title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2010. december 22.#Bogusław Juliusz Dankowski kontra Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Naczelny Sąd Administracyjny által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#C-438/09. sz. ügy.

text:
      C‑438/09. sz. ügy
      Bogusław Juliusz Dankowski
      kontra
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      (a Naczelny Sąd Administracyjny [Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA‑irányelv – Az előzetesen felszámított HÉA levonásának joga – Nyújtott szolgáltatások – A HÉA‑alanyok nyilvántartásába be nem jegyzett adóalany – A számlán a HÉA megállapítása céljából kötelezően feltüntetendő adatok – Nemzeti adószabályozás – A levonási jog kizárása a hatodik HÉA‑irányelv 17. cikke (6) bekezdésének értelmében”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Az előzetesen felszámított
            adó levonása – Az ezen adót olyan másik adóalany által nyújtott szolgáltatások után megfizető adóalany által történő levonás,
            akit a szóban forgó adó tekintetében nem vettek nyilvántartásba – Feltétel – Az említett szolgáltató által valamennyi előírt
            adatot tartalmazó számla kiállítása
      (77/388 tanácsi irányelv, 18. cikk, (1) bekezdés, a) pont, és 22. cikk, (3) bekezdés, b) pont)
      2.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Az előzetesen felszámított
            adó levonása – A levonási jog kizárása – A tagállamok lehetősége a hatodik irányelv hatálybalépése idején fennálló kizárások
            fenntartására – A valamely adóalany által másik adóalanynak megfizetett adó levonásához való jogot kizáró nemzeti szabályozás,
            amennyiben az utóbbit a szóban forgó adó tekintetében nem vették nyilvántartásba – Megengedhetetlenség
      (77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk, (6) bekezdés)
      1.        A 2006/18 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik
         irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontját és 22. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy valamely
         adóalanyt megilleti a hozzáadottérték‑adónyilvántartásba nem bejegyzett másik adóalany által nyújtott szolgáltatások után
         felszámított hozzáadottérték‑adó levonásához való jog, ha a vonatkozó számlák a hivatkozott 22. cikk (3) bekezdésének b) pontjában
         megkövetelt valamennyi – különösen a hivatkozott említett számlákat kiállító személy és a nyújtott szolgáltatások jellegének
         meghatározásához szükséges – adatot tartalmazzák.

      Ugyanis mivel az adóhatóság rendelkezik az annak megállapításához szükséges adatokkal, hogy az adóalany – mint a szóban forgó
         szolgáltatások címzettje – köteles‑e hozzáadottérték‑adót fizetni, az adóhatóság az utóbbinak az előzetesen felszámított adó
         levonásához való joga tekintetében nem írhat elő olyan további feltételeket, amelyek hatására e jog gyakorlásának lehetősége
         elenyészik.

      Így, amennyiben a szolgáltató esetleg elmulaszt eleget tenni a hatodik irányelv 22. cikkének (1) bekezdésében foglalt kötelezettségének,
         az nem befolyásolhatja a szolgáltatás igénybevevőjének az ezen irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében foglalt levonáshoz való
         jogát.

      (vö. 35., 36., 38. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A 2006/18 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik
         irányelv 17. cikkének (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely kizárja
         a valamely adóalany által másik – szolgáltatást nyújtó – adóalanynak felszámított hozzáadottérték‑adó levonásához való jogot,
         amennyiben az utóbbi nincs bejegyezve a hozzáadottértékadó‑nyilvántartásba.

      Ugyanis a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében a tagállamok számára nyitva álló lehetőség nem jelent olyan korlátlan
         mérlegelési jogkört, amelynek alapján a tagállamok bármilyen terméket és szolgáltatást kizárhatnak a hozzáadottértékadó‑levonási
         jogból, és ezzel az ezen irányelv rendelkezései által létrehozott rendszert kiüresíthetik. E lehetőség nem általános kizárásról
         szól, és nem mentesíti a tagállamokat azon kötelezettség alól, hogy kellőképpen pontosítsák azon termékeket és szolgáltatásokat,
         amelyek tekintetében a levonási jog kizárt.

      (vö. 41., 47. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2010. december 22.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – Az előzetesen felszámított HÉA levonásának joga – Nyújtott szolgáltatások – A HÉA‑alanyok nyilvántartásába be nem jegyzett adóalany – A számlán a HÉA megállapítása céljából kötelezően feltüntetendő adatok – Nemzeti adószabályozás – A levonási jog kizárása a hatodik HÉA‑irányelv 17. cikke (6) bekezdésének értelmében”
      A C‑438/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Naczelny Sąd Administracyjny
         (Lengyelország) a Bírósághoz 2009. november 9‑én érkezett, 2009. július 14‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Bogusław Juliusz Dankowski
      és
      a Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, D. Šváby, R. Silva de Lapuerta (előadó), Juhász E. és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. november 11‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        Bogusław Juliusz Dankowski képviseletében R. Grzejszczak, J. Skrzydło, T. Grzejszczak és A. Kania adwokaci,
      –        a lengyel kormány képviseletében A. Kramarczyk, M. Szpunar és B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében C. Blaschke és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében Z. Chatzipavlou, D. Tsagkaraki és K. Georgiadis, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében D. Triantafyllou, A. Stobiecka‑Kuik és K. Herrmann, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
         egységes adóalap megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv szóban forgó tényállás idején
         hatályos változata (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv)
         17. cikke (2) és (6) bekezdésének, valamint 18. és 22. cikkének az értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a B. J. Dankowski és a Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (a łódźi adóhatóság igazgatója) között, hozzáadottérték‑adó
         (a továbbiakban: HÉA) levonási jog korlátozásának tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      3        A hatodik irányelv 2. cikke értelmében:

      „A hozzáadottérték‑adó alá tartozik:
      1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
      […]”
      4        Ezen irányelv 4. cikke előírja:

      „(1)      »Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet
         nélkül annak céljára és eredményére.

      (2)      Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét
         magában foglalja, beleértve a kitermelőipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint az egyéb szakmai tevékenységeket is.
         […]

      […]”
      5        A hatodik irányelv 17. cikke értelmében:

      „(1)      Az adó levonására vonatkozó jog azon időpontban keletkezik, amikor a levonható adó felszámíthatóvá válik.
      (2)      Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan, belföldön adóköteles termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték‑adó, amelyet
         részére egy másik adóalany szállított [helyesen: értékesített] vagy fog szállítani [helyesen: értékesíteni], illetve teljesített
         vagy teljesíteni fog;

      […]
      (6)      A Tanács a Bizottság javaslatára az ezen irányelv hatálybalépésétől számított négyéves időtartamon belül egyhangúlag megállapítja,
         hogy milyen kiadás esetén nem keletkezhet a hozzáadottérték‑adó levonásának joga. Az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó
         kiadás esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költségek, az adólevonást semmilyen körülmények
         között nem lehet alkalmazni.

      A fent említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan kizárást, amely az ezen irányelv hatálybalépése
         idején fennálló nemzeti jogszabályban szerepel.

      […]”
      6        A hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontja előírja:

      „Az adóalanynak adólevonási joga gyakorlásához az alábbi feltételeket kell teljesítenie:
      a)      a 17. cikk (2) bekezdésének a) pontja szerinti adólevonási joghoz a 22. cikk (3) bekezdése szerint kiállított számlával kell
         rendelkeznie […]”

      7        A hivatkozott irányelv 22. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „a)      Minden adóalany bejelenti, hogy adóalanyként folytatott tevékenységét mikor kezdte, mikor módosította vagy szüntette meg.
         […]

      […]
      c)      A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy egyéni szám útján azonosítsák a következőket:
      –        […] minden adóalany, aki belföldön olyan termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást végez, amely őt a levonási jog gyakorlására
         jogosítja, kivéve az olyan termékértékesítéseket vagy szolgáltatásnyújtásokat, amelyek tekintetében az adót kizárólag […]
         az ügyfél fizeti. […]”

      8        A hatodik irányelv 22. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „a)      Minden adóalany köteles biztosítani, hogy az általa egy másik adóalany vagy egy nem adóalany jogi személy részére teljesített
         termékértékesítésről és szolgáltatásnyújtásról […] számlát bocsásson ki. […]

      b)      Az ezen irányelvben meghatározott különleges rendelkezések sérelme nélkül, hozzáadottérték‑adó céljából csak a következő részletek
         feltüntetése kötelező az a) pont […] szerint kiállított számlákon:

      –        a kibocsátás dátuma,
      –        egy […]sorszám,
      –        az (1) bekezdés c) pontjában említett hozzáadottértékadó‑azonosító szám, amelynek keretében az adóalany […] a szolgáltatásnyújtásokat
         végezte,

      –        a fogyasztónak az (1) bekezdés c) pontjában említett azon hozzáadottértékadó‑azonosító száma, amely alapján számára [….] [a]
         szolgáltatásnyújtást végezték […],

      –        az adóalany és a vevő teljes neve és címe,
      –        […] a nyújtott szolgáltatás mértéke és jellege,
      –        azon dátum, amikor […]a szolgáltatásnyújtás megtörtént vagy befejeződött […],
      […]”
      9        A hatodik HÉA‑irányelv 22. cikkének (8) bekezdése előírja:

      „A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek az adó megfelelő behajtása és az adócsalás
         megakadályozása érdekében, […]

      Az első albekezdésben előírt lehetőséget nem lehet a (3) bekezdésben meghatározott kötelezettségeket jóval meghaladó további
         kötelezettségek előírására használni.”

       A nemzeti szabályozás
      10      A termékeket és szolgáltatásokat terhelő adóról szóló, 2004. március 11‑i lengyel törvény (ustawa o podatku od towarów iusług)
         96. cikke a jelen alapügyben alkalmazandó változatában előírja, hogy az adóalanyoknak az illetékességgel rendelkező adóhivatal
         vezetőjéhez a tevékenységük megkezdésének napját megelőzően nyilvántartási bejelentőt kell benyújtaniuk.

      11      A hivatkozott törvény 88. cikke (3a) bekezdése 1. pontjának a) alpontja szerint a számlák nem indokolják az előzetesen felszámított
         adó csökkentését és az adókülönbözet, illetve az előzetesen felszámított adó visszatérítését, ha az értékesítést nem létező
         vagy számlák kiállítására nem jogosult gazdasági szereplő által kiállított számlákkal igazolták.

      12      Ugyanezen törvény pénzügyminisztérium által elfogadott végrehajtási rendeletének rendelkezései előírják, hogy az adóazonosító
         számmal rendelkező, ténylegesen HÉA‑kötelezettként nyilvántartásba vett adóalanyok a »HÉA‑számla« megjelöléssel állítanak
         ki számlát.

