title: A Bíróság (harmadik tanács) 2008. szeptember 25-i ítélete. # Hakan Er kontra Wetteraukreis. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Gießen - Németország. # Az EGK-Törökország társulási megállapodás - A Társulási Tanács 1/80 határozata - A 7. cikk első bekezdésének második francia bekezdése - Török munkavállaló nagykorú gyermekének tartózkodáshoz való joga - Munkaviszony hiánya - Szerzett jogok elvesztésének feltételei. # C-453/07. sz. ügy

text:
      C‑453/07. sz. ügy
      Hakan Er
      kontra
      Wetteraukreis
      (a Verwaltungsgericht Giessen [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Az EGK–Törökország társulási megállapodás – A Társulási Tanács 1/80 határozata – A 7. cikk első bekezdésének második francia bekezdése – Török munkavállaló nagykorú gyermekének tartózkodási joga – Munkaviszony hiánya – Szerzett jogok elvesztésének feltételei”
      Az ítélet összefoglalása
      Nemzetközi megállapodások – Az EGK–Törökország társulási megállapodás – Az EGK–Törökország társulási megállapodás által felállított
            Társulási Tanács – 1/80 határozat – Családegyesítés
      (Az EGK–Törökország Társulási Tanács 1/80 határozata, 7. cikk, (1) bekezdés)
      Valamely török állampolgár, aki gyermekként engedélyt kapott arra, hogy családegyesítés keretében valamely tagállam területére
         költözzön, és a Társulási Tanács 1/80 határozata 7. cikke első bekezdésének második francia bekezdése értelmében jogosult
         a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra, akkor sem veszíti el az e jogából levezetett,
         az ebben az államban való tartózkodási jogát, ha a 23 éves kort elérve, az iskola 16 éves korban való befejezését követően
         egyszer sem folytatott keresőtevékenységet, és bár részt vett a keresőtevékenység megkezdésének elősegítését célzó állami
         programokon, azokat sosem fejezte be.

      (vö. 35. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2008. szeptember 25.(*)

      „Az EGK–Törökország társulási megállapodás – A Társulási Tanács 1/80 határozata – A 7. cikk első bekezdésének második francia bekezdése – Török munkavállaló nagykorú gyermekének tartózkodási joga – Munkaviszony hiánya – Szerzett jogok elvesztésének feltételei”
      A C‑453/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgericht Gießen (Németország)
         a Bírósághoz 2007. október 4‑én érkezett, 2007. szeptember 24‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Hakan Er
      és
      a Wetteraukreis
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh és P. Lindh (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        H. Er képviseletében C. Momberger Rechtsanwalt,
      –        a Wetteraukreis képviseletében E. Meiss, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében V. Kreuschitz és G. Rozet, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 társulási tanácsi határozat
         (a továbbiakban: 1/80 határozat) 7. cikke első bekezdése második francia bekezdésének értelmezésére irányul. A Társulási Tanácsot
         az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló, egyrészről a Török Köztársaság, másrészről
         az Európai Gazdasági Közösség tagállamai és a Közösség által 1963. szeptember 12‑én Ankarában aláírt, a Közösség nevében az
         1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal (HL L 1964. 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet,
         10. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített megállapodás létesítette.

      2        E kérelmet H. Er török állampolgár és a Wetteraukreis (Wetterau körzet) között a német államterületről való kiutasítás miatt
         folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
      3        Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „(1)      A családtagok szabad munkavállalásra való jogosultságáról szóló 7. cikk sérelme nélkül, valamely tagállam rendes munkaerőpiacához
         tartozó török munkavállaló ebben a tagállamban

      –        egy év rendes foglalkoztatás után jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét ugyanannál a munkáltatónál megújítsa, amennyiben
         munkaviszonyban áll;

      –        három év rendes foglalkoztatás után – és a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel –
         jogosult arra, hogy ugyanazon foglalkozás vonatkozásában a választása szerinti munkáltatónál jelentkezzen bármely, rendes
         feltételek mellett meghirdetett és e tagállam munkaügyi hatóságánál bejelentett állásajánlatra;

      –        négy év rendes foglalkoztatás után jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra.” [nem hivatalos
         fordítás]

      4        Az 1/80 határozat 7. cikke előírja:

      „Valamely tagállam rendes munkaerőpiacához tartozó török munkavállaló családtagja, aki engedélyt kapott arra, hogy a munkavállalóhoz
         költözzön,

      –        jogosult – a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – bármely állásajánlatra jelentkezni,
         amennyiben ott már legalább három éve jogszerűen lakóhellyel rendelkezik;

      –        jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra, amennyiben ott legalább öt éve jogszerűen
         lakóhellyel rendelkezik.

      A török munkavállaló gyermeke, aki a fogadó országban szakmai képesítést szerzett, az érintett tagállamban való tartózkodása
         időtartamától függetlenül jelentkezhet bármely állásajánlatra, amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három
         éve jogszerűen munkaviszonyban áll.” [nem hivatalos fordítás]

      5        Ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „E szakasz rendelkezéseit a közrend, a közbiztonság és a közegészség okán indokolt korlátozásokra is figyelemmel kell alkalmazni.”
         [nem hivatalos fordítás]

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      6        Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy H. Er 1984 áprilisában, Törökországban született. Két évvel később,
         1986‑ban családegyesítés keretében a Berlinben élő és akkoriban a Németországi Szövetségi Köztársaság rendes munkaerőpiacához
         tartozó török apjához költözött, akivel azután legalább 5 évig élt együtt a német államterületen. Az apa később a családja
         nélkül tért vissza Törökországba.

      7        H. Er első ízben 1998‑ban igényelt tartózkodási engedélyt, amelyet egy és fél évre kapott meg. Ezen irat az „anya határozatlan
         idejű tartózkodási engedély jogosultja” és az „apa nyilvántartásba véve Berlinben” megjegyzéseket tartalmazta.

      8        H. Er 2000‑ben, 16 évesen, iskolai bizonyítvány megszerzése nélkül hagyta ott az iskolát. Tartózkodási engedélyét 2002. március
         21‑ig hosszabbították meg.

