title: A Bíróság (első tanács) 2006. november 9-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - EK 49. cikk és EK 50. cikk - A szolgáltatásnyújtás szabadsága - Építőipari tevékenységek - Az adókijátszás elleni küzdelem az építőiparban - A Belgiumban nyilvántartásba nem vett szerződéses partnerek részére fizetendő összeg 15%-ának visszatartását előíró nemzeti szabályozás - A Belgiumban nyilvántartásba nem vett szerződéses partnerek adótartozásaiért való egyetemleges felelősséget bevezető nemzeti szabályozás. # C-433/04. sz. ügy

text:
      C‑433/04. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Belga Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – EK 49. cikk és EK 50. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Építőipari tevékenységek – Az adókijátszás elleni küzdelem az építőiparban – A Belgiumban nyilvántartásba nem vett szerződéses partnerek részére fizetendő összeg 15%‑ának visszatartását előíró nemzeti
         szabályozás – A Belgiumban nyilvántartásba nem vett szerződéses partnerek adótartozásaiért való egyetemleges felelősséget bevezető nemzeti
         szabályozás”

      Az ítélet összefoglalása
      Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – Adójogszabályok
      (EK 49. cikk, EK 50. cikk)
      Nem teljesíti az EK 49. cikkből és az EK 50. cikkből eredő kötelezettségeit az a tagállam, amely az említett tagállam hatóságai
         által nyilvántartásba nem vett külföldi partnerekkel szerződő megbízókat és vállalkozókat az elvégzett munkálatokért járó
         összeg 15%‑ának visszatartására kötelezi, és az ilyen szerződéses partnerek adótartozásaiért e megbízók és vállalkozók egyetemleges
         felelősségét állapítja meg.

      Ugyanis a visszatartás kötelezettsége és az egyetemleges felelősség – még akkor is, ha attól függetlenül állnak fenn a nyilvántartásba
         nem vett szolgáltató igénybevétele esetén, hogy ez utóbbi székhelye a szóban forgó vagy más tagállamban található – a szolgáltatásnyújtás
         szabadságának korlátozását képezik, mivel alkalmasak arra, hogy eltántorítsák a kérdéses tagállamban nyilvántartásba nem vett
         és nem ottani székhellyel rendelkező szolgáltatókat attól, hogy e tagállam piacára lépjenek szolgáltatások nyújtása érdekében,
         illetve alkalmasak arra, hogy eltántorítsák a megbízókat és vállalkozókat az említett szolgáltatók szolgáltatásainak igénybevételétől.

      Az adókijátszás elleni küzdelem szükségessége nem elegendő annak igazolására, hogy a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges
         felelősség minden, nem a szóban forgó tagállamban letelepedett és ott nyilvántartásba nem vett szolgáltató esetében alkalmazandó,
         amikor ezek egy részét főszabály szerint nem terhelik azon adó-, adóelőleg- és járulékfizetési kötelezettségek, amelyek teljesítését
         ezen intézkedések biztosítani hivatottak, és léteznek kevésbé korlátozó eszközök arra, hogy biztosítsák ezen – e szolgáltatókat
         bizonyos esetekben terhelő – adó-, adóelőleg- és járulékfizetési kötelezettségek teljesítését.

      (vö. 30–32., 36–37., 42. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. november 9.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – EK 49. cikk és EK 50. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Építőipari tevékenységek – Az adókijátszás elleni küzdelem az építőiparban – A Belgiumban nyilvántartásba nem vett szerződéses partnerek részére fizetendő összeg 15%‑ának visszatartását előíró nemzeti
         szabályozás – A Belgiumban nyilvántartásba nem vett szerződéses partnerek adótartozásaiért való egyetemleges felelősséget bevezető nemzeti
         szabályozás”

      A C‑433/04. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2004. október 8‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: D. Triantafyllou, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Belga Királyság (képviseli: E. Dominkovits, meghatalmazotti minőségben, segítője: B. van de Walle de Ghelcke ügyvéd)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, J. N. Cunha Rodrigues és E. Levits (előadó) bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. április 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Belga Királyság – mivel a
         Belgiumban nyilvántartásba nem vett külföldi partnerekkel szerződő megbízókat és vállalkozókat az elvégzett munkálatokért
         járó összeg 15%‑ának visszatartására kötelezte (a továbbiakban: visszatartási kötelezettség) és megállapította e megbízóknak
         és vállalkozóknak az ilyen szerződéses partnereik adótartozásaiért való egyetemleges felelősségét (a továbbiakban: egyetemleges
         felelősség – nem teljesítette az EK 49. cikkből és az EK 50. cikkből eredő kötelezettségeit.

       A nemzeti jogi háttér
      2        Belgiumban a társadalombiztosítás korszerűbbé tételéről és a nyugdíjak törvényi szabályozása hatékonyságának biztosításáról
         szóló, 1996. július 26‑i törvény (Moniteur belge, 1998. december 31.) 43. cikkének végrehajtása keretében a társadalombiztosítási- és adótartozásokért fennálló egyetemleges
         felelősségre vonatkozó szabályozás alkalmazására irányuló intézkedésekről szóló, 1998. december 26‑i királyi rendelettel módosított,
         az 1992. április 10‑i királyi rendelettel (Moniteur belge, 1992. július 30.) végrehajtott, a jövedelemadóról szóló 1992. évi törvénykönyv (a továbbiakban: CIR 92) az adók megállapítására
         és beszedésére vonatkozó VII. címének „Az adók beszedése” című VIII. fejezete tartalmazza a „Tevékenységek, amelyek elvégzésére
         nyilvántartásba vett vállalkozóval kell szerződni” címet viselő II. részt.

      3        E rész hatálya alá különböző építőipari tevékenységek tartoznak, amelyek a CIR 92 400. cikkének (1) bekezdése értelmében királyi
         rendeletben kerülnek meghatározásra.

      4        A CIR 92 402. cikke szerint:

      „1. § Azt a megbízót, aki a 400. cikk (1) bekezdésében meghatározott munkálatok elvégzésére olyan vállalkozóval szerződik,
         aki a szerződés megkötésekor nincs nyilvántartásba véve, szerződéses partnere adótartozásaiért egyetemleges felelősség terheli.

      2. § Azt a vállalkozót, aki a 400. cikk (1) bekezdésében meghatározott munkálatok elvégzésére olyan alvállalkozóval szerződik,
         aki a szerződés megkötésekor nincs nyilvántartásba véve, szerződéses partnere adótartozásaiért egyetemleges felelősség terheli.

      […]
      5. § Az egyetemleges felelősség mértéke legfeljebb a nyilvántartásba nem vett vállalkozó vagy alvállalkozó által végzett munkálatért
         járó, HÉA nélkül számított díjazás 35%‑a.

      Az egyetemleges felelősség kiterjed a főösszeg, a pótlékok, költségek és kamatok megfizetésére, függetlenül azok keletkezésének
         időpontjától:

      1° minden közvetlen adó és a jövedelemadónak megfelelő adó esetében azon adóidőszakok vonatkozásában, amelyekben az érintett
         munkálatokat elvégezték, és az azt megelőző adóidőszakok vonatkozásában;

      2° minden adóelőleg megfizetése esetében azon időszakok vonatkozásában, amelyekben az érintett munkálatokat elvégezték, és
         az azt megelőző időszakok vonatkozásában;

      3° minden olyan külföldi eredetű adófizetési kötelezettség esetén, amelynek behajtásához nemzetközi egyezmény alapján segítséget
         kérnek.

      […]”
      5        A CIR 92 403. cikke szerint:

      „1. § Az a megbízó, aki a fizetés időpontjában nyilvántartásba nem vett vállalkozó részére részben vagy egészben megfizeti
         a 400. cikk (1) bekezdésében meghatározott munkálat díját, ennek során köteles az általa fizetendő, HÉA nélkül számított összeg
         15%‑át visszatartani, és a király által meghatározott végrehajtási szabályoknak megfelelően az általa kijelölt tisztviselőnek
         megfizetni.

      2. § Az a vállalkozó, aki az alvállalkozó részére részben vagy egészben megfizeti a 400. cikk (1) bekezdésében meghatározott
         munkálat díját, ennek során köteles az általa fizetendő, HÉA nélkül számított összeg 15%‑át visszatartani, és a király által
         meghatározott végrehajtási szabályoknak megfelelően az általa kijelölt tisztviselőnek megfizetni.

      A vállalkozó a király által meghatározott végrehajtási szabályok és feltételek szerint mentesül az (1) bekezdésben foglalt
         visszatartási és fizetési kötelezettség alól, ha az alvállalkozó a fizetés időpontjában vállalkozóként nyilvántartásba van
         véve.

      3. § A jelen cikk alapján kifizetett összegek adott esetben levonhatók abból az összegből, amelyért a megbízó vagy a vállalkozó
         a 402. cikk alapján felel.”

      6        A CIR 92 404. cikke értelmében, amennyiben nem került sor a 403. cikkben előírt visszatartásra, a megbízó, vagy a CIR 92 403. cikkében
         meghatározott esetben a vállalkozó köteles a fizetendő összeg kétszeresének megfelelő mértékű közigazgatási bírságot fizetni.

      7        A CIR 92 406. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A 403. cikk alapján visszatartott összegből először az adótartozást, majd a bírságot, végül a HÉA-tartozást kell megfizeni.”
      8        A CIR 92 407. cikke kimondja, hogy a 402. és 403. cikk nem alkalmazható természetes személy megbízó esetében, aki a munkálatokat
         kizárólag magáncélra végezteti.

