title: A Bíróság (második tanács) 2007. november 22-i ítélete.#Deutsche Telekom AG kontra Bundesrepublik Deutschland.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesverwaltungsgericht - Németország.#Távközlési ágazat - Egyetemes szolgáltatás és felhasználói jogok - Az átmeneti időre fenntartott »kötelezettségek« fogalma - A 2002/21/EK irányelv (keretirányelv) 27. cikke (1) bekezdése és a 2002/22/EK irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) 16. cikke (1) bekezdésének a) pontja - Beszédalapú telefonos szolgáltatások díjszabása - Közigazgatási engedély beszerzésének kötelezettsége.#C-262/06. sz. ügy.

text:
      C‑262/06. sz. ügy
      Deutsche Telekom AG
      kontra
      Bundesrepublik Deutschland
      (a Bundesverwaltungsgericht [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Távközlési ágazat – Egyetemes szolgáltatás és felhasználói jogok – Az átmeneti időre fenntartott »kötelezettségek« fogalma – A 2002/21/EK irányelv (»keretirányelv«) 27. cikkének első bekezdése és a 2002/22/EK irányelv (»egyetemes szolgáltatási« irányelv)
         16. cikke (1) bekezdésének a) pontja – Távbeszélő szolgáltatások díjszabása – Közigazgatási engedély beszerzésének kötelezettsége”

      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Távközlési ágazat – Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások –
            Szabályozási háttér – 2002/21 irányelv – Egyetemes szolgáltatás és felhasználói jogok – 2002/22 irányelv
      (2002/21 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 27. cikk, első bekezdés és 2002/22 európai parlamenti és tanácsi irányelv,
            16. cikk, (1) bekezdés, a) pont)
      Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002/21 irányelv
         27. cikkének első bekezdését, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz
         kapcsolódó felhasználói jogokról szóló 2002/22 irányelv 16. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy átmenetileg
         fenn kell tartani a piacon erőfölényes helyzetben lévő vállalkozások által az előfizetőkkel szemben a távbeszélő szolgáltatásokért
         alkalmazott díjakkal kapcsolatos engedély beszerzésére vonatkozó olyan törvényi kötelezettséget, amelyet az említett irányelvek
         eredményeként létrejött szabályozási hátteret megelőző nemzeti jog, valamint az arra vonatkozó, megállapító közigazgatási
         aktusok írtak elő.

      Ugyanis ezen rendelkezések ugyanazt a szerepet kívánják betölteni, nevezetesen biztosítani a folytonosságot a korábbi és az
         új szabályozási háttér között, akármilyen is a szolgáltatókra rótt kötelezettségek jellege vagy alapja.

      Ebben a vonatkozásban az a körülmény, hogy ezen átmeneti helyzetet – amely a 2002/21 irányelv 16. cikkében említett piac vizsgálatának
         elvégzéséből következik – megszüntető döntést a szabályozó hatóságra bízták, nem módosítja ezt az értelmezést, mivel e hatóság
         csupán végrehajtja azon hatályos jogszabályokból rá háruló kötelezettségeket, amelyeket az új szabályozási háttér alapján
         hoztak meg. Ugyanis ez utóbbi szabályozási háttér határozza meg azokat a kötelezettségeket, amelyek majd módosításra, fenntartásra
         vagy hatályon kívül helyezésre fognak kerülni.

      (vö. 22., 36., 43. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2007. november 22.(*)

      „Távközlési ágazat – Egyetemes szolgáltatás és felhasználói jogok – Az átmeneti időre fenntartott »kötelezettségek« fogalma – A 2002/21/EK irányelv (keretirányelv) 27. cikkének első bekezdése és a 2002/22/EK irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv)
         16. cikke (1) bekezdésének a) pontja – Távbeszélő szolgáltatások díjszabása – Közigazgatási engedély beszerzésének kötelezettsége”

      A C‑262/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesverwaltungsgericht (Németország)
         a Bírósághoz 2006. június 15‑én érkezett, 2006. május 17‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Deutsche Telekom AG
      és
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviseli: a Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen)

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, P. Kūris (előadó), J. Makarczyk, L. Bay Larsen és J.‑C. Bonichot bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. június 7‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Deutsche Telekom AG képviseletében T. Mayen, U. Karpenstein, és B. Stamm ügyvédek,
      –        a Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen képviseletében Bayer, Meyer‑Sebastian,
         E. Greiwe, M. Dorsch, meghatalmazotti minőségben, segítőik: B. Kuhrmeyer és R. Busch,

      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Schulze‑Bahr, meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében A. Hubert, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője G. Aiello, avvocato dello Stato,
      –        a litván kormány képviseletében S. Žalimienė, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében G. Braun és M. Shotter, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának 2007. június 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös
         keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (keretirányelv) (HL L 108.,
         33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.) 27. cikke első bekezdésének, illetve az egyetemes szolgáltatásról,
         valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról
         szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) (HL L 108.,
         51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.) 16. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviseli: Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post
         und Eisenbahnen [áram- és gázszolgáltatási, távközlési, postai és vasúti szövetségi hivatal, a továbbiakban: szabályozó hatóság])
         és a Deutsche Telekom AG (a továbbiakban: Deutsche Telekom) közötti felülvizsgálati eljárás keretében terjesztették elő egy
         2004. június 8‑án kelt határozat tárgyában, amellyel a szabályozó hatóság azt állapította meg, hogy a Deutsche Telekom által
         alkalmazott díjak, valamint a hozzájuk kapcsolódó általános szerződési feltételek rendelkezéseinek tartalma egyes „ajánlatcsomagok”
         esetében az 1996. július 25‑i távközlési törvény (Telekommunikationsgesetz) (BGBl., 1996. I, 1120. o., a továbbiakban: 1996.
         évi TKG) 25. §‑ának (1) bekezdésében foglalt engedélyezési kötelezettség hatálya alá tartoznak.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A nyílt hálózatellátás (ONP) beszédalapú telefóniára történő alkalmazásáról, valamint a távközlési egyetemes szolgáltatás
         versenykörnyezetben történő bevezetéséről szóló, 1998. február 26‑i 98/10/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1998. L 101,
         24. o.) 17. cikke díjakra vonatkozó elveket határoz meg a következőképpen:

      „(1)      A díjak elfogadható jellegére vonatkozó 3. cikk különös rendelkezéseinek, illetőleg a (6) bekezdés rendelkezéseinek sérelme
         nélkül a nemzeti szabályozó hatóságok gondoskodnak arról, hogy mind a jelentős piaci erővel rendelkező beszédalapú telefónia-szolgáltató
         szervezetek, mind az 5. cikknek megfelelően kijelölt, jelentős piaci erővel rendelkező szervezetek megfeleljenek e cikk rendelkezéseinek.

      (2)      A helyhez kötött nyilvános telefonhálózat és a helyhez kötött nyilvános telefonos szolgáltatások használati díjainak a 90/387/EGK
         irányelv II. mellékletében felsorolt költségek függvényében kell tiszteletben tartaniuk az iránymutatás alapelveit.

      (3)      Az összekapcsolásról szóló 97/33/EK irányelv 7. cikke (3) bekezdésének sérelme nélkül, a helyhez kötött nyilvános telefonhálózathoz
         való hozzáférésért és az annak használatáért fizetett díjak függetlenek a felhasználók által végzett felhasználás jellegétől,
         kivéve, amennyiben azok más szolgáltatásokat vagy kiegészítő szolgáltatásokat igényelnek.

      (4)      A kiegészítő szolgáltatások díjai, amelyek hozzáadódnak a helyhez kötött, nyilvános telefonhálózathoz való csatlakozás kiépítéséhez
         és a helyhez kötött, nyilvános telefonos szolgáltatásokhoz, a közösségi jognak megfelelően nem elegyíthetők egymással, ezért
         a felhasználó nem köteles fizetni azokért a kiegészítő szolgáltatásokért, amelyek nem szükségesek az igényelt szolgáltatáshoz.

      (5)      A díjakban bekövetkező változások csak a fogyasztók előzetes tájékoztatásához elengedő idő eltelte után léptethetők életbe,
         amelyet a nemzeti szabályozó hatóság határoz meg.

      (6)      Az elfogadható díjakra vonatkozó 3. cikk sérelme nélkül, a tagállamok felhatalmazhatják nemzeti szabályozó hatóságukat arra,
         hogy ne alkalmazza a jelen cikk (1), (2), (3), (4) vagy (5) bekezdését valamely adott földrajzi területen, amennyiben bizonyított,
         hogy hatékony verseny zajlik a helyhez kötött nyilvános telefonos szolgáltatások piacán.”

      4        Az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló,
         2002. március 7‑i  2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (hozzáférési irányelv) (HL L 108., 7. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 323. o.) tizenkettedik preambulumbekezdése értelmében a meglévő megállapodások folytonosságának
         biztosítása és a joghézag elkerülése érdekében az új távközlési keretszabályozásnak hatályban kell tartania – azok felülvizsgálatáig –
         a korábbi szabályozás által előírt kötelezettségeket.

      5        A keretirányelv 16. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy amint az ajánlás elfogadását vagy annak esetleges frissítése elfogadását
         követően lehetséges, a nemzeti szabályozó hatóságok – az iránymutatásokat a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve –
         elvégzik az érintett piacok elemzését. A tagállamok biztosítják, hogy ennek az elemzésnek az elvégzésére szükség szerint a
         nemzeti versenyhatóságokkal együttműködésben kerüljön sor.

      6        A keretirányelv 27. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok a hozzáférési irányelv 7. cikkében és az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikkében említett, a nemzeti jog
         által előírt minden kötelezettséget mindaddig fenntartanak, amíg e kötelezettségek tekintetében valamely nemzeti szabályozó
         hatóság ezen irányelv 16. cikkével összhangban nem határoz.”

      7        A hozzáférési irányelv 7. cikke a következőket mondja ki:

      „A hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó korábbi kötelezettségek felülvizsgálata
      (1)      A tagállamok a nyilvános hírközlő hálózatokat szolgáltató vállalkozásokra vonatkozóan minden olyan, a hozzáférésre és összekapcsolásra
         vonatkozó kötelezettséget fenntartanak, amely ezen irányelv hatálybalépését megelőzően a 97/33/EK irányelv 4., 6., 7., 8.,
         11., 12. és 14. cikke alapján, a 98/10/EK irányelv 16. cikke alapján, valamint a 92/44/EK irányelv 7. és 8. cikke alapján
         hatályban volt, mindaddig, amíg az ilyen kötelezettségek felülvizsgálata meg nem történik, és a (3) bekezdés szerinti megállapításra
         sor nem kerül.

      (2)      A Bizottság a [keret]irányelv 15. cikkével összhangban elfogadandó, az érintett termékpiacokról és szolgáltatási piacokról
         szóló első ajánlásban, valamint a tagországok közötti piacokat megjelölő határozatban feltünteti az (1) bekezdésben említett
         kötelezettségek szempontjából érintett piacokat.

