title: A Bíróság (nagytanács) 2006. december 5-i ítélete.#Federico Cipolla kontra Rosaria Portolese, férjezett neve Fazari (C-94/04) és Stefano Macrino és Claudia Capoparte kontra Roberto Meloni (C-202/04).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Corte d'appello di Torino (C-94/04) és Tribunale di Roma (C-202/04) - Olaszország.#Közösségi versenyjogi szabályok - Az ügyvédi tiszteletdíjak díjszabására vonatkozó nemzeti jogszabályok - Szakmai díjszabások rögzítése - Szolgáltatásnyújtás szabadsága.#C-94/04. és C-202/04. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑94/04. és C‑202/04. sz. egyesített ügyek
      Federico Cipolla és társai
      kontra
      Rosaria Portolese (férjezett neve: Fazari) és Roberto Meloni
      (a Corte d'appello di Torino és a Tribunale di Roma [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közösségi versenyjogi szabályok – Az ügyvédi tiszteletdíjak díjszabására vonatkozó nemzeti jogszabályok – Szakmai díjszabások rögzítése – Szolgáltatásnyújtás szabadsága”
      M. Poiares Maduro főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2006. február 1‑je
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2006. december 5.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre
      (EK 234. cikk)
      2.     Verseny – Közösségi szabályok – A tagállamok kötelezettségei
      (EK 10. cikk, EK 81. és EK 82. cikk)
      3.     Szolgáltatásnyújtás szabadsága – A Szerződés rendelkezései – Hatály
      (EK 49. cikk)
      4.     Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások
      (EK 49. cikk)
      1.     Amikor valamely előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés keretében a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban
         lévő eljárás összes eleme egy tagállamra vonatkozik, a válasz mindazonáltal hasznos lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára,
         különösen amennyiben nemzeti joga előírná, hogy az adott tagállam állampolgárát ugyanazon jogokban kell részesíteni, mint
         amelyekkel más tagállam állampolgára hasonló helyzetben rendelkezne a közösségi jog alapján.

      (vö. 30. pont)
      2.     Ugyan igaz az, hogy az EK 81. cikk és az EK 82. cikk önmagukban csakis vállalkozások tevékenységét érintik, és nem vonatkoznak
         a tagállamoktól származó törvényi vagy rendeleti intézkedésekre, ettől még e cikkek – az EK 10. cikkel összefüggésben értelmezve,
         amely együttműködési kötelezettséget ír elő – kötelezik a tagállamokat arra, hogy ne hozzanak vagy ne tartsanak hatályban
         olyan – akár törvényi, akár pedig rendeleti – intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok
         hatékony érvényesülését gátolják. Az EK 10. cikket és az EK 81. cikket sérti akár az, ha valamely tagállam előírja vagy előnyben
         részesíti az EK 81. cikkel ellentétes megállapodások kötését, vagy az ilyen megállapodások hatását erősíti, akár pedig ha
         a saját szabályozásának állami jellegét megszünteti azáltal, hogy a gazdasági jellegű döntések meghozatalának felelősségét
         piaci magánszereplőkre ruházza.

      Ezzel kapcsolatban nem tekinthető úgy, hogy valamely tagállam bizonyos gazdasági jellegű döntések meghozatalának felelősségét
         piaci magánszereplőkre ruházta volna, amelynek következtében megszűnt volna az adott szabályozás állami jellege, olyan esetben,
         amikor egyrészt az érintett szakmai szervezet csupán azon díjszabási tervezet elkészítésével lett megbízva, amely önmagában
         nem kötelező, mivel a hivatkozott szervezet által készített díjszabási tervezetet az illetékes miniszter módosíthatja, másrészt
         pedig a nemzeti szabályozás úgy rendelkezik, hogy a tiszteletdíjak elszámolását a bíróságok állapítják meg az ugyanazon szabályozásban
         meghatározott kritériumok alapján, és ezenfelül kivételes esetekben a bíróság szabályszerűen indokolt határozattal eltérhet
         a díjszabás által rögzített felső és alsó határtól. E körülmények között az sem róható fel az adott tagállamnak, hogy előírta
         vagy előnyben részesítette volna a vállalkozások közötti megállapodások EK 81. cikkbe ütköző kötését, vagy hogy ezen megállapodások
         hatását erősítette volna, illetve hogy előírta vagy előnyben részesítette volna az EK 82. cikkbe ütköző erőfölénnyel való
         visszaélést, vagy ezen visszaélés hatását erősítette volna.

      Ebből következően az EK 10. cikkel, az EK 81. cikkel és EK 82. cikkel nem ellentétes az, hogy valamely tagállam olyan szabályozó
         intézkedést fogadjon el, amely valamely ügyvédi szakmai kamarai szerv által készített tervezet alapján olyan díjszabást hagy
         jóvá, amely az ügyvédi hivatáshoz tartozó személyek tiszteletdíjainak alsó határát rögzíti, és amelytől elvben nem lehet eltérni
         sem az ügyvédi hivatást gyakorlók által nyújtható szolgáltatások, sem olyan szolgáltatások – mint például a peren kívüli szolgáltatások –
         esetén, amelyeket olyan gazdasági szereplő is nyújthat, akire a hivatkozott díjszabás nem alkalmazandó.

      (vö. 46–47., 50–54. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      3.     Az EK 49. cikk nemcsak a más tagállamban letelepedett szolgáltatóval szemben a nemzetisége alapján alkalmazott minden hátrányos
         megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem ugyanúgy valamennyi korlátozás megszüntetését akkor is, ha azok különbségtétel
         nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó szolgáltatókra, amennyiben azok akadályozzák, zavarják vagy
         kevésbé vonzóvá teszik egy olyan másik tagállamban letelepedett szolgáltató szolgáltatásait, ahol az jogszerűen nyújt hasonló
         szolgáltatásokat.

      Ezenkívül az EK 49. cikkbe ütközik minden olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amely a tagállamok közötti szolgáltatásnyújtást
         a kizárólag egy tagállamon belüli szolgáltatásnyújtásnál nehezebbé teszi.

      (vö. 56–57. pont)
      4.     A valamely tagállam által előírt, díjszabásban rögzített legalsó határtól az olyan szolgáltatásokért járó tiszteletdíjjal
         kapcsolatos megállapodással való eltérés tilalma, amelyek egyrészt jogi természetűek, másrészt csak ügyvédek által nyújthatók,
         a más tagállamokban letelepedett ügyvédek számára nehezebbé teheti az első tagállam jogi szolgáltatásainak piacán történő
         szolgáltatásnyújtást, és ennélfogva korlátozhatja szolgáltatásnyújtásuk gyakorlását e tagállamban. Ennélfogva ez a tiltás
         az EK 49. cikk értelmében korlátozásnak minősül.

      Ez a tilalom ugyanis megfosztja az egy másik tagállamban letelepedett ügyvédeket annak lehetőségétől, hogy a díjszabásnál
         alacsonyabb tiszteletdíj fejében hatékonyabb versenyt folytassanak az érintett tagállamban állandó tevékenységet folytató
         ügyvédekkel szemben, akik következésképpen a külföldön letelepedett ügyvédekhez viszonyítva nagyobb lehetőségekkel rendelkeznek
         ügyfelek megtartására.

      Ráadásul ez a tilalom korlátozza az adott tagállamban nyújtandó szolgáltatás címzettjeinek körét, mivel e címzettek nem fordulhatnak
         ügyvédi szolgáltatásokért más tagállamban letelepedett ügyvédekhez, akik szolgáltatásaikat ebben a tagállamban a díjszabás
         által rögzített tiszteletdíjak legalsó határából eredő összegnél alacsonyabb áron nyújtanák.

      Ennek ellenére ez a tilalom igazolható, amennyiben közérdeken alapuló kényszerítő okra vezethető vissza, feltéve hogy alkalmas
         az általa elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és nem lép túl az annak megvalósításához szükséges mértéken.

      E tekintetben egyrészt a fogyasztók – különösképpen az igazságszolgáltatással kapcsolatosan eljáró személyek által nyújtott
         szolgáltatások címzettjei – védelme, másrészt pedig a gondos igazságszolgáltatás védelme olyan célkitűzések, amelyek olyan
         közérdeken alapuló kényszerítő indokoknak tekinthetők, amelyek igazolhatják a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását
         azon kettős feltétel esetén, hogy az alapeljárás tárgyát képező nemzeti intézkedés alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósításának
         biztosítására, és nem lép túl az annak megvalósításához szükséges mértéken.

      A nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának a nemzeti szabályozás által bevezetett
         korlátozása tiszteletben tartja‑e e feltételeket. Ennek érdekében az alábbi tényezőket kell figyelembe vennie.

      Különösen meg kell vizsgálnia, hogy létezik‑e összefüggés a tiszteletdíjak mértéke és az ügyvédek által nyújtott szolgáltatások
         színvonala között, és hogy különösen a tiszteletdíjak alsó határának rögzítése olyan arányos intézkedés‑e, amely alkalmas
         az általa elérni kívánt cél – vagyis a fogyasztók védelmének és a gondos igazságszolgáltatás – megvalósítására.

      Még ha igaz is, hogy a tiszteletdíjak alsó határát előíró díjszabás nem gátolja meg, hogy az ügyvédi hivatást gyakorlók közepes
         színvonalú szolgáltatást nyújtsanak, nem lehet eleve kizárni, hogy a díjszabás lehetővé teszi annak elkerülését, hogy az ügyvédek
         egy olyan piacon, amelyet az ügyvédi kamarába felvett és tevékenységet végző ügyvédek nagyon magas száma jellemez, arra legyenek
         ösztönözve, hogy a szolgáltatások alacsonyabb áron való nyújtásában megnyilvánuló versenyt folytassanak, amely a nyújtott
         szolgáltatás színvonala romlásának kockázatával járhat.