      9        H. Er másodízben 2002‑ben nyújtott be tartózkodási engedély iránti kérelmet, amely engedély érvényessége 2003. áprilisig szólt,
         amely időpontig anyja vállalta H. Er megélhetési költségeinek fedezését. H. Er azt követően kérte tartózkodási engedélyének
         meghosszabbítását, amelyet egyéves időtartamra meg is kapott, a helyzetében bekövetkezett változások – azaz, hogy az anyja
         nem fedezte többé megélhetésének költségeit, és négy hónapig létfenntartási támogatásban részesült – ellenére. A Wetterau
         körzet idegenrendészeti hatósága, a továbbiakban: idegenrendészeti hatóság) keresőtevékenység megkezdését célzó, igazolható
         erőfeszítések megtételére hívta fel H. Ert.

      10      H. Er szakképzési és beilleszkedési esélyeinek javítását célzó tanfolyamon vett részt, azonban alkalmatlanság miatt félbeszakította
         részvételét. Egy hónapig részesült szociális segélyben, és nyilvántartásba vetette magát munkanélküliként.

      11      2004 szeptemberében H. Er ismét a tartózkodási engedély meghosszabbítását kérte.

      12      E kérelem vizsgálata során az idegenrendészeti hatóság többször elbeszélgetett H. Errel. Az utóbbi jelezte, hogy éppen munkát
         keres, és várhatóan a büntetlen előéletet igazoló hatósági erkölcsi bizonyítvány bemutatása esetén kap is munkát, majd ezt
         követően jelentkezni fog az idegenrendészeti hatóságnál. E nyilatkozatoknak azonban nem lett következménye, és nem kapott
         munkát. Tizennyolc hónapig részesült munkanélküli segélyben.

      13      2005. augusztus 17‑i határozatával az idegenrendészeti hatóság elutasította H. Er 2004 szeptemberében benyújtott, tartózkodási
         engedély meghosszabbítására irányuló kérelmét, és a felperest felszólította az ország meghatározott időn belül történő elhagyására,
         valamint arra az esetre, ha ennek önként nem tenne eleget, a Törökországba való kitoloncolást helyezte kilátásba.

      14      E határozat szerint az 1/80 határozat 7. cikkének első albekezdésén alapuló tartózkodási jog feltétele, hogy a jogosult az
         igényérvényesítés irányadó időpontjában a munkaerőpiac rendelkezésére álljon, és valós esélye legyen a belátható időn belüli
         elhelyezkedésére. Az idegenrendészeti hatóság álláspontja szerint az álláskeresést szolgáló tartózkodás 6 hónapos időtartamra
         való korlátozása alapvetően nem kifogásolható.

      15      H. Er 2005. szeptember 9‑én panaszt nyújtott be az említett határozat ellen, amelynek tárgyában ez idáig nem született döntés.
         Ezzel egyidejűleg gyorsított eljárás iránti kérelmet terjesztett elő a kérdést előterjesztő bíróságnál, amely 2006. december
         4‑én hozott végzésével a panasz felfüggesztő hatályát rendelte el.

      16      A gyorsított eljárás során H. Er előadta, hogy jelentős erőfeszítéseket tesz az elhelyezkedés érdekében. A felperes csatolta
         a frankfurti képzési központ 2005. december 20‑i levelét, amely elhelyezkedést segítő egy hónapos programján való részvételre
         szóló meghívót tartalmazott. H. Er elkezdte a programot, de azt félbeszakította, azzal az indokkal, hogy az számára nem megfelelő.
         A képességeit értékelő jelentés szerint H. Er alkalmassága gyenge, kitartása alacsony szintű, és hiányzik nála a pontosság.
         Az azonnali munkába állítás tűnik indokoltnak, a további képzésnek nincs értelme. Egyszerű és monoton munkára azonban alkalmas
         H. Er.

      17      H. Ert valamely, repülőtéri munkák közvetítésével foglalkozó céghez irányították, amely szakmai képzésre kívánta őt küldeni.
         A képzés kedvező lefolyása miatt, 2006. február elejétől, tervbe vették H. Ernek a frankfurti repülőtéren csomagkezelőként
         való elhelyezését.

      18      A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy H. Er aktájának a tervezett munkáltatóhoz való továbbítására azonban nem
         került sor, mivel nem csatolta a hatósági erkölcsi bizonyítványt.

      19      H. Er nem említett az elhelyezkedést segítő egyéb programon való részvételt, sem pedig egy egynapos keresőtevékenységén kívüli
         egyéb keresőtevékenységet.

      20      A kérdést előterjesztő bíróság hivatkozik továbbá a szövetségi munkaügynökség 2006. augusztus 18‑i, H. Errel folytatott megbeszélésről
         szóló feljegyzésére. E feljegyzés szerint az utóbbi semmiféle erőfeszítést nem tesz elhelyezkedése érdekében, adósságokkal
         is küzd, és az anyja azt szeretné, hogy költözzön el otthonról.

      21      A gyorsított eljárás lezárását követően H. Er 2007. január 22‑én nyújtotta be az alapeljárást megindító keresetet. Azt kéri,
         hogy az idegenrendészeti hatóságot kötelezzék tartózkodási engedélye meghosszabbítására, mivel az 1/80 határozat 7. cikkének
         első bekezdése alapján erre jogosult, teljesen függetlenül attól, hogy folytat‑e keresőtevékenységet a német államterületen,
         vagy törekszik‑e annak folytatására.

      22      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat tartalmazza, hogy H. Er jelenleg nem részesül szociális támogatásban, megélhetését
         azonban a keresőtevékenység megkezdéséhez való készség hiánya miatt tartósan csak szociális ellátások útján lesz képes biztosítani.

      23      E körülmények között a Verwaltungsgericht Gießen [gießeni közigazgatási bíróság] az eljárás felfüggesztéséről határozott,
         és az alábbi kérdést terjeszti előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „Az a török állampolgár, aki családtagként engedélyt kapott arra, hogy Németországban élő és ezen ország rendes munkaerőpiacához
         tartozó apjához költözzön, és aki a hivatkozott apával való korábbi ötéves jogszerű együttélésre tekintettel az 1/80 határozat
         7. cikke első bekezdésének második francia bekezdése szerinti jogállást szerzett, elveszíti‑e ezt a jogállást akkor, ha az
         iskola befejezését követően egy állítólagos egynapos próbálkozást leszámítva több mint hét év alatt egyetlen egyszer sem folytatott
         keresőtevékenységet, ezenfelül minden, a keresőtevékenység megkezdésének elősegítését célzó állami támogató intézkedés igénybevételével
         felhagy, és maga sem igyekszik komolyan keresőtevékenységbe kezdeni, ehelyett felváltva szociális ellátásokból, Németországban
         élő anyja támogatásából és ismeretlen eredetű anyagi forrásokból él?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      24      Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy valamely török állampolgár, aki valamely tagállamban
         az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második francia bekezdése szerint jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban
         történő szabad munkavállalásra, elveszti‑e a tartózkodási jogát e tagállamban, és ezzel egy időben e szabad munkavállalást
         amiatt, hogy a 23 éves kort elérve az iskola 16 éves korban való befejezését követően egyszer sem folytatott keresőtevékenységet,
         és bár részt vett a keresőtevékenység megkezdésének elősegítését célzó állami programokon, azokat sosem fejezte be.