      9        A CIR 92 400. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó tevékenységek a munkavállalók szociális biztonságáról szóló 1944.
         december 28‑i királyi rendelet átdolgozásáról szóló, 1969. június 27‑i törvény 30. cikkének és [a CIR 92] 400., 401., 403.,
         404. és 406. cikkének végrehajtására kiadott 1998. december 26‑i királyi rendelet (Moniteur belge 1998. december 31., 42 147. o.) 1. cikkében vannak felsorolva. Az említett 1. cikk szerint a követező tevékenységekről van
         szó:

      „1° építési munkálatok kivitelezése. Építési munkálatnak minősül az ingatlanon vagy annak egy részén végzett minden építési,
         átalakítási, karbantartási, takarítási, javítási, bontási munka, valamint minden olyan folyamat, amely ingó dolog szolgáltatására,
         és azzal egyidejűleg az ingatlanba történő olyan beépítésére irányul, miáltal ezen ingó dolog az ingatlan elválaszthatatlan
         alkotórészévé válik.

      2° minden olyan művelet, amely a következő elemek/alkotórészeknek a szolgáltatását és az ingatlanba történő egyidejű beépítését
         érinti, akkor is, ha az nem tartozik az 1.°pont hatálya alá:

      a) központi fűtés vagy klímaberendezés elhelyezéséhez szükséges valamennyi alkatrész vagy azok részei, ide értve a fűtőszálakat,
         tartályokat, és a kazánok vagy fűtőtestek szabályzó készülékeit;

      b) az épületben a szaniterek elhelyezéséhez szükséges valamennyi alkatrész vagy azok részei, és általában véve a szaniterek
         vagy higiéniás célt szolgáló berendezések elválaszthatatlan részét képező, víz- vagy szennyvízvezetékre rákötött készülékek;

      c) az épület elektromos felszereléséhez szükséges valamennyi alkatrész vagy azok részei, a világítótestek és lámpák kivételével;
      d) elektromos csengő, tűzjelző, riasztó, valamint belső használatú telefonkészülékek felszereléséhez szükséges valamennyi
         alkatrész vagy azok részei;

      e) tárolószekrények, mosogatók, mosogatóasztalok, mosogatószekrények, WC-tartályok, páraelszívók, konyhai vagy fürdőszobai
         ventilátorok és szellőzők;

      f) redőnyök, ablaktáblák és zsalugáterek,
      3° minden olyan művelet, amely fal- vagy padlóburkolat szolgáltatását és egyidejű beépítését érinti, függetlenül attól, hogy
         szükséges‑e azt az épülethez rögzíteni, vagy elegendő a felületnek megfelelő helyszíni méretre vágás, akkor is, ha az nem
         tartozik az 1° pont hatálya alá.

      4° a 2° és 3° pontban felsorolt tárgyakkal kapcsolatos rögzítési, beépítési, javítási, karbantartási és takarítási munkák;
      5° az e cikkben szereplő tevékenységek bármelyikéhez szükséges személyzet rendelkezésre bocsátása.”
      10      Az említett királyi rendeletnek az 1993. augusztus 27‑i végrehajtási királyi rendelet [CIR 92] 209. cikkét módosító 23. cikke
         meghatározza a CIR 92 403. cikke alapján visszatartott összegek visszatérítésére vonatkozó végrehajtási szabályokat. Az említett
         23. cikk szerint a visszatartott összegeket, amennyiben azokat nem használják fel adótartozások kiegyenlítésére, a lehető
         leghamarabb, de legkésőbb a visszatérítés iránti szabályszerű kérelem beérkezésétől számított hat hónapon belül vissza kell
         téríteni a kérelmezőnek.

       A pert megelőző eljárás
      11      2001. február 13‑i felszólító levelével, majd a 2001. október 23‑i indokolással ellátott véleményében a Bizottság közölte
         a Belga Királysággal, hogy a visszatartási kötelezettségre és az egyetemleges felelősségre vonatkozó nemzeti jogszabályokat
         összeegyeztethetetlennek tartja az EK 49. cikkel és az EK 50. cikkel. Az említett véleményben felszólítja e tagállamot, hogy
         tegyen meg minden szükséges intézkedést ahhoz, hogy a vélemény átvételétől számított két hónapon belül megfeleljen az abban
         foglaltaknak. A Bizottság, mivel elégedetlen volt a Belga Királyság e véleményre adott válaszával, benyújtotta a jelen keresetet.

       A keresetről
       A kereset tárgyáról
      12      Előzetesen utalni kell arra, hogy a belga kormány kifogásolta a Bizottság megközelítési módját, és arra hivatkozott, hogy
         a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges felelősség vizsgálatának a nyilvántartásba vételi kötelezettség vizsgálatát
         követően kellett volna történnie, mivel a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges felelősség az adókijátszás elleni
         küzdelmet célzó átfogó rendszer szerves részét képezi. E kormány szerint, ha a nyilvántartásba vételi kötelezettség nem ellentétes
         a közösségi joggal, a visszatartási kötelezettséget és az egyetemleges felelősséget szintén azzal összeegyeztethetőnek kell
         tekinteni.

      13      E tekintetben elegendő annyit megjegyezni, hogy a nyilvántartásba vételi kötelezettség közösségi joggal való összeegyeztethetősége
         nem feltétlenül jelenti azt, hogy a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges felelősség is összeegyeztethető a közösségi
         joggal.

      14      Ezért ellentétben a C‑98/04. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2006. május 4‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑4003.
         o.) alapjául szolgáló ügyben felmerült körülményekkel, a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges felelősség vizsgálata
         elválasztható a nyilvántartásba vételi kötelezettség vizsgálatától.

       Az állítólagos kötelezettségszegésről
       A felek érvei
      15      A Bizottság előadja, hogy a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges felelősség azért ellentétes az EK 49. cikkel és
         az EK 50. cikkel, mert elriasztja a megbízókat és a vállalkozókat attól, hogy nem Belgiumban letelepedett és ott nyilvántartásba
         nem vett partnerekkel kössenek szerződést, és tényleges akadályt jelent azon nem Belgiumban letelepedett és ott nyilvántartásba
         nem vett szolgáltatók számára, amelyek Belgiumban kívánják szolgáltatásaikat nyújtani.

      16      A Bizottság álláspontja szerint mind a visszatartási kötelezettség, mind pedig az egyetemleges felelősség nem igazolt intézkedésnek
         minősül.

      17      A visszatartási kötelezettséggel kapcsolatban a Bizottság fenntartja, hogy mivel a legtöbb esetben, amikor valamely, nem Belgiumban
         letelepedett szolgáltató a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében ott kíván valamilyen munkálatot végezni, e szolgáltatónak
         általában nem keletkeznek olyan adótartozásai, amelyek megfizetését a belga hatóságok állítólag e kötelezettséggel kívánják
         biztosítani, ezt az intézkedést nem igazolja semmilyen, az adókijátszás megelőzéséhez fűződő nyomós közérdek.

      18      A Bizottság előadja, hogy az említett kötelezettség általános alkalmazása mindenképpen messzebbre megy, mint ami az általa
         elérni kívánt cél eléréséhez szükséges lenne, valamint, hogy azokban a kivételes helyzetekben, amikor az adótartozásokat Belgiumban
         kell megfizetni vagy beszedni, lehetőség van más, kevésbé korlátozó, és a kitűzött cél elérésére alkalmasabb eszközök használatára.

      19      Ami az egyetemleges felelősséget illeti, a Bizottság álláspontja szerint az aránytalan, mivel léteznek kevésbé korlátozó eszközök,
         amelyekkel biztosítható a szerződéses partner esetleges adótartozásainak megfizetése vagy beszedése.

      20      A Bizottság kifogásolja továbbá, hogy a megbízó vagy a vállalkozó egyetemleges felelőssége nemcsak a szerződéses partnereknek
         az általuk végzett munkával kapcsolatos adótartozásaira terjed ki, hanem a munkavégzés idejére és az azt megelőző időre vonatkozó
         valamennyi adótartozásra is, következésképpen a más személyek megbízásából végzett munkákkal kapcsolatos adótartozásokra is.

      21      A Bizottság az egyetemleges felelősség olyan esetben történő automatikus alkalmazását is bírálja, amikor a megbízót vagy a
         vállalkozót semmilyen mulasztás nem terheli, és hozzáteszi, hogy az egyetemlegesen felelős megbízó vagy vállalkozó védelmi
         jogait sérti az, hogy nincs alkalma vitatni az adótartozások megalapozottságát.

      22      Ezzel szemben a belga kormány arra hivatkozik, hogy a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges felelősség, mint az építőipari
         ágazatban keletkező adótartozások beszedésének eszközei, nem korlátozzák sem a piacra jutást, sem pedig a szolgáltatásnyújtás
         szabadságát. A vitatott intézkedések ugyanis megkülönböztetés nélkül alkalmazandók akkor, ha a szerződéses partnerek Belgiumban
         nyilvántartásba vett vállalkozások, és akkor is, ha azok más tagállamban nyilvántartásba vett vállalkozások, a Bizottság pedig
         nem bizonyította, hogy a belga gazdasági szereplők kevésbé lennének hajlandóak más tagállamban letelepedett, nyilvántartásba
         nem vett partnerekkel szerződni, mint nyilvántartásba nem vett belga partnerekkel.

      23      A belga kormány továbbá arra hivatkozik, hogy a vitatott intézkedések az építőiparban az adókijátszás elleni küzdelemhez fűződő
         nyomós közérdek által igazolhatók. E kormány szerint a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges felelősség az adókijátszástól
         való visszatartásra és annak megelőzésére szolgáló átfogó rendszer részét képezi, és célja egyrészt a nyilvántartásba vett
         szerződéses partnerek igénybevételének ösztönzése, másrészt a nyilvántartásba nem vett szerződéses partnerek adótartozásai
         behajthatóságának biztosítása.

