title: A Bíróság (negyedik tanács) 2011. május 5-i ítélete.#Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-201/10) és Vion Trading GmbH (C-202/10) kontra Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Hamburg - Németország.#2988/95/EK, Euratom rendelet - Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme - 3. cikk - Export-visszatérítés visszakövetelése - Harmincéves elévülési idő - Valamely tagállam általános polgári jogának részét képező elévülési szabály - »Analógia útján« történő alkalmazás - A jogbiztonság elve - A bizalomvédelem elve - Az arányosság elve.#C-201/10. és C-202/10. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑201/10. és C‑202/10. sz. egyesített ügyek
      Ze Fu Fleischhandel GmbH
      és
      Vion Trading GmbH
      kontra
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
      (a Finanzgericht Hamburg [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „2988/95/EK, Euratom rendelet – Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme – 3. cikk – Export-visszatérítés visszakövetelése – Harmincéves elévülési idő – Valamely tagállam általános polgári jogának részét képező elévülési szabály – »Analógia útján« történő alkalmazás – A jogbiztonság elve – A bizalomvédelem elve – Az arányosság elve”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Az Európai Unió saját forrásai – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Szabálytalanságok üldözése – Elévülési
            idő – Hosszabb nemzeti elévülési idő alkalmazhatósága
      (2988/95 tanácsi rendelet, 3. cikk, (3) bekezdés)
      2.        Az Európai Unió saját forrásai – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Szabálytalanságok üldözése – Elévülési
            idő – Hosszabb nemzeti elévülési idő alkalmazhatósága
      (2988/95 tanácsi rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés, első albekezdés és (3) bekezdés)
      3.        Az Európai Unió saját forrásai – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Szabálytalanságok üldözése – Elévülési
            idő – Hosszabb nemzeti elévülési idő alkalmazhatósága
      (2988/95 tanácsi rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés, első albekezdés és (3) bekezdés)
      1.        Főszabály szerint nem ellentétes a jogbiztonság elvével, ha az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95
         rendeletben meghatározott európai uniós pénzügyi érdekek védelmével összefüggésben és e rendelet 3. cikke (3) bekezdésének
         alkalmazásában valamely tagállam nemzeti hatóságai és bíróságai egy jogalap nélkül folyósított export‑visszatérítés visszafizetésére
         vonatkozó jogvita esetén „analógia útján” alkalmaznak olyan elévülési időt, amely általános nemzeti jogi rendelkezésen alapul,
         feltéve azonban, hogy az ilyen, ítélkezési gyakorlatból eredő jogalkalmazás kellően előrelátható volt, aminek vizsgálata a
         nemzeti bíróságra hárul.

      (vö. 35. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Ellentétes az arányosság elvével, ha – az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet 3. cikkének
         (3) bekezdésében a tagállamok számára biztosított jog érvényesítése során – harmincéves elévülési időt alkalmaznak jogosulatlanul
         kapott export‑visszatérítések visszafizetésére vonatkozó jogvita esetén.

      Tekintve az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló célt, amellyel kapcsolatban az uniós jogalkotó úgy ítélte meg, hogy
         négyéves, vagy akár hároméves elévülési időszak már önmagában is elegendő idő ahhoz, hogy lehetővé tegye a nemzeti hatóságok
         számára azon szabálytalanságok üldözését, amelyek e pénzügyi érdekeket sértik, és olyan intézkedés meghozatalához vezethetnek,
         mint a jogosulatlanul kapott előny visszakövetelése, az említett hatóságok számára biztosított harmincéves időszak meghaladja
         azt a mértéket, amely a gondos közigazgatás számára szükséges.

      (vö. 43., 47. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet hatálya alá tartozó helyzetben ellentétes a jogbiztonság
         elvével, ha az e rendelet 3. cikkének (3) bekezdése szerinti hosszabb elévülési idő olyan, az általános jogban előírt elévülési
         időn alapulhat, amelyet bírósági úton csökkentettek annak érdekében, hogy alkalmazása megfeleljen az arányosság elvének, mivel
         ilyen körülmények között mindenképpen a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt négyéves elévülési
         időt kell alkalmazni.

