olyan lehetőség, amely a WTO‑megállapodásokkal
         összhangban van, és amelyet az ellenérdekű fél elfogad, nyitva marad.

      74      Az Elsőfokú Bíróság a FIAMM és a Fedon arra vonatkozó érvelését sem vette kellőképpen figyelembe, mely szerint – a megsemmisítés
         iránti keresettől vagy az érvényességre vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelemtől eltérően – a kártérítési kereset
         nem vezethet az érintett közösségi jogi aktus megsemmisítéséhez vagy hatályon kívül helyezéséhez, és ennélfogva nem foszthatja
         meg a WTO‑megállapodásokban részes felek szerveit annak lehetőségétől, hogy tárgyalások útján keressenek megoldást. Ezen érvelés
         azért is helytálló, mivel a jelen esetben a kártérítési kereset megvizsgálására a vita lezárását követően került sor.

      75      Ugyanezen megfontolások alapján került sor a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 111. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 104. pontjában
         felhozott érv elutasítására is, amely arra vonatkozott, hogy a WTO‑megállapodások alapja a viszonosság és kölcsönös előnyök
         biztosítása.

      76      A Tanács a maga részéről azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megfelelő módon, párhuzamosan vizsgálta a WTO-szabályokra és
         a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatára való hivatkozás lehetőségét, ahogyan az a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 129. pontjából
         és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 122. pontjából kitűnik.

      77      Másfelől a megtámadott ítéletek összhangban állnak azon ítélkezési gyakorlattal, amely szerint a WTO‑megállapodások főszabály
         szerint nem szerepelnek azon jogi normák között, amelyek tekintetében a Bíróság vizsgálhatja a közösségi intézmények jogi
         aktusainak jogszerűségét, és az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a jelen esetben az ezen elv alóli két kivétel
         egyike sem alkalmazható.

      78      Mivel a WTO-megállapodásoknak nem célja magánszemélyek jogokkal történő felruházása, e megállapodások esetleges megsértése
         nem alapozza meg a Közösségek felelősségét, ugyanis az megkérdőjelezné a WTO-tagok azon mérlegelési jogkörét, hogy eleget
         tesznek‑e a Vitarendező Testület határozatának, vagy sem.

      79      Másfelől a Tanács szerint mesterséges az a különbségtétel, amelyet a fellebbezők a Vitarendező Testület határozatának joghatásai
         és azon anyagi jogi szabályok joghatásai között végeztek, amelynek megsértését e határozat megállapította. E határozat ugyanis
         csak akkor vehető figyelembe a kártérítési kereset keretében, ha az említett anyagi jogi szabályok közvetlen hatálya előzetesen
         megállapítást nyert.

      80      A Bizottság szerint a FIAMM és a Fedon az elsőfokú eljárás során egyáltalán nem úgy mutatták be a Vitarendező Testület határozatára
         való közvetlen hivatkozás lehetőségét, mint a Közösség magatartása jogellenességének bizonyítását lehetővé tevő különös és
         önálló elméletet, és nem is ezt helyezték érvelésük középpontjába. A felek lényegében egy klasszikus érvelést fejtettek ki
         annak érdekében, hogy bizonyítsák: a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatát követően a közösségi szabályozásnak a WTO‑megállapodásoknak
         való megfelelés érdekében történő kiigazításának elmaradása e magasabb rendű jogi normák megsértésének minősül.

      81      A FIAMM és a Fedon csupán másodlagosan hivatkoztak arra – állításuk alátámasztása és kifejtése nélkül –, hogy ha a WTO‑megállapodások
         nem volnának közvetlen alkalmazhatók, a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatának kellene közvetlen hatályt tulajdonítani.

      82      Az Elsőfokú Bíróság, amely egyébként nem köteles a fellebbezők minden egyes érvéről nyilatkozni, megfelelő módon figyelembe
         vette tehát a FIAMM és a Fedon érvelését, a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 108–150. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet
         101–143. pontjában főként a közösségi intézmények magatartásának vizsgálatára összpontosítva, nem hagyva azonban figyelmen
         kívül a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatának hatásait sem, amelyekre a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 108. és 144. pontjában,
         valamint a Fedon‑ügyben hozott ítélet 101. és 137. pontjában tért ki. A megtámadott ítéletek – jóllehet hallgatólagos – indokolására
         vonatkozóan elmondható, hogy abból a FIAMM és a Fedon megérthették, milyen indokok alapján ítélte úgy meg az Elsőfokú Bíróság,
         hogy az intézmények magatartásának jogellenessége nem állapítható meg, még a DSB határozatának meghozatala után sem.

      83      Ha a Bíróságnak mégis úgy kellene megítélnie, hogy a megtámadott ítéletek indokolása nem megfelelő, akkor is lehetősége van
         helyben hagyni ezen ítéletek rendelkező részét, az indokolás kiegészítése mellett.

      84      A Bíróság ugyanis már a C‑377/02. sz., Van Parys‑ügyben 2005. március 1‑jén hozott ítéletében (EBHT 2005., I‑1465. o.) nemleges
         választ adva eldöntötte azt a kérdést, hogy a károsult jogalanyok hivatkozhatnak‑e a WTO‑megállapodásokra annak érdekében,
         hogy megkérdőjelezzék valamely közösségi jogi szabályozás jogszerűségét abban az esetben, ha a Vitarendező Testület határozata
         megállapította e szabályozásnak az említett megállapodásokkal való összeegyeztethetetlenségét, és az e határozatnak való megfelelésre
         megszabott határidő lejárt.

      85      Irreleváns bármifajta megkülönböztetés a közösségi jogi aktus megsemmisítésére irányuló jogszerűségi felülvizsgálat és kártérítési
         célzatú jogszerűségi felülvizsgálat között. Ráadásul az engedményeknek a WTO‑megállapodásokkal összhangban álló felfüggesztésével
         sújtott ipar kárainak megtérítése ártana az e felfüggesztésekkel elérni kívánt kiegyenlítési törekvésnek, és így a viszonosságnak
         is.

      86      A Spanyol Királyság szintén azon a véleményen van, hogy a megtámadott ítéletek eleget tesznek az indokolási kötelezettségnek.
         Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 100. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 93. pontjában kitért
         a FIAMM és a Fedon a DSB határozatának közvetlen hatályára vonatkozó elméletére, és a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 116–150. pontjában
         és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 109–143. pontjában elutasította ezen elméletet, megvizsgálva azt a kérdést, hogy az ilyen
         határozat léte feljogosítja‑e a közösségi bíróságot, hogy a közösségi intézmények magatartásának jogszerűségét a WTO-szabályokra
         tekintettel felülvizsgálja.

      87      Másfelől az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a jelen esetre vonatkozóan ilyen felülvizsgálat elvégzésének
         lehetetlen voltát állapította meg. Közelebbről, a Közösség számára annak veszélye, hogy felelősség megállapítása iránti kereseteknek
         teszi ki magát, helyzetének meggyengülésével járna, és oda vezetne, hogy a Közösség nem venné figyelembe a vitarendezési eljárás
         kínálta minden eszköz kimerítésének lehetőségét, ideértve többek között az ellenérdekű fél részéről megtorló intézkedések
         bevezetését és a megoldás későbbi keresését.

      88      Másfelől jogilag semmi sem teszi lehetővé az aszerint történő megkülönböztetést, hogy a közösségi jogi aktus jogszerűségi
         felülvizsgálata megsemmisítésre vagy kártérítésre irányul, mivel az ilyen felülvizsgálat szempontjai azonosak, és nem függhetnek
         többek között attól, hogy bekövetkezett‑e valamilyen kár, vagy attól, hogy az említett kár bekövetkezésére mikor hivatkoznak.

       A Bíróság álláspontja
      89      Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra – ahogyan azt a főtanácsnok indítványának 20. pontjában tette – hogy noha a fellebbezés
         első jogalapja a címe szerint a megtámadott ítéletek indokolásának hiányosságára vonatkozik, a fellebbezések megvizsgálásakor
         kiderült, hogy e jogalap érdemi kifogásokat tartalmaz a megtámadott ítéletekben levezetett megoldásra vonatkozóan is, amely
         kifogásokra a felek között zajló vita a továbbiakban összpontosult, mind az írásbeli szakasz során, mind a tárgyaláson. Helyénvaló
         tehát az első jogalapról való ítélkezés céljára megkülönböztetni e jogalap két részét, melyek közül az első az indokolás hiányosságára,
         a második pedig az Elsőfokú Bíróság által a Közösségnek az intézményei magatartásának jogellenességéért fennálló felelőssége
         megállapításának feltételeivel kapcsolatban elkövetett téves jogalkalmazásra vonatkozik.

       A jogalap első részéről
      90      Az a kérdés, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása ellentmondó vagy hiányos‑e, jogi kérdésnek minősül, és mint ilyenre,
         a fellebbezés keretében lehet rá hivatkozni (lásd többek között a C‑404/04. P. sz., Technische Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság
         ügyben 2007. január 11‑én hozott ítélet 90. pontját).

      91      E tekintetben elsősorban arra kell emlékeztetni, hogy – amint azt a Bíróság többször kimondta – az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek
         indokolására vonatkozó kötelezettsége nem értelmezhető úgy, hogy az Elsőfokú Bíróság köteles részletekbe menően válaszolni
         a fellebbező minden egyes érvére, különösen ha az nem kellően világos és pontos (lásd többek között a C‑274/99. P. sz., Connolly
         kontra Bizottság ügyben 2001. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1611. o.] 121. pontját, a C‑197/99. P. sz., Belgium
         kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑8461. o.] 81. pontját és a fent hivatkozott Technische
         Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. pontját).