      13      E rendelet 48. §‑a (4) bekezdése 1. pontjának a) alpontja értelmében, ha a termékek vagy szolgáltatások értékesítését olyan
         számlákkal igazolták, amelyeket nem létező vagy számlák kiállítására nem jogosult gazdasági szereplő állított ki, e számlák
         nem indokolják a fizetendő adó csökkentését vagy adókülönbözet, illetve előzetesen felszámított adó visszatérítését.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      B. J. Dankowski, az alapügy felperese a Dan‑Trak vállalkozás tulajdonosa. 2004 és 2006 között M. Płacek, az Artem‑Studio vállalkozás
         ügyvezetője, adóköteles kereskedelmi szolgáltatásokat nyújtott számára. M. Płacek nem tett azonban eleget a termékeket és
         szolgáltatásokat terhelő adóról szóló nyilvántartásba történő bejelentési kötelezettségének, és nem számolt el HÉÁ‑t, jóllehet
         az általa nyújtott szolgáltatásokat igazoló, a fizetendő adó tartalmazó számlákat állított ki.

      15      2007. március 23‑i határozatában a Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi nem megkérdőjelezve a szóban forgó szolgáltatások nyújtását,
         elutasította, hogy B. J. Dankowski levonja a M. Płacek által kiállított számlákon szereplő előzetesen felszámított HÉÁ‑t.

      16      A hatóság e határozat indokolásában megállapította, hogy a vitatott számlák kiállítója nem volt HÉA‑alanyként nyilvántartva,
         és mivel az alkalmazandó nemzeti rendelkezésekben előírt bejelentési kötelezettség nem teljesült, az e gazdasági szereplő
         által kiállított számlák nem keletkeztetnek az előzetesen felszámított HÉA levonásához való jogot.

      17      B. J. Dankowski keresetet indított aWojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi (łódźi közigazgatási bíróság) előtt a hivatkozott
         határozat ellen. A keresete alátámasztására B. J. Dankowski többek között úgy érvelt, hogy valamely gazdasági szereplő HÉA‑alanyként
         történő nyilvántartásba vétele csupán technikai eljárás, amely nem befolyásolhatja az előzetesen felszámított adó levonásához
         való jogot.

      18      A Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi 2007. december 4‑i ítéletével elutasította a keresetet.

      19      A Naczelny Sąd Administracyjny elé terjesztett felülvizsgálati kérelmében B. J. Dankowski többek között a lengyel adójogi
         rendelkezéseknek uniós joggal össze nem egyeztethető alkalmazására hivatkozott, valamint a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének
         téves értelmezésére.

      20      E feltételek mellett a Naczelny Sąd Administracyjny az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Ellentétesek‑e a [HÉA]‑rendszer szabályaival, különösen a hatodik […]irányelv […] 17. cikkének (6) bekezdésével valamely tagállam
         azon jogszabályai, amelyek értelmében az adóalany nem szerez jogot a termékeket és szolgáltatásokat terhelő adóról szóló nyilvántartásba
         be nem jegyzett személy által kiállított – HÉÁ‑t tartalmazó – számlából eredő előzetesen felszámított adó levonására?

      2)      Releváns‑e az első kérdésre adandó válasz szempontjából, hogy
      a)      nem kétséges, hogy a HÉÁ‑t tartalmazó számlán feltüntetett tevékenységek HÉA alá tartoznak, és azokat ténylegesen elvégezték;
      b)      a számla a közösségi jog szerint szükséges valamennyi adatot tartalmazta;
      c)      az adóalany nyilvántartásba nem vett személy által kiállított számlából eredő előzetesen felszámított adó levonására vonatkozó
         jogának a korlátozása a nemzeti jogrendben már a Lengyel Köztársaság Közösséghez történő csatlakozásának napját megelőzően
         hatályban volt?

      3)      Az első kérdésre adandó válasz függ‑e egyéb követelmények teljesítésétől (például annak igazolásától, hogy az adóalany jóhiszeműen
         járt el)?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      21      Az együttesen vizsgálandó három előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy
         az alapügyben szereplő körülmények között és figyelembe véve a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontját és 22. cikke
         (3) bekezdésének b) pontját, valamely adóalanyt megilleti‑e a HÉA‑nyilvántartásba nem bejegyzett másik adóalany által nyújtott
         szolgáltatások után felszámított HÉA levonásának joga, és igenlő válasz esetén, ezen irányelv 17. cikkének (6) bekezdésével
         ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely kizárja a levonási jogot, ha a szolgáltatásokat ilyen adóalany nyújtja.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések első részéről
      22      Először is emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében foglalt adólevonási jog a HÉA mechanizmusának
         szerves részét képezi, és főszabály szerint nem korlátozható (lásd a C‑409/99. sz., Metropol és Stadler ügyben 2002. január
         8‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑81. o.] 42. pontját, valamint a C‑465/03. sz. Kretztechnik‑ügyben 2005. május 26‑án hozott
         ítélet [EBHT 2005., I‑4357. o.] 33. pontját).

      23      A levonási jog a teljesített ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében azonnal érvényesül
         (lásd a C‑437/06. sz. Securenta‑ügyben 2008. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑1597. o.] 24. pontját, a C‑102/08. sz.
         SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft ügyben 2009. június 4‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑4629. o.] 70. pontját és a
         C‑29/08. sz. SKF‑ügyben 2009. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑10413. o.] 55. pontját).

      24      Az adólevonások rendszerének ugyanis az a célja, hogy a vállalkozót teljes egészében mentesítse valamennyi gazdasági tevékenysége
         keretében fizetendő vagy megfizetett HÉA terhe alól. A közös HÉA‑rendszer így valamennyi gazdasági tevékenység adóterhét illetően
         biztosítja a semlegességet, függetlenül azok céljától és eredményétől, feltéve hogy az említett tevékenységek főszabály szerint
         maguk is HÉA‑kötelesek (lásd a C‑137/02. sz. Faxworld‑ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5547. o.] 37. pontját
         és a fent hivatkozott SKF‑ügyben hozott ítélet 56. pontját).

      25      Az alapügyet illetően nem vitatott, hogy a szóban forgó szolgáltatásokat a HÉA‑láncban előbb elhelyezkedő gazdasági szereplő
         nyújtotta, és hogy a hivatkozott szolgáltatásokat utóbb használták az alapügy felperesének adóköteles ügyleteihez.

      26      Következésképpen teljesülnek a levonási jog keletkezése hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében előírt anyagi feltételei.

      27      A levonási jog gyakorlásának részletszabályait illetően a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontja előírja, hogy
         az adóalanynak az ezen irányelv 22. cikkének (3) bekezdése szerint kiállított számlával kell rendelkeznie.

      28      Ez utóbbi rendelkezés a b) pontjában pontosítja azon részleteket, amelyek feltüntetése kötelező a HÉA szempontjából a hatodik
         irányelv 22. cikkének (3) bekezdése szerint kiállított számlákon, az utóbbi pont kötelez minden adóalanyt annak biztosítására,
         hogy az általa egy másik adóalany részére teljesített szolgáltatásnyújtásról számlát bocsásson ki.

      29      Ami a hatodik irányelv 22. cikke (3) bekezdésének b) pontjában említett módszereket illeti, a kérdést előterjesztő bíróság
         megállapította, hogy az alapügy felperes által bemutatott számlák tartalmazták az e rendelkezésben megkövetelt valamennyi
         adatot. Különösen a Bírósághoz benyújtott iratokból, valamint a lengyel kormány által a tárgyaláson előadottakból kitűnik,
         hogy a szóban forgó számlák tartalmazták a szóban forgó szolgáltatásnyújtó adószámát, amely számot a lengyel hatóságok hivatalból
         megállapítják a gazdasági szereplők részére az általuk benyújtott bejegyzési kérelemtől függetlenül.

      30      Még ha az említett rendelkezés előírja is a „hozzáadottértékadó‑azonosító szám” megjelölését, meg kell állapítani, hogy a
         jelen esetben megállapított adószám biztosítja az érintett adóalany azonosítását, és olyan jellegű tehát, hogy eleget tesz
         a hatodik irányelv 22. cikke (3) bekezdése b) pontjának harmadik francia bekezdésében előírt követelményeknek.

      31      Ennélfogva a hivatkozott szolgáltató, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, a nyújtott szolgáltatásokról számlát
         adva az alapügy felperesének nem kérte bejegyzését a HÉA tárgyában hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságnál.

      32      A hatodik irányelv 22. cikkének (1) bekezdése előírja ugyanis, hogy minden adóalany bejelenti, hogy adóalanyként folytatott
         tevékenységét mikor kezdte.

      33      Márpedig az ilyen bejelentésnek a HÉA‑rendszer megfelelő működésében játszott fontos szerepe ellenére, e kötelezettség valamely
         adóalany általi elmulasztása nem befolyásolhatja valamely más adóalanynak a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében
         biztosított levonási jogát.

      34      A hatodik irányelv 22. cikkének (1) bekezdése alapján az adóalanyok ugyanis csak tevékenységük megkezdését, módosítását és
         megszüntetését kötelesek bejelenteni, e rendelkezés azonban semmiképpen nem hatalmazza fel a tagállamokat arra, hogy ilyen
         bejelentés hiányában a levonási jog gyakorlását az adóköteles ügyletek szokásos teljesítésének tényleges megkezdéséig elhalasszák,
         vagy az adóalanyt megfosszák e jog gyakorlásától (lásd a C‑110/98–C‑147/98. sz., Gabalfrisa és társai egyesített ügyekben
         2000. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1577. o.] 51. pontját és a  C‑385/09, sz. Nidera Handelscompagnie ügyben
         2010. október 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 48. pontját).

      35      Következésképpen, mivel az adóhatóság rendelkezik az annak megállapításához szükséges adatokkal, hogy az adóalany – mint a
         szóban forgó szolgáltatások címzettje – köteles‑e HÉÁ‑t fizetni, az adóhatóság az utóbbinak az előzetesen felszámított adó
         levonásához való joga tekintetében nem írhat elő olyan további feltételeket, amelyek hatására e jog gyakorlásának lehetősége
         elenyészik (lásd a C‑95/07. és C‑96/07. sz. Ecotrade‑ügyben 2008. május 8‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑3457. o.] 64. pontját,
         valamint a C‑392/09. sz. Uszodaépítő‑ügyben 2010. szeptember 30‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 40. pontját).

      36      Így, amennyiben a szolgáltató esetleg elmulaszt eleget tenni a hatodik irányelv 22. cikkének (1) bekezdésében foglalt kötelezettségének,
         az nem befolyásolhatja a szolgáltatás igénybe vevőjének az ezen irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében foglalt levonáshoz
         való jogát.