      (vö. 50., 54. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2011. május 5.(*)

      „2988/95/EK, Euratom rendelet – Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme – 3. cikk – Export-visszatérítés visszakövetelése – Harmincéves elévülési idő – Valamely tagállam általános polgári jogának részét képező elévülési szabály – »Analógia útján« történő alkalmazás – A jogbiztonság elve – A bizalomvédelem elve – Az arányosság elve”
      A C‑201/10. és C‑202/10. sz. egyesített ügyekben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Finanzgericht Hamburg
         (Németország) a Bírósághoz 2010. április 26‑án érkezett, 2010. február 12‑i határozataival terjesztett elő az előtte

      a Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑201/10),

      a Vion Trading GmbH (C‑202/10)

      és
      a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (előadó) és A. Prechal bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. február 16‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Ze Fu Fleischhandel GmbH képviseletében D. Ehle Rechtsanwalt,
      –        a Vion Trading GmbH képviseletében K. Landry és G. Schwendinger Rechtsanwälte,
      –        az Európai Bizottság képviseletében G. von Rintelen és M. Vollkommer, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i
         2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.) 3. cikke
         (1) és (3) bekezdésének, valamint az arányosság és a jogbiztonság elvének értelmezésére vonatkoznak.

      2        E kérelmeket a Ze Fu Fleischhandel GmbH és a Vion Trading GmbH (a továbbiakban: az alapeljárások felperesei), valamint a Hauptzollamt
         Hamburg‑Jonas (a továbbiakban: Hauptzollamt) között export-visszatérítések visszafizetése tárgyában folyamatban lévő eljárások
         keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      3        A 2988/95 rendelet harmadik preambulumbekezdése szerint: „a Közösségek pénzügyi érdekeire nézve hátrányos jogszabályokat minden
         területen fel kell számolni [helyesen: a Közösségek pénzügyi érdekeire nézve hátrányos cselekményekkel szemben minden területen
         fel kell lépni]”.

      4        E rendelet ötödik preambulumbekezdése előírja:

      „[…] a szabálytalan magatartásról és az ahhoz kapcsolódó közigazgatási intézkedésekről és szankciókról a jelen rendelettel
         összhangban az ágazati szabályok rendelkeznek”.

      5        Ugyanezen rendelet 1. cikke ekként rendelkezik:

      „(1)      Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelme céljából a közösségi joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás
         kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében.

      (2)      Szabálytalanság a közösségi jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása
         útján történő megsértése, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése vagy a Közösségek által kezelt költségvetések
         kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a Közösségek nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése
         vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.”

      6        A 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) és (3) bekezdése előírja:

      „(1)      Az eljárás elévülési ideje az 1. cikk (1) bekezdésében említett szabálytalanság elkövetését követő négy év. Mindazonáltal
         az ágazati szabályok ennél rövidebb, de legalább hároméves időszakot is előírhatnak.

      Folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt.
         […]

      A hatáskörrel rendelkező hatóságnak a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálata vagy eljárása, amelyről az érintett
         személyt tájékoztatták, megszakítja az elévülést. A megszakadást kiváltó cselekményt követően az elévülés újrakezdődik.

      […]
      (3)      A tagállamok fenntartják maguknak a lehetőséget, hogy az (1) […] bekezdésben előírtnál hosszabb időszakot alkalmazzanak.”
      7        E rendelet 4. cikkének (1) és (4) bekezdése így szól:

      „(1)      Főszabályként minden szabálytalanság a jogtalanul megszerzett előny elvonását vonja maga után:
      –        tartozás tárgyát képező vagy jogtalanul kapott összegek utáni fizetési vagy visszafizetési kötelezettség formájában,
      […]
      (4)      Az e cikkben előírt intézkedések nem minősülnek szankciónak.”
       A nemzeti jog
      8        A Finanzgericht Hamburg tájékoztatása szerint az alapügyek tényállásának megvalósulása idején Németországban nem szabályozta
         különös rendelkezés a jogalap nélkül nyújtott előnyökre vonatkozó közigazgatási jogviták elévülési idejét. Ugyanakkor mind
         a német közigazgatás, mind pedig a német bíróságok „analógia útján” a német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch,
         a továbbiakban: BGB) általános részének 195. cikkében előírt harmincéves elévülési időt alkalmazták. Viszont 2002 óta ez az
         általános elévülési idő – főszabály szerint – három évre csökkent.