      25      E kérdés megválaszolása érdekében emlékeztetni kell arra, hogy az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése a tagállamokban
         közvetlen hatállyal rendelkezik, ezért a feltételeknek megfelelő török állampolgárok közvetlenül hivatkozhatnak az e rendelkezésben
         szereplő jogaikra. Különösen e rendelkezés második francia bekezdése értelmében a fogadó tagállamban jogosultak a választásuk
         szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra legalább ötéves jogszerű tartózkodást követően (lásd a C‑351/95. sz.
         Kadiman‑ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2133. o.] 27. és 28. pontját, valamint a C‑325/05. sz. Derin‑ügyben
         2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6495. o.] 47. pontját).

      26      A török munkavállaló gyermekének az érintett tagállamban való munkavállalást illetően e rendelkezésben juttatott jogok szükségszerűen
         magukban foglalják az érintett ezzel összefüggő tartózkodási jogát; ha nem így lenne, a munkaerőpiacon való részvétel és a
         tényleges munkavállalás joga teljesen elenyészne (lásd különösen a C‑467/02. sz. Cetinkaya‑ügyben 2004. november 11‑én hozott
         ítélet [EBHT 2004., I‑10895. o.] 31. pontját és a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 47. pontját).

      27      A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az érdekelt választása szerinti szabad munkavállalásra vonatkozó feltétlen jogot megfosztja
         lényegétől, ha az illetékes nemzeti hatóságok feltételhez köthetnék vagy bármely módon korlátozhatnák a török bevándorlónak
         az 1/80 határozat által közvetlenül biztosított, pontosan meghatározott jogok alkalmazását (lásd a C‑329/97. sz. Ergat‑ügyben
         2000. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1487. o.] 41. pontját).

      28      Következésképpen a tagállamok nem rendelkeznek többé azzal a lehetőséggel, hogy a tartózkodásra vonatkozó intézkedéseket fogadjanak
         el oly módon, hogy akadályozzák az 1/80 határozat által az érintett személynek kifejezetten biztosított jogok gyakorlását,
         aki teljesíti a feltételeket, és aki – e tényből kifolyólag – már szabályszerűen beilleszkedett a fogadó tagállamba (lásd
         a fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 42. pontját).

      29      Különösen fontos, hogy az ilyen személyt ne fosszák meg a tartózkodási jogától éppen akkor, amikor a választása szerinti munkához
         való szabad hozzáférés révén tartósan beilleszkedhet a fogadó tagállamba (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Ergat‑ügyben
         hozott ítélet 43. pontját).

      30      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint tehát az 1/80 határozat 7. cikkének első bekezdése által a török munkavállaló
         e bekezdésben megállapított feltételeket teljesítő családtagjai számára juttatott jogok csak két okból korlátozhatók, mégpedig
         vagy azért, mert a migráns török állampolgár a tagállam területén való jelenléte személyes magatartása folytán az ugyanezen
         határozat 14. cikkének (1) bekezdése értelmében vett közrendet, közbiztonságot vagy közegészséget ténylegesen és súlyosan
         veszélyeztetőnek minősül, vagy azért, mert az érintett jogos indok nélkül jelentős időtartamra elhagyta a fogadó tagállam
         területét (lásd a fent hivatkozott Ergat‑ügyben hozott ítélet 45., 46. és 48. pontját; a fent hivatkozott Cetinkaya‑ügyben
         hozott ítélet 36. és 38. pontját; a fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 54. pontját; a C‑373/03. sz. Aydinli‑ügyben
         2005. július 7‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6181. o.] 27. pontját; a C‑502/04. sz. Torun‑ügyben 2006. február 16‑án hozott
         ítélet [EBHT 2006., I‑1563. o.] 21. pontját, valamint a C‑349/06. sz. Polat‑ügyben 2007. október 4‑én hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑8167. o.] 21. pontját).

      31      A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az 1/80 határozat 7. cikkében juttatott jogokkal rendelkező török állampolgár
         nem fosztható meg e jogaitól sem amiatt, hogy többéves, végrehajtásában nem felfüggesztett szabadságvesztésre ítélték, és
         ezalatt nem vállalhatott munkát, sem amiatt, hogy sohasem szerzett munkavállaláshoz és tartózkodási jogot e határozat 6. cikkének
         (1) bekezdése alapján. Úgy ítélte meg, hogy azon török munkavállalóktól eltérően, akikre ez utóbbi rendelkezés vonatkozik,
         a hivatkozott határozat 7. cikkének hatálya alá tartozó családtagjaik helyzete nem függ munkaviszony fennállásától (lásd a
         fent hivatkozott Derin‑ügyben hozott ítélet 56. pontját).

      32      Így az a körülmény, hogy az érdekelt több évig nem állt a munkaerőpiac rendelkezésére, nem akadályozza meg az 1/80 határozat
         7. cikke első bekezdése második francia bekezdésének rendelkezéseire való hivatkozást a fogadó tagállamban való tartózkodási
         jog érvényesítése érdekében (lásd a fent hivatkozott Polat‑ügyben hozott ítélet 21. pontját).

      33      E megfontolások az olyan török állampolgárra, mint H. Er, aki nem hagyta el a munkaerőpiacot, még inkább alkalmazandók. Nem
         képezi a tartózkodási jog akadályát az a körülmény, hogy 23 éves korában meg mindig nem folytat keresőtevékenységet.

