title: A Bíróság (második tanács) 2005. február 17-i ítélete.#Finanzamt Gladbeck kontra Edith Linneweber (C-453/02. sz. ügy) és Finanzamt Herne-West kontra Savvas Akritidis (C-462/02. sz. ügy).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország.#Hatodik HÉA-irányelv - Szerencsejátékok adómentessége - Az adómentesség feltételeinek és korlátainak meghatározása - Nyilvános játékkaszinókon kívül szervezett játékok adóztatása - Adósemlegesség elvének betartása - 13. cikk B. részének f) pontja - Közvetlen hatály.#C-453/02. és C-462/02. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑453/02. és C‑462/02. sz. egyesített ügyek
      Finanzamt Gladbeck
      kontra
      Edith Linneweber és Finanzamt Herne‑West kontra Savvas Akritidis
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA‑irányelv – A szerencsejátékok adómentessége – Az adómentesség feltételeinek és korlátainak meghatározása – A nyilvános játékkaszinókon kívül szervezett játékok adóztatása – Az adósemlegesség elvének tiszteletben tartása – A 13. cikk B. részének f) pontja – Közvetlen hatály”
      C. Stix‑Hackl főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2004. július 8.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2005. február 17.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adó – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – A hatodik irányelvben meghatározott
            adómentességek – A szerencsejátékok adómentessége – Az ilyen játékoknak az engedéllyel rendelkező, nyilvános játékkaszinók
            üzemeltetőin kívüli gazdasági szereplők általi szervezését a mentességből kizáró nemzeti szabályozás – Megengedhetetlenség
            – A magánszemélyek lehetősége, hogy a nemzeti bíróság előtt a vonatkozó rendelkezésre hivatkozzanak
      (77/388 tanácsi rendelet, 13. cikk, B. rész, f) pont)
      2.     Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – Értelmezés – Az értelmező ítéletek időbeli hatálya – Visszaható hatály
            – A Bíróság általi korlátozás – Az ítéletből eredő pénzügyi következmények jelentősége az érintett tagállam számára – Nem
            döntő szempont
      (EK 234. cikk)
      1.     A 77/388 hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontját – amelyből következik, hogy a szerencsejátékok szervezését és a
         játékautomaták üzemeltetését elvileg mentesíteni kell a hozzáadottértékadó alól, a tagállamoknak azonban fennmarad a hatáskörük
         arra, hogy meghatározzák e mentesítés feltételeit és korlátait – úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti
         szabályozás, amely szerint az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban végzett valamennyi szerencsejáték‑szervezés
         és játékautomata‑üzemeletetés mentes az adó alól, amíg ugyanezen tevékenységnek az ilyen játékkaszinók üzemeltetőitől eltérő
         gazdasági szereplők általi folytatása nem élvezi ezt a mentességet.

      Ugyanis a tagállamoknak a számukra az említett rendelkezés által biztosított hatáskörök gyakorlása során tiszteletben kell
         tartaniuk az adósemlegesség elvét, és érvényesen nem tehetik függővé az említett mentességet az ilyen játékok szervezőjének
         és az ilyen automaták üzemeltetőjének személyétől.

      Másrészt a fenti rendelkezés közvetlen hatállyal rendelkezik abban az értelemben, hogy a szerencsejáték szervezője vagy a
         játékautomata üzemeltetője a nemzeti bíróság előtt hivatkozhat arra annak érdekében, hogy megakadályozza az e rendelkezéssel
         össze nem egyeztethető belső jogszabályok alkalmazását. Ha tehát ellentétesek az adósemlegesség elvével azok a feltételek
         és korlátozások, amelyektől a tagállam a szerencsejátékok adómentességét függővé teszi, az említett tagállam e feltételek
         és korlátozások alapján nem tagadhatja meg az ilyen játékok szervezőjétől azon adómentességet, amelyre ez utóbbi a hatodik
         irányelv alapján jogosan tarthat igényt.

      (vö. 23–24., 29–30., 37–38. pont és a rendelkező rész 1–2. pontja)
      2.     A Bíróság a közösségi jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazásával kizárólag kivételesen
         korlátozhatja valamennyi érdekelt lehetőségét, hogy hivatkozzanak a Bíróság által értelmezett rendelkezésre a jóhiszeműen
         létrejött jogviszonyok vitatása céljából. Ebben a tekintetben önmagukban nem indokolják az előzetes döntéshozatali eljárás
         során hozott ítélet időbeli hatályának korlátozását azok a pénzügyi következmények, amelyek ezen ítélet alapján érinthetik
         a tagállamot.

      (vö. 42., 44. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. február 17.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – A szerencsejátékok adómentessége – Az adómentesség feltételeinek és korlátainak meghatározása – A nyilvános játékkaszinókon kívül szervezett játékok adóztatása – Az adósemlegesség elvének tiszteletben tartása – A 13. cikk B. részének f) pontja – Közvetlen hatály”
      A C‑453/02. és C‑462/02. sz. egyesített ügyekben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország),
         a Bírósághoz 2002. december 13‑án és 23‑án érkezett, 2002. november 6‑i határozataival terjesztett elő az előtte

      a Finanzamt Gladbeck
      és
      Edith Linneweber (C‑453/02.)

      között, valamint
      a Finanzamt Herne-West
      és
      Savvas Akritidis (C‑462/02.)

      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, C. Gulmann és R. Schintgen (előadó) bírák,
      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: M.‑F. Contet főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra, és a 2004. május 26‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       E. Linneweber képviseletében M. Nettesheim Rechtsanwalt,
      –       a német kormány képviseletében W.‑D. Plessing, meghatalmazotti minőségben, segítője D. Sellner Rechtsanwalt,
      –       az Európai Közösségek Bizottságának képviseletében E. Traversa és K. Gross, meghatalmazotti minőségben, segítőjük A. Böhlke
         Rechtsanwalt,

      a főtanácsnok indítványának a 2004. július 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös
         hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         13. cikke B. része f) pontjának értelmezésére vonatkozik (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet.,
         23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv).

      2       E kérelmeket egyrészt a Finanzamt Gladbeck és E. Linneweber mint 1999‑ben elhunyt házastársának egyetemes jogutódja, másrészt
         a Finanzamt Herne‑West és S. Akritidis között a szerencsejáték-tevékenységből származó bevétel hozzáadottérték-adója (a továbbiakban:
         HÉA) megfizetésének tárgyában felmerült jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3       A hatodik irányelv 2. cikke, amely az irányelv „Alkalmazási kör” című II. címét alkotja, elrendeli:
      „A hozzáadottérték-adó alá tartozik:
      1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
      […]”
      4       A hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja szerint a tagállamok mentesítik a HÉA alól:
      „[a] fogadások[at], sorsolásos játékok[at] és egyéb szerencsejátékok[at] a tagállam által megállapított feltételek és korlátozások
         mellett”.

       A nemzeti szabályozás
      5       Az Umsatzsteuergesetz 1993 (a forgalmi adóról szóló 1993. évi törvény, BGBl 1993. I., 565. o., a továbbiakban: UStG) HÉA‑kötelesnek
         minősíti a vállalkozó által tevékenységi körében ellenszolgáltatás fejében az ország területén teljesített ügyleteket.

      6       Az UStG 4. §‑a (9) bekezdésének b) pontja szerint mentes a HÉA alól a fogadásokról és a lottójátékokról szóló törvény hatálya
         alá tartozó forgalom, éppúgy, mint az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinók azon forgalma, amely e játékkaszinók
         üzemeltetéséből származik.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
       A C‑453/02. sz. ügy
      7       E. Linneweber 1999‑ben elhunyt házastársának egyetemes jogutódja. Ez utóbbi hatósági engedéllyel rendelkezett, hogy a kávéházaiban,
         illetve a játéktermeiben ellenszolgáltatás fejében a nyilvánosság rendelkezésére bocsásson pénznyerő-automatákat és szórakoztató
         berendezéseket. E. Linneweber és házastársa az említett automaták üzemleltetéséből származó bevételüket az 1997‑es és 1998‑as
         adóévek esetében mint nem HÉA‑kötelest vallották be, tekintettel arra, hogy az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinók
         által üzemeltetett játékautomatákból származó bevétel mentes ezen adó alól.

      8       A Finanzamt Gladbeck álláspontja szerint azonban a szóban forgó bevételek nem adómentesek az UStG 4. §‑ának (9) bekezdése
         alapján, mivel azok nem tartoztak a fogadásokat, a versenyeket és a lottójátékokat terhelő adó hatálya alá, és nem engedéllyel
         rendelkező nyilvános játékkaszinó üzemeltetéséből származtak.

      9       Az ügyben eljáró Finanzgericht Münster az E. Linneweber által benyújtott keresetnek helyt adott azzal az indokolással, hogy
         a Bíróság által a C‑283/95. sz. Fischer‑ügyben 1998. június 11‑én hozott ítéletében (EBHT 1998., I‑3369. o.) foglaltak analógiájára
         a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján a pénznyerő-automatákból származó bevétel HÉA‑mentesnek minősül.
         Az említett ítélet 28. pontja megállapította, hogy a HÉA‑kivetés vonatkozásában az adósemlegesség elvével ellentétes a jogszerű
         és jogszerűtlen ügyletek közötti különbségtétel.

      10     A Bundesfinanzhof előtti felülvizsgálati kérelme alátámasztásaként a Finanzamt Gladbeck arra hivatkozott, hogy a tétek összege
         és a nyerés esélye jóval magasabb a játékkaszinókban lévő automaták, mint az azokon kívül elhelyezettek esetében. Ennélfogva
         a Finanzgericht Münster által elfogadottakkal ellentétben az automaták e két típusa között nem áll fenn verseny.

      11     Mivel úgy vélte, hogy az előtte folyamatban lévő per elbírálásához a hatodik irányelv értelmezése szükséges, a Bundesfinanzhof
         az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság
         elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni a […] hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontját, hogy a tagállam nem vethet ki hozzáadottérték‑adót
         a szerencsejáték szervezésére, amikor adómentes az ilyen játék engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinó általi szervezése?

      2)      A […] hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja tiltja‑e a tagállamnak, hogy hozzáadottérték‑adót vessen ki a játékautomata
         üzemeltetésére, ha annak engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban való üzemeltetése adómentességet élvez, vagy meg
         kell‑e ezenkívül állapítani, hogy a játékkaszinókon kívül üzemeltetett játékautomaták alapvető vonásaikban – mint például
         a legmagasabb tét és nyeremény összege – összehasonlíthatók azokkal, amelyeket játékkaszinókban üzemeltetnek?

      3)      Az ilyen automaták elhelyezője hivatkozhat‑e a […] hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontjában előírt adómentességre?”
       A C‑462/02. sz. ügy
      12     Ahogyan az a Bírósághoz a kérdést előterjesztő bíróság által eljuttatott iratokból kitűnik, S. Akritidis 1987 és 1991 között
         Herne‑Eickelben (Németország) játéktermet üzemeltetett. A játékteremben rulett‑ és kártyajátékot szervezett. A rendelkezésére
         álló engedély alapján a játékokat meghatározott szabályok szerint kellett folytatni, a hatáskörrel rendelkező hatóság által
         kiállított feddhetetlenségi bizonyítványnak („Unbedenklichkeitsbescheinigung”) megfelelően.

      13     1989 és 1991 között a rulett‑ és a kártyajáték tekintetében S. Akriditis nem tartotta be a hatáskörrel rendelkező hatóság
         által előírt szabályokat. Többek között nem használta a játéktáblát, nem tartotta be a tétek legmagasabb összegére vonatkozó
         szabályt, és nem vezetett forgalmi nyilvántartást a szóban forgó játékok üzemeltetéséről.

      14     A Finanzamt Herne‑West az említett időszakra eső forgalom becslését a rulett‑ és kártyajáték szervezéséből származó jogszerűtlen
         bevétel figyelembevételével végezte el. S. Akritidis panaszát követően, és a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítéletre
         figyelemmel a Finanzamt Herne‑West lemondott a rulettjátékból származó bevétel esetében a HÉA kivetéséről. Úgy határozott
         azonban, hogy a jogszerűtlen módon szervezett kártyajáték adóköteles, és átalányjelleggel megállapította a forgalom e játék
         szervezésére eső részét.