       Az alapeljárások és a C‑278/07–C‑280/07. sz. egyesített ügyekben lefolytatott előzetes döntéshozatali eljárás
      9        Az alapeljárások felperesei 1993‑ban marhahúst vetettek vámkezelés alá annak jordániai exportja céljából, és erre tekintettel
         kérelmüknek megfelelően exportelőleg‑visszatérítésben részesültek. Az 1998 elején elvégzett ellenőrzések eredményeként megállapítást
         nyert, hogy a szóban forgó hússzállítmányokat árutovábbítási vagy újraexportálási eljárás keretében valójában Irakba továbbították.

      10      Ilyen körülmények között a Hauptzollamt 1999. szeptember 23‑i határozataival követelte a szóban forgó export-visszatérítések
         visszafizetését.

      11      Ezért az alapeljárások felperesei és a Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb GmbH & Co az említett határozatok
         ellen keresetet nyújtottak be a Finanzgericht Hamburghoz. Utóbbi a 2005. április 21‑i ítéletében azzal az indokolással adott
         helyt e kereseteknek, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt elévülési szabály a szóban
         forgó visszafizetések akadályát képezi, mivel azokat a vitatott exportügyletek után több mint négy év elteltével követelték.

      12      Az említett Finanzgericht e határozatai ellen a Hauptzollamt felülvizsgálat iránti kérelmet nyújtott be a Bundesfinanzhofhoz.

      13      A Bundesfinanzhof, megállapítva többek között azt, hogy a kifogásolt szabálytalanságok a 2988/95 rendelet elfogadása előtti
         időszakra vonatkoznak, az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a három, C‑278/07–C‑280/07. sz. ügyben
         a következő, azonos szövegezésű kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A […] 2988/95 […] rendelet 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első mondata szerinti elévülési idő irányadó‑e abban
         az esetben is, ha a szabálytalanságot az említett rendelet hatálybalépését megelőzően követték el, vagy az a hatálybalépést
         megelőzően szűnt meg?

      2)      Az ott szabályozott elévülési idő irányadó‑e egyáltalán olyan közigazgatási intézkedések tekintetében, mint amilyen a szabálytalanság
         elkövetése következtében nyújtott export-visszatérítés visszakövetelése?

      Az e kérdésekre adandó igenlő válasz esetén:
      3)      A 2988/95 […] rendelet 3. cikke (3) bekezdésének megfelelően alkalmazhat‑e a tagállam hosszabb elévülési időt abban az esetben
         is, ha a hosszabb elévülési időt a tagállam joga már az említett rendelet elfogadását megelőzően is előírta? Alkalmazható‑e
         ilyen hosszabb elévülési idő abban az esetben is, ha azt nem az export-visszatérítés visszafizetésére vagy általában a közigazgatási
         intézkedésekre vonatkozó különös rendelkezés, hanem az érintett tagállam általános, a különös rendelkezésekben nem szabályozott
         összes egyéb elévülési esetre vonatkozó rendelkezése (általános rendelkezés) írta elő?”

      14      Ezen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek szolgáltak a Bíróság C‑278/07–C‑280/07. sz. Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und
         Zerlegebetrieb egyesített ügyekben 2009. január 29‑én hozott ítéletének (EBHT 2009., I‑457. o.) alapjául, amelyben a Bíróság
         a következőképpen határozott:

      „1)      A […] 2988/95 […] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt elévülési idő alkalmazandó az olyan közigazgatási
         intézkedésekre, mint az exportőr által elkövetett szabálytalanságok miatt jogosulatlanul kapott export-visszatérítés visszakövetelése.