      Ugyancsak figyelembe kell venni mind a kérdéses piac, mind e szolgáltatások sajátos jellemzőit, és különösen azt a tényt,
         hogy az ügyvédi szolgáltatásnyújtások területén általában információs aszimmetria áll fenn az „ügyfél‑fogyasztók” és az ügyvédek
         között. Az ügyvédek ugyanis olyan magas szintű szakmai jártassággal rendelkeznek, amellyel a fogyasztók nem feltétlenül rendelkeznek,
         és ezért az utóbbiak nehezen tudják mérlegelni a nekik nyújtott szolgáltatások minőségét.

      Azonban a nemzeti bíróságnak azt is vizsgálnia kell, hogy az ügyvédekre vonatkozó szakmai – különösen a szervezeti, minősítési,
         etikai, felügyeleti és felelősségi – szabályok önmagukban véve nem elegendőek‑e a fogyasztók védelmére és a gondos igazságszolgáltatásra
         irányuló célok megvalósítására.

      Következésképpen az olyan szabályozás, amely abszolút módon tiltja a díjszabás által rögzített tiszteletdíjak legalsó határától
         való, megállapodásban rögzített eltérést olyan szolgáltatások esetében, amelyek egyrészt jogi jellegűek, másrészt ügyvédek
         által nyújthatók, az EK 49. cikkben előírt szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását képezi. A nemzeti bíróság feladata
         megvizsgálni, hogy az ilyen szabályozás – tekintettel az alkalmazás konkrét megvalósulására – valóban megfelel‑e a fogyasztók
         védelmére és a gondos igazságszolgáltatásra irányuló céloknak, amelyek e szabályozást igazolhatják, illetve a szabályozás
         által előírt korlátozások nem tűnnek‑e aránytalannak a fenti célkitűzésekhez viszonyítva.

      (vö. 58–61., 64–70. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. december 5. (*)

      „Közösségi versenyjogi szabályok – Az ügyvédi tiszteletdíjak díjszabására vonatkozó nemzeti jogszabályok – Szakmai díjszabások rögzítése – Szolgáltatásnyújtás szabadsága”
      A C‑94/04. és C‑202/04. sz. egyesített ügyekben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Corte d’appello di Torino
         (Olaszország) a Bírósághoz 2004. február 25‑én érkezett, 2004. február 4‑i, valamint a Tribunale di Roma (Olaszország) a Bírósághoz
         2004. május 18‑án érkezett, 2004. május 6‑i határozataikkal terjesztettek elő az előttük

      Federico Cipolla (C‑94/04)

      és
      Rosaria Portolese, férjezett neve Fazari,

      valamint
      Stefano Macrino,

      Claudia Capodarte (C‑202/04)

      és
      Roberto Meloni
      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Schintgen, J. Klučka tanácselnökök, J. Malenovský, U. Lỡhmus
         (előadó) és E. Levits bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. október 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       F. Cipolla képviseletében G. Cipolla avvocatessa,
      –       R. Meloni képviseletében S. Sabbatini, D. Condello, G. Scassellati Sforzolini és G. Rizza avvocati,
      –       az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: P. Gentili avvocato dello Stato,
      –       a német kormány képviseletében A. Dittrich, C.‑D. Quassowski és M. Lumma, meghatalmazotti minőségben,
      –       az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében E. Traversa, R. Wainwright és F. Amato, valamint K. Mojzesowicz, meghatalmazotti
         minőségben,

      a főtanácsnok indítványának a 2006. február 1‑jei tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az EK 10., EK 49., EK 81. és az EK 82. cikk értelmezésére irányulnak.
      2       E kérelmeket két ügyvédnek az ügyfeleikkel szemben tiszteletdíjuk behajtása iránt folyamatban lévő eljárásokban terjesztették
         elő.

       Jogi háttér
      3       A később módosított, 1934. január 22‑i 36. törvénnyé (GURI 24. sz.,1934. január 30.) alakított 1933. november 27‑i királyi
         törvényrendelet (GURI 281. sz.,1933. december 5.) (a továbbiakban: királyi törvényrendelet) értelmében az igazságügyi minisztérium
         felügyelete alatt létrehozott Consiglio nazionale forense (országos ügyvédi kamarai tanács, a továbbiakban: CNF) a kartársaik
         által választott ügyvédekből áll, amely minden fellebbezési bíróság illetékességi területén egy‑egy taggal képviselteti magát.

      4       A királyi törvényrendelet 57. cikke előírja, hogy a polgári jogi, büntetőjogi és peren kívüli ügyekben eljáró ügyvédeknek
         és „procuratorinak” járó tiszteletdíjak és térítések megállapítására szolgáló kritériumokat a CNF kétévente határozattal állapítja
         meg. A CNF erről szóló határozatának meghozatalát követően az ügyvédi tiszteletdíjak díjszabását (a továbbiakban: a díjszabás)
         az olasz jogszabályok értelmében az igazságügyi miniszter a Comitato interministeriale dei prezzi (minisztériumközi árbizottság,
         a továbbiakban: CIP) véleményének kézhezvételét, valamint a Consiglio di Statóval (az Államtanács) való konzultációt követően
         hagyja jóvá.

      5       A királyi törvényrendelet 58. cikkének értelmében a kérdéses kritériumokat a peres eljárások értékének, valamint az eljáró
         hatóság szintjének, illetve a büntetőjogi perek esetében azok időtartamának függvényében állapítják meg. A díjszabás minden
         egyes jogügyletre vagy eljárási cselekményre, illetve jogügylet‑ vagy eljárásicselekmény‑csoportra nézve megállapítja a tiszteletdíjak
         felső és alsó határát.

      6       A királyi törvényrendelet 60. cikke úgy rendelkezik, hogy a tiszteletdíjak elszámolását a bíróság állapítja meg e kritériumok
         alapján, miközben figyelembe veszi a tárgyalt kérdések súlyát és mennyiségét is. Az elszámolásnak az előzőleg rögzített alsó
         és felső határ között kell maradnia. Mindemellett kivételes jelentőségű esetekben és a jogvita sajátos jellegére tekintettel,
         továbbá ha a szolgáltatás valódi értéke indokolja, a bíróság túllépheti a díjszabás által rögzített felső határt. És fordítva,
         amennyiben az ügy könnyen elintézhető, a bíróság az alsó határnál alacsonyabb tiszteletdíjat is megállapíthat. A bíróság döntését
         mindkét esetben indokolni kell.

      7       Az olasz polgári törvénykönyv 2233. cikkének értelmében általánosságban amennyiben a felek nem állapodtak meg a szolgáltatási
         szerződés címén fizetendő javadalmazásról, és e javadalmazás a hatályban lévő díjszabások, illetve szokások alapján nem meghatározható,
         azt a bíróság rögzíti, miután meghallgatta azon szakmai szövetség véleményét, amelyhez a szolgáltatást nyújtó fél tartozik.
         Mindemellett az ügyvédi hivatással kapcsolatosan az 1942. június 13‑i 794. törvény 24. cikke (GURI 172. sz.,1942. július 23.)
         úgy rendelkezik, hogy polgári ügyekben nyújtott jogi szolgáltatások esetén a díjszabás által meghatározott ügyvédi tiszteletdíjak
         alsó határától nem lehet eltérni, és minden ezzel ellentétes megállapodás semmis. A Corte suprema di cassazione (legfelsőbb
         semmítő szék) ítélkezési gyakorlata szerint e szabály az ügyvédek peren kívüli szolgáltatásnyújtására is alkalmazandó.

      8       A C‑202/04. sz. ügyben szóban forgó díjszabást a CNF 1994. szeptember 29‑én módosított, az 1994. október 5‑i 585. minisztériumi
         rendelettel (GURI 247. sz.,1994. október 21.) jóváhagyott 1993. június 12‑i határozata rögzíti. A rendelet 2. cikke úgy rendelkezik,
         hogy „a mellékletben meghatározott díjtáblázatban előírt díjemelések 50%‑a 1994. október 1‑jétől, a fennmaradó 50%‑a pedig
         1995. április 1‑jétől alkalmazandó”. Ezen időbeli lépcsőzetes díjemelés oka a CIP által tett észrevételekben keresendő, ugyanis
         e bizottság figyelembe vette különösen az infláció emelkedését. Az igazságügyi miniszter a díjszabás jóváhagyását megelőzően
         újból konzultált a CNF‑fel, amely 1994. szeptember 29‑i ülésén elfogadta a díjszabás hatályba léptetésének eltérő időpontjaira
         vonatkozó javaslatot.

      9       A díjszabás a javadalmazás három csoportját foglalja magában, vagyis a tiszteletdíjakat, a polgári és közigazgatási jogi peres
         eljárásokban a bíróság előtti eljárás során felmerült költségek és térítések csoportját, a büntetőjogi eljárásokban a bíróság
         előtti eljárás tiszteletdíjainak csoportját, valamint a peren kívüli jogi szolgáltatások után járó tiszteletdíjak és térítések
         csoportját.

       Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
       A C‑94/04. sz. ügy
      10     R. Portolese (férjezett neve Fazari) és a Moncalieri községben található két, az övével szomszédos földdarab tulajdonosai
         F. Cipolla ügyvédhez fordultak, hogy indítson eljárást a fenti község ellen a Moncalieri polgármestere által e földek sürgősségi
         elfoglalása tárgyában – amelyet nem követett kisajátítás – hozott egyedi határozata miatti kártérítés tárgyában. F. Cipolla
         három külön perindító iratot készített, és három eljárást indított az említett község ellen a Tribunale di Torino előtt.

      11     Ezt követően a jogvita az érintett földtulajdonosok egyikének közvetlen kezdeményezésére, ám F. Cipolla részvétele nélkül
         lebonyolított jogügyletnek köszönhetően megoldódott.

      12     F. Cipolla, aki a három perindító iratok megszerkesztését és ellenjegyzését megelőzően az alapeljárás mindhárom felperesétől
         jogi szolgáltatásai fejében a jelek szerint előlegként 1 850 000 ITL‑t kapott, és R. Portolese számára 4 125 000 ITL végösszegű
         számlát bocsátott ki, amely tiszteletdíját és egyéb költségeit fedezte. R. Portolese megtagadta a fenti összeg kifizetését.
         Az ebből eredő jogvita miatt indított eljárásban a Tribunale di Torino 2003. június 12‑én hozott ítéletével helybenhagyta
         a 1 850 000 ITL-es összeg kifizetését, és elutasította F. Cipolla 4 125 000 ITL–es összeg megfizetésére vonatkozó kérelmét.
         F. Cipolla fellebbezést nyújtott be az ítélet ellen a Corte d’appello di Torinóhoz, amelyben különösen a díjszabás alkalmazását
         kérte.