      (3) A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok – ezen irányelv hatálybalépését követően, amint lehetséges,
         és azután rendszeresen – a 2002/21/EK irányelv (»keretirányelv«) 16. cikkével összhangban – piacelemzést végezzenek annak
         megállapítása végett, hogy az említett kötelezettségeket fenntartsák‑e, módosítsák‑e, illetve visszavonják‑e. A kötelezettségek
         ilyen módosításáról, illetve visszavonásáról az érintetteket kellő időben értesíteni kell.”

      8        Az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A kötelezettségek felülvizsgálata
      (1)      A tagállamok minden kötelezettséget fenntartanak:
      a)      a nyilvános telefonhálózathoz való hozzáférés biztosításáért és az ilyen hálózat használatáért fizetendő kiskereskedelmi díjak
         tekintetében, amelyeket a nyílt hálózatellátás (ONP) beszédalapú telefóniára történő alkalmazásáról, valamint a távközlési
         egyetemes szolgáltatás versenykörnyezetben történő bevezetéséről szóló, 1998. február 26‑i 98/10/EK európai parlamenti és
         tanácsi irányelv [14] 17. cikke alapján írnak elő;

      b)      a közvetítőválasztás vagy előválasztás tekintetében, amelyet az egyetemes szolgáltatásnak és az együttműködési képességnek
         a nyílt hálózatellátás (ONP) elvei alkalmazása révén történő biztosítását szolgáló távközlési összekapcsolásról szóló, 1997.
         június 30‑i 97/33/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [15] alapján írnak elő;

      […].”
       A nemzeti szabályozás
      9        Az 1996. évi TKG 24. §‑a többek között kimondja, hogy a díjakat a szolgáltatások tényleges rendelkezésre bocsátásához kötődő
         költségek függvényében kell előirányozni, és azoknak a következő követelményeknek kell megfelelniük: nem tartalmazhatnak kizárólag
         a szolgáltatónak az adott távközlési piacon tapasztalható erőfölényes helyzetének köszönhetően kiszabott díjtöbbletet a versenykorlátozásokról
         szóló törvény (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen, BGBI. 1989 I, 2486. o.) 19. cikke értelmében; nem tartalmazhatnak olyan
         kedvezményeket, amelyek veszélyeztethetik a távközlési piacon a többi vállalkozás versenylehetőségeit; és nem nyújthatnak
         a felhasználóknak előnyöket a hasonló vagy azonos távközlési szolgáltatások többi felhasználójához képest az adott távközlési
         piacon, kivéve ha annak objektív indokoltsága bizonyított.

      10      Az 1996. évi TKG 25. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      E törvény 24. és 27–31. §‑a értelmében a díjak és a rájuk vonatkozó általános szerződési feltételek, az átviteli módra és
         a beszédalapú telefonos szolgáltatásokra vonatkozó ajánlatot illetően az engedélyek harmadik és negyedik csoportja keretében
         a 6. cikk értelmében a szabályozó hatóság engedélyéhez kötöttek, mivel az engedély jogosultja az érintett piacon a versenykorlátozásokról
         szóló törvény 22. cikke értelmében erőfölényes helyzetben van.

      (2)      Az érintett piacon a versenykorlátozásokról szóló törvény 22. cikke értelmében erőfölényes helyzetben lévő vállalkozások által
         érvényesített, az (1) bekezdésben foglaltaktól eltérő távközlési szolgáltatásokkal kapcsolatos egyéb díjak és a rájuk vonatkozó
         általános szerződési feltételek – a 24. cikk, a 27. cikk (4) bekezdése, és a 31. cikk értelmében – a 30. cikkben foglalt eljárás
         alá tartoznak.

      (3)      Az (1) és (2) bekezdést megfelelően alkalmazni kell az olyan vállalkozás által alkalmazott díjakra és általános szerződési
         feltételekre is, amely az (1) bekezdés értelmében az engedély jogosultjával, vagy a (2) bekezdés értelmében valamely más vállalkozással
         azonos. Azonos vállalkozásnak minősülnek a versenykorlátozásokról szóló törvény 36. cikke (2) bekezdése, valamint 37. cikke
         (1) és (2) bekezdése értelmében egymással kapcsolatban álló vállalkozások.”

      11      A 2005. július 7‑i törvény (BGBl. 2005. I, 1970. o.) 3. §‑ának (2) bekezdésével módosított, 2004. június 22‑i távközlési törvény
         (Telekommunikationsgesetz) (BGBl., 2004 I, 1190. o., a továbbiakban: 2004. évi TKG) 150. §‑a a díjakkal kapcsolatban a következőképpen
         rendelkezik:

      „(1)      A piacon a hatóság által még az e törvény hatálybalépése előtt megállapított erőfölényes helyzet, és az ebből eredő kötelezettségek
         továbbra is érvényben maradnak mindaddig, amíg azok helyébe a 2. résznek megfelelően újabb döntések nem lépnek. Ugyanez érvényes
         azokra az esetekre is, amelyekben a piacon az erőfölényes helyzet mindössze valamely közigazgatási aktus indokolásában került
         megállapításra. Az első mondatot megfelelően alkalmazni kell az 1996. évi TKG második változatának 36., 37. és 39. §‑ában
         foglalt kötelezettségekre.

      […]”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      12      2003‑ban a Deutsche Telekom különféle, távközlési szolgáltatásokra vonatkozó ajánlatcsomagokat értékesített, amelyek egyidejűleg
         magukban foglaltak olyan szolgáltatásokat, amelyek az 1996. évi TKG 25. §‑ának (1) bekezdésében foglalt szabályozó hatóság
         engedélyének beszerzéséhez voltak kötöttek, és olyanokat is, amelyek nem voltak ilyen engedélyhez kötöttek.

      13      A hozzá érkezett panaszok alapján a szabályozó hatóság 2003 decemberében vizsgálatot indított annak kiderítésére, hogy e csomagok
         egészükben az említett kötelezettség hatálya alá tartoznak‑e.

      14      Egy 2004. június 8‑án kelt határozattal a szabályozó hatóság megállapította, hogy az alkalmazott díjak, valamint a rájuk vonatkozó
         általános szerződési feltételek az 1996. évi TKG 25. §‑ában foglalt engedély beszerzéséhez kötöttek.

      15      A Deutsche Telekom az említett határozattal szemben keresetet indított a Verwaltungsgericht Köln előtt, amely kereset ideiglenes
         intézkedések iránti kérelmet is tartalmazott.

      16      2005. szeptember 15‑i ítéletében az előbb említett bíróság helyt adott a Deutsche Telekom által benyújtott keresetnek, azzal
         az indokolással, hogy a 2004. évi TKG 150. §‑a (1) bekezdésében foglalt átmeneti rendelkezés csak azokra a kötelezettségekre
         vonatkozik, amelyek nem igényelnek semmilyen hatálybaléptető aktust, és amelyek önmagukban alkalmazandók, mely kritériumoknak
         az 1996. évi TKG 25. §‑ának (1) bekezdése nem felel meg.

      17      Ezen ítélettel szemben a szabályozó hatóság felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Bundesverwaltungsgericht elé, amely az
         eljárás felfüggesztéséről határozott és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni a keretirányelv 27. cikkének első bekezdését, illetve az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikkének
         a) pontját, hogy az e tekintetben erőfölényben lévő vállalkozás által az előfizetőknek nyújtott beszédalapú telefónia szolgáltatásért
         fizetendő díjak engedélyezésére irányuló, a korábbi nemzeti jogban előírt törvényi kötelezettséget – és ennélfogva az ezt
         megállapító közigazgatási aktust – átmenetileg fenn kell tartani?

      Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
      2)      Ellentétes‑e az európai közösségi joggal az ilyen alkalmazási kör hatályban tartása?”
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      18      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a keretirányelv 27. cikke és az egyetemes
         szolgáltatási irányelv 16. cikke arra irányul‑e, hogy átmenetileg fenntartsa az engedély beszerzésének törvényi kötelezettségét
         a korábbi nemzeti jog előírásainak megfelelően az érintett piacon erőfölényes helyzetben lévő vállalkozás által alkalmazott
         egyes telefondíjakat illetően, valamint az ezt megállapító közigazgatási aktust.

      19      Annyi bizonyos, hogy a szabályozó hatóság semmilyen határozatot nem hozott a keretirányelv 16. cikke alapján, lévén, hogy
         a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó eljárás idején a távbeszélő szolgáltatások érintett piacának vizsgálata még nem
         zárult le.

       A keretirányelv 27. cikkének és az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikkének értelmezése
      20      A keretirányelv 27. cikkének szó szerinti értelmezését illetően hangsúlyozni kell, hogy a tagállamok jogalkotása által előírt,
         és a hozzáférési irányelv 7. cikkében, illetve az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikkében foglalt minden kötelezettséget
         fenn kell tartani. Az említett 7. cikk a hálózatot biztosító és/vagy nyilvános távközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásokra
         vonatkozó, hozzáféréssel és összekapcsolással kapcsolatos azon kötelezettségekre vonatkozik, amelyek a keretirányelv hatálybalépése
         előtt is alkalmazandók voltak. Az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikke (1) bekezdésének a) pontja az előfizetőkkel szemben
         a nyilvános telefonhálózathoz való hozzáférésért és annak használatáért alkalmazott díjszabásra vonatkozó összes kötelezettség
         fenntartásáról rendelkezik.

      21      Következésképpen, ahogyan arra a főtanácsnok az indítványának 30. pontjában rámutatott, a tagállamok jogi szabályozásának
         hatására a keretirányelvből, a hozzáférési és az egyetemes szolgáltatási irányelvből, valamint az elektronikus hírközlő hálózatok
         és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi
         irányelvből (engedélyezési irányelv) (HL L 108., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.; a továbbiakban:
         új keretszabályozás) összetevődő keretszabályozást megelőzően előírt és megszabott minden kötelezettséget, azok jellegétől
         függetlenül, átmenetileg fenn kell tartani.

      22      Az a körülmény, hogy ezen átmeneti helyzetet – amely a keretirányelv 16. cikkében említett piac vizsgálatának elvégzéséből
         következik –megszüntető döntést a szabályozó hatóságra bízták, nem módosítja ezt az értelmezést, mivel e hatóság csupán végrehajtja
         azokból azon hatályos jogszabályokból rá háruló kötelezettségeket, amelyeket az új szabályozási háttér alapján hoztak meg.
         Ugyanis ez utóbbi szabályozási háttér határozza meg azokat a kötelezettségeket, amelyek majd módosításra, fenntartásra vagy
         hatályon kívül helyezésre fognak kerülni.

      23      Ez az értelmezés egyben megfelel az új keretszabályozás keletkezéstörténetének és logikájának is.

      24      Ami annak keletkezését illeti, bizonyos, hogy az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások
         közös keretszabályozásáról szóló, 2000. július 12‑i (COM (2000) 393 végleges) európai parlamenti és tanácsi irányelv-javaslatban
         nem szerepelt semmiféle kifejezetten átmeneti jellegű rendelkezés.