      92      Márpedig a FIAMM és a Fedon által az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett keresetekből kiderül legelőször is, hogy a DSB 1997.
         szeptember 25‑i határozatának esetleges közvetlen hatályára vonatkozó állítás egyáltalán nem szerepel a keresetlevelek azon
         részében, amely a WTO‑megállapodások Közösség általi megsértésének létezését vagy annak felhívhatóságát kívánja bizonyítani.
         Ezen állítás ugyanis a keresetlevél azon részében szerepel, amelynek célja annak alátámasztása, hogy azok a magasabb szintű
         jogszabályok, amelyek megsértését ily módon előadják, és amelyek között a pacta sunt servanda és a WTO‑magállapodások is szerepelnek, „a magánszemélyek védelmére hivatott” jogokat érintenek; így teljesül a közösségnek
         a szervei jogellenes magatartásáért való felelősségének megállapításához szükséges, az ítélkezési gyakorlat által megállapított
         egyik feltétel.

      93      Továbbá ezen állítás a fent kifejtett szempont szerint csupán rendkívül másodlagos módon fogalmazódott meg, a FIAMM és a Fedon
         egyszerűen arra hivatkozott, hogy ha a WTO‑megállapodások nem tekinthetők közvetlenül alkalmazandó, és ebből kifolyólag a
         magánszemélyeket védő szabályoknak, akkor a DSB határozatait kellene ilyennek minősíteni.

      94      Végezetül az említett állítást, amely a FIAMM 177 pontból álló keresetében kettőt tesz ki, a Fedon keresetében pedig lábjegyzetben
         szerepel, sem a keresetekben, sem a később a FIAMM és a Fedon által benyújtott válaszbeadványban nem fejtik ki bővebben, és
         annak alátámasztására sem sorakoztatnak fel különös érveket.

      95      A fentiekből következik, hogy mindazon sajátos fejtegetés ellenére, amelyet a FIAMM és a Fedon fellebbezésükben a megtámadott
         ítéletek indokolásának ellenőrzésére való felhívás gyanánt e kérdésre vonatkozóan előadtak, az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott
         keresetükben egyáltalán nem fejtették ki kellően világosan és pontosan, hogy a DSB határozataihoz esetleg kapcsolódó közvetlen
         hatály igazolná, hogy az ilyen határozatok figyelmen kívül hagyását a WTO‑megállapodásoknak a származékos közösségi jogi aktusok
         jogszerűségi felülvizsgálata céljából való fel nem hívhatósága alóli új, harmadik kivételnek kell tekinteni. Ahogyan az a
         Fedon keresetéből és a FIAMM válaszbeadványából kitűnik, a fellebbezők a felhívhatóság hiánya alóli két hagyományos kivétel
         egyikére azonban kifejezetten hivatkoztak, azzal érvelve, hogy a jelen esetben a Közösség jelezte, hogy végre kívánja hajtani
         a GATT keretében vállalt különleges kötelezettséget.

      96      Másodsorban emlékeztetni kell arra is, hogy az indokolási kötelezettséget illetően az Elsőfokú Bíróság nem köteles olyan magyarázatot
         adni, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet. Az indokolás lehet közvetett is, amennyiben
         lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék érvelésük Elsőfokú Bíróság általi elutasításának okait, és lehetővé
         teszi a Bíróság számára a felülvizsgálat elvégzését (lásd többek között a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P.,
         C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott
         ítéletének [EBHT 2004., I‑213. o.] 372. pontját és a C‑167/06. P. sz., Komninou és társai kontra Bizottság ügyben 2007. október
         25‑én hozott ítélet 22. pontját).

      97      Márpedig a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 108. pontjából és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 101. pontjából kitűnik, hogy a jelen
         esetben az Elsőfokú Bíróság azt a kérdést kívánta megválaszolni, hogy a WTO‑megállapodások – ideértve a vitarendezési egyetértést
         és annak a DSB határozatai végrehajtására vonatkozó rendelkezéseit – jogot teremtenek‑e a közösségi jogalanyok számára, hogy
         arra a bíróság előtt annak érdekében hivatkozhassanak, hogy vitassák a közösségi szabályozás érvényességét, „ha a DSB megállapította,
         hogy mind ez, mind a Közösség által később, különösen abból a célból elfogadott szabályozás, hogy megfeleljen a WTO szóban
         forgó szabályainak, összeegyeztethetetlen ez utóbbiakkal”.

      98      Ezt követően, szintén az így meghatározott „WTO‑megállapodásokra” utalva az Elsőfokú Bíróság a FIAMM‑ügyben hozott ítélet
         110–112. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 103–105. pontjában pontosítja, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint,
         az általa hivatkozott indokok miatt, főszabály szerint nem szerepelnek azon normák között, amelyekre tekintettel a közösségi
         bíróság a közösségi intézmények eljárásának jogszerűségét felülvizsgálja.

      99      Végezetül emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítéletek valóban jelentős levezetést tartalmaznak arra vonatkozóan, hogy
         milyen joghatás tulajdonítható a DSB határozatnak, különösen a jelen esetben, amikor a határozat végrehajtására nyitva álló
         határidő lejárt.

      100    Noha az említett levezetés a megtámadott ítéletek azon részében szerepel, melyben az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálja, hogy
         a WTO‑megállapodások magánszemélyek általi fel nem hívhatóságának elve alóli két, az ítélkezési gyakorlat által kimunkált
         kivétel egyike alkalmazható‑e az adott esetben, nem kevésbé igaz, hogy az Elsőfokú Bíróság erre vonatkozó értékelése hallgatólagosan
         ugyan, de világosan válaszol azon konkrét érvekre, amelyeket a fellebbezések szerint az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyott.

      101    Ahogyan az a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 129–131. pontjából és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 122–124. pontjából kitűnik, az
         Elsőfokú Bíróság a vitarendezési egyetértés releváns rendelkezéseinek vizsgálatát követően többek között úgy ítélte meg, hogy
         nem jelentette a vitarendezési egyetértés által kínált vitarendezési módok kimerülését a Közösség számára a banánbehozatali
         rendszernek a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatával való összhangba hozatalára szabott határidő lejárta. Az Elsőfokú Bíróság
         e tekintetben azt is jelezte, hogy a vita kölcsönösen elfogadható, a WTO szabályaival összhangban álló megoldásának keresésében
         a közösségi tárgyalók helyzetének gyengítésével járhat, ha a közösségi bíróság az alperes intézmények magatartásának jogszerűségét
         a WTO szabályai alapján ellenőrizhetné, és adott esetben megfosztanák a jogalkotó és végrehajtó szerveket attól a lehetőségtől,
         amelyet a vitarendezési egyetértés 22. cikke kínál, hogy akár ideiglenes jelleggel is tárgyalásos megoldást találjanak.

      102    Másrészt azt is hangsúlyozni kell, hogy az Elsőfokú Bíróság a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 132. pontjában és a Fedon‑ügyben
         hozott ítélet 125. pontjában e tekintetben arra a következtetésre jutott, hogy a felperesek tévesen következtettek arra, hogy
         a vitarendezési egyetértés 21. és 22. pontja azt a kötelezettséget rója a WTO tagjaira, hogy meghatározott határidőn belül
         meg kell felelniük a WTO szervei ajánlásainak és határozatainak, valamint hogy a DSB határozatai a szerződő felek egyhangú
         tiltakozása hiányában végrehajthatók.

      103    Márpedig ennek kimondásával az Elsőfokú Bíróság legalábbis hallgatólagosan nyilatkozott a fellebbezők azon állításáról, mely
         szerint az ilyen ajánlásoknak és határozatoknak közvetlen hatályt kellene tulajdonítani a végrehajtásukra megszabott határidő
         lejártától kezdve.

      104    Mindezekből következik, hogy a megtámadott ítéletek indokolása megfelelő választ nyújt a fellebbezőknek az elsőfokú eljárás
         során kifejtett érvelésére, és többek között lehetővé teszi a Bíróság számára felülvizsgálata elvégzését, és így meg kell
         állapítani, hogy az első jogalap első része alaptalan.

       A jogalap második részéről
      105    Az első jogalap második részét illetően, amely a Közösség jogellenes magatartás miatti felelőssége megállapításának feltételeire
         vonatkozik, a következőket kell kiemelni.

      106    A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EK 288. cikkből kitűnik, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősségének
         megállapítása és a kártérítéshez való jog érvényesítése több feltétel együttes fennállásától függ, amelyek az intézményeknek
         felrótt magatartás jogellenességére, a kár bekövetkezésére és a magatartás illetve a kár közötti okozati összefüggés fennállására
         vonatkoznak (lásd többek között a 26/81. sz., S.A. Oleifici Mediterranei kontra Európai Gazdasági Közösség ügyben 1982. szeptember
         29‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 3057. o.] 16. pontját és a C‑146/91. sz., KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben 1994. szeptember
         15‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4199. o.] 19. pontját).

      107    A jelen esetben a fellebbezők az Elsőfokú Bíróság előtti kártérítési igényük alátámasztására lényegében azzal érveltek, hogy
         a közösségi intézmények jogellenes, ebből eredően vétkes magatartást tanúsítottak, amikor elmulasztották összehangolni a közösségi
         szabályokat a WTO‑megállapodásokkal az erre vonatkozóan ésszerűen megállapított határidőn belül, azt követően, hogy a DSB
         határozatban mondta ki e jogszabályoknak az említett megállapodásokkal való összeegyeztethetetlenségét.