      15     S. Akritidis e határozat ellen keresetet nyújtott be a Finanzgericht Münsterhez. E bíróság úgy határozott, hogy a Bíróság
         által a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítéletben kifejtett elveknek megfelelően a szóban forgó kártyajátékot mentesíteni
         kell a HÉA alól a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja alapján. Úgy vélte továbbá, hogy S. Akritidis a nemzeti
         bíróságok előtt az említett rendelkezésre közvetlenül hivatkozhatott. Semmi sem indokolja, hogy a Bíróság által az említett
         ítéletben lefektetett elvek alkalmazását a rulettjátékra korlátozzák.

      16     Felülvizsgálati kérelmének alátámasztására a Bundesfinanzhof előtt a Finanzamt Herne‑West előterjesztette, hogy a Finanzgericht
         Münster által hivatkozott elvek a jelen ügyben érintett kártyajáték esetében nem alkalmazhatók. A jelen esetben, eltérően
         a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítélet tényállásában érintett játéktól, nem állt fenn semmilyen verseny az S. Akritidis
         és a játékkaszinók által szervezet kártyajátékok között, ennélfogva e játékok valójában nem összehasonlíthatóak. S. Akritidis
         állítása szerint az ő létesítményeiben játszott kártyajáték megfelel az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban játszott
         „black jack”‑nek.

      17     Mivel úgy vélte, hogy az előtte folyamatban lévő per elbírálásához a hatodik irányelv értelmezése szükséges, a Bundesfinanzhof
         az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság
         elé:

      „1)      A […] hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja tiltja‑e a tagállam számára, hogy hozzáadottérték‑adót vessen ki valamely
         kártyajáték szervezésére, amikor az ilyen játék engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinó általi szervezése adómentes,
         vagy ezen túlmenően meg kell‑e állapítani, hogy a játékkaszinókon kívül szervezett kártyajátékok lényeges vonásaikban – mint
         például a játékszabályok, a legmagasabb tét és nyeremény összege – összehasonlíthatóak azokkal, amelyeket a játékkaszinókban
         játszanak?

      2)      A szervező hivatkozhat‑e a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontjában előírt adómentességre?”
      18     A Bíróság elnöke 2003. február 6‑i végzésével az írásbeli és szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából
         egyesítette a C‑453/02. sz. és a C‑462/02. sz. ügyeket.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       A C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésről
      19     Bevezetésként emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy az UStG 4. §‑a (9) bekezdésének b) pontja mentesíti a HÉA alól az engedéllyel
         rendelkező nyilvános játékkaszinó szerencsejátékokból vagy játékautomatákból származó forgalmát anélkül, hogy meghatározná
         az említett játékok szervezésének vagy játékautomaták üzemeltetésének formáját vagy részletes szabályait.

      20     Másrészt, amint azt a Bundesfinanzhof az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában pontosította, meg kell állapítani, hogy
         az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóra semmilyen korlátozás nem vonatkozik azon szerencsejátékok vagy játékautomaták
         tekintetében, amelyek szervezésére, illetve üzemeltetésére jogosultak.

      21     Tehát az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinók anélkül szervezhetik, illetve üzemeltethetik az alapeljárásban érintettekhez
         hasonló szerencsejátékokat és játékautomatákat, hogy az ebből származó forgalom HÉA‑köteles lenne, függetlenül szervezésük,
         illetve üzemeltetésük módjától.

      22     E feltételek mellett úgy kell értelmezni a C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdést, mint amely lényegében arra irányul,
         hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az megtiltja az olyan nemzeti szabályozást,
         amely mentesíti a HÉA alól valamennyi szerencsejáték szervezését és játékautomata üzemeltetését, amennyiben azt engedéllyel
         rendelkező nyilvános játékkaszinóban végzik, ugyanakkor a játékkaszinók üzemeltetőitől eltérő gazdasági szereplők nem élvezik
         ezt a mentességet.

      23     Az ilyen módon átfogalmazott kérdés megválaszolása céljából emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének
         f) pontjából következik, hogy a szerencsejátékok szervezését és a játékautomaták üzemeltetését elvileg mentesíteni kell a
         HÉA alól, a tagállamoknak azonban fennmarad a hatásköre, hogy meghatározzák e mentesség feltételeit és korlátait (a fent hivatkozott
         Fischer‑ügyben hozott ítélet 25. pontja).

      24     E hatáskör gyakorlása során azonban a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani a adósemlegesség elvét. Ahogyan a Bíróság
         ítélkezési gyakorlatából következik, ez az elv tiltja, hogy az egymással versenyző termékeket vagy a szolgáltatásokat a HÉA
         szempontjából eltérően kezeljék, és így az ilyen termékeket és szolgáltatásokat azonos kulccsal kell adóztatni. (lásd különösen
         a C‑267/99. sz. Adam‑ügyben 2001. október 11‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7467. o.] 36. pontját és a C‑109/02. sz., Bizottság
         kontra Németország ügyben 2003. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12691. o.] 20. pontját).

      25     Ebből az ítélkezési gyakorlatból, valamint a C‑216/97. sz. Gregg‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4947. o.)
         20. pontjából és a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítéletből ugyanakkor az következik, hogy a termékek és a szolgáltatások
         összehasonlíthatóságának értékelése során elvileg nem bír jelentőséggel a gyártó vagy a szolgáltatást nyújtó személye, valamint
         az a jogi forma, amelyben azok tevékenységüket kifejtik.

      26     Ugyanis amint azt a főtanácsnok indítványának 37. és 38. pontjában megállapította, a Bíróság kizárólag a szóban forgó tevékenységek
         összehasonlíthatóságát vizsgálta abból a célból, hogy meghatározza, volt‑e hasonlóság a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott
         ítélet alapjául szolgáló eljárásban érintett tevékenységek között, és nem vette figyelembe azt az érvet, amely szerint az
         adósemlegesség elvére tekintettel a szerencsejátékok mindössze abban különböznek, hogy engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinók
         szervezik‑e őket, illetve azok helyiségeiben szervezik‑e őket.

      27     A Bíróság tehát a fent hivatkozott Fischer‑ügyben hozott ítélet 31. pontjában úgy határozott, hogy a hatodik irányelv 13. cikke
         B. részének f) pontja megtiltja, hogy a tagállam HÉA‑t vessen ki a szerencsejáték engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinón
         kívüli jogszerűtlen szervezésére, amíg ugyanezen játéknak az ilyen létesítmény általi szervezése adómentességet élvez.

      28     Amennyiben a szerencsejáték szervezőjének személye nem bír jelentőséggel annak megállapítása során, hogy az említett játékok
         jogszerűtlen szervezése ugyanezen játék jogszerű szervezésével versenyben állónak tekinthető, ez annál inkább igaz abban az
         esetben, amikor azt kell meghatározni, hogy két jogszerűen szervezett szerencsejátékot vagy játékautomata‑üzemeltetést egymással
         versenyzőnek kell‑e tekinteni.

      29     Ebből következik, hogy a tagállamok számára a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontjában biztosított hatáskörök gyakorlásakor
         – azaz azon feltételek és korlátozások meghatározása során, amelyek mellett mentességet élvez a HÉA alól az e rendelkezésben
         előírtak szerint a szerencsejátékok szervezése és a játékautomaták üzemeltetése – azok érvényesen nem tehetik függővé az említett
         mentességet az ilyen játékok szervezőjének és az ilyen automaták üzemeltetőjének azonosságától.

      30     Tekintettel ezekre a megfontolásokra, a C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a
         hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
         amely szerint az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban végzett valamennyi szerencsejáték‑szervezés és játékautomata‑üzemeletetés
         mentes a HÉA alól, amíg ugyanezen tevékenységnek az ilyen játékkaszinók üzemeltetőitől eltérő gazdasági szereplők általi folytatása
         nem élvezi ezt a mentességet.

       A C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett második és a C‑462/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésről
      31     Tekintettel a C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésére adott válaszra, nem kell válaszolni sem az ugyanezen ügyben
         előterjesztett második kérdésre, sem a C‑462/02. sz. ügyben előterjesztett első kérdésére.

       A C‑453/02. sz. ügyben előterjesztett harmadik és a C‑462/02. sz. ügyben előterjesztett második kérdésről
      32     E kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja
         közvetlen hatállyal rendelkezik‑e abban az értelemben, hogy hivatkozhat arra a szerencsejáték szervezője vagy a játékautomata
         üzemeltetője a nemzeti bíróságok előtt annak érdekében, hogy megakadályozza a belső jog e rendelkezéssel össze nem egyeztethető
         szabályainak alkalmazását.

      33     Ebben a tekintetben fel kell idézni, hogy minden olyan esetben, amikor valamely irányelv rendelkezései tartalmuk alapján feltétel
         nélküliek és kellően pontosak, azokra az átültetéshez szükséges intézkedések határidőben történő megtétele hiányában hivatkozni
         lehet az irányelvvel össze nem egyeztethető valamennyi nemzeti rendelkezéssel szemben, illetve akkor is, ha azok olyan jogokat
         határoznak meg, amelyeket a magánszemélyek az állammal szemben érvényesíthetnek (lásd különösen a 8/81. sz. Becker‑ügyben
         1982. január 19‑én a hozott ítélet [EBHT 1982., 52. o.] 25. pontját, a C‑141/00. sz. Kügler‑ügyben 2002. szeptember 10‑én
         hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6833. o.] 51. pontját és a C‑465/00. sz., C‑138/01. sz. és C‑139/01. sz., Österreichischer Rundfunk
         és társai egyesített ügyekben 2003. május 20‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4989. o.] 98. pontját).

      34     Közelebbről a hatodik irányelv 13. cikkének B. részét illetően az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy bár ez a rendelkezés
         vitathatatlanul mérlegelési jogkört biztosít a tagállamok számára abban a tekintetben, hogy meghatározzák egyes általa előírt
         adómentességek alkalmazási feltételeit, nem kevésbé igaz, hogy azzal az adóalannyal szemben, aki bizonyítani tudja, hogy adójogi
         helyzete megfelel az irányelv által biztosított mentességek valamely kategóriájának, a tagállam nem hivatkozhat arra, hogy
         nem hozta meg az éppen az e mentesség alkalmazásának megkönnyítésére szolgáló rendelkezéseket (a fent hivatkozott Becker‑ügyben
         hozott ítélet 33. pontja).

      35     Ehhez hozzá kell fűzni, hogy ezt az értelmezést nem kérdőjelezi meg az a körülmény, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének
         f) pontja megerősíti a tagállamok e mérlegelési jogkörének fennállását annak megállapításával, hogy hatáskörrel rendelkeznek
         azon mentesség feltételeinek és korlátozásainak meghatározására, amelyben a szerencsejátékok részesülnek. Ugyanis mivel ezek
         a játékok elvileg mentesek a HÉA alól, azok minden üzemeltetője közvetlenül hivatkozhat az említett mentességre, amennyiben
         az érintett tagállam lemond a hatodik irányelv 13. cikke B. részének f) pontja által számára kifejezetten biztosított hatáskör
         gyakorlásáról, vagy e hatáskör gyakorlását elmulasztja.

      36     Emellett fontos azt megállapítani, hogy az, ami érvényes abban az esetben, amelyben a tagállam nem gyakorolta a hatodik irányelv
         13. cikkének B. részében biztosított hatásköröket, annál inkább érvényes arra az esetre, amelyben az említett hatáskörök gyakorlása
         során a tagállam olyan nemzeti rendelkezéseket fogadott el, amelyek nem egyeztethetők össze ezen irányelvvel.

      37     Ebből következik, hogy amint azt a főtanácsnok indítványának 72. pontjában megállapította, amennyiben az alapeljáráshoz hasonlóan
         ellentétesek az adósemlegesség elvével azok a feltételek és korlátozások, amelyektől a tagállam függővé teszi a szerencsejátékok
         HÉA‑mentességét, az említett tagállam e feltételek és korlátozások alapján nem tagadhatja meg az ilyen játékok szervezőjétől
         azon adómentességet, amelyre ez utóbbi a hatodik irányelv alapján jogosan tarthat igényt.