      34      Ugyanis valamely török állampolgár, aki családegyesítés keretében a valamely tagállamban lévő szüleihez költözik, akikkel
         kétéves kora óta élt, megfelel az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének második francia bekezdésében foglalt feltételeknek.
         Nem veszti el a tartózkodási jogát, amennyiben 23 éves korában még mindig nem folytat keresőtevékenységet. Éppen ellenkezőleg,
         fontos, hogy ne fosszák meg e jogától, amely nélkül nem folytathat ilyen tevékenységet, és nem gyakorolhatja az ebben a rendelkezésben
         biztosított jogát a fogadó tagállamba való jobb beilleszkedés érdekében.

      35      Következésképpen az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy valamely török állampolgár, aki gyermekként engedélyt
         kapott arra, hogy családegyesítés keretében valamely tagállam területére költözzön, és az 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének
         második francia bekezdése értelmében jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra,
         akkor sem veszíti el az e jogából levezetett, ebben az államban való tartózkodási jogát, ha a 23 éves kort elérve, az iskola
         16 éves korban való befejezését követően egyszer sem folytatott keresőtevékenységet, és bár részt vett a keresőtevékenység
         megkezdésének elősegítését célzó állami programokon, azokat sosem fejezte be.

       A költségekről
      36      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      Valamely török állampolgár, aki gyermekként engedélyt kapott arra, hogy családegyesítés keretében valamely tagállam területére
            költözzön, és az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló megállapodással létrehozott
            Társulási Tanács által elfogadott, a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 határozat 7. cikke első bekezdésének
            második francia bekezdése értelmében jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra,
            akkor sem veszíti el az e jogából levezetett, az ebben az államban való tartózkodási jogát, ha a 23 éves kort elérve, az iskola
            16 éves korban való befejezését követően egyszer sem folytatott keresőtevékenységet, és bár részt vett a keresőtevékenység
            megkezdésének elősegítését célzó állami programokon, azokat sosem fejezte be.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (ötödik tanács) november 14.-i ítélete: 2002. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága. # Tagállami kötelezettségszegés - Halászat - Ellenőrző intézkedés. # C-454/99. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (második tanács), 2014. szeptember 3.#X.#A Korkein hallinto-oikeus (Finnország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – 79/7/EGK irányelv – A férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód a szociális biztonság területén – Munkavállalók baleset‑biztosítása – A maradandó károsodás után járó átalány‑kártérítés összege – Az említett kártérítés kedvezményezettjének neme szerinti, átlagos várható élettartamon alapuló biztosításmatematikai számítás – Az uniós jog kellően súlyos megsértése.#C‑318/13. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑318/13. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Korkein hallinto‑oikeus (Finnország) a Bírósághoz 2013. június 11‑án érkezett, 2013. június 7‑i határozatával terjesztett elő az
            X
            által indított eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (második tanács),
            tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök (előadó), J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot és A. Arabadjiev bírák,
            főtanácsnok: J. Kokott,
            hivatalvezető: C. Strömholm főtanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. április 2‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – X képviseletében K. Kuusi asianajaja,
            – a finn kormány képviseletében H. Leppo, meghatalmazotti minőségben,
            – a görög kormány képviseletében E.‑M. Mamouna és M. Tassopoulou, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében D. Martin és I. Koskinen, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2014. május 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő

            Az ítélet indoklása
            Ítéletet
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a szociális biztonság területén történő fokozatos megvalósításáról szóló, 1978. december 19‑i 79/7/EGK tanácsi irányelv (HL 1979. L 6., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 215. o.) 4. cikkének az értelmezésére irányul.
            2. E kérelmet az X és a finn Szociális és Egészségügyi Minisztérium (a továbbiakban: minisztérium) között, munkahelyi baleset miatt járó átalány‑kártérítés nyújtása tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. A 79/7 irányelv a 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján azokra a törvényileg szabályozott rendszerekre alkalmazandó, amelyek többek között a munkahelyi baleset kockázatai ellen nyújtanak védelmet.
            4. Ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerint:
            „Az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy semmilyen nemi megkülönböztetés nem állhat fenn, sem közvetlenül, sem közvetetten, különös tekintettel a családi állapotra és a családi jogállásra történő hivatkozással a következő területeken:
            – a rendszerek hatálya és a rendszerekhez való hozzáférhetőség feltételei tekintetében,
            – a járulékfizetési kötelezettség és a járulék számításának tekintetében,
            – a juttatások kiszámítása tekintetében, ideértve a házastársnak és az eltartottaknak járó pótlékokat, valamint a juttatásokra való jogosultság tartamára és fenntartására vonatkozó feltételeket.”
            A finn jog
            5. A baleset‑biztosítás megvalósítása az állami közigazgatás feladata, amelynek a végrehajtásával Finnországban magán‑biztosítótársaságokat bíznak meg. A munkáltatók, hogy teljesítsék arra vonatkozó kötelezettségüket, hogy a munkahelyi balesetekre tekintettel gondoskodjanak a munkavállalók biztonságáról, kötelesek a munkavállalók baleset‑biztosításáról szóló, 1992‑ben módosított 1982. évi törvény (tapaturmavakuutuslaki; a továbbiakban: a baleset‑biztosításról szóló törvény) hatálya alá tartozó kockázatok biztosítására jóváhagyott biztosítótársasággal szerződést kötni. A törvényileg szabályozott baleset‑biztosítás költségeit a munkáltatók által fizetett biztosítási díjak fedezik.
            6. A maradandó károsodásért járó kártérítés a baleset‑biztosítási ellátások egyike. A szociális biztonság törvényileg szabályozott rendszere alá tartozik. Célja, hogy a munkahelyi balesetből vagy foglalkozási megbetegedésből, vagyis a munkavállaló munkaképességének egész életén át tartó csökkenéséből adódó említett károsodásért kártérítést nyújtson a munkavállalónak.
            7. E törvény 14. cikke (1) bekezdésének 1. pontja a munkahelyi baleset által okozott sérülés vagy betegség esetén kártérítésként különösen maradandó károsodásért járó kártérítés fizetését írja elő.
            8. A baleset‑biztosításról szóló törvény 18b. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a maradandó károsodásért járó kártérítést eseti jelleggel egyszeri alkalommal vagy járadékként fizetik. Az említett cikk (3) bekezdése értelmében az egyszeri kártérítést a minisztérium által jóváhagyott szempontok alapján a munkavállaló életkorának figyelembevételével a maradandó károsodásért járó kártérítés értékének megfelelő tőkeösszeg formájában számítják ki.
            9. Az említett minisztériumnak a baleset‑biztosítás címén fizetett járadék tőkeértéke vagy – amennyiben nem járadékot fizetnek – az egyszeri kártérítés megállapításának kritériumairól szóló, 1982. december 30‑i 1662/453/82. sz. határozata megállapítja azokat a szempontokat, amelyek alapján ez utóbbi kártérítést számítani kell.
            10. E tekintetben e határozat melléklete a következő képleteket állapítja meg:
            „Az alkalmazandó halandóság (TLE‑82) 3 év életkor‑eltolódással
            u x = 0,0000797 e 0,0875 (x+3)  (férfi)
            u x = 0,0000168 e 0,1000 (y+3) (nő).”
            11. A sérüléssel vagy betegséggel okozott károkat az általános maradandó károsodás minősítése céljából orvosi jellegük és súlyosságuk mértéke alapján 20 osztályba sorolják. A nyújtott kártérítés összege a károsodás osztályától függ. Azon kevésbé súlyos sérülések vagy betegségek kártérítése, amelyek az 1–10 károsodási osztályba tartoznak, mindig egy összegben történik. A 11–20 károsodási osztályok esetében a biztosított választhat az egy összegben történő fizetés vagy az élete végéig járó havi járadék között.
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            12. Az 1953‑ban született X 1991. augusztus 27‑én munkahelyi balesetben sérülést szenvedett. A vakuutusoikeus (biztosítási bíróság) 2005. október 18‑i határozatában megállapította, hogy X maradandó károsodás miatt a baleset‑biztosításról szóló törvény alapján átalány‑kártérítésre jogosult.
            13. E határozat következtében a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező biztosítótársaság 2005. december 16‑i határozataival az X részére e kártérítés címén fizetendő átalányösszeget 4197,98 euróban állapította meg, amely összeg már minden pótlékot tartalmaz.
            14. X e határozatokkal szemben keresetet nyújtott be arra való hivatkozással, hogy a maradandó károsodásért fizetett egyszeri kártérítést a nők esetében alkalmazott kritériumokkal megegyező kritériumok alapján kell kiszámítani. A keresetet 2006. augusztus 31‑én elutasította a munkahelyi balesetekkel foglalkozó fellebbviteli bizottság. A vakuutusoikeus a 2008. május 27‑i határozatával helybenhagyta e határozatot.
            15. X a 2008. október 13‑án a minisztériumnak címzett levelében azzal érvelt, hogy a részére a maradandó károsodásért járó kártérítés címén fizetett átalányösszeg megállapítása a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmódra vonatkozó uniós jogi rendelkezések figyelmen kívül hagyásával történt. X tehát 278,89 eurót és ezen összeg után késedelmi kamatot követelt. Ezen összeg megfelel az X által kapott kártérítés és azon kártérítés közötti különbségnek, amelyet egy vele azonos életkorú és hasonló helyzetben lévő nő kapott volna. A minisztérium 2009. május 27‑én megtagadta a kért összeg fizetését.
            16. 2009. június 17‑én X arra irányuló keresetet nyújtott be a Helsingin hallinto‑oikeushoz (helsinki közigazgatási bíróság), hogy a Finn Államot kötelezze a szóban forgó összeg részére történő kifizetésére. A Helsingin hallinto‑oikeus a 2010. december 2‑i határozatában hatáskörének hiányával indokolva elfogadhatatlannak nyilvánította e keresetet.
            17. X tehát keresetet nyújtott be e határozattal szemben a Korkein hallinto‑oikeushoz (legfelsőbb közigazgatási bíróság), amely 2012. november 28‑án hatályon kívül helyezte Helsingin hallinto‑oikeus határozatát.
            18. A kérdést előterjesztő bíróság az ügy érdemét tekintve azt kérdezi, hogy a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmódra vonatkozó uniós jogi rendelkezésekkel és különösen a 79/7 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésével ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely alapján a munkahelyi baleset címén fizetett, törvényileg szabályozott szociális ellátás összege a nemen alapuló biztosításmatematikai tényezők alkalmazása következtében eltér aszerint, hogy a kedvezményezett férfi vagy nő‑e.
            19. A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi továbbá, hogy ha a 79/7 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amelyről az előtte folyamatban lévő ügyben szó van, felmerül az a kérdés, hogy teljesülnek‑e az érintett tagállam uniós jog megsértéséért beálló felelősségének a feltételei.
            20. E körülmények között a Korkein hallinto‑oikeus úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
            „1) Úgy kell‑e értelmezni a 79/7 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amelynek alapján a férfiak és a nők eltérő várható élettartamát biztosításmatematikai szempontként alkalmazzák a munkahelyi baleset miatt fizetendő, törvényileg szabályozott szociális biztonsági ellátások kiszámításához, ha e szempont alkalmazása esetén valamely férfinak fizetendő egyszeri kártérítés összege alacsonyabb, mint az a kártérítési összeg, amelyet egy azonos életkorú, egyébként hasonló helyzetben lévő nő kapna?
            2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: fennáll‑e a jelen ügyben a tagállami felelősség feltételenként az uniós jog kellően súlyos megsértése, különös figyelemmel arra, hogy
            – a Bíróság ítélkezési gyakorlatában nem foglalt kifejezetten állást azzal kapcsolatban, hogy a 79/7 irányelv hatálya alá tartozó, törvényileg szabályozott szociális biztonsági rendszerek ellátásainak kiszámításakor figyelembe vehetők‑e a nemekre vonatkozó biztosításmatematikai tényezők;
            – a Bíróság az Association belge des Consommateurs Test‑Achats és társai ítéletében (C‑236/09, EU:C:2011:100) érvénytelennek nyilvánította a nők és férfiak közötti egyenlő bánásmód elvének az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, valamint azok értékesítése, illetve nyújtása tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2004. december 13‑i 2004/113/EK tanácsi irányelv [(HL L 373., 37. o.)] 5. cikkének az ilyen tényezők figyelembevételét lehetővé tevő (2) bekezdését, de átmeneti időszakot rendelt el az érvénytelenség bekövetkeztéig, és