      108    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Közösség valamely harmadik állammal kötött megállapodása rendelkezéseinek Közösségen
         belüli hatását a szóban forgó rendelkezések nemzetközi eredetének figyelembevétele nélkül nem lehet megállapítani. A nemzetközi
         jog elveivel összhangban az ilyen megállapodás tárgyalásáért és megkötéséért felelős közösségi intézmények szabadon megállapodhatnak
         az érintett harmadik államokkal azon hatásokról, amelyeket e megállapodás a szerződő felek belső jogrendjében kivált. Amennyiben
         az említett megállapodás kifejezetten nem rendelkezik e kérdésről, a hatáskörrel rendelkező bíróságok és különösen a Bíróság
         feladata, hogy az EK‑Szerződés által rá ruházott hatáskör keretében döntést hozzon, ugyanúgy, ahogyan a szóban forgó megállapodás
         Közösségen belüli alkalmazásának minden más értelmezési kérdésében (lásd többek között a 104/81. sz. Kupferberg‑ügyben 1982.
         október 26‑án hozott ítélet [EBHT 1982., 3641. o.] 17. pontját és a fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott
         ítélet 34. pontját), többek között e megállapodás szelleme, rendszere vagy szövege alapján (lásd ebben az értelemben a C‑280/93. sz.,
         Németország kontra Tanács ügyben 1994. október 5‑én hozott ítéletének (EBHT 1994., I‑4973. o.) 110. pontját).

      109    Így a Bíróság feladata – többek között a fenti szempontok alapján – különösen annak megállapítása, hogy valamely nemzetközi
         megállapodás rendelkezései jogot teremtenek‑e a közösségi jogalanyok számára, hogy arra bíróság előtt annak érdekében hivatkozhassanak,
         hogy vitassák a közösségi szabályozás érvényességét (a GATT‑ra vonatkozóan lásd a 21/72. és 24/72. sz., International Fruit
         Company és társai egyesített ügyekben 1972. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 1972., 1219. o] 19. pontját).

      110    E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a Bíróság a közösségi szabályozás érvényességét csak akkor
         vizsgálhatja valamely nemzetközi szerződés tekintetében, ha ez utóbbi természetével, illetve rendszerével az nem ellentétes,
         és ha annak a rendelkezései egyébként a tartalmuk vonatkozásában feltétel nélkülinek és kellően pontosnak tűnnek (lásd ebben
         az értelemben többek között a C‑308/06. sz., Intertanko és társai ügyben 2008. június 3‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még
         nem tették közzé] 45. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      111    Konkrétabban a WTO‑megállapodásokat illetően az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e megállapodások, figyelemmel szerkezetükre
         és felépítésükre, főszabály szerint nem szerepelnek azon jogi normák között, amelyek tekintetében a Bíróság vizsgálhatja a
         közösségi intézmények jogi aktusainak jogszerűségét (lásd többek között a fent hivatkozott Portugália kontra Tanácsa ügyben
         hozott ítélet 47. pontját, a fent hivatkozott Biret International kontra Tanács ügyben hozott ítélet 52. pontját és a fent
         hivatkozott Van Parys‑ügyben hozott ítélet 39. pontját).

      112    A Bíróság csak abban a feltételezett esetben vizsgálhatja a szóban forgó közösségi jogi aktusnak a WTO‑szabályokra figyelemmel
         fennálló jogszerűségét, ha a Közösség a WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozott azzal végrehajtani,
         vagy – mint jelen esetben – ha a közösségi jogi aktus kifejezetten utal a WTO‑megállapodások egyedi rendelkezéseire (lásd
         többek között a fent hivatkozott Biret International kontra Tanács ügyben hozott ítélet 53. pontját, valamint a fent hivatkozott
         Van Parys‑ügyben hozott ítélet 40. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      113    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta, hogy a banánpiac közös szervezésének, melyet az azóta módosított
         404/93 rendelet vezetett be, nem célja a GATT WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettségnek a közösségi jogrendben
         való végrehajtásának biztosítása, és nem is utal kifejezetten annak rendelkezéseire (a fent hivatkozott OGT Fruchthandelsgesellschaft
         ügyben hozott végzés 28. pontja).

      114    Közelebbről az 1637/98 rendeletet és a végrehajtására alkotott rendeleteket illetően a Bíróság a fent hivatkozott Van Parys‑ügyben
         hozott ítéletének 52. pontjában kimondta, hogy e rendeletek nem utalnak kifejezetten a WTO‑megállapodások egyedi rendelkezéseire.

      115    Ugyanezen ítéletben a Bíróság azt is kimondta, hogy a Közösség azzal, hogy a DSB 1997. szeptember 25‑i határozatának elfogadását
         követően kötelezettséget vállalt a WTO szabályainak – különösen pedig az 1994. évi GATT I. cikke (1) bekezdésének és XIII. cikkének –
         való megfelelésre, nem szándékozott a WTO keretében olyan különös kötelezettséget vállalni, amely a közösségi bíróság előtt
         a WTO szabályaira való hivatkozás meg nem engedettsége alóli kivételt indokolna, illetőleg amely a bíró számára lehetővé tenné
         a szóban forgó közösségi rendelkezéseknek a WTO‑szabályokra figyelemmel történő jogszerűségi vizsgálatát (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott Van Parys‑ügyben hozott ítélet 41. és 52. pontját).

      116    Emlékeztetni kell arra, hogy e téren az a döntő tényező, hogy a WTO jogára vonatkozó jogvita megoldása részben a szerződő
         felek közötti tárgyalásokon alapszik. Igaz, hogy ez a jog a jogellenes intézkedések visszavonását támogatja leginkább, azonban
         más megoldásokat is lehetővé tesz (a fent hivatkozott Omega Air és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 89. pontja).

      117    A fent hivatkozott Van Parys‑ügyben hozott ítéletének 51. pontjában a Bíróság kimondta, hogy a DSB által 1997. szeptember
         25‑i határozata végrehajtására szabott határidő lejárta nem jelenti azt, hogy a Közösség kimerítette volna a más felekkel
         fennálló vitája megoldására a vitarendezési egyetértésben felsorolt lehetőségeket. Ilyen körülmények között, a közösségi bíróság
         részére – pusztán a határidő lejártának ténye miatt – annak előírása, hogy valamely közösségi intézkedés jogszerűségét a WTO
         szabályaira figyelemmel vizsgálja, azzal a következménnyel járhatna, hogy a vita mindkét fél számára elfogadható, és az említett
         szabályokkal összhangban lévő megoldás keresése során gyengíthetné a Közösség tárgyalási pozícióját (a fent hivatkozott Van Parys‑ügyben
         hozott ítélet 51. pontja).

      118    Többek között az Amerikai Egyesült Államokkal 2001. április 11‑én kötött megállapodás feljegyzéseit említve a Bíróság közelebbről
         azt hangsúlyozta, hogy ezt a megoldást, amellyel a Közösség a WTO‑megállapodásokon alapuló kötelezettségeknek az AKCS‑államok
         felé vállalt kötelezettségekkel, valamint a közös agrárpolitika megvalósításához alapvető követelményekkel való összeegyeztetésére
         törekedett, veszélyeztette volna, amennyiben a közösségi bíróság a DSB által megállapított ésszerű határidő lejártakor lehetőséget
         kap a szóban forgó közösségi intézkedések jogszerűségének a WTO szabályaira figyelemmel történő vizsgálatára (lásd ebben az
         értelemben a fent hivatkozott Van Parys‑ügyben hozott ítélet 49. és 50. pontját).

      119    Másfelől a Bíróság arra is emlékeztetett, hogy annak elfogadása, hogy a közösségi jognak a WTO szabályaival való összhangja
         biztosítása közvetlenül a közösségi bíróságra hárul, megfosztaná a Közösséget jogalkotó és végrehajtó szerveit attól a mozgástértől,
         amellyel a Közösség kereskedelmi partnereinek hasonló szervei rendelkeznek. Az bizonyos, hogy a megállapodások szerződő felei,
         köztük a Bizottság kereskedelmi szempontból legfontosabb partnerei, a WTO‑megállapodások tárgya és célja alapján éppen arra
         a következtetésre jutottak, hogy e megállapodások nem tartoznak azon jogi normák közé, amelyek alapul vételével bíróságaik
         a belső jogszabályaik jogszerűségét vizsgálják. A viszonosság ilyen hiánya – ha elfogadják – azzal a kockázattal járna, hogy
         kiegyensúlyozatlanná válna a WTO‑szabályok alkalmazása (a fent hivatkozott Van Parys‑ügyben hozott ítélet 53. pontja).

      120    Ahogyan az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, e tekintetben ráadásul nincs is helye aszerinti megkülönböztetésnek,
         hogy a közösségi aktus jogszerűségi felülvizsgálatára megsemmisítés iránti peres eljárás vagy kártérítési kereset elbírálása
         céljából kerül sor (lásd ebben az értelemben a DSB által a határozat végrehajtására megállapított ésszerű határidő lejárta
         előtti időszakra vonatkozóan a fent hivatkozott Biret International kontra Tanács ügyben hozott ítélet 62. pontját).

      121    Egyrészt ugyanis, ahogyan azt a Bíróság hangsúlyozta, a kártérítési keresetek lehetősége minden olyan esetben akadályozhatja
         a jogalkotói feladatkör gyakorlását, amikor közérdekből elfogadni kívánt normatív intézkedések magánszemélyek érdekeit sérthetik
         (a Bíróság 83/76. és 94/76., 4/77., 15/77. és 40/77. sz., Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe és társai kontra Tanács és Bizottság
         egyesített ügyekben 1978. május 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1978., 1209. o.] 5. pontja, valamint a C‑46/93. és C‑48/93. sz.,
         Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben 1996. március 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑1029. o.] 45. pontja).

      122    Másrészt valamely közösségi aktus jogellenességének közösségi bíróság általi megállapítása következményekkel járhat a szóban
         forgó aktust kibocsátó intézmény által tanúsítandó magatartásra még akkor is, ha a jogellenesség megállapítására nem az EK 230. cikk
         által e bíróságra ruházott megsemmisítési jogkör alapján kerül sor.