      25      A Gazdasági és Szociális Bizottság véleménye „a távközlési hálózatok és szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2001.
         január 24‑i európai parlamenti és tanácsi javaslatról” (HL C 123., 56. o.) megemlíti, 4.4. pontjában, annak szükségességét,
         hogy „egyértelműen pontosítani kell, hogy a hatályos jogszabályokat kizárólag az új irányelvnek megfelelően elvégzett első
         piacelemzés eredményének bevárásáig kell alkalmazni”.

      26      Az említett javaslat átvételre került a 2001. szeptember 17‑én a Tanács által elfogadott, az elektronikus hírközlő hálózatok
         és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelv (keretirányelv)
         elfogadására tekintettel, a 38/2001/EK közös állásfoglalás (HL C 337., 34. o.) alapján, amelyből az olvasható ki, hogy a Tanács
         feladata biztosítani a jogi egyértelműséget, és figyelembe venni a nemzeti helyzetek sokféleségét.

      27      Ebből következik, hogy a közösségi jogalkotó nyilvánvalóan nem akarta korlátozni a keretirányelv 27. cikkének első bekezdésében
         foglalt kötelezettségek kategóriáit.

      28      Az új keretszabályozás logikáját illetően először is megjegyzendő, hogy a valamely meghatározott piacon erőfölényes helyzetben
         lévő vállalkozások kötelezettségei a korábbi keretszabályozásban magukban a jogszabályszövegekben voltak meghatározva, míg
         az új keretszabályozásban a nemzeti szabályozó hatóságok hatásköre meghatározni az érintett piacot, és alkalmazni a szabályozási
         eszközöket. Ugyancsak ezen hatóságoknak kell beavatkozniuk a piac vizsgálata alapján, és kijelölniük az előbbi piacon jelentős
         erővel rendelkező vállakozásokat.

      29      Másodszor, a hozzáférési irányelv 7. cikke az ezen irányelv hatálybalépése előtt alkalmazandó kötelezettségek között említi,
         amelyet a tagállamok fenntartanak, egyrészt a 97/33 irányelv 4. cikkét, amely közvetlen kötelezettségeket ír elő a szolgáltatók
         számára, másrészt ezen utóbbi irányelv 6., 7., 8., 11., 12., és 14. cikkét, a 98/10 irányelv 16. cikkét és a 92/44 irányelv
         7. és 8. cikkét, amelyek a tagállamokat bízzák meg az említett rendelkezések életbeléptetésével, amelyet vagy az állami jellegű
         hatóságok, vagy a nemzeti szabályozó hatóságok biztosítanak.

      30      Harmadszor és utolsósorban, ki kell emelni, hogy az egyetemes szolgáltatási irányelv huszonnyolcadik preambulumbekezdése szükségesnek
         ítéli fenntartani a távközléssel kapcsolatos közösségi jogszabályokban előírt, bérelt vonali szolgáltatásokra vonatkozó hatályos
         rendelkezéseket, különösen a 92/44 irányelvben foglaltakat mindaddig, amíg a nemzeti szabályozó hatóságok úgy döntenek, hogy
         e rendelkezések a kellőképpen versengővé vált nemzeti piacon már nem szükségesek.

      31      Először is, e folytonosságra vonatkozó célkitűzést az egyetemes szolgáltatási irányelvnek az ugyanezen irányelv 18. cikkében
         foglalt bérelt vonalak minimumfeltételeire vonatkozó VII. melléklete, valamint az említett irányelv 16. cikkének (1) bekezdése,
         amely a 92/44 irányelv 3.,4., 7., és 10. cikkében foglalt bérelt vonalakra vonatkozó kötelezettségek fenntartásáról rendelkezik,
         mely utóbbiak a tagállamok hatáskörébe utalták a kötelezettségeket, és a 92/44 irányelv 6. és 8. cikke, amelyek szabályozó
         jellege nem vitatható, kifejezetten életbe léptették.

      32      Ezt követően, az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja mind a 98/10 irányelv 17. cikkében
         említett előfizetőkkel szemben alkalmazott díjszabásra vonatkozó kötelezettségek fenntartásáról, mind a 97/33 irányelvben
         foglalt szolgáltatók kiválasztásáról vagy előválogatásáról rendelkezik.

      33      Az előbbiekben kifejtettekből következik, hogy a fent említett kötelezettségek az egyedi aktusokra, és a valamely olyan hatóság
         által alkalmazott szabályozási intézkedésekre egyaránt vonatkoznak, amelynek kijelölése az egyes tagállamok saját alkotmányos
         rendszerétől függ.

      34      Végül ezt az értelmezést erősíti meg a szóban forgó rendelkezések céljának vizsgálata is.

      35      Ugyanis a hozzáférési irányelv tizenkettedik preambulumbekezdése és 7. cikke egyaránt rendelkezik a korábbi és az új keretszabályozás
         közötti joghézagok elkerülésének szükségességéről. Ennek érdekében előírja, hogy az összes meglévő kötelezettséget, akármi
         is az alapjuk, fenn kell tartani.

      36      Következésképpen, kifejezetten utalva a hozzáférési irányelv 7. cikkére, és az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikkére,
         a keretirányelv 27. cikke szükségképpen ugyanezt a szerepet akarta betölteni, nevezetesen biztosítani a folytonosságot a korábbi
         és az új szabályozási háttér között, akármilyen is a szolgáltatókra rótt kötelezettségek jellege vagy alapja.

       Az 1996. évi TKG 25. §‑ának (1) bekezdése
      37      Az 1996. évi TKG 25. §‑ának (1) bekezdése előzetes engedélyezéshez kötötte azokat a díjakat, amelyeket az érintett piacon
         erőfölényes helyzetben lévő vállalkozások a végső fogyasztókkal szemben a távbeszélő szolgáltatásokért ugyanezen törvény 24.,
         és 27–31. §‑ának megfelelően alkalmaznak.

      38      A 98/10 irányelvnek az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikke (1) bekezdésének a) pontja által kifejezetten hatályban
         tartott, és a keretirányelv 27. cikkében foglalt 17. cikke, annak (1) bekezdésében meghatározza a nemzeti szabályozó hatóságok
         feladatait, és az érintett piacon erőfölényes helyzetben lévő engedélyesek kötelezettségét arra, hogy az általa előírt rendelkezéseknek
         megfeleljenek. Az említett 17. cikk második bekezdése kimondja, hogy a helyhez kötött, nyilvános telefonos hálózat, és a helyhez
         kötött, nyilvános telefonos szolgáltatások használati díjainak meg kell felelniük az iránymutatásul szolgáló alapelveknek
         a költségek függvényében.

      39      Az 1996. évi TKG 24. §‑ának megfelelően a díjakat a szolgáltatások tényleges rendelkezésre bocsátásához kötődő költségek függvényében
         kell meghatározni, és azoknak meg kell felelniük az e § (2) bekezdésében foglalt követelményeknek, amelyek többek között azt
         írják elő, hogy a díjak nem tartalmazhatnak kizárólag a szolgáltatónak az adott távközlési piacon tapasztalható erőfölényes
         helyzetének köszönhetően kiszabott díjtöbbletet.

      40      Ebből következően az olyan rendelkezés, mint az 1996. évi TKG 25. §‑a, amely valamely engedély beszerzésére vonatkozó általános
         kötelezettséget tartalmaz, és párhuzamosan utal az iránymutatásként szolgáló olyan rendelkezésben foglalt alapelvre, mint
         az e törvény 24. §‑a, olyannak tekinthető, mint ami a 98/10 irányelv 17. cikkét lépteti életbe.

      41      Az előzőekből következik, hogy az olyan kötelezettség, mint az 1996. évi TKG 25. §‑ában foglalt, az egyetemes szolgáltatási
         irányelv 16. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett kötelezettséget jelent, és azt ennélfogva átmeneti jelleggel
         fenn kell tartani.

      42      Igaz, hogy a Deutsche Telekom azt állítja, hogy a nemzeti szabályozó hatóság azáltal, hogy nem végezte el a piac vizsgálatát,
         így késleltetni tudta az új közösségi szabályok életbeléptetését. Mindenesetre ilyen esetben a nemzeti hatóságok és szükség
         esetén az illetékes bíróságok feladata levonni az ebből adódó következtetéseket, a Bizottságé pedig gyakorolni hatáskörét
         a közösségi jog teljes körű alkalmazása érdekében.

      43      Figyelemmel az előzőekben kifejtett érvek összességére, az első kérdést úgy kell megválaszolni, hogy a keretirányelv 27. cikkének
         első bekezdését és az egyetemes szolgáltatási irányelv 16. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy átmenetileg
         fenn kell tartani az 1996. évi TKG 25. §‑ában szereplőhöz hasonló, a piacon erőfölényes helyzetben lévő vállalkozások által
         az előfizetőkkel szemben a távbeszélő szolgáltatásokért alkalmazott díjakkal kapcsolatos engedély beszerzésére vonatkozó olyan
         törvényi kötelezettséget, amelyet a korábbi nemzeti jog írt elő az új keretszabályozásra, valamint az azt megállapító közigazgatási
         aktusokat.

      44      Az első kérdésre adott válaszra figyelemmel a második kérdésre nem kell választ adni.

       A költségekről
      45      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március
            7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (keretirányelv) 27. cikkének első bekezdését, valamint az elektronikus
            hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i
            2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) 16. cikke (1) bekezdésének a) pontját
            úgy kell értelmezni, hogy átmenetileg fenn kell tartani az 1996. július 25‑i távközlési törvény (Telekommunikationsgesetz)
            25. cikkében szereplőhöz hasonló, a piacon erőfölényes helyzetben lévő vállalkozások által az előfizetőkkel szemben a távbeszélő
            szolgáltatásokért alkalmazott díjakkal kapcsolatos engedély beszerzésére vonatkozó olyan törvényi kötelezettséget, amelyet
            az említett irányelvek eredményeként létrejött szabályozási hátteret megelőző nemzeti jog, valamint az arra vonatkozó megállapító
            közigazgatási aktusok írtak elő.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: német.


title: A Törvényszék (negyedik tanács) 2011. november 23-i ítélete.#bpost NV van publiek recht kontra Európai Bizottság.#Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések - A Kiadóhivatal közbeszerzési eljárása - A Hivatalos Lap, tanulmányok, valamint egyéb folyóiratok és közlemények mindennapos kiszállítása és terjesztése - Valamely ajánlattevő ajánlatának elutasítása és a szerződést egy másik ajánlattevő részére odaítélő határozat - Odaítélési szempontok - Indokolási kötelezettség - Nyilvánvaló értékelési hiba - Szerződésen kívüli felelősség.#T-514/09. sz. ügy.

