title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2014. március 27.#LCL Le Crédit Lyonnais SA kontra Fesih Kalhan.#A tribunal d’instance d’Orléans (Franciaország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Fogyasztóvédelem – Fogyasztói hitelmegállapodások – 2008/48/EK irányelv – 8. és 23. cikk – A hitelfelvevő hitelképességének a szerződéskötést megelőző, hitelező által történő vizsgálatára vonatkozó kötelezettség – Adatbázisba való betekintést előíró nemzeti rendelkezés – A szerződéses kamatköveteléstől való megfosztás e kötelezettség megszegésének esetén – A szankció hatékony, arányos és visszatartó jellege.#C‑565/12. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑565/12. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a tribunal d’instance d’Orléans (Franciaország) 2012. december 6‑án érkezett, 2012. november 30‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            az LCL Le Crédit Lyonnais SA
            és
            Fesih Kalhan
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
            tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (előadó) és K. Jürimäe bírák,
            főtanácsnok: N. Wahl,
            hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. november 20‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – az LCL Le Crédit Lyonnais SA képviseletében C. Vexliard avocate,
            – a francia kormány képviseletében D. Colas és S. Menez, meghatalmazotti minőségben,
            – az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében M. van Beek és M. Owsiany‑Hornung, meghatalmazotti minőségben,
            tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztói hitelmegállapodásokról és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 23‑i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 133., 66. o.; helyesbítések: HL 2009. L 207., 14. o., HL 2010. L 199., 40. o. és HL 2011. L 234., 46. o.) 8. és 23. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
            2. Ezt a kérelmet az LCL Le Crédit Lyonnais SA (a továbbiakban: LCL) és F. Kalhan közötti, az e társaság által nyújtott szabad felhasználású hitel – amelynek tekintetében az utóbbi személy késedelembe esett – fennmaradó összegének megfizetése iránti kérelem tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. A 2008/48 irányelv (7), (9), (26), (28) és (47) preambulumbekezdésének szövege az alábbi:
            „(7) Annak érdekében, hogy a fogyasztói hitelek jól működő belső piacának kialakulását megkönnyítsék, számos kulcsfontosságú területen harmonizált közösségi keretről szükséges rendelkezni. […]
            […]
            (9) Teljes harmonizációra van szükség annak biztosítására, hogy a Közösségben valamennyi fogyasztó érdekeit magas szinten és egyenlő módon védelmezzék, illetve, hogy valódi belső piacot lehessen létrehozni. Ezért a tagállamok nem tarthatnak fenn vagy vezethetnek be olyan nemzeti rendelkezéseket, amelyek eltérnek az ezen irányelvben meghatározottaktól. […]
            [...]
            (26) A tagállamoknak megfelelő intézkedéseket kell tenniük annak érdekében, hogy – hitelpiacuk sajátos jellemzőit is figyelembe véve – a hitelviszony valamennyi szakasza folyamán felelősségteljes gyakorlatot mozdítsanak elő. […] A bővülő hitelpiacon különösen fontos az, hogy a hitelezők ne vegyenek részt felelőtlen hitelügyletekben, vagy ne adjanak hitelt előzetes hitelképességi vizsgálat nélkül, és a tagállamoknak megfelelő ellenőrzést kell végezniük, hogy elkerülhető legyen az ilyen magatartás; továbbá, amennyiben ezt teszik, a tagállamok a hitelezőkre alkalmazandó szankciók meghatározására legyenek jogosultak […].
            […]
            (28) A fogyasztó hitelképességének elbírálásához a hitelezőnek a megfelelő adatbázisokat is meg kell tekintenie; a jogi és a tényleges [helyesen: ténybeli] körülmények megkövetelhetik, hogy ez a betekintés esetenként eltérő mértékű legyen. […]
            […]
            (47) A tagállamoknak meg kell állapítaniuk az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, és biztosítaniuk kell végrehajtásukat. Bár e szankciók megválasztása a tagállamok hatáskörében marad, azoknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük”.
            4. Ugyanezen irányelvnek „A fogyasztó hitelképességének értékelésére vonatkozó kötelezettség” című 8. cikke (1) bekezdésében az alábbiakat írja elő:
            „A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a hitelmegállapodás megkötését megelőzően a hitelező az adott esetben a fogyasztótól kapott megfelelő információ és a szükség esetén a vonatkozó adatbázisban végzett keresés alapján értékeli a fogyasztó hitelképességét. Az olyan tagállamok, amelyekben jogszabály már most is előírja, hogy a hitelező vonatkozó adatbázisban végzett keresés alapján értékelje a fogyasztó hitelképességét, fenntarthatják ezt az előírást.”
            5. A 2008/48 irányelv „Szankciók” című 23. cikke az alábbi módon rendelkezik:
            „A tagállamoknak meg kell állapítaniuk az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megszegése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, és minden szükséges intézkedést meghoznak azok végrehajtásának biztosítására. Az előírt szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük.”
            A francia jog
            6. A fogyasztói hitel reformjáról szóló, 2010. július 1‑jei 2010–737. sz. törvény (loi n° 2010‑737, du 1 er  juillet 2010, portant réforme du crédit à la consommation; JORF 2010. július 2., 12001. o.), amely a 2008/48 irányelvet ülteti át a francia belső jogba, a fogyasztóvédelmi törvénykönyv (code de la consommation) L. 311‑1. és azt követő cikkeibe került beillesztésre.
            7. Az említett törvénykönyv L. 311‑9. cikke így rendelkezik:
            „A hitelmegállapodás megkötését megelőzően a hitelező megfelelő információ alapján, beleértve a hitelező kérésére a hitelfelvevőtől kapott információkat is, megvizsgálja az utóbbi hitelképességét. A hitelező az L. 333‑5. cikkben említett rendeletben foglalt feltételek fennállása esetén betekint az L. 333‑4. cikkben foglalt nyilvántartásba.”
            8. 2010. október 26‑án elfogadták – a fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 333‑5. cikkében előírt – a magánszemélyek hitelvisszafizetéssel összefüggő problémáinak országos nyilvántartásáról (a továbbiakban: országos nyilvántartás) szóló miniszteri rendeletet. E rendelet előírja, hogy a hitelezőknek milyen módon kell megőrizniük az országos nyilvántartásba történt betekintés bizonyítékait jogvita vagy pénzügyi ellenőrzés esetére.
            9. A fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 311‑48. cikkének második és harmadik bekezdése az alábbiakat írja elő:
            „Amennyiben a hitelező elmulasztotta az L. 311‑8. és L. 311‑9. cikkben meghatározott kötelezettségeit, teljes egészében, vagy a bíróság által meghatározott mértékben elveszíti kamatkövetelését. […]
            A hitelfelvevő csak a tőke visszafizetésére köteles az előre megállapított esedékességnek megfelelően, valamint adott esetben azon kamatok megfizetésére, amelyekhez való jogától a hitelezőt nem fosztották meg. A kamat címén kapott összegeket a hitelező a megfizetésük napjától számított törvényes kamat mértékének megfelelő kamattal megemelve visszafizeti vagy elszámolja a fennmaradó tőketartozással szemben.”
            10. A monetáris és pénzügyi törvénykönyv (code monétaire et financier) L. 313‑3. cikke értelmében:
            „Ha a bírósági határozat pénzbeli marasztalást tartalmaz, a törvényes kamat mértékét öt százalékponttal növelni kell az azon naptól számított két hónap után, amikor a határozat, akár előzetesen is, végrehajthatóvá vált. […]
            Mindazonáltal a végrehajtást elrendelő bíróság az adós vagy a hitelező kérelmére figyelembe veheti az adós helyzetét, mentesítheti ez alól a növelés alól, vagy mérsékelheti annak összegét.”
            11. A polgári törvénykönyv (code civil) 1153. cikke első‑harmadik bekezdésének szövege a következő:
            „Pénztartozás esetén a késedelmes fizetésből eredő késedelmi kamat mindig csak a törvényes kamat megfizetésére való kötelezésből áll, kivéve a kereskedelemre és a kezességre vonatkozó különleges szabályok esetét.
            Ez a kártérítés megilleti a jogosultat anélkül, hogy köteles lenne igazolni a kárát.
            A késedelmi kamatot a fizetési felszólítás, vagy más olyan egyenértékű okirat kézbesítésének napjától kezdve kell megfizetni, mint például egy írott levél, ha abból megfelelően kiderül a felszólítás, kivéve azt az esetet, ha az a törvény erejénél fogva esedékes […].”
            12. Ugyanezen törvénykönyv 1154. cikke értelmében:
            „A tőkeösszeg után fizetendő kamatok vagy a bírósághoz benyújtott kérelem, vagy külön megállapodás alapján kamatozhatnak, azzal a feltétellel, hogy a kérelem vagy a megállapodás legalább egy teljes éve esedékes kamatokra vonatkozik.”
            13. A polgári törvénykönyv 1254. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „Olyan tartozás adósa, amelyet kamat terhel, vagy amelyre vonatkozóan hátralék keletkezik, a hitelező beleegyezése nélkül az általa teljesített befizetést nem számolhatja el a tőkére a hátralékot vagy a kamatokat megelőzően: a tőkére és a kamatra teljesített olyan befizetést, amely nem fedezi mindkettőt, először a kamatra kell elszámolni.”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
            14. 2011. május 4‑én F. Kalhan szerződést kötött az LCL‑lel 38 000 euró összegű, célhoz nem kötött hitel felvételéről, amelyet 60 havi, 730,46 euró összegű részletben kellett visszafizetni, évi rögzített 5,60%‑os hitelkamatlábbal és 5,918%‑os THM‑mel.
            15. Miután az adós az említett hitel visszafizetésére vonatkozó kötelezettségét 2012. január 12‑től nem teljesítette, a hitelező élt a hitelezett összeg azonnali esedékessé tételének lehetőségével a tribunal d’instance d’Orléans (orléans‑i elsőfokú bíróság) előtt.
            16. 2012. október 18‑án az LCL keresethatályú felszólítást intézett F. Kalhanhoz a kérdést előterjesztő bíróság előtt többek között annak érdekében, hogy az kötelezze az utóbbit 37 611,23 euró összeg részére történő megfizetésére 2012. április 17‑től kezdődően évi 5,918%‑os kamattal, valamint rendelkezzen a kamatok éves tőkésítéséről.
            17. Az említett bíróság hivatalból figyelembe vette a fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 311‑48. cikkének második bekezdésében előírt, az olyan hitelező kamatköveteléstől való esetleges megfosztására alapított jogalapot, aki a hitelfelvevő hitelképességének ugyanezen törvénykönyv L. 311‑9. cikke szerinti vizsgálatának keretében elmulasztotta az L. 333–4. cikkében előírt országos nyilvántartásba történő betekintést. Az LCL elismerte, hogy nem tudja igazolni, hogy a hitelmegállapodás megkötését megelőzően betekintett e nyilvántartásba.
            18. A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy a kamatköveteléstől való megfosztás fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 311‑48. cikkének második bekezdésében foglalt szankcióját a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) úgy értelmezte, mint amely csak a szerződéses kamatot érinti, így a törvényes kamatok továbbra is esedékesek a polgári törvénykönyv 1153. cikke értelmében.