      13     A kérdést előterjesztő bíróság végzéséből kitűnik, hogy az előtte folyó eljárás keretében arra keres választ, hogy amennyiben
         bebizonyosodik, hogy a felek megállapodást kötöttek az ügyvédi tiszteletdíj átalánydíjas fizetéséről, az 1 850 000 ITL‑es
         átalányösszegre vonatkozó állítólagos megállapodás az olasz szabályozás ellenére érvényesnek tekinthető‑e azon indokból, hogy
         ezen összegnek a díjszabás alapján történő ügyvédi tiszteletdíj számításával hivatalból történő helyettesítése nem felelne
         meg a közösségi versenyjogi szabályozásnak.

      14     Egyébiránt a kérdést feltevő bíróság megemlíti, hogy amennyiben egy Olaszországon kívül letelepedett jogász az ebben a tagállamban
         letelepedett címzettnek nyújt jogi szolgáltatásokat, és az erre vonatkozó szerződésre az olasz jog irányadó, vagyis a jogi
         szolgáltatásokkal kapcsolatosan a díjszabásban rögzített javadalmazás összegétől való eltérésre vonatkozó abszolút tilalom
         szabálya is alkalmazandó. Ezen esetekben is alkalmazandó tehát a díjazás kötelező legalsó határa. A fent hivatkozott tilalomnak
         tehát az lehet a hatása, hogy megakadályozza más ügyvédek belépését az olasz szolgáltatási piacra.

      15     E körülmények között a Corte d’appello di Torino úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      A közösségi jognak az EK 10. cikkben, EK 81. cikkben és EK 82. cikkben előírt verseny elve a jogi szolgáltatások nyújtására
         is alkalmazandó?

      2)      A fenti elv magában foglalja‑e, vagy sem azt a lehetőséget, hogy a felek az ügyvédi javadalmazásról kötelező erejű megállapodást
         köthetnek?

      3)      Mindenesetre az ügyvédi javadalmazástól való eltérés abszolút tilalma ezen elvbe ütközik‑e, vagy sem?
      4)      Az EK 10. és 49. cikkben előírt szolgáltatás nyújtása szabadságának elve a jogi szolgáltatásokra is alkalmazandó‑e?
      5)      Amennyiben a válasz igenlő, a fenti elvvel összeegyeztethető‑e az ügyvédi tiszteletdíjaktól való eltérésre vonatkozó abszolút
         tilalom?”

       A C‑202/04. sz. ügy
      16     Az ügyvédi kamara véleményére támaszkodva, és a díjszabást alkalmazva R. Meloni ügyvéd C. Capodarte és S. Macrino ellen fizetési
         meghagyás iránti kérelmet terjesztett elő az utóbbiak javára szerzői jogi területen nyújtott bizonyos peren kívüli jogi szolgáltatással
         – amelyek többek között szóbeli tanácsadást és az ellenfél ügyvédjének küldött leveleket foglaltak magukban – kapcsolatos
         tiszteletdíj megfizetése iránt, és a fizetési meghagyást az eljáró bíróság ki is bocsátotta.

      17     C. Capodarte és S. Macrino ellentmondást nyújtott be a fizetési meghagyás ellen a Tribunale di Romához, különösen arra hivatkozva,
         hogy az elvégzett ügy jelentőségére és az ügyvéd által ténylegesen elvégzett jogi munkára tekintettel a R. Meloni által követelt
         tiszteletdíj aránytalan.

      18     A R. Meloninak járó tiszteletdíj összegének meghatározása érdekében a Tribunale di Roma úgy ítéli meg, hogy mérlegelni kell,
         hogy a díjszabás peren kívüli esetekre vonatkozóan alkalmazandó része összeegyeztethető‑e az EK‑Szerződés rendelkezéseivel,
         figyelembe véve különösen azt a tényt, hogy az érdekeltek a kérdéses peren kívüli jogi szolgáltatás igénybe vételéhez nem
         voltak kötelesek ügyvédhez fordulni.

      19     Következésképpen a Tribunale di Roma felfüggesztette eljárását, és előzetes döntéshozatalra az alábbi kérdést terjesztette
         a Bíróság elé:

      „Az EK‑Szerződés 5. és 85. cikkével (jelenleg EK 10. cikk és EK 81. cikk) ellentétes‑e az, hogy valamely tagállam olyan törvényi
         vagy rendeleti intézkedést fogadjon el, amely az ügyvédi szakmai kamarai szerv által készített tervezet alapján az ügyvédi
         hivatáshoz tartozó személyek részére fizetendő tiszteletdíjak alsó és felső határát rögzítő díjszabást hagy jóvá olyan szolgáltatások
         tekintetében, amelyeknek tárgya olyan („peren kívüli”) tevékenység, amelynek nyújtása nem kizárólagosan csupán az ügyvédi
         szakmai kamara tagjai által nyújtható, hanem e szolgáltatásokat bárki nyújthatja?”

      20     A két ügyet a közöttük lévő összefüggés miatt az eljárási szabályzat 103. cikkével összefüggésben értelmezett 43. cikkének
         megfelelően az ítélethozatal céljából egyesíteni kell.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az elfogadhatóságról
       A C‑94/04. sz. ügy
      –       A Bíróságnak benyújtott észrevételekről
      21     F. Cipolla szerint a kérdést előterjesztő bíróság által döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatatlanok egyrészt
         abból az indokból, hogy az alapeljárás eldöntése szempontjából irrelevánsak, másrészt pedig e kérdések hipotetikus jellegűek.

      22     Az első elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatosan F. Cipolla fenntartja, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban
         kifejtettekkel ellentétben a hatályos nemzeti jog nem követeli meg, hogy a nemzeti bíróság az ügyvéd és ügyfele közötti megállapodás
         fennállását és jogszerűségét mérlegelje. Az utóbbiak közötti megállapodás hiánya, valamint az ügyfél által a megfizetendő
         szolgáltatás címén kifizetett összeg „előlegnek” minősítése ítélt dolgoknak (res iudicatae) tekintendők, mivel ezek ellen nem nyújtottak be fellebbezést.

      23     A második elfogadhatatlansági kifogás kapcsán F. Cipolla arra hivatkozik, hogy az ügyvéd és ügyfele között megkötött megállapodás
         érvényessége csupán akkor lehet mérlegelés tárgya, amennyiben bizonyított, hogy ez a megállapodás létezik. Ez a helyzet viszont
         a jelen ügyben nem áll fenn. Ezért tehát a Corte d’appello di Torino által feltett kérdések konzultatív véleménykéréshez hasonlíthatók.

      24     A német kormány úgy ítéli meg, hogy mivel a kérdéses alapeljárás tényállása nem nemzetközi vonatkozású, az EK 49. cikk nem
         alkalmazható. Az Európai Közösségek Bizottsága a Bíróság legújabb ítélkezési gyakorlatára támaszkodva úgy véli, hogy az előzetes
         döntéshozatali kérelem annyiban, amennyiben az EK 49. cikk értelmezésére vonatkozik, elfogadható.

      –       A Bíróság válasza
      25     A F. Cipolla által hivatkozott elfogadhatatlansági kifogásokkal kapcsolatosan emlékeztetni kell, hogy a nemzeti bíróság által
         saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja –
         a közösségi jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell (lásd a C‑300/01. sz. Salzmann‑ügyben
         2003. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4899. o.] 29. és 31. pontját). A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes
         döntéshozatal iránti kérelem Bíróság általi elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy a közösségi
         jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a
         szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek
         szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdéseket hatékonyan megválaszolja (lásd különösen a C‑379/98. sz. PreussenElektra‑ügyben
         2001. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2099. o.] 39. pontját és a C‑466/04. sz. Acereda Herrera‑ügyben 2006. június
         15‑én hozott ítélet [EBHT 2006., 5341. o.] 48. pontját).

      26     Tehát a fent említett relevancia vélelme nem dönthető meg pusztán azon körülmény alapján, hogy az alapeljárás valamelyik fele
         bizonyos – a jelen ítélet 22. pontjában részletezett – tényeket vitat, amelyek helytállóságának vizsgálata nem a Bíróság feladata,
         és amelyektől az említett eljárás tárgyának meghatározása függ.

      27     Ennélfogva úgy kell tekinteni – amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül –, hogy az alapeljárás arra vonatkozik,
         hogy az ügyvéd és ügyfele között az ügyvéd átalánydíjas javadalmazásával kapcsolatban kötött megállapodás létező és érvényes‑e
         azon indokból, hogy annak az érintett tagállamban hatályos díjszabás alapján kiszámítandó ügyvédi javadalmazással való hivatalból
         történő helyettesítése nem felel meg a versenyjogi közösségi szabályoknak.

      28     E tekintetben meg kell állapítani, hogy nem nyilvánvaló, hogy a közösségi jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért,
         nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, sem az, hogy a közösségi szabályok értelmezésére vonatkozó kérdések
         hipotetikus jellegűek lennének.

      29     Még ha fel is tesszük, hogy az alapeljárás tárgyát képező megállapodás létezése nem megállapított, nem kizárt, hogy a közösségi
         jog értelmezése, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság kért – amely lehetővé teszi az utóbbi részére, hogy a Szerződés által
         megállapított versenyjogi szabályok értelmében mérlegelje a díjszabás összeegyeztethetőségét – e bíróság részére hasznos legyen
         az előtte folyó eljárás eldöntése érdekében. E kérdés főképpen az ügyvédi tiszteletdíjak elszámolására vonatkozik, amelyet
         – amint a jelen ítélet 6. pontjában kifejtettük – az eljáró bíróság bizonyos kivételekkel az igazságügyi miniszter által előzetesen
         rögzített alsó és felső határ között állapít meg.