text:
      A Törvényszék (negyedik tanács) 2011. november 23‑i ítélete – bpost kontra Bizottság
      (T‑514/09. sz. ügy)
      „Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – A Kiadóhivatal közbeszerzési eljárása – A Hivatalos Lap, tanulmányok, valamint egyéb folyóiratok és közlemények mindennapos kiszállítása és terjesztése – Valamely ajánlattevő ajánlatának elutasítása és a szerződést egy másik ajánlattevő részére odaítélő határozat – Odaítélési szempontok – Indokolási kötelezettség – Nyilvánvaló értékelési hiba – Szerződésen kívüli felelősség”
      1.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési eljárás – Az ajánlatkérő közbeszerzési szerződések odaítéléséről
            szóló határozataival szembeni jogorvoslati eljárás – A kontradiktórius eljárás elve – Az üzleti titok védelmével való összhang
            megteremtése – A jogorvoslati eljárásokért felelős testületek – A bizalmasság és az üzleti titkok tiszteletben tartásához
            fűződő jog biztosítására való kötelezettség a felek által átadott iratokban található információ tekintetében – Feltételek
            – Az említett kötelezettség összeegyeztetése a hatékony jogvédelem, illetve a védelemhez való jog tiszteletben tartásának
            követelményeivel (EUMSZ 267. cikk; 1605/2002 tanácsi rendelet, 100. cikk, (2) bekezdés) (vö. 25–26. pont)
      2.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési eljárás – Szerződések odaítélése – Gazdaságilag legelőnyösebb
            ajánlat – Az odaítélés szempontjai – Az ajánlatkérő általi kiválasztás – Korlátok – Az átláthatóság és az egyenlő bánásmód
            elvének, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének tiszteletben tartása (1605/2002 tanácsi rendelet, 97. cikk;
            2342/2002 bizottsági rendelet, 138. cikk) (vö. 64., 66. cikk)
      3.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési eljárás –Az ajánlattevőkkel szembeni egyenlő bánásmód elvének
            tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettség – Annak szükségessége, hogy biztosítsák az esélyegyenlőséget és megfeleljenek
            az átláthatóság elvének – Az átláthatósági kötelezettség terjedelme (1605/2002 tanácsi rendelet, 89. cikk) (vö. 65. pont)
      4.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési eljárás útján történő szerződéskötés – Az intézmények mérlegelési
            jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok (vö. 121. pont)
      5.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Jogellenesség – Kár – Okozati összefüggés – Valamelyik feltétel hiánya – A kártérítési
            kereset egészének elutasítása (EUMSZ 340. cikk, (2) bekezdés) (vö. 167. pont)
      6.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési eljárás – Az ajánlattevő költségei – Kártérítéshez való jog
            – Hiány (1605/2002 tanácsi rendelet, 101. cikk) (vö. 173. pont)
      Tárgy

               Egyrészt az Európai Unió Hivatalos Kiadványai Hivatalának a 2009. december 17‑i levélben közölt, a Hivatalos Lap, tanulmányok,
                  valamint egyéb folyóiratok és közlemények mindennapos kiszállítására és terjesztésére vonatkozó 10234. sz. közbeszerzési eljárásban
                  hozott határozatának tárgyát képező szerződésnek (JO 2009/S 176-253034) egy másik ajánlattevő részére történt odaítélésére
                  vonatkozó határozatának megsemmisítésére, másrészt a felperest ért kár megtérítésére irányuló kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a bpost NV van publiek rechtet kötelezi a költségek viselésére, beleértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás
                     költségeit is.


A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2015. december 10.#Kyocera Mita Europe BV kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – Vámunió és Közös Vámtarifa – 861/2010/EU rendelet – Megsemmisítés iránti kereset – Az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése – Végrehajtási intézkedéseket maga után nem vonó rendeleti jellegű jogi aktus – Áruk kiadása és a vámösszeg közlése – Egyszerűsített vagy elektronikus eljárások alkalmazása.#C-553/14. P. sz. ügy.


A Bíróság 1972. november 15-i ítélete. # Jozef Aimer kontra Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Németország. # 27-72. sz. ügy


title: A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2014. szeptember 25-i ítélete. # Peri GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Térbeli közösségi védjegy bejelentése - Zsalukapocs formája - Feltétlen kizáró ok - A megkülönböztető képesség hiánya - A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-171/12. sz. ügy