            19. A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a monetáris és pénzügyi törvénykönyv L. 313‑3. cikke alkalmazásában a törvényes kamat mértékét öt százalékponttal kell növelni, amennyiben a hitelfelvevő nem fizette vissza tartozása egészét a bírósági határozat végrehajthatóvá válását követő két hónapos határidőn belül.
            20. A kérdést előterjesztő bíróság rámutat továbbá, hogy a Cour de cassation ítélkezési gyakorlata értelmében a törvényes kamat mértéke, valamint az öt százalékpontos növelés a törvény erejénél fogva alkalmazandók, azaz az ekként megnövelt kamatok automatikusan esedékesek, erre vonatkozó kérelem vagy bírósági határozat hiányában is.
            21. Egyébként az említett bíróság megállapítja, hogy a jelen ügyben a megállapodásban kikötött hitelkamatláb évi 5,60%, miközben az LCL, a kamatkövetelés megszűnésének megállapítását követően, ha szerződéses kamatokat két hónappal az ítélet végrehajthatóvá válása után öt százalékponttal növelik, 2012‑ben évi 5,71%‑os megnövelt mértékű törvényes kamatot követelhet. A kamatköveteléstől való megfosztás alkalmazása tehát kedvezményt biztosíthat a hitelezőnek.
            22. Ilyen körülmények között a kérdést előterjesztő bíróságban először is a szerződéses kamatköveteléstől való megfosztás szankciójának hatékony jellegével kapcsolatban merül fel kérdés olyan esetre vonatkozóan, amikor bebizonyosodott, hogy a hitelező megszegte a fogyasztó hitelképességének vizsgálata során az e célból létrehozott országos nyilvántartásba való betekintésre vonatkozó kötelezettségét.
            23. Ugyanezen bíróság szerint az említett szankció akkor lehet hatékony, ha a fogyasztó a bírósági határozat végrehajthatóvá válását követő két hónapon belül megfizeti az esedékes összegek egészét. Mindazonáltal a gyakorlatban ez az eshetőség illuzórikus, mivel ha a hitelezőnek kell a bírósági eljárást megindítania, az legtöbbször azt jelenti, hogy a hitelfelvevő helyzete már nem teszi lehetővé, hogy eleget tegyen kötelezettségeinek. Továbbá, noha a jogvita tárgyában eljáró bíróság biztosíthat egy, huszonnégy hónapnál nem hosszabb határidőt, ez nem szünteti meg a törvényes kamat esedékessé válását. Egyébként megállapítható továbbá, hogy a hitelezőnek a fogyasztó hitelképessége vizsgálatára vonatkozó kötelezettségével kapcsolatos mulasztása hozzájárulhatott az utóbbi túlzott eladósodásához.
            24. A kérdést előterjesztő bíróság ezenfelül rámutat, hogy a monetáris és pénzügyi törvénykönyv L. 313‑3. cikke lehetőséget biztosít a fogyasztó számára, hogy a bíróságtól kérje a törvényes kamat növelése alóli mentesítést, vagy összegének csökkentését. A gyakorlatban azonban rendkívül ritka, hogy a hitelező kamatköveteléstől való megfosztását követően alkalmaztak intézkedést a fogyasztó javára, főként azért, mert a fogyasztónak nem volt tudomása e jogáról, vagy mert e kedvezmény biztosítására nem a hitelező mulasztásainak súlyosságára, hanem kizárólag a fogyasztó pénzügyi helyzetére tekintettel kerül sor.
            25. Másodszor az alapügy tárgyát képező szankciórendszer arányosságával kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság mindenekelőtt megjegyzi, hogy a bíróságnak nyilvánvalóan lehetősége van arra, hogy a hitelező szóban forgó kötelezettségei megsértésének súlyosságára tekintettel módosítsa a kamatköveteléstől való megfosztás szankcióját. A hitelezőt mindazonáltal még ebben az esetben is megilleti a fennmaradó összeg után járó törvényes kamat.
            26. Továbbá az, hogy a polgári törvénykönyv 1254. cikkének alkalmazásában a törvényes kamatok esedékessé válnak a szerződéses kamatköveteléstől való megfosztás folytán, és azokat először a hitelezőnek járó kamatra kell elszámolni, késlelteti a tőkeösszeg visszafizetését, ami újabb törvényes kamatok megfizetésének kötelezettségét keletkezteti.
            27. Végül az említett kamatoktól való megfosztás hatását csökkentheti a hitelezőnek a kamatok tőkésítése polgári törvénykönyv 1154. cikkében előírt elvének alkalmazásával eziránt előterjesztett kérelme is.
            28. Harmadszor a kérdést előterjesztő bíróságban a kamatköveteléstől való megfosztás fogyasztóvédelmi törvénykönyv által előírt rendszerének visszatartó jellegével kapcsolatban merül fel kérdés. Úgy véli, hogy mivel a hitelezők még a szerződéses kamatkövetelésüktől való megfosztás szankciójának kiszabása esetén is számíthatnak a megnövelt összegű törvényes kamatok megfizetésére, semmi sem ösztönzi őket arra, hogy gyakorlatukat a 2008/48/EK irányelvben és az azt a tagállamok belső jogába átültető nemzeti jogszabályokban meghatározott kötelezettségek szigorú teljesítése irányába módosítsák.
            29. Ilyen körülmények között a tribunal d’instance d’Orléans úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
            „A [2008/48 irányelv] 23. cikkében foglalt hatékony, arányos és visszatartó erejű szankció követelményével ellentétesek e az olyan szabályok, amelyek lehetővé teszik az irányelvben meghatározott kötelezettségeinek elmulasztása esetén a francia jogszabályoknak megfelelően kamatkövetelésétől megfosztott hitelező számára, hogy a szankció kiszabását követően alanyi jogon törvényes mértékű kamat megfizetését követelje a fogyasztó által még megfizetendő összegek után, amely kamat mértéke két hónappal a bírósági határozat végrehajthatóvá válását követően öt százalékponttal növekszik?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
            30. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2008/48 irányelv 23. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szankciórendszer alkalmazása, amelynek értelmében a hitelezőt terhelő, a hitelfelvevő hitelképességének a vonatkozó adatbázisba való betekintés útján történő értékelésére vonatkozó, szerződéskötést megelőző kötelezettségének elmulasztása esetén e hitelezőt megfosztják szerződéses kamatkövetelésétől, de alanyi jogon megilleti őt a hitelfelvevőt a fennmaradó esedékes összegek megfizetésére kötelező bírósági határozat kihirdetésétől számított törvényes kamat, amelynek mértéke öt százalékponttal növekszik, ha a hitelfelvevő az e határozat kihirdetését követő két hónapos határidőn belül tartozását nem fizette vissza.
            Az elfogadhatóságról
            31. Az Európai Bizottság kettős címen is vitatja az előzetes döntéshozatalra utaló határozat elfogadhatóságát.
            32. A Bizottság először is azt állítja, hogy az alapügyben alkalmazandóhoz hasonló nemzeti szankciórendszer nem a 2008/48 irányelv, hanem olyan nemzeti szabály által előírt kötelezettség elmulasztásának visszaszorítására irányul, amely a hitelező számára a tagállamok által az ezen irányelv 8. cikkének megfelelően fenntartható adatbázisba való betekintést írja elő, még ha ez a rendszer alkalmazandó egyéb, közvetlenül ugyanezen irányelvből eredő kötelezettségek elmulasztásának tekintetében is. Ennélfogva nem egyértelmű az a kérdés, hogy az ilyen szankciórendszer ezen irányelv 23. cikkének hatálya alá tartozik‑e.
            33. Másodszor, tekintve hogy a törvényes mértékű kamat alanyi jogon történő alkalmazásának, valamint e kamat növelésének előírásából az látszik következni, hogy a nemzeti bíróság nem tekinthet el az alapügy tárgyát képező, ezen összegek megfizetését előíró rendelkezésektől, és nem is értelmezheti azokat az uniós jog fényében, felmerül a kérdés, hogy hasznos lehet‑e a Bíróság által a kérdést előterjesztő bíróság kérdésére nyújtott válasz.
            34. E tekintetben egyrészt a 2008/48 irányelv 23. cikkének az alapügy tárgyát képező nemzeti szankciórendszer tekintetében való alkalmazhatóságával kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy ugyanezen cikk értelmében az „az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megszegése esetén alkalmazandó szankciók” tekintetében alkalmazandó.
            35. Márpedig meg kell állapítani, hogy az említett szankciórendszer olyan nemzeti rendelkezés megszegésének szankcionálását célozza, amely a 2008/48 irányelv átültetése keretében került elfogadásra.
            36. Ugyanis ez, a fogyasztóvédelmi törvénykönyv L. 311‑48. cikke által előírt rendszer, különösen a hitelező terhére az ugyanezen törvénykönyv L. 311‑9. cikke által a fogyasztó hitelképességének az e célból létrehozott országos nyilvántartásba való betekintés révén történő vizsgálatára vonatkozóan előírt kötelezettség megszegését hivatott szankcionálni. Márpedig a 2008/48 irányelv 8. cikke kifejezetten akként rendelkezik, hogy e betekintési kötelezettség előírható. Ezen túlmenően az alapügy tárgyát képező szankciórendszer általánosságban alkalmazandó az ezen irányelv 8. cikkét átültető L. 311‑9. cikk által a fogyasztó hitelképességének a szerződéskötést megelőző vizsgálatára vonatkozóan előírt kötelezettség megszegése esetén. Egyébiránt ugyanezen irányelv (28) preambulumbekezdéséből következik, hogy ilyen betekintésre akkor van szükség, ha azt a jogi és ténybeli körülmények megkövetelik.
            37. Ami másrészt a Bizottságnak a Bíróság által az előterjesztett kérdésre nyújtandó válasz alapjogvita megoldása szempontjából való hasznosságával kapcsolatos kételyeit illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának értelmében a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd különösen a C‑279/12. sz., Fish Legal és Shirley ügyben 2013. december 19‑én hozott ítélet 30. pontját).
            38. E tekintetben a törvényes kamat automatikus vagy alanyi jogon történő alkalmazásának, valamint a határidőn belül vissza nem fizetett összegre vonatkozó ilyen kamat növelésének előírásából nem tűnik nyilvánvalónak, hogy a Bíróságnak ne állna módjában hasznos választ nyújtani a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésre, különösen az ezen összeg követelhetőségét megalapozó nemzeti rendelkezéseknek az uniós jog fényében történő értelmezése révén, amennyiben az e válasz szempontjából szükségesnek bizonyulna.
            39. Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság által felvetett kérdések nem vonják kétségbe az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát.
            Az ügy érdeméről
            40. A 2008/48 irányelv 8. cikkének ugyanezen irányelv (28) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdéséből következik, hogy a hitelezőnek a hitelmegállapodás megkötését megelőzően értékelnie kell a fogyasztó hitelképességét, és e kötelezettség szükség esetén a vonatkozó adatbázisba való betekintést is magában foglalja.
            41. Ezzel kapcsolatban az említett irányelv (26) preambulumbekezdése kimondja, hogy a bővülő hitelpiacon különösen fontos az, hogy a hitelezők ne vegyenek részt felelőtlen hitelügyletekben, vagy ne adjanak hitelt előzetes hitelképességi vizsgálat nélkül, és a tagállamoknak megfelelő ellenőrzést kell végezniük, hogy elkerülhető legyen az ilyen magatartás; továbbá, amennyiben ezt teszik, a tagállamok a hitelezőkre alkalmazandó szankciók meghatározására legyenek jogosultak.
            42. A hitelezőnek a hitelfelvevő hitelképességének értékelésére vonatkozó, szerződéskötést megelőző kötelezettsége, amennyiben a fogyasztóknak a túlzott eladósodáshoz és nemfizetéshez kapcsolódó veszélyektől való megóvására irányul, hozzájárul a 2008/48 irányelv céljának megvalósításához, amely – amint az az irányelv (7) és (9) preambulumbekezdéséből következik – teljes és kötelező harmonizácó megvalósítása a fogyasztói hitelek tárgyában számos kulcsfontosságú területen, amelyre az Unióban valamennyi fogyasztó érdekei magas szinten és egyenlő módon való védelmezésének biztosítása, valamint a fogyasztói hitelek jól működő belső piaca kialakulásának megkönnyítése céljából van szükség.