      123    Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint így van ez többek között akkor, amikor az EK 234. cikk alapján indított eljárás keretében
         a Bíróság megállapítja valamely közösségi hatóság által elfogadott aktus jogellenességét, határozata azzal a jogi következménnyel
         jár, hogy a Közösség hatáskörrel rendelkező intézményei kötelesek megtenni a szükséges intézkedéseket a megállapított jogsértés
         megszüntetése érdekében, mivel analógia útján ilyen esetben is alkalmazandó a megsemmisítést kimondó ítéletek kapcsán az EK 233. cikkben
         megállapított kötelezettség (lásd többek között a C‑421/06. sz., Fratelli Martini és Cargill ügyben 2007. november 8‑án hozott
         végzés 52. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      124    Márpedig semmi sem utal a priori arra, hogy másként volna ez olyan kártérítés iránti peres eljárásban hozott ítélet esetében, amely valamely aktus jogellenességét
         vagy közösségi intézmény mulasztását állapítja meg. Ahogyan a főtanácsnok indítványának 49. pontjában rámutatott, a jogsértés
         közösségi bíróság általi megállapítása – történjék akár kártérítés iránti peres eljárás során – minden esetben jogerővel bír,
         ennélfogva az érintett intézmény köteles megtenni a megállapított jogsértés megszüntetéséhez szükséges intézkedéseket.

      125    A következőket kell pontosítani azon megkülönböztetésre vonatkozóan, amelyet a fellebbezők a WTO‑megállapodások anyagi jogi
         jellegű kötelezettséget előíró szabályainak „közvetlen hatálya” és a DSB‑határozat „közvetlen hatálya” között kívánnak tenni,
         arra hivatkozva, hogy magánszemélyek számára lehetővé kellene tenni, hogy a közösségi bírósághoz forduljanak a közösségi intézmények
         magatartásának a DSB‑határozatra tekintettel történő jogszerűségi felülvizsgálatának elvégzése érdekében, ha ilyen felülvizsgálat
         elvégzésére nem kerülhet sor azon WTO‑megállapodásokra tekintettel, amelyek megsértését az említett határozat megállapította.

      126    Noha a Bíróság egyelőre nem nyilatkozott kifejezetten e megkülönböztetésről, a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból szükségszerűen
         következik, hogy ilyen megkülönböztetésre nincs lehetőség.

      127    Annak kimondásával ugyanis, hogy a WTO‑megállapodásokra, melyek megsértését a DSB‑határozat megállapította, annak ellenére
         sem lehet a közösségi intézmények magatartásának az említett szabályokra tekintettel történő jogszerűségi felülvizsgálata
         céljából hivatkozni a közösségi bíróság előtt, hogy a határozat végrehajtására megszabott határidő lejárt, a Bíróság szükségszerűen
         kizárta, hogy ilyen felülvizsgálatra magára a DSB‑határozatra tekintettel sor kerüljön.

      128    A DSB‑határozata – amely csupán valamely WTO‑tag magatartásának az ezen állam által a WTO keretében vállalt kötelezettségeivel
         való összeegyeztethetőségéről nyilatkozik – alapvetően nem különböztethető meg az ilyen kötelezettségeket előíró anyagi jogi
         szabályoktól, amelyekre tekintettel e vizsgálat történik, legalábbis annak megállapításakor, hogy az említett szabályok vagy
         a határozat megsértése felhívható‑e, vagy sem a közösségi intézmények magatartása jogszerűségének a közösségi bíróság előtti
         felülvizsgálata céljából.

      129    Ahogyan a WTO‑megállapodások anyagi jogi szabályai, úgy a DSB által hozott, az említett anyagi jogi szabályok megsértését
         megállapító ajánlás vagy határozat sem keletkeztet jogot a magánszemélyek számára, hogy arra a közösségi bíróság előtt a közösségi
         intézmények magatartása jogszerűségének felülvizsgálata céljából hivatkozzanak, bármi legyen is az ilyen ajánlásokhoz vagy
         határozatokhoz kapcsolódó pontos joghatás.

      130    Egyrészt ugyanis, ahogyan az a jelen ítélet 113–124. pontjából kitűnik, a WTO‑megállapodások jellegére és az e megállapodásokat
         jellemző viszonosságra és rugalmasságra vonatkozó megállapítások fennállnak az ilyen határozatok vagy ajánlások elfogadását
         és a végrehajtásukra megszabott határidő leteltét követően is. A közösségi intézmények megőrzik többek között mérlegelési
         mozgásterüket és a kereskedelmi partnereikkel való tárgyalások lehetőségét, annak érdekében, hogy olyan intézkedéseket fogadjanak
         el, amelyek eleget tesznek az e határozatokban és ajánlásokban foglaltaknak; és e mozgásteret fenn kell tartani.

      131    Másrészt hangsúlyozni kell, hogy amint az a vitarendezési egyetértés 3. cikkének 2. pontjából kitűnik, a DSB ajánlásai és
         határozatai nem szélesíthetik és nem szűkíthetik az érintett megállapodásokban előírt jogok és kötelezettségek körét. Ebből
         többek között az is következik, hogy a DSB kötelezettségszegést megállapító határozatának nem lehet következménye valamely
         WTO‑tag kötelezése arra, hogy magánszemélyek olyan jogát ismerje el, amellyel e megállapodások értelmében, ilyen határozat
         hiányában, nem rendelkeznek.

      132    Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság az 1994. évi GATT egyezményre vonatkozóan – amelynek megsértését a jelen esetben
         a DSB megállapította – már kimondta, hogy ezen rendelkezéseknek nincs közvetlen hatálya, és nem keletkeztetnek olyan jogokat,
         amelyekre a közösségi jog értelmében magánszemélyek közvetlenül hivatkozhatnak a bíróság előtt (lásd ebben az értelemben a
         fent hivatkozott OGT Fruchthandelsgesellschaft ügyben hozott ítélet 25. és 26. pontját).

      133    A fenti megfontolásokból következik, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen döntött úgy, hogy a DSB‑határozat végrehajtására megszabott
         határidő lejárta ellenére a közösségi bíróság a jelen ügy körülményei között nem végezheti el a közösségi intézmények magatartásának
         a WTO szabályokra tekintettel történő jogellenességi felülvizsgálatát.

      134    Mivel az első jogalap mindkét része alaptalan, a jogalapot el kell utasítani.

       A fellebbezések második jogalapjáról, a csatlakozó fellebbezésekről és az indokolás kiegészítésére vonatkozó kérelemről
       A felek érvelése
      135    Második jogalapjában a FIAMM és a Fedon azt állítja, hogy a Közösség objektív felelőssége alapján megfogalmazott kérelmük
         vizsgálata keretében az Elsőfokú Bíróság – annak megállapításával, hogy a fellebbezők kára nem rendkívüli –, logikátlan érvelést
         fejtett ki, és megszegte az ítélkezési gyakorlat bizonyos bevett elveit.

      136    A megtámadott határozatokban az Elsőfokú Bíróság többek között figyelmen kívül hagyta azt a kettős követelményt, mely szerint
         ahhoz, hogy a kárt rendes kárnak lehessen minősíteni, egyrészt előre láthatónak, másrészt a szóban forgó ágazatban végzett
         tevékenységhez kapcsolódónak kell lennie.

      137    A FIAMM és a Fedon szerint ugyanis a banánpiacon lezajlott vitát követően az ipari akkumulátorok vagy a szemüvegtokok ágazatában
         valamely harmadik állam által bevezetett büntetővám okozta kár nem kapcsolódik az említett két utóbbi ágazathoz, amelyről
         többek között a vitarendezési egyetértés 22. cikke 3. pontjának a) alpontja is tanúskodik. Az ilyen kár már csak azért sem
         látható előre, mivel váratlan büntető jelleggel bír, ráadásul a GATT és a WTO történetében ugyanúgy példa nélküli, mint a
         Közösség és az Amerikai Egyesült Államok közötti kapcsolatokban.

      138    A fellebbezők szerint ellentmondásos az Elsőfokú Bíróság azon érvelése, mely szerint a bekövetkezett kár nem rendkívüli jellegű,
         mivel a vitarendezési egyetértés 22. cikkének 3. pontja lehetővé teszi megtorló intézkedések elfogadását. Annak kimondása,
         hogy a kár rendes kárnak minősül, mert olyan aktus következménye, melyet az alkalmazandó jog megenged, a jogszerű aktus által
         okozott kárért való felelősség fennállásának tagadását jelentené, amit azonban a megtámadott ítéletek elismernek.

      139    A Tanács szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen ítélte meg, hogy a felhozott károk rendes kárnak minősülnek, amelyekkel a WTO
         jelenlegi állapotában az exportőrnek számolnia kell.

      140    A Tanács azonban vitatja a megtámadott ítéletek indokolásának bizonyos részeit, és azt kéri a Bíróságtól, hogy bizonyos pontokon
         helyettesítsen indokokat, vagy a csatlakozó fellebbezésekről határozva – melyeket a Tanács erre vonatkozóan terjesztett elő –
         részben semmisítse meg a megtámadott ítéleteket.

      141    Elsősorban, mivel a tagállamok közel felének jogrendszere biztosítja a hatóság bizonyos jogszerű aktusai által okozott károk
         megtérítésének egyébként szigorú keretek közé szorított lehetőségét, a Tanács vitatja a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 160. pontjában
         és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 153. pontjában szereplő állítást, mely szerint létezik egy, az összes tagállamban közös, általános
         elv, amely a Közösség szervei jogellenes magatartásának hiányában is lehetővé teszi a Közösség felelősségének megállapítását.