      30     Végül különösen az EK 49. cikk értelmezésére vonatkozó kérdések tekintetében megjegyzendő, hogy ugyan egyértelmű, miszerint
         a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó eljárás összes eleme egy tagállamra vonatkozik, a válasz mindazonáltal hasznos
         lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára, különösen amennyiben nemzeti joga az alapügyhöz hasonló eljárásban előírná,
         hogy valamely olasz állampolgárt ugyanazon jogokban kell részesíteni, mint amelyekkel más tagállam állampolgára hasonló helyzetben
         rendelkezne a közösségi jog alapján (lásd különösen a C‑451/03. sz., Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ügyben 2006.
         március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2941. o.] 29. pontját).

      31     Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a Szerződésnek a szolgáltatás szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek értelmezésével, amelyet
         a kérdést előterjesztő bíróság kért, ellentétes-e az alapeljárás tárgyát képező nemzeti szabályozás, amennyiben e szabályozás
         más tagállamban letelepedett személyekkel szemben alkalmazandó.

      32     A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
       A C‑202/04. sz. ügy
      –       A Bírósághoz benyújtott észrevételek
      33     R. Meloni a Tribunale di Roma által feltett kérdés elfogadhatatlanságára hivatkozik azon indokból, hogy nincs semmilyen összefüggés
         e kérdés, valamint az eljáró bíróság előtt folyó eljárás eldöntése között, mivel ez utóbbi tárgya a díjszabásnak egy ügyvédi
         kamarai tagsággal rendelkező ügyvéd által nyújtott peren kívüli szolgáltatásra való alkalmazása.

      34     Ezen túlmenően a kérdést előterjesztő bíróság nem jelölte meg azon okokat, amelyek arra indították, hogy felvesse a közösségi
         jog értelmezését.

      35     Az olasz kormány fenntartja, hogy amennyiben – az alapeljárás tényállásához hasonlóan – a felek nem rögzítették szerződésben
         az ügyvédi tiszteletdíjat, és az ügyfél vitatja a jogi szakember által egyoldalúan kiszámlázott összeget, az olasz jog szerint
         az alapeljárásban eljáró bíróság e tiszteletdíjat szabadon állapíthatja meg. Ezért a peren kívüli ügyvédi szolgáltatások díjszabásának
         EK 10. cikkel, illetve EK 81. cikkel való összeegyeztethetősége az alapeljárás eldöntése tekintetében irreleváns.

      36     Az olasz kormány továbbá vitatja a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdés relevanciáját tekintettel arra
         a tényre, hogy az alapeljárásban semmiféle versenyellenes gyakorlatról nincs szó, sem a díjszabás kidolgozása során, sem a
         piaci szereplők magatartása miatt.

      –       A Bíróság válasza
      37     A R. Meloni által hivatkozott első elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatosan emlékeztetni kell, hogy az alapeljárás tárgya
         a díjszabásnak egy ügyvédi kamarai tagsággal rendelkező ügyvéd által végzett peren kívüli szolgáltatásra való alkalmazása.
         A nemzeti bíróság kérdésével arra keres választ, hogy a versenyjogi szabályokkal ellentétes‑e az ilyen díjszabás alkalmazása,
         amennyiben a díjszabás nem alkalmazható olyan személy által nyújtott peren kívüli szolgáltatás tekintetében, aki nem tagja
         az ügyvédi kamarának. E körülmények között a nemzeti bíróság által a közösségi jog értelmezésével kapcsolatosan feltett kérdéshez
         fűződő relevancia vélelme nem dönthető meg.

      38     Az arra vonatkozó kifogás sem fogadható el, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem jelölte meg azon okokat, amelyek arra
         indították, hogy felvesse a közösségi jog értelmezését. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint elengedhetetlen, hogy a nemzeti
         bíróság minimális magyarázatot adjon az értelmezni kért közösségi rendelkezések kiválasztásának okaira, és e rendelkezések
         és az alapügyben alkalmazandó nemzeti jogszabály közötti kapcsolatra. (lásd különösen a C‑116/00. sz. Laguillaumie‑ügyben
         2000. június 28‑án hozott végzés [EBHT 2000., I‑4979. o.] 16. pontját). Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat viszont
         teljes mértékben eleget tesz e követelménynek, amint egyébként azt a főntanácsnok indítványának 24. pontja is kimondja.

      39     Az olasz állam által hivatkozott első elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatosan meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő
         bíróság abból az előfeltételezésből indul ki, miszerint az előtte indított eljárás során az olasz jog értelmében az ügyvédnek
         járó tiszteletdíjat az ügyvédek által nyújtott peren kívüli szolgáltatásokra vonatkozó díjszabásra való hivatkozással kell
         megállapítania.

      40     Amint arra a jelen ítélet fenti 25. pontjában emlékeztettünk, a nemzeti bíró által saját felelősségére meghatározott jogszabályi
         és ténybeli háttér helytállóságát – amelybe a Bíróság elé a közösségi jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések
         beleágyazódnak – a Bíróság nem vizsgálhatja.

      41     E körülmények között a közösségi jog értelmezésével kapcsolatosan feltett kérdéshez fűződő relevancia vélelmét a felek nem
         döntötték meg.

      42     Az olasz kormány által hivatkozott második elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatosan emlékeztetni kell arra – amint az
         már jelen ítélet 37. pontjában megállapítást nyert –, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérdésével arra keres választ, hogy
         a Szerződés által megállapított versenyjogi szabályokkal ellentétes-e azon díjszabás alkalmazása, amely az előtte folyó eljárás
         tárgyát képezi. Az arra keresendő válasz, hogy az alapeljárásban versenyellenes gyakorlatról van-e szó, nagyon is a kérdést
         előterjesztő bíróság által felvetett értelmezési kérdés tárgyát képezi, és ezért nem tekinthető a jelen ügyben irrelevánsnak.

      43     A fentiekből következően a Tribunale di Roma által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
       Az ügy érdeméről
       A C‑94/04. sz. ügyben feltett első három kérdésről és a C‑202/04. sz. ügyben feltett kérdésről
      44     E kérdésekkel – amelyeket a két ügy releváns tényezőit, valamint azt a tényt figyelembe véve újrafogalmazva kell együtt tárgyalni,
         hogy az alapeljárások tárgya a tiszteletdíjak alsó határa – a kérdést előterjesztő bíróságok lényegében arra keresnek választ,
         hogy az EK 10. cikkel, EK 81. cikkel és EK 82. cikkel ellentétes-e az, hogy valamely tagállam olyan szabályozó intézkedést
         fogadjon el, amely a CNF‑hez hasonló ügyvédi szakmai kamarai szerv által készített tervezet alapján olyan díjszabást hagy
         jóvá, amely az ügyvédi hivatáshoz tartozó személyek tiszteletdíjainak alsó határát rögzíti, és amelytől főszabály szerint
         nem lehet eltérni sem az ügyvédi hivatást gyakorlók által nyújtható szolgáltatások, sem – mint például a peren kívüli szolgáltatások
         esetén – olyan szolgáltatások esetén, amelyeket olyan gazdasági szereplő is nyújthat, akire a hivatkozott díjszabás nem alkalmazandó.

      45     Előzetesen meg kell jegyezni, hogy mivel a hivatkozott díjszabás a tagállam egész területén alkalmazandó, e díjszabás az EK 81. cikk
         (1) bekezdése, valamint az EK 82. cikk értelmében hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre (lásd e tekintetben a
         8/72. sz., Vereeniging van Cementhandelaren kontra Bizottság ügyben 1972. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 1972., 977. o.]
         29. pontját; a C‑179/90. sz., Merci convenzionali porto di Genova ügyben 1991. december 10‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑5889. o.]
         14. és 15. pontját, továbbá a C‑35/99. sz. Arduino‑ügyben 2002. február 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑1529. o.] 33. pontját).

      46     Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ugyan igaz az, hogy az EK 81. cikk és az EK 82. cikk önmagukban csakis a vállalkozások
         tevékenységét érintik, és nem vonatkoznak a tagállamoktól származó törvényi vagy rendeleti intézkedésekre, ettől még e cikkek
         – az EK 10. cikkel összefüggésben értelmezve, amely együttműködési kötelezettséget ír elő – kötelezik a tagállamokat arra,
         hogy ne hozzanak vagy ne tartsanak hatályban olyan – akár törvényi, akár pedig rendeleti – intézkedéseket, amelyek alkalmasak
         arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok hatékony érvényesülését gátolják (lásd különösen a C‑250/03. sz. Mauri‑ügyben
         2005. február 17‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑1267. o.] 29. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      47     A Bíróság többek között kimondta, hogy az EK 10. cikket és az EK 81. cikket sérti akár az, ha valamely tagállam előírja vagy
         előnyben részesíti az EK 81. cikkel ellentétes megállapodások kötését, vagy az ilyen megállapodások hatását erősíti, akár
         pedig ha a saját szabályozásának állami jellegét megszünteti azáltal, hogy a gazdasági jellegű döntések meghozatalának felelősségét
         piaci magánszereplőkre ruházza (a fent hivatkozott Mauri‑végzés 30. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      48     E tekintetben az a tény, hogy valamely tagállam a CNF‑hez hasonló ügyvédekből álló szakmai testületet arra kötelez, hogy dolgozza
         ki a tiszteletdíjak díjszabási tervezetét, az alapeljárás sajátos körülményei között nem tűnik olyan jellegű intézkedésnek,
         amely alkalmas annak megállapítására, hogy az állam megszüntette a végül elfogadott díjszabás állami jellegét azáltal, hogy
         az adott témában a döntéshozatal felelősségét az ügyvédségre ruházta volna.

      49     Ugyan az alapeljárás tárgyát képező nemzeti szabályozás nem tartalmaz sem eljárási jellegű rendelkezéseket, sem anyagi jellegű
         előírásokat, amelyek ésszerűen valószínűsíthető módon alkalmasak annak biztosítására, hogy a CNF a díjszabás tervezetének
         kidolgozásánál a közérdek céljából a közhatalom részeként járjon el, nem tűnik úgy, hogy az olasz állam végső döntési jogköréről,
         illetve a hivatkozott díjszabás végrehajtásának ellenőrzéséről lemondott volna (lásd a fenti hivatkozott Arduino-ítélet 39.
         és 40. pontját).