            43. E cél fényében, amely hatékony védelem biztosítására irányul a fogyasztók számára a pénzügyi lehetőségeiket meghaladó és adott esetben nemfizetést eredményező hitelek felelőtlen nyújtásával szemben, a 2008/48 irányelv 23. cikke egyrészt azt írja elő, hogy az ezen irányelv 8. cikke alapján elfogadott, a fogyasztó hitelképességének szerződéskötést megelőző vizsgálatára vonatkozó kötelezettséget előíró nemzeti rendelkezések megszegése esetén alkalmazandó szankciórendszert akként kell megállapítani, hogy a szankciók hatékonyak, arányosak és visszatartó erejűek legyenek, másrészt a tagállamoknak minden szükséges intézkedést meg kell hozniuk azok végrehajtásának biztosítására. Ugyanezen irányelv (47) preambulumbekezdéséből következik továbbá, hogy e korlátok között e szankciók megválasztása a tagállamok hatáskörében marad.
            44. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak az immár az EUSZ 4. cikkének (3) bekezdésében kimondott lojális együttműködésre vonatkozó ítélkezési gyakorlata értelmében a tagállamoknak – még ha ők választhatják is meg a szankciókat – különösen ügyelniük kell arra, hogy az uniós jog megsértését olyan anyagi jogi és eljárási jogi előírások alapján szankcionálják, amelyek hasonlóak a nemzeti jog hasonló jellegű és hasonló jelentőségű megsértésére alkalmazandó előírásokhoz, és a szankciók mindenképpen hatékonyak, arányosak és visszatartó erejűek legyenek.(lásd ebben az értelemben a C‑387/02., C‑391/02. és C‑403/02. sz., Berlusconi és társai egyesített ügyekben 2005. május 3‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3565. o.] 64. és 65. pontját, valamint a C‑418/11. sz. Texdata Software ügyben 2013. szeptember 26‑án hozott ítélet 50. pontját).
            45. A Bíróság megállapította különösen, hogy a jogsértések visszaszorítására irányuló szankciók szigorúságának összhangban kell állnia a jogsértés súlyával, különösen a tényleges visszatartó erő biztosítása révén, az arányosság általános elvének tiszteletben tartásával (a fent hivatkozott Texdata Software ügyben hozott ítélet 51. pontja).
            46. A jelen esetben a fogyasztóvédelmi törvénykönyv 2008/48 irányelv 8. cikkét átültető L. 311‑9. cikke által a fogyasztó hitelképességének vizsgálatára vonatkozóan előírt szerződéskötést megelőző kötelezettség megszegését e törvénykönyvnek az ugyanezen irányelv 23. cikkét átültető L. 311‑48. cikke szankcionálja, amely rendelkezik a hitelezőnek a – főszabály szerint teljes – kamatköveteléstől való megfosztásáról.
            47. Ekként felmerül a kérdés, hogy e szankció szigorúsága összhangban áll‑e azon jogsértés súlyával, amelynek a visszaszorítására irányul, és különösen hogy e szankció tényleges visszatartó erővel rendelkezik‑e.
            48. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat értelmében a kamatköveteléstől való megfosztás szankciója kizárólag a szerződéses kamatokra vonatkozik, vagyis a hitelezők alanyi jogon jogosultak a törvényes kamatokra, amelyek mértéke, az esetek nagy többségében, ugyancsak a törvény erejénél fogva öt százalékponttal növekszik. Az alapügyben és a 2012‑es év vonatkozásában e bíróság pontosan megjelöli, hogy a szerződéses kamatok mértéke 5,60%, míg a törvényes kamat öt százalékponttal megnövelt mértéke 5,71% volt. Az e két kamat mértéke közötti különbség még szembetűnőbb a 2013‑as évben. Következésképpen a kamatköveteléstől való megfosztás szankciójának alkalmazása, amint azt a nemzeti jogszabályok előírják, előnyt biztosíthat a hitelezőnek.
            49. A Bizottság ezzel szemben azt állítja, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló ügyekben, amikor a hitelező a hitel azonnali visszafizetését követeli a hitelfelvevő késedelme következtében, a szankció hatékony és visszatartó jellege biztosítottnak tűnik. A hitelfelvevő hitelképességének vizsgálata keretében az e célból létrehozott adatbázisokba történő betekintés költségei ugyanis viszonylag korlátozottak, míg a szerződéses kamatköveteléstől való megfosztás szankciója olyan kockázatot rejt, amelynek gazdasági költségei potenciálisan magasak. Ezenfelül, noha vitathatatlan, hogy az olyan hitelező, aki kivár, követelheti mindazonáltal az – adott esetben öt százalékponttal megnövelt mértékű – törvényes kamatokat, ettől még, ellentétben az olyan hitelező helyzetével, aki teljesítette a hitelfelvevő hitelképességének a szerződéskötést megelőző vizsgálatára vonatkozó kötelezettségét, e kamatok alkalmazásának alapja nem tartalmazza sem a szerződéses kamatokat, sem az azok után járó törvényes kamatokat.
            50. E tekintetben és a szankció ténylegesen visszatartó jellegével kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy – a nemzeti jog értelmezése és alkalmazása tekintetében egyedül hatáskörrel rendelkező bíróságként – az előtte folyamatban lévő ügyben összehasonlítsa azt az összeget, amelyet a hitelező a hitel elletételezéseként kapott volna, amennyiben teljesítette volna a fogyasztó hitelképességének az e célból létrehozott országos nyilvántartásba való betekintés révén történő vizsgálatára vonatkozó szerződéskötést megelőző kötelezettségét, azzal az összeggel, amelyet ugyanezen szerződéskötést megelőző kötelezettség megszegése szankciójának alkalmazásával kapna. Ezen összegek meghatározása céljából az említett bíróságnak figyelembe kell vennie valamennyi tényezőt, különösen annak minden lehetséges következményét, ha megállapítaná, hogy a hitelező megszegte az említett, szerződéskötést megelőző kötelezettségét.
            51. Abból, ha a kérdést előterjesztő bíróság az előző pontban említett összehasonlítás eredményeként azt állapítaná meg, hogy ez előtte folyamatban lévő ügyben a szerződéses kamatoktól való megfosztás szankciójának alkalmazása kedvezményt biztosíthat a hitelezőnek, mivel az az összeg, amelyet elveszít, alacsonyabb a megnövelt mértékű törvényes kamat alkalmazásából eredő összegnél, az következne, hogy az alapügy tárgyát képező szankciórendszer nyilvánvalóan nem biztosítja a kiszabott szankció ténylegesen visszatartó hatását.
            52. Ezenfelül, tekintettel a hitelezőt terhelő, a hitelfelvevő hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettséghez kapcsolódó fogyasztóvédelmi cél jelen ítélet 43. pontjában kiemelt jelentőségére, a szerződéses kamatköveteléstől való megfosztás szankcióját általánosabban nem lehetne ténylegesen visszatartó jellegűnek tekinteni, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság a jelen ítélet 50. pontjában említett összehasonlítás eredményeként és az e pont szerinti releváns körülmények összességére tekintettel azt állapítaná meg, hogy az elé terjesztett ügy tárgyát képezőhöz hasonló esetben, amely a hitel fennmaradó összegének azonnali esedékessé tételével jár a hitelfelvevő nemfizetése miatt, az az összeg, amelyhez a hitelező e szankció alkalmazása folytán juthat, nem jelentősen alacsonyabb azon összegnél, amelyre akkor lenne jogosult, ha e kötelezettségét teljesítette volna.
            53. Abból ugyanis, ha a kamatköveteléstől való megfosztás szankciója gyengülne vagy akár tisztán és egyszerűen elenyészne azon tény folytán, hogy a megnövelt mértékű törvényes kamat alkalmas e szankció hatásainak kompenzálására, szükségképpen az következne, hogy e szankció nem mutat ténylegesen visszatartó jelleget (lásd analógia útján a C‑382/92. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1994. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑2435. o.] 56–58. pontját).
            54. Abban az esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság megállapítaná, hogy a szerződéses kamatkövetelés szankciója nem mutat ténylegesen visszatartó jelleget a 2008/48 irányelv 23. cikke értelmében, e tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy kizárólag magánszemélyek közötti jogvita esetén a belső jogi rendelkezések alkalmazása során a tagállami bíróság a nemzeti jogrend valamennyi szabályát köteles figyelembe venni, és azokat – amennyire csak lehetséges – az irányelv szövegének és céljának megfelelően értelmezni oly módon, hogy az általa követett céllal összhangban álló eredményre jusson (lásd különösen a C‑351/12. sz. OSA‑ügyben 2014. február 27‑én hozott ítéletének 44. pontját).
            55. A fenti megfontolások összességének fényében az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/48 irányelv 23. cikkét akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szankciórendszer alkalmazása, amelynek értelmében a hitelezőt terhelő, a hitelfelvevő hitelképességének a vonatkozó adatbázisba való betekintés útján történő értékelésére vonatkozó, szerződéskötést megelőző kötelezettség elmulasztása esetén e hitelezőt megfosztják szerződéses kamatkövetelésétől, de alanyi jogon megilleti őt a hitelfelvevőt a fennmaradó esedékes összegek megfizetésére kötelező bírósági határozat kihirdetésétől számított törvényes kamat, amelynek mértéke öt százalékponttal növekszik, ha a hitelfelvevő az e határozat kihirdetését követő két hónapos határidőn belül tartozását nem fizette vissza, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság azt állapítja meg, hogy egy, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló esetben, amely a hitel fennmaradó összegének azonnali esedékessé tételével jár a hitelfelvevő nemfizetése miatt, az az összeg, amelyhez a hitelező a kamatköveteléstől való megfosztás szankciójának alkalmazása folytán ténylegesen juthat, nem jelentősen alacsonyabb azon összegnél, amelyre akkor lenne jogosult, ha teljesítette volna a hitelfelvevő hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettségét.
            A költségekről
            56. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
            A fogyasztói hitelmegállapodásokról és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 23‑i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 23. cikkét akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szankciórendszer alkalmazása, amelynek értelmében a hitelezőt terhelő, a hitelfelvevő hitelképességének a vonatkozó adatbázisba való betekintés útján történő értékelésére vonatkozó, szerződéskötést megelőző kötelezettség elmulasztása esetén e hitelezőt megfosztják szerződéses kamatk övetelésétől, de alanyi jogon megilleti őt a hitelfelvevőt a fennmaradó esedékes összegek megfizetésére kötelező bírósági határozat kihirdetésétől számított törvényes kamat, amelynek mértéke öt százalékponttal növekszik, ha a hitelfelvevő az e határozat kihirdetését követő két hónapos határidőn belül tartozását nem fizette vissza, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság azt állapítja meg, hogy egy, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló esetben, amely a hitel fennmaradó összegének azonnali esedékessé tételével jár a hitelfelvevő nemfizetése miatt, az az összeg, amelyhez a hitelező a kamatköveteléstől való megfosztás szankciójának alkalmazása folytán ténylegesen juthat, nem jelentősen alacsonyabb azon összegnél, amelyre akkor lenne jogosult, ha teljesítette volna a hitelfelvevő hitelképességének vizsgálatára vonatkozó kötelezettségét.