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A T‑171/12. sz. ügyben,
            a Peri GmbH (székhelye: Weißenhorn [Németország], képviseli: J. Dönch ügyvéd)
            felperesnek
            a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: D. Walicka, meghatalmazotti minőségben)
            alperes ellen,
            az OHIM első fellebbezési tanácsának a 2012. január 26‑i (R 1209/2011‑1. sz. ügy), zsalukapocs formáját ábrázoló térbeli megjelölésre vonatkozó közösségi védjegybejelentés ügyében hozott határozatának hatályon kívül helyezése iránt benyújtott keresete tárgyában,
            A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács),
            tagjai: D. Gratsias elnök, M. Kancheva és C. Wetter (előadó) bírák,
            hivatalvezető: S. Bukšek Tomac tanácsos,
            tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2012. április 12‑én benyújtott keresetlevélre,
            tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2012. július 24‑én benyújtott válaszbeadványra,
            a 2014. június 5‑i tárgyalást követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            A jogvita előzményei
            1. 2010. október 5‑én a felperes, a Peri GmbH., a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78., 1. o.) alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
            2. A védjegyként lajstromoztatni kívánt térbeli forma a következő volt:
            >image>3
            >image>4
            3. A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 6. és 19. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, amelyek az egyes osztályok tekintetében a következő leírásnak felelnek meg:
            – 6. osztály: „Betonzsaluzatok és azok fém kiegészítői”;
            – 19. osztály: „Betonzsaluzatok és azok nem fémből készült kiegészítői”.
            4. Az elbíráló 2011. április 21‑én a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján a védjegybejelentést valamennyi érintett termék tekintetében elutasította.
            5. 2011. június 7‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az elbíráló határozata ellen.
            6. Az OHIM első fellebbezési tanácsa a felperessel 2012. február 13‑án közölt, 2012. január 26‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a fellebbezést azzal az indokkal, hogy a közösségi védjegyként lajstromoztatni kívánt térbeli megjelölés a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az érintett termékek vonatkozásában nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
            A felek kérelmei
            7. A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
            – az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
            8. Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – utasítsa el a keresetet;
            – a felperest kötelezze a költségek viselésére.
            A jogkérdésről
            A jogvita tárgyáról
            9. A felperes a tárgyalásra készített jelentésre vonatkozó esetleges észrevételeit érintően a tárgyaláson feltett kérdésre a Törvényszékkel közölte, hogy szeretné, ha az módosításra kerülne oly módon, hogy a védjegybejelentésének korlátait figyelembe vegyék. Az erre vonatkozó kérdésekre a felperes kifejtette, hogy e korlátozás a megtámadott határozatot követően történt, mivel arra 2014. május 23‑án került sor, és e korlátozás keretében a lajstromoztatni kívánt védjegy tárgyát képező, a fenti 3. pontban leírt termékeket a következőképpen pontosította: „kivéve a zsaluzatok zárait”.
            10. Az OHIM azt a kifogást hozta fel, hogy e kérelmet – amint az álláspontja szerint az ítélkezési gyakorlatból (2007. november 20‑i Tegometall International kontra OHIM – Wuppermann [TEK] ítélet, T‑458/05, EBHT, EU:T:2007:349) következik – a Törvényszék nem veheti figyelembe, mivel az a Törvényszék eljárási szabályzata 135. cikkének 4. §‑a értelmében a jogvita tárgyának szabálytalan megváltoztatását jelentené.
            11. Az OHIM álláspontja szerint igaz, hogy a Törvényszék elismerte, hogy a védjegybejelentőnek a fellebbezési tanács határozatát követő olyan nyilatkozata, amely szerint a bejelentését az eredetileg megjelölt termékek vagy szolgáltatások némelyike vonatkozásában visszavonta, úgy értelmezhető, hogy az a megtámadott határozat jogszerűségét csak annyiban vitatja, amennyiben az a többi érintett termékre vagy szolgáltatásra vonatkozik, és ezért e nyilatkozat nem változtatja meg a jogvita tárgyát. Ez azonban a jelen ügyben nem áll fenn, mivel a védjegybejelentés korlátozása nem a termékek kivonásában áll, hanem az érintett termékek leírásának a módosításában.
            12. A felperes e kifogás ellenére fenntartotta az álláspontját.
            13. Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék az OHIM fellebbezési tanácsának határozatát csakis akkor helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg, ha az a meghozatala pillanatában a hatályon kívül helyezés vagy megváltoztatás 207/2009 rendelet 65. cikkének (2) bekezdésében említett okainak egyikét hordozza. Az említett rendelet 76. cikke értelmében ugyanis a Törvényszéknek a jogvitának a fellebbezési tanács előtt előadott ténybeli és jogi háttere alapján kell határoznia (lásd: a fenti 10. pontban hivatkozott TEK‑ítélet, EU:T:2007:349, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            14. Ezzel szemben a Törvényszék nem helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg ugyanezen határozatot olyan ok folytán, amely a határozat kihirdetését követően merült fel (2006. május 11‑i Sunrider kontra OHIM ítélet, C‑416/04 P, EBHT, EU:C:2006:310, 55. pont, és 2008. július 9‑i Reber kontra OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli [Mozart] ítélet, T‑304/06, EBHT, EU:T:2008:268, 24. pont).
            15. Továbbá a 207/2009 rendelet 26. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján „a közösségi védjegybejelentésnek tartalmaznia kell […] az áruk és szolgáltatások jegyzékét, amelyekre a lajstromozást kérik”.
            16. A 207/2009 rendelet 43. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „[a] bejelentő a közösségi védjegybejelentést bármikor visszavonhatja, illetve az abban szereplő árujegyzéket bármikor korlátozhatja”.
            17. A jelen ügyben vitathatatlan, hogy a felperes a közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelmében szereplő árukat a megtámadott határozat elfogadása után korlátozta.
            18. Ebből következik, hogy főszabály szerint a közösségi védjegybejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások jegyzékének a fellebbezési tanács Törvényszék előtt megtámadott határozatának az elfogadása után történő, a 207/2009 rendelet 43. cikkének (1) bekezdése értelmében vett korlátozása nem érintheti az említett határozat jogszerűségét, amely a Törvényszék előtt vitatott egyetlen határozat (lásd: a fenti 14. pontban hivatkozott Mozart‑ítélet, EU:T:2008:268, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            19. Azonban meg kell jegyezni azt is, hogy az OHIM fellebbezési tanácsának határozata megtámadható a Törvényszék előtt csak az érintett közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelemben szereplő jegyzékben található bizonyos árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatban. Ilyen esetben e határozat az ugyanezen jegyzékben szereplő más áruk vagy szolgáltatások tekintetében jogerős lesz (a fenti 14. pontban hivatkozott Mozart‑ítélet, EU:T:2008:268, 26. pont).
            20. Figyelembe véve ezt a lehetőséget, a Törvényszék egy védjegybejelentő hozzá, tehát a fellebbezési tanács határozatát követően benyújtott azon nyilatkozatát, miszerint az eredeti kérelemben szereplő egyes áruk tekintetében visszavonta a bejelentését, annak közléseként értelmezte, hogy a megtámadott határozatot csak az érintett áruk fennmaradó része tekintetében vitatják, vagy – ha az ilyen nyilatkozatot a Törvényszék előtt folyamatban lévő eljárás késői szakaszában tették – azt részleges elállásnak tekintette (lásd: a fenti 14. pontban hivatkozott Mozart‑ítélet, EU:T:2008:268, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            21. Azonban, ha a közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelemben szereplő árujegyzék korlátozásával a védjegy kérelmezőjének nem az a célja, hogy egy vagy több árut kivonjon e jegyzékből, hanem hogy azok egy vagy több jellemzőjét megváltoztassa, nem lehet kizárni, hogy e változtatásnak hatása lehet a közösségi védjegynek az OHIM fórumai által a közigazgatási eljárás során végzett vizsgálatára. Ilyen körülmények között e módosításnak a Törvényszék előtti eljárási szakaszban történő elfogadása egyenértékű lenne a jogvita tárgyának az eljárás további részében történő, az eljárási szabályzat 135. cikkének 4. §‑ában tiltott megváltoztatásával. Így az ilyen korlátozást a Törvényszék nem veheti figyelembe a kereset megalapozottságának vizsgálatakor (a fenti 10. pontban hivatkozott TEK‑ítélet, EU:T:2007:349, 25. pont, és 2013. február 20‑i Caventa kontra OHIM – Anson’s Herrenhaus [B BERG] ítélet, T‑631/11, EU:T:2013:85, 23. pont).
            22. Fontos tehát meghatározni, hogy az érintett védjegybejelentésnek a 2014. május 23 ‑i korlátozása, amelyet a felperes a tárgyaláson közölt, értelmezhető‑e úgy, mint a felperes arra vonatkozó nyilatkozata, hogy a megtámadott határozatot csak a megváltoztatott jegyzékben szereplő áruk tekintetében vitatja, vagy e nyilatkozat értelmezhető‑e részleges elállásként.
            23. E helyzetek nem állnak fenn. A felperes ugyanis e korlátozással nem vont ki árukat azon áruk jegyzékéből, amelyekre vonatkozóan a kérdéses védjegy lajstromozását kérték, mely áruk a 6. osztály tekintetében továbbra is a betonzsaluzatok, valamint azok fém kiegészítői, a 19. osztály tekintetében pedig továbbra is a betonzsaluzatok, és azok nem fémből készült kiegészítői, hanem a felperes azt közölte, hogy ezen áruk körét úgy kell értelmezni, hogy azokba nem tartoznak bele „a zsaluzatok zárai”. Nem zárható tehát ki az, hogy a felperes ily módon olyan módosítást hajtott végre, amely hatással lehet a közösségi védjegynek az OHIM fórumai által a közigazgatási eljárás keretében végzett vizsgálatára. Márpedig – amint az a fenti 21. pontban megállapításra került – az ilyen korlátozást a Törvényszék nem veheti figyelembe, mivel az megváltoztatná a jogvita tárgyát.
            24. Meg kell tehát állapítani, hogy a jelen kereset keretében azokat az árukat kell figyelembe venni, amelyeket a felperes eredeti védjegybejelentésében szereplő árujegyzék tartalmaz (lásd a fenti 3. pontot).
            25. Következésképpen a felperesnek a fenti 9. pontban említett kérelmét el kell utasítani.
            Az ügy érdeméről
            26. Keresetének alátámasztására a felperes két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának, a másodikat pedig az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának megsértésére alapítja.
            Az első, a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapról
            27. A felperes érvelése szerint az érintett, szakemberekből álló vásárlóközönség által tanúsított figyelem szintjére tekintettel, amely magasabb, mint amely a szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztót jellemzi, valamint a zsalukapocsnak a kérdéses megjelölés által képviselt, igen jól felismerhető jellemzőire tekintettel a fellebbezési tanácsnak meg kellett volna állapítania a bejelentett védjegy megkülönböztető képességét.
            28. A felperes azzal érvel, hogy a fellebbezési tanács az értékelésének alátámasztása céljából nem hivatkozott konkrét tényekre, és azt kizárólag alá nem támasztott feltételezésekre alapította. A felperes hozzáfűzi, hogy e feltételezéseknek ellentmondanak az OHIM elé terjesztett információk, különösen a felperes által benyújtott felmérés, amelyre vonatkozóan a fellebbezési tanács tévesen állapította meg, hogy az csupán a német nyelvű vásárlóközönséget érinti, hiszen a zsalukapocs olyan megjelölés, amely mindenfajta nyelvismeret nélkül „olvasható”.
            29. Az OHIM vitatja a felperes érveit.
            30. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha „nem alkalmas a megkülönböztetésre”.
            31. Valamely védjegy megkülönböztető képessége a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében azt jelenti, hogy a védjegy lehetővé teszi a védjegybejelentésben szereplő árunak adott vállalkozástól származóként történő azonosítását és így ennek az árunak más vállalkozások áruitól való megkülönböztetését (lásd: 2010. december 9‑i Wilo kontra OHIM [egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása] ítélet, T‑253/09, és T‑254/09, EU:T:2010:507, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            32. E megkülönböztető képességet egyrészt a védjegybejelentésben szereplő árukra és szolgáltatásokra, másrészt az érintett vásárlóközönség észlelésére tekintettel kell értékelni, amely közönség az említett áruk vagy szolgáltatások általánosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő átlagos fogyasztóiból áll (lásd: a fenti 31. pontban hivatkozott, egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása ítélet, EU:T:2010:507, 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            33. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az áru külső megjelenéséből álló védjegyek megkülönböztető képességének mérlegelésekor alkalmazott szempontok nem különböznek a védjegyek más típusainak esetében alkalmazandó szempontoktól (lásd: a fenti 31. pontban hivatkozott, egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása ítélet, EU:T:2010:507, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            34. Ugyanakkor e szempontok alkalmazása keretében az átlagos fogyasztó észlelése nem szükségszerűen azonos az áru külső megjelenéséből álló térbeli védjegy és az olyan szóvédjegy vagy ábrás védjegy esetében, amely az általa jelölt áruk külső megjelenésétől független jelből áll. Az átlagos fogyasztók ugyanis – bármiféle grafikai vagy szöveges elem hiányában – nem szoktak az áruk eredetére következtetni a formájuk vagy a csomagolásuk formája alapján, így nehezebbnek bizonyulhat az ilyen térbeli védjegy megkülönböztető képességét megállapítani, mint a szó‑ vagy ábrás védjegyekét (lásd: a fenti 31. pontban hivatkozott egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása ítélet, EU:T:2010:507, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            35. Ezenfelül az ítélkezési gyakorlat szerint minél inkább közelít a védjegyként lajstromoztani kívánt forma a kérdéses árunak a leginkább valószínű formájához, annál valószínűbb, hogy az említett forma a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. E körülmények között csak az olyan védjegy rendelkezik a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett megkülönböztető képességgel, amely jelentős mértékben eltér az ágazat normáitól vagy szokásaitól, és ebből eredően be tudja tölteni alapvető eredetjelölő rendeltetését (lásd: a fenti 31. pontban hivatkozott, egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása ítélet, EU:T:2010:507, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            36. A felperes érveit e megfontolásokra figyelemmel kell megvizsgálni.
            37. Az érintett vásárlóközönséget illetően a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönségről van szó (a megtámadott határozat 11. pontja). A felperes ezzel az értékeléssel egyetértve ebből arra a következtetésre jut, hogy az érintett vásárlóközönség tehát szakemberekből álló vásárlóközönség, ami csak részben helytálló. Amint egyébiránt a felperes is elismeri, mivel az említett vásárlóközönségnek az érintett területtel való kapcsolata olyan jellegű, hogy e vásárlóközönség körébe tágabban olyan személyek is beletartoznak, akik „alapvetően érdeklődnek e terület iránt”, adott esetben – az utóbbi fordulatnak a felperes által tulajdonított jelentéssel ellentétben – e vásárlóközönség a szoros értelemben vett szakemberek körén túlmutathat.
            38. E pontosítást követően meg kell állapítani, hogy a felek – jogosan – egyetértenek azon következtetést illetően, amelyet abból kell levonni, hogy az érintett vásárlóközönség szakavatott vásárlóközönség, amely következtetés nevezetesen abban áll, hogy az említett közönség fokozott figyelmet tanúsít a kérdéses megjelöléshez hasonló térbeli megjelölés iránt, ami különösen abban nyilvánul meg, hogy figyelmet tanúsít az ilyen zárórendszer műszaki jellemzői iránt (az anyagok és a szerkezet minősége tekintetében) (a megtámadott határozat 11. pontja).
            39. A felperes ezzel szemben azzal érvel, hogy az érintett vásárlóközönség figyelmének ezen magas szintjére tekintettel a közösségi védjegyként lajstromoztatni kívánt térbeli megjelölés tárgyát képező zsalukapocs jellemzői – nevezetesen különösen az ábrázolt fogasléc, valamint a függőleges rögzítő szár közepében látható bevágás –igen feltűnők, és ezért az említett védjegynek megkülönböztető képességet biztosítanak, amit a felmérés eredményei is alátámasztanak. A felperes azt kifogásolja a fellebbezési tanáccsal szemben, hogy nem hivatkozott semmilyen konkrét tényezőre, amely igazolná a bejelentett védjegy lajstromozásának a megtagadását.
            40. A fellebbezési tanács a maga részéről azon az állásponton volt, hogy éppen az érintett vásárlóközönség által tanúsított, a fenti 28. pontban hangsúlyozott magas szintű figyelemre tekintettel e vásárlóközönség mindenekelőtt a kérdéses funkcionális elemeket észleli olyan műszaki eszközként, amely különösen falak vagy betonépítmények elemeinek az összeillesztésére és a rögzítésére szolgál. Mivel ezek a műszaki elemek más zsalukapocsban is jelen vannak, a kérdéses zsalukapocsra jellemző, az utóbbiakhoz képest fennálló kismértékű eltérések a fellebbezési tanács álláspontja szerint nem teszik lehetővé, hogy a bejelentett térbeli védjegyet egyedi és markáns koncepción alapulónak lehessen tekinteni.
            41. Hangsúlyozni kell, hogy a térbeli védjegyek területén a fenti 35. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat szerint csak az olyan védjegy rendelkezik megkülönböztető képességgel, amely jelentős mértékben eltér az ágazat normáitól vagy szokásaitól, és ebből eredően be tudja tölteni alapvető eredetjelölő rendeltetését.
            42. Ez az értékelés nem releváns abban az esetben, ha az érintett vásárlóközönség szakismeretekkel rendelkezik (lásd a fogyasztók korlátozott körére vonatkozóan, mikrofonfejek tekintetében: 2007. szeptember 12‑i, Neumann kontra OHIM [Mikrofonfej formája] ítélet, T‑358/04, EBHT, EU:T:2007:263, 46. pont, napellenzők és árnyékoló tetők tekintetében: 2008. december 17‑i Somm kontra OHIM [Árnyékolótetők] ítélet, T‑351/07, EU:T:2008:591, 29. pont, valamint luxusórák és luxusóraszámlapok tekintetében: 2009. szeptember 14‑i Lange Uhren kontra OHIM [Geometrikus mezők egy karóra számlapján] ítélet, T‑152/07, EU:T:2009:324, 87. pont).
            43. A fellebbezési tanács tehát a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának helyes alkalmazása útján állapította meg az ábrázolt zsalukapocs egyedi és markáns koncepciójának a hiányát, mivel ezen utóbbi csupán kismértékű eltéréseket mutat az egyéb ilyen típusú termékekhez képest. A kérdéses zsalukapocs ugyanis a jelen ügyben nem mutat olyan szokatlan jellemzőt, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy önmagában annak térbeli ábrázolása lehetővé teszi azt, hogy a bejelentett védjegyet olyannak lehessen tekinteni, mint amely benne rejlő tulajdonsága révén alkalmas arra, hogy azokat az árukat, amelyekre vonatkozóan használni kívánják, a versenytársak áruitól megkülönböztesse.
            44. Bár a felperes kifogásolja a fellebbezési tanáccsal szemben, hogy ezen állítás alátámasztása végett nem hivatkozott konkrét tényezőkre, ezt az érvet nem támasztják alá tények. A megtámadott határozatból e tekintetben kitűnik, hogy a fellebbezési tanács megvizsgálta a felperes versenytársai által gyártott zsalukapcsok mintáit, és megjegyezte, hogy e minták kizárólag annak megállapítását támasztották alá, hogy „lehet, hogy a karmok eltérő funkcionális vagy akár esztétikai koncepcióval rendelkeznek”, de „a termék e módosításai” nem alapozzák meg „az összbenyomás alapján a védjegy funkciójának” megállapítását (a megtámadott határozat 17. pontja). A fellebbezési tanács – jogosan – azt közölte a felperessel, hogy nem elég az, hogy a vásárlóközönség felismerheti az azon különböző zsalukapcsok közötti eltéréseket, amire , mint a jelen ügyben, a szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség ténylegesen képes is,, hanem e vásárlóközönségnek arra is képesnek kell lennie, hogy a zsalukapocsnak a felperes által megjelenített módosítását „olyan jelentősnek észlelje, hogy azt az eredet jelzőjeként felismerje” (a megtámadott határozat 18. pontja). Márpedig – amint azt a fellebbezési tanács helytállóan megállapította – a kérdéses zsalukapocs tekintetében mutatkozó eltérések, bár azonosíthatók, a zsalukapocs puszta kivitelezési módosításainak tűnnek. Ezek a jellemzők tehát nem olyan jellegűek, hogy a kérdéses terméket egyediesíthetnék, és önmagukban egy meghatározott kereskedelmi eredetet jelezhetnének.
            45. Végezetül az OHIM előtti eljárás során a kérdéses térbeli védjegy megkülönböztető képességét illetően a felperes által előterjesztett felmérés bizonyító jellegére vonatkozóan hangsúlyozni kell, hogy a fellebbezési tanács jogosan érvelt azzal, hogy azt csak a német nyelvű, szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség körében végezték el, az európai uniós, szakismeretekkel rendelkező – és a jelen ügyben releváns – vásárlóközönség körében pedig nem. Még ha térbeli közösségi védjegy bejelentéséről van is szó ugyanis, amely így – amint arra a felperes jogosan mutat rá – nem feltételez nyelvismeretet ahhoz, hogy azt „elolvashassák”, továbbra is fennáll, hogy a német nyelvű, szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség számára ismertebbek a német vagy osztrák cégek által forgalmazott termékek, és e kör hajlamos arra, hogy gyakrabban említse e cégek neveit a közvéleménykutatás keretében, mint az egészében vizsgált, uniós, szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség.
            46. Mi több, a felperes a szóban forgó felmérés említésével a fellebbezési tanács előtt azzal érvelt (a megtámadott határozat 6. pontjának negyedik francia bekezdése), hogy „a német szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség nagy százalékban” azonosította a közösségi védjegyként lajstromoztatni kívánt térbeli forma gyártóját. Márpedig a megkülönböztető képességet a teljes érintett vásárlóközönségnek (nevezetesen az Unió érintett vásárlóközönségének) kell ekként észlelnie. Ebből következően a fellebbezési tanács jogosan utasította el e fellebbezést azzal az indokkal, hogy az nem teszi lehetővé a kérdéses térbeli megjelölés megkülönböztető képességének hiányára vonatkozó következtetésének a cáfolatát.
            47. Amennyiben a felperes e felmérés eredményeire annak alátámasztásaként hivatkozik, hogy az említett megjelölés megkülönböztető képességgel rendelkezik az e megjelölés által ábrázolt és a felperes által már forgalmazott termék érintett vásárlóközönsége körében, meg kell állapítani, hogy ez az érve a bejelentett védjegy által annak használata során megszerzett megkülönböztető képességre vonatkozik. A fellebbezési tanács tehát nem alkalmazta tévesen a jogot azzal, hogy emlékeztetett arra, hogy az ilyen tényező nem eredményezheti a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett feltétlen kizárási ok alkalmazásának az OHIM által való kizárását (lásd ebben az értelemben: 2002. február 7‑i Mag Instrument kontra OHIM [zseblámpák formája] ítélet, T‑88/00, EBHT, EU:T:2002:28, 39. pont), és az csak az említett rendelet 7. cikke (3) bekezdésének alkalmazása keretében vehető figyelembe, amelyre a felperes az eljárás semmilyen időpontjában nem hivatkozott.
            48. Következésképpen a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy a kérdéses térbeli védjegy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az érintett áruk teljessége tekintetében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
            49. Következésképpen az első jogalapot el kell utasítani.
            A második, a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának megsértésére alapított jogalapról
            50. Meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 23. pontjában – az abból levont következtetésként – azt a lehetőséget, hogy az elbíráló a felperes védjegybejelentését a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának i. és ii. alpontja alapján is elutasíthatta volna, csupán a teljesség kedvéért említett meg, e rendelkezések alkalmazása nélkül. E pontnak magából a szövegéből ugyanis az tűnik ki, hogy a fellebbezési tanács pergazdaságossági okokból lemondott arról, hogy az ügyet kiegészítő határozat meghozatala céljából visszautalja az elbíráló elé, mivel a bejelentést „a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján mindenképpen el kellett utasítani”, mely értékelésnek a jogszerűségét a fenti 30–48. pont megerősítette.
            51. Így, mivel a megtámadott határozat nem alapult a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának i. és ii. alpontján, amint arra az OHIM a válaszbeadványában emlékeztet, az e rendelkezések megsértésére alapított jogalap az említett határozat jogszerűségére nincs hatással.
            52. Ugyanezen oknál fogva nem került figyelmen kívül a 207/2009 rendelet 75. cikke, amely szerint az OHIM határozatait indokolni kell. Mivel olyan tényezőről van szó, amellyel kapcsolatban a fellebbezési tanács úgy határozott, hogy hivatalból nem arra alapozza a határozatát, a felperessel való előzetes konzultáció nyilvánvalóan nem volt kötelező.
            53. A fentiekből következően a második jogalapot el kell utasítani.
            54. Következésképpen – anélkül, hogy a felperes által a tárgyaláson előterjesztett dokumentum elfogadhatóságáról határozni kellene – a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
            A költségekről
            55. Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
            56. A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján
            A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
            a következőképpen határozott:
            1) A Törvényszék a keresetet elutasítja.
            2) A Törvényszék a Peri GmbH‑t kötelezi a költségek viselésére.