            – az uniós jogalkotó a [2004/113] és a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben [(HL L 204., 23. o.)] bizonyos feltételek mellett lehetővé tette az ilyen tényezők figyelembevételét az ezen irányelvek értelmében vett juttatások kiszámításakor, és a nemzeti jogalkotó ennek alapján feltételezte, hogy a szóban forgó tényezők a jelen ügy szerinti törvényileg szabályozott szociális biztonsági rendszerek területén is figyelembe vehetők?”
            A Bíróság hatásköréről
            21. A finn kormány a tárgyaláson megjegyezte, hogy a jogvita alapját képező tényállás, vagyis X munkahelyi balesete 1991 során, tehát a Finn Köztársaságnak az Európai Unióhoz való csatlakozását megelőzően történt. Bár a szóban forgó átalány‑kártérítés az említett munkahelyi baleset által okozott maradandó károsodás kompenzálására irányul, az uniós jog alkalmazásának céljából kizárólag az e károsodást kiváltó ok időpontjának van jelentősége. Ilyen körülmények között a finn kormány úgy véli, hogy a Bíróságnak nincs hatásköre arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára választ adjon.
            22. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az alapeljárás tárgyát képező jogi aktust 2008‑ban fogadták el a vakuutusoikeus határozatával. Nem vitatott az sem, hogy a maradandó károsodásért járó szóban forgó kártérítés X balesete következményeinek egész életén át tartó kompenzálására irányul.
            23. Ebből következik, hogy az alapeljárás tárgya nem olyan helyzet, amely már a Finn Köztársaság Európai Unióhoz történő csatlakozását megelőzően kiváltotta valamennyi joghatását.
            24. Ezért a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára választ adjon.
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            Az első kérdésről
            25. Az első kérdés megválaszolása céljából előzetesen meg kell jegyezni, hogy az alapügyben szóban forgó kártérítést ugyan magán‑biztosítótársaság fizette, a munkavállalók Finnországban törtnő baleset‑biztosításai és az említett kártérítés nyújtásának feltételei olyan „törvényileg szabályozott” rendszerek részét képezik, amelyek a 79/7 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében véve a munkahelyi balesetek kockázatai ellen nyújtanak védelmet. Következésképpen az alapügyben szóban forgó kártérítés ezen irányelv hatálya alá tartozik.
            26. Emlékeztetni kell arra, hogy a 79/7 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése tiltja különösen az irányelv hatálya alá tartozó ellátások kiszámítása területén a nemen alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést.
            27. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy a munkahelyi balesetből adódó károsodásra tekintettel járó azon kártérítés összegének a számítási módjaira vonatkozik, amelyet átalány‑kártérítés formájában egyszeri alkalommal fizettek ki. Az említett számítást többek között a munkavállaló kora, valamint az átlagos várható hátralévő élettartama alapján kell elvégezni. Ez utóbbi tényező meghatározása céljából figyelembe kell venni a munkavállaló nemét.
            28. Nem vitatott, hogy az alapügyben szóban forgó átalány‑kártérítés számítási módjai alapján egy X‑szel azonos korú nő, aki azonos és ugyanolyan károsodást okozó, X‑ével megegyező napon történő munkahelyi balesetet szenvedett, nagyobb átalány‑kártérítésre jogosult, mint amekkorában X részesül.
            29. A finn kormány azonban azzal érvel, hogy az ilyen nő és X nincsenek hasonló helyzetben. A finn kormány e tekintetben kifejti, hogy a maradandó károsodásért járó kártérítés címén egyszeri alkalommal fizetett, a nemzeti szabályozásban előírt kártérítés számítási módjai lehetővé kívánják tenni e kártérítés összegének olyan mértékben történő megállapítását, amely megegyezik ugyanezen kártérítés teljes összegével abban az esetben, ha azt egy életen át folyósítandó járadék formájában fizetnék. A férfiak és nők eltérő várható élettartamát tekintetbe véve a két nemre ugyanazon halandósági tényező alkalmazása ahhoz vezetne, hogy a balesetet szenvedett női munkavállalónak fizetett egyszeri kártérítés nem felel meg többé a kedvezményezettje átlagos várható hátralévő élettartamának.
            30. A finn kormány pontosítja, hogy a nemen alapuló különbségtétel ahhoz szükséges, hogy elkerüljék a nők férfiakéhoz képest kedvezőtlenebb bánásmódját. Ugyanis, mivel a nők várható élettartama statisztikailag magasabb, az elszenvedett károsodásnak a sérült személy hátralévő élettartamára átalányban történő kompenzálására irányuló kártérítésnek magasabbnak kell lennie a nők, mint a férfiak esetében. Következésképpen nem áll fenn a férfiak és nők közötti hátrányos megkülönböztetés.
            31. E tekintetben, és amint a főtanácsnok az indítványának 29. pontjában megjegyezte, fontos megállapítani, hogy az ilyen érvelés legfeljebb a férfiak és nők között az olyan kártérítés, mint amelyről az alapügyben szó van, nyújtásában fennálló egyenlőtlen bánásmódot igazolhatja, de nem vitathatja – amint a finn kormány a tárgyalás során elismerte – az egyenlőtlen bánásmódnak a nemzeti jogi rendelkezések alkalmazásából annyiban adódó fennállását, amennyiben e rendelkezések azonos körülmények között eltérő kártérítésekhez vezetnek.
            32. Meg kell tehát állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó betegbiztosítási rendszer rendelkezései egyenlőtlen bánásmódhoz vezetnek, amely a 79/7 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésével ellentétes hátrányos megkülönböztetésnek minősülhet.
            33. Ilyen körülmények között meg kell bizonyosodni arról, hogy ezen egyenlőtlen bánásmód igazolható‑e.
            34. Az egyenlő bánásmód elvétől való eltérés 79/7 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében kimondott esetleges okait illetően meg kell állapítani, hogy a várható hátralévő élettartamon alapuló tényező figyelembevételét nem írja elő sem ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdése, amely a nők anyasági védelmére vonatkozik, sem pedig az említett irányelv 7. cikkének (1) bekezdése, amely lehetővé teszi a tagállamoknak, hogy ezen irányelv hatálya alól kizárjanak a szociális biztonság területére vonatkozó bizonyos számú szabályokat, előnyöket és ellátásokat.
            35. Ezenkívül a 79/7 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének szövegéből nem következik, hogy az ott kimondott eltérési okok nem kimerítő jellegűek, és hogy a tagállamok szabadon állapíthatják meg az egyenlő bánásmód elvétől való eltérés más okait. Az a tény, hogy az ilyen tényező figyelembevételét kifejezetten nem tiltják ezen irányelv rendelkezései, nem értelmezhető úgy, mint amely engedélyezi a nemzeti jogalkotó számára, hogy e tényezőt olyan kártérítés számítási elemeként írja elő, mint amelyről az alapügyben szó van.
            36. A finn kormány azonban azzal érvel, hogy az e kártérítés összegének az érintett munkavállaló neme szerinti különbsége igazolható a férfiak és a nők várható élettartamának objektív eltérésével. Bármely más megoldás a nők, akiknek a várható élettartama magasabb a férfiak várható élettartamánál, kedvezőtlenebb bánásmódjához vezetne, mivel az átalány‑kártérítés fizetésének a célja a károsodás következményeinek a sérült személy egész hátralévő életében való kompenzálása.
            37. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy annak ellenére, hogy az alapügyben szóban forgó átalány‑kártérítést olyan szabályozás írja elő, amely rögzíti a munkahelyi baleset miatti károsodásért járó, a sérült személy hátralévő életében fizetett ellátásokat is, e kártérítés számítása nem végezhető el a férfiak és a nők átlagos várható életkorára vonatkozó általánosítás alapján.
            38. Az ilyen általánosítás ugyanis a férfi biztosítottak női biztosítottakkal szembeni hátrányos megkülönböztetéséhez vezethet. Továbbá, ha általános statisztikai adatokat nemek szerint vesznek figyelembe, fennáll azon bizonyosság hiánya, hogy a női biztosítottnak mindig magasabb a várható élettartama, mint az azonos korú, hasonló helyzetben lévő férfi biztosított várható élettartama.
            39. E megállapításokból következik, hogy nem igazolható az alapügyben szóban forgó nemzeti rendszer.
            40. Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 79/7 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek alapján a férfiak és a nők eltérő várható élettartamát biztosításmatematikai szempontként alkalmazzák a munkahelyi baleset miatt fizetendő, törvényileg szabályozott szociális biztonsági ellátások kiszámításához, ha e szempont alkalmazása esetén valamely férfinak fizetendő egyszeri kártérítés összege alacsonyabb, mint az a kártérítési összeg, amelyet egy azonos életkorú, egyébként hasonló helyzetben lévő nő kapna.