      37      Ugyanez a helyzet a hatodik irányelv 22. cikkének (8) bekezdése esetében is, amelyek értelmében a tagállamok megállapíthatnak
         más kötelezettségeket, amelyeket szükségesnek ítélnek az adó megfelelő megállapítása és az adócsalás megakadályozása érdekében.
         Ugyanis, ha e rendelkezések lehetővé is teszik, hogy a tagállamok bizonyos intézkedéseket tegyenek, ezen intézkedések nem
         terjeszkedhetnek túl az e célból szükséges mértéken, ennélfogva nem alkalmazhatók oly módon, hogy szisztematikusan megkérdőjelezzék
         a HÉA levonásához való jogot, amely a közös HÉA‑rendszer egyik alapelvét képezi (lásd a C‑286/94., C‑340/95., C‑401/95. és
         C‑47/96. sz., Molenheide és társai egyesített ügyekben 1997. december 18‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑7281. o.] 47. pontját,
         a fent hivatkozott Gabalfrisa és társai ügyben hozott ítélet 52. pontját, valamint a fent hivatkozott Ecotrade‑ügyben hozott
         ítélet 65. és 66. pontját).

      38      E megfontolásokból következik, hogy a hatodik irányelv a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontját és 22. cikke
         (3) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy valamely adóalanyt megilleti a HÉA‑nyilvántartásba nem bejegyzett másik
         adóalany által nyújtott szolgáltatások után felszámított HÉA levonásához való jog, ha a vonatkozó számlák a hivatkozott 22. cikk
         (3) bekezdésének b) pontjában megkövetelt valamennyi – különösen a hivatkozott számlákat kiállító személy és a nyújtott szolgáltatások
         jellegének meghatározásához szükséges – adatot tartalmazzák.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések második részéről
      39      Mivel az alapügy felperesét ennélfogva a hatodik irányelv értelmében megilleti az adólevonás joga, a kérdést előterjesztő
         bíróság azon kérdést vizsgálja, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes
         az olyan nemzeti szabályozás, amely kizárja a valamely adóalany által másik – szolgáltatást nyújtó –adóalanynak felszámított
         HÉA levonásához való jogot, amennyiben az utóbbi nincs bejegyezve a HÉA‑nyilvántartásba.

      40      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés eltérést engedő intézkedés, amely bizonyos feltételek mellett megengedi,
         hogy a tagállamok fenntartsák az adólevonási jog kizárására vonatkozó, a hatodik irányelv hatálybalépésekor hatályos szabályozásukat
         a Tanács e cikkben említett rendelkezéseinek elfogadásáig (lásd a C‑371/07. sz., Danfoss és AstraZeneca ügyben 2008. december
         11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑9549. o.] 28. pontját, valamint a C‑538/08. és C‑33/09. sz. X Holding és Oracle Nederland
         ügyben 2010. április 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 38. pontját).

      41      E rendelkezés hatályát illetően a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében a tagállamok
         számára nyitva álló lehetőség nem jelent olyan korlátlan mérlegelési jogkört, amelynek alapján a tagállamok bármilyen terméket
         és szolgáltatást kizárhatnak a HÉA‑levonási jogból, és ezzel az ezen irányelv rendelkezései által létrehozott rendszert kiüresíthetik.
         Az említett lehetőség nem általános kizárásról szól, és nem mentesíti a tagállamokat azon kötelezettség alól, hogy kellőképpen
         pontosítsák azon termékeket és szolgáltatásokat, amelyek tekintetében a levonási jog kizárt (lásd a C‑305/97. sz., Royscot
         és társai ügyben 1999. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑667. o.] 22. és 24. pontját, a C‑434/03. sz., Charles és
         Charles–Tijmens ügyben 2005. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7037. o.] 33. és 35. pontját, valamint a C‑395/09. sz.
         Oasis East ügyben 2010. szeptember 30‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 23. pontját).

      42      Ezenkívül, ami az olyan szabályozást illeti, amely eltér a HÉA‑levonási jog elvétől, azt szigorúan kell értelmezni (lásd a
         C‑414/07. sz. Magoora‑ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet 28. pontját és a fent hivatkozott Oasis East ügyben hozott
         ítélet 24. pontját).

      43      Ami az alapeljárást és a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében foglalt, eltérést engedő szabályozás jelen esetben
         történő esetleges alkalmazását illeti, meg kell állapítani, hogy az említett irányelv Lengyelország vonatkozásában e tagállam
         Európai Unióhoz való csatlakozásának napján, azaz 2004. május 1‑jén lépett hatályba. Így ez az időpont irányadó az érintett
         rendelkezés alkalmazásának szempontjából e tagállam vonatkozásában (lásd a fent hivatkozott Oasis East ügyben hozott ítélet
         25. pontját).

      44      Az alapeljárás tárgyát képező nemzeti szabályozásnak a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésére és a fent hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatra tekintettel való értékelése szempontjából meg kell állapítani, hogy e jogszabály olyan intézkedés,
         amely általános jelleggel korlátozza az előzetesen felszámított HÉA levonásának jogát minden, a HÉA‑bejelentési kötelezettségének
         eleget nem tevő adóalany által végrehajtott ügylet esetében.

      45      Márpedig az említett szabályozásban a HÉA‑levonási jog olyan korlátozása szerepel, amely meghaladja a hatodik irányelv 17. cikkének
         (6) bekezdésében megengedett mértéket.

      46      A Bíróság ugyanis megállapította, hogy a tagállamok nem jogosultak a HÉA‑levonási jog olyan korlátozásának fenntartására,
         amely általános jelleggel alkalmazandó a termék‑ és szolgáltatásbeszerzésekkel kapcsolatos bármely kiadásra (lásd e tekintetben
         a C‑74/08. sz. PARAT Automotive Cabrio ügyben 2009. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑3459. o.] 28. és 29. pontját,
         valamint a fent hivatkozott Oasis East ügyben hozott ítélet 30. pontját).

      47      A fenti megfontolásokból következik, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes
         az olyan nemzeti szabályozás, amely kizárja a valamely adóalany által másik – szolgáltatást nyújtó – adóalanynak felszámított
         HÉA levonásához való jogot, amennyiben az utóbbi nincs bejegyezve a HÉA‑nyilvántartásba.

       A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A 2006. február 14‑i 2006/18/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
            – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
            18. cikke (1) bekezdésének a) pontját és 22. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy valamely adóalanyt
            megilleti a hozzáadottérték‑adónyilvántartásba nem bejegyzett másik adóalany által nyújtott szolgáltatások után felszámított
            hozzáadottérték‑adó levonásához való jog, ha a vonatkozó számlák a hivatkozott 22. cikk (3) bekezdésének b) pontjában megkövetelt
            valamennyi – különösen a hivatkozott számlákat kiállító személy és a nyújtott szolgáltatások jellegének meghatározásához szükséges –
            adatot tartalmazzák.
      2)      A 2006/18 irányelvvel módosított 77/388 hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes
            az olyan nemzeti szabályozás, amely kizárja a valamely adóalany által másik – szolgáltatást nyújtó – adóalanynak felszámított
            hozzáadottérték‑adó levonásához való jogot, amennyiben az utóbbi nincs bejegyezve a hozzáadottérték‑adónyilvántartásba.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: lengyel.


A Bíróság (első tanács) 1975. március 12-i ítélete. # Antonio Gigante kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 31-71. sz. ügy


A Bíróság 1971. december 14-i ítélete. # Politi s.a.s. kontra Ministero delle Finanze della Repubblica italiana. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale civile e penale di Torino - Olaszország. # 43-71. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2016. június 16.#EURO 2004. Hungary Kft. kontra Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Előzetes döntéshozatal – Vámunió – Közös Vámtarifa – Vámérték – A vámérték megállapítása – Ügyleti érték – Ténylegesen kifizetett ár – A bejelentett ár helytállóságára vonatkozó megalapozott kételyek – A hasonló árukra vonatkozó más ügyletek keretében fizetett árnál alacsonyabb bejelentett ár.#C-291/15. sz. ügy.

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2016. június 16.(*)
„Előzetes döntéshozatal – Vámunió – Közös Vámtarifa – Vámérték – A vámérték megállapítása – Ügyleti érték – Ténylegesen kifizetett ár – A bejelentett ár helytállóságára vonatkozó megalapozott kételyek – A hasonló árukra vonatkozó más ügyletek keretében fizetett árnál alacsonyabb bejelentett ár”
A C‑291/15. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Magyarország) a Bírósághoz 2015. június 15‑én érkezett, 2015. május 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte
az EURO 2004. Hungary Kft.

és
a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Nyugat‑dunántúli Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága

között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: A. Arabadjiev tanácselnök, S. Rodin és E. Regan (előadó) bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        a magyar kormány képviseletében Fehér M. Z. és Koós G., meghatalmazotti minőségben,
–        a spanyol kormány képviseletében A. Gavela Llopis, meghatalmazotti minőségben,
–        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Albenzio avvocato dello Stato,
–        a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,
–        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, N. Vitorino és M. Rebelo, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében Havas L. és L. Grønfeldt, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő

Ítéletet

1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1994. december 19‑i 3254/94/EK bizottsági rendelettel (HL 1994. L 346., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 5. kötet, 326. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL 1993. L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet 181. kötet 3. o.; a továbbiakban: végrehajtási rendelet) 181a. cikkének értelmezésére irányul.

2        Ezt a kérelmet az EURO 2004. Hungary Kft. és a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Nyugat‑dunántúli Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága (a továbbiakban: regionális vámhatóság) között, az e társaság által importált áruk vámértékét kiigazító, és terhére vámot és hozzáadottérték‑adót (héa) megállapító határozat hatályon kívül helyezése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
 Jogi háttér

 A Vámkódex

3        Az 1996. december 19‑i 82/97/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 1997. L 17., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 8. kötet, 179. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 29. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az importált áru vámértéke az ügyleti érték, vagyis a Közösség vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő, szükség esetén a 32. és 33. cikknek megfelelően kiigazított ár, feltéve hogy:
a)      a vevő számára az áru feletti rendelkezésre vagy az általa történő felhasználásra vonatkozóan nincs egyéb korlátozás, mint:
–        amelyet a Közösség jogszabályai vagy hatóságai írnak elő vagy követelnek meg,
–        amelyek behatárolják azt a földrajzi területet, amelyen belül az áruk viszonteladásra kerülhetnek,
vagy
–        amelyek az áru értékét jelentősen nem befolyásolják;
b)      az eladás vagy az ár nem függ olyan feltételektől vagy ellenszolgáltatásoktól, amelyeknek az értéke nem határozható meg az értékelendő árut illetően;
c)      az áruknak a vevő általi későbbi viszonteladásából, átengedéséből, vagy használatából származó haszon – sem közvetlenül, sem közvetve – nem kerül vissza az eladóhoz, kivéve ha a 32. cikkel összhangban a megfelelő kiigazítás elvégezhető;
és
d)      a vevő és az eladó nincs kapcsolatban egymással, vagy ha a vevő és az eladó kapcsolatban áll egymással, az ügyleti érték a (2) bekezdés értelmében vámcélokra elfogadható.”