      24      A belga kormány egyebekben vitatja a Bizottság azon érvét, hogy a külföldi szolgáltatók főszabály szerint semmilyen közvetlen
         vagy közvetett adó fizetésére nem kötelesek Belgiumban. Megjegyzi különösen, hogy ha egy adott építkezés ideje bizonyos mértéket
         meghalad, az ott keletkező nyereség után meg kell fizetni a külföldiek által Belgiumban fizetendő adót, illetve az építkezést
         végző vállalkozás által az alkalmazottak részére Belgiumban kifizetett bérek szintén adókötelesek, így tehát a külföldi szolgáltató
         e bérek után foglalkoztatásiadó-előleg fizetésére köteles. A szolgáltató ugyancsak köteles lehet az említett előleg fizetésére
         a Belgiumban 12 hónap alatt legalább 183 napig foglalkoztatott külföldi munkavállalóknak, vagy a Belgiumban letelepedett munkavállalóknak
         fizetett bérek után. Ezen kívül a belga kormány több olyan esetre utalt, amikor a más tagállambeli szolgáltatónak hozzáadottérték-adót
         kell fizetnie, többek között olyankor, amikor szerződéses partnere nem köteles ezen adóra vonatkozóan időszakos adóbevallást
         tenni (pl. kórházak és oktatási intézmények), vagy ha külföldön letelepedett adóalanyról van szó, akinek Belgiumban sem állandó
         telephelye, sem teljes jogú képviselője nincs.

      25      A C‑384/93. sz., Alpine Investments ügyben 1995. május 10‑én hozott ítéletre (EBHT 1995., I‑1141. o.) utalva a belga kormány
         megjegyzi, hogy közösségi szintű harmonizáció hiányában nem aránytalan általános és megkülönböztetés nélkül alkalmazandó szabályok
         bevezetése az építőiparban az adókijátszás elleni hatékony küzdelem érdekében.

      26      Továbbá arra hivatkozik, hogy az adótartozások beszedésének hagyományos eszközei (többek között a bírósági úton történő utólagos
         behajtás) nem bizonyultak hatékonynak a munkaerő-közvetítés speciális esetében.

      27      Különösen az egyetemleges felelősséggel kapcsolatban utal arra a belga kormány, hogy a Bizottság helytelenül a belga megbízók
         vagy vállalkozók helyzetét vette alapul, pedig a nyilvántartásba nem vett szerződéses partnerek helyzetét kellett volna vizsgálnia,
         és a kérdéses intézkedések arányosságát az általuk elérendő célra tekintettel kellett volna megítélnie.

       A Bíróság álláspontja
      28      Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 49. cikk nem csak a más tagállamban
         letelepedett szolgáltatóval szemben a nemzetisége alapján alkalmazott minden hátrányos megkülönböztetés eltörlését követeli
         meg, hanem ugyanúgy a szolgáltatásnyújtás szabadsága valamennyi korlátozásának megszüntetését, akkor is, ha azok megkülönböztetés
         nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó szolgáltatókra, amennyiben e korlátozások akadályozzák, zavarják
         vagy kevésbé vonzóvá teszik a másik tagállamban letelepedett szolgáltató szolgáltatásait, ahol az jogszerűen nyújt hasonló
         szolgáltatásokat (lásd ezzel kapcsolatban a C‑76/90. sz. Säger‑ügyben 1991. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4221. o.]
         12. pontját, a C‑279/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. február 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑1425. o.]
         31. pontját, a C‑131/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1659. o.]
         26. pontját, a C‑244/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2006. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑885. o.]
         30. pontját és a C‑255/04. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2006. június 15‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5251. o.]
         37. pontját).

      29      Amint a főtanácsnok indítványának 25. pontjában kifejti, azok az intézkedések, amelyek alkalmasak arra, hogy elriasszanak
         valamely gazdasági szereplőt a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlásától, az EK‑Szerződésben megfogalmazott tilalom
         hatálya alá tartoznak (lásd ezzel kapcsolatban a C‑17/00. sz. De Coster‑ügyben 2001. november 29‑én hozott ítélet [EBHT 2001.,
         I‑9445. o.] 33. pontját, a C‑289/02. sz. AMOK‑ügyben 2003. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑15 059. o.] 36. pontját
         és a C‑8/02. sz. Leichtle‑ügyben 2004. március 18‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2641. o.] 32. pontját).

      30      A jelen esetben az a tény, hogy a CIR 92 403. cikke értelmében a megbízó vagy vállalkozó köteles a belga hatóságok javára
         visszatartani a nyilvántartásba nem vett szolgáltató által kiszámlázott ár 15%‑ának megfelelő összeget, megfosztja e szolgáltatót
         annak lehetőségétől, hogy jövedelmének ezzel a részével azonnal rendelkezzen, amelyet kizárólag különleges közigazgatási eljárás
         keretében igényelhet vissza. Azok a hátrányok, amelyeket a visszatartási kötelezettség jelent a Belgiumban nyilvántartásba
         nem vett, és nem ott letelepedett szolgáltatókra nézve, alkalmasak arra, hogy elriasszák őket a belga piacon építőipari szolgáltatások
         nyújtása céljából való megjelenéstől.

      31      Hasonlóképpen, az a tény, hogy a CIR 92 403. cikke értelmében a Belgiumban nyilvántartásba nem vett szolgáltatóval szerződő
         megbízó vagy vállalkozó egyetemlegesen felelős e szolgáltatónak a korábbi adóköteles időszakokban keletkezett összes adótartozásáért
         az elvégzendő munkálatért járó díj 35%‑ának erejéig, alkalmas arra, hogy elriassza e megbízót vagy vállalkozó attól, hogy
         Belgiumban nyilvántartásba nem vett, és nem ott letelepedett – a letelepedés helye szerinti tagállamban azonos szolgáltatásokat
         egyébként jogszerűen nyújtó – szolgáltatóval szerződjön. Még ha igaz is, hogy az egyetemleges felelősség megkülönböztetés
         nélkül alkalmazandó a nyilvántartásba nem vett szolgáltató igénybevétele esetében, függetlenül attól, hogy az Belgiumban,
         vagy más tagállamban letelepedett‑e, azt is meg kell állapítani, hogy a vitatott rendelkezések, bár nem teszik lehetetlenné
         a nem Belgiumban letelepedett, és ott nyilvántartásba nem vett szolgáltatók részére, hogy ott végezzék tevékenységüket, megnehezítik
         a belga piacra való bejutást.

      32      A visszatartási kötelezettség és az egyetemleges felelősség ezért a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását képezik.

      33      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében azonban a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó hatása ellenére is
         igazolható az a nemzeti szabályozás, amely közösségi szintű harmonizáció tárgyát nem képező területre vonatkozik, és amely
         megkülönböztetés nélkül alkalmazandó minden, az érintett tagállam területén tevékenységet végző személy vagy vállalkozás tekintetében,
         feltéve hogy olyan nyomós közérdeket szolgál, amelyet még nem védenek a szolgáltatóra a székhelye szerinti tagállamban vonatkozó
         szabályok, valamint alkalmas céljainak elérésére, és nem haladja meg a céljai eléréséhez szükséges mértéket (lásd a fent hivatkozott
         Säger‑ügyben hozott ítélet 15. pontját, a C‑369/96. és C‑376/96. sz., Arblade és társai egyesített ügyekben 1999. november
         23‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8453. o.] 34. és 35. pontját, a C‑164/99. sz., Portugaia Construções ügyben 2002. január
         24‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑787. o.] 19. pontját, a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. február
         7‑én hozott ítélet 33. pontját, a C‑445/03. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑10 191. o.] 21. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben 2006. január 19‑én hozott ítélet 31. pontját).

      34      Mivel a belga kormány arra hivatkozik, hogy a vitatott intézkedések az építőiparban az adókijátszás elleni küzdelemhez fűződő
         nyomós közérdek által igazolhatók, meg kell vizsgálni, hogy helytálló lehet‑e ez az igazolás.

      35      Ezzel kapcsolatban a Bíróság kimondta ugyan, hogy lehet az adókijátszás elleni küzdelemre és az adóellenőrzések hatékonyságára
         hivatkozni a szerződés által biztosított alapvető szabadságok korlátozásának igazolása érdekében (lásd e tekintetben a C‑254/97. sz.,
         Baxter és társai ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑4809. o.] 18. pontját, a C‑478/98. sz., Bizottság kontra
         Belgium ügyben 2000. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7587. o.] 39. pontját és a C‑334/02. sz., Bizottság kontra
         Franciaország ügyben 2004. március 4‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2229. o.] 27. pontját), azonban arra is utalt, hogy az
         adókijátszás vagy adócsalás általános feltételezése nem elegendő a Szerződés által kitűzött célokat veszélyeztető intézkedések
         igazolására (ezzel kapcsolatban lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 45. pontját és a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 27. pontját).

      36      A jelen ügyben, még ha igaz is, hogy a belga kormány által említett néhány esetben a nem Belgiumban letelepedett, és ott nyilvántartásba
         nem vett szolgáltatókat is terhelhetik olyan adó-, adóelőleg- és járulékfizetési kötelezettségek, amelyek teljesítését a visszatartási
         kötelezettség és az egyetemleges felelősség hivatott biztosítani, nyilvánvaló, hogy e vitatott intézkedések alkalmazása nem
         korlátozódik ezekre az esetekre.

      37      Az adókijátszás elleni küzdelem szükségessége nem elegendő annak igazolására, hogy a visszatartási kötelezettség és az egyetemleges
         felelősség minden nem Belgiumban letelepedett, és ott nyilvántartásba nem vett szolgáltató esetében alkalmazandó, amikor ezek
         egy részét főszabály szerint nem terhelik a fent említett adó-, adóelőleg- és járulékfizetési kötelezettségek.

      38      Mivel a vitatott intézkedések automatikusan és feltétel nélkül alkalmazandók, nincs lehetőség a nem Belgiumban letelepedett,
         és ott nyilvántartásba nem vett szolgáltatók egyéni helyzetének figyelembevételére.