A Bíróság 1972. június 15-i ítélete. # Fratelli Grassi fu Davide kontra Amministrazione delle finanze dello Stato italiano. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Corte d'appello di Brescia - Olaszország. # 5-72. sz. ügy


title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. október 6-i ítélete. # medi GmbH & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A deutschemedi.de közösségi szóvédjegy bejelentése - World of medi korábbi közösségi szóvédjegy, medi.eu, medi welt, medi-Verband és medi korábbi nemzeti ábrás és szóvédjegyek, valamint medi korábbi kereskedelmi és cégnév - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009/EK rendelet 8. cikkének (1) bekezdése. # T-247/10. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. október 6‑i ítélete – medi kontra OHIM – Deutsche Medien Center (deutschemedi.de)
      (T‑247/10. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A deutschemedi.de közösségi szóvédjegy bejelentése – A World of medi korábbi közösségi szóvédjegy, a medi.eu, medi welt, a medi‑Verband és a medi korábbi nemzeti ábrás és szóvédjegyek,
         valamint a medi korábbi kereskedelmi és cégnév – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikkének (1) bekezdése”

      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 22., 38.,
         44., 49., 53. pont)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának a Weihermüller & Voigtmann GmbH & Co. KG és a Deutsche Medi Präventions GmbH közötti
                  felszólalási eljárással kapcsolatban 2010. március 16‑án hozott határozata (R 1366/2008‑4. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsának
                     2010. március 16‑án hozott határozatát (R 1366/2008‑4. sz. ügy) hatályon kívül helyezi.