      38     Ennélfogva a C‑453/02. sz. ügy harmadik és a C‑462/02. sz. ügy második kérdésére azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv
         13. cikke B. részének f) pontja közvetlen hatállyal rendelkezik abban az értelemben, hogy hivatkozhat arra a szerencsejáték
         szervezője vagy a játékautomata üzemeltetője a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy megakadályozza az e rendelkezéssel
         össze nem egyeztethető belső jogszabályok alkalmazását.

       A jelen ítélet időbeli hatályáról
      39     A német kormány szóbeli észrevételeiben megemlítette a Bíróság azon lehetőségét, hogy korlátozza a jelen ítélet időbeli hatályát,
         amennyiben úgy véli, hogy nem egyeztethető össze az alapeljárásban érintetthez hasonló nemzeti rendelkezés a hatodik irányelvvel.

      40     Kérelmének alátámasztására az említett kormány egyrészt felhívta a Bíróság figyelmét azon súlyos pénzügyi következményekre,
         amelyeket maga után vonna az UStG 4. §‑a (9) bekezdéséhez hasonló rendelkezés hatodik irányelvvel való összeegyeztethetetlenségét
         megállapító ítélet. Másrészt előterjesztette, hogy az Európai Közösségek Bizottságának magatartása a C‑38/93. sz. Glawe‑ügyben
         1994. május 5‑én hozott ítéletet (EBHT 1994., I‑1679. o.) követően a Németországi Szövetségi Köztársaságot arra az álláspontra
         bírta, hogy összeegyeztethető az UStG 4. §‑ának (9) bekezdése a hatodik irányelvvel.

      41     Ebben a tekintetben fel kell idézni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon értelmezés, amelyet a Bíróság valamely
         közösségi jogszabály kapcsán fejt ki az EK 234. cikkben rá ruházott hatáskör gyakorlása során, megmagyarázza és pontosítja
         e szabály azon jelentését és hatályát, amely szerint azt hatályba lépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg
         értelmezni és alkalmazni kellett volna. Ebből következik, hogy az így értelmezett szabály a bíróságok által alkalmazható és
         alkalmazandó az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett, illetve létrehozott jogviszonyokra is, ha
         egyébként teljesülnek annak feltételei, hogy a hatáskörrel rendelkező bíróságok előtt az említett szabály alkalmazásával kapcsolatos
         pert indítsanak (lásd különösen a C‑367/93–C‑377/93. sz., Roders és társai egyesített ügyekben 1995. augusztus 11‑én hozott
         ítélet [EBHT 1995., I‑2229. o.] 42. pontját és a C‑347/00. sz. Barreira Pérez‑ügyben 2002. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 1995.,
         I‑8191. o.] 44. pontját).

      42     A Bíróság a közösségi jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján kizárólag kivételesen
         korlátozhatja valamennyi érdekelt lehetőségét, hogy hivatkozzanak a Bíróság által értelmezett rendelkezésre a jóhiszeműen
         létrejött jogviszonyok vitatása céljából (lásd különösen a C‑104/98. sz., Buchner és társai ügyben 2000. május 23‑án hozott
         ítélet [EBHT 2000., I‑3625. o.] 39. pontját és a fent hivatkozott Barreira Pérez‑ügyben hozott ítélet 45. pontját).

      43     Az alapeljárásokat illetően először is meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak a fent hivatkozott Glawe‑ügyben hozott ítéletet
         követő magatartására nem lehet érvényesen hivatkozni azon feltételezés alátámasztására, hogy az UStG 4. §‑ának (9) bekezdéséről
         ésszerűen lehetett feltételezni, hogy az a hatodik irányelvvel összhangban áll. Ugyanis az említett ítélet alapjául szolgáló
         eljárás kizárólag a pénznyerő‑automaták üzemeltetéséből keletkező forgalom adóalapjának meghatározására vonatkozott, és nem
         érintette a HÉA tárgyában a német szabályozás által általános jelleggel bevezetett bánásmódbeli különbséget az engedéllyel
         rendelkező nyilvános játékkaszinók és a szerencsejátékok más szervezői között.

      44     Másodszor pedig fontos emlékeztetni arra, hogy önmagukban nem indokolják az előzetes döntéshozatali eljárás során hozott ítélet
         időbeli hatályának korlátozását azok a pénzügyi következmények, amelyek ezen ítélet alapján érinthetik a tagállamot (lásd
         különösen a fent hivatkozott Roders és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 48. pontját és a fent hivatkozott Buchner
         és társai ügyben hozott ítélet 41. pontját).

      45     Következésképpen a jelen ítélet időbeli hatályát nem kell korlátozni.
       A költségekről
      46     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottérték‑adó rendszer: egységes adóalap‑megállapításról
            szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 13. cikke B. részének f) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal
            ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az engedéllyel rendelkező nyilvános játékkaszinóban végzett valamennyi
            szerencsejáték‑szervezés és játékautomata‑üzemeltetés mentes a HÉA alól, amíg ugyanezen tevékenységnek az ilyen játékkaszinók
            üzemeltetőitől eltérő gazdasági szereplők általi folytatása nem élvezi ezt a mentességet.
      2)      A 77/388 hatodik irányelv 13. cikk B. részének f) pontja közvetlen hatállyal rendelkezik abban az értelemben, hogy hivatkozhat
            arra a szerencsejáték szervezője vagy a játékautomata üzemeltetője a nemzeti bíróság előtt annak érdekében, hogy megakadályozza
            az e rendelkezéssel össze nem egyeztethető belső jogszabályok alkalmazását.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2005. július 6-i ítélete.#TQ3 Travel Solutions Belgium SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#T-148/04. sz. ügy.

text:
      T‑148/04. sz. ügy
      TQ3 Travel Solutions Belgium SA
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – Közösségi közbeszerzési eljárás – Az intézmények tisztviselői és alkalmazottjai utazásaihoz nyújtott utazási irodai szolgáltatások”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (második tanács), 2005. július 6.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési szerződés ajánlati felhívás alapján történő megkötése – Az
            intézmények mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok
      2.     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési szerződés ajánlati felhívás alapján történő megkötése – Kirívóan
            alacsony ajánlat – Az ajánlatkérő azon kötelezettsége, hogy az ajánlattevőt meghallgassa
      (2342/2002 bizottsági rendelet, 139. cikk)
      3.     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési szerződés ajánlati felhívás alapján történő megkötése – Szerződések
            odaítélése – Az odaítélés szempontjai – Az ajánlatkérő általi kiválasztás – Korlát – A gazdaságilag legelőnyösebb ajánlat
            meghatározását lehetővé tévő szempontokra való hivatkozás – Nem kizárólag gazdasági kritériumok megengedhetősége
      4.     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési szerződés ajánlati felhívás alapján történő megkötése – Szerződések
            odaítélése – Az ajánlatoknak önmagukban az ajánlatok alapján való értékelése
      1.     A Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik azzal kapcsolatban, hogy milyen szempontokat kell figyelembe venni a
         szerződés odaítélésekor a közbeszerzési eljárás során, illetve hogy az Elsőfokú Bíróság mindössze az eljárási és az indokolási
         szabályok betartását, valamint a tényállás tartalmi pontosságát, a nyilvánvaló értékelési hiba hiányát és a hatáskörrel való
         visszaélést vizsgálhatja.

      (vö. 47. pont)
      2.     A közösségi közbeszerzési szerződések odaítélése területén a költségvetési rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok
         megállapításáról szóló, 2342/2002/EK rendelet 139. cikkét – amely előírja, hogy ha az árajánlat kirívóan alacsonynak tűnik,
         az ajánlatkérő kötelezettsége, hogy az ajánlat elutasítását megelőzően lehetővé tegye az ajánlattevőnek, hogy ajánlata jellemzőit
         ismertesse, illetve indokolja – úgy kell értelmezni, hogy az ajánlat komolysága megvizsgálásának kötelezettsége abból adódik,
         hogy előzőleg kétségek merültek föl annak megbízhatóságával kapcsolatban. Ugyanis e cikk leginkább azt hivatott megakadályozni,
         hogy egy ajánlattevőt anélkül zárjanak ki az eljárásból, hogy lehetősége lett volna kirívóan alacsonynak tűnő ajánlata tartalmát
         megindokolni.

      (vö. 49. pont)
      3.     Az ajánlati felhívás alapján közbeszerzési szerződés odaítélési eljárása keretében az ajánlatkérő hatóság által a legelőnyösebb
         ajánlat beazonosítására alkalmazott odaítélési kritériumok mindegyikének nem kell szükségszerűen tisztán gazdasági jellegűnek
         lennie, nem lehet kizárni, hogy olyan tényezők, amelyek nem tisztán gazdasági jellegűek, valamely ajánlat értékére az említett
         ajánlatkérő szemszögéből nézve hatást gyakorolhatnak.

      (vö. 51. pont)
      4.     Az ajánlati felhívás alapján a közbeszerzési szerződés odaítélési eljárása keretében az ajánlatok minőségét csakis maguk az
         ajánlatok alapján kell értékelni, nem pedig az ajánlattevő által az ajánlatkérővel fennálló korábbi szerződések során megszerzett
         tapasztalatok vagy olyan kiválasztási szempontok alapján, mint a pályázók műszaki kapacitása, amelyeket az pályázatok kiválasztása
         során már vizsgáltak, és amelyek az ajánlatok összehasonlítása céljából újból nem vehetők figyelembe.

      (vö. 86. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. július 6.*(1)

      „Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – Közösségi közbeszerzési eljárás – Az intézmények tisztviselői és alkalmazottjai utazásaihoz nyújtott utazási irodai szolgáltatások”
      A T‑148/04. sz. ügyben,
      a TQ3 Travel Solutions Belgium SA (székhelye: Mechelen [Belgium], képviselik kezdetben: R. Ergec és K. Möric, később: B. Lissoir ügyvédek)

      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: L. Parpala és E. Manhaeve, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatja:
      a Wagon-Lits Travel SA (székhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik: F. Herbert, H. Van Peer ügyvédek és M. D. Harrison solicitor, kézbesítési cím:
         Luxembourg)

      beavatkozó,
      egyrészt azon bizottsági határozat megsemmisítése iránti kérelem tárgyában, amelyben a Bizottság nem ítélte oda a felperesnek
         az utazási irodai szolgáltatások nyújtására vonatkozó 2003/S 143 129409. sz. ajánlati felhívás 1. tételét, és azt egy másik
         vállalkozásnak ítélte oda, másrészt a felperes által az ajánlata el nem fogadása miatt elszenvedett kár megtérítése iránti
         kérelem tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK
      ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),
      tagjai: J. Pirrung elnök, N. J. Forwood és S. Papasavvas bírák,
      hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. március 8‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Jogi háttér
      1        A Bizottság szolgáltatási szerződéseinek odaítélése az Európai Közösségek általános költségvetésére alkalmazandó költségvetési
         rendeletről szóló, 2002. június 25‑i 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 248., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet,
         4. kötet, 74. o., a továbbiakban: a költségvetési rendelet) első része V. címe rendelkezéseinek, valamint a költségvetési
         rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2002. december 23‑i 2342/2002/EK, Euratom bizottsági
         rendelet (HL L 357., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 145. o., a továbbiakban: a végrehajtás részletes
         szabályai[ról] szóló rendelet) hatálya alá tartozik. A szolgáltatási szerződésekre vonatkozó rendelkezések az e tárgyban kibocsátott
         közösségi irányelvekhez igazodnak, különösen az 1997. október 13‑i 97/52/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 328.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 3. o.) által módosított, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési
         szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 1992. június 18‑i 92/50/EGK tanácsi irányelvhez (HL L 209., 1. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 322. o.).

      2       A költségvetési rendelet 100. cikkének (1) bekezdése szerint „az engedélyezésre jogosult tisztviselő az ajánlati felhívással
         kapcsolatos dokumentációban és a szerződések odaítélésére vonatkozó szabályokban előzetesen megállapított kiválasztási és
         döntési kritériumokkal összhangban eldönti, hogy kinek ítélik oda a szerződést”. A költségvetési rendelet 97. cikkének (2) bekezdése,
         valamint a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 138. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (2) bekezdése úgy rendelkezik,
         hogy a szerződéseket az összességében legelőnyösebb ajánlatnak kell odaítélni, vagyis annak, amely esetén a legelőnyösebb
         az ár és a cserébe kínált minőség aránya.