      39      Ami a visszatartási kötelezettséget illeti, az olyan rendszer, amely a megbízók és vállalkozók, a szolgáltatók és a belga
         adóhatóságok közötti információcserén alapul, és lehetővé teszi például a megbízók és vállalkozók számára, hogy tájékozódjanak
         szerződő partnereik esetleges adótartozásairól, vagy tájékoztatási kötelezettséget ír elő a belga adóhatóságokkal szemben
         a nyilvántartásba nem vett partnerrel kötött minden szerződést, vagy minden részére teljesített fizetést illetően, kevésbé
         korlátozó eszköz lenne, mint amely megfosztja e szolgáltatókat annak lehetőségétől, hogy jövedelmük nem csekély részével azonnal
         rendelkezzenek.

      40      Hasonlóképpen, ami az egyetemleges felelősséget illeti, annak a megbízókra és vállalkozókra gyakorolt, az – akár adó-, adóelőleg-
         és járulékfizetésre köteles, akár ezekre nem köteles, akár adózási kötelezettségüknek eleget tett vagy eleget nem tett – nyilvántartásba
         nem vett szolgáltatók igénybevételét illetően kifejtett korlátozó hatása csökkentése céljából kevésbé korlátozó hatású eszköz
         lett volna e szolgáltatók számára lehetőséget biztosítani annak bizonyítására, hogy adóügyi helyzetük szabályos, vagy a megbízókat
         és vállalkozókat mentesíteni az egyetemleges felelősség alól, ha eleget tettek bizonyos alakiságoknak, hogy meggyőződjenek
         arról, hogy az általuk igénybe venni kívánt szolgáltatók adóügyi helyzete szabályos.

      41      Ráadásul, amint azt a főtanácsnok indítványának 42. pontjában kifejtette, a vitatott intézkedések aránytalanságát halmozott
         alkalmazásuk tovább súlyosbítja.

      42      Ezért megállapítandó, hogy a Belga Királyság – mivel a Belgiumban nyilvántartásba nem vett külföldi partnerekkel szerződő
         megbízókat és vállalkozókat az elvégzett munkálatokért járó összeg 15%‑ának visszatartására kötelezte, és megállapította e
         megbízóknak és vállalkozóknak a Belgiumban nyilvántartásba nem vett szerződéses partnereik adótartozásaiért való egyetemleges
         felelősségét – nem teljesítette az EK 49. cikkből és az EK 50. cikkből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      43      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Mivel a Belga Királyság pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Belga Királyság – mivel a Belgiumban nyilvántartásba nem vett külföldi partnerekkel szerződő megbízókat és vállalkozókat
            az elvégzett munkálatokért járó összeg 15%‑ának visszatartására kötelezte, és megállapította e megbízóknak és vállalkozóknak
            a Belgiumban nyilvántartásba nem vett szerződéses partnereik adótartozásaiért való egyetemleges felelősségét – nem teljesítette
            az EK 49. cikkből és az EK 50. cikkből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Belga Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2014. február 27.#Transportes Jordi Besora SL kontra Generalitat de Catalunya.#A Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Spanyolország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Közvetett adók – Jövedéki adók – 92/12/EGK irányelv – A 3. cikk (2) bekezdése – Ásványolajok – Kiskereskedelmi értékesítésekre kivetett adó – A »különleges cél« fogalma – Az autonóm közösségekre átruházott hatáskörök – Finanszírozás – Előre meghatározott hozzárendelés – Az egészségügyi ellátásokhoz kapcsolódó és környezetvédelmi kiadások.#C‑82/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2014. február 27. (
            *1
         )
      „Közvetett adók — Jövedéki adók — 92/12/EGK irányelv — A 3. cikk (2) bekezdése — Ásványolajok — Kiskereskedelmi értékesítésekre kivetett adó — A »különleges cél« fogalma — Az autonóm közösségekre átruházott hatáskörök — Finanszírozás — Előre meghatározott hozzárendelés — Az egészségügyi ellátásokhoz kapcsolódó és környezetvédelmi kiadások”
      A C‑82/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Spanyolország) a Bírósághoz 2012. február 16‑án érkezett, 2011. november 29‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Transportes Jordi Besora SL

      és
      a Generalitat de Catalunya között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (előadó), C. Toader és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. június 26‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Transportes Jordi Besora SL képviseletében C. Jover Ribalta és I. Mallol Bosch abogadas,

               —

               a Generalitat de Catalunya képviseletében M. Nieto García és N. París Doménech abogadas de la Generalitat,

               —

               a spanyol kormány képviseletében N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a görög kormány képviseletében G. Papagianni, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében J.‑S. Pilczer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a portugál kormány képviseletében A. Cunha, L. Inez Fernandes és R. Collaço, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében W. Mölls és J. Baquero Cruz, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2013. október 24‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelv (HL L 76., 1. o.) 3. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Transportes Jordi Besora SL (a továbbiakban: TJB) és a Generalitat de Catalunya között, az Oficina Gestora de Impuestos Especiales de Tarragona (a tarragonai jövedékiadó‑ügyek hivatala; a továbbiakban: jövedékiadó–ügyek hivatala) által egyes ásványolajok értékesítésére felszámított adó (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos, a továbbiakban: IVMDH) számára történő visszatérítését elutasító határozat tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 92/12 irányelv 3. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
               „(1)   Ezen irányelv közösségi szinten a megfelelő irányelvek által meghatározott következő termékekre vonatkozik:

                        —

                        ásványolajok,

                  […]
               (2)   Az (1) bekezdésben felsorolt termékekre különleges célú közvetett adók is kivethetők, amennyiben azon adók megfelelnek a jövedéki adó és a hozzáadottérték‑adó [a továbbiakban: héa] esetében alkalmazandó, az adóalap meghatározására, az adó kiszámítására, az adó felszámíthatóságára és ellenőrzésére vonatkozó adószabályoknak.”

         A spanyol jog

               4

               Az adójogi, közigazgatási intézkedésekről és a társadalmi rendről szóló, 2002. december 30‑i 53/2002. sz. törvény (Ley 53/2002, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social), (BOE 313. sz., 2002. december 31., 46086. o.) 7. cikkével módosított, az adójogi, közigazgatási intézkedésekről és a társadalmi rendről szóló, 2001. december 27‑i 24/2001. sz. törvény (Ley 24/2001, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) (BOE 313. sz., 2001. december 31., 50493. o.; a továbbiakban: 24/2001. sz. törvény) 9. cikkével a spanyol jogalkotó bevezette az IVMDH‑t, amely adó 2002. január 1‑jén lépett hatályba.

               5

               A 24/2001. sz. törvény 9. cikke (1) bekezdésének 1–3. pontja az alábbiak szerint rendelkezik:

                        „1.

                        A[z IVMDH] [egyes ásványolajok] fogyasztását terhelő közvetett adó, amely az adó tárgyi hatálya alá tartozó termékek kiskereskedelmi értékesítését egyetlen szakaszban terheli a jelen törvény rendelkezései alapján.

                        2.

                        Az adó autonóm közösségekre történő átruházását az állami adók autonóm közösségekre történő átruházását szabályozó aktusokban foglalt rendelkezések határozzák meg, és az egyes közösségek vonatkozásásban fennálló hatályaikat és alkalmazásuk feltételeit a vonatkozó átruházásról szóló törvények tartalmazzák.

                        3.

                        Az ezen adóból származó bevételek teljes egészében egészségügyi jellegű kiadások finanszírozására szolgálnak, a nemzeti szinten meghatározott objektív követelmények alapján. Mindezek ellenére az autonóm közösségek adómértékeiből származó bevételek egy részét környezetvédelmi intézkedések finanszírozására lehet fordítani, szintén azonos jellegű követelmények alapján.”

               6

               Ugyanezen törvény 9. cikkének (3) bekezdése szerint az IVMDH hatálya alá tartozó ásványolajok különösen a benzin, a gázolaj, a fűtőolaj és a nem fűtőanyagként felhasznált kerozin.

               7

               Az említett törvény 9. cikke (4) bekezdésének 1. pontja a kiskereskedelmi értékesítéseket az alábbi ügyletekként határozza meg:

                        „a)

                        a vevők közvetlen fogyasztásának tárgyi hatálya alá tartozó termékek értékesítése vagy szállítása. Mindenesetre »kiskereskedelmi értékesítéseknek« tekintendők a fenti 2. pont a) alpontja szerinti kiskereskedelmi értékesítésekre szolgáló létesítményekben megvalósuló értékesítések, a vevők által a vásárolt terméknek tulajdonított rendeltetéstől függetlenül;

                        b)

                        a tárgyi hatály alá tartozó termékek importja és közösségen belüli vétele, amennyiben helyben fogyasztásra szolgáló létesítményben az importőr vagy a vevő közvetlen fogyasztására szánták azokat.”

               8

               A 24/2001. sz. törvény 9. cikkének (8) bekezdése az alábbiak szerint határozza meg az IVMDH‑kötelezettség keletkezését:

                        „1.

                        Az adókötelezettség a tárgyi hatály alá tartozó terméknek a vevő részére történő rendelkezésre bocsátásakor keletkezik, vagy adott esetben a saját célú felhasználáskor, amennyiben a jövedéki adókról szóló, 1992. december 28‑i 38/1992. sz. törvény 4. cikkének (20) bekezdésében megállapított felfüggesztést megszüntették.

                        2.

                        Az 1. pont b) alpontjának 4. bekezdése szerinti importok tekintetében az adófizetési kötelezettség akkor keletkezik, amikor a tárgyi hatály alá tartozó termékeket az importőr rendelkezésére bocsájtják, feltéve hogy a fogyasztásra szánt említett termékek importját és a 38/1992. sz. törvény 4. cikkének (20) bekezdése szerinti felfüggesztő rendszert megszüntették.”