    ---documentbreak---

         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2014. szeptember 25. (
            *1
         )
      „Közösségi védjegy — Térbeli közösségi védjegy bejelentése — Zsalukapocs formája — Feltétlen kizáró ok — A megkülönböztető képesség hiánya — A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      A T‑171/12. sz. ügyben,
      a Peri GmbH (székhelye: Weißenhorn [Németország], képviseli: J. Dönch ügyvéd)
      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: D. Walicka, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen,
      az OHIM első fellebbezési tanácsának a 2012. január 26‑i (R 1209/2011‑1. sz. ügy), zsalukapocs formáját ábrázoló térbeli megjelölésre vonatkozó közösségi védjegybejelentés ügyében hozott határozatának hatályon kívül helyezése iránt benyújtott keresete tárgyában,
      A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács),
      tagjai: D. Gratsias elnök, M. Kancheva és C. Wetter (előadó) bírák,
      hivatalvezető: S. Bukšek Tomac tanácsos,
      tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2012. április 12‑én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2012. július 24‑én benyújtott válaszbeadványra,
      a 2014. június 5‑i tárgyalást követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               2010. október 5‑én a felperes, a Peri GmbH., a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78., 1. o.) alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

               2

               A védjegyként lajstromoztatni kívánt térbeli forma a következő volt:

               3

               A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 6. és 19. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, amelyek az egyes osztályok tekintetében a következő leírásnak felelnek meg:

                        —

                        6. osztály: „Betonzsaluzatok és azok fém kiegészítői”;

                        —

                        19. osztály: „Betonzsaluzatok és azok nem fémből készült kiegészítői”.

               4

               Az elbíráló 2011. április 21‑én a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján a védjegybejelentést valamennyi érintett termék tekintetében elutasította.

               5

               2011. június 7‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az elbíráló határozata ellen.

               6

               Az OHIM első fellebbezési tanácsa a felperessel 2012. február 13‑án közölt, 2012. január 26‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a fellebbezést azzal az indokkal, hogy a közösségi védjegyként lajstromoztatni kívánt térbeli megjelölés a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az érintett termékek vonatkozásában nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.

         A felek kérelmei

               7

               A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;

                        —

                        az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.

               8

               Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

         A jogvita tárgyáról

               9

               A felperes a tárgyalásra készített jelentésre vonatkozó esetleges észrevételeit érintően a tárgyaláson feltett kérdésre a Törvényszékkel közölte, hogy szeretné, ha az módosításra kerülne oly módon, hogy a védjegybejelentésének korlátait figyelembe vegyék. Az erre vonatkozó kérdésekre a felperes kifejtette, hogy e korlátozás a megtámadott határozatot követően történt, mivel arra 2014. május 23‑án került sor, és e korlátozás keretében a lajstromoztatni kívánt védjegy tárgyát képező, a fenti 3. pontban leírt termékeket a következőképpen pontosította: „kivéve a zsaluzatok zárait”.

               10

               Az OHIM azt a kifogást hozta fel, hogy e kérelmet – amint az álláspontja szerint az ítélkezési gyakorlatból (2007. november 20‑i Tegometall International kontra OHIM – Wuppermann [TEK] ítélet, T‑458/05, EBHT, EU:T:2007:349) következik – a Törvényszék nem veheti figyelembe, mivel az a Törvényszék eljárási szabályzata 135. cikkének 4. §‑a értelmében a jogvita tárgyának szabálytalan megváltoztatását jelentené.

               11

               Az OHIM álláspontja szerint igaz, hogy a Törvényszék elismerte, hogy a védjegybejelentőnek a fellebbezési tanács határozatát követő olyan nyilatkozata, amely szerint a bejelentését az eredetileg megjelölt termékek vagy szolgáltatások némelyike vonatkozásában visszavonta, úgy értelmezhető, hogy az a megtámadott határozat jogszerűségét csak annyiban vitatja, amennyiben az a többi érintett termékre vagy szolgáltatásra vonatkozik, és ezért e nyilatkozat nem változtatja meg a jogvita tárgyát. Ez azonban a jelen ügyben nem áll fenn, mivel a védjegybejelentés korlátozása nem a termékek kivonásában áll, hanem az érintett termékek leírásának a módosításában.