      50     Egyfelől a CNF csupán a díjszabási tervezet elkészítésével lett megbízva, amely önmagában nem kötelező. Az igazságügyi miniszter
         jóváhagyása hiányában a díjszabási tervezet nem léphet hatályba, és továbbra is a korábbi díjszabás alkalmazandó. Ebből következően
         a miniszternek áll csak módjában a tervezetet a CNF‑fel módosíttatni. Ezen túlmenően a kérdéses minisztert két közintézmény
         – vagyis a Consiglio di Stato és a CIP – is segíti, amelyeknek a véleményét a díjszabás elfogadása előtt előzetesen be kell
         szereznie (lásd a fent hivatkozott Arduino‑ítélet 41. pontját).

      51     Másfelől a királyi törvényrendelet 60. cikke úgy rendelkezik, hogy a tiszteletdíjak elszámolását a[z eljáró] bíróság állapítja
         meg ugyanazon rendelet 57. cikkében meghatározott kritériumok alapján, miközben figyelembe veszi a tárgyalt kérdések súlyát
         és mennyiségét is. Ezen felül kivételes esetekben és a bíróság a rendelet 58. cikkének alkalmazásában szabályszerűen indokolt
         határozattal eltérhet a díjszabás által rögzített alsó határtól (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Arduino-ítélet 42. pontját).

      52     E körülmények között nem tekinthető úgy, hogy az olasz állam lemondott volna jogköréről azáltal, hogy a gazdasági jellegű
         döntések meghozatalának felelősségét magán piaci szereplőkre ruházta volna, amelynek következtében megszűnt volna az alapeljárás
         tárgyát képező szabályozás állami jellege (lásd a fentiekben hivatkozott Arduino-ítélet 43. pontját, valamint a fentiekben
         hivatkozott Mauri-végzés 36. pontját).

      53     A jelen ítélet 50. és 51. pontjában kifejtett indokokból az sem róható fel ezen államnak, hogy a CNF‑en keresztül előírta
         vagy előnyben részesítette volna a vállalkozások közötti megállapodások EK 81. cikkbe ütköző kötését, vagy hogy ezen megállapodások
         hatását erősítette volna, illetve hogy előírta vagy előnyben részesítette volna az EK 82. cikkbe ütköző erőfölénnyel való
         visszaélést vagy ezen visszaélés hatását erősítette volna (lásd e tekintetben a fentiekben hivatkozott Arduino-ítélet 43. pontját,
         valamint a fentiekben hivatkozott Mauri‑végzés 37. pontját).

      54     Ennélfogva a C‑94/04. sz. ügyben feltett három kérdésre, valamint a C‑202/04. sz. ügyben feltett kérdésre azt a választ kell
         adni, hogy az EK 10. cikkel, EK 81. cikkel és EK 82. cikkel nem ellentétes az, hogy valamely tagállam olyan szabályozó intézkedést
         fogadjon el, amely a CNF‑hez hasonló ügyvédi szakmai kamarai szerv által készített tervezet alapján olyan díjszabást hagy
         jóvá, amely az ügyvédi hivatáshoz tartozó személyek tiszteletdíjainak alsó határát rögzíti, és amelytől elvben nem lehet eltérni
         sem az ügyvédi hivatást gyakorlók által nyújtható szolgáltatások, sem – mint például a peren kívüli szolgáltatások – olyan
         szolgáltatások esetén, amelyeket más gazdasági szereplő is nyújthat, akire a hivatkozott díjszabás nem alkalmazandó.

       A C‑94/04. sz. ügyben feltett negyedik és ötödik kérdésről
      55     E két kérdéssel a Corte d’appello di Torino lényegében arra keres választ, hogy az EK 49. cikkel ellentétes‑e az olyan szabályozás,
         amely abszolút módon tiltja a díjszabás által rögzített tiszteletdíjak legalsó határától való, megállapodásban rögzített eltérést
         – mint az alapeljárás tárgyát képező ügyben is – olyan szolgáltatások esetében, amelyek egyrészről peres eljárással kapcsolatosak,
         másrészt ügyvédek által nyújthatók.

      56     Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 49. cikk nemcsak a más tagállamban letelepedett
         szolgáltatóval szemben a nemzetisége alapján alkalmazott minden hátrányos megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem
         ugyanúgy valamennyi korlátozás megszüntetését akkor is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból
         származó szolgáltatókra, amennyiben azok akadályozzák, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik egy olyan másik tagállamban letelepedett
         szolgáltató szolgáltatásait, ahol az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat (lásd különösen a C‑17/00. sz. De Coster‑ügyben
         2001. november 29‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9445. o.] 29. pontját, valamint a C‑544/03. és C‑545/03. sz., Mobistar és
         Belgacom Mobile ügyben 2005. szeptember 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7723. o.] 29. pontját).

      57     Ezenkívül a Bíróság már kimondta, hogy a Szerződés 49. cikkébe ütközik minden olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amely
         a tagállamok közötti szolgáltatásnyújtást a kizárólag egy tagállamon belüli szolgáltatásnyújtásnál nehezebbé teszi (lásd a
         fent hivatkozott De Coster‑ítélet 30. pontját, az ítélkezési gyakorlatot, valamint a fent hivatkozott Mobistar és Belgacom
         Mobile ítélet 30. pontját).

      58     Az olasz jogi szabályozás által előírt, a díjszabásban rögzített legalsó határtól megállapodással való eltérés tilalma a más
         tagállamokban letelepedett ügyvédek számára nehezebbé teheti az olasz jogi szolgáltatások piacán történő szolgáltatásnyújtást,
         és ennélfogva korlátozhatja szolgáltatásnyújtásuk gyakorlását e tagállamban. Ennélfogva ez a tiltás az EK 49. cikk értelmében
         korlátozásnak minősül.

      59     Ez a tilalom ugyanis megfosztja egy másik tagállamban letelepedett ügyvédeket annak lehetőségétől, hogy a díjszabásnál alacsonyabb
         tiszteletdíj fejében hatékonyabb versenyt folytassanak az érintett tagállamban állandó tevékenységet folytató ügyvédekkel
         szemben, akik következésképpen a külföldön letelepedett ügyvédekhez viszonyítva nagyobb lehetőségekkel rendelkeznek ügyfelek
         megtartására (lásd analógia útján a C‑442/02. sz. CaixaBank France ügyben 2004. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8961. o.]
         13. pontját).

      60     Ráadásul ez a tilalom korlátozza az Olaszországban nyújtandó szolgáltatás címzettjeinek körét, mivel e címzettek nem fordulhatnak
         ügyvédi szolgáltatásokért más tagállamban letelepedett ügyvédekhez, akik szolgáltatásaikat Olaszországban a díjszabás által
         rögzített tiszteletdíjak legalsó határából eredő összegnél alacsonyabb áron nyújtanák.

      61     Ennek ellenére ez a tilalom igazolható, amennyiben közérdeken alapuló kényszerítő indokra vezethető vissza, feltéve hogy alkalmas
         az általa elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és nem lép túl az annak megvalósításához szükséges mértéken (lásd
         különösen a C‑398/95. sz. SETTG‑ügyben 1997. június 5‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3091. o.] 21. pontját és a fentiekben
         hivatkozott Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ítélet 37. pontját).

      62     Az alapeljárás tárgyát képező tilalomból eredő szolgáltatásnyújtás-korlátozást igazolandó az olasz kormány azzal érvel, hogy
         az ügyvédek közötti túlzott verseny olyan versenyhez vezethetne, amely a nyújtott szolgáltatások minőségének – különösen a
         bírósági eljárásokban jogalanyként eljáró, minőségi tanácsra szoruló – fogyasztókkal szembeni romlását idézné elő.

      63     A Bizottság szerint nem áll fenn semmiféle okozati viszony a tiszteletdíjak alsó határának rögzítése és az ügyvédek által
         nyújtott szakmai szolgáltatások magas színvonala között. Valójában az állami helyettesítő intézkedések, különösen az ügyvédi
         hivatás gyakorlásának szabályai, a szakmai etika betartatását lehetővé tevő fegyelmi szabályok, valamint a polgári felelősségi
         szabályok – az ügyvédi hivatást gyakorlók által nyújtott szolgáltatások magas színvonalának ezen intézkedések által biztosított
         fenntartása révén – állnak közvetlen ok-okozati összefüggésben az ügyvédek ügyfeleinek védelmével, valamint az igazságszolgáltatás
         megfelelő működésével.

      64     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt a fogyasztók védelme – különösképpen az igazságszolgáltatással kapcsolatosan
         eljáró személyek által nyújtott szolgáltatások címzettjei –, másrészt pedig a gondos igazságszolgáltatás védelme olyan célkitűzések,
         amelyek olyan közérdeken alapuló kényszerítő indokoknak tekinthetők, amelyek igazolhatják a szolgáltatásnyújtás szabadságának
         korlátozását (lásd e tekintetben a C‑3/95. sz. Reisebüro Broede ügyben 1996. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑6511. o.]
         31. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑124/97. sz., Läärä és társai ügyben 1999. szeptember 21‑én
         hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6067. o.] 33. pontját) azon kettős feltétel esetén, hogy az alapeljárás tárgyát képező nemzeti
         intézkedés alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és nem lép túl az annak megvalósításához szükséges
         mértéken.

      65     A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak az alapeljárásban történő eldöntése, hogy szolgáltatásnyújtás szabadságának
         a nemzeti szabályozás által bevezetett korlátozása tiszteletben tartja‑e e feltételeket. Ennek érdekében az alábbi pontokban
         meghatározott tényezőket kell majd figyelembe vennie.

      66     Különösen meg kell vizsgálnia, hogy létezik‑e összefüggés a tiszteletdíjak mértéke és az ügyvédek által nyújtott szolgáltatások
         színvonala között, és hogy különösen a tiszteletdíjak alsó határának rögzítése olyan arányos intézkedés-e, amely alkalmas
         az általa elérni kívánt cél – vagyis a fogyasztók védelme és a gondos igazságszolgáltatás – megvalósítására.