4        E kódex 30. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
„(1)      Ha a vámérték a 29. cikk alapján nem határozható meg, akkor a (2) bekezdés a), b), c) és d) pontját kell alkalmazni […] ebben a sorrendben […].
(2)      Az e cikk alapján meghatározott vámérték:
[…]
b)      a Közösségbe irányuló exportra eladott és az áru értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban exportált hasonló áru ügyleti értéke;
[…]”

5        A Vámkódex 78. cikke a következőket mondja ki:
„(1)      A vámhatóság saját kezdeményezésére vagy a nyilatkozattevő kérelmére, az áru kiadása után módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot.
(2)      A vámhatóság az áru kiadása után, és azért, hogy meggyőződjön a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságáról, megvizsgálhatja az érintett áruval kapcsolatos import vagy export műveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatokat és kereskedelmi okmányokat. Az ilyen vizsgálat a nyilatkozattevő, az említett műveletekben üzlettársi minőségben közvetlenül vagy közvetve részt vevő valamilyen más személy, vagy az említett okmányt és adatokat üzleti célból birtokában tartó valamilyen más személy telephelyén végezhető el. A vámhatóság, amennyiben erre még lehetőség van, meg is vizsgálhatja az árut.
(3)      Ha a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata vagy utólagos ellenőrzése azt jelzi, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, a vámhatóság, a megállapított rendelkezésnek megfelelően és a rendelkezésére álló új információk figyelembevételével meghoz minden szükséges intézkedést a helyzet rendezésére.”
 A végrehajtási rendelet

6        A végrehajtási rendelet 151. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének b) pontja (hasonló áruk ügyleti értéke) alkalmazásakor a vámértéket olyan hasonló áruk ügyleti értéke alapján kell megállapítani, amelyeket ugyanazon a kereskedelmi szinten és lényegében ugyanakkora mennyiségben adtak el, mint az értékelendő árukat. Ha ilyen eladás nem található, olyan hasonló áruk ügyleti értékét kell alapul venni, amelyeket más kereskedelmi szinten és/vagy más mennyiségben adtak el, kiigazítva azt az eltérő kereskedelmi szintből és/vagy mennyiségből adódó eltérésekkel, feltéve, hogy ezek a kiigazítások olyan bemutatott bizonyítékon alapulnak, amelyekből – függetlenül attól, hogy a kiigazítás értéknövekedést vagy értékcsökkenést eredményez – egyértelműen megállapítható a kiigazítás indokoltsága és pontossága.
[…]
(5)      E cikk alkalmazásában az importált hasonló áruk ügyleti értéke a Vámkódex 29. cikke értelmében korábban már megállapított, az e cikk (1) és (2) bekezdésében foglalt rendelkezések szerint kiigazított vámértéket jelenti.”

7        Az említett rendelet 178. cikkének (4) bekezdése értelmében:
„Az (1) bekezdésben előírt vámértékbevallásnak a vámhivatal számára történő benyújtása – a büntetőjogi rendelkezések esetleges alkalmazásának sérelme nélkül – egyenértékű a (2) bekezdésben említett személy felelősségvállalásával az alábbiak tekintetében:
–        a vámértékbevallásban megadott adatok pontossága és teljessége,
–        ezen adatok alátámasztásaként benyújtott okmányok hitelessége,
és
–        az áruk vámértékének meghatározásához szükséges bármely további adat vagy okmány benyújtása.”

8        A végrehajtási rendelet 181a. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A vámhatóságok nem kötelesek a behozott áruk vámértékét az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásával meghatározni abban az esetben, ha a (2) bekezdés rendelkezéseiben meghatározott eljárásnak megfelelően alapos okuk van kételkedni abban, hogy a bevallott érték a Vámkódex 29. cikkében hivatkozott teljes megfizetett vagy megfizetendő összeget jelenti.
(2)      Ha a vámhatóság részéről az (1) bekezdésben említett kételyek merülnek fel, a 178. cikk (4) bekezdésének rendelkezései szerint további információk szolgáltatását kérheti. Ha a vámhatóság kételyei ezt követően továbbra is fennállnak, a vámhatóság köteles a végleges határozat meghozatalát megelőzően a kételyeit alátámasztó indokokról szükség esetén írásban értesíteni az érintett személyt, és lehetőséget biztosítani számára azok megválaszolására. A végleges határozatról és az azt alátámasztó indokolásról a vámhatóság az érintett személyt köteles írásban tájékoztatni.”

9        A végrehajtási rendelet tartalmazza az „Értelmező megjegyzések a vámértékre vonatkozóan” című 23. mellékletet. E mellékletnek a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjára vonatkozó megjegyzéseinek 1. pontja így rendelkezik:
„Ezeknek a rendelkezéseknek az alkalmazása során a vámhatóságok, amennyiben lehetséges, azonos vagy hasonló áru eladását veszik alapul, ugyanazon a kereskedelmi szinten, és megközelítőleg azonos mennyiségben, mint az értékelés alatt álló áru esetében. Ha ilyen eladás nem található, azonos vagy hasonló árunak az eladása az alábbi három feltétel egyikének teljesülése esetén vehető figyelembe:
[…]”
 Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

10      2014. március 4‑én az EURO 2004. Hungary nevű magyarországi székhelyű gazdasági társaság a vámjogi képviselőjén keresztül a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Zala Megyei Vám‑ és Pénzügyőri Igazgatóságánál (a továbbiakban: megyei vámhatóság) 13 000 kg bruttó tömegű, Kínából származó különféle áru szabad forgalomba bocsátását kezdeményezte elektronikus árunyilatkozat benyújtásával. Miután az árukat részleges fizikai vizsgálatot követően szabad forgalomba bocsátotta, ez a hatóság a Vámkódex 78. cikke alapján e nyilatkozat utólagos ellenőrzéséről döntött.

11      Az említett hatóság a 2014. június 12‑i határozatával az említett nyilatkozat utólagos ellenőrzését lezárta, és a vámáru‑nyilatkozatban bevallott 2 589 926 magyar forint (HUF) (hozzávetőleg 8288 euró) vámérték elvetésével az importált áruk végleges vámértékét 3 023 938 HUF‑ban (hozzávetőleg 9676 euró) állapította meg. E módosítások következtében az EURO 2004. Hungary terhére a megyei vámhatóság 12 970 HUF (hozzávetőleg 41 euró) összegű vám és 47 784 HUF (hozzávetőleg 153 euró) összegű behozatali héa fizetési kötelezettséget állapított meg.

12      A 2014. június 12‑i határozat indokolásából kitűnik, hogy a vámáru‑nyilatkozaton az áruk vámértéke az ügyleti érték alapján, a Vámkódex 29. cikkében foglaltak szerint került meghatározásra, az említett kódex 29. cikke (1) bekezdésének a)–c) pontjában foglalt korlátozások és feltételek pedig nem teljesültek az áru tekintetében, továbbá a d) pont szerinti kapcsolat az ügylet felei között szintén nem állt fenn.

13      A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a megyei vámhatóság összevetette a benyújtott kereskedelmi számlát az importőr számviteli nyilvántartásaival, bizonylataival, valamint a csatolt banki igazolással, és megállapította, hogy az ezen iratokban szereplő összeg megegyezik az árunyilatkozatban feltüntetettel. Mindazonáltal mivel úgy vélte, hogy az importált áruk nettó kilogrammra vetített vámértéke a rendelkezésre álló összehasonlítható áruk statisztikai átlagértékéhez képest rendkívül alacsony számlaárra utal, ez a hatóság kétségbe vonta a 150 kg nettó tömegű „pamut anyagú edényfogó kesztyű” megnevezésű, illetve a 24 kg nettó tömegű „kötött‑hurkolt mikroszálas törlőkendő” megnevezésű áru vámértékének helyességét.

14      Az említett hatóság felhívta az EURO 2004. Hungaryt az érintett áruk vámértéke helyességének bizonyítására, a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból azonban az tűnik ki, hogy az EURO 2004. Hungary nem szolgáltatott újabb bizonyítékot, csupán akként nyilatkozott, hogy a számla szerinti értéket fizette meg kínai partnerének.

15      Mivel a megyei vámhatóság számára még mindig kétséges volt az említett érték helyessége, statisztikai adatok alapján megvizsgálta, hogy a szóban forgó árutípusokat milyen egységáron értékesítettek a magyarországi importőrök részére, és a Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti „hasonló áruk ügyleti értéke” alapján számította ki az áruk vámértékét.

16      Az EURO 2004. Hungary fellebbezése folytán eljáró regionális vámhatóság a megyei vámhatóság 2014. június 12‑i határozatát helybenhagyta, mivel álláspontja szerint az a végrehajtási rendelet 181a. cikke szerinti eljárás alapján helytálló döntést hozott, a megyei vámhatóság kételye a bevallott érték elfogadhatóságával kapcsolatban racionális volt és az áruk vámértékének kiszámítása naprakész statisztikai adatok alapulvételével történt.

17      Az EURO 2004. Hungary keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz a regionális vámhatóság határozatának felülvizsgálata iránt. E társaság szerint a szóban forgó áruk bejelentett vámértékét a megyei vámhatóság egyedül azon indok miatt utasította el, hogy ez a társaság olcsón tudott vásárolni, ami csak jó üzleti kapcsolatainak volt köszönhető, ez pedig nem igazolhatja ezen érték kétségbevonását.

18      A regionális vámhatóság fenntartotta a határozatát megalapozó érvelését, és úgy érvelt, hogy az EURO 2004. Hungary nem adott magyarázatot az összehasonlító statisztikai értékekhez viszonyítottan irreálisan alacsony ár okára.

19      A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a végrehajtási rendelet 181a. cikkének értelmezésére van szükség azon kérdés tisztázása érdekében, hogy e rendelkezés alapján valamely vámhatóság eltérhet‑e az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásától az importált áruk vámértékének megállapítása érdekében.