               9

               A 24/2001. sz. törvény 9. cikkének (9) bekezdése előírja többek között, hogy az adóalapot az adóköteles termékek mennyisége képezi.

               10

               Ugyanezen törvény 9. cikkének (10) bekezdése az alábbiak szerint határozza meg az adó mértékét:

                        „(1)

                        Az egyes adóköteles termékekre alkalmazandó adó mértéke az állami és a [vonatkozó] autonóm közösségek által megállapított adómértékek együttes összege.

                        (2)

                        Az állami adómérték a következő:

                  […]

                        (3)

                        Az autonóm közösségek és városok új finanszírozási rendszeréhez kapcsolódó, a pénzügyi és igazgatási intézkedések szabályozásáról szóló [21/2001. sz.] törvényben [Ley 21/2001, por la que se regulan las medidas fiscales y administrativas del nuevo sistema de financiación de las Comunidades Autónomas de Régimen Común y Ciudades con Estatuto de Autonomía) 2001. december 27. (BOE 313. sz., 2001. december 31., 50383. o.)] foglalt rendelkezéseknek megfelelően az autonóm [közösségi] adómértéket az autonóm közösségek határozzák meg. Amennyiben az autonóm közösség nem fogadott el ilyet, akkor az adó mértéke csak az állami mértékkel egyezik meg.

                  […]”

               11

               A 24/2001. sz. törvény 9. cikkének (11) bekezdése előírja, hogy az adóalanyoknak át kell hárítaniuk a fizetendő adó összegét a tárgyi hatály alá tartozó termékek vásárlóira, akik kötelesek ezt viselni, kivéve azokat az eseteket, amikor az adóalany egyben a termékek végső fogyasztója.

               12

               Az IVMDH a 21/2001. sz. törvény szerint került az autonóm közösségek számára átruházásra.

               13

               A Katalónia autonóm közösségben 2004. augusztus 1‑jétől alkalmazandó IVMDH autonóm adó mértékét az adójogi és közigazgatási intézkedésekről szóló, 2004. július 16‑i 7/2004. sz. törvény (Ley 7/2004, de medidas fiscales y administrativas) (BOE 235. sz., 2004. szeptember 29., 32391. o.) határozza meg.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               14

               A TJB Katalónia autonóm közösség területén létrehozott, árufuvarozással foglalkozó vállalkozás, végső fogyasztóként a 2005 és 2008 közötti adóévekre felszámíthatott IVMDH címén 45632,38 euró összeget fizetett.

               15

               2009. november 30‑án a TJB a jövedékiadó–ügyek hivatalához kérelmet nyújtott be az említett összeg visszatérítése iránt, azzal az indokkal, hogy e társaság álláspontja szerint az IVMDH ellentétes a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével, mivel ezen adó tisztán költségvetési célt követ, és a felszámíthatóságát illetően nem tartja tiszteletben sem a héára vonatkozó uniós szabályozás, sem pedig jövedéki adóra vonatkozó szabályozás általános rendszerét.

               16

               A 2009. december 1‑jén hozott határozatban a jövedékiadó–ügyek hivatala elutasította e kérelmet.

               17

               A Tribunal Económico‑Administrativo Regional de Cataluña (Katalónia regionális közigazgatási bírósága) 2010. június 10‑én hozott határozatban elutasította a TJB által az említett határozattal szemben benyújtott keresetet.

               18

               Az e határozattal szembeni keresetet elbíráló Tribunal Superior de Justicia de Cataluñának (Katalónia legfelsőbb bírósága) kételyei vannak az IVMDH 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével való összeegyeztethetőségéről. E bíróság különösen azt vizsgálja, hogy ezen adó tekinthető‑e az e rendelkezése szerinti különleges célt követő adónak, mivel az autonóm közösségekre az egészségügy vonatkozásában áthárított új hatáskörökkel kapcsolatos kiadások finanszírozására irányulnak – adott esetben a környezetvédelmi kiadásokon túl –, míg az ezen irányelv által bevezetett jövedéki adó már az egészség és a környezet védelmére irányul. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint emellett az IVMDH felszámíthatóságára vonatkozó szabályok nem tartják tiszteletben sem a jövedéki adóra vonatkozó szabályokat, mivel ezen adókötelezettség a végső fogyasztónak történő értékesítéskor keletkezik, sem pedig a héára vonatkozó szabályokat, mivel az említett adó nem kerül felszámításra a termelés és forgalmazás valamennyi szakaszában.

               19

               E körülmények között a Tribunal Superior de Justicia de Cataluña úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        A [92/12 irányelv] 3. cikkének (2) bekezdését és különösen egy adott adó »különleges célját«

                                 a)

                                 úgy kell‑e értelmezni, hogy az előírja, hogy a meghatározott célt más harmonizált adóval ne lehessen elérni?

                                 b)

                                 úgy kell‑e értelmezni, hogy tisztán költségvetési cél jelenik meg, amikor a hatáskörök néhány autonóm közösségre történő átruházásával egyidejűleg – az adóbevételek átengedése mellett, részben az átengedett hatáskörökből fakadó költségekre figyelemmel – adót is megállapítanak, és ezáltal az adómértékek eltérők lehetnek az egyes autonóm közösségekben?

                                 c)

                                 Az előző kérdésre adandó nemleges válasz esetén, úgy kell‑e értelmezni a »különleges cél« fogalmát, hogy a célnak kizárólagosnak kell lennie, vagy éppen ellenkezőleg, az több különböző cél elérését is lehetővé teszi, amelyek között az adott hatáskörök finanszírozását biztosító, tisztán költségvetési cél is szerepel?

                                 d)

                                 Amennyiben különböző célok elérését fogadjuk el a fenti kérdésre adandó válaszként, a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése alapján milyen jelentőséggel bír egy adott cél azon követelmény teljesítése tekintetében, hogy az adó megfeleljen a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett »különleges célnak«, és milyen szempontok alapján határolhatók el a fő és kiegészítő célok?

                        2)

                        A [92/12 irányelv] 3. cikkének (2) bekezdése, és különösen a jövedéki adó vagy a héa esetében alkalmazandó, az adó felszámíthatóságára vonatkozó adószabályoknak való megfelelés követelményével

                                 a)

                                 ellentétes‑e az olyan nem harmonizált közvetett adó (mint az IVMDH), amelyet a végső fogyasztó részére történő kiskereskedelmi üzemanyag‑értékesítéskor számítanak fel, szemben a harmonizált adóval (szénhidrogénadó, amelynél adókötelezettség az utolsó adóraktárból való kikerülésekor keletkezik), vagy a héával (amelyet, noha a végső fogyasztónál keletkezik, a termelés és forgalmazás minden egyes szakaszában fel kell számítani), mivel – a [C-437/97. sz.] EKW és Wein & Co ügyben [2000. március 9-én] hozott ítélet [EBHT 2000., I-1157. o.] 47. pontjában szereplő kifejezéssel élve – nem felel meg az egyik vagy másik említett, közösségi jogban szabályozott adóztatási módszer általános rendszerének?

                                 b)

                                 A fenti kérdésre adandó nemleges válasz esetén a szóban forgó rendelkezést úgy kell‑e értelmezni, hogy a megfelelés említett követelménye megvalósul, anélkül hogy a felszámítást illetően egybeesésnek kellene fennállnia, egyszerűen azért, mert a nem harmonizált közvetett adó (a jelen esetben az IVMDH) nincs hatással a jövedéki adó vagy a héa felszámításának rendes folyamatára, azaz nem akadályozza, és nem is nehezíti azt?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               20

               Az együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétesek az olyan nemzeti jogszabályok, amelyek az ásványolajok kiskereskedelmi értékesítésére olyan adót vezetnek be, mint az alapügyben vitatott IVMDH.

               21

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerint az ásványolajok az ezen irányelvben bevezetett jövedéki adótól eltérő közvetett adóztatás tárgyát képezhetik, ha ezen adóztatás egyrészt egy vagy több különleges célt követ, és másrészt megfelel a jövedéki adó és a héa esetében alkalmazandó, az adóalap meghatározására, az adó kiszámítására, az adó felszámíthatóságára és ellenőrzésére vonatkozó adószabályoknak (lásd a fent hivatkozott EKW és Wein & Co. ügyben hozott ítélet 30. pontját).

               22

               E két feltételnek, amelynek célja annak megelőzése, hogy a további közvetett adók túlzott mértékben korlátozzák a kereskedelmet (a C-434/97. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2000. február 24-én hozott ítélet [EBHT 2000., I-1129. o.] 26. pontja, valamint a fent hivatkozott EKW és Wein & Co. ügyben hozott ítélet 46. pontja), amint az az említett rendelkezés szövegéből is kitűnik, együttesen kell fennállnia.

               23

               E feltételek közül az elsőt illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges cél a tisztán költségvetési céloktól eltérő cél (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 19. pontját; a fent hivatkozott EKW és Wein & Co. ügyben hozott ítélet 31. pontját, valamint a C-491/03. sz. Hermann-ügyben 2005. március 10-én hozott ítélet [EBHT 2005., I-2025. o.] 16. pontját).

               24

               A jelen ügyben nem vitatott, hogy az IVMDH‑ból származó bevételeket az autonóm közösségekhez rendelték hozzá, az egyes hatáskörök gyakorlásának az utóbbiak által történő finanszírozása érdekében. Így, amint az a Bíróság rendelkezésére álló adatokból kitűnik, ezen adó mértékét a tagállami szinten megállapított adómérték és az érintett autonóm közösség által megállapított adómérték összeadása eredményezi.

               25

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már úgy ítélte meg, hogy az önkormányzati autonómia adóbevétel keletkeztetésére irányuló jog biztosítása révén történő megerősítése önmagában tisztán költségvetési célt valósít meg, így az ilyen cél nem minősülhet a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges célnak (a fent hivatkozott EKW és Wein & Co. ügyben hozott ítélet 33. pontja).