      3       A költségvetési rendelet 100. cikkének (2) bekezdése szerint:
      „[A]z ajánlatkérő tájékoztatja a határozat indokairól azon pályázókat vagy ajánlattevőket, akiknek az ajánlatát vagy pályázatát
         elutasították […].

      Egyes részleteket azonban nem szükséges közölni, amennyiben e közlés akadályozná a jog alkalmazását, közérdeket sértene, illetve
         sértené köz- vagy magánvállalkozások jogos üzleti érdekeit, vagy torzítaná a vállalkozások közötti tisztességes versenyt.”

      4       A végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 139. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „[a]mennyiben egy adott szerződéssel
         kapcsolatban az árajánlat kirívóan alacsonynak tűnik, úgy az ajánlatkérő az ajánlat kizárólag ilyen okból történő elutasítását
         megelőzően írásban bekéri az ajánlat általa lényegesnek tartott elemeire vonatkozó részletes adatokat, és a felek megfelelő
         meghallgatását követően ellenőrzi azokat, figyelembe véve a kapott magyarázatokat”.

      5       A végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 146. cikkének (4) bekezdése szerint: „[a]z e rendelet 139. cikkében említett,
         kirívóan alacsony árajánlat esetén az értékelő bizottság bekér az árajánlat összeállításával kapcsolatos valamennyi lényeges
         információt”.

       A jogvita alapját képező tényállás
      6       Az 1999. január 13‑án kelt, 98/16/IX.D.1/1. sz. keretszerződéssel a Bizottság a Belgium International Travel nevű társaságra
         ruházta át a Brüsszelben dolgozó alkalmazottjai részére nyújtott utazási irodai szolgáltatások igazgatását. Ezt a szerződést
         eredetileg két éves időtartamra kötötték, az egy évvel történő meghosszabbítás háromszori lehetőségével, az 1999. április
         1. és 2004. március 31. közötti időszakra. A szerződést a 2001. február 27‑én kelt kiegészítő megállapodással módosították,
         és a felperesnek engedték át.

      7       Az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának Kiegészítésében (HL 2003. S 103.) 2003. május 30‑án a Bizottság meghívásos eljárás keretében, ADMIN/D1/PR/2003/051. számon ajánlati felhívást
         tett közzé utazási irodai szolgáltatások nyújtására tisztviselők és alkalmazottak kiküldetése esetén, illetve a közösségi
         szervek és intézmények megbízásából vagy költségén utazó minden más személy részére.

      8       Az iratokból kiderül, hogy a Bizottság egyes közösségi intézmények elállása miatt megszüntette az ajánlati felhívást.
      9       A költségvetési rendeletnek és a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendeletnek megfelelően a Bizottság 2003. július
         29‑én 2003/S 143‑129409 számon újabb ajánlati felhívást tett közzé az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának Kiegészítésében (HL 2003. S 143.) utazási irodai szolgáltatások nyújtására tisztviselők és alkalmazottak kiküldetése esetén, illetve a közösségi
         szervek és intézmények megbízásából vagy költségén utazó minden más személy részére (az ajánlati felhívás II.1.6. szakasza).
         A szerződés a szolgáltatás teljesítési helyeinek megfelelően több tételből állt, így Brüsszel (1. tétel), Luxemburg (2. tétel),
         Grange (3. tétel), Ispra (4. tétel), Geel (5. tétel), Petten (6. tétel) és Sevilla (7. tétel).

      10     A felperes 2003. november 28‑án kelt ajánlott levelében közölte a Bizottsággal az ajánlati felhívás 1., 2., 3., 4., 5., 6.
         és 7. tételére vonatkozó ajánlatát.

      11     2004. február 24‑i levelében a Bizottság közölte a felperessel, hogy a szerződés 1. tételére vonatkozó ajánlata (a továbbiakban:
         az 1. tétel vagy a vitatott szerződés) nem került kiválasztásra, mivel abban az ár és a minőség aránya alacsonyabb, mint a
         kiválasztott ajánlatokban. Ez a 2004. február 24‑i levél így hangzik:

      „A versenytárgyalási felhívásunkra érkezett ajánlatok vizsgálatát követően sajnálattal közöljük, hogy a szóban forgó szerződés
         1., 2., 3. és 7. tételére vonatkozó ajánlata nem kerülhetett kiválasztásra. Ajánlata visszautasításának indokai az alábbiak:

      Az 1. tétel (Brüsszel)
      Megállapítást nyert, hogy ajánlatában az ár és a minőség aránya (51,55) alacsonyabb a szerződést elnyert ajánlattevő által
         javasoltnál (87,62) [...]”

      12     2004. március 8‑i levelében a felperes pontos adatok közlését kérte a Bizottságtól a vitatott szerződésre kiválasztott ajánlattal
         kapcsolatban. A felperes továbbá kérte az e szerződésre irányuló odaítélési eljárás felfüggesztését, valamint azt, hogy a
         Bizottság ne kössön szerződést az e beszerzésre kiválasztott vállalkozással.

      13     2004. március 16‑i levelében a Bizottság információkat közölt a felperessel 2004. február 24‑i határozatára vonatkozóan, mely
         szerint a vitatott szerződést egy másik vállalkozásnak ítéli oda (a továbbiakban: a szerződés odaítélését megtagadó határozat,
         illetve a szerződés odaítéléséről szóló határozat). A Bizottság többek között kifejtette, hogy a felperes ajánlata 51,55 pontot
         kapott, míg a Wagon‑Lits Travel nevű társaság (a továbbiakban: WT vagy beavatkozó) ajánlata a minőségi és pénzügyi vizsgálatot
         követően 87,62 pontot kapott, és ennek következtében a WT ajánlata az összességében legelőnyösebb ajánlat, ami indokolja a
         vitatott szerződés e vállalkozásnak történő odaítélését. A Bizottság ezenkívül kifejtette, hogy a WT árajánlata, bár az a
         felperes árajánlatánál egyértelműen alacsonyabb (a WT árindexe 100, a felperes árindexe 165,56), „nem bizonyult kirívóan alacsonynak,
         és ezért nincs helye a [végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet] 139. cikke rendelkezései alkalmazásának”.

      14     A Bizottság a 2004. március 17‑i telefaxban javaslatot tett a felperesnek a 98/16/IX.D.1/1. számú, utazási irodai szolgáltatások
         nyújtására vonatkozó, 2004. március 31‑én lejáró keretszerződés 2004. június 27‑ig történő meghosszabbítására.

      15     2004. március 19‑i levelében a Bizottság azzal indokolta a keretszerződés meghosszabbítására tett javaslatát, hogy az említett
         keretszerződés lejáratának időpontjáig nem történik meg az utasítások közlése az új szerződő féllel, azaz a WT‑vel, illetve
         az új szerződés teljesítése. E levél szerint ugyanis „le nem rövidíthető, valamint a Bizottság és a szerződő fél akaratától
         független határidők miatt a [felperes] szerződésének eredeti lejárati napjáig nem kerülhet sor az utasítások közlésére az
         új szerződő féllel, illetve az új szerződés teljesítésére”.

      16     2004. március 22‑én a felperes telefaxban közölte a Bizottsággal, hogy nem kívánja meghosszabbítani a keretszerződést, és
         hogy ennek következtében ez a szerződés 2004. április 1‑jén lejár.

      17     A Bizottság 2004. március 23‑án és 26‑án kelt leveleiben felszólította a felperest, hogy továbbítsa a WT‑nek az „utazók profilját”
         annak érdekében, hogy biztosított legyen a „kiküldetési ágazaton belüli szolgáltatások folyamatossága”. 2004. március 25‑i
         és 31‑i leveleiben a felperes közölte a Bizottsággal, hogy megtagadja az említett profilok továbbítását a WT részére.

      18     2004. március 31‑én a Bizottság szerződést kötött a WT‑vel utazási irodai szolgáltatások nyújtására Brüsszelben. Ez a szerződés
         2004. április 1‑jén lépett hatályba egy kiegészítő megállapodással együtt, amely megengedte, hogy az új szerződő fél a 2004.
         április 1‑je és május 19‑e közötti időszakban „ex‑plant” (saját irodáiban) teljesítse a szolgáltatást.

       Az eljárás és a felek kérelmei
      19      Az Elsőfokú Bíróság hivatalához 2004. április 26‑án érkezett keresetlevelével a felperes megindította a jelen keresetet egyrészt
         a szerződés odaítélését megtagadó határozat és a szerződés odaítéléséről szóló határozat megsemmisítése, másrészt az e két
         határozat következtében felmerült kárai megtérítése iránt.

      20     2004. április 26‑án a felperes kérelmet nyújtott be az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 76a. cikke szerinti gyorsított
         eljárás alkalmazása iránt. Ezt a kérelmet az Elsőfokú Bíróság 2004. június 10‑i határozatában elutasította.

      21     Az Elsőfokú Bíróság hivatalához 2004. április 26‑án érkezett külön beadványában a felperes ideiglenes intézkedés iránti kérelmet
         terjesztett elő, amely a szerződés odaítélését megtagadó határozat és a szerződés odaítéléséről szóló határozat végrehajtásának
         felfüggesztésére irányult, illetve a Bizottság arra történő kötelezésére, hogy megtegyen minden szükséges intézkedést a szerződés
         odaítéléséről szóló határozat vagy az annak alapján megkötött szerződés joghatásainak felfüggesztése érdekében. Ezt a kérelmet
         az Elsőfokú Bíróság elnöke 2004. július 27‑i határozatában elutasította azzal, hogy ezen eljárás költségeiről később rendelkezik.

      22     Az Elsőfokú Bíróság hivatalához 2004. június 9‑én benyújtott beadványában a WT kérte a Bizottság kérelmének támogatása érdekében
         a jelen eljárásba történő beavatkozása megengedését. Az Elsőfokú Bíróság második tanácsának elnöke 2004. július 14‑i végzésében
         megengedte a beavatkozást. A WT benyújtotta beavatkozási beadványát, az eljárásban résztvevő többi fél pedig a határidőn belül
         nyilatkozott róla.

      23     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási szabályzat
         64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében kérdéseket intézett a Bizottsághoz, illetve a WT‑t felszólította egy kérdés
         megválaszolására és arra, hogy nyújtsa be a szóban forgó közbeszerzési eljárás keretében tett pénzügyi és műszaki ajánlat
         nem hiteles másolatát. A Bizottság 2005. február 9‑i levelében választ adott az Elsőfokú Bíróság kérdéseire, a WT pedig 2005.
         február 14‑én benyújtotta a kért dokumentumot, és válaszolt az Elsőfokú Bíróság kérdésére.

      24     A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       semmisítse meg a szerződés odaítélését megtagadó határozatot;
      –       semmisítse meg a szerződés odaítéléséről szóló határozatot;
      –       állapítsa meg, hogy a Bizottság által elkövetett jogsértés megalapozza a Bizottságnak a felperessel szembeni felelősségét;
      –       az eljárási szabályzat 64. cikke alapján kötelezze a Bizottságot az 1. tétel odaítélésével kapcsolatos, a birtokában lévő
         valamennyi dokumentum benyújtására;

      –       utalja a felperest a Bizottság elé az elszenvedett károk megállapítása végett;
      –       kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
      25     A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       a keresetet teljes egészében utasítsa el;
      –       kötelezze a felperest a költségek viselésére.
      26     A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       a keresetet utasítsa el;
      –       kötelezze a felperest a költségek viselésére.
       A megsemmisítés iránti kérelmekről
      27     A felperes megsemmisítés iránti kérelmei alátámasztására két jogalapra hivatkozik. Az elsőt a végrehajtás részletes szabályairól
         szóló rendelet 146. cikkének megsértéséből és a pénzügyi ajánlatok értékelése során elkövetett nyilvánvaló értékelési hibából
         vezeti le, a másodikat pedig az ajánlatok minőségi értékelése során elkövetett nyilvánvaló értékelési hibából.

      1.     A végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 146. cikkének megsértéséből és a pénzügyi ajánlatok értékelése során elkövetett
            nyilvánvaló értékelési hibából levezetett első jogalapról
       A felek érvei
      28     A felperes álláspontja szerint a Bizottság, mivel azt állapította meg, hogy a WT ajánlata nem volt kirívóan alacsony, és mivel
         ennek következtében kötelezettségét nem teljesítve az ajánlat egyes tételeivel kapcsolatban nem kérte be az annak összeállítására
         vonatkozó lényeges információkat a WT‑től, a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 146. cikkét sértette meg, tekintve,
         hogy a jelen ügyben a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 139. cikke nem alkalmazható.