               12

               A felperes e kifogás ellenére fenntartotta az álláspontját.

               13

               Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék az OHIM fellebbezési tanácsának határozatát csakis akkor helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg, ha az a meghozatala pillanatában a hatályon kívül helyezés vagy megváltoztatás 207/2009 rendelet 65. cikkének (2) bekezdésében említett okainak egyikét hordozza. Az említett rendelet 76. cikke értelmében ugyanis a Törvényszéknek a jogvitának a fellebbezési tanács előtt előadott ténybeli és jogi háttere alapján kell határoznia (lásd: a fenti 10. pontban hivatkozott TEK‑ítélet, EU:T:2007:349, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               14

               Ezzel szemben a Törvényszék nem helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg ugyanezen határozatot olyan ok folytán, amely a határozat kihirdetését követően merült fel (2006. május 11‑i Sunrider kontra OHIM ítélet, C‑416/04 P, EBHT, EU:C:2006:310, 55. pont, és 2008. július 9‑i Reber kontra OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli [Mozart] ítélet, T‑304/06, EBHT, EU:T:2008:268, 24. pont).

               15

               Továbbá a 207/2009 rendelet 26. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján „a közösségi védjegybejelentésnek tartalmaznia kell […] az áruk és szolgáltatások jegyzékét, amelyekre a lajstromozást kérik”.

               16

               A 207/2009 rendelet 43. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy „[a] bejelentő a közösségi védjegybejelentést bármikor visszavonhatja, illetve az abban szereplő árujegyzéket bármikor korlátozhatja”.

               17

               A jelen ügyben vitathatatlan, hogy a felperes a közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelmében szereplő árukat a megtámadott határozat elfogadása után korlátozta.

               18

               Ebből következik, hogy főszabály szerint a közösségi védjegybejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások jegyzékének a fellebbezési tanács Törvényszék előtt megtámadott határozatának az elfogadása után történő, a 207/2009 rendelet 43. cikkének (1) bekezdése értelmében vett korlátozása nem érintheti az említett határozat jogszerűségét, amely a Törvényszék előtt vitatott egyetlen határozat (lásd: a fenti 14. pontban hivatkozott Mozart‑ítélet, EU:T:2008:268, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               19

               Azonban meg kell jegyezni azt is, hogy az OHIM fellebbezési tanácsának határozata megtámadható a Törvényszék előtt csak az érintett közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelemben szereplő jegyzékben található bizonyos árukkal vagy szolgáltatásokkal kapcsolatban. Ilyen esetben e határozat az ugyanezen jegyzékben szereplő más áruk vagy szolgáltatások tekintetében jogerős lesz (a fenti 14. pontban hivatkozott Mozart‑ítélet, EU:T:2008:268, 26. pont).

               20

               Figyelembe véve ezt a lehetőséget, a Törvényszék egy védjegybejelentő hozzá, tehát a fellebbezési tanács határozatát követően benyújtott azon nyilatkozatát, miszerint az eredeti kérelemben szereplő egyes áruk tekintetében visszavonta a bejelentését, annak közléseként értelmezte, hogy a megtámadott határozatot csak az érintett áruk fennmaradó része tekintetében vitatják, vagy – ha az ilyen nyilatkozatot a Törvényszék előtt folyamatban lévő eljárás késői szakaszában tették – azt részleges elállásnak tekintette (lásd: a fenti 14. pontban hivatkozott Mozart‑ítélet, EU:T:2008:268, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               21

               Azonban, ha a közösségi védjegy lajstromozása iránti kérelemben szereplő árujegyzék korlátozásával a védjegy kérelmezőjének nem az a célja, hogy egy vagy több árut kivonjon e jegyzékből, hanem hogy azok egy vagy több jellemzőjét megváltoztassa, nem lehet kizárni, hogy e változtatásnak hatása lehet a közösségi védjegynek az OHIM fórumai által a közigazgatási eljárás során végzett vizsgálatára. Ilyen körülmények között e módosításnak a Törvényszék előtti eljárási szakaszban történő elfogadása egyenértékű lenne a jogvita tárgyának az eljárás további részében történő, az eljárási szabályzat 135. cikkének 4. §‑ában tiltott megváltoztatásával. Így az ilyen korlátozást a Törvényszék nem veheti figyelembe a kereset megalapozottságának vizsgálatakor (a fenti 10. pontban hivatkozott TEK‑ítélet, EU:T:2007:349, 25. pont, és 2013. február 20‑i Caventa kontra OHIM – Anson’s Herrenhaus [B BERG] ítélet, T‑631/11, EU:T:2013:85, 23. pont).

               22

               Fontos tehát meghatározni, hogy az érintett védjegybejelentésnek a 2014. május 23 ‑i korlátozása, amelyet a felperes a tárgyaláson közölt, értelmezhető‑e úgy, mint a felperes arra vonatkozó nyilatkozata, hogy a megtámadott határozatot csak a megváltoztatott jegyzékben szereplő áruk tekintetében vitatja, vagy e nyilatkozat értelmezhető‑e részleges elállásként.

               23

               E helyzetek nem állnak fenn. A felperes ugyanis e korlátozással nem vont ki árukat azon áruk jegyzékéből, amelyekre vonatkozóan a kérdéses védjegy lajstromozását kérték, mely áruk a 6. osztály tekintetében továbbra is a betonzsaluzatok, valamint azok fém kiegészítői, a 19. osztály tekintetében pedig továbbra is a betonzsaluzatok, és azok nem fémből készült kiegészítői, hanem a felperes azt közölte, hogy ezen áruk körét úgy kell értelmezni, hogy azokba nem tartoznak bele „a zsaluzatok zárai”. Nem zárható tehát ki az, hogy a felperes ily módon olyan módosítást hajtott végre, amely hatással lehet a közösségi védjegynek az OHIM fórumai által a közigazgatási eljárás keretében végzett vizsgálatára. Márpedig – amint az a fenti 21. pontban megállapításra került – az ilyen korlátozást a Törvényszék nem veheti figyelembe, mivel az megváltoztatná a jogvita tárgyát.

               24

               Meg kell tehát állapítani, hogy a jelen kereset keretében azokat az árukat kell figyelembe venni, amelyeket a felperes eredeti védjegybejelentésében szereplő árujegyzék tartalmaz (lásd a fenti 3. pontot).

               25

               Következésképpen a felperesnek a fenti 9. pontban említett kérelmét el kell utasítani.

         Az ügy érdeméről

               26

               Keresetének alátámasztására a felperes két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának, a másodikat pedig az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának megsértésére alapítja.

         Az első, a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapról

               27

               A felperes érvelése szerint az érintett, szakemberekből álló vásárlóközönség által tanúsított figyelem szintjére tekintettel, amely magasabb, mint amely a szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztót jellemzi, valamint a zsalukapocsnak a kérdéses megjelölés által képviselt, igen jól felismerhető jellemzőire tekintettel a fellebbezési tanácsnak meg kellett volna állapítania a bejelentett védjegy megkülönböztető képességét.

               28

               A felperes azzal érvel, hogy a fellebbezési tanács az értékelésének alátámasztása céljából nem hivatkozott konkrét tényekre, és azt kizárólag alá nem támasztott feltételezésekre alapította. A felperes hozzáfűzi, hogy e feltételezéseknek ellentmondanak az OHIM elé terjesztett információk, különösen a felperes által benyújtott felmérés, amelyre vonatkozóan a fellebbezési tanács tévesen állapította meg, hogy az csupán a német nyelvű vásárlóközönséget érinti, hiszen a zsalukapocs olyan megjelölés, amely mindenfajta nyelvismeret nélkül „olvasható”.

               29

               Az OHIM vitatja a felperes érveit.

               30

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha „nem alkalmas a megkülönböztetésre”.

               31

               Valamely védjegy megkülönböztető képessége a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében azt jelenti, hogy a védjegy lehetővé teszi a védjegybejelentésben szereplő árunak adott vállalkozástól származóként történő azonosítását és így ennek az árunak más vállalkozások áruitól való megkülönböztetését (lásd: 2010. december 9‑i Wilo kontra OHIM [egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása] ítélet, T‑253/09, és T‑254/09, EU:T:2010:507, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               32

               E megkülönböztető képességet egyrészt a védjegybejelentésben szereplő árukra és szolgáltatásokra, másrészt az érintett vásárlóközönség észlelésére tekintettel kell értékelni, amely közönség az említett áruk vagy szolgáltatások általánosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő átlagos fogyasztóiból áll (lásd: a fenti 31. pontban hivatkozott, egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása ítélet, EU:T:2010:507, 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               33

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az áru külső megjelenéséből álló védjegyek megkülönböztető képességének mérlegelésekor alkalmazott szempontok nem különböznek a védjegyek más típusainak esetében alkalmazandó szempontoktól (lásd: a fenti 31. pontban hivatkozott, egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása ítélet, EU:T:2010:507, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               34

               Ugyanakkor e szempontok alkalmazása keretében az átlagos fogyasztó észlelése nem szükségszerűen azonos az áru külső megjelenéséből álló térbeli védjegy és az olyan szóvédjegy vagy ábrás védjegy esetében, amely az általa jelölt áruk külső megjelenésétől független jelből áll. Az átlagos fogyasztók ugyanis – bármiféle grafikai vagy szöveges elem hiányában – nem szoktak az áruk eredetére következtetni a formájuk vagy a csomagolásuk formája alapján, így nehezebbnek bizonyulhat az ilyen térbeli védjegy megkülönböztető képességét megállapítani, mint a szó‑ vagy ábrás védjegyekét (lásd: a fenti 31. pontban hivatkozott egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása ítélet, EU:T:2010:507, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               35

               Ezenfelül az ítélkezési gyakorlat szerint minél inkább közelít a védjegyként lajstromoztani kívánt forma a kérdéses árunak a leginkább valószínű formájához, annál valószínűbb, hogy az említett forma a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. E körülmények között csak az olyan védjegy rendelkezik a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett megkülönböztető képességgel, amely jelentős mértékben eltér az ágazat normáitól vagy szokásaitól, és ebből eredően be tudja tölteni alapvető eredetjelölő rendeltetését (lásd: a fenti 31. pontban hivatkozott, egy villanymotor fazettált háza és zöld fazetták ábrázolása ítélet, EU:T:2010:507, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               36

               A felperes érveit e megfontolásokra figyelemmel kell megvizsgálni.

               37

               Az érintett vásárlóközönséget illetően a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönségről van szó (a megtámadott határozat 11. pontja). A felperes ezzel az értékeléssel egyetértve ebből arra a következtetésre jut, hogy az érintett vásárlóközönség tehát szakemberekből álló vásárlóközönség, ami csak részben helytálló. Amint egyébiránt a felperes is elismeri, mivel az említett vásárlóközönségnek az érintett területtel való kapcsolata olyan jellegű, hogy e vásárlóközönség körébe tágabban olyan személyek is beletartoznak, akik „alapvetően érdeklődnek e terület iránt”, adott esetben – az utóbbi fordulatnak a felperes által tulajdonított jelentéssel ellentétben – e vásárlóközönség a szoros értelemben vett szakemberek körén túlmutathat.