      142    Még ha feltételezzük is ilyen elv létezését, az Elsőfokú Bíróság mindenképpen tévesen állapította meg, hogy az a jelen esetben
         alkalmazható volna, többek között a következők miatt:

      –        a jogalkotás elmulasztásáért való felelősség sértené a Bizottság kezdeményezési jogában foglalt szabad választást és a jogalkotó
         diszkrecionális jogkörét, megkérdőjelezve a hatalmi ágak elválasztásának és az intézmények közötti egyensúly Szerződésben
         foglalt elvét;

      –        a Közösségnek a jogellenes aktusért fennálló felelőssége (amely a magatartás jogellenességére vonatkozó szigorú feltételeknek
         van alávetve) és a jogszerű aktus elfogadásának elmulasztásáért való felelősség (amelynek egyedüli feltétele különleges és
         rendkívüli kár bekövetkezése) közötti arányosság hiánya következetlenséghez vezetne;

      –        az Elsőfokú Bíróság ezen álláspontja ellentmondásban van azzal az érveléssel, melyet az Elsőfokú Bíróság a WTO-szabályok fel
         nem hívhatóságára vonatkozóan fejtett ki a Közösség jogellenes magatartásán alapuló kártérítési kereset keretében, többek
         között annak szükségességével, hogy a közösségi szerveket ne fosszuk meg attól a mozgástértől, amely a Közösség kereskedelmi
         partnereinek rendelkezésére áll.

      143    Másodsorban a megtámadott ítéletekben tévesen került megállapításra a bizonyos kár fennállása, ugyanis a FIAMM és a Fedon
         nem bizonyította sem ilyen kár létezését, sem terjedelmét, sem annak pontos összegét.

      144    Harmadsorban az okozati összefüggés fennállására vonatkozóan, az Elsőfokú Bíróság megsértette azt a követelményt, mely szerint
         a kárnak kellően közvetlen módon kell következnie az érintett intézmény magatartásából. Semmiféle automatizmus nem létezik
         ugyanis a DSB 1997. szeptember 25‑i határozata és a szóban forgó vámpótlék kivetése között, mivel az Amerikai Egyesült Államok
         hatóságai diszkrecionális jogkörben eljárva döntöttek kivetéséről, határozták meg a vámpótlékkal sújtott termékek körét és
         a vámpótlék mértékét, miközben többek között elfogadhatták volna a Közösség által felajánlott kompenzációt is.

      145    A Bizottság is úgy véli, hogy a megtámadott határozatokban az Elsőfokú Bíróság helyesen mondta ki a rendkívüli kár hiányát.
         Ahhoz, hogy a kár rendes kár legyen, nem szükséges, hogy felmerülése a piaci szereplő tevékenységéhez kapcsolódjék. A nemzetközi
         kereskedelemben való részvétel – bármely termék piacáról legyen szó – azzal a veszéllyel jár, hogy valamely importőr állam
         a legkülönfélébb okból a kereskedelmet befolyásoló döntést hoz.

      146    Ily módon a fellebbezés második jogalapjának elutasítását kérve a Bizottság a Tanácshoz hasonlóan úgy véli, hogy az Elsőfokú
         Bíróság több esetben tévesen alkalmazta a jogot a Közösségnek a szervei jogellenes magatartása hiányában fennálló felelősségének
         kérdését illetően. A megtámadott ítéletek rendelkező része mindazonáltal alapos, ezért a Bizottság azt kéri a Bíróságtól,
         hogy erre vonatkozóan több helyen helyettesítse az indokolást.

      147    Elsősorban: magának az ilyen felelősségi elv létének elismerésére vonatkozóan a Bizottság szerint az Elsőfokú Bíróság nem
         vezethet be ilyen jelentős újítást, mindössze olyan indokolás alapján, amilyet a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 159. pontja és
         a Fedon‑ügyben hozott ítélet 152. pontja tartalmaz.

      148    Ezt az elvet az ítélkezési gyakorlat ugyanis sosem ismerte el, hanem következetesen mellőzve e kérdést, e tekintetben csupán
         egy esetleges referenciakeret megfogalmazására szorítkozott, anélkül hogy egyáltalán rögzítette volna e felelősség adott esetben
         történő esetleges megállapításának feltételeit, területeit és eseteit.

      149    Ráadásul e felelősség feltételeinek a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 160. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 153. pontjában
         történő kimondásával az Elsőfokú Bíróság hallgatólagosan, de szükségszerűen eldöntötte, hogy az említett elv a jelen ügyben
         szereplő helyzetben alkalmazandó, anélkül, hogy ellenőrizte volna, hogy e következtetés igazolt‑e a tagállamok jogrendjeinek
         közös elveire tekintettel.

      150    Az Elsőfokú Bíróság nem a hatóság jogalkotási tevékenységért fennálló felelősségének esetét helyezte vizsgálatának középpontjába,
         hanem éppen ellenkezőleg, a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 159. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 152. pontjában a lehető
         legáltalánosabb módon arra helyezte a hangsúlyt, hogy a károkozó jogellenes magatartásának hiányában is lehetőség van a károkozó
         általi kártérítésre.

      151    Márpedig a tagállamok 25 jogrendszerének vizsgálata azt mutatja, hogy az olyan eseteket leszámítva, mint a közérdekből történő
         kisajátítás vagy az állam által végzett veszélyes tevékenységgel okozott kár megtérítése vagy az államot a károsulthoz fűző
         különleges viszony miatti kártérítés – amely esetek a jelen esetben teljesen irrelevánsak – minden széles mérlegelési jogkör
         alapján végzett jogszerű állami tevékenységért való kártérítési kötelezettség – például a szolidaritás vagy méltányosság által
         indokolt eset – jelentős számú tagállam jogrendjében ismeretlen. Ha az ilyen felelősség rendkívüli körülményekkel párosul,
         bizonyos más tagállamok jogrendjében főszabály szerint a felelősség a közigazgatási határozatokra korlátozódik, amely szabály
         alól jelentős kivétel a francia jog, amely egyedülálló módon világosan elismeri a jogalkotási tevékenységért való felelősséget,
         amennyiben a kár rendkívüli, különleges és közvetlen, ha a jogalkotó nem közérdekre tekintettel járt el, és a kártérítés nincs
         kizárva.

      152    A francia jog e sajátossága nem ültethető át a közösségi jogba. Ugyanis míg ezen elv alapja az, hogy Franciaországban kizárt
         a törvények Conseil d’État általi alkotmányossági felülvizsgálata, a közösségi jog a maga részéről előírja a jogalkotó aktusainak
         a Szerződéshez és az alapelvekhez viszonyított jogszerűségi felülvizsgálatát, valamint e magasabb rendű jogi normák megsértése
         esetén a Közösség felelőssége megállapításának lehetőségét.

      153    Másodsorban a Bizottság szerint a megtámadott határozatokban az Elsőfokú Bíróság a tényleges és bizonyos kár fennállásának
         kimondásával többek között elferdítette érvelését, elmulasztotta e kár tényleges és bizonyos jellegének konkrét vizsgálatát,
         és megsértette a bizonyítási teherre vonatkozó szabályokat.

      154    Harmadsorban a Bizottság a Tanács által kifejtettekhez hasonló indokok alapján úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett
         a tényállás jogi minősítését illetően, amikor a jelen esetben az okozati kapcsolat fennállására következtetett.

      155    A Spanyol Királyság szintén a második jogalap elutasítását kéri. A WTO keretében megtorló intézkedések bevezetése – ideértve
         a vita tárgyát képező ágazattól eltérő ágazatban bevezetett intézkedéseket – nem előre nem láthatók, és nem is kivételesek,
         ahogyan arról a gyakorlat tanúskodik.

      156    A Spanyol Királyság a C‑120/06. P. sz. ügyben benyújtott csatlakozó fellebbezésében és a C‑121/06. P. sz. ügyben előterjesztett
         beavatkozási beadványában másfelől a megtámadott ítéletek megsemmisítését kéri azon részükben, amelyben az Elsőfokú Bíróság
         kimondta, hogy a közösségi jog a tagállamok jogában közös általános elv alapján a jogszerű aktusért fennálló felelősség rendszert
         tartalmaz. Ráadásul ezen elvnek olyan széles terjedelmet tulajdonítva, mint amely a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 160. pontjából
         és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 153. pontjából kitűnik, az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta azt a megállapítást, amelyet
         saját maga tett a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 159. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet 152. pontjában.

      157    Ráadásul azon lehetőség elfogadása, hogy a Közösség jogalkotás elmulasztásáért való felelősségét meg lehessen állapítani még
         akkor is, ha nem létezik olyan, a Közösség cselekvési kötelezettségét előíró szabály, amelyre a károsult hivatkozhatna, ellentétes
         volna a viszonosság elvével, amelyre hivatkozva az Elsőfokú Bíróság elutasította a jogellenes magatartásért való felelősség
         megállapításának lehetőségét.

      158    A Spanyol királyság beavatkozási beadványára vonatkozóan tett észrevételeiben a Fedon azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság
         a közösségi szervek jogszerű aktusért való felelősségét helyesen állapította meg és határolta be az állandó ítélkezési gyakorlat
         alapján, ahogyan arra a Bíróság a fent hivatkozott Dorsch Consult kontra Tanács és Bizottság ügyben emlékeztetett.

      159    Az EK 288. cikk második bekezdését, amely a jogállam magánszemélyeket védő alapelvének, és különösen a magánszemélyek tulajdonhoz
         fűződő jogainak és gazdasági cselekvésük szabadságának biztosítására irányul, a közösségi jogrendszer liberális irányultságára
         tekintettel a tagállamok jogrendszereit jellemző legliberálisabb elvek számára kedvező módon kellene értelmezni. Ráadásul
         a 25 tagot számláló Unióban e rendelkezést rugalmasan kellene értelmezni, különben alkalmazhatatlanná válik. A jelen esetben
         azonban nem vehető figyelembe az új tagállamok jogrendje, a bővítésre ugyanis a tényállás megvalósulását követően került sor.