      29     A felperes szerint a WT árajánlata 42%‑kal volt alacsonyabb a felperes által benyújtott ajánlat és egy harmadik ajánlattevő
         még magasabb árajánlatának átlagánál, miközben a felperes ajánlata az ár tekintetében 165,56‑os indexet kapott, a legdrágább
         ajánlat pedig 181,13‑as indexet. E nagy különbség alapján a Bizottságnak meg kellett volna állapítania, hogy a WT ajánlata
         kirívóan alacsony, annál is inkább, mivel a felperes 2004. március 8‑i levelében közölte a Bizottsággal a WT ajánlatának tartalmi
         megbízhatóságával kapcsolatos kétségeit.

      30     A felperes hangsúlyozza, hogy bár a Bizottság fontos mérlegelési jogkörrel rendelkezik azon szempontok megítélése során, amelyeket
         a közbeszerzési eljárás keretében a szerződés odaítéléséről való döntés folyamán figyelembe kell venni, a közösségi bíróság
         azonban az eljárási szabályok és az indokolási kötelezettség betartását vizsgálja, valamint azt, hogy a tényállást kellően
         feltárták‑e, és nem történt‑e nyilvánvaló értékelési hiba vagy hatáskörrel való visszaélés (az Elsőfokú Bíróság T‑211/02. sz.,
         Tideland Signal kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3781. o.] 33. pontja).

      31     Az Elsőfokú Bíróság a T‑4/01. sz., Renco kontra Tanács ügyben 2003. február 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑171. o.]
         76. pontjában kimondta, hogy a Tanácsnak „átfogóan kell vizsgálnia a kétségesnek tűnő ajánlatok magbízhatóságát és komolyságát,
         ennek érdekében pedig szükség esetén információkat kell bekérnie a kétségesnek tűnő ártételekkel kapcsolatban, főleg ha ezek
         száma jelentős”, valamint, hogy „az a megállapítás, miszerint a felperes ajánlata megfelel a dokumentációban foglaltaknak,
         a Tanácsot nem mentesíti azon kötelezettsége alól, hogy ugyanezen cikk alapján megvizsgálja az ajánlatban szereplő árakat,
         ha az ajánlatok vizsgálata során és azok szabályszerűségének kezdeti értékelését követően kétség merül fel megbízhatóságukkal
         kapcsolatban”.
      32     A jelen ügyben a felperes kiemeli, hogy az utazási irodai szolgáltatások ára minden tétel esetében egyrészt az „ügyvezetési
         költségekből” („Management fee”) áll, ez az utazási iroda részére az európai intézmények és ügynökségek alkalmazottjainak
         utazásaival kapcsolatos ügyvezetési költségek ellenében fizetendő díjazást jelenti, másrészt a „tranzakciós költségekből”
         („Transaction fee”), ez az utazási iroda részére az európai intézmények és ügynökségek alkalmazottjaitól eltérő, de az európai
         intézmények és ügynökségek felkérésére más személyek utazásaival kapcsolatos ügyintézési költségek ellenében fizetendő díjazást
         jelenti.

      33     A felperes előadja, hogy az „ügyvezetési költségek” a bérköltségekből, a működési költségekből és az általános költségekből
         állnak. A bérköltségek teszik ki az „ügyvezetési költségek”, következésképpen az utazási irodai szolgáltatások árának legnagyobb
         részét az 1. tétel esetében. A felperes ezért a pénzügyi ajánlatában a bérköltségek arányát az „ügyvezetési költségek” 79,5%‑ában
         jelölte meg. Mivel az utazási irodai szolgáltatások árának legnagyobb részét a bérköltségek teszik ki, a felperes szerint
         a Bizottságnak aránytalanul alacsonynak kellett volna minősítenie a WT által javasolt árat.
      34     A felperes úgy véli, hogy ilyen körülmények között a bérköltségek, ezáltal az árajánlat csökkentésének egyetlen módja a szerződés
         teljesítésében közreműködő személyek számának vagy azok bérének jelentős csökkentése lett volna, szemben a felperes által
         javasoltakkal. Ezek a csökkentések szükségszerűen kihatottak volna a szolgáltatás minőségére.

      35     Ami először is a béreket illeti, a felperes előadja, hogy a dokumentáció szerint utazási irodai szolgáltatásokat az európai
         intézmények és ügynökségek helyiségeiben kell nyújtani. Az alkalmazottak munkaszerződéseire ezért a belga jog irányadó, amely
         a munkaszerződésekre a minimálbért írja elő.

      36     Másodszor – az alkalmazottak számával kapcsolatban – a felperes úgy véli, hogy a szolgáltatások minősége 39 személy alkalmazásával
         biztosítható. Mivel a személyzeti költségek nem csökkenthetők, a WT árajánlata és két másik ajánlattevő árajánlatai között
         fennálló tetemes különbség alapján kirívóan alacsony ajánlat jelenlétére lehet következtetni. A felperes megjegyzi, hogy be
         lehet ugyan nyújtani az övénél versenyképesebb ajánlatot, a 42%‑os különbség azonban mindenképpen nehezen indokolható.
      37     Ezenkívül a felperes hivatkozik arra, hogy a Bizottság jogellenesen fordított figyelmet a tranzakciók nagyságrendje és az
         „ügyvezetési költségek” közötti összefüggésre, mert ez a kritérium nem szerepel a dokumentációban. Ezzel kapcsolatban a felperes
         kifejti, hogy semmilyen arányosság nem állt fenn az 1. és 2. tétellel kapcsolatos tranzakciók nagyságrendje és az e tételekhez
         rendelt költségvetés között. A 2. tételhez rendelt költségvetés ugyanis mindössze az 1. tételhez rendelt költségvetés 12,58%‑át
         teszi ki. A 2. tétel becsült nagyságrendje továbbá az 1. tételének mindössze 22,8%‑át teszi ki.

      38     A felperes végül megjegyzi, hogy a Bizottság a dokumentációban szereplőktől eltérő kritériumokat alkalmazott egyrészt az „ügyvezetési
         költségekkel” kapcsolatban, másrészt azáltal, hogy a WT által javasolt érdekeltségi rendszert, valamint annak műszaki és logisztikai
         eszközeit vette alapul.

      39     A Bizottság álláspontja szerint a WT által benyújtott ajánlat nem volt kirívóan alacsony, ezért nem kellett alkalmazni a végrehajtás
         részletes szabályairól szóló rendelet 139. cikkét. A „tűnik” ige használata a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet
         139. cikkének (1) bekezdésében a közösségi jogalkotó azon szándékára utal, hogy a közbeszerzési eljárásokban széles mérlegelési
         jogkört biztosítson az ajánlatkérő részére. A Bizottság megjegyzi továbbá, hogy ugyanebből a cikkből az is következik, hogy
         egy kirívóan alacsony ajánlat önmagában nem jogellenes, mivel figyelembe vehetők az említett ajánlat kirívóan alacsony voltát
         magyarázó okok.

      40     A Bizottság kiemeli, hogy a felperes által, illetve a WT által javasolt „tranzakciós költségek” átlaga között nem volt jelentős
         különbség, ezzel szemben az „ügyvezetési költségeknek” a két ajánlattevő által javasolt összege között számottevő eltérés
         volt.

      41     A bérköltségeket illetően a Bizottság szerint a WT – többek között „az egy ügyintéző által végzett tranzakciók évi átlagos
         nagyságrendjének” mértékét alapul véve – helyesen becsülte meg a szükséges személyzet nagyságát. A Bizottság azt is megjegyzi,
         hogy egy másik ajánlat szintén kisebb számú tanácsadót javasolt, mint a felperes. Az egy személyre eső költséget tekintve
         a WT a második legalacsonyabb árat javasolta, míg a felperes a legmagasabbat.

      42     A WT ajánlata az általános költségek tekintetében is jóval alacsonyabb a felperesénél.
      43     Az értékelő bizottság ráadásul különböző paramétereket vett figyelembe az „ügyvezetési költségekre” vonatkozó ajánlatok koherenciájának
         értékelése céljából. Vizsgálta egyrészt a „kiküldetési” tranzakció átlagköltségét a „tranzakciós költségekből” finanszírozott
         „egyéb utazások” átlagköltségéhez képest. Ez az átlagköltség szerinte 32,94 euró volt, szemben a felperesi 14,37 euró [átlagköltséggel],
         illetve 16 euró, szemben a WT [által javasolt] 15,66 euróval. Másrészt, az egyes tételek arányos nagyságrendje alapján összehasonlította
         az 1. tételre (Brüsszel) vonatkozó „ügyvezetési költségek” nagyságát a 2. tételre (Luxemburg) vonatkozókéval. Ez az elemzés
         kimutatta, hogy a WT 1. tételre vonatkozó „ügyvezetési költségei” a kiküldetések 3,56‑szoros volumenére vonatkozóan 3,64‑szer
         magasabbak voltak, mint a 2. tételhez javasoltak. A felperes 1. tételre vonatkozó „ügyvezetési költségei” viszont ugyancsak
         3,56‑szoros volumen mellett 7,89‑szer voltak magasabbak a 2. tételhez javasoltaknál.

      44     E vizsgálat alapján a Bizottság úgy vélte, hogy a WT ajánlata reális, kiegyensúlyozott és arányos. Hangsúlyozza, hogy objektív
         és az ajánlatok között összehasonlítható paramétereket vett alapul, amelyek az ajánlat műszaki tartalma és árszínvonala közötti
         összefüggés vizsgálatát is lehetővé tették.

      45     A Bizottság kifejti továbbá, hogy a WT érdekeltségi rendszerét vette alapul (az iroda által az International Air Transport
         Association [Nemzetközi Légifuvarozási Szövetség, a továbbiakban: IATA] áraihoz képest kieszközölt repülőjegyvásárlási engedmények
         felosztása az iroda és a Bizottság között). Úgy véli ugyanis, hogy az érdekeltségi rendszer releváns tényező egyfelől azoknak
         a lehetséges bevételeknek az értékelésekor, amelyekre az ajánlattevő a szolgáltatásért járó díjon felül számíthat, másfelől
         az „ügyvezetési költségekre” vonatkozó ajánlat gazdasági kiegyensúlyozottságának megítélése során.
      46     A WT álláspontja szerint a Bizottság bizonyította, hogy részletes és alapos mérlegelést végzett, ajánlata tehát nem tűnhet
         kirívóan alacsonynak.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      47     Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik azzal kapcsolatban, hogy milyen
         szempontokat kell figyelembe venni a szerződés odaítélésekor a közbeszerzési eljárás során, illetve hogy az Elsőfokú Bíróság
         mindössze az eljárási és az indokolási szabályok betartását, valamint a tényállás tartalmi pontosságát, a nyilvánvaló értékelési
         hiba hiányát és a hatáskörrel való visszaélést vizsgálhatja (az Elsőfokú Bíróság T‑145/98. sz., ADT Projekt kontra Bizottság
         ügyben 2000. február 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑387. o.] 147. pontja és T‑169/00. sz., Esedra kontra Bizottság
         ügyben 2002. február 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑609. o.] 95. pontja).

      48     Arra is utalni kell, hogy a öltségvetési rendelet 97. cikke szerint „a szerződéseket a legalacsonyabb összegű ellenszolgáltatás
         vagy az összességében legelőnyösebb ajánlat szempontja alapján kell odaítélni”. Továbbá, a végrehajtás részletes szabályairól
         szóló rendelet 138. cikke értelmében „az összességében legelőnyösebb ajánlat az, amely esetén a legelőnyösebb az ár és a cserébe
         kínált minőség aránya, figyelembe véve a szerződés tárgya által indokolt szempontokat”.

      49     A végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 139. cikkéből egyébként az következik, hogy ha az árajánlat kirívóan alacsonynak
         tűnik, az ajánlatkérő kötelezettsége, hogy az ajánlat elutasítását megelőzően lehetővé tegye az ajánlattevőnek, hogy ajánlata
         jellemzőit ismertesse, illetve indokolja. Ezért az ajánlat komolysága megvizsgálásának kötelezettsége abból adódik, hogy előzőleg
         kétségek merültek föl annak megbízhatóságával kapcsolatban, figyelembe véve azt is, hogy e cikk leginkább azt hivatott megakadályozni,
         hogy egy ajánlattevőt anélkül zárjanak ki az eljárásból, hogy lehetősége lett volna kirívóan alacsonynak tűnő ajánlatának
         tartalmát megindokolni.