                  2)

                  	A Törvényszék az OHIM‑ot kötelezi a saját és a medi GmbH & Co. KG költségeinek a viselésére.

                  3)

                  	A Deutsche Medien Center GmbH maga viseli saját költségeit.


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2008. július 10-i ítélete. # Emirates Airlines - Direktion für Deutschland kontra Diether Schenkel. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Németország. # Légi közlekedés - 261/2004/EK rendelet - Légi járat törlése esetén az utasoknak nyújtott kártalanítás - Hatály - A 3. cikk (1) bekezdésének a) pontja - A »légi járat« fogalma". # C-173/07. sz. ügy

text:
      C‑173/07. sz. ügy
      Emirates Airlines – Direktion für Deutschland
      kontra
      Diether Schenkel
      (az Oberlandesgericht Frankfurt am Main [Németország] előzetes döntéshozatal iránti kérelme)
      „Légi közlekedés – 261/2004/EK rendelet – Légi járat törlése esetén az utasoknak nyújtott kártalanítás – Hatály – A 3. cikk (1) bekezdésének a) pontja – A »légi járat« fogalma”
      Az ítélet összefoglalása
      Közlekedés – Légi közlekedés – 261/2004 rendelet – A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése
            esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályai – Hatály
      (261/2004 tanácsi és európai parlamenti rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés, a) pont)
      A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség
         közös szabályainak megállapításáról szóló 261/2004 rendelet szerinti „légi járat” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy lényegében
         légiközlekedési műveletről van szó, amely így bizonyos értelemben ezen – valamely légi fuvarozó által meghatározott útvonalon
         végrehajtott – fuvarozás „egysége”. Ebből következik, hogy az oda‑ és visszautazás nem tekinthető egy és ugyanazon légi járatnak.
         Következésképpen a hivatkozott rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját – amely e rendelet alkalmazását írja elő az olyan
         tagállam területén található repülőtérről induló utasokra, amely tagállamra a Szerződést alkalmazni kell – úgy kell értelmezni,
         hogy nem alkalmazandó az olyan oda‑ és visszautazásra, amely során az eredetileg a Szerződés rendelkezéseinek hatálya alá
         tartozó tagállam területén található repülőtérről induló utasok valamely harmadik országban található repülőtérről induló
         légi járaton visszatérnek e repülőtérre. E rendelkezés értelmezését nem befolyásolja az a körülmény, hogy az odaút és a visszaút
         egyetlen foglalás tárgyát képezi.

      (vö. 40., 47., 53. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2008. július 10.(*)

      „Légi közlekedés – 261/2004/EK rendelet – Légi járat törlése esetén az utasoknak nyújtott kártalanítás – Hatály – A 3. cikk (1) bekezdésének a) pontja – A »légi járat« fogalma”
      A C‑173/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberlandesgericht Frankfurt
         am Main (Németország) a Bírósághoz 2007. április 2‑án érkezett 2007. március 7‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az Emirates Airlines – Direktion für Deutschland
      és
      Diether Schenkel
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský (előadó) és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az Emirates Airlines Direktion für Deutschland képviseletében C. Leffers Rechtsanwältin,
      –        D. Schenkel képviseletében M. Scheffels Rechtsanwalt,
      –        a görög kormány képviseletében M. Apessos, O. Patsopoulou és V. Karra, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és A. Hare, meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében E. Ośniecka‑Tamecka, meghatalmazotti minőségben,
      –        a svéd kormány képviseletében A. Falk, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Vidal Puig és G. Braun, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. március 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése esetén az
         utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról, és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül
         helyezéséről szóló, 2004. február 11‑i 261/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 46., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 7. fejezet, 8. kötet, 10. o.) 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezésére irányul.