20      Ebben a tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az importált áruk vámértékének megállapítása érdekében a vámérték megállapításának elsődleges és főszabály szerinti módszere az áruk ügyleti értékének figyelembevétele. Márpedig ha az importált áruk ügyleti értékének bizonyítására előterjesztett okiratok hitelessége és az ügylet valós tartalma egyébként nem vonható kétségbe, és nincs egyéb konkrét oka az ügyleti érték figyelmen kívül hagyásának, a vámhatóságok kötelesek ezen áruk igazolt ügyleti értékét vámértéknek elfogadni, hiszen ez a gyakorlat teszi elkerülhetővé az önkényes vámértékek alkalmazását, és ez teheti lehetővé a vámrendszer semleges működtetését. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint ez a jogértelmezés következik a 2008. február 28‑i Carboni e derivati ítélet (C‑263/06, EU:C:2008:128) 52–60. pontjából, annak figyelembevételével azonban, hogy ezt az ítéletet az alapügyétől lényegesen eltérő tényállás alapján hozták, és az nem a végrehajtási rendelet 181a. cikk szerinti kételyek lehetséges alapját vizsgálta.

21      Ilyen körülmények között a Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Magyarország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„A [végrehajtási rendelet 181a. cikkének] rendelkezését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes azon tagállami jogalkalmazási gyakorlat, amely a vámértéket »hasonló áruk ügyleti értéke« alapján határozza meg, mivel a hasonló áruk importja során alkalmazott beszerzési árak statisztikai átlagához képest a bejelentett ügyleti értéket irreálisan alacsonynak, és így valótlannak találja annak ellenére, hogy az importált áruért ténylegesen kifizetett ár igazolására felhasználni kívánt számla és átutalási igazolás hitelességét a hatóság nem dönti meg vagy vonja egyébként kétségbe, viszont az importőr sem eszközöl további bizonyítást az ügyleti érték alátámasztására?”
 Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

22      A kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a végrehajtási rendelet 181a. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes a vámhatóságoknak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogalkalmazási gyakorlata, amely a Vámkódex 30. cikkében szereplő módszer szerint az importált áruk vámértékének a hasonló áruk ügyleti értéke alapján történő meghatározásából áll abban az esetben, ha a hasonló áruk importja során alkalmazott beszerzési árak statisztikai átlagához képest a bejelentett ügyleti értéket azon tény ellenére is irreálisan alacsonynak találják, hogy az importált árukért ténylegesen kifizetett ár igazolására előterjesztett számla és átutalási igazolás hitelességét a vámhatóságok nem cáfolták meg vagy vonták egyébként kétségbe, viszont az importőr a vámhatóság erre vonatkozó felhívása ellenére sem terjesztett elő további bizonyítékokat vagy információkat az áruk bejelentett ügyleti értéke helyességének alátámasztására.

23      Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a vámérték megállapítására vonatkozó európai uniós szabályozás méltányos, egységes és semleges rendszer létrehozására irányul, amely kizárja az önkényes és fiktív vámértékek alkalmazását (2010. július 15‑i Gaston Schul ítélet, C‑354/09, EU:C:2010:439, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

24      Így különösen, amint az a 2013. december 12‑i Christodoulou és társai ítélet (C‑116/12, EU:C:2013:825) 38. pontjából kitűnik, a Vámkódex 29. cikke alapján az importált áru vámértéke az ügyleti értékéből, vagyis az Unió vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő árból tevődik össze, figyelemmel azonban az e kódex 32. és 32. cikkének megfelelően elvégzendő kiigazításokra.

25      Ebben a tekintetben a Bíróság kifejtette, hogy noha a vámérték alapját főszabály szerint az árukért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár képezi, ez az ár olyan adat, amelyet adott esetben ki kell igazítani, ha az az önkényes vagy fiktív vámérték megállapításának elkerülése érdekében szükséges (lásd ebben az értelemben: 2013. december 12‑i Christodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

26      Ugyanis az ügyleti értéknek tükröznie kell az importált áru valós gazdasági értékét, és figyelembe kell vennie ezen áru minden gazdasági értékkel rendelkező elemét (2013. december 12‑i Christodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

27      Amikor azonban a vámértéket nem lehet meghatározni a Vámkódex 29. cikke szerint az importált áru ügyleti értéke alapján, a vámértéket e kódex 30. cikkében foglalt rendelkezéseknek megfelelően kell megállapítani, az utóbbi cikk (2) bekezdésének a)–d) pontjában foglalt módszerek egymást követő alkalmazásával (2013. december 12‑i Christodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 41. pont).

28      Abban az esetben, ha az importált áru vámértékét a Vámkódex 30. cikke alapján sem lehet meghatározni, a vámértéket e kódex 31. cikkében foglalt rendelkezéseknek megfelelően kell megállapítani (2013. december 12‑i Christodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 42. pont).

29      Következésképpen mind az említett kódex 29–31. cikkéből, mind pedig azon sorrendből, amely szerint a vámérték‑meghatározás kritériumait e cikkek alapján alkalmazni kell, az következik, hogy e rendelkezések között szubszidiárus viszony áll fenn. Ha ugyanis a vámérték nem állapítható meg valamely rendelkezés alapján, csak akkor kell a meghatározott sorrendben közvetlenül utána következő rendelkezésre hivatkozni (2013. december 21‑i Christodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 43. pont).

30      Mivel a vámérték‑megállapítás során a Vámkódex 29. cikkének megfelelően az ügyleti értéknek biztosítanak elsőbbséget, feltehetően a vámérték‑meghatározás e módja a legalkalmasabb, és leggyakrabban ezt alkalmazzák (2013. december 12‑i, Christodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 44. pont).

31      Ami egyrészt azt a kérdést illeti, hogy a vámhatóságok milyen hatáskörrel rendelkeznek, ha valamely hozzájuk benyújtott bejelentés kételyeket ébreszt, a végrehajtási rendelet 181a. cikke előírja, hogy ha a vámhatóságoknak alapos okuk van kételkedni abban, hogy az importált áruk bevallott értéke az árukért megfizetett vagy megfizetendő teljes összeget jelenti, nem kötelesek a behozott áruk vámértékét az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásával meghatározni. A vámhatóságok tehát elutasíthatják a bejelentett árat, ha ezek a kételyek azt követően is fennállnak, hogy a vámhatóságok az érintett személyt adott esetben minden adat szolgáltatására és minden kiegészítő okmány benyújtására felhívták, valamint megfelelő lehetőséget biztosítottak számára, hogy az említett kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját (lásd ebben az értelemben: 2008. február 28‑i Carboni e derivati ítélet, C‑263/06, EU:C:2008:128, 52. pont).

32      Másrészt a Bíróság már megállapította, hogy ami az ügyleti érték helyett figyelembe veendő más értéket illeti, a végrehajtási rendelet 181a. cikke annak megállapítására szorítkozik, hogy „a vámhatóságok nem kötelesek a […] vámérték[et] az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásával meghatározni”, viszont nem jelöli meg, hogy ebben az esetben az ügyleti érték helyett milyen más értéket kell figyelembe venni (2008. február 28‑i Carboni e derivati ítélet, C‑263/06, EU:C:2008:128, 55. pont).

33      Ugyanis a Vámkódex 30. és 31. cikkének megfelelően, ha az importált áru vámértéke az e kódex 29. cikkének alkalmazásával nem határozható meg, azt elsősorban az említett 30. cikk, másodsorban pedig az említett 31. cikk alapján kell meghatározni (lásd ebben az értelemben: 2008. február 28‑i Carboni e derivati ítélet, C‑263/06, EU:C:2008:128, 56. pont).

34      Egyébiránt, többek között ugyanezen 30. cikk alkalmazását illetően a végrehajtási rendelet 23. mellékletében szereplő, a Vámkódex 30. pontja (2) bekezdésének a) és b) pontjára vonatkozó megjegyzés 1. pontjából az következik, hogy a vámhatóságok, amennyiben lehetséges, azonos vagy hasonló áru eladását veszik alapul, ugyanazon a kereskedelmi szinten, és megközelítőleg azonos mennyiségben, mint az értékelés alatt álló áru esetében.

35      Ebből következően a vámhatóságok a vámérték megállapítása céljából az importált áruk bejelentett árától eltérhetnek, és igénybe vehetik az importált áruk vámértéke megállapításának másodlagos módszereit – így például a Vámkódex 30. és 31. cikke szerinti módszereket, és különösen a hasonló áruk eladási árát –, ha az áruk vámértékére vonatkozó kételyeik azt követően is fennállnak, hogy a vámhatóságok az érintett személyt minden adat szolgáltatására és minden kiegészítő okmány benyújtására felhívták, valamint megfelelő lehetőséget biztosítottak számára, hogy az említett kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját.

36      Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata – amely az előtte folyamatban lévő ügyre vonatkozóan egyedüliként rendelkezik közvetlen ismeretekkel – annak meghatározása, hogy az alapügyben szóban forgó vámhatóság kételyei megalapozták‑e az említett másodlagos módszerek igénybevételét, továbbá hogy ez a hatóság felhívta‑e az érintett személyt minden adat szolgáltatására és minden kiegészítő okmány benyújtására, valamint megfelelő lehetőséget biztosítottak‑e számára, hogy az említett kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját.

37      Annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság hasznos választ kapjon, a fentieket ki kell egészíteni az alapeljárást illetően a Bíróság rendelkezésére álló tényállási elemekre vonatkozó következő észrevételekkel.

38      Ebben a tekintetben, először is többek között a szóban forgó kételyek megalapozottságát illetően meg kell jegyezni, hogy a Bíróság elé terjesztett iratokból az tűnik ki, hogy az alapügyben az importált áruk bejelentett ügyleti értéke – a szóban forgó vámhatóság álláspontja szerint – az összehasonlítható importált áruk statisztikai átlagértékéhez képest rendkívül alacsony volt. A jelen esetben, amint azt az Európai Bizottság hangsúlyozza, úgy tűnik, hogy bizonyos, az alapügyben szóban forgó árukat illetően a bejelentett ár több mint 50%‑kal alacsonyabb volt a statisztikai átlagárnál.

39      E körülmények között meg kell állapítani, hogy a megállapítotthoz hasonló árkülönbség elegendőnek tűnik a vámhatóság kételyeinek igazolásához és a szóban forgó áruk bejelentett vámértékének vámhatóság általi elvetéséhez.

40      Ezenkívül az nem vitatott, hogy az alapügyben azok a kételyek, amelyek azt eredményezték, hogy az említett hatóság a végrehajtási rendelet 181a. cikkét alkalmazta, nem a kereskedelmi számla hitelességére vonatkoztak, hanem az importált áruk vámértékének helyességére.

41      Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a végrehajtási rendelet 181a. cikkének alkalmazásában az importált áru ügyleti értékét igazoló okiratok hitelessége nem meghatározó elem, hanem az azon tényezők egyikének minősül, amelyeket a vámhatóságoknak figyelembe kell venniük. E hatóságoknak ugyanis ezen okiratok hitelessége ellenére is lehetnek kétségeik az importált áruk vámértékének helyességét illetően (lásd ebben az értelemben: 2008. február 28‑i Carboni e derivati ítélet, C‑263/06, EU:C:2008:128, 64. pont).