      50     A végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 146. cikkének alkalmazása ezért szorosan összefügg a végrehajtás részletes
         szabályairól szóló rendelet 139. cikkének alkalmazásával, mivel az értékelő bizottság csak akkor köteles adott esetben az
         ajánlat elutasítását megelőzően információkat bekérni annak összetételéről, ha az ajánlat kirívóan alacsonynak minősül. Ezért
         a felperes állításával ellentétben, abban az esetben, ha az ajánlat nem tűnik kirívóan alacsonynak az említett 139. cikk értelmében,
         a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 146. cikke nem releváns. Következésképpen – tekintve, hogy az értékelő
         bizottságnak a jelen ügyben egyáltalán nem állt szándékában a WT ajánlatát elutasítani, mivel nem tartotta kirívóan alacsonynak –
         a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 139. cikke nem bizonyul relevánsnak.

      51     Ami a vitatott szerződés odaítélését illeti, a dokumentáció 6. cikkéből következik, hogy „a szerződést minden egyes tétel
         tekintetében az összességében legelőnyösebb ajánlatot benyújtó ajánlattevőnek kell odaítélni, figyelembe véve az ajánlott
         szolgáltatás minőségét és a javasolt árakat”. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint nem kell az ajánlatkérő által a gazdaságilag
         legelőnyösebb ajánlat beazonosítására alkalmazott odaítélési kritériumok mindegyikének szükségszerűen tisztán gazdasági jellegűnek
         lennie, ugyanis nem lehet kizárni, hogy olyan tényezők, amelyek nem tisztán gazdasági jellegűek, valamely ajánlat értékére
         az említett ajánlatkérő szemszögéből nézve hatást gyakorolhatnak (a Bíróság C‑513/99. sz., Concordia Bus Finland ügyben 2002.
         szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7213. o.] 55. pontja és a fent hivatkozott Renco kontra Tanács ügyben hozott
         ítélet 67. pontja).

      52     A jelen ügyben az utazási irodai szolgáltatások ára két fő elemből áll: i) az „ügyvezetési költségek”, ez a bérköltségeket,
         a működési költségeket és az általános költségeket fedező havi összeget jelenti és ii) a „tranzakciós költségek”, ez az európai
         intézmények és ügynökségek felkérésére utazó személyek utazásaival kapcsolatos ügyintézési költségek ellenében az utazási
         iroda részére fizetett díjazást jelenti.

      53     Az Elsőfokú Bíróság rámutat, hogy a felperes nem vonja kétségbe a WT által javasolt „tranzakciós költségeket“, hanem kizárólag
         az ez utóbbi által javasolt „ügyvezetési költségeket” vitatja. Ezért el kell dönteni, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési
         hibát követett‑e el az „ügyvezetési költségek” egyes elemeinek tartalma tekintetében, tekintve, hogy „ügyvezetési költségek”
         vonatkozásában a WT ajánlata volt a legolcsóbb, a felperesé a legdrágább, két másik ajánlat pedig a kettő között helyezkedett
         el.

       A bérköltségekről
      54     A bérköltségek megállapítása egyrészt a foglalkoztatott személyek száma, másrészt az egyes foglalkoztatottak által okozott
         költségek alapján történik.

      55     A foglalkoztatottak számával kapcsolatban először is meg kell jegyezni, hogy ez hasznos mutató lehet annak esetleges alulértékelésével
         kapcsolatban, hogy mi az, ami az ajánlati felhívás tárgyát képező szolgáltatás megfelelő teljesítéséhez szükséges. Ez a szám
         azonban nem tekinthető meghatározónak, mert az ajánlattevők szervezeti struktúrája indokolhat alacsonyabb foglalkoztatotti
         létszámot.

      56      Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a jelen ügyben a WT „az egy ügyintéző által végzett tranzakciók évi átlagos nagyságrendje”
         alapján határozta meg a szükséges foglalkoztatotti létszámot, ez a számítás objektív és reális kritériumon alapul. Az Elsőfokú
         Bíróság egyik írásbeli kérdésére adott válaszában a WT kifejtette, hogy az 1. tétel esetében 29 fős foglalkoztatotti létszámot
         tart szükségesnek, bár tudomása van róla, hogy egy másik ajánlatban még alacsonyabb szám szerepel.

      57     Nem releváns az a felperesi álláspont, mely szerint a szolgáltatások teljesítéséhez 39 személy alkalmazása szükséges, mivel
         nem kizárt, hogy más ajánlattevők hatékonyabb működési módjuknak és nagyobb műszaki versenyképességüknek köszönhetően képesek
         lennének kisebb létszámot ajánlani.

      58     Az Elsőfokú Bíróság ezért úgy véli, a felperes nem bizonyította kellőképpen, hogy a WT ajánlata a foglalkoztatottak számára
         vonatkozóan aránytalanul alacsony.

      59     Másodsorban, az egy főre eső költséget illetően meg kell jegyezni, hogy a WT a második legalacsonyabb árat javasolta, a felperes
         pedig a legmagasabb árat.

      60     E megállapítások fényében kitűnik, hogy nem a WT volt az egyetlen olyan gazdasági szereplő, aki az 1. tétel vonatkozásában
         alacsonyabb költségeket határozott meg, mint a felperes. Továbbá az a tény, hogy egy másik ajánlattevő alacsonyabb egy főre
         eső költséget javasolt, mint a kiválasztott ajánlattevő, alátámaszthatja az ajánlatkérő álláspontját, miszerint a WT által
         javasolt árak nem voltak kirívóan alacsonyak.

      61     Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, a felperes mindössze azzal érvel, hogy a WT vagy túl alacsony foglalkoztatotti létszámot javasolt,
         vagy ez utóbbiak számára kirívóan alacsony bérezést. A felperes azonban nem szolgáltatott olyan adatokat, amelyek alkalmasak
         lettek volna annak bizonyítására, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el. Az ajánlatkérő ezért megállapíthatta,
         hogy a WT által javasolt foglalkoztatotti létszám megfelelő, és a kiválasztott ajánlat nem kirívóan alacsony.

       A működési költségekről
      62     Ami a működési költségeket illeti, a dokumentáció 2. mellékletéből kiderül, hogy ezek egyrészt az utazási iroda finanszírozási
         költségeit jelentik, amelyeket az utazási iroda fizet abban az időszakra, amely az utazási iroda szállítói számláinak kiegyenlítése
         és azon időpont közé esik, amikor a Bizottság kiegyenlíti az utazási iroda számláit, illetve másrészt magukban foglalnak minden
         más ügyvezetési, valamint a berendezési tárgyakkal, fogyóeszközökkel, illetve a szerződés teljesítése érdekében használt informatikai
         és kommunikációs eszközök üzemeltetésével és karbantartásával kapcsolatos költséget.

      63     Ezzel kapcsolatban a felperes nem bizonyította, hogy a WT által becsült működési költségek kirívóan alacsonyak lennének, hanem
         beadványaiban mindössze arra szorítkozott, hogy e költségek összetevőit meghatározta, anélkül hogy kifejtette volna, miért
         találja kirívóan alacsonynak a WT költségértékelését.

       Az általános költségekről
      64     Az általános költségekkel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a Bizottság tehetett olyan megállapítást, hogy a WT ajánlata
         az általános költségek vonatkozásában a felperesénél jóval alacsonyabb volt. E tétellel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy
         az ajánlattevők saját gyakorlatuk és tapasztalataik alapján készítették az értékelést. Ezért a felperesi becslések nem tekinthetők
         standardnak, mivel bármely ajánlattevő szervezeti sajátosságai indokolhatnak alacsonyabb költségeket.

      65     Továbbá, a Bizottság álláspontja szerint a WT arra törekedett, hogy „magas színvonal biztosítása mellett, valamint fejlett
         termelékenységi technikáknak köszönhetően nagy hatékonyságú infrastruktúra és technológiák használatával minimalizálja a költségeket”.
         A Bizottság által az Elsőfokú Bíróság egyik kérdésére adott írásbeli válaszból kiderül, a Bizottság különösen azt a körülményt
         vette figyelembe, hogy a WT a költségek csökkentése érdekében a szolgáltatások teljesítése szempontjából optimálisnak ítélt
         megoldásokat, valamint innovatív informatikai megoldásokat tudott javasolni. Továbbá, a WT ajánlatában szereplő, a műszaki
         és logisztikai eszközökről szóló kimerítő leírás alapján a Bizottság meggyőződhetett arról, hogy az alkalmazott infrastruktúra
         és a kifejlesztett eszközök a szolgáltatás hatékonyságának biztosítása mellett a produktivitásra és a költségek csökkentésére
         irányultak. A műszaki ajánlat esetében szintén fő törekvés volt a legjobb szolgáltatásnyújtás és a legkedvezőbb költségek
         elérése.

      66     Ezért és a fentiek fényében az Elsőfokú Bíróság úgy véli, a Bizottság igyekezett meggyőződni arról, hogy az általános költségek
         garantálják‑e a nyújtandó szolgáltatások szabályszerű teljesítését, valamint hogy a kiválasztott ajánlat megbízható és komoly‑e.

      67     Azt is meg kell jegyezni, hogy az értékelő bizottság az „ügyvezetési költségekre” vonatkozó ajánlatok koherenciáját úgy vizsgálta,
         hogy összehasonlította először is az „ügyvezetési költségekből” fedezett „egyéb utazás” tranzakció átlagköltségét a „tranzakciós
         költségekből” fedezett egyéb utazások átlagköltségével. Ez a vizsgálat kimutatta, hogy a felperes ajánlatában ezek a költségek
         majdnem kétszer olyan magasak, mint a „tranzakciós költségekből” fedezett tranzakció átlagköltsége (32,94 euró a 14,37 euróval
         szemben), miközben a WT ajánlata egymástól csak kevéssé eltérő költségeket tartalmaz (16 euró 15,66 euróval szemben).

      68     Az értékelő bizottság továbbá összehasonlította az „ügyvezetési költségeket ” az 1. tétel (Brüsszel) és a 2. tétel (Luxemburg)
         esetében azok volumene alapján. Az ajánlatkérő számára a WT ajánlata megbízhatónak tűnhetett, mert az 1. tételhez javasolt
         „ügyvezetési költségek” a szolgálati utak 3,56‑szoros volumene mellett 3,64‑szer magasabbak voltak, mint a 2. tételhez javasoltak,
         ami elfogadható arányt jelent, és nem teszi inkoherenssé az árajánlatokat. Ezzel szemben a felperes „ügyvezetési költségei”
         az 1. tétel vonatkozásában sokkal jelentősebbnek tűnnek, mivel 7,89‑szer magasabbak, mint a 2. tételhez javasoltak, szintén
         3,56‑szoros volumennel számítva.

      69     Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a felperes kifogásolja ezt az arányszámok alapján történő összehasonlítást, azonban nem
         bizonyítja, hogy az téves lenne, az Elsőfokú Bíróság azonban tisztában van vele, hogy a Bizottság ezt az összehasonlító eljárást
         a felperes állításával ellentétben csak azért alkalmazta, hogy meggyőződjön a kiválasztott ajánlat koherenciájáról, és semmi
         esetre sem az 1. tétel odaítélése érdekében. Továbbá, a Bizottság joggal állapíthatta meg, hogy a WT ajánlatának „ügyvezetési
         költségei” komolyak és megbízhatóak voltak.

       Az érdekeltségi rendszerről
      70     A Bizottsághoz hasonlóan abból kell kiindulni, hogy a Bizottság az érdekeltségi rendszert az ajánlat minőségi értékelése során
         vette figyelembe, annak bizonyítása érdekében, hogy az ajánlatot jogosan nem tekintette kirívóan alacsonynak. Ezt az elemet
         a Bizottság nem odaítélési szempontként, hanem arra használta, hogy meggyőződjön az ajánlat megbízhatóságáról és komolyságáról
         összességében. Mivel a Bizottság arányosan részesül a szolgáltató által kapott minden engedményből, és a jelen esetben a WT
         ajánlata jelentős kiegészítő bevételt javasolt a részesedésből, a Bizottság meggyőződhetett az „ügyvezetési költségek" gazdaságilag
         kiegyensúlyozott voltáról.