      67     Még ha igaz is, hogy a tiszteletdíjak alsó határát előíró díjszabás nem gátolja meg, hogy az ügyvédi hivatást gyakorlók közepes
         színvonalú szolgáltatást nyújtsanak, nem lehet eleve kizárni, hogy a díjszabás lehetővé teszi annak elkerülését, hogy az ügyvédek
         az olasz piachoz hasonló környezetben – amelyet, mint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, az ügyvédi kamarába
         felvett és tevékenységet végző ügyvédek nagyon magas száma jellemzi – arra legyenek ösztönözve, hogy a szolgáltatások alacsonyabb
         áron való nyújtásában megnyilvánuló versenyt folytassanak, amely a nyújtott szolgáltatás színvonala romlásának kockázatával
         járhat.

      68     Ugyancsak figyelembe kell venni mind a kérdéses piac fenti pontban kifejtett sajátos jellemzőit, mind e szolgáltatások sajátos
         jellemzőit, és különösen azt a tényt, hogy az ügyvédi szolgáltatásnyújtások területén általában információs aszimmetria áll
         fenn az „ügyfél‑fogyasztók” és az ügyvédek között. Az ügyvédek ugyanis olyan magas szintű szakmai jártassággal rendelkeznek,
         amellyel a fogyasztók nem feltétlenül rendelkeznek, és ezért az utóbbiak nehezen tudják mérlegelni a nekik nyújtott szolgáltatások
         minőségét (lásd különösen A szakmai szolgáltatások terén fennálló versenyről szóló 2004. február 9‑i bizottsági jelentést
         [COM (2004) 83 végleges, 10. o.]).

      69     Azonban a kérdést előterjesztő bíróságnak azt is vizsgálnia kell, hogy az ügyvédekre vonatkozó szakmai – különösen a szervezeti,
         minősítési, etikai, felügyeleti és felelősségi – szabályok önmagukban véve nem elegendőek-e a fogyasztók védelmére és a gondos
         igazságszolgáltatásra irányuló célok megvalósítására.

      70     Figyelembe véve a fentieket a C‑94/04. sz. ügyben feltett negyedik és ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az olyan
         szabályozás, amely abszolút módon tiltja a díjszabás által rögzített tiszteletdíjak legalsó határától való, megállapodásban
         rögzített eltérést – az alapeljárás tárgyát képező ügyhöz hasonlóan – olyan szolgáltatások esetében, amelyek egyrészről peres
         eljárással kapcsolatosak, másrészt ügyvédek által nyújthatók, az EK 49. cikkben előírt szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását
         képezi. A kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni, hogy az ilyen szabályozás – tekintettel az alkalmazás konkrét
         megvalósulására – valóban megfelel‑e fogyasztók védelmére és a gondos igazságszolgáltatásra irányuló céloknak, amelyek e szabályozást
         igazolhatják, illetve a szabályozás által előírt korlátozások nem tűnnek‑e aránytalannak a fenti célkitűzésekhez viszonyítva.

       A költségekről
      71     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK 10. cikkel, EK 81. cikkel és EK 82. cikkel nem ellentétes az, hogy valamely tagállam olyan szabályozó intézkedést fogadjon
            el, amely a Consiglio nazionale forense-hez (országos ügyvédi kamarai tanács) hasonló ügyvédi szakmai kamarai szerv által
            készített tervezet alapján olyan díjszabást hagy jóvá, amely az ügyvédi hivatáshoz tartozó személyek tiszteletdíjainak alsó
            határát rögzíti, és amelytől elvben nem lehet eltérni sem az ügyvédi hivatást gyakorlók által nyújtható szolgáltatások, sem
            olyan szolgáltatások – mint például a peren kívüli szolgáltatások – esetén, amelyeket olyan gazdasági szereplő is nyújthat,
            akire a hivatkozott díjszabás nem alkalmazandó.
      2)      Az olyan szabályozás, amely abszolút módon tiltja a díjszabás által rögzített tiszteletdíjak legalsó határától való, megállapodásban
            rögzített eltérést – az alapeljárás tárgyát képező ügyhöz hasonlóan – olyan szolgáltatások esetében, amelyek egyrészről jogi
            jellegűek, másrészt ügyvédek által nyújthatók, az EK 49. cikkben előírt szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását képezi.
            A kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni, hogy az ilyen szabályozás – tekintettel az alkalmazás konkrét megvalósulására –
            valóban megfelel‑e fogyasztók védelmére és a gondos igazságszolgáltatásra irányuló céloknak, amelyek e szabályozást igazolhatják,
            illetve a szabályozás által előírt korlátozások nem tűnnek‑e aránytalannak a fenti célkitűzésekhez viszonyítva.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: olasz.


title: A Bíróság (első tanács) 2004. július 15-i ítélete.#Marie Lindfors.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Korkein hallinto-oikeus - Finnország.#83/183/EGK irányelv - Tartózkodási hely egyik tagállamból a másikba való áthelyezése - Gépjármű nyilvántartásba vétele vagy forgalomba helyezése előtt kivetett adó.#C-365/02. sz. ügy.

text:
      C-365/02. sz. ügy
      Marie Lindfors által kezdeményezett eljárás
      (a Korkein hallinto-oikeus [Finnország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „83/183/EGK irányelv – Tartózkodási hely egyik tagállamból a másikba való áthelyezése – Gépjármű nyilvántartásba vétele vagy forgalomba helyezése előtt kivetett adó”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból történő végleges
            behozatalára alkalmazandó adómentességek – 83/183 irányelv – A gépjármű‑tulajdonos tartózkodási helyének egyik tagállamból
            a másikba való áthelyezése – A rendeltetési hely szerinti tagállam által a gépjármű nyilvántartásba vételekor vagy forgalomba
            helyezésekor kivetett adó – Megengedhetőség – Korlátok
      (EK 18. cikk; 83/183 tanácsi irányelv, 1. cikk)
      A magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból történő végleges behozatalára alkalmazandó adómentességekről
         szóló 83/183/EGK tanácsi irányelv 1. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az nem tiltja, hogy a gépjármű-tulajdonos tartózkodási
         helyének egyik tagállamból a másikba való áthelyezése esetén a gépjármű nyilvántartásba vétele vagy forgalomba helyezése előtt
         adót vessenek ki abban a tagállamban, amelybe a tartózkodási helyét áthelyezte. Ugyanis az ilyen adó nem tekinthető a behozatallal
         összefüggésben kivetett olyan adónak, amely az említett rendelkezésben előírt mentesség hatálya alá tartozik.

      Tekintettel azonban az EK 18. cikkből eredő követelményekre, a nemzeti bíróságokra hárul annak megállapítása, hogy a nemzeti
         jog alkalmazása biztosítja-e ezen adó esetében, hogy az említett tulajdonos ne kerüljön kedvezőtlenebb helyzetbe, mint amelyben
         azon állampolgárok vannak, akik állandó jelleggel a szóban forgó tagállamban laknak, illetve hogy adott esetben az eltérő
         bánásmód igazolható-e objektív, az érintett személyek tartózkodási helyétől független és a nemzeti jog által megalapozottan
         követett célokkal arányban álló szempontokkal.

      (vö. 26., 36. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2004. július 15. (*)

      „83/183/EGK irányelv – Tartózkodási hely egyik tagállamból a másikba való áthelyezése – Gépjármű nyilvántartásba vétele vagy forgalomba helyezése előtt kivetett adó”
      A C-365/02. sz. ügyben,
      a Bírósághoz a Korkein hallinto-oikeus (Finnország) által az EK 234. cikk értelmében benyújtott, az e bíróság előtt
      Marie Lindfors
      által kezdeményezett eljárásban a magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból történő végleges behozatalára
         alkalmazandó adómentességekről szóló, 1983. március 28-i 83/183/EGK tanácsi irányelv (HL L 105., 64. o.; magyar nyelvű különkiadás
         9. fejezet, 1. kötet, 117. o.) 1. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,

      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta és M. K. Lenaerts (előadó) bírák,
      főtanácsnok: C. Stix-Hackl,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető-helyettes,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:
      –        – M. Lindfors képviseletében P. Snell oikeustieteen kandidaatti,
      –        – a finn kormány képviseletében T. Pynnä, meghatalmazotti minőségben,
      –        – a dán kormány képviseletében J. Bering Liisberg, meghatalmazotti minőségben,
      –        – a görög kormány képviseletében P. Panagiotounakos, D. Kalogiros és P. Mylonopoulos, meghatalmazotti minőségben,
      –        – az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal et I. Koskinen, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,
      az M. Lindfors képviseletében eljáró P. Snell, a finn kormány képviseletében eljáró T. Pynnä, a dán kormány képviseletében
         meghatalmazotti minőségben eljáró J. Molde, a görög kormány képviseletében meghatalmazotti minőségben eljáró M. Apessos és
         a Bizottság képviseletében eljáró R. Lyal és I. Koskinen szóbeli észrevételeinek a 2004. január 15-i tárgyaláson történt meghallgatását
         követően,

      a főtanácsnok indítványának a 2004. március 4-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        2002. október 10-i végzésével, amely október 14-én érkezett a Bírósághoz, a Korkein hallinto-oikeus (finn legfelsőbb közigazgatási
         bíróság) az EK 234. cikk alapján előzetes döntéshozatal céljából a magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból
         történő végleges behozatalára alkalmazandó adómentességekről szóló, 1983. március 28-i 83/183/EGK tanácsi irányelv (HL L 105.,
         64. o., magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 117. o.) 1. cikkének értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a
         Bíróság elé.

      2        E kérdés az M. Lindfors és a finn hatóságok közötti perben merült fel a finn szabályozás által előírt gépjárműadó tárgyában,
         amelynek M. Lindfors is alanyává vált, miután tartózkodási helyét áthelyezte Finnországba.