      2)      Az alapügyekben szóban forgóhoz hasonló helyzetekben a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt
         elévülési idő:

      –        alkalmazandó az e rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságokra; és
      –        a szóban forgó szabálytalanság elkövetésének időpontjával indul meg.
      3)      Azon hosszabb elévülési idő, amelyet a tagállamok a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján továbbra is előírhatnak,
         következhet az e rendelet elfogadásának időpontjánál korábbi általános rendelkezésekből.”

       Az alapeljárásokban bekövetkező fejlemények és a jelen ügyekben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      A Bundesfinanzhof 2009. július 7‑i ítéletében azzal az indokolással helyezte hatályon kívül a Finanzgericht Hamburg 2005.
         április 21‑i ítéletét és utalta vissza az ügyeket utóbbi elé, hogy a visszafizetési igény nem évült el, mivel a BGB 195. §‑a
         2001 végéig „analógia útján” alkalmazható és alkalmazandó volt. E bíróság elutasította az alapeljárások felpereseinek érvelését,
         amely szerint, ha „analógia útján” kellene elévülési időt alkalmazni, akkor inkább az adóügyekben érvényes tízéves elévülési
         idő, s nem pedig a BGB‑ben előírt harmincéves elévülési idő lenne az irányadó.

      16      A Bundesfinanzhof ezen ítéletével kapcsolatban a Finanzgericht Hamburg a következőket állapítja meg:

      „A Bundesfinanzhof azon jogi álláspontot képviselte, hogy a BGB 195. §‑a – a 2001 végéig hatályos szövege (a továbbiakban:
         a BGB 195. §‑ának korábbi változata) szerint – analógia útján alkalmazandó. Azt nem vizsgálta, hogy az export-visszatérítésnek
         a nyújtásától számított közel harminc év elteltével történő visszakövetelése esetén sérül‑e a jogbiztonság elve. Amennyiben
         igen, a Bundesfinanzhof a nemzeti jogszabály által előírt aránytalanul hosszú időt az alkotmányjogi vagy közösségi jogi követelmények
         betartásával – rendkívüli bírói jogkörben eljárva – ésszerű mértékűre rövidíthetné. A Bundesfinanzhof nem tartotta szükségesnek
         megvizsgálni azt és konkrét döntést hozni arról, hogy e rendkívüli bírói jogkör gyakorlásának keretében le kell‑e rövidíteni
         a BGB 195. §‑ának korábbi változata szerinti időt, vagy legalábbis e rendelkezés megfelelő alkalmazásával szükséges‑e rövidebb
         időt megállapítani – a jogbiztonság és a jogbéke érdekében – a szabálytalanság következtében jogosulatlanul kapott export-visszatérítés
         visszafizetése iránti igény elévülésére. Az elévülést ugyanis semmiképpen nem lehet olyan rövid időtartamban megszabni, hogy
         az alperes által érvényesített igény a határozat meghozatalakor már elévült legyen.”

      17      A kérdést előterjesztő bíróság – ennyiben csatlakozva Sharpston főtanácsnoknak a fent hivatkozott Josef Vosding Schlacht‑,
         Kühl‑ und Zerlegebetrieb egyesített ügyekben ismertetett indítványában kifejtett véleményéhez – egyrészről úgy véli, hogy
         a BGB‑n alapuló elévülési szabálynak az export-visszatérítések visszakövetelésére való, „analógia útján” történő alkalmazása
         összeegyeztethetetlen a jogbiztonság elvével, másrészről pedig a harmincéves elévülési idő ilyen jogvitára való alkalmazása
         az arányosság elvébe ütközik, mivel e határidők nem ésszerűek.