               26

               A görög és a francia kormány által támogatott Generalitat de Catalunya és a spanyol kormány hangsúlyozza mindazonáltal, hogy az IVMDH‑ból származó bevételeket nem általánosan rendelték hozzá autonóm közösségekhez a finanszírozási képességük megerősítésére irányuló tisztán költségvetési célból, hanem annak érdekében, hogy ellentételezzék a rájuk az egészségügy és a környezetvédelem területén átruházott hatáskörök gyakorlásával járó terheket. Ugyanis a 24/2001. sz. törvény 9. cikke (1) bekezdésének 3. pontja szerint a tagállami szinten megállapított adómérték és az érintett autonóm közösség által megállapított adómérték összeadásából eredő ezen adóból származó bevételeket kötelezően az egészségügyi kiadások fedezésére kell költeni, míg az utóbbi adómértékből eredő rész, adott esetben a környezetvédelmi kiadásokhoz rendelhető. A jövedéki adótól eltérően, amely különösen tisztán költségvetési célú bevételek beszedésére irányul, az IVMDH a koncepciója és a hatása révén az ásványolajok fogyasztásához kapcsolódó társadalmi költségek csökkentésére irányuló különleges célhoz járul hozzá.

               27

               E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy mivel minden adó szükségképpen költségvetési célt követ, azon egyetlen körülmény, hogy az olyan adó, mint az IVMDH költségvetési célra irányul, ha csak nem lényegétől fosztja meg a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését, önmagában nem elegendő annak kizárásához, hogy ezen adót az e rendelkezés szerinti különleges céllal rendelkező adónak lehessen tekinteni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott EKW és Wein & Co. ügyben hozott ítélet 33. pontját).

               28

               Egyébiránt, amint azt lényegében a főtanácsnok az indítványa 26. és 27. pontjában megállapította, az olyan adóból származó bevételnek, mint az IVMDH, az olyan hatáskörök autonóm közösségekhez hasonló regionális hatóságok általi finanszírozásához történő előre meghatározott hozzárendelése, mint amilyenek az állam által az előbbiekre átruházott egészségügyi és környezetvédelmi hatáskörök, a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges cél fennállásának megállapításához figyelembe veendő tényező lehet (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott EKW és Wein & Co. ügyben hozott ítélet 35. pontját).

               29

               Mindazonáltal az ilyen hozzárendelés, amely a tagállam költségvetése egyszerű belső kialakításának formájától függ, önmagában e tekintetben nem elegendő feltétel, mivel minden tagállam előírhatja, hogy a követett céltól függetlenül meghatározott kiadások finanszírozásához rendel valamely adóbevételt. Ellenétes esetben minden célt a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges célnak lehetne tekinteni, ami megfosztaná az ezen irányelv által bevezetett harmonizált jövedéki adót minden hatékony érvényesülésétől, és sértené azon elvet, amely szerint az olyan eltérést engedő rendelkezést, mint amilyen az említett 3. cikk (2) bekezdése, szigorúan kell értelmezni.

               30

               Az említett rendelkezés szerinti különleges célt követőnek minősítéshez fontos ezzel szemben, hogy az olyan adó, mint az IVMDH, önmagában az egészség és a környezet védelmének biztosítására irányuljon. Különösen ez az eset áll fenn, amint azt a főtanácsnok az indítványa 28. és 29. pontjában lényegében megállapította, ha ezen adóbevételt kötelezően az említett adó által terhelt ásványolajok fogyasztásához különösen kapcsolódó társadalmi és környezetvédelmi költségek csökkentésére kell felhasználni oly módon, hogy közvetlen kapcsolat álljon fenn a bevétel felhasználása és a szóban forgó adóztatás célja között.

               31

               Mindazonáltal az alapeljárásban nem vitatott, hogy az autonóm közösségek az IVMDH‑ból származó bevételt az általános egészségügyi, nem pedig a különösen az adóztatott ásványolajok fogyasztásához kapcsolódó kiadásokhoz kötelesek hozzárendelni. Márpedig az ilyen általános kiadások mindenféle jellegű adóbevételből finanszírozhatók.

               32

               Egyébiránt a Bíróság rendelkezésére álló adatokból kitűnik, hogy a szóban forgó nemzeti jogszabályok nem írnak elő semmilyen előre meghatározott környezetvédelmi célú hozzárendelési mechanizmust az IVMDH‑ból származó bevételek vonatkozásában. Márpedig az ilyen előre meghatározott hozzárendelés hiányában az olyan adó, mint az IVMDH, amint azt a főtanácsnok lényegében megállapította az indítványa 25. és 26. pontjában, csak akkor tekinthető önmagában a környezet védelmének biztosítására, és így a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges célra irányulónak, ha ezen adót a szerkezetét, különösen az adóalapot vagy az adómértéket illetően úgy alakították ki, hogy visszatartja az adóalanyokat az ásványolajok használatától, vagy hogy a környezetvédelem szempontjából kevésbé veszélyes, másfajta termék fogyasztására ösztönöz.

               33

               Mindazonáltal nem tűnik ki a Bírósághoz benyújtott iratokból, hogy ez az eset áll fenn az alapeljárásban, és emellett a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételekben sehol sem állították, hogy ez jellemzi az IVMDH‑t.

               34

               Ebből következik, hogy az olyan adó, mint az alapeljárásban szóban forgó IVMDH, amely – ahogy az eljárásban a Bíróság rendelkezésére álló adatokból kitűnik – jelenleg bele van foglalva a harmonizált jövedéki adó mértékébe, nem tekinthető a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges célra irányulónak.

               35

               Következésképpen anélkül, hogy szükséges lenne az említett 3. cikk (2) bekezdésében előírt, a jövedéki adó és héa esetében alkalmazandó vonatkozó adószabályoknak való megfelelésre irányuló második feltétel teljesülését vizsgálni, azt a következtetést kell levonni, hogy e rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, hogy az olyan adót, mint az IVMDH, az említett irányelv követelményeinek megfelelő adónak lehessen tekinteni.

               36

               Azt kell tehát válaszolni az előterjesztett kérdésekre, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétesek az ásványolajok kiskereskedelmi értékesítésére olyan adót bevezető nemzeti jogszabályok, mint az alapeljárásban vitatott IVMDH, mivel az ilyen adó nem tekinthető az e rendelkezés szerinti különleges célt követőnek, mivel az érintett területi önkormányzatok egészségügyi és környezetvédelmi hatáskörei gyakorlásának finanszírozására irányuló ezen adó önmagában nem az egészség és a környezet védelmének biztosítására irányul.

         Az ítélet időbeli hatályának korlátozásáról

               37

               Írásbeli észrevételeiben a Generalitat de Catalunya és a spanyol kormány kérte a Bíróságtól a jelen ítélet időbeli hatályának korlátozását, amennyiben megállapításra kerül, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével ellentétes az olyan adó bevezetése, mint amilyen az alapügyben szóban forgó IVMDH.

               38

               Kérelme alátámasztására a Generalitat de Catalunya és a spanyol kormány egyrészt felhívja a Bíróság figyelmét az ilyen megállapítást tevő ítélet súlyos pénzügyi következményeire. Az IVMDH ugyanis nagy számú jogvitához vezetett. Márpedig az ezen adó visszafizetésére irányuló kötelezettség, amely adóból származó bevétel 2002 és 2011 között elérte a körülbelül 13 milliárd eurót, veszélyeztetné az autonóm közösségek területén a közegészségügyi rendszer finanszírozását.

               39

               Másrészt úgy érvelnek, hogy az Európai Bizottság magatartására tekintettel jóhiszeműen vélték úgy, hogy az említett adó megfelelt az uniós jognak. Ugyanis a Bizottságnak azon szolgálatai, amelyekkel a spanyol hatóságok konzultáltak ezen adó bevezetését megelőzően, a hatóságok részére 2001. június 14‑én kibocsátott véleményben nem vitatták, hogy bevezethető az ásványolajokat terhelő olyan adó, amelynek célja az autonóm közösségekre az egészségügy és a környezetvédelem területén átruházott hatáskörök finanszírozása, hanem azon feltételek megállapítására szorítkoztak, amelyek lehetővé teszik az IVMDH uniós joggal való összeegyeztethetővé tételét. Egyébiránt a spanyol bíróságok sosem kételkedtek ezen adó uniós joggal való összeegyeztethetőségében. Ezenfelül a Bizottság által 2002‑ben indított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást több éve felfüggesztették. Végül miután a Bizottság megindította ezen eljárást, a spanyol hatóságok a költségvetési stabilitásról és a pénzügyi fenntarthatóságról szóló, 2012. április 27‑i 2/2012. sz. alkotmányos törvénnyel (Ley Orgánica 2/2012, de Estabilidad Presupuestaria y Sostenibilidad Financiera) (BOE 103. sz., 2012. április 30., 32653. o.) belefoglalták az IVMDH‑t az ásványolajokat terhelő jövedéki adóba.

               40

               Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint azon értelmezés, amelyet az utóbbi valamely uniós jogszabály kapcsán fejt ki az EUMSZ 267. cikkben rá ruházott hatáskör gyakorlása során, megmagyarázza és pontosítja e szabály hatályát és jelentőségét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett volna. Ebből következik, hogy az így értelmezett szabályt a bíróság alkalmazhatja és alkalmaznia kell az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokkal kapcsolatban, ha egyebekben adottak a feltételek az említett szabály alkalmazásával kapcsolatos pernek a hatáskörrel rendelkező bíróság előtti megindításához (lásd különösen a C-453/02. és C-462/02. sz., Linneweber és Akritidis egyesített ügyekben 2005. február 17-én hozott ítélet [EBHT 2005., I-1131. o.] 41. pontját; a C-292/04. sz., Meilicke és társai ügyben 2007. március 6-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-1835. o.] 34. pontját, valamint a C‑338/11–C‑347/11. sz., Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben 2012. május 10‑én hozott ítélet 58. pontját).