            A második kérdésről
            41. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 79/7 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének olyan megsértése, mint amelyről az alapügyben szó van, minősíthető‑e az érintett tagállam felelősségének beállásához szükséges feltételek egyikét alkotó, az uniós jog „kellően súlyos” megsértésének.
            42. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a Brasserie du pêcheur és Factortame ítéletének (C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79) 56. pontjában pontosította, hogy a hatáskörrel rendelkező bíróság által figyelembe vehető elemek között szerepel a megsértett szabály egyértelműsége és pontossága fokán, valamint a megsértett szabállyal a nemzeti hatóságok vagy az Unió részére biztosított mérlegelési jogkör terjedelmén kívül, hogy az elkövetett mulasztás, illetve a károkozás szándékos‑e vagy gondatlan, az esetleges téves jogalkalmazás menthető‑e, vagy sem, és hogy valamely uniós intézmény által tanúsított magatartás hozzájárulhatott‑e az uniós joggal ellentétes mulasztáshoz vagy az uniós joggal ellentétes nemzeti intézkedés, illetve gyakorlat elfogadásához, illetve fenntartásához.
            43. A Bíróság továbbá hangsúlyozta, hogy főszabály szerint a nemzeti bíróságoknak kell meghatározniuk, hogy milyen feltételek alkalmazása mellett állapítható meg a tagállamoknak a magánszemélyek részére az uniós jog megsértésével okozott károk iránti felelőssége, a Bíróság által az e feltételek alkalmazása tekintetében adott iránymutatásoknak megfelelően (lásd: Test Claimants in the FII Group Litigation ítélet, C‑446/04, EU:C:2006:774, 210. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            44. Ebből következik, hogy a Bíróság értékelései nem helyettesíthetik a nemzeti bíróságok értékeléseit (lásd: Brasserie du pêcheur és Factortame ítélet, EU:C:1996:79, 58. pont). Azonban a Bíróság ez utóbbiaknak iránymutatásokat és információkat adhat ezen elv megvalósítása érdekében (lásd: Köbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 100. pont).
            45. A jelen üggyel kapcsolatban három, azon kérdés megválaszolása céljából figyelembe veendő elemet kell megemlíteni, hogy a szóban forgó nemzeti jogi rendelkezéseket a 79/7 irányelv 4. cikke (1) bekezdése „kellően súlyos” megsértésének kell‑e tekinteni.
            46. Először is az egyenlő bánásmód ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében kimondott elvének a terjedelme és annak értelmezése mindezidáig nem képezte tárgyát a Bíróság egyetlen ítéletének sem. Ezenkívül az uniós jog X‑szel kapcsolatos, fent megállapított megsértése csak 2008‑ban, a vakuutusoikeus jogerős határozatával vált konkréttá.
            47. Másodszor a mai napig sem az alapügyben szóban forgó finn jogszabályra, sem pedig más nemzeti jogszabályra nem irányult az EUMSZ 258. cikk alapján tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset a 79/7 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a megsértése miatt.
            48. Harmadszor meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó által elfogadott, a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a megvalósítására irányuló aktusokkal kapcsolatban a 2004/113 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése lehetőséget nyújtott a tagállamoknak arra, hogy 2007. december 21‑e előtt az egyének biztosítási díjaiban és juttatásaiban arányos különbségeket engedélyezzenek, amennyiben a nemi hovatartozás alkalmazása biztonságmatematikai, valamint releváns és pontos statisztikai adatok alapján a kockázatelemzésben meghatározó tényező. Ezenkívül az uniós jogalkotó a 2006/54 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének h) pontjában úgy határozott, hogy az egyenlő bánásmód elvével ellentétesek a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerek területére vonatkozó, bizonyos nemen alapuló szabályok, mindazonáltal az ezen elv alóli kivételek között bizonyos esetekben felsorolta a nemek szerint eltérő biztosításmatematikai tényezők felhasználását.
            49. Ami e rendelkezések közül az elsőt illeti, a Bíróság 2011. március 1‑jén az Association belge des Consommateurs Test‑Achats és társai ítélet (EU:C:2011:100) 32. pontjában úgy határozott, hogy az érintett tagállamok számára annak lehetővé tétele, hogy időbeli korlátok nélkül hatályban tartsák az uniszex biztosítási díjak és juttatások szabályától való eltérést, ellentétes a nők és férfiak közötti egyenlő bánásmódra irányuló, a 2004/113 irányelv által követett cél elérésével, és a Bíróság pontosította, hogy az említett rendelkezést hátrányosan megkülönböztető jellege miatt érvénytelennek kell tekinteni.
            50. A fenti megállapításokra tekintettel a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy a jelen ügyben az uniós jog megsértését „kellően súlyosnak” kell‑e tekinteni.
            51. Ezért a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy teljesülnek‑e a tagállam felelőssége beállásának feltételei. Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás az uniós jog „kellően súlyos” megsértésének minősül‑e, e bíróságnak figyelembe kell vennie többek között azt, hogy a Bíróság még nem hozott határozatot arról, hogy jogszerű‑e az átlagos várható élettartamon alapuló tényező nemek szerinti figyelembevétele a törvényileg szabályozott szociális biztonsági rendszer címén fizetett és a 79/7 irányelv hatálya alá tartozó ellátás megállapítása során. A kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie az uniós jogalkotó által a tagállamoknak nyújtott azon lehetőséget is, amely a 2004/113 irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében és a 2006/54 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének h) pontjában szerepel. Az említett bíróságnak ezenkívül javasolt annak figyelembevétele, hogy a Bíróság 2011. március 1‑jén (C‑236/09, EU:C:2011:100) megállapította, hogy az említett rendelkezések közül az első érvénytelen, mivel ellentétes a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvével.
            A költségekről
            52. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
            1) A férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a szociális biztonság területén történő fokozatos megvalósításáról szóló, 1978. december 19‑i 79/7/EGK tanácsi irányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek alapján a férfiak és a nők eltérő várható élettartamát biztosításmatematikai szempontként alkalmazzák a munkahelyi baleset miatt fizetendő, törvényileg szabályozott szociális biztonsági ellátások kiszámításához, ha e szempont alkalmazása esetén valamely férfinak fizetendő egyszeri kártérítés összege alacsonyabb, mint az a kártérítési összeg, amelyet egy azonos életkorú, egyébként hasonló helyzetben lévő nő kapna.
            2) A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy teljesülnek‑e a tagállam felelőssége beállásának feltételei. Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás az uniós jog „kellően súlyos” megsértésének minősül‑e, e bíróságnak figyelembe kell vennie többek között azt, hogy a Bíróság még nem hozott határozatot arról, hogy jogszerű‑e az átlagos várható élettartamon alapuló tényező nemek szerinti figyelembevétele a törvényileg szabályozott szociális biztonsági rendszer címén fizetett és a 79/7 irányelv hatálya alá tartozó ellátás megállapítása során. A kérdést előterjesztő bíróságnak javasolt figyelembe vennie az uniós jogalkotó által a tagállamoknak nyújtott azon lehetőséget is, amely a nők és férfiak közötti egyenlő bánásmód elvének az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, valamint azok értékesítése, illetve nyújtása tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2004. december 13‑i 2004/113/EK tanácsi irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében, valamint a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 9. cikke (1) bekezdésének h) pontjában szerepel. Az említett bíróságnak ezenkívül javasolt annak figyelembevétele, hogy a Bíróság 2011. március 1‑jén (C‑236/09, EU:C:2011:100) megállapította, hogy az említett rendelkezések közül az első érvénytelen, mivel ellentétes a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvével.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített negyedik tanács) július 7.-i ítélete: 1999. # British Steel plc kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # ESZAK - Megsemmisítés iránti kereset - Elfogadhatóság - Állami támogatások - Jogalap. # T-89/96. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (ötödik tanács), 2017. június 8.#Kaane American International Tobacco Company FZE, anciennement Kaane American International Tobacco Co. Ltd. kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO).#Európai uniós védjegy – Megszűnés megállapítása iránti eljárás – GOLD MOUNT európai uniós ábrás védjegy – A védjegy tényleges használatának hiánya – A használat elmaradása kellő igazolásának hiánya – A 207/2009/EK rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja.#T-294/16. sz. ügy.