      2        E kérelmet az Emirates Airlines légitársaság – Direktion für Deutschland (a továbbiakban: Emirates) és D. Schenkel közötti,
         az Emirates által az utóbbi – Manilából (Fülöp‑szigetek) induló légi járat törlése miatti – kártalanításának elutasítása miatt
         indult jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A nemzetközi szabályozás
      3        Az Európai Közösség által kötött, a nemzetközi légi szállítás egyes szabályainak egységesítéséről szóló egyezmény (Montreali
         Egyezmény) a 2001. április 5‑i 2001/539/EK tanácsi határozattal (HL L 194., 38. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet,
         5. kötet, 491. o.) került jóváhagyásra (a továbbiakban: Montreali Egyezmény).

      4        Ezen egyezmény célja többek között a nemzetközi légi szállítás megrendelői érdekvédelmének, valamint az eredeti állapot helyreállítása
         elvén alapuló méltányos kártérítésnek a biztosítása.

      5        Ezen egyezmény – annak hatályáról szóló – 1. cikkének (2) és (3) preambulumbekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „(2)      Az egyezmény alkalmazásában nemzetközi szállításnak minősül bármely olyan szállítás, amely esetében a felek között létrejött
         megállapodásnak megfelelően az indulási és a rendeltetési hely – függetlenül attól, hogy a szállítás vagy az átrakás megszakítással
         történik – két szerződő állam területén található, vagy egyetlen szerződő állam területén található, amennyiben létezik egy
         másik állam területén található előre megállapított megállóhely, még akkor is, ha az a másik állam nem tartozik a szerződő
         államok közé. Az egyazon szerződő állam területén található két pont között történő szállítás az egyezmény szempontjából nem
         minősül nemzetközi szállításnak, amennyiben nincs egy másik állam területén található előre megállapított megállóhely.

      (3)      A több egymást követő fuvarozó által végzett szállítás meg nem szakított szállításnak minősül az egyezmény alkalmazásában
         abban az esetben, ha a felek azt egy műveletnek tekintik, függetlenül attól, hogy egy vagy több szerződés keretében kerül
         rá sor, és nem veszti el nemzetközi jellegét csupán azért, mert egy vagy több szerződést ugyanazon állam területén teljesítenek.”

       A közösségi szabályozás
      6        A 261/2004 rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikkében előírja:

      „E rendelet alkalmazásában:
      […]
      g)      »helyfoglalás«: az a tény, hogy az utasnak jegye vagy más olyan igazolása van, amely jelzi, hogy a helyfoglalást a légifuvarozó
         vagy az utazásszervező elfogadta, és nyilvántartásba vette;

      h)      »végső célállomás«: az utasfelvételi pultnál bemutatott repülőjegyen feltüntetett célállomás, illetve közvetlenül csatlakozó
         járatok esetén az utolsó repülőút [helyesen: járat] célállomása; a rendelkezésre álló alternatív csatlakozó légi járatokat
         figyelmen kívül kell hagyni, ha az eredetileg tervezett érkezési időt betartják;

      […]”
      7        Ugyanezen rendelet „Hatály” című 3. cikkében kimondja:

      „(1)      E rendeletet a következőkre kell alkalmazni:
      a)      egy olyan tagállam területén található repülőtérről induló utasokra, amely tagállamra a[z EK‑] Szerződést alkalmazni kell;
      b)      utasokra, akik egy harmadik országban található repülőtérről egy olyan tagállam területén található repülőtérre indulnak,
         amelyre a Szerződést alkalmazni kell, kivéve, ha ebben a harmadik államban előnyökben vagy kártalanításban és segítségben
         részesültek, amennyiben az érintett légi járat üzemeltető légifuvarozója közösségi légifuvarozó.

      […]”
      8        A 261/2004 rendelet „Beszállás visszautasítása” című 4. cikke szerint:

      „(1)      Amennyiben egy üzemeltető légifuvarozó indokoltan arra számít, hogy el fogja utasítani a beszállást egy légi járatra, köteles
         először önként jelentkezőket keresni, akik előnyökért cserében lemondanak helyfoglalásukról az érintett utas és az üzemeltető
         légifuvarozó által meghatározandó feltételek mellett. Az önként jelentkezők számára a segítségnyújtás a 8. cikk szerint történik,
         és ez a segítségnyújtás kiegészíti az e bekezdésben említett előnyöket.

      […]”
      9        A 261/2004 rendelet „Járat törlése” című 5. cikke előírja:

      „(1)      Egy járat törlése esetén az érintett utasoknak:
      […]
      joguk van az üzemeltető légifuvarozó általi kártalanításhoz a 7. cikkel összhangban […]
      […]”
      10      A 261/2004 rendelet „Kártalanításhoz való jog” című 7. cikke kimondja:

      „(1)      E cikkre való hivatkozáskor az utasok az alábbi összegű kártérítést [helyesen: kártalanítást] kapják:
      a)      250 EUR‑t minden 1 500 kilométeres vagy rövidebb repülőútra [helyesen: légi járatra];
      b)      400 EUR‑t minden 1 500 kilométernél hosszabb Közösségen belüli repülőútra [helyesen: légi járatra] és minden egyéb, 1 500
         és 3 500 kilométer közötti repülőútra [helyesen: légi járatra];

      c)      600 EUR‑t minden, az a) és b) pontba nem sorolható repülőútra [helyesen: légi járatra].
      A távolság meghatározásánál azt az utolsó célállomást kell alapul venni, amelynél a beszállás visszautasítása vagy a járat
         törlése miatt az utas érkezése késik a menetrend szerinti időponthoz képest.

      […]”
      11      A 261/2004 rendelet „Visszatérítéshez vagy átfoglaláshoz való jog” című 8. cikke előírja:

      „(1)      E cikkre való hivatkozáskor az utasoknak az alábbiak közötti választást ajánlják fel:
      a)      –        a jegy árának a vételi ár szerinti visszatérítése hét napon belül, a 7. cikk (3) bekezdésében meghatározott módon az utazás
         meg nem tett szakaszára vagy szakaszaira, továbbá a már megtett szakaszra vagy szakaszokra, amennyiben a repülőút [helyesen:
         légi járat] az utas eredeti utazási tervével kapcsolatban már nem szolgál semmilyen célt, vagy adott esetben a következővel
         együtt,

      –      a legkorábbi légi járat vissza az első indulási pontra;
      b)      átfoglalás, összehasonlítható szállítási feltételek mellett, a végső célállomásukhoz a legkorábbi alkalommal; vagy
      c)      átfoglalás, összehasonlítható szállítási feltételek mellett, a végső célállomásukhoz egy későbbi időpontban, amikor az utasnak
         megfelel, az ülőhelyek rendelkezésre állásától függően.

      (2)      Az (1) bekezdés a) pontját azokra az utasokra is alkalmazni kell, akiknek légi járata egy szervezett utazás részét képezi,
         kivéve a visszatérítés jogát, amennyiben a [szervezett utazási formákról szóló, 1990. június 13‑i] 90/314/EGK [tanácsi] irányelv
         [HL L 158., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 10. kötet, 132. o.] szerint ilyen jog keletkezik.

      […]”
      12      A 261/2004 rendelet „Jelentés” című 17. cikkének értelmében:

      „A Bizottság 2007. január 1‑jéig jelentést tesz az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak e rendelet működéséről és eredményeiről,
         különösen a következők tekintetében:

      –      […]
      –      e rendelet hatályának lehetséges kiterjesztése azokra az utasokra, akik egy közösségi fuvarozóval kötnek szerződést, vagy
         akik olyan repülőjáratra történő helyfoglalással rendelkeznek, amely része egy »package utazásnak«, amelyre a 90/314/EGK irányelvet
         kell alkalmazni, és akik harmadik országban levő repülőtérről egy tagállamban levő repülőtérre indulnak nem közösségi légifuvarozó
         által üzemeltetett légi járatokon,

      […]”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      13      D. Schenkel Németországban, az Emiratesnél oda‑vissza repülőutat foglalt Düsseldorfból (Németország) Dubaion (Egyesült Arab
         Emirátusok) keresztül Manilába.