               41

               A Bíróság csakis kivételes esetben, a jogbiztonság uniós jogrendhez tartozó elvének alkalmazásánál folyamodhat ahhoz, hogy korlátozza valamennyi érdekelt lehetőségét egy olyan rendelkezésre történő hivatkozásra, amelyet a Bíróság a jóhiszeműen létrehozott jogviszonyok vitatása vonatkozásában értelmezett. Egy ilyen korlátozásról való döntéshez két alapvető feltételnek kell teljesülnie, amelyek az érdekeltek jóhiszeműsége és a súlyos zavarok veszélye (lásd különösen a C-402/03. sz., Skov és Bilka ügyben 2006. január 10-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-199. o.] 51. pontját; a C-2/09. sz. Kalinchev-ügyben 2010. június 3-án hozott ítélet [EBHT 2010., I-4939. o.] 50. pontját, valamint a fent hivatkozott Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 59. pontját).

               42

               Konkrétabban a Bíróság ezt a megoldást csak világosan meghatározott körülmények között alkalmazta, abban az esetben, amikor az érvényes és hatályos szabályozás alapján jóhiszeműen létrejött jogviszonyok magas száma miatt súlyos gazdasági következmények felmerülésének kockázata állt fenn, és úgy tűnt, hogy a magánszemélyeket és a nemzeti hatóságokat az uniós rendelkezések hatályát illető objektív és jelentős bizonytalanság az uniós szabályozásnak meg nem felelő magatartásra indította, és amely bizonytalansághoz esetleg maguk a tagállamok vagy a Bizottság magatartása is hozzájárult (lásd különösen a C-423/04. sz. Richards-ügyben 2006. április 27-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-3585. o.] 42. pontját; a fent hivatkozott Kalinchev‑ügyben hozott ítélet 51. pontját, valamint a fent hivatkozott Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 60. pontját).

               43

               Ami a jóhiszeműségre vonatkozó első feltételt illeti, meg kell állapítani, hogy a jelen esetben azon ténytől eltekintve, hogy a fent hivatkozott EKW és Wein & Co. ügyben a 2000. évben hozott ítéletben a Bíróság a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésére tekintettel már megítélt az IVMDH‑hoz hasonló jellemzőkkel rendelkező adót, a Generalitat de Catalunya és a spanyol kormány által előterjesztett adatokból, az érveléseikkel ellentétben nem tűnik ki, hogy a Bizottság bármikor is jelezte volna e hatóságok számára, hogy az IVMDH összeegyeztethető e rendelkezéssel.

               44

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság e szolgálatai által készített, a Generalitat de Catalunya és a spanyol kormány által hivatkozott vélemény egyértelműen megállapította, hogy az ásványolajokat terhelő olyan adó bevezetése, amelynek összege az egyes autonóm közösségekben eltérő, amint azt a spanyol hatóságok javasolták, ellentétes az uniós joggal. Különösen az említett szolgálatok hangsúlyozták, hogy az ilyen adó csak akkor tekinthető a 92/12 irányelv 3. cikke (2) bekezdésével összeegyeztethetőnek, ha következetes összefüggés áll fenn áll fenn ezen adó összege és azon egészségügyi vagy környezetvédelmi problémák között, amelyek megszüntetésére ezen irányelv irányult, és feltéve hogy nem vethető ki az ásványolajok szabadforgalomba bocsátásakor. Egyébiránt meg kell állapítani, hogy 2003‑tól, azaz az IVMDH hatálybalépésének évét követő évben a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított a Spanyol Királysággal szemben ezen adó vonatkozásában.

               45

               E feltételek mellett nem fogadható el, hogy a Generalitat de Catalunya és a spanyol kormány jóhiszeműen járt el, amikor több mint tíz évig tartó időszakig hatályban tartotta az IVMDH‑t. Az a tény, hogy álláspontjuk szerint ezen adó összeegyeztethető volt az uniós joggal, nem kérdőjelezi meg e megállapítást.

               46

               Ilyen összefüggésben a spanyol kormány állításával ellentétben nem bír jelentőséggel az a tény, hogy a Bizottság, lehetővé téve 2004‑ben egy másik tagállamnak, hogy engedélyezze ezen állam regionális hatóságainak, hogy megnöveljék az ásványolajokat terhelő jövedéki adót, elfogadott egy olyan intézkedést, amely hasonló a spanyol hatóságok által a Bizottság szolgálataihoz az IVMDH elfogadása előtt előterjesztett pénzügyi intézkedéshez.

               47

               Mivel a jelen ítélet 41. pontjában meghatározott első feltétel nem teljesül, nem szükséges megvizsgálni, hogy az ugyanezen pontban említett, a súlyos zavarok kockázatára vonatkozó második feltétel teljesül‑e.

               48

               Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy állandó ítélkezési gyakorlat, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyomán hozott ítélet alapján valamely tagállamot érintő pénzügyi következmények önmagukban nem indokolják az ítélet joghatásainak időbeli korlátozását (a C-184/99. sz. Grzelczyk-ügyben 2001. szeptember 20-án hozott ítélet [EBHT 2001., I-6193. o.] 52. pontja; a C-209/03. sz. Bidar-ügyben 2005. március 15-én hozott ítélet [EBHT 2005., I-2119. o.] 68. pontja; a fent hivatkozott Kalinchev‑ügyben hozott ítélet 52. pontja, valamint a fent hivatkozott Santander Asset Management SGIIC és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 62. pontja).

               49

               Ha ez másképp lenne, a legsúlyosabb jogsértéseket enyhébben bírálnák el, mivel ezek azok, amelyek a tagállamok számára a legfontosabb pénzügyi következményekkel járhatnak. Továbbá egy ítélet időbeli hatályának a kizárólag e jellegű megfontolásokra hivatkozással történő korlátozása lényegesen csökkentené az adóalanyok uniós adószabályozásból eredő jogosultságainak bírósági védelmét (a C-367/93-C-377/93. sz., Roders és társai egyesített ügyekben 1995. augusztus 11-én hozott ítélet [EBHT 1995., I-2229. o.] 48. pontja).

               50

               E megfontolásokból következik, hogy a jelen ítélet időbeli hatályát nem szükséges korlátozni.

         A költségekről

               51

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján, a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétesek az ásványolajok kiskereskedelmi értékesítésére olyan adót bevezető nemzeti jogszabályok, mint amilyen az alapeljárásban szóban forgó, az egyes ásványolajok értékesítésére felszámított adó (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos), mivel az ilyen adó nem tekinthető az e rendelkezés szerinti különleges célt követőnek, mivel az érintett területi önkormányzatok egészségügyi és környezetvédelmi hatáskörei gyakorlásának finanszírozására irányuló ezen adó önmagában nem az egészség és a környezet védelmének biztosítására irányul.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Bíróság november 24.-i ítélete: 1993. # Bernard Keck és Daniel Mithouard elleni büntetőeljárás . # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Tribunal de grande instance de Strasbourg - Franciaország. # Áruk szabad mozgása - Veszteséges viszonteladás tilalma. # C-267/91. és C-268/91. sz. egyesített ügyek