42      Másodszor, ami azt a kérdést illeti, hogy az alapügyben szóban forgó vámhatóság megfelelő lehetőséget biztosított‑e az érintett személy számára, hogy az e kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját, a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a megyei vámhatóság felhívta az EURO 2004. Hungaryt az importált áruk vámértéke helyességének bizonyítására. E körülmények között meg kell állapítani, hogy ez a hatóság megfelelő lehetőséget biztosított az érintett társaság számára, hogy az említett kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját.

43      Mindazonáltal a Bírósághoz benyújtott ügyiratokból az tűnik ki, hogy a vámhatóságnak adott válaszában ez a társaság nem terjesztett elő újabb bizonyítékokat, és úgy nyilatkozott, hogy a számla szerinti értéket fizette meg a szerződéses partnerének.

44      A fenti megfontolások összességéből következően az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a végrehajtási rendelet 181a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a vámhatóságoknak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogalkalmazási gyakorlata, amely a Vámkódex 30. cikkében szereplő módszer szerint az importált áruk vámértékének a hasonló áruk ügyleti értéke alapján történő meghatározásából áll abban az esetben, ha a hasonló áruk importja során alkalmazott beszerzési árak statisztikai átlagához képest a bejelentett ügyleti értéket azon tény ellenére is irreálisan alacsonynak találják, hogy az importált árukért ténylegesen kifizetett ár igazolására előterjesztett számla és átutalási igazolás hitelességét a vámhatóságok nem cáfolták meg vagy vonták egyébként kétségbe, viszont az importőr a vámhatóság erre vonatkozó felhívása ellenére sem terjesztett elő további bizonyítékokat vagy információkat az áruk bejelentett ügyleti értéke helyességének alátámasztására.
 A költségekről

45      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

Az 1994. december 19‑i 3254/94/EK bizottsági rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 181a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a vámhatóságoknak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogalkalmazási gyakorlata, amely az 1996. december 19‑i 82/97/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 30. cikkében szereplő módszer szerint az importált áruk vámértékének a hasonló áruk ügyleti értéke alapján történő meghatározásából áll abban az esetben, ha a hasonló áruk importja során alkalmazott beszerzési árak statisztikai átlagához képest a bejelentett ügyleti értéket azon tény ellenére is irreálisan alacsonynak találják, hogy az importált árukért ténylegesen kifizetett ár igazolására előterjesztett számla és átutalási igazolás hitelességét a vámhatóságok nem cáfolták meg vagy vonták egyébként kétségbe, viszont az importőr a vámhatóság erre vonatkozó felhívása ellenére sem terjesztett elő további bizonyítékokat vagy információkat az áruk bejelentett ügyleti értéke helyességének alátámasztására.

Aláírások

* Az eljárás nyelve: magyar.


A Bíróság (második tanács) január 28.-i ítélete: 1992. # Volker Steen kontra Deutsche Bundespost. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arbeitsgericht Elmshorn - Németország. # C-332/90. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2017. július 26.#Az eljárást indította: Jan Šalplachta.#A Bundesarbeitsgericht (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén – 2003/8/EK irányelv – Az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok – Hatály – A költségmentesség iránti kérelem elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordítási költségeinek megtérítését kizáró tagállami szabályozás.#C-670/15. sz. ügy.

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2017. július 26.(*)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén– 2003/8/EK irányelv – Az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok – Hatály – A költségmentesség iránti kérelem elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordítási költségeinek megtérítését kizáró tagállami szabályozás”
A C‑670/15. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország) a Bírósághoz 2015. december 15‑én érkezett, 2015. november 5‑i határozatával terjesztett elő a

Jan Šalplachta

által indított eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: J. L. da Cruz Vilaça tanácselnök, A. Tizzano, a Bíróság elnökhelyettese (előadó), M. Berger, E. Levits és F. Biltgen bírák,
főtanácsnok: M. Szpunar,
hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. november 9‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        J. Šalplachta képviseletében K. Jurisch és P. Probst Rechtsanwälte,
–        a német kormány képviseletében M. Hellmann, T. Henze és J. Mentgen, meghatalmazotti minőségben,
–        a cseh kormány képviseletében L. Březinová, M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–        a spanyol kormány képviseletében M. Sampol Pucurull, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében M. Heller és M. Wilderspin, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2017. február 1‑jei tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő

Ítéletet

1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról szóló, 2003. január 27‑i 2003/8/EK tanácsi irányelv (HL 2003. L 26., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 90. o.) 1. és 2. cikkének az értelmezésére vonatkozik.

2        E kérelmet a Jan Šalplachta által az elmaradt munkabérnek a volt munkáltatója, az Elektroanlagen & Computerbau GmbH általi kifizetése tárgyában indított eljárás keretében terjesztették elő.
 Jogi háttér

 Az uniós jog

3        A 2003/8 irányelv (5), (6), (18) és (23) preambulumbekezdése értelmében:
„(5)      Ezen irányelv a határon átnyúló jogviták esetén a költségmentesség alkalmazását kívánja előmozdítani az elegendő forrással nem rendelkező személyek számára, amennyiben támogatás szükséges az igazságszolgáltatáshoz való hatékony [helyesen: tényleges] hozzáférés biztosításához. Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés általánosan elismert jogát erősíti meg az Európai Unió [A]lapjogi [C]hartájának 47. cikke.
(6)      Sem az – akár felperesként, akár alperesként – eljáró peres fél forrásainak hiánya, sem pedig a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegéből eredő nehézségek nem akadályozhatják az igazságszolgáltatáshoz való hatékony [helyesen: tényleges] hozzáférést.
[…]
(18)      A tagállamok jogrendszereinek összetettsége és az azok közötti különbségek, valamint a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellege miatt felmerülő költségek nem akadályozhatják meg az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést. Ennek megfelelően a költségmentességnek a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegével közvetlenül összefüggő költségeket kell fedeznie.
[…]
(23)      Mivel a költségmentességet a bíróság székhelye vagy a végrehajtás helye szerinti tagállam adja, a per előtti tanácsadást kivéve, ha a költségmentességet kérelmező személy lakhelye vagy szokásos tartózkodási helye nem a bíróság székhelye szerinti tagállamban van, a tagállamnak a saját jogszabályait kell alkalmaznia ezen irányelv elveivel összhangban.”

4        A 2003/8 irányelv „Célok és alkalmazási kör” című 1. cikke kimondja:
„(1)      Ezen irányelv célja a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése, az e jogvitákkal kapcsolatos költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításán keresztül.
(2)      Ezen irányelvet – a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén – polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni, a bíróság jellegétől függetlenül. Az irányelv hatálya nem terjed ki az adó‑, vám‑ és közigazgatási ügyekre.
(3)      Ezen irányelvben a „tagállam” a tagállamokat jelenti, Dánia kivételével.”

5        Ezen irányelv „Határon átnyúló vonatkozású jogviták” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Ezen irányelv alkalmazásában határon átnyúló vonatkozású jogvita az a jogvita, amelyben az ezen irányelvvel összefüggésben költségmentességet kérelmező személynek nem a bíróság székhelye vagy a határozat végrehajtásának helye szerinti tagállamban van a lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye.
(2)      A fél lakóhelye szerinti tagállamot a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet [HL 2001. L 12., 1. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o. és HL 2011. L 124., 47. o.] 59. cikkével összhangban kell meghatározni.
(3)      Annak meghatározására, hogy a jogvita határon átnyúló vonatkozású‑e, a kérelem ezen irányelvvel összhangban történő benyújtásának időpontjában kerül sor.”

6        Az említett irányelvnek „A költségmentességhez való jog” című 3. cikke a következőképpen hangzik:
„(1)      Az ezen irányelv hatálya alá tartozó vitában érintett természetes személyek jogosultak a megfelelő költségmentességre annak biztosítása érdekében, hogy az igazságszolgáltatáshoz való hatékony [helyesen: tényleges] hozzáférésüket az ezen irányelvben meghatározott feltételekkel összhangban biztosítsák.
(2)      A költségmentesség akkor tekinthető megfelelőnek, ha biztosítja az alábbiakat:
a)      a bírósági eljárás megkezdését megelőző jogvita lezárására irányuló, a pert megelőző tanácsadás;
b)      jogsegély [helyesen: jogi segítségnyújtás] és a bíróság előtti képviselet, a kedvezményezett részére az eljárási költséggel kapcsolatos könnyítés vagy az az alóli mentesség [helyesen: az eljárási költségek alól nyújtott mentesség vagy e költségek átvállalása], beleértve a 7. cikkben említett költségeket és az eljárás folyamán a bíróság által eljárással megbízott személyek díjait.
Azokban a tagállamokban, amelyekben a pervesztes fél köteles a másik fél költségeit viselni, ha a kedvezményezett a pervesztes, a költségmentesség kiterjed az ellenfél költségeire is, ha az ezekre a költségekre akkor is kiterjedne, amennyiben a kedvezményezett lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye a bíróság székhelye szerinti tagállamban lenne.
[…]”

7        A 2003/8 irányelvnek „A pénzügyi forrásokra vonatkozó feltételek” című 5. cikke az (1) és (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Az igazságszolgáltatáshoz való hatékony [helyesen: tényleges] hozzáférés biztosítása céljából a tagállamok költségmentességet nyújtanak a 3. cikk (1) bekezdésében említett személyek részére, akik gazdasági helyzetükből kifolyólag részben vagy teljes egészében képtelenek a 3. cikk (2) bekezdésében említett eljárási költségek viselésére.
(2)      A személyek gazdasági helyzetét a bíróság székhelye szerinti tagállam illetékes hatósága értékeli az olyan különböző objektív tényezők fényében, mint például jövedelem, tőke vagy családi állapot, beleértve a kérelmező személy által eltartott személyek forrásainak az értékelését is.”

8        Ugyanezen irányelvnek „A jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegéhez kapcsolódó költségek” című 7. cikke a következőket mondja ki:
„A bíróság székhelye szerinti tagállamban nyújtott költségmentesség a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegéhez közvetlenül kapcsolódó alábbi költségeket fedezi:
a)      tolmácsolás;
b)      a bíróság vagy az illetékes hatóságok által kért, a kérelmező személy által bemutatott és az ügy megoldásához szükséges iratok fordítása; és
c)      a kérelmező személy által viselendő utazási költségek, amennyiben e tagállam joga vagy bírósága megköveteli a kérelmező személy ügyének előterjesztésében érintett személyek személyes megjelenését, és a bíróság úgy határoz, hogy az érintett személyeket nem lehet a bíróság számára megfelelő más módon meghallgatni.”