      18      E bíróság különösen nem ért egyet a Bíróság fent hivatkozott Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb egyesített
         ügyekben – a Bundesfinanzhof kezdeményezésére – hozott ítéletének utóbbi általi értelmezésével. Ugyanis a Bundesfinanzhof
         – a Bíróság „hallgatását sokatmondónak” tartva arról a kérdésről, hogy egy polgári jogi szabálynak a jogosulatlanul kapott
         export-visszatérítések visszafizetésére vonatkozó jogvitára való „analógia útján” történő alkalmazása a 2988/95 rendelet 3. cikke
         (3) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e – azt a következtetést vonta le, hogy a Bíróság főszabály szerint jóváhagyta ezt a
         jogalkalmazást, és – a jogbiztonság és az arányosság elvére tekintettel – nem volt ellenvetése azzal kapcsolatban, hogy a
         harmincéves elévülési szabályt ekképpen alkalmazzák. Márpedig a Finanzgericht úgy véli, hogy a Bíróságnak nem volt alkalma
         arra, hogy előzetes döntésében vizsgálja e szempontokat, és azokkal részletesen foglalkozzon, mivel a Bundesfinanzhof nem
         terjesztett elé ezzel kapcsolatban egyértelműen meghatározott kérdést.

      19      A kérdést előterjesztő bíróság az alábbiakat is megállapítja:

      „A [Bundesfinanzhof] a már említett 2009. július 7‑i ítéletében olyan rendkívüli hatáskört tulajdonított magának, amelynek
         alapján – mintegy jogalkotóként – jogosult a bírói jogfejlesztés révén a harmincéves elévülési időt ésszerű időtartamúra lerövidíteni.
         Az, hogy a Németországban hatályos elévülési idő pontosan meddig tart a BGB 195. §‑ának analógia útján alkalmazott korábbi
         változata szerint, jelenleg nem ismert. Ugyanis nem határozható meg és nem látható előre, hogy a Bundesfinanzhof a jövőben
         gyakorolni fogja‑e e rendkívüli hatáskört, és ha igen, milyen mértékben. Ezen ítélkezési gyakorlat alapján csupán az állapítható
         meg, hogy a BGB 195. §‑ának analógia útján alkalmazott korábbi változata által előírt elévülési idő legalább hat, legvégső
         esetben pedig harminc év. Ezen ítélkezési gyakorlat alapján a Németországban hatályos elévülési idő e huszonnégy éves időszakon
         belül tart valameddig a BGB 195. §‑ának analógia útján alkalmazott és adott esetben a bírói jogfejlesztés által módosított
         korábbi változata szerint.”

      20      Ilyen körülmények között a Finanzgericht Hamburg úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      A jogbiztonság közösségi jogi elvébe ütközik‑e a BGB 195. §‑ának 2001 végéig hatályos szövege szerinti elévülési időnek a
         jogosulatlanul kapott export-visszatérítés visszafizetésére vonatkozó igényekre – analógia útján – történő alkalmazása?

      2)      Az arányosság közösségi jogi elvébe ütközik‑e a BGB 195. §‑a szerinti harmincéves elévülési időnek a jogosulatlanul kapott
         export-visszatérítés visszakövetelése esetében történő alkalmazása?

      3)      A 2. kérdésre adott igenlő válasz esetén: a jogbiztonság közösségi jogi elvébe ütközik‑e a 2988/95 [...] rendelet 3. cikkének
         (3) bekezdése értelmében hosszabb – elismert rendkívüli bírói jogkör gyakorlásával esetről esetre meghatározott – nemzeti
         elévülési idő alkalmazása?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      21      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy a jogbiztonság elvével ellentétes‑e,
         ha – a 2988/95 rendeletben meghatározott uniós pénzügyi érdekek védelmével összefüggésben – az e rendelet 3. cikkének (3) bekezdése
         szerinti „hosszabb” nemzeti elévülési idő azon alapulhat, hogy az általános nemzeti jogi rendelkezésben előírt elévülési időt
         „analógia útján” alkalmazzák a jogalap nélkül folyósított export-visszatérítés visszafizetésére.