      71     A fentiekre tekintettel nem állapítható meg, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor megállapította,
         hogy a WT pénzügyi ajánlata az összességében legelőnyösebb, anélkül hogy kirívóan alacsony lenne. Az első jogalapot ezért
         el kell utasítani.

      2.     A műszaki ajánlatok minőségi értékelése során elkövetett nyilvánvaló értékelési hibára alapított jogalapról
       A felek érvei
      72     A felperes álláspontja szerint a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor a WT ajánlata számára az ajánlott
         szolgáltatás minőségére a legmagasabb pontszámot adta (100‑ból 87,62‑t). Véleménye szerint a WT ajánlata csak akkor kaphatott
         volna magasabb pontszámot, ha az nemcsak az utazási irodai szolgáltatások minőségére vonatkozó fontos garanciákat tartalmazott
         volna, hanem arra vonatkozó biztosítékokat is, hogy az általa biztosított minőség magasabb lesz a felperes által javasolténál.
         A felperes szerint azonban a WT ajánlata semmiképpen sem tudja biztosítani az említett szolgáltatások magas minőségét.

      73     A felperes úgy véli, hogy a WT korábbi 35 alkalmazottja közül 14 foglalkoztatásával nem rendelkezik a szolgáltatások jó minőségének
         biztosításához szükséges személyzettel.

      74     A felperes utal arra, hogy keretszerződés végrehajtása során, azaz az 1999. április 1‑je és 2004. március 31‑e közötti időszakban
         semmilyen mulasztást nem róttak fel neki. Ezzel kapcsolatban kiemeli, hogy a Bizottság szolgálati utakért felelős egységének
         vezetője a 2001. december 6‑án kelt belső feljegyzésben elismerte a felperes által nyújtott utazási irodai szolgáltatások
         megfelelő teljesítését, kiemelve annak „összességében pozitív” voltát. A felperes ezért úgy véli, hogy ajánlata teljes mértékben
         megfelel a dokumentáció által támasztott követelményeknek.

      75     A felperes rámutat, hogy a Bizottságnak már a szerződés teljesítése előtt tudomása volt arról, hogy a WT egy három hónapos
         időszakra, tehát a szerződés eredeti futamideje egy nyolcadának megfelelő időszakra nem tudja garantálni a szolgáltatások
         megfelelő teljesítését. A felperes megjegyzi azonban, hogy a dokumentáció 1. melléklete a szolgáltatások nyújtásának kötelező
         feltételéül szabja, hogy az utazási irodai szolgáltatásokat az intézmények helyiségeiben kell teljesíteni, továbbá a szerződés
         felmondható, „ha a szerződés teljesítése nem kezdődött meg ténylegesen az erre meghatározott időponttól számított három hónapon
         belül”. A felperes szerint az szintén meglepő, hogy a WT kapta a legmagasabb minőségi pontszámot, holott az ajánlatok értékelésekor
         előre látható volt, hogy három hónapon át nem tudja teljesíteni a szerződést.

      76     A felperes álláspontja szerint az 1. tétel odaítélése a WT részére a dokumentáció előírásainak semmibevételével történt, ez
         ugyanis az 1. mellékletben kimondja, hogy az ajánlat elfogadhatóságának feltétele bizonyítékok benyújtása arra nézve, hogy
         az ajánlattevő rendelkezik repülőjegy kibocsátására vonatkozó felhatalmazással, illetve előírja, hogy a szerződés teljesítését
         megelőzően IATA‑engedélyszámot (a továbbiakban: az IATA‑engedély) kell megkövetelni. A WT‑vel 2004. március 31‑én megkötött
         szerződés teljesítése viszont 2004. április 1‑jén kezdődött, holott a WT‑nek nem állt módjában bemutatni az említett engedélyszámot.
         A felperes ezért úgy véli, hogy ő volt az egyetlen olyan ajánlattevő, aki az IATA‑engedély vonatkozásában meg tudott felelni
         a dokumentációnak.

      77     A Bizottság álláspontja szerint ő a dokumentációnak és az ajánlatok bontása előtt kialakított értékelési módszernek megfelelően
         értékelte a műszaki ajánlatok minőségét, anélkül hogy nyilvánvaló értékelési hibát követett volna el.

      78     Azzal kapcsolatban, hogy 2004. április 1‑je és június 27‑e között a szerződés nem volt teljesíthető, a Bizottság előadja,
         hogy a felperesen kívül egyetlen más szerződő félnek sem állt volna módjában a szerződés odaítéléséről szóló határozat [meghozatalától]
         számított hat héten és a szerződés aláírására alkalmas első időponttól számított legalább egy hónapon belül teljesíteni azokat
         az adminisztratív és műszaki feltételeket, amelyek a szolgáltatásoknak a Bizottság helyiségeiben történő nyújtásához szükségesek.
         Ezért kérte a Bizottság a felperestől, hogy továbbra is biztosítsa e szolgáltatásokat, ő azonban végül elutasította e kérelem
         teljesítését.

      79     A Bizottságnak ezért, az ajánlatkérőtől független, előre nem látható esemény által előidézett, a Közösségek érdekeit veszélyeztető,
         rendkívüli sürgősségre való tekintettel a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 126. cikke (1) bekezdésének c) pontját
         kellett alkalmaznia. Ezért a szóban forgó szerződést olyan kiegészítő megállapodással írta alá, amely lehetővé teszi az új
         szerződő fél számára, hogy a 2004. április 1‑je és május 19‑e közötti átmeneti időszakban és nem a felperes állítása szerinti
         három hónapos időszakban, a szolgáltatást „ex‑plant”, azaz saját helyiségeiben teljesítse.

      80     Ezzel kapcsolatban a Bizottság megjegyzi, hogy több intézmény, pl. az Európai Parlament és a Bíróság elállásával is szembe
         kellett néznie. A jelen ügyben a dokumentáció nem ír elő pontos időpontot a szolgáltatások teljesítésének megkezdésére, eltekintve
         attól, hogy a szerződést 2004. június 30. előtt alá kellett írni, és az ajánlatok 2003. december 2‑ától kezdve kilenc hónapig
         voltak érvényesek. Továbbá, a Bizottság szerint a WT mindig képes volt a vitatott szerződés teljesítésére, amelyet legkésőbb
         2004. július 1‑jén kellett csak megkezdeni.

      81     Vitatja továbbá azt az állítást, amely szerint az intézményközi ajánlati felhívás során ismerte volna azokat a nehézségeket,
         amelyek az intézmények elállása következtében léptek fel. A szerződés 2004. április 1‑jétől történő „in‑plant” teljesítését
         lehetetlenné tévő műszaki és adminisztratív problémák ugyanis csak 2004. március 8‑án, a WT‑vel való tárgyalás alkalmával
         léptek fel. A Bizottság ezért úgy véli, hogy a problémák csak a közbeszerzési eljárás lezárását követően váltak ismertté,
         ami arra kényszerítette a Bizottságot, hogy megfelelő megoldást találjon.

      82     A Bizottság hangsúlyozza, hogy a dokumentáció az IATA‑engedélyt csak a teljesítés megkezdése előtt, tehát a közbeszerzési
         eljárás lezárását követően követeli meg. Ráadásul ez az engedély nem tartozik a minőségi értékelési szempontok közé.

      83     A WT vitatja, hogy valamely szerződő fél részére automatikusan a legmagasabb pontszámot kellene adni.
      84     Az IATA‑engedélyekkel kapcsolatban a WT hangsúlyozza, hogy rendelkezik a belgiumi tevékenységeit lefedő globális engedéllyel,
         és mindegyik irodájára szólóan van IATA‑engedélye. A WT álláspontja szerint a felperes kivételével egyetlen ajánlattevő sem
         rendelkezhet olyan engedéllyel, amely a Bizottságon belüli helyiségekre vonatkozik. Továbbá a WT szerint a dokumentáció 1. mellékletéből
         (2.2. záradék) az következik, hogy az ajánlat elfogadhatóságának nem volt feltétele az IATA‑engedélyszám megléte kifejezetten
         a szerződés teljesítésekor.

      85     Végül, a foglalkoztatottak számával kapcsolatban a WT arra hivatkozik, hogy teljesítette az ajánlati felhívásban szereplő
         feltételt. Belgiumban ugyanis legalább 70 alkalmazottja van, és állítása szerint alkalmazottjainak nagy része rendelkezik
         a dokumentáció 1. mellékletének 5.2. cikkében előírt szakmai képesítéssel.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      86     Először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ajánlatok minőségét csakis maguk az ajánlatok
         alapján kell értékelni, nem pedig az ajánlattevő által az ajánlatkérővel fennálló korábbi szerződések során megszerzett tapasztalatok
         vagy olyan kiválasztási szempontok alapján, mint pl. a pályázó szakmai teljesítménye, amelyeket a pályázatok kiválasztása
         során már vizsgáltak, és amelyek az ajánlatok összehasonlítása céljából már nem vehetők figyelembe (a Bíróság 31/87. sz. Beentjes-ügyben
         1988. szeptember 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1988., 4635] 15. pontja és a fent hivatkozott Esedra kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 158. pontja).

      87     A jelen ügyben a dokumentáció 6. cikkéből következik, hogy a szerződés odaítélése két kritérium alapján történik, mégpedig
         a kínált szolgáltatás minősége és a javasolt árak alapján. Az ajánlat minőségét négy kritérium alapján kell értékelni: i) az
         alkalmazottak ii) a műszaki és logisztikai eszközök, iii) az ügyvezetés és az információáramlás, valamint iv) a legkedvezőbb
         díjakról való megállapodás lehetősége alapján.

      88     A felperes által szerzett tapasztalat ezért nem lehet akadálya egy másik ajánlattevő ajánlatának, aki képes az övénél jobb
         minőségű szolgáltatásokat kínálni, és megfelelően eleget tesz az elvárt minőséget meghatározó négy kritériumnak.

      89     Ami a foglalkoztatottak számát illeti, a WT 29 alkalmazottat javasolt az 1. tételhez, míg a felperes 39‑et. A WT becslése
         megbízhatónak tűnhetett a Bizottság számára, miközben a WT produktivitása és hatékonysága, amint azt az Elsőfokú Bíróság kérdésére
         adott egyik írásbeli válaszában kifejtette, és ahogy az a fenti 65. pontban szerepel, a felperes[i ajánlathoz] képest kevesebb
         alkalmazottat indokol, anélkül hogy ez a szolgáltatásnyújtás elvárt minőségének sérelmével járna.

      90     Továbbá az is megjegyzendő, hogy sem a költségvetési rendelet, sem a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet nem
         követeli meg, hogy az ajánlattevő az ajánlat benyújtásakor ténylegesen rendelkezzen a jövőbeni, esetlegesen neki odaítélt
         szerződés teljesítéséhez szükséges személyzettel. A kiválasztott ajánlattevőknek ugyanis a közbeszerzési eljárás eredményeképpen
         létrejött szerződésben meghatározott időpontban kell képesnek lenniük a teljesítés megkezdésére, nem pedig azt megelőzően,
         hogy a szerződést véglegesen odaítélték volna nekik. Annak megkövetelése, hogy az ajánlattevő ajánlata benyújtásakor rendelkezzen
         a szükséges foglalkoztatotti létszámmal, a helyben lévő ajánlattevő kedvezőbb helyzetbe hozatalához vezetne, és értelmetlenné
         tenné a közbeszerzési eljárást. A jelen ügyben a dokumentáció mindössze azt követeli meg, hogy az ajánlattevő ajánlata benyújtásakor
         legalább 70 alkalmazottal rendelkezzen Belgiumban, amely feltételnek a WT eleget tett.

      91     Megjegyzendő, hogy a teljesítési nehézségek a WT részéről, aki nem volt abban a helyzetben, hogy megkapja a kért IATA‑engedélyt,
         és így a szolgáltatásokat már házon belül 2004. április 1‑jétől teljesítse, bizonyos intézményeknek a második ajánlati felhívás
         közzétételét szükségessé tévő elállásával álltak összefüggésben, és csak a szerződés odaítélését követően jelentkeztek. Az
         említett nehézségek ugyanis csak a WT és a Bizottság 2004. március 8‑án tartott megbeszélésén jelentkeztek. Ezért nem releváns
         az a felperesi érv, miszerint a WT oldalán a szerződési időszak első három hónapja során meglévő teljesítési nehézségek nem
         indokolhatták magasabb pontszám elnyerését, és a Bizottságot a végül a WT‑vel aláírt szerződés felmondására kellett volna
         ösztönözniük.