      14      D. Schenkel visszaútjára vonatkozó foglalás a 2006. március 12‑én Manilából induló légi járatra szólt. E járatot műszaki okok
         miatt törölték. D. Schenkel végül 2006. március 14‑én indult Manilából és ugyanazon a napon érkezett meg Düsseldorfba.

      15      D. Schenkel keresetet nyújtott be az Amtsgericht Frankfurt am Main előtt az Emirates ellen, amelyben a 261/2004 rendelet 5. cikke
         (1) bekezdésének c) pontjára és 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjára hivatkozva 600 euró összegű kártalanítást követelt.

      16      Úgy érvelt, hogy alkalmazandó rá a jelen ügyben az ebben a rendelkezésben a járat törlése esetére meghatározott kártalanítás.
         Azt állította, hogy az oda‑ és visszaút egy és ugyanazon légi járat nem önálló szakaszait alkotja. Mivel ezen egyetlen légi
         járat kiindulópontja Düsseldorf, a hivatkozott rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti, az Európai Közösség
         „tagállam[ának] területén található repülőtérről induló utas”‑nak minősült.

      17      Az Emirates állította, hogy az oda‑ és a visszautat két különálló légi járatnak kell tekinteni. Az Emirates nem rendelkezik
         továbbá a légifuvarozók engedélyezéséről szóló, 1992. július 23‑i 2407/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 240., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 3. o.) alapján valamely tagállam által kiadott működési engedéllyel.

      18      Arra hivatkozva, hogy nem minősül a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti „közösségi fuvarozó”‑nak
         az Emirates úgy érvelt, hogy nem köteles kártalanítást nyújtani D. Schenkelnek a járat törlése miatt.

      19      Az Amtsgericht Frankfurt am Main helyt adott D. Schenkel kérelmeinek. Az Emirates fellebbezést nyújtott be az Oberlandesgericht
         Frankfurt am Mainhoz.

      20      Bár az Oberlandesgericht Frankfurt am Main hajlik arra az álláspontra, mely szerint az oda‑ és a visszaút a 261/2004 rendelet
         alkalmazásában nem tekintendő egy és ugyanazon légi járatnak, kételyei merültek fel a légi járat fogalma ezen értelmezésének
         megalapozottsága tekintetében.

      21      E körülmények között az Oberlandesgericht Frankfurt am Main az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Úgy kell‑e értelmezni a […] 261/2004 […] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját, hogy a »légi járat« fogalma az indulási
         ponttól a célállomásig terjedő, repülővel való oda‑ és visszautazást foglalja magában, legalábbis akkor, ha az odautat és
         a visszautat egyidőben foglalják le?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      22      A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell‑e
         értelmezni, hogy alkalmazandó az olyan oda‑ és visszautazásra, amely során a Szerződés rendelkezéseinek hatálya alá tartozó
         valamely tagállam területén található repülőtérről eredetileg induló utasok valamely harmadik országban található repülőtérről
         induló légi járaton visszatérnek e repülőtérre. A kérdést előterjesztő bíróság arra is választ vár, hogy befolyásolja‑e e
         rendelkezés értelmezését az a körülmény, hogy az odaút és a visszaút egyetlen foglalás tárgyát képezi.

      23      Kérdése feltevésekor a kérdést előterjesztő bíróság a 261/2004 rendeletben alkalmazott „légi járat” és „utazás” fogalmára
         hivatkozik, és azt vizsgálja, hogy a légi járat fogalma repülővel történő oda‑ és a visszautat foglal‑e magában.

      24      A légi járat fogalma annak ellenére meghatározónak tűnik a feltett kérdés megválaszolásához, hogy bár a 261/2004 rendelet
         3. cikke (1) bekezdése a) pontjának német változatában szerepel e kifejzés, ugyanezen rendelkezés egyéb nyelvi változatának
         jelentős többsége nem utal rá, illetve a „légi járat” kifejezéstől eltérő szót használ.

      25      Ugyanis, amint arra a főtanácsnok az indítványa 8. pontjában felhívta a figyelmet, a valamely tagállam vagy harmadik ország
         területén található repülőtérről induló utasok szükségképpen ilyen repülőtérről induló légi járatra szállnak fel. Így a különböző
         nyelvi változatok közti ezen eltérés nem befolyásolja a hivatkozott rendelet hatályát meghatározó vitatott rendelkezés valós
         értelmét.

      26      Következésképpen elsőként a légi járat fogalmát kell értelmezni.

      27      E tekintetben meg kell állapítani, hogy e fogalom nem szerepel a 261/2004 rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikkében.
         Nem található meghatározása e rendelet egyéb cikkeiben sem.

      28      E körülmények között a légi járat fogalmát a 261/2004 rendelet rendelkezéseinek összességére és azok céljaira tekintettel
         kell értelmezni.

      29      Mindazonáltal ezen elemzést megelőzően meg kell állapítani, hogy a 261/2004 rendeletnek a kérdést előterjesztő bíróság által
         hivatkozott 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját ugyenezen 3. cikk (1) bekezdésének b) pontjával összefüggésben kell értelmezni.

      30      Ezen (1) bekezdés egészéből kitűnik, hogy a hivatkozott rendelet olyan helyzetekre alkalmazandó, amelyek során az utasok vagy
         valamely tagállam területén található repülőtérről induló [a) pont], vagy harmadik országban található repülőtérről induló
         és valamely tagállam területén található repülőtérre tartó légi járattal utaznak, amennyiben az érintett légi járat üzemeltető
         légifuvarozója közösségi légifuvarozó [b) pont].

      31      Ebből következik, hogy az az eset, amikor az utasok valamely harmadik országban található repülőtérről indulnak, nem tekinthető
         a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja alá tartozó esetnek, és így kizárólag az ugyenezen 3. cikk (1) bekezdésének
         b) pontjában foglalt feltétel – amely előírja, hogy a légi járat üzemeltető légifuvarozója közösségi légifuvarozó – teljesülésekor
         tartozik e rendelet hatálya alá.

      32      Ezt követően a hivatkozott rendelet vonatkozó rendelkezéseinek értelmezését illetően először is meg kell állapítani, hogy
         a 261/2004 rendelet 8. cikkének (2) bekezdése olyan légi járatra hivatkozik, amely szervezett utazás részét képezi, amelyből
         következik, hogy a légi járat és az utazás elkülönülő fogalmak, és az utóbbi több légi járatból is állhat. E tekintetben e
         cikk (1) bekezdése kifejezetten hivatkozik a „légi járat vissza” fogalmára, amely jelzi, hogy ugyanazon utazás során odautat
         is teljesítettek.

      33      Ezen állítást megerősíti a 261/2004 rendelet 2. cikkének h) pontja, amely a „végső célállomás” fogalmát az utasfelvételi pultnál
         bemutatott repülőjegyen feltüntetett célállomásként, illetve közvetlenül csatlakozó járatok esetén az utolsó légi járat célállomásaként
         határozza meg.

      34      Továbbá a 261/2004 rendelet 8. cikkének (1) bekezdése különbséget tesz az utasok első indulási pontja és a végső célállomás
         között, és így két eltérő helyre utal. Márpedig ha a hivatkozott rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „légi
         járatot” oda‑vissza utazásnak tekintjük, annak végső célállomása megegyezik az első indulási ponttal. E körülmények között
         e rendelkezés értelmét vesztené.

      35      Végül ha a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „légi járatot” oda‑vissza utazásnak tekintenénk,
         ez valójában csökkentené az utasoknak az e rendelet szerint nyújtandó védelmet, ami ellentétes lenne a rendeletnek az utasok
         magas szintű védelme biztosítására irányuló céljával (lásd ebben az értelemben a C‑344/04. sz., IATA és ELFAA ügyben 2006.
         január 10‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑403. o.] 69. pontját).

      36      Emellett egyrészt a 261/2004 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése, 5. cikkének (1) bekezdése és 8. cikkének (1) bekezdése előírja
         egy légi járat során esetleg felmerülő különböző károk miatti kártalanítást, nem veszi azonban figyelembe azt a lehetőséget,
         hogy ugyanazon légi járat során többször is felmerühet e károk egyike. E körülmények között a valamely tagállamban található
         repülőtérről eredetileg induló és az oda‑, valamint a visszaúton is ugyanazon kárt elszenvedő utasok kizárólag egyszer tarthatnának
         igényt e védelemre.