      160    A Spanyol Királyság kifogása, amely többek között arra vonatkozik, hogy a felrótt magatartás mulasztásnak minősül, elfogadhatatlan,
         mivel ez elsőfokú eljárásban nem került sor annak felhozatalára. Mindenesetre a Közösség felelőssége megállapítható mind az
         intézmények mulasztásáért, mind azok cselekményeiért.

       A Bíróság álláspontja
      161    Csatlakozó fellebbezésük első jogalapjában a Tanács többek között a FIAMM- és a Fedon‑ügyben hozott ítéletek hatályon kívül
         helyezését, a Spanyol Királyság pedig a Fedon‑ügyben hozott ítélet hatályon kívül helyezését kérik, arra hivatkozva, hogy
         az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor elfogadta a Közösségnek a szerveinek betudható jogellenes magatartás
         hiányában fennálló felelősségének elvét, de azáltal mindenképpen, hogy ezen elvet a jelen esetben szereplő magatartásra nézve
         alkalmazhatónak fogadta el. Csatlakozó fellebbezés benyújtását mellőzve a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság hagyja helyben
         a megtámadott ítéletek rendelkező részét, de e tekintetben egészítse ki azok indokolását.

      162    Az ekképpen megfogalmazott kifogások a megtámadott ítéletekben alkalmazott felelősségi rendszer létezését vagy alkalmazhatóságát
         vitatják, ezért elsősorban azokat kell megvizsgálni.

      163    Rá kell mutatni ugyanis, hogy ha az ekként felhozott téves jogalkalmazás valósnak bizonyul, akkor nem szükséges határozni
         a fellebbezések második, a bekövetkezett kár rendkívüli jellegére vonatkozó jogalapról, sem a csatlakozó fellebbezésekben
         megfogalmazott másik két jogalapról, melyek egyike a kár bizonyos jellegére, a másik pedig az okozati összefüggés hiányára
         vonatkozik, ugyanis a felelősségi rendszer létezéséhez vagy alkalmazásához e három feltételnek kell ahhoz kapcsolódnia.

       A csatlakozó fellebbezések első jogalapjáról és az indokolás helyettesítése iránti kérelmekről, melyek a megtámadott ítéletekben
         szereplő objektív felelősségi rendszer hiányára vonatkoznak

      164    Mindenekelőtt hangsúlyozni kell, hogy a jelen ítélet 106. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint az EK 288. cikk
         második bekezdéséből kitűnik, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítása és a kártérítéshez való jog
         elismerése az intézménynek felrótt magatartás jogellenességére, a kár tényleges bekövetkezésére, valamint e magatartás és
         a hivatkozott kár közötti okozati összefüggésre vonatkozó feltételek együttes fennállásától függ.

      165    A Bíróság több alkalommal is emlékeztetett arra, hogy az említett felelősség nem állapítható meg azon feltételek együttes
         fennállása nélkül, amelyeknek az EK 288. cikk második bekezdésében rögzített kártérítési kötelezettség alá van rendelve (a
         fent hivatkozott Oleifici Mediterranei kontra Európai Gazdasági Közösség ügyben hozott ítélet 17. pontja).

      166    Így a Bíróság kimondta, hogy amikor sem az intézmény cselekménye, sem mulasztása nem jogellenes, akkor a Közösség EK 288. cikk
         második bekezdése szerinti szerződésen kívüli felelőssége megállapításához szükséges első feltétel nem teljesül, és a közösségi
         bíróság teljes egészében elutasíthatja a keresetet anélkül, hogy szükség volna e felelősség egyéb feltételeinek, vagyis a
         kár tényleges bekövetkezése és az intézmények magatartása és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállásának vizsgálatára
         (lásd többek között a fent hivatkozott KYDEP kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet 80. és 81. pontját).

      167    A Bíróság ítélkezési gyakorlata az EK 288. cikk második bekezdése alapján elismeri a Közösséget az intézményei jogellenes
         magatartásáért terhelő szerződésen kívüli felelősség rendszerének létét, így e rendszer alkalmazásának feltételei is szigorúan
         rögzítettek. Azonban ez nem mondható el a Közösség ilyen jogellenes magatartás hiányában fennálló szerződésen kívüli felelősségének
         rendszeréről.

      168    Ellentétben azzal, amit az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletekben állít, az ezen ítéleteket megelőző ítélkezési gyakorlatból
         nem vezethető le, hogy a Bíróság elismerte volna az ilyen felelősségi rendszer elvét.

      169    Ahogyan arra a Bíróság többek között a fent hivatkozott Dorsch Consult kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet 18. pontjában
         emlékeztetett – amely ítéletre az Elsőfokú Bíróság a FIAMM‑ügyben hozott ítélet 160. pontjában és a Fedon‑ügyben hozott ítélet
         153. pontjában hivatkozott – a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatában éppen ellenkezőleg mindeddig arra szorítkozott, hogy
         pontosítson bizonyos feltételeket, amelyek alapján az ilyen felelősség megállapítására sor kerülhetne, ha a közösségi jog
         elismerné a Közösség jogszerű aktusokért fennálló felelősségét (lásd hasonló szövegezéssel az 59/83. sz., Biovilac kontra
         Európai Gazdasági Közösség ügyben 1984. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 1984., 4057. o.] 28. pontját). A Bíróság kizárólag
         e tekintetben emlékeztetett arra a fent hivatkozott Dorsch Consult kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet 19. pontjában,
         hogy az ilyen felelősség elvének elismerése esetén a Bíróság legkevesebb három feltétel együttes fennállását követelné meg,
         vagyis a kár tényleges bekövetkezését, a kár és a szóban forgó aktus közötti okozati összefüggés fennállását, valamint a kár
         rendkívüli és különleges jellegét.

      170    Ezután a közösségi jogban elismert felelősségi rendszert illetően a Bíróság – arra, hogy az EK 288. cikk második bekezdése
         a tagállamok jogában közös általános elvekre hivatkozik a Közösségnek az intézményei vagy alkalmazottai által feladataik teljesítése
         során okozott károkért fennálló szerződésen kívüli felelősségére vonatkozóan – kimondja, hogy az EK 288. cikkben lefektetett
         elv csupán a tagállamok jogrendszereiben ismert általános elv kifejezése, amely szerint egy jogellenes cselekmény vagy mulasztás
         a kár megtérítésének kötelezettségét vonja maga után (a fent hivatkozott Brasserie du Pêcheur és Factortame egyesített ügyekben
         hozott ítélet 28. és 29. pontja).

      171    Ráadásul konkrétabban a jogalkotási tevékenységért való felelősségre vonatkozóan a Bíróság elég korán rámutatott, hogy noha
         a tagállamok jogrendszerei jelentős eltéréseket mutatnak a magánszemélyeknek normatív aktussal okozott kárért a közhatalmat
         terhelő felelősséget szabályozó elvek tekintetében, mindazonáltal megállapítható, hogy a gazdaságpolitikai döntéseket tükröző
         normatív aktusok csak kivételes esetben, a közhatóság felelősségének egyedi körülményei között alapozhatja meg (a fent hivatkozott
         Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 5. pontja).

      172    A Bíróság többek között azt is kimondta, hogy a Közösség gazdaságpolitikai választást is magában foglaló normatív aktusért
         való felelőssége az EK 288. cikk második bekezdésére tekintettel csak a magánszemélyeket védő magasabb szintű jogi norma kellően
         súlyos megsértése esetén állapítható meg (lásd többek között a 9/71. és 11/71. sz., Compagnie d’approvisionnement és Grands
         Moulins de Paris kontra Bizottság egyesített ügyekben 1972. június 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1972., 391. o.] 13. pontját;
         a fent hivatkozott Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
         4. pontját; az 50/86. sz., Grands Moulins de Paris kontra Európai Gazdasági Közösség ügyben 1987. december 8‑án hozott ítéletének
         [EBHT 1987., 4833. o.] 8. pontját, valamint a C‑119/88. sz., AERPO és társai kontra Bizottság ügyben 1990. június 6‑án hozott
         ítéletének [EBHT 1990., I‑2189. o.] 18. pontját).

      173    A Bíróság e tekintetben azt is pontosította, hogy azon jogszabály célja, melynek megsértését meg kell állapítani, magánszemélyek
         számára jogok biztosítása kell hogy legyen (lásd ebben az értelemben többek között a C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil
         kontra Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑5291. o.] 41. és 42. pontját, valamint a C‑282/05. P. sz.,
         Holcim [Deutschland] kontra Bizottság ügyben 2007. április 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑2941. o.] 47. pontját).

      174    A Bíróság másrészt jelezte, hogy a Közösség normatív jogalkotó tevékenysége gyakorlásának tényéből eredő felelősségének megszorító
         értelmezése azon megállapítással magyarázható, hogy egyrészt a jogalkotói hatáskör gyakorlása, még ott is, ahol a jogi aktusok
         jogszerűsége bírósági felülvizsgálat tárgyát képezi, nem akadályozható meg a kártérítési keresetek lehetősége miatt minden
         olyan esetben, amikor a Közösség közérdekből olyan normatív jogi aktusokat kénytelen elfogadni, amelyek alkalmasak arra, hogy
         sértsék a magánszemélyek érdekeit, és másrészt, az olyan jogalkotási területen, amelyet valamely közösségi politika megvalósításához
         elengedhetetlen széles mérlegelési jogkör fennállása jellemez, a Közösség felelőssége csak akkor állapítható meg, ha az érintett
         intézmény nyilvánvalóan és súlyosan átlépte a hatásköre gyakorlására vonatkozó határokat (lásd többek között a fent hivatkozott
         Brasserie du pêcheur és Factortame egyesített ügyekben hozott ítélet 45. pontját).