9        A 2003/8 irányelvnek „A lakóhely vagy szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam által fedezett költségek” című 8. cikke a következőket írja elő:
„A költségmentességet kérelmező személy lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam – a 3. cikk (2) bekezdésében említett módon – az alábbiakat fedező költségmentességet nyújt:
a)      helyi ügyvéd vagy törvényben jogi tanácsadásra feljogosított más személy által nyújtott segítséggel kapcsolatosan, a költségmentesség iránti kérelemnek – az ezen irányelvvel összhangban – a bíróság székhelye szerinti tagállamban történő beérkezéséig az abban a tagállamban felmerült költségek;
b)      a kérelem és az ahhoz csatolt szükséges iratok fordítása, amikor a kérelmet annak a tagállamnak a hatóságaihoz benyújtják.”

10      Ezen irányelvnek „A költségmentességet megítélő hatóság” című 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A 8. cikk sérelme nélkül, a költségmentességet a bíróság székhelye szerinti tagállam illetékes hatósága ítéli oda, illetve tagadja meg.”

11      Az említett irányelvnek „A költségmentesség iránti kérelmek beadása és továbbítása” című 13. cikke a következőképpen hangzik:
„(1)      Költségmentesség iránti kérelmet lehet benyújtani:
a)      a kérelmező személy lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam illetékes hatóságához (továbbító hatóság); vagy
b)      a bíróság székhelye vagy a határozat végrehajtásának helye szerinti tagállam illetékes hatóságához (fogadó hatóság).
(2)      A költségmentesség iránti kérelmet az alábbi nyelven töltik ki, illetve az ahhoz csatolt iratokat az alábbi nyelvre fordítják le:
a)      az illetékes fogadó hatóság tagállamának hivatalos nyelve vagy egyik nyelve, amely megfelel a[z uniós] intézmények egyik nyelvének; vagy
b)      egy másik olyan nyelv, amelyre vonatkozóan a tagállam jelezte, hogy azt a 14. cikk (3) bekezdésével összhangban el tudja fogadni.
[…]
(4)      Az illetékes továbbító hatóság segítséget nyújt a kérelmező személynek abban, hogy a kérelemmel együtt minden olyan csatolandó iratot is benyújtson, amelyről a hatóság tudja, hogy a kérelemre vonatkozó határozathoz szükséges. A 8. cikk b) pontjával összhangban a hatóság segítséget nyújt a kérelmező személynek a csatolt iratok szükséges fordításában is.
Az illetékes továbbító hatóság a kérelmet a másik tagállam illetékes fogadó hatóságához a (2) bekezdésben említett nyelvek valamelyikén szabályosan kitöltött kérelem, és azon nyelvek közül valamelyikre szükség szerint lefordított csatolt iratok kézhezvételétől számított 15 napon belül továbbítja.
[…]
(6)      A tagállamok nem számíthatnak fel díjat a (4) bekezdéssel összhangban nyújtott szolgáltatásokért. […]”
 A német jog

12      A Zivilprozessordnung (polgári perrendtartás) alapeljárás tényállása idején hatályos szövege (a továbbiakban: ZPO) 114. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az a fél, aki személyi és vagyoni körülményei folytán nem képes, illetve csak részben vagy részletekben képes megfizetni az eljárás költségeit, kérelmére költségmentességben részesül, ha a jogérvényesítés vagy jogvédelem iránti törekvés nem eleve kilátástalan, és nem tűnik rosszhiszeműnek. Az Európai Unión belül a határon átnyúló vonatkozású költségmentességre az 1076–1078. §‑t is alkalmazni kell.”

13      A ZPO 117. §‑a a következőket írja elő:
„(1)      A költségmentesség engedélyezése iránti kérelmet a perbírósághoz kell benyújtani; […]
(2)      A kérelemhez mellékelni kell a fél személyi és vagyoni körülményeiről (családi helyzet, foglalkozás, vagyon, jövedelem és terhek) szóló nyilatkozatot, valamint a megfelelő bizonyító iratokat. […]”

14      A ZPO 1076. §‑a előírja:
„Az Európai Unión belül, a [2003/8 irányelv] szerinti, határon átnyúló vonatkozású költségmentesség tekintetében eltérő rendelkezés hiányában a 114–127a. § alkalmazandó.”

15      A ZPO 1078. §‑ának szövege a következő:
„(1)      A határon átnyúló vonatkozású költségmentesség iránt benyújtott megkeresés elbírálására a perbíróság vagy a végrehajtás tárgyában eljáró bíróság illetékes. A kérelmeket német nyelven kitöltve, a csatolt iratokat pedig német nyelvű fordítás kíséretében kell benyújtani. […]
[…]”

16      A Gerichtsverfassungsgesetz (a bíróságok szervezetéről szóló törvény) alapeljárás tényállása idején hatályos szövege 184. §‑ának első mondata a következőképpen hangzik:
„A bíróságok hivatalos nyelve a német.”
 Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

17      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy 2013. szeptember 24‑i és október 21‑i beadványaival a Cseh Köztársaságban lakóhellyel rendelkező J. Šalplachta keresetet nyújtott be az Arbeitsgericht Zwickauhoz (zwickaui munkaügyi bíróság, Németország) annak érdekében, hogy kötelezzék az Elektroanlagen & Computerbaut az elmaradt munkabér számára való kifizetésére. Keresetében az alapeljárás felperese emellett költségmentességet kért az elsőfokú eljárásban.

18      2013. november 27‑i beadványával az alapeljárás felperese kérte a költségmentességnek a jövedelmi és vagyoni viszonyaira vonatkozó iratok német nyelvre történő lefordításának költségeire való kiterjesztését, amely fordítást egy drezdai (Németország) székhelyű fordítóiroda végzett el.

19      2014. április 8‑i végzésével az Arbeitsgericht Zwickau (zwickaui munkaügyi bíróság) engedélyezte a felperesnek az elsőfokú eljárásban a költségmentességet, azonban elutasította az e mentességnek az említett iratok fordítási költségeire való kiterjesztésére irányuló kérelmet.

20      A Landesarbeitsgericht Chemnitz (chemnitzi tartományi munkaügyi bíróság, Németország) a 2015. április 15‑i határozatával elutasította az alapeljárás felperese által ezen elutasító határozattal szemben benyújtott fellebbezést. E bíróság rámutatott különösen arra, hogy a 2003/8 irányelv rendelkezéseivel összhangban akkor kell átvállalni a költségmentesség iránti kérelemhez csatolt iratok fordítási költségeit, ha e kérelmet az ezen irányelv 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett továbbító hatósághoz, vagyis a kérelmező személy lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam illetékes hatóságához nyújtják be. Ezzel szemben e rendelkezések nem írják elő e költségek átvállalását akkor, ha a kérelmet – a jelen esethez hasonlóan – közvetlenül az említett irányelv 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett fogadó hatósághoz, vagyis a bíróság székhelye vagy a határozat végrehajtásának helye szerinti tagállam illetékes hatóságához nyújtják be.

21      Ezenfelül az említett bíróság szerint a ZPO 114. és 1078. §‑a alapján a költségmentesség kizárólag az eljárási költségekre terjed ki. E költségmentesség tehát nem vonatkozik a költségmentesség iránti kérelem vizsgálatára irányuló eljárás keretében benyújtandó iratok fordításának költségeire, mivel úgy tekintendő, hogy e költségek a peres eljáráson kívül merültek fel.

22      Az alapeljárás felperese e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a Bundesarbeitsgerichthez (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország). E bíróság álláspontja szerint a 2003/8 irányelv alapján nem határozható meg kellő egyértelműséggel, hogy a bíróság székhelye szerinti tagállamnak át kell‑e vállalnia – és ha igen, milyen mértékben – a költségmentesség iránti kérelemhez csatolt iratok fordításának költségeit, amennyiben – az alapeljáráshoz hasonlóan – a költségmentességet kérő személy maga készíttette ezen iratok fordítását, és a kérelmét közvetlenül az érdemi jogvita elbírálására jogosult bírósághoz nyújtotta be, amely bíróság az említett irányelv 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett fogadó hatóságként egyúttal az említett kérelem elbírálására is hatáskörrel rendelkezik. A bíróság ugyanakkor rámutat arra, hogy a költségmentesség ezen iratok fordítási költségeire való kiterjesztésének megtagadása – feltételezve, hogy e megtagadás az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférés korlátozását jelenti – jogszerű célkitűzést követ azzal, hogy mentesíti a bíróság székhelye szerinti tagállam költségvetését azon költségek alól, amelyeket inkább a kérelmező lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamnak kellene fedeznie.

23      E körülmények között a Bundesarbeitsgericht (szövetségi munkaügyi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„A [2003/8 irányelv] 1. és 2. cikke szerinti, határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén valamely természetes személy igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférésre vonatkozó joga megköveteli‑e, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által nyújtott költségmentesség vonatkozzon a kérelmező által a költségmentesség iránti kérelemhez csatolt nyilatkozat és iratok lefordításakor előlegezett költségekre, ha a kérelmező az irányelv 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti fogadó hatóságként is eljáró, illetékes bíróság előtti keresetindítással egy időben kéri a költségmentességet, és maga készíttette a fordítást?”
 Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

24      Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2003/8 irányelv 3., 8. és 12. cikkét együttesen úgy kell‑e értelmezni, hogy a bíróság székhelye szerinti tagállam által nyújtott költségmentesség – amely tagállamban a másik tagállamban lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkező természetes személy költségmentesség iránti kérelmet nyújtott be egy határon átnyúló vonatkozású jogvitában – magában foglalja az e személy által az említett kérelem elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordításakor előlegezett költségeket is.

25      E kérdés megválaszolása érdekében rá kell mutatni arra, hogy (5) preambulumbekezdése értelmében a 2003/8 irányelv a polgári és kereskedelmi ügyekben – a határon átnyúló jogviták esetén – a költségmentesség alkalmazását kívánja előmozdítani annak érdekében, hogy biztosítsa az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférést az elegendő forrással nem rendelkező személyek számára, az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének harmadik bekezdésével összhangban.

26      Amint azt ugyanis az irányelv (6) preambulumbekezdése kimondja, sem a peres fél forrásainak hiánya, sem pedig a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegéből eredő nehézségek nem akadályozhatják az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférést.

27      E tekintetben az említett irányelvből az következik, hogy a nyelvi akadályok nem gátolhatják a bíróság székhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkező személyt abban, hogy maradéktalanul érvényesítse a jogait valamely másik tagállam bíróságai előtt, ha ez utóbbi tagállam eljárási nyelve eltér az első tagállam nyelvétől. E követelmény azokra az iratokra és igazoló dokumentumokra is kiterjed, amelyeket a jogvita határon átnyúló jellege miatt az eljárási nyelvtől eltérő nyelven készítettek, és következésképpen azokat le kell fordítani.