      37      Másrészt, ha a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy értelmeznénk, hogy valamely légi járat oda‑vissza
         utazást foglal magában, megint csak megfosztanánk az utasokat jogaiktól abban az esetben, ha a valamely tagállamban található
         repülőtérről induló légi járatot nem közösségi fuvarozó üzemelteti.

      38      E tekintetben, valamely harmadik országban található repülőtérről eredetileg induló ilyen légi járat utasai nem részesülhetnének
         a 261/2004 rendelet által biztosított védelemben. Ellenben az utazásukat ugyanezen a légi járaton megkezdő utasok a maguk
         részéről részesülhetnének e védelemben, amennyiben valamely tagállamban található repülőtérről induló utasnak lennének tekintendők.
         Tehát ugyanazon járat utasai, akiket főszabály szerint e légi járathoz kapcsolódó káros következményekre tekintettel megegyező
         védelem illet, eltérő bábásmódban részesülnének.

      39      Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elve, illetőleg a hátrányos megkülönböztetés tilalma
         megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő
         módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt (lásd a fent hivatkozott IATA és ELFAA ügyben hozott ítélet 95. pontját;
         a C‑300/04. sz., Eman és Sevinger ügyben 2006. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8055. o.] 57. pontját, valamint
         a C‑227/04. P. sz., Lindorfer kontra Tanács ügyben 2007. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6767. o.] 63. pontját).

      40      Ezen megfontolások egészére tekintettel a 261/2004 rendelet szerinti „légi járat” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy lényegében
         légiközlekedési műveletről van szó, amely így bizonyos értelemben ezen – valamely légifuvarozó által meghatározott útvonalon
         végrehajtott – fuvarozás „egysége”.

      41      Ezzel ellentétben az „utazás” fogalma az utas személyéhez kapcsolódik, aki megválasztja célállomását, ahova a légifuvarozó
         által biztosított járatokon utazik. Valamely utazást, amely általában „odaútból” és „visszaútból” áll, mindenekelőtt az utazás
         személyes és egyéni célja határoz meg. Mivel az utazás fogalma nem szerepel a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának
         szövegében, főszabály szerint nem befolyásolja annak értelmezését.

      42      E körülmények között meg kell vizsgálni, hogy a tárgykörre vonatkozó egyéb jogszabályok befolyásolják‑e a légi járat fogalmának
         értelmezését. Ezen a címen meg kell vizsgálni – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja –, hogy jelentőséggel
         bír‑e a Montreali Egyezmény. Ez utóbbi meghatározza a légifuvarozóknak az utasokra – akikkel szállítási szerződést kötöttek –
         tekintettel való kötelezettségeit, és többek között meghatározza, hogy az utasok milyen feltételekkel kérhetnek kártérítés
         formájában egyéni kártalanítást a késés miatt felmerült kárért.

      43      Nem vitatott, hogy a Montreali Egyezmény a közösségi jogrend szerves részét képezi (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott
         IATA és ELFAA ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját). Továbbá az EK 300. cikk (7) bekezdéséből következik, hogy a Közösség
         intézményeire kötelezőek a Közösség által kötött megállapodások, és hogy következésképpen e megállapodásokat elsőbbség illeti
         meg a másodlagos közösségi jogi aktusokkal szemben (lásd ebben az értelemben a C‑61/94. sz., Bizottság kontra Németország
         ügyben 1996. szeptember 10‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3989. o.] 52. pontját).

      44      Mindazonáltal a Montreali Egyezmény semmilyen módon nem határozza meg a fent hivatkozott kötelezettségek terjedelmét a légi
         járat fogalmára való bármely hivatkozás révén, amely egyébként nem szerepel a szóban forgó egyezmény szövegében.

      45      Emellett, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság jogosan megállapítja, az egymást követő szállítás a Montreali Egyezmény
         szerint „meg nem szakított szállításnak” minősül többek között, ha egy szerződés keretében kerül rá sor. Márpedig ha e meg
         nem szakított szállítás az utas által választott több egymást követő útra utal, az inkább a jelen ítélet 41. pontjában meghatározott
         utazás fogalmához áll közelebb.

      46      Így úgy tűnik, hogy a 261/2004 rendelet szerinti „légi járat”fogalmának értelmezése tekintetében nem meghatározó a Montreali
         Egyezmény.

      47      A jelen ítélet 32–41. pontjából következik, hogy valamely oda‑vissza utazás nem tekinthető egy és ugyanazon légi járatnak.
         Következésképpen a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja nem alkalmazható az olyan oda‑ és visszautazásra,
         mint amilyen a jelen alapügyben szerepel, amely során a valamely tagállam területén található repülőtérről eredetileg induló
         utasok valamely harmadik országban található repülőtérről induló légi járaton visszatérnek e repülőtérre.

      48      Ezen értelmezést támasztja alá a 261/2004 rendelet 17. cikkének második franciabekezdése is, amelyet a rendelet huszonharmadik
         preambulumbekezdése magyaráz, amely szerint a közösségi jogalkotó felveti a szóban forgó rendelet hatálya lehetséges kiterjesztésének
         lehetőségét azokra az utasokra, akik harmadik országban levő repülőtérről egy tagállamban levő repülőtérre indulnak nem közösségi
         légifuvarozó által üzemeltetett légi járatokon.

      49      Ha feltételeznénk, hogy a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja az olyan oda‑ és visszautazásra is vonatkozik,
         amely során a valamely tagállam területén található repülőtérről eredetileg induló utasok valamely harmadik országban található
         repülőtérről induló légi járatra szállnak, a hivatkozott rendelet 17. cikkének második franciabekezdésében érintett utasok
         már most a rendelet hatálya alá tartoznának. Így e rendelkezés elvesztené értelmét.

      50      Azon körülményre vonatkozó kérdés, hogy az odaút és a visszaút egyetlen foglalás tárgyát képezi, nem befolyásolja a jelen
         ítélet 47. pontjában szereplő következtetést.

      51      Ugyanis a „helyfoglalás”‑nak a 261/2004 rendelet 2. cikke g) pontjában szereplő meghatározása nem tartalmaz a 261/2004 rendelet
         3. cikke (1) bekezdése a) pontja hatályának pontosítását lehetővé tévő elemet. Nem befolyásolja a két légi járat egymástól
         való függetlenségét az a tény, hogy az utasok egyetlen foglalást tesznek.

      52      Következésképpen a foglalás módja nem tekinthető a 261/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontja hatálya meghatározásának
         releváns szempontjának.

      53      A fenti megfontolásokra tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 261/2004 rendelet 3. cikke
         (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy nem alkalmazandó az olyan oda‑ és visszautazásra, amely során a Szerződés
         rendelkezéseinek hatálya alá tartozó valamely tagállam területén található repülőtérről eredetileg induló utasok valamely
         harmadik országban található repülőtérről induló légi járaton visszatérnek e repülőtérre. E rendelkezés értelmezését nem befolyásolja
         az a körülmény, hogy az odaút és a visszaút egyetlen foglalás tárgyát képezi.

       A költségekről
      54      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség
            közös szabályainak megállapításáról, és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. február 11‑i 261/2004/EK
            európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy nem alkalmazandó az
            olyan oda‑ és visszautazásra, amely során az EK‑Szerződés rendelkezéseinek hatálya alá tartozó valamely tagállam területén
            található repülőtérről eredetileg induló utasok valamely harmadik országban található repülőtérről induló légi járaton visszatérnek
            e repülőtérre. E rendelkezés értelmezését nem befolyásolja az a körülmény, hogy az odaút és a visszaút egyetlen foglalás tárgyát
            képezi.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (első tanács) 1966. december 15-i ítélete. # Jean Moreau kontra az Euratom Bizottsága. # 15-64. és 60-65. sz. egyesített ügyek