      175    Végezetül e tekintetben meg kell állapítani, hogy noha a tagállamok jogrendszereinek összehasonlítása hamar lehetővé tette
         a Bíróság számára a jelen ítélet 170. pontjában említett azon következtetés levonását, hogy e jogrendszerek egy irányba mutatnak
         a hatóság – akár normatív – jogellenes cselekmény vagy mulasztás esetén fennálló felelősségének elvét illetően, egyáltalán
         nem ez tapasztalható a közhatóság jogszerű cselekménye vagy mulasztása esetén fennálló felelősségre, különösen amikor normatív
         jellegű aktusról vagy mulasztásról van szó.

      176    A fenti megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a közösségi jog jelenlegi állapotában nem létezik
         olyan felelősségi rendszer, amely lehetővé tenné a Közösség felelősségnek megállapítását annak normatív hatáskörébe tartozó
         magatartásáért olyan helyzetben, amikor e magatartásnak a WTO‑megállapodásokkal való összhangjának esetleges hiányára a közösségi
         bíróság előtt hivatkozni nem lehet.

      177    Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a jelen esetben a fellebbezők által felhozott, nekik kárt okozó magatartás a piac közös
         szervezésének keretébe tartozik, és nyilvánvalóan a közösségi jogalkotó normatív tevékenységének körébe tartozik.

      178    E tekintetben irreleváns, hogy az említett magatartást pozitív tartalmú aktusként kell‑e értékelni, mivel az 1997. szeptember
         25‑i DSB‑határozatot követően sor került a 1637/98 és a 2362/98 rendelet elfogadására, avagy arra mulasztásként kell tekinteni,
         mivel nem sikerült olyan aktust elfogadni, amely megfelelően végrehajtaná a DSB‑határozatot. A közösségi intézmények mulasztása
         ugyanis szintén a Közösségek jogalkotási tevékenységének körébe tartozhat, többek között a felelősség megállapítására vonatkozó
         peres eljárások keretében (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Grands Moulins de Paris kontra Európai Gazdasági Közösség
         ügyben hozott ítélet 9. pontját).

      179    A fenti megfontolásokból következik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítéletekben
         a Közösséget az intézményei jogalkotási feladatainak jogszerű gyakorlásáért terhelő szerződésen kívüli felelősség rendszerének
         létét állapította meg.

      180    E tekintetben két pontosításra van szükség.

      181    Elsősorban hangsúlyozni kell, hogy a jelen ítélet 179. pontjában szereplő megállapításra azon széles mérlegelési jogkör sérelme
         nélkül került sor, amely adott esetben azért áll a közösségi jogalkotó rendelkezésére, hogy adott normatív aktus elfogadásakor
         értékelhesse, hogy az aktus elfogadásával járó bizonyos káros hatások figyelembevétele igazolja‑e a kártérítés bizonyos formáinak
         előírását (lásd ebben az értelemben a C‑20/00. és C‑64/00. sz., Booker Aquaculture és Hydro Seafood egyesített ügyekben 2003.
         július 10‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑7411. o.] 85. pontját).

      182    Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az alapvető jogok elválaszthatatlan részét
         képezik a Bíróság által védelemben részesített alapelveknek.

      183    A tulajdonhoz való jogot és a gazdasági tevékenység szabad gyakorlásához való jogot illetően a Bíróság azokat régóta a közösségi
         jog általános elveiként ismeri el, hangsúlyozva ugyanakkor, hogy ezek az elvek nem jelentenek korlátlan jogosultságot, hanem
         a társadalmi szerepükre való tekintettel kell figyelembe venni őket. A Bíróság így kimondta, hogy noha a tulajdonhoz való
         jog és a szakmai tevékenység szabad gyakorlása korlátozható, többek között valamely közös piac szervezesében, e korlátozásokra
         akkor kerülhet sor, ha a Közösség által követett közérdekű célok megvalósításához szükségesek, és a célzott joghatásra tekintettel
         nem jelentenek aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást, amely az így biztosított jogok lényegét veszélyeztetné (lásd többek
         között a 265/87. sz. Schräder‑ügyben 1989. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 2237. o.] 15. pontját, a fent hivatkozott
         Németország kontra Tanács ügyben hozott ítélet 78. pontját, valamint a C‑295/03. P. sz., Alessandrini és társai kontra Bizottság
         ügyben 2005. június 30‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5673. o.] 86. pontját).

      184    Ebből következik, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapításához vezethet az olyan közösségi normatív
         aktus, amelynek alkalmazása a tulajdonhoz való jog és a gazdasági tevékenység szabad gyakorlásához való jog korlátozását eredményezi,
         amely aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást jelent e jogok lényegébe, anélkül hogy adott esetben az említett beavatkozás
         elkerülésére vagy helyrehozatalára alkalmas kártérítést írna elő.

      185    A jelen ügy jellegzetességeire tekintettel emlékeztetni kell arra is, hogy a Bíróság ítélezési gyakorlata szerint valamely
         gazdasági szereplő nem támaszthat tulajdonjogi igényt a piac adott részére, mivel az ilyen piaci részesedés csupán a körülmények
         kockázatának kitett pillanatnyi gazdasági helyzetet tükrözi (lásd ebben az értelemben többek között a fent hivatkozott Németország
         kontra Tanács ügyben hozott ítélet 79. pontját és az Aleassandrini és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. pontját).
         A Bíróság azt is pontosította, hogy a tulajdonhoz való jog és a valamely szakma szabad gyakorlását biztosító általános elv
         biztosítékai nem vezethetnek egyszerű kereskedelmi érdekek vagy lehetőségek védelméhez, amelyek esetlegessége magának a gazdasági
         tevékenység lényegéhez tartozik (a 4/73. sz., Nold kontra Bizottság ügyben 1974. május 14‑én hozott ítélet [EBHT 1974., 491. o.]
         14. pontja).

      186    Így annak a gazdasági szereplőnek, akinek a tevékenységi körébe többek között harmadik országokba történő export is tartozik,
         tisztában kell lennie azzal, hogy az adott pillanatban a piacon elfoglalt helyzete különböző körülmények folytán megváltozhat,
         valamint azzal, hogy e körülmények közé tartozik annak eshetősége, amelyet egyébként a DSB‑határozat 22. cikke kifejezetten
         megemlít és szabályoz, hogy valamely harmadik állam a WTO keretében kereskedelmi partnerei magatartására válaszul az engedmények
         felfüggesztése mellett dönt, és e tekintetben a vitarendezési egyetértés 22. cikke 3. pontja a) és f) alpontjának megfelelően
         szabadon kiválasztja az említett intézkedésekkel érintett termékeket.

      187    Noha a jelen ítélet 176. és 179. pontjából kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, emlékeztetni kell
         arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint amennyiben az Elsőfokú Bíróság valamely ítéletének indokolása a közösségi
         jogot sérti, de rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani (lásd
         többek között a C‑320/92. P. sz., Finsider kontra Bizottság ügyben 1994. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑5697. o.]
         37. pontját, a C‑150/98. P. sz., EGSZB kontra E ügyben 1999. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8877. o.] 17. pontját,
         valamint a C‑210/98. P. sz., Salzgitter kontra Bizottság ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑5843. o.]
         58. pontját).

      188    A jelen esetben is ez a helyzet. A Bíróság ugyanis megállapította, hogy a közösségi jog jelenlegi állapotában nem ír elő olyan
         rendszert, amely lehetővé tenné a Közösség felelősségének megállapítását annak jogalkotási tevékenységéért olyan helyzetben,
         amikor e magatartásnak a WTO‑megállapodásokkal való összhangjának esetleges hiányára a közösségi bíróság előtt hivatkozni
         nem lehet. Márpedig a fellebbezők kártérítési keresete többek között ilyen magatartásra hivatkozva kívánja a Közösség felelősségének
         megállapítását. Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság csak elutasítani tudta e kérelmeket, bármelyek legyenek is a
         fellebbezők által azok alátámasztására felhozott érvek (lásd analógia útján a fent hivatkozott Salzgitter kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet 59. pontját). Az Elsőfokú Bíróság tehát ezek alapján lett volna köteles elutasítani a fellebbezők kérelmeit,
         azonban tévesen értelmezve a jogot, más indokok alapján utasította el őket (lásd analógia útján a fent hivatkozott Finsider
         kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 38. pontját és az EGSZB kontra E ügyben hozott ítélet 18. pontját).

      189    Mindezekből következik, hogy noha a csatlakozó fellebbezések alátámasztására felhozott első jogalap alapos, hatástalan marad,
         és ennélfogva el kell utasítani (lásd analógia útján a fent hivatkozott Salzgitter kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontját).

       A fellebbezések második jogalapjáról és a csatlakozó fellebbezések második és harmadik jogalapjáról
      190    Tekintettel a jelen ítélet 176. pontjában tett megállapításra és a jelen ítélet 163. pontjában kifejtettekre, nincs helye
         a fellebbezések második, a fellebbezőket ért kár rendkívüli jellegére vonatkozó, valamint a csatlakozó fellebbezések második
         és harmadik, az említett kár tényleges bekövetkezésére, illetve e kár és a közösségi intézmények magatartása közötti okozati
         összefüggés hiányára vonatkozó jogalap vizsgálatának.

       Az elsőfokú eljárás időtartama miatti kártérítés iránti kérelmekről
       A felek érvei
      191    A FIAMM és a Fedon másodlagosan az elsőfokú eljárás elhúzódására tekintettel méltányos kártérítés megállapítását kérik.