title: A Törvényszék (második tanács) 2011. június 28-i ítélete. # ATB Norte, SL kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A BRICOCENTER közösségi ábrás védjegy bejelentése - Az ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro és CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro korábbi közösségi ábrás védjegyek - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-480/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (második tanács) 2011. június 28‑i ítélete – ATB Norte kontra OHIM – Bricocenter Italia (BRICOCENTER)
      (T‑480/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A BRICOCENTER közösségi ábrás védjegy bejelentése – Az ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro és CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro korábbi közösségi ábrás védjegyek – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy –A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 25., 33–34., 57., 66–67. pont)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának az ATB Norte, SL és a Bricocenter Italia Srl közötti felszólalási eljárással kapcsolatban
                  2009. szeptember 28‑án hozott határozata (R 1045/2008‑4. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Bricocenter Italia Srl.

               Az érintett közösségi védjegy:

               A BRICOCENTER ábrás védjegy a 35. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában (4935185. sz. védjegybejelentés).

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               ATB Norte, SL.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               Az ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro és a CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro, 989.046. sz. és 3262623. sz. korábbi közösségi
                  ábrás védjegyek a 35., 37. és 39. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalásnak helyt adott.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a megtámadott határozatot hatályon kívül helyezte és a felszólalást teljes egészében elutasította.

      Rendelkező rész
      1)         A Törvényszék a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsának
         2009. szeptember 28‑án hozott határozatát (R 1045/2008‑4. sz. ügy) hatályon kívül helyezi abban a részében, amely helyt adott
         a Bricocenter Italia Srl‑nek a közösségi védjegybejelentésben érintett „reklámozás”, „kereskedelmi ügyletek” és „kereskedelmi
         adminisztráció” szolgáltatások vonatkozásában a fellebbezési tanácsnál előterjesztett fellebbezésének.

      2)         A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)         Az ATB Norte, SL, a Bricocenter Italia és az OHIM maguk viselik a Törvényszék előtti eljárásban felmerült saját költségeiket.


A Törvényszék ítélete (nyolcadik tanács), 2017. május 5.#Globo Media, SA kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – A GLOBO MEDIA európai uniós szóvédjegy bejelentése – TV GLOBO PORTUGAL korábbi nemzeti ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-262/16. sz. ügy.