      22      Előzetesen meg kell állapítani, amint a kérdést előterjesztő bíróság is utalt rá, hogy a fent hivatkozott C‑278/07–C‑280/07. sz.
         egyesített ügyekben előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés keretében lényegében azt kívánták megtudni a Bíróságtól,
         hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése szerinti „hosszabb” nemzeti elévülési idő következhet‑e az e rendeletnél
         korábbi általános jogi rendelkezésből. Ugyanakkor a Bíróságot még nem kérdezték kifejezetten arról, ami a jelen előzetes döntéshozatalra
         előterjesztett kérdés tárgyát képezi, és amely az ilyen rendelkezés, a jelen esetben export-visszatérítések visszafizetését
         érintő sajátos jogvita esetében egy általános jogszabály, „analógia útján” való alkalmazásának feltételeire irányul, amely
         alkalmazást nem a nemzeti jogalkotó, hanem bíróság rendelte el.

      23      Olyan helyzetekben, mint az alapügyekben, amelyekben a gazdasági szereplőknek felrótt szabálytalanságokat 1993‑ban a harmincéves
         nemzeti elévülési szabály időbeli hatálya alatt követték el, az ilyen szabálytalanság következtében jogosulatlanul kapott
         összegek felfüggesztő hatályú aktus hiányában a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt négyéves
         elévülési szabály alkalmazása alapján az 1997. év folyamán évülhettek el, feltéve hogy az a tagállam, amelyben a szabálytalanságokat
         elkövették, nem élt az e rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében számára fenntartott lehetőséggel (lásd a fent hivatkozott Josef
         Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 36. és 38. pontját).

      24      Kétségtelen, hogy a 2988/95 rendelet és különösen a 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének az elfogadásával az uniós jogalkotó
         e területen általánosan alkalmazandó elévülési szabályt kívánt bevezetni, amellyel egyrészt valamennyi tagállamban alkalmazott
         minimális határidőt szándékozott meghatározni, és másrészt ki akarta zárni azt a lehetőséget, hogy az uniós költségvetésből
         jogosulatlanul kapott összegeket a vitatott kifizetéseket érintő szabálytalanság elkövetése utáni négyéves időszak eltelte
         után visszaköveteljék (a fent hivatkozott Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai egyesített ügyekben
         hozott ítélet 27. pontja).

      25      Mivel azonban az uniós jogalkotó kifejezetten előírta, hogy a tagállamok a négyéves minimális határidőnél hosszabb elévülési
         időt is előírhatnak, meg kell állapítani, hogy az említett jogalkotó nem kívánta egységesíteni az e téren alkalmazandó határidőket,
         így a 2988/95 rendelet hatálybalépése végeredményben nem késztethette a tagállamokat arra, hogy négy évre csökkentsék azokat
         az elévülési időket, amelyeket – az e területen korábban fellelhető uniós jogszabályok hiányában – a múltban alkalmaztak.

      26      A 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében előírt lehetőség keretében a tagállamok széles mérlegelési jogkört tartanak
         fenn a maguk számára hosszabb elévülési idő megállapítását illetően, amelyet az Unió pénzügyi érdekeit sértő szabálytalanság
         esetén kívánnak alkalmazni (a C‑131/10. sz. Corman‑ügyben 2010. december 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         54. pontja).

      27      A 2988/95 rendelet ugyanis nem ír elő arra vonatkozóan tájékoztatási vagy értesítési mechanizmust, hogy a tagállamok a 3. cikke
         (3) bekezdésének megfelelően éltek‑e a hosszabb elévülési idő előírására vonatkozó lehetőségükkel. Ebből következik, hogy
         uniós szinten nem írtak elő olyan ellenőrzési formát, amely mind a tagállamok által az e rendelkezés alapján alkalmazott eltérő
         elévülési időt, mind azon ágazatokat érinti, amelyekben e határidő alkalmazásáról döntöttek (a fent hivatkozott Josef Vosding
         Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 45. pontja, valamint a fent hivatkozott Corman‑ügyben
         hozott ítélet 55. pontja).

      28      Az alapügyekben, amint a kérdést előterjesztő bíróság is utalt rá, a 2988/95 rendelet hatálybalépése után a német bíróságok
         továbbra is alkalmazták a BGB 195. §‑a szerinti harmincéves elévülési időt a gazdasági szereplők által jogosulatlanul kapott