       Jogi háttér
       A 83/183/EGK irányelv vonatkozó rendelkezései
      3        A 83/183 irányelv 1. cikke elrendeli:

      „(1) Az alábbiakban meghatározott feltételekre és esetekre is figyelemmel minden tagállam mentesíti a magánszemélyek által
         valamely más tagállamból véglegesen behozott személyes vagyontárgyat a forgalmi adótól, a jövedéki adótól és egyéb, az ilyen
         vagyontárgyra általánosságban alkalmazott fogyasztási adóktól.

      (2) Az országon belül ilyen vagyontárgy használatával összefüggő különleges és/vagy időszakos vámok és adók, mint például
         a gépjármű-bejelentési díjak, útadók és televíziós díjak nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá.”

       A finn szabályozás
      4        A vonatkozó nemzeti szabályokat az 1994. december 29-i autoverolaki (1482/1994) (a gépjárműadóról szóló törvény) tartalmazza
         az 1999-ben hatályos változatában (a továbbiakban: gépjárműadóról szóló törvény).

      5        A gépjárműadóról szóló törvény 1. cikkének (1) bekezdése szerint ezen adó (a továbbiakban szintén: autovero) „az államnak
         fizetendő […] a személygépkocsi finnországi nyilvántartásba vételét vagy használatba vételét megelőzően”.

      6        Az említett törvény a 2. cikke szerint „finnországi használatba vételen a jármű Finnország területén való forgalomba helyezése
         értendő, abban az esetben is, ha azt nem ebben az országban vették nyilvántartásba”. E rendelkezés szerint továbbá: „Nem minősül
         adóköteles tevékenységnek a Finnországtól eltérő államban nyilvántartásba vett gépjárműnek Finnország területén kívüli állandó
         lakóhellyel rendelkező magánszemély általi saját szükségleteire és kizárólag saját használatára történő átmeneti behozatala
         legfeljebb hat hónapos időtartamra […]”.

      7        Ugyanezen törvény 4. cikkének (1) bekezdése szerint „az adó megfizetésére a gépjármű importőre vagy, ha a gépjárművet Finnországban
         gyártották, a gyártó köteles”. Mint ahogy e törvény 5. cikke rögzíti, „a gépjárműadó megfizetésére kötelezett személy a gépjárműadót
         meghaladóan kivetett hozzáadottérték-adót is köteles megfizetni”.

      8        Az alapeljárásra okot adó esemény idején a gépjárműadóról szóló törvény 6. cikke (1) bekezdésének megfogalmazása szerint:

      „A fizetendő adó megegyezik a gépjármű adóértékével, csökkentve 4 600 FIM-mel. Az adó összege azonban minden esetben legalább
         a gépjármű adóértékének 50 %-a.”

      9        Ugyanezen törvény 7. cikkének (1) bekezdése szerint a behozott használt gépjárművet ugyanazon adóteher sújtja, mint az annak
         megfelelő új gépjárművet, azonban ezt az adót olyan arányos számítási táblázat alapján csökkentik, amely figyelembe veszi
         azon időtartamot (hónapokban számítva), amelynek során a gépjárművet használták.

      10      A gépjárműadóról szóló törvény 25. cikkének (1) bekezdése alapján „ legfeljebb 80 000 FIM összegű adócsökkentés alkalmazandó
         a háztartáshoz tartozó adóköteles gépjárműre, amelyet a lakóhely Finnországba való áthelyezésének keretében hoztak be”, amennyiben
         az e rendelkezésben meghatározott feltételek teljesülnek.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      11      M. Lindfors, miután több más tagállamban rendelkezett lakóhellyel, állandó jelleggel Finnországban telepedett le, ahova e
         lakhelyváltoztatás keretében 1999. augusztus 4-én egy, a személyes vagyona részét képező személygépkocsit hozott be, amelyet
         1995-ben Hollandiában helyezett forgalomba miután azt Németországban megvásárolta.

      12      A Hangon tullikamari (hankói vámhivatal) (Finnország) 1999. augusztus 4-i adókivetésről szóló határozatában 80 000 FIM adócsökkentést
         engedélyezett M. Lindfors-nak, és a fizetendő autoverót 16 566 FIM-ben állapította meg, amelyet növelt még 3 642 FIM hozzáadottérték-adó,
         így összesen 20 198 FIM (körülbelül 3 400 euró) összegben állapította meg a fizetendő adót.

      13      M. Lindfors keresetet nyújtott be e határozat ellen a Helsingin hallinto-oikeus-hoz (helsinki közigazgatási bíróság) (Finnország).
         Álláspontja szerint az autovero fogyasztási adónak minősül, amelynek kivetése a 83/183 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése
         értelmében tilos.

      14      A keresetet elutasították. A Helsingin hallinto-oikeus szerint, mivel az autovero a gépjármű finnországi nyilvántartásba vételéhez
         illetve használatba vételéhez kötődik, a vagyontárgy ország területén belüli használatával összefüggő különleges adónak minősül,
         amely a 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése alapján nem tartozik ezen irányelv hatálya alá.

      15      M. Lindfors a Korkein hallinto-oikeus-tól engedélyt kért, hogy fellebbezést nyújthasson be a Helsingin hallinto-oikeus határozata
         ellen.

      16      A Korkein hallinto-oikeus az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjesztette
         a Bíróság elé:

      „Úgy kell-e értelmezni a […] 83/183 irányelv 1. cikkét, hogy a tartózkodási hely áthelyezése során valamely más tagállamból
         Finnországba behozott gépjármű esetében a gépjárműadóról szóló törvény (autoverolaki) alapján kivetett gépjárműadó (autovero)
         az irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében fogyasztási adó, vagy úgy, hogy ez az 1. cikk (2) bekezdése értelmében a
         vagyontárgy országon belüli használatával összefüggő különleges vám vagy adó?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Előzetes észrevételek
      17      A C-101/00. sz., Tulliasiamies és Siilin ügyben 2002. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-7487. o.) 61. és 80. pontjában
         a Bíróság már úgy határozott, hogy az autovero az EK 90. cikk által tiltott megkülönböztető belső adóztatásnak minősül, amennyiben
         a behozott használt gépjármű adójának összege meghaladja a maradványadó összegét, amelyet a hasonló – Finnország területén
         már nyilvántartásba vett – használt gépjármű értéke tartalmaz.

      18      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés kizárólag az autoveróhoz hasonló adóknak a tartózkodási hely egyik tagállamból
         a másikba történő áthelyezésekor való kivetésének a jogszerűségére vonatkozik, függetlenül azok számítási módjától vagy összegétől.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      19      M. Lindfors fenntartja, hogy az autovero fogyasztási adó, amelyet a gépjármű Finnország területére való behozatalával összefüggésben
         vetnek ki. Az ilyen adóra a 83/183 irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében előírt mentességet kell alkalmazni.

      20      M. Lindfors szerint nemcsak az autovero jellemzőiből következik az a tény, hogy az autovero fogyasztási adó, hanem közvetve
         az egyes szállítóeszközök valamely tagállamba egy másik tagállamból történő ideiglenes behozatalának Közösségen belüli adómentességéről
         szóló, 1983. március 28-i 83/182/EGK tanácsi irányelv (HL L 105., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet,
         112. o.) alkalmazási köréből is, valamint a tartózkodási hely változtatásának keretében a személygépkocsiknak egy másik tagállamba
         történő végleges behozatala vagy ideiglenesen a nyilvántartásbavétel államától eltérő tagállamban való használatának adóztatásáról
         szóló, 98/C 108/12 tanácsi irányelvjavaslatból (HL 1998., C 108., 75. o. és – a módosított javaslat – HL 1999., C 145., 6.
         o.).

      21      A dán, a finn és a görög kormány felhívják a figyelmet arra, hogy az autoverót nem lehet a 83/183 irányelv 1. cikkének (1)
         bekezdése értelmében a magánszemélyek által más tagállamból véglegesen behozott személyes vagyontárgyra szokásosan kivetett
         adónak tekinteni. Valójában ennek kivetésénél a döntő körülmény a gépjármű használata a finnországi közutakon még akkor is,
         ha ezen adó beszedésére rendszerint a nyilvántartásba vétel alkalmával kerül sor. Mint a használattal vagy nyilvántartásba
         vétellel összefüggő különleges adó, az autovero kifejezetten ki van zárva az említett irányelv hatálya alól 1. cikkének (2)
         bekezdése értelmében.

      22      A Bizottság hangsúlyozza, hogy a 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése a „gépjármű-bejelentési díjakat” zárja ki annak
         hatálya alól. Ellentétben az adókkal, amelyek célja a közigazgatás finanszírozásához való hozzájárulás, a „díjak” a közhatalom
         által nyújtott szolgáltatás ellenértékét képezik. A Bizottság szerint az autovero nem a nyilvántartásba vételkor beszedett
         „díj”, hanem fogyasztási adó, amelynek a tartózkodási hely áthelyezésével összefüggésben való alkalmazása tilos a 83/183 irányelv
         1. cikkének (1) bekezdése alapján. Ez a tilalom olyan adókra vonatkozik, amelyek adótényállása valamely vagyontárgy behozatala
         a lakóhely megváltoztatásával összefüggésben.

      23      A Bizottság fenntartja, hogy a gépjármű nyilvántartásba vételét és forgalomba helyezését a származási államban már megadóztatták.
         A szabad mozgást veszélyeztetné, ha ezen az alapon a rendeltetési tagállamban újból adót vetnének ki. A 83/183 irányelv rendelkezéseit
         a szabad mozgásnak az EK 18. cikkben az Unió polgárai javára rögzített alapvető joga tükrében kell értelmezni.

       A Bíróság válasza
      24      Elsőként azt kell megvizsgálni, hogy az autovero M. Lindfors és a Bizottság állításával egyezően a 83/183 irányelv 1. cikke
         (1) bekezdésének hatálya alá tartozik-e. Ebben a tekintetben szükséges azonban hangsúlyozni, hogy az adónem nemzeti jog szerinti
         elnevezése nem döntő annak megítélésénél, hogy vonatkozik‑e rá ez a rendelkezés.