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1993. november 24.(*)„Áruk szabad mozgása – Veszteséges viszonteladás tilalma”A C‑267/91. és C‑268/91. sz. egyesített ügyekben,a
 Bírósághoz a Tribunal de grande instance de Strasbourg (Franciaország)
által az EGK‑Szerződés 177. cikke alapján benyújtott, az e bíróság
előttBernard KeckésDaniel Mithouardellen
 folytatott büntetőeljárásban az EGK‑Szerződésnek a Közösségen belüli
versennyel és szabad mozgással kapcsolatos szabályainak értelmezésére
vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 O. Due elnök, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de
 Almeida, M. Díez de Vealsco és D. A. O. Edward
tanácselnökök, C. N. Kakouris, R. Joliet,
F. A. Schockweiler, G. C. Rodríguez Iglesias,
F. Grévisse, M. Zuleeg, P. J. G. Kapteyn és
J. L. Murray bírák,főtanácsnok: W. Van Gerven,hivatalvezető: D. Louterman-Hubeau főtanácsos,figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:–        D. Mithouard
 képviseletében M. Meyer, a strasbourgi ügyvédi kamara tagja,–        B. Keck
 képviseletében J.‑P. Wachsmann, a strasbourgi ügyvédi kamara tagja,–        a
 francia kormány képviseletében Ph. Pouzoulet, a külügyminisztérium
 jogi igazgatóságának helyettes igazgatója és H. Duchêne, ugyanezen
 minisztérium jogi igazgatóságának külügyi titkára, meghatalmazotti
minőségben,–        a
 görög kormány képviseletében F. P. Georgakopoulos, az állami
jogi tanács helyettes jogtanácsosa, meghatalmazotti minőségben, –        az
 Európai Közösségek Bizottságának képviseletében R. Wainwrigth,
jogtanácsos, és V. Melgar, a jogi szolgálat rendelkezésére
bocsátott nemzeti köztisztviselő, meghatalmazotti minőségben, segítőjük:
 H. Lehman, a párizsi ügyvédi kamara tagja,tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,D. Mithouard
 (képviselik: M. Meyer és Huet úr, a strasbourgi ügyvédi kamara
tagja), a francia kormány, valamint a Bizottság szóbeli észrevételeinek
az 1993. április 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását
követően,meghozta a következőÍtéletet1        1991. június 27‑i
 két ítéletével, amelyek 1991. október 16‑án érkeztek a
Bírósághoz, a Tribunal de grande instance de Strasbourg az EGK-Szerződés
 177. cikke alapján előzetes döntéshozatal céljából két, ugyanezen
Szerződésnek a Közösségen belüli versennyel és szabad mozgással
kapcsolatos szabályainak értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a
Bíróság elé.2        E
 kérdések a B. Keck és D. Mithouard ellen indított büntetőeljárás során
merültek fel, akiket azzal gyanúsítanak, hogy megsértették az 1963.
július 2-i, 63-628. sz. francia törvény 1. cikkét, annak az 1986.
december 1-jei, 86-1243. sz. rendelet 32. cikkével módosított
változatában, mivel egyes termékeket változatlan formában olcsóbban
adtak el azok beszerzési áránál.3        B.
 Keck és D. Mithouard védekezéséül előadták, hogy a veszteséges
viszonteladás általános tilalma, ahogyan azt az említett rendelkezések
előírják, összeegyeztethetetlen a Szerződés 30. cikkével, valamint a
személyek, a szolgáltatások, a tőke Közösségen belüli szabad mozgásának
elvével és a szabad versennyel.4        Mivel
 a Tribunal de grande instance de Strasbourg úgy ítélte meg, hogy a
közösségi jog bizonyos rendelkezéseinek értelmezésére van szükség,
mindkét eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a
következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:„A
 veszteséges viszonteladásnak az 1986. december 1-jei, 86-1243. sz.
rendelet 32. cikkével bevezetett tilalma Franciaországban
összeegyeztethető-e a közös piacon a személyek, a szolgáltatások és a
tőke szabad mozgásának, a letelepedés és a verseny szabadságának,
valamint az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés
tilalmának elveivel, amelyeket az EGK-t létrehozó 1957. március 25-i
Szerződés, és különösen annak 3. és 7. cikke ír elő, tekintettel arra,
hogy a francia szabályozás alkalmas lehet a verseny torzítására, mivel:a)      egyrészt
 csak a veszteséges viszonteladást tiltja és kizárja a tilalom hatálya
alól a gyártót, aki az általa előállított, átalakított vagy kijavított
terméket szabadon eladhatja a piacon az önköltségnél, még ha kevéssel
is, de alacsonyabb áron;b)      másrészt
 torzítja a verseny árait, különösen a határövezetben, a különböző
gazdasági szereplők állampolgársága és letelepedésének helye szerint.”5        Az
 alapeljárás tényállása, az eljárás, valamint a Bírósághoz benyújtott
írásbeli észrevételek részletesebb bemutatását a tárgyalásra készített
jelentés tartalmazza. Az ügy iratainak e részei a továbbiakban csak a
Bíróság érveléséhez szükséges mértékben kerülnek ismertetésre.6        Bevezetésként
 meg kell jegyezni, hogy a Szerződésnek a személyek, a szolgáltatások és
 a tőke Közösségen belüli szabad mozgására vonatkozó rendelkezései nem
relevánsak a veszteséges viszonteladás általános tilalmának
vonatkozásában, amely az áruk forgalomba hozatalával kapcsolatos, ezért e
 rendelkezések nem érintik az alapeljárás tárgyát.7        Ami
 a Szerződés 7. cikkében meghatározott, hátrányos megkülönbözetés
tilalmának elvét illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló ítéletekből
kiderül, hogy a nemzeti bíróságnak kétségei vannak arra vonatkozóan,
hogy azzal összeegyeztethető-e a veszteséges viszonteladásról szóló
rendelkezés tilalma, mivel e tilalom hátrányosan érintheti azokat a
vállalkozásokat, amelyekre nézve kötelező, azokkal a versenytársakkal
szemben, amelyek olyan tagállamokban működnek, ahol a veszteséges
viszonteladást megengedik.8        E
 tekintetben meg kell jegyezni, hogy az a tény, hogy a különböző
tagállamokban értékesítést folytató vállalkozásokra különböző
jogszabályok vonatkoznak, amelyek közül egyesek tiltják a veszteséges
viszonteladást, mások viszont nem, a Szerződés 7. cikke értelmében nem
jelent hátrányos megkülönböztetést, mivel az alapeljárásban szereplő
nemzeti jogszabály a tagállam területén folytatott valamennyi
értékesítési tevékenységre vonatkozik, az azt folytató személyek
állampolgárságától függetlenül (lásd a 308/86. sz. Lambert-ügyben 1988.
július 14-én hozott ítéletet [EBHT 1988., 4369. o.]).9        Végül
 az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésből kiderül, hogy a
kérdést feltevő bíróság iránymutatást kíván kapni a kérdéses szabályozás
 esetleges versenyellenes hatásairól a Közösségnek a Szerződés 3.
cikkében megfogalmazott alapjaira utalva, anélkül azonban, hogy a
Szerződés ez utóbbiakat a verseny területén végrehajtó különleges
szabályára hivatkozna.10      Ilyen
 körülmények között, tekintettel a kifejtett érvekre és a Bíróság előtti
 tárgyalásra, és annak érdekében, hogy a kérdést feltevő bíróságnak
megfelelő választ lehessen adni, a veszteséges viszonteladás tilalmát az
 áruk szabad mozgása szempontjából kell megvizsgálni.11      A
 Szerződés 30. cikke értelmében tilos a tagállamok között a behozatalra
vonatkozó mennyiségi korlátozás, valamint minden azonos hatású
intézkedés. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint mennyiségi
korlátozásokkal azonos hatású intézkedést képez minden olyan intézkedés,
 amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan
akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet.12      Meg
 kell állapítani, hogy a veszteséges viszonteladást általánosságban
tiltó nemzeti jogszabálynak nem célja a tagállamok közötti kereskedelem
szabályozása.13      Igaz
 ugyan, hogy egy ilyen jogszabály csökkentheti az értékesítések
mennyiségét, és ennek következtében a más tagállamokból érkező termékek
értékesítésének mennyiségét is abban az értelemben, hogy megfosztja a
piaci szereplőket az értékesítés növelésének egyik módszerétől.
Mindamellett el kell gondolkodni azon, hogy ez az esetlegesség
elegendő-e ahhoz, hogy az érintett jogszabályt a behozatalra vonatkozó
mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek lehessen
minősíteni.14      Tekintettel
 arra, hogy a gazdasági szereplők egyre gyakrabban hivatkoznak a
Szerződés 30. cikkére kereskedelmi szabadságukat korlátozó hatású
jogszabályok elleni tiltakozásképpen, még olyan esetekben is, amikor e
jogszabályok nem másik tagállamból származó termékekre vonatkoznak, a
Bíróság szükségesnek tartja, hogy ismételten megvizsgálja, és pontosítsa
 e téren kialakított ítélkezési gyakorlatát.15      Ebből
 a szempontból emlékeztetni kell arra, hogy a Cassis de Dijon ítéletnek
megfelelően (120/78. sz. Rewe-Zentral ügyben 1979. február 20-án hozott
ítélet [EBHT 1979., 649. o.]) a 30. cikk által tiltott, azonos hatású
intézkedésnek számítanak az áruk szabad mozgásának olyan akadályai,
amelyek a jogszabályok harmonizálásának hiányában az árukra vonatkozó
feltételekkel kapcsolatos szabályok (mint amilyenek a megnevezésre, a
formára, a méretre, a súlyra, az összetételre, a kiszerelésre, a
címkézésre, a csomagolásra vonatkozó szabályok) más tagállamokból
származó, ott jogszerűen előállított és forgalmazott árukra történő
alkalmazásából erednek, még akkor is, ha e szabályok megkülönböztetés
nélkül minden termékre vonatkoznak, amennyiben e követelmények előírását
 nem igazolja olyan közérdekű cél, amely előbbre való az áruk szabad
mozgásának követelményénél.16      Ugyanakkor
 a korábban ítéltekkel ellentétben az értékesítés egyes módjait
korlátozó vagy megtiltó nemzeti jogszabályok más tagállamokból származó
termékekre történő alkalmazása nem alkalmas a Közösségen belüli
kereskedelemnek a Dassonville-ítélet (a 8/74. sz. ügyben 1974. július
11-én hozott ítélet [EBHT 1974., 837. o.]) értelmében vett közvetlen
vagy közvetett, tényleges vagy potenciális akadályozására, amennyiben e
jogszabályok minden olyan érintett gazdasági szereplőre vonatkoznak,
akik az adott állam területén tevékenykednek, és amennyiben mind
jogilag, mind ténylegesen ugyanúgy érintik a nemzeti termékek és a más
tagállamokból származó termékek forgalmazását.17      Amennyiben
 ugyanis e feltételek teljesülnek, az ilyen típusú jogszabályok
alkalmazása a más tagállamból származó, az ezen állam által
meghatározott szabályoknak megfelelő termékek értékesítésére nem
akadályozza meg, vagy nehezíti jobban ezek piacra jutását, mint a
nemzeti termékek esetében. Ezek a jogszabályok tehát nem tartoznak a
Szerződés 30. cikkének alkalmazási körébe.18      Azt
 kell tehát válaszolni a nemzeti bíróságnak, hogy az EGK-Szerződés 30.
cikkét úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazandó valamely tagállam
olyan jogszabályára, amely általánosságban tiltja a veszteséges
viszonteladást. A költségekről19      A
 Bíróságnál észrevételt előterjesztő francia és görög kormány, valamint
az Európai Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem
téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek
számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapján,A BÍRÓSÁGa
 Tribunal de grande instance de Strasbourg 1991. június 27‑i
két ítéletével hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen
határozott:Az EGK‑Szerződés
30. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az nem alkalmazandó valamely
tagállam olyan jogszabályára, amely általánosságban tiltja a veszteséges
 viszonteladást.DueManciniMoitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdwardKakourisJolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisseZuleegKapteyn       Murray Kihirdetve Luxembourgban, az 1993. november 24‑i nyilvános ülésen.J.‑G. Giraud       O. Duehivatalvezető       elnök*	Az eljárás nyelve: francia.