      92     A dokumentációhoz mellékletként fűzött szerződéstervezet szerint a felmondási jog a felperes állításával ellentétben mindössze
         egy lehetőséget jelent az intézmény számára. A jelen ügyben azonban a Bizottság azon a véleményen volt, hogy az adott szolgáltatások
         teljesítésére nem túlzott késedelemmel került sor, és végrehajtásuk nem járt elfogadhatatlan halasztással, mivel a WT 2004.
         április 1‑jén kezdte meg a szolgáltatások teljesítését a kiegészítő megállapodásban meghatározott és elfogadott feltételek
         szerint.

      93     Továbbá, a dokumentáció szerint a szolgáltatások azonnali teljesítésére való képesség nem minőségi értékelési szempont, mivel
         ott csak egy végső időpont szerepel a szolgáltatások teljesítésének megkezdésére, a jelen esetben 2004. július 1‑je. Ezért
         az a körülmény, hogy a WT nem tudta szolgáltatásait 2004. április 1‑jétől házon belül nyújtani, nem jelenti a dokumentációban
         foglaltak megsértését, mivel az csak egy végső határidőt tartalmaz a szolgáltatások megkezdésére. A WT ugyanis 2004. május
         24‑étől kezdte a szolgáltatások „in‑plant” teljesítését, tehát több mint egy hónappal a dokumentációban meghatározott időpont
         előtt.

      94     Ami a szerződés teljesítéséhez szükséges különleges engedélyt illeti, a dokumentáció kimondja, hogy „a szerződés teljesítéséhez
         különleges IATA‑engedélyszámmal, valamint az utazási irodák területén illetékes helyi hatóság által kiállított tanúsítvánnyal
         […] kell rendelkezni a tevékenységek megkezdését megelőzően […]” (a dokumentáció 1. melléklete [2.2. feltétel]). A WT a tárgyaláson
         előadta, hogy 2004. május 10‑én megkapta az „A” engedélyt, amely szükséges az IATA‑engedély ezt követő megszerzéséhez. A jelen
         ügyben a WT 2004. május 18‑án kapta meg az említett IATA‑engedélyt. Következésképpen a WT teljesítette a dokumentáció követelményeit,
         mert 2004. július 1‑je előtt birtokában volt a szóban forgó engedély.

      95     A tárgyalásos eljárás alkalmazásával kapcsolatban a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 126. cikke (1) bekezdésének
         c) pontja úgy rendelkezik, hogy „[a]z ajánlatkérő alkalmazhat tárgyalásos eljárást ajánlati felhívás előzetes közzététele
         nélkül is […], amennyiben feltétlenül szükséges, és az ajánlatkérőtől független, előre nem látható esemény által előidézett,
         a Közösségek érdekeit veszélyeztető, rendkívüli sürgősségre való tekintettel nem tarthatók be az egyéb eljárásokra megállapított
         határidők”.

      96     Az esemény előre nem látható és az ajánlatkérőnek be nem tudható jellegével kapcsolatban megjegyzendő, hogy a Bizottság a
         többi intézmény elállását követően, 2003. július 29‑én újabb ajánlati felhívást tett közzé, ami a szerződés teljesítésének
         átütemezését idézte elő. Az Elsőfokú Bíróság kérdésére adott írásbeli válaszában a Bizottság kifejtette, hogy a Parlament,
         miután hozzájárult az ajánlati felhívás közzétételéhez, a 2003. június 3‑án tartott találkozó alkalmával kétségeit fejezte
         ki a versenytárgyalási felhívásban történő részvételét illetően. Különösen a szerződés városonkénti tételek szerint történő
         odaítélésével kapcsolatban voltak fenntartásai. 2003. június 11‑i feljegyzésében a Parlament személyzeti főigazgatója közölte,
         hogy a Parlamentnek nem áll módjában 2003. október 30‑a előtt elkészíteni a dokumentációt. A Parlament által javasolt határidő
         betartása veszélyeztette volna az ajánlati felhívás lebonyolítását az aktuális szerződés érvényességének lejártáig, azaz 2004.
         március 31‑éig. 2003. július 8‑án a Parlament bejelentette elállását, ami magával vonta a többi intézmény elállását is. A
         Bizottság azt is közölte, hogy az ajánlati felhívásban nem tudta pontosan meghatározni a szolgáltatások teljesítése kezdetének
         időpontját, hanem csak egy végső határidőt adott meg, mivel mindegyik tételnek megvoltak a maga sajátosságai, többek között
         az eltérő lejárati idők, ami lehetetlenné tette, hogy a szolgáltatásnyújtás kezdetére az összes tételre vonatkozóan egyetlen
         időpontot határozzanak meg. Továbbá, a Bizottság csak a 2004. március 8‑i találkozón szerzett tudomást arról, hogy az „in-plant”
         szolgáltatások nyújtásához szükséges IATA‑engedély megszerzésére irányuló eljárás időigényes, és ezért bizonyos késedelmet
         okoz a szolgáltatások teljesítésében.

      97     Ezért, annak érdekében, hogy az intézmények kezdeti elállásából adódó nehézségeket leküzdje, a Bizottság felkérte a felperest,
         hogy egy hat-nyolc hetes átmeneti időszakban biztosítsa a szolgáltatásokat, amit ez utóbbi visszautasított.

      98     Az Elsőfokú Bíróság ezért úgy véli, hogy az egyes intézmények előre nem látható elállása által felborított ütemterv miatt,
         illetve amiatt, hogy a felperes visszautasította a szolgáltatások átmeneti időszakban történő nyújtását, a Bizottság csak
         egy kiegészítő megállapodás megkötésével tudta fenntartani az utazási irodai szolgáltatások folyamatosságát, amely alapján
         a WT 2004. április 1‑je és május 19‑e között „ex-plant” nyújthatta szolgáltatásait, a rendkívüli sürgősség okozta helyzet
         megoldása érdekében, amellyel a Bizottság szembe került.

      99     Kitűnik továbbá, hogy a Bizottság semmilyen szerepet nem játszott a szóban forgó elállásokban, azok tőle függetlenül, előre
         nem láthatóan történtek, mivel a Parlament fenntartásai csak az eredeti ajánlati felhívás közzétételét követően jelentek meg.

      100   A Közösség érdekeinek veszélyeztetésével kapcsolatban abból kell kiindulni, hogy a jelen ügyben szereplő, évente több mint
         57 000 szolgálati utat érintő szolgáltatás folytonossága olyan jelentőségű, hogy a Bizottságnak azt biztosítania kellett,
         mégpedig a tárgyalásos eljárás igénybevételével.

      101   Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a tárgyalásos eljárást semmiképpen sem az ajánlati felhívás keretében alkalmazták.
         Annak alkalmazására ugyanis kizárólag az ajánlati felhívást követően létrejött, 2004. március 31‑én aláírt fő szerződés melletti
         kiegészítő megállapodás aláírása érdekében került sor. A kiegészítő megállapodásnak tehát egyetlen funkciója az volt, hogy
         a 2004. április 1‑je és május 19‑e közötti időszakban lehetővé tegye az említett szolgáltatások „ex-plant” teljesítését, tekintettel
         arra, hogy a felperes visszautasította a szolgáltatások átmeneti időszakra történő teljesítését.

      102   Az Elsőfokú Bíróság a dokumentáció alapján azt is megállapítja, hogy az ajánlattevőnek nem az ajánlat benyújtásakor, hanem
         2004. július 1‑jén kellett képesnek lennie a szolgáltatások házon belüli nyújtására. Mivel a felperes a keretszerződés 2004.
         március 31‑i lejártát követő időszakra nem kívánta meghosszabbítani a szerződést, a Bizottság kénytelen volt a WT‑vel szerződéses
         megállapodást kötni azért, hogy biztosítsa a szolgáltatások folytonosságát. Jogosnak tűnik ugyanis, hogy a szolgáltatások
         2004. április 1‑jei előzetes teljesítéséhez szerződésmódosításra volt szükség, amely többek között ideiglenesen lehetővé teszi
         a szolgáltatások „ex-plant” nyújtását. Ezzel kapcsolatban azt is meg kell jegyezni, hogy a WT teljesíteni tudta a dokumentáció
         által előírt követelményeket, mert 2004. május 24‑étől, tehát legalább egy hónappal az abban foglalt végső határidő előtt
         képes volt a szolgáltatások házon belüli teljesítésére.

      103   Következésképpen megállapítandó, hogy a végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 126. cikke (1) bekezdésének c) pontjában
         foglalt feltételek teljesültek, és a tárgyalásos eljárás igénybevétele indokolt volt.

      104   Ami végül az egyenlő elbánás és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a költségvetési rendelet 89. cikkének (1) bekezdése
         által szankcionált megsértésére alapított jogalapot illeti, amelyre a felperes válaszában hivatkozott, megjegyzendő, hogy
         az eljárási szabályzat 48. cikkének (2) bekezdése szerint az eljárás további részében semmilyen új jogalapot nem lehet előterjeszteni,
         kivéve ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel. Mivel ez a jogalap a keresetlevélben
         nem szerepelt, és nem olyan jogi vagy ténybeli helyzetről van szó, amely az eljárás során merült fel, elfogadhatatlannak kell
         minősíteni.

      105   A fentiek fényében nem állapítható meg, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett volna el a kiválasztott ajánlat
         minőségi értékelése során. Következésképpen a második jogalapot el kell utasítani.

      3.     Az 1. tétel odaítélésével kapcsolatos dokumentumok benyújtására vonatkozó kérelemről
      106   Az Elsőfokú Bíróság a pervezető intézkedések keretében többek között arra hívta fel a beavatkozót, hogy közölje az ajánlatára
         vonatkozó adatokat. Ennek köszönhetően az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy az iratok alapján rendelkezésére álló információk
         elegendőek a jogvita eldöntéséhez, anélkül hogy kötelezni kellene a Bizottságot az 1. tétel odaítélésével kapcsolatos valamennyi
         dokumentum benyújtására, amint azt a felperes az eljárási szabályzat 64. cikke alapján kérte.

       A kártérítési kérelemről
      107   A fentiekből következik, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát a nyertes ajánlattevő kiválasztása
         során, és a költségvetési rendeletet sem sértette meg. A felperes egyebekben nem is hivatkozik semmi olyan elemre, amely különbözne
         az általa hivatkozott két jogalaptól, amely a Közösség felelősségét megalapozó jogellenességre utalna. Ezért a kártérítési
         kérelmet megalapozatlannak kell tekinteni, anélkül hogy az Elsőfokú Bíróságnak állást kellene foglalnia annak elfogadhatóságáról.

      108   Ezért és a fentiek alapján a keresetet teljes terjedelmében el kell utasítani.
       A költségekről
      109    Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, kötelezni kell a Bizottság és a beavatkozó, valamint az ideiglenes
         intézkedés iránti eljárás költségeinek viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi a Bizottság és a beavatkozó, valamint az ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeinek viselésére.

               Pirrung

               Forwood

               Papasavvas

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. július 6‑i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     J. Pirrung

         hivatalvezető          elnök
      Tartalomjegyzék

      Jogi háttér
      A jogvita alapját képező tényállás
      Az eljárás és a felek kérelmei
      A megsemmisítés iránti kérelmekről
      1.  A végrehajtás részletes szabályairól szóló rendelet 146. cikkének megsértéséből és a pénzügyi ajánlatok értékelése során
         elkövetett nyilvánvaló értékelési hibából levezetett első jogalapról

      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      A bérköltségekről
      A működési költségekről
      Az általános költségekről
      Az érdekeltségi rendszerről
      2.  A műszaki ajánlatok minőségi értékelése során elkövetett nyilvánvaló értékelési hibára alapított jogalapról
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      3.  Az 1. tétel odaítélésével kapcsolatos dokumentumok benyújtására vonatkozó kérelemről
      A kártérítési kérelemről
      A költségekről
      1 Az eljárás nyelve: francia.