               38

               E pontosítást követően meg kell állapítani, hogy a felek – jogosan – egyetértenek azon következtetést illetően, amelyet abból kell levonni, hogy az érintett vásárlóközönség szakavatott vásárlóközönség, amely következtetés nevezetesen abban áll, hogy az említett közönség fokozott figyelmet tanúsít a kérdéses megjelöléshez hasonló térbeli megjelölés iránt, ami különösen abban nyilvánul meg, hogy figyelmet tanúsít az ilyen zárórendszer műszaki jellemzői iránt (az anyagok és a szerkezet minősége tekintetében) (a megtámadott határozat 11. pontja).

               39

               A felperes ezzel szemben azzal érvel, hogy az érintett vásárlóközönség figyelmének ezen magas szintjére tekintettel a közösségi védjegyként lajstromoztatni kívánt térbeli megjelölés tárgyát képező zsalukapocs jellemzői – nevezetesen különösen az ábrázolt fogasléc, valamint a függőleges rögzítő szár közepében látható bevágás –igen feltűnők, és ezért az említett védjegynek megkülönböztető képességet biztosítanak, amit a felmérés eredményei is alátámasztanak. A felperes azt kifogásolja a fellebbezési tanáccsal szemben, hogy nem hivatkozott semmilyen konkrét tényezőre, amely igazolná a bejelentett védjegy lajstromozásának a megtagadását.

               40

               A fellebbezési tanács a maga részéről azon az állásponton volt, hogy éppen az érintett vásárlóközönség által tanúsított, a fenti 28. pontban hangsúlyozott magas szintű figyelemre tekintettel e vásárlóközönség mindenekelőtt a kérdéses funkcionális elemeket észleli olyan műszaki eszközként, amely különösen falak vagy betonépítmények elemeinek az összeillesztésére és a rögzítésére szolgál. Mivel ezek a műszaki elemek más zsalukapocsban is jelen vannak, a kérdéses zsalukapocsra jellemző, az utóbbiakhoz képest fennálló kismértékű eltérések a fellebbezési tanács álláspontja szerint nem teszik lehetővé, hogy a bejelentett térbeli védjegyet egyedi és markáns koncepción alapulónak lehessen tekinteni.

               41

               Hangsúlyozni kell, hogy a térbeli védjegyek területén a fenti 35. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat szerint csak az olyan védjegy rendelkezik megkülönböztető képességgel, amely jelentős mértékben eltér az ágazat normáitól vagy szokásaitól, és ebből eredően be tudja tölteni alapvető eredetjelölő rendeltetését.

               42

               Ez az értékelés nem releváns abban az esetben, ha az érintett vásárlóközönség szakismeretekkel rendelkezik (lásd a fogyasztók korlátozott körére vonatkozóan, mikrofonfejek tekintetében: 2007. szeptember 12‑i, Neumann kontra OHIM [Mikrofonfej formája] ítélet, T‑358/04, EBHT, EU:T:2007:263, 46. pont, napellenzők és árnyékoló tetők tekintetében: 2008. december 17‑i Somm kontra OHIM [Árnyékolótetők] ítélet, T‑351/07, EU:T:2008:591, 29. pont, valamint luxusórák és luxusóraszámlapok tekintetében: 2009. szeptember 14‑i Lange Uhren kontra OHIM [Geometrikus mezők egy karóra számlapján] ítélet, T‑152/07, EU:T:2009:324, 87. pont).

               43

               A fellebbezési tanács tehát a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának helyes alkalmazása útján állapította meg az ábrázolt zsalukapocs egyedi és markáns koncepciójának a hiányát, mivel ezen utóbbi csupán kismértékű eltéréseket mutat az egyéb ilyen típusú termékekhez képest. A kérdéses zsalukapocs ugyanis a jelen ügyben nem mutat olyan szokatlan jellemzőt, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy önmagában annak térbeli ábrázolása lehetővé teszi azt, hogy a bejelentett védjegyet olyannak lehessen tekinteni, mint amely benne rejlő tulajdonsága révén alkalmas arra, hogy azokat az árukat, amelyekre vonatkozóan használni kívánják, a versenytársak áruitól megkülönböztesse.

               44

               Bár a felperes kifogásolja a fellebbezési tanáccsal szemben, hogy ezen állítás alátámasztása végett nem hivatkozott konkrét tényezőkre, ezt az érvet nem támasztják alá tények. A megtámadott határozatból e tekintetben kitűnik, hogy a fellebbezési tanács megvizsgálta a felperes versenytársai által gyártott zsalukapcsok mintáit, és megjegyezte, hogy e minták kizárólag annak megállapítását támasztották alá, hogy „lehet, hogy a karmok eltérő funkcionális vagy akár esztétikai koncepcióval rendelkeznek”, de „a termék e módosításai” nem alapozzák meg „az összbenyomás alapján a védjegy funkciójának” megállapítását (a megtámadott határozat 17. pontja). A fellebbezési tanács – jogosan – azt közölte a felperessel, hogy nem elég az, hogy a vásárlóközönség felismerheti az azon különböző zsalukapcsok közötti eltéréseket, amire , mint a jelen ügyben, a szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség ténylegesen képes is,, hanem e vásárlóközönségnek arra is képesnek kell lennie, hogy a zsalukapocsnak a felperes által megjelenített módosítását „olyan jelentősnek észlelje, hogy azt az eredet jelzőjeként felismerje” (a megtámadott határozat 18. pontja). Márpedig – amint azt a fellebbezési tanács helytállóan megállapította – a kérdéses zsalukapocs tekintetében mutatkozó eltérések, bár azonosíthatók, a zsalukapocs puszta kivitelezési módosításainak tűnnek. Ezek a jellemzők tehát nem olyan jellegűek, hogy a kérdéses terméket egyediesíthetnék, és önmagukban egy meghatározott kereskedelmi eredetet jelezhetnének.

               45

               Végezetül az OHIM előtti eljárás során a kérdéses térbeli védjegy megkülönböztető képességét illetően a felperes által előterjesztett felmérés bizonyító jellegére vonatkozóan hangsúlyozni kell, hogy a fellebbezési tanács jogosan érvelt azzal, hogy azt csak a német nyelvű, szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség körében végezték el, az európai uniós, szakismeretekkel rendelkező – és a jelen ügyben releváns – vásárlóközönség körében pedig nem. Még ha térbeli közösségi védjegy bejelentéséről van is szó ugyanis, amely így – amint arra a felperes jogosan mutat rá – nem feltételez nyelvismeretet ahhoz, hogy azt „elolvashassák”, továbbra is fennáll, hogy a német nyelvű, szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség számára ismertebbek a német vagy osztrák cégek által forgalmazott termékek, és e kör hajlamos arra, hogy gyakrabban említse e cégek neveit a közvéleménykutatás keretében, mint az egészében vizsgált, uniós, szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség.

               46

               Mi több, a felperes a szóban forgó felmérés említésével a fellebbezési tanács előtt azzal érvelt (a megtámadott határozat 6. pontjának negyedik francia bekezdése), hogy „a német szakismeretekkel rendelkező vásárlóközönség nagy százalékban” azonosította a közösségi védjegyként lajstromoztatni kívánt térbeli forma gyártóját. Márpedig a megkülönböztető képességet a teljes érintett vásárlóközönségnek (nevezetesen az Unió érintett vásárlóközönségének) kell ekként észlelnie. Ebből következően a fellebbezési tanács jogosan utasította el e fellebbezést azzal az indokkal, hogy az nem teszi lehetővé a kérdéses térbeli megjelölés megkülönböztető képességének hiányára vonatkozó következtetésének a cáfolatát.

               47

               Amennyiben a felperes e felmérés eredményeire annak alátámasztásaként hivatkozik, hogy az említett megjelölés megkülönböztető képességgel rendelkezik az e megjelölés által ábrázolt és a felperes által már forgalmazott termék érintett vásárlóközönsége körében, meg kell állapítani, hogy ez az érve a bejelentett védjegy által annak használata során megszerzett megkülönböztető képességre vonatkozik. A fellebbezési tanács tehát nem alkalmazta tévesen a jogot azzal, hogy emlékeztetett arra, hogy az ilyen tényező nem eredményezheti a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett feltétlen kizárási ok alkalmazásának az OHIM által való kizárását (lásd ebben az értelemben: 2002. február 7‑i Mag Instrument kontra OHIM [zseblámpák formája] ítélet, T‑88/00, EBHT, EU:T:2002:28, 39. pont), és az csak az említett rendelet 7. cikke (3) bekezdésének alkalmazása keretében vehető figyelembe, amelyre a felperes az eljárás semmilyen időpontjában nem hivatkozott.

               48

               Következésképpen a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy a kérdéses térbeli védjegy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az érintett áruk teljessége tekintetében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.

               49

               Következésképpen az első jogalapot el kell utasítani.

         A második, a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának megsértésére alapított jogalapról

               50

               Meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 23. pontjában – az abból levont következtetésként – azt a lehetőséget, hogy az elbíráló a felperes védjegybejelentését a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának i. és ii. alpontja alapján is elutasíthatta volna, csupán a teljesség kedvéért említett meg, e rendelkezések alkalmazása nélkül. E pontnak magából a szövegéből ugyanis az tűnik ki, hogy a fellebbezési tanács pergazdaságossági okokból lemondott arról, hogy az ügyet kiegészítő határozat meghozatala céljából visszautalja az elbíráló elé, mivel a bejelentést „a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján mindenképpen el kellett utasítani”, mely értékelésnek a jogszerűségét a fenti 30–48. pont megerősítette.

               51

               Így, mivel a megtámadott határozat nem alapult a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának i. és ii. alpontján, amint arra az OHIM a válaszbeadványában emlékeztet, az e rendelkezések megsértésére alapított jogalap az említett határozat jogszerűségére nincs hatással.

               52

               Ugyanezen oknál fogva nem került figyelmen kívül a 207/2009 rendelet 75. cikke, amely szerint az OHIM határozatait indokolni kell. Mivel olyan tényezőről van szó, amellyel kapcsolatban a fellebbezési tanács úgy határozott, hogy hivatalból nem arra alapozza a határozatát, a felperessel való előzetes konzultáció nyilvánvalóan nem volt kötelező.

               53

               A fentiekből következően a második jogalapot el kell utasítani.

               54

               Következésképpen – anélkül, hogy a felperes által a tárgyaláson előterjesztett dokumentum elfogadhatóságáról határozni kellene – a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

         A költségekről

               55

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

               56

               A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                           2)

                           A Törvényszék a Peri GmbH‑t kötelezi a költségek viselésére.

                           Gratsias

                           Kancheva

                           Wetter

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2014. szeptember 25‑i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) január 15.-i ítélete: 2003. # Institut de l'audiovisuel et des télécommunications en Europe (IDATE) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Választottbírósági kikötés. # T-171/01. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) március 15.-i ítélete: 1984. # Tradax Graanhandel BV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 64/82. sz. ügy