      25      A gépjárműadóról szóló törvény 1. és 2. cikkének együttes olvasata szerint az autovero a személygépkocsi finnországi nyilvántartásba
         vételét, illetve forgalomba helyezését megelőzően fizetendő. Az iratokból, többek között e törvény 2. cikkéből, valamint a
         finn kormány és M. Lindfors észrevételeiből következik, hogy az ideiglenes behozatal esetét kivéve a gépjármű finnországi
         úthálózaton való használata maga után vonja az említett adó kivetését. A finn kormány kifejti, hogy így az autovero kivetésének
         meghatározó körülménye az a tény, hogy a gépjármű részt vesz a forgalomban annak ellenére, hogy az adót rendszerint a nyilvántartásba
         vétel alkalmával kell megfizetni. M. Lindfors hasonlóképpen megerősíti, hogy a gépjárműadóról szóló törvény azon az elven
         alapul, hogy a gépjárműhasználat, bármilyen rövid is legyen, adófizetési kötelezettséget von maga után.

      26      E körülmények között az autoveróhoz hasonló adó nem tekinthető a behozatallal összefüggésben kivetett olyan adónak, amely
         a 83/183 irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében előírt mentesség hatálya alá tartozik. Valójában az adókötelezettséget létrehozó
         tény a jármű használata finn területen, amelyhez nem szükségképpen kapcsolódik a behozatal (lásd ebben az értelemben a C‑387/01. sz.,
         Weigel-ügyben 2004. április 29-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 47. pontját).

      27      Ebből következik, hogy az autovero jellemzőivel rendelkező adó nem tartozik a 83/183 irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében
         előírt adómentesség hatálya alá.

      28      Ezt a következtetést megerősíti a 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése. Mivel az autovero a gépjármű Finnország területén
         való használatára tekintettel fizetendő, az alapeljárásban érintetthez hasonló adók „az országon belül […] [a] vagyontárgy
         használatával összefüggő különleges […] adónak” minősülnek az említett rendelkezés értelmében.

      29      M. Lindfors nem alapozhatta érvelését a 83/182 irányelv alkalmazási körére sem, amely egyes szállítóeszközök ideiglenes behozatalának
         adómentességére vonatkozik. Valójában az a körülmény, hogy ezen irányelv 1. cikke alapján mentesül az autovero alól az Unió
         azon polgára, aki Finnországba ideiglenesen gépjárművet hoz be, nem enged arra következtetni, hogy erre az adóra kiterjed
         a 83/183 irányelvvel létesített adómentesség, amely a gépjárművek végleges behozatalára vonatkozik.

      30      A 98/C 108/12 irányelvjavaslat nem teszi lehetővé a 83/183 irányelv M. Lindfors és a Bizottság szerinti értelmezését. Ellenkezőleg,
         a javaslat negyedik, ötödik és hetedik preambulumbekezdéséből következik, hogy pontosan az utóbbi irányelv által előírt rendszer
         elégtelensége tette szükségessé olyan irányelv elfogadását, amely megtiltja a tagállamoknak – az említett javaslat 1. cikke
         szerint – „jövedéki adó, nyilvántartásba vétellel összefüggő adó, [vagy] egyéb fogyasztási adó kivetését a magánszemély tartózkodási
         hely változtatásával összefüggésben a területükre véglegesen behozott, más tagállamban nyilvántartásba vett személygépkocsik
         esetében”, ahogyan azt Tizzano főtanácsnok a Weigel-ügyre vonatkozó indítványában hangsúlyozta (a fent hivatkozott Weigel-ügyben
         hozott ítélet 52. pontja).

      31      Amint azt a Bizottság hangsúlyozza, az autovero kétségtelenül visszatarthatja az Unió polgárait attól, hogy gyakorolják a
         különösen az EK 18. cikk által biztosított szabad mozgás jogát.

      32      A kérdést előterjesztő bíróság formálisan a 83/183 irányelv 1. cikkének értelmezésére korlátozta kérdését, azonban ez nem
         akadályozza meg, hogy a Bíróság a közösségi jog értelmezésének valamennyi olyan tényezőjét a nemzeti bíróság elé tárja, amelyek
         hasznosak lehetnek az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásában, akár utalt erre ez a bíróság a kérdésének szövegében, akár
         nem (lásd ebben az értelemben a C-241/89. sz., SARPP-ügyben 1990. december 12-én hozott ítélet [EBHT 1990., I-4695. o.] 8.
         pontját, a C-315/92. sz., Verband Sozialer Wettbewerb, ún. „Clinique”-ügyben 1994. február 2-án hozott ítélet [EBHT 1994.,
         I-317. o.] 7. pontját, a C-87/97. sz., Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola ügyben 1999. március 4-én hozott ítélet
         [EBHT I‑1301. o.] 16. pontját és a fent hivatkozott Weigel-ügyben hozott ítélet 44. pontját).

      33      Meg kell tehát vizsgálni az EK 18. cikk közvetett hatását annak érdekében, hogy az alapeljáráshoz hasonló ügy esetében a kérdést
         előterjesztő bíróság megállapíthassa az autovero alkalmazásának összeegyeztethetőségét az e rendelkezésből származó követelményekkel.

      34      Ebben a tekintetben már megállapításra került, hogy az EK-Szerződés az uniós polgár számára nem biztosítja, hogy tevékenységének
         más tagállamba való áthelyezése, mint amelyben addig lakott, semleges az adóztatás vonatkozásában. A tagállamok kérdéses adójogi
         szabályozásának eltérése miatt lehetséges, hogy az ilyen tartózkodásihely-változtatás, az esettől függően a közvetett adóztatás
         szempontjából előnyös vagy előnytelen. Ebből következik, hogy elvileg nem ellentétes az EK 18. cikkel az esetleges hátrány
         ahhoz a helyzethez képest, amelyben a tartózkodásihely-változtatást megelőzően a polgár a tevékenységét kifejtette, feltéve,
         hogy a szabályozás nem hozza a polgárt hátrányosabb helyzetbe azokhoz képest, akik az ilyen adóztatásnak korábban is alanyai
         voltak (lásd a fent hivatkozott Weigel-ügyben hozott ítélet 55. pontját).

      35      Az iratokból kitűnik, hogy a gépjárműadóról szóló törvény 25. cikkének (1) bekezdése 80 000 FIM-et (13 455 euró) meg nem haladó
         adócsökkentésről rendelkezik azon uniós polgárok esetében, akik lakóhelyük Finnországba való áthelyezésével gyakorolják a
         szabad mozgáshoz fűződő jogukat. A kérdést előterjesztő bíróságra hárul annak megállapítása, hogy e rendelkezés és a nemzeti
         jog ezen adót érintő esetleges egyéb rendelkezései biztosítják-e, hogy M. Lindfors ne kerüljön kedvezőtlenebb helyzetbe, mint
         amelyben azon állampolgárok vannak, akik állandó jelleggel Finnországban laknak. Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság
         azt állapítja meg, hogy fennáll ilyen kedvezőtlenebb helyzet, meg kell vizsgálnia, hogy a bánásmódbeli különbség igazolható-e
         az érintett személyek lakóhelyétől független objektív megfontolásokkal, és arányban áll-e a nemzeti jog által elérni kívánt
         céllal (lásd a C-224/98. sz., D'Hoop-ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet [EBHT 2002. I-6191. o.] 36. pontját).

      36      A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre a következő választ kell adni:

      A 83/183 irányelv 1. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az nem tiltja, hogy a gépjármű-tulajdonos tartózkodási helyének egyik
         tagállamból a másikba való áthelyezése esetén a gépjármű nyilvántartásba vétele vagy forgalomba helyezése előtt olyan adót
         vessenek ki abban a tagállamban, amelybe a tartózkodási helyét áthelyezte, mint amelyről a gépjárműadóról szóló törvény rendelkezik.
         Tekintettel azonban az EK 18. cikkből eredő követelményekre, a kérdést előterjesztő bíróságra hárul annak megállapítása, hogy
         a nemzeti jog alkalmazása biztosítja-e ezen adó esetében, hogy az említett tulajdonos ne kerüljön kedvezőtlenebb helyzetbe,
         mint amelyben azon állampolgárok vannak, akik állandó jelleggel a szóban forgó tagállamban laknak, illetve hogy adott esetben
         az eltérő bánásmód igazolható-e objektív, az érintett személyek tartózkodási helyétől független és a nemzeti jog által megalapozottan
         követett célokkal arányban álló szempontokkal.

       A költségekről
      37      A Bíróságnál észrevételt előterjesztő dán, finn és görög kormány és a Bizottság részéről felmerült költségek nem téríthetők
         meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
         képezi, ez utóbbi bíróság dönt a költségekről.

      A fenti indokok alapján,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      a Korkein hallinto-oikeus 2002 október10-i végzésével hozzá intézett kérdésére válaszolva a következőképpen határozott:
      A magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból történő végleges behozatalára alkalmazandó adómentességekről
            szóló, 1983. március 28-i 83/183/EGK tanácsi irányelv 1. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az nem tiltja, hogy a gépjármű-tulajdonos
            tartózkodási helyének egyik tagállamból a másikba való áthelyezése esetén a gépjármű nyilvántartásba vétele vagy forgalomba
            helyezése előtt olyan adót vessenek ki abban a tagállamban, amelybe a tartózkodási helyét áthelyezte, mint amelyről az autoverolaki
            (1482/1994) (a gépjárműadóról szóló törvény) rendelkezik. Tekintettel azonban az EK 18. cikkből eredő követelményekre, a kérdést
            előterjesztő bíróságra hárul annak megállapítása, hogy a nemzeti jog alkalmazása biztosítja-e ezen adó esetében, hogy az említett
            tulajdonos ne kerüljön kedvezőtlenebb helyzetbe, mint amelyben azon állampolgárok vannak, akik állandó jelleggel a szóban
            forgó tagállamban laknak, illetve hogy adott esetben az eltérő bánásmód igazolható‑e objektív, az érintett személyek tartózkodási
            helyétől független és a nemzeti jog által megalapozottan követett célokkal arányban álló szempontokkal.

               Jann

               Rosas

               von Bahr

               Silva de Lapuerta

                     Lenaerts

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. július 15-i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     P. Jann

               hivatalvezető

                     az első tanács elnöke

         * Az eljárás nyelve: finn.