28      Ebben az összefüggésben az említett irányelv 3. cikkének (1) és (2) bekezdése biztosítja a polgári és kereskedelmi ügyekben folyó, határon átnyúló vonatkozású jogvitában érintett természetes személyek jogosultságát a „megfelelő” költségmentességre.

29      Ami a költségmentesség iránti kérelem benyújtására irányuló eljárást illeti, az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférés biztosítása érdekében a 2003/8 irányelv 13. cikkének (1) bekezdése szerint a költségmentességet kérő személy két lehetőség közül választhat, így a költségmentesség iránti kérelmet benyújthatja a lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam illetékes hatóságához, amelyet ezen irányelv 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja továbbító hatóságként jelöl meg, vagy a bíróság székhelye vagy a határozat végrehajtásának helye szerinti tagállam illetékes hatóságához, amelyet az említett irányelv 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja fogadó hatóságként jelöl meg.

30      Ami a költségmentesség terjedelmét illeti, a 2003/8 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése először is úgy rendelkezik, hogy e mentesség akkor tekinthető „megfelelőnek”, ha biztosítja a kérelmező számára a pert megelőző tanácsadást, a jogi segítségnyújtást és a bíróság előtti képviseletet, valamint az eljárási költségek alól nyújtott mentességet vagy e költségek átvállalását, beleértve adott esetben – ha a költségmentességben részesülő személy a pervesztes – az ellenérdekű fél részéről felmerült esetleges költségeket is.

31      Ezen irányelv 7. cikkével összhangban a bíróság székhelye szerinti államban nyújtott költségmentesség fedezi a jogvita határon átnyúló vonatkozású jellegéhez közvetlenül kapcsolódó költségeket, vagyis a tolmácsolási költségeket, a bíróság vagy az illetékes hatóság által kért, a kérelmező személy által bemutatott és az ügy megoldásához szükséges iratok fordításának költségeit, valamint a kérelmező személy által viselendő utazási költségeket.

32      Végül, az említett irányelvnek „A lakóhely vagy szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam által fedezett költségek” című 8. cikke előírja, hogy e tagállam átvállalja a helyi ügyvéd vagy törvényben jogi tanácsadásra feljogosított más személy által nyújtott segítséggel kapcsolatosan, a költségmentesség iránti kérelemnek a bíróság székhelye szerinti tagállamban történő beérkezéséig az abban a tagállamban felmerült költségeket, valamint – ha a kérelmet a lakóhely vagy a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam hatóságaihoz nyújtják be – a költségmentesség iránti kérelem és az annak elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordításának költségeit.

33      A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság azzal indokolja az előzetes döntéshozatal iránti jelen kérelmet, hogy kétségei vannak azon tagállam azonosítása tekintetében, amelynek át kell vállalnia a költségmentesség iránti kérelem elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordításának költségeit abban az esetben, amikor a költségmentességet kérő személy a 2003/8 irányelv 13. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt lehetőséget választja, és e kérelmet közvetlenül a fogadó hatósághoz nyújtja be.

34      Először is meg kell állapítani, hogy a határon átnyúló vonatkozású jogvitában érintett természetes személyeket megillető költségmentességnek az említett irányelv 3. cikke (2) bekezdésének szövege szerint „megfelelőnek” kell lennie az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférés biztosítása érdekében.

35      Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának 42. pontjában lényegében rámutatott, a költségmentesség iránti kérelem benyújtása – függetlenül attól, hogy arra a továbbító vagy a fogadó hatóság előtt kerül‑e sor – az előfeltételét képezi az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférésnek, amelyet ugyanezen irányelv az Alapjogi Charta 47. cikkének (3) bekezdésével összhangban biztosítani kíván.

36      Ennek keretében rá kell mutatni arra, hogy a költségmentesség iránti kérelemhez csatolt iratok különös jelentőséggel bírnak a 2003/8 irányelv rendszerén belül. Ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésével összhangban ugyanis azon személyeknek nyújtanak költségmentességet, akik a gazdasági helyzetükből kifolyólag részben vagy teljes egészében képtelenek az eljárási költségek viselésére. Az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdése értelmében a személyek gazdasági helyzetét a bíróság székhelye szerinti tagállam illetékes hatósága értékeli az olyan különböző objektív tényezők fényében, mint a jövedelem, a tőke vagy a családi állapot. Ezért ha a kérelmező nem nyújt be bizonyos, a személyes és pénzügyi helyzetét igazoló dokumentumokat, akkor nem lehet helyt adni a költségmentesség iránti kérelemnek. Ez említett iratok tehát az e mentességben való részesülés előfeltételét jelentik.

37      Másodszor, emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/8 irányelvnek az irányelv (23) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 12. cikke szerint a költségmentességet a bíróság székhelye szerinti tagállam ítéli oda, illetve tagadja meg, ezen irányelv „8. cikk[ének] sérelme nélkül”.

38      Ugyanakkor az alapeljárást illetően rá kell mutatni arra, hogy az említett irányelv 8. cikkének b) pontjával összhangban a költségmentességet kérelmező személy lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam a kérelem és az ahhoz csatolt szükséges iratok fordításának költségeit fedező költségmentességet nyújt, „amikor a kérelmet annak a tagállamnak a hatóságaihoz benyújtják”.

39      Ebben az összefüggésben a 2003/8 irányelv 8. cikke b) pontjának utolsó mondatában szereplő pontosítást úgy kell értelmezni, hogy az nem olyan feltételt tartalmaz, amelyet a költségmentességet kérelmező személynek e költségek megtérítése érdekében minden esetben teljesítenie kell, hanem mindössze megjelöli azt az eshetőséget, amikor a kedvezményezett a lakóhelye vagy a szokásos tartózkodási helye szerinti államban is hozzájuthat az említett költségek fedezéséhez, és nem zárja ki ezt az átvállalást abban az esetben, amikor – az alapügyhöz hasonlóan – a kérelmet a bíróság székhelye szerinti tagállamban nyújtják be.

40      Másként fogalmazva, amint arra a főtanácsnok az indítványának 53. pontjában lényegében rámutatott, a 2003/8 irányelv 8. cikkének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy annak előírása szerint – a jogvita határon átnyúló jellegéből fakadó költségeknek a bíróság székhelye szerinti tagállam általi átvállalását előíró főszabály alóli kivételként – a lakóhely vagy a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam fedezi a költségmentesség iránti kérelem és az annak elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordításának költségeit.

41      Harmadszor, meg kell állapítani, hogy ellentétes lenne a 2003/8 irányelv által megvalósítani kívánt és a jelen ítélet 25–27. pontjában felhívott célkitűzésekkel – amelyek a határon átnyúló vonatkozású jogvitákban az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáféréssel kapcsolatosak –, ha a bíróság székhelye szerinti tagállam által átvállalt költségek köréből kizárnák a költségmentesség iránti kérelem elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordításának költségeit, mivel ez hátrányos helyzetbe hozná a költségmentességet kérelmező személyt abban az esetben, ha a költségmentesség iránti kérelmének közvetlenül a fogadó hatósághoz való benyújtása mellett dönt.

42      A jelen ítélet 29. pontjából ugyanis kitűnik, hogy a 2003/8 irányelv 13. cikke választási lehetőséget biztosít a költségmentességet kérelmező személynek két vagylagos, egymással egyenrangú alternatíva között azzal, hogy lehetővé teszi számára a költségmentesség iránti kérelmének vagy a továbbító, vagy a fogadó hatósághoz való benyújtását.

43      Márpedig, ha a költségmentesség iránti kérelem elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordításának költségeit kizárólag akkor vállalnák át, ha a költségmentességet kérelmező személy a lakóhelye vagy a szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam illetékes hatóságaihoz fordul, akkor – tévesen – az érintett személy eljárásjogi választásától tennék függővé az e költségek alóli mentességben részesülést, ezzel megfosztva értelmétől a 2003/8 irányelv 13. cikke (1) bekezdésének b) pontját, amely a költségmentesség iránti kérelemnek közvetlenül a fogadó hatósághoz való benyújtására vonatkozó lehetőségről rendelkezik.

44      Ráadásul, amint arra a főtanácsnok az indítványának 46. pontjában rámutatott, egy ilyen kizárás a költségmentességet kérelmező személy számára hátrányosabb eljárási megoldást eredményezhet. Ugyanis ahelyett, hogy közvetlenül az érdemi jogvita elbírálására jogosult bírósághoz nyújtaná be a költségmentesség iránti kérelmét, az említett kérelmező személynek két külön eljárást kellene kezdeményeznie, az elsőt a bíróság székhelye szerinti tagállamban az eljárási határidők betartása érdekében, a másodikat pedig a lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam hatóságai előtt, a költségmentesség iránti kérelemmel kapcsolatosan felmerült költségek megtérítése érdekében.

45      Egy ilyen helyzet ezért gátolná a határon átnyúló vonatkozású jogvitában érintett olyan személyek igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférését, aki nem rendelkeznek az eljárási költségek viseléséhez szükséges forrásokkal, és akik az említett jogvita határon átnyúló jellegéből fakadóan nehezebb helyzetben vannak.

46      Megjegyzendő továbbá, hogy a 2003/8 irányelv a címe szerint „a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítés[ér]e” irányul, és felváltja a költségmentességre vonatkozó azon együttműködési rendszert, amelyet az Európa Tanács égisze alatt létrejött, a költségmentesség iránti kérelmek továbbításáról szóló, Strasbourgban 1977. január 27‑én aláírt európai megállapodás hozott létre, amely megállapodás a kézbesítésre és a továbbításra vonatkozó részletes szabályokat tartalmazott, azonban nem érintette a bíróság székhelye szerinti tagállamban nyújtott költségmentesség terjedelmének kérdését.

47      A fentiekre tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/8 irányelv 3., 8. és 12. cikkét együttesen úgy kell értelmezni, hogy a bíróság székhelye szerinti tagállam által nyújtott költségmentesség – amely tagállamban a másik tagállamban lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkező természetes személy költségmentesség iránti kérelmet nyújtott be egy határon átnyúló vonatkozású jogvitában – magában foglalja az e személy által az említett kérelem elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordításakor előlegezett költségeket is.
 A költségekről

48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

A határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról szóló, 2003. január 27‑i 2003/8/EK tanácsi irányelv 3., 8. és 12. cikkét együttesen úgy kell értelmezni, hogy a bíróság székhelye szerinti tagállam által nyújtott költségmentesség – amely tagállamban a másik tagállamban lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkező természetes személy költségmentesség iránti kérelmet nyújtott be egy határon átnyúló vonatkozású jogvitában – magában foglalja az e személy által az említett kérelem elbírálásához szükséges, csatolt iratok fordításakor előlegezett költségeket is.

Aláírások

*      Az eljárás nyelve: német.