      192    E tekintetben a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑8417. o.]
         26–49. pontjára hivatkozva a FIAMM elsősorban azzal érvel, hogy számára az ügynek jelentős pénzügyi vonzata van, másodsorban
         azzal, hogy a jelen esetben a ténykérdések teljesen világosak, harmadsorban azzal, hogy a felek egyikének magatartása sem
         járult hozzá az eljárás elhúzódásához, negyedsorban pedig azzal, hogy az Elsőfokú Bíróság nem szembesült rendkívüli körülményekkel.

      193    A Bizottság e kérdésben a FIAMM és a Fedon kérelmeinek elutasítását kéri.

      194    A Fedon fellebbezésére vonatkozóan ezen elfogadhatatlanság a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §‑ának c) pontjából
         következik, mivel a Fedon egyáltalán nem indokolta kérelmét.

      195    Mindkét fellebbezésre vonatkozóan ezen elfogadhatatlanság ratione materiae következik. Egyrészt ahogyan az a Bíróság alapokmányának 57. és 58. cikkéből kitűnik, a fellebbezés nem vonatkozhat olyan
         új tényekre, melyeket az elsőfokú eljárás során nem hoztak fel. Másrészt az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás nem minősíthető
         eljárási szabálytalanságnak, mivel a jogvita kimenetelére nincs hatása.

      196    Végezetül az említett elfogadhatatlanság ratione personae is igazolt, mivel a Közösséget a jelen eljárásban a Tanács és a Bizottság képviseli, nem pedig a Bíróság, amelynek szerves
         részét képezi az Elsőfokú Bíróság, amelynek a hivatkozott felelősség kiváltó oka a jelen esetben betudható volna.

      197    Másfelől a méltányosságon alapuló kártérítés, amelynek megítélésére a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben
         hozott ítéletben sor került, a jelen esetben nem képzelhető el, a FIAMM és a Fedon ugyanis nem köteles olyan összeggel hozzájárulni
         a közösségi költségvetéshez, amelyből levonást lehetne végrehajtani.

      198    Végezetül az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás hosszát mindenképpen igazolja az ügyek összetettsége, az öt különböző eljárási
         nyelven benyújtott ügyek egyesítéséhez kapcsolódó váratlan eljárási fordulatok, valamint három intézmény és egy beavatkozó
         fél részvétele az ügyben, továbbá az ügyek kibővített tanács elé utalása és az a körülmény, hogy a fent hivatkozott Van Parys
         ítélethez vezető ügy, amelyben hasonló elvi kérdések merültek fel, folyamatban volt a Bíróság előtt.

      199    A Spanyol Királyság szerint a FIAMM és a Fedon kérelme elfogadhatalan, mivel az elsőfokú eljárásban nem hozták fel, így a
         megtámadott ítéletekben megvizsgálására nem kerülhetett sor.

       A Bíróság álláspontja
      200    A fellebbezőknek az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás elhúzódása miatti méltányos elégtétel iránti kérelme a jelen esetben nem
         fogadható el.

      201    A Fedon kérelmére vonatkozóan elegendő megállapítani, hogy a fellebbezés petitumában szereplő ezen kérelem a fellebbezés szövegében egyébként nem kerül megemlítésre.

      202    Márpedig az eljárási szabályzat 112. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében a fellebbezésnek tartalmaznia kell a felhozott jogalapokat
         és jogi érveket. Az ilyen jogalapok és jogi érvek, amelyek nem azonosak az ugyanezen 112. cikk 1. §‑ának d) pontjában szereplő
         fellebbezési kérelmektől, a jelen esetben teljesen hiányoznak a Fedon fellebbezéséből, ebből következően a méltányos kártérítés
         iránti kérelmet, amely bárminemű indokolás nélkül szerepel a fellebbezésben, mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant, el kell
         utasítani.

      203    A FIAMM kérelmére vonatkozóan emlékeztetni kell arra, hogy bármiféle olyan bizonyíték hiányában, amely arra utal, hogy az
         eljárás időtartama hatással lett volna a jogvita kimenetelére, az arra vonatkozó jogalap, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt zajló
         eljárás nem volt összhangban az ésszerű határidő betartásának követelményével, főszabály szerint nem vezet az Elsőfokú Bíróság
         ítéletének hatályon kívül helyezéséhez (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 49. pontját).

      204    Másfelől a jelen ügyben a FIAMM nem hivatkozott arra, hogy az eljárás elhúzódása hatással lett volna a jogvita kimenetelére,
         és azt sem kérte, hogy emiatt a FIAMM‑ügyben hozott ítéletet helyezzék hatályon kívül.

      205    Márpedig ahogyan az az eljárási szabályzat 113. cikkének 1. §‑ából kitűnik, minden fellebbezési kérelemnek az Elsőfokú Bíróság
         ítéletének teljes vagy részleges hatályon kívül helyezésére kell irányulnia, és adott esetben arra, hogy az elsőfokú eljárásban
         előterjesztett kérelmeknek egészben vagy részben adjanak helyt.

      206    E tekintetben rá kell mutatni, hogy a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ítélethez vezető ügyben, melyre a FIAMM
         hivatkozik, a Bírósághoz benyújtott fellebbezés az Elsőfokú Bíróság ítélete ellen irányult, amelyben az Elsőfokú Bíróság – teljes
         körű felülvizsgálati jogkörével élve – a versenyszabályok megsértése miatt bírságot szabott ki a fellebbezőre; e teljes körű
         felülvizsgálati jogkörrel a Bíróság is rendelkezik, amikor hatályon kívül helyezi az Elsőfokú Bíróság ítéletét, és a keresetről
         maga határoz.

      207    Az említett ítélet 33. pontjában a Bíróság e tekintetben emlékeztetett a fellebbező ésszerű időn belül lezajló méltányos eljáráshoz
         fűződő jogára, és többek között arra, hogy határozni kell a Bizottság által a versenyjogi szabályok mégsértésére vonatkozóan
         megfogalmazott vádak megalapozottságáról és az e tekintetben kiszabott bírságokról.

      208    Az adott esetben az ésszerű határidő Elsőfokú Bíróság általi be nem tartásának megállapítását követően a Bíróság a pergazdaságosságra
         tekintettel és annak érdekében, hogy ezen eljárási szabálytalanság azonnali és hatékony orvoslását biztosítsa, kimondta, hogy
         az Elsőfokú Bíróság ítéletének kizárólag a bírság összegének kérdésére korlátozott hatályon kívül helyezése és megváltoztatása
         teszi lehetővé adott esetben a kért méltányos elégtétel biztosítását (a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 47., 48. és 141. pontja).

      209    Ezzel szemben a jelen fellebbezés az Elsőfokú Bíróságnak az EK 288. cikk második bekezdésén alapuló kártérítési keresetet
         elutasító ítélete ellen irányul.

      210    Ebből következik, hogy az ilyen ítélet hatályon kívül helyezése nem eredményezheti az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás elhúzódása
         miatti méltányos elégtétel biztosítását a megtámadott ítélet megváltoztatása címén, mivel az ilyen eljárásban az Elsőfokú
         Bíróság semmi esetre sem hivatott arra, mint ahogy a fellebbviteli eljárásban a Bíróság sem, hogy a felpereseket olyan összeg
         megfizetésére kötelezze, amelyből a méltányos elégtételt adott esetben le lehetne vonni.

      211    Ilyen feltételek között a FIAMM‑nak az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás elhúzódása miatti méltányos elégtétel biztosítása iránti
         kérelmét – mint elfogadhatatlant – ugyancsak el kell utasítani.

      212    Másfelől pontosítani kell, hogy noha az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartama a jelen esetben valóban jelentős volt,
         a határidő ésszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel
         a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és a felperes, valamint az illetékes hatóságok
         magatartására (lásd többek között a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontját és a
         C‑238/99. P., 244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Vinyl Maatschappij NV
         és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8375. o.] 210. pontját).

      213    Az illetékes hatóság magatartását és az ügy összetettségét illetően meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás
         jelentős időtartamára a jelen esetben nagymértékben magyarázatul szolgálhat több párhuzamos eljárásnak az Elsőfokú Bíróság
         előtti egymást követő megindításának, valamint az általuk érintett jogi kérdések fontosságának az objektív körülménye.

      214    E körülmények magyarázhatják ugyanis egy sor eljárási fordulat bekövetkeztét, amelyek döntően hozzájárultak a szóban forgó
         jogvita befejezésének késleltetéséhez, és amelyek a jelen esetben nem tekinthetők rendkívülinek; így a hat különböző eljárási
         nyelven megindított ügynek a közöttük levő összefüggés miatti egyesítése vagy azoknak először kibővített tanács elé történő
         utalása, majd új előadó bíró kijelölése – az eredetileg kijelölt bíró távozása miatt –, végezetül az ügynek az Elsőfokú Bíróság
         nagytanácsa elé való utalása, amely együtt járt a szóbeli szakasz újbóli megnyitásával.

       A költségekről
      215    Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban
         is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen
         69. cikk 4. §‑ának első bekezdése előírja, hogy az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.

      216    Mivel a FIAMM és a Fedon pervesztesek lettek, a Tanács és a Bizottság kereseti kérelmének megfelelően kötelezni kell őket
         a költségek viselésére.

      217    A Spanyol Királyság maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a fellebbezéseket elutasítja.
      2)      A Bíróság a csatlakozó fellebbezéseket elutasítja.
      3)      A Bíróság kötelezi a Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA‑t, a Fabbrica italiana accumulatori motocarri
            Montecchio Technologies LLC‑t, a Giorgio Fedon & Figli SpA‑t és a Fedon America, Inc.‑et az Európai Unió Tanácsánál és az
            Európai Közösségek Bizottságánál felmerült költségek viselésére.
      4)      A Spanyol Királyság maga viseli saját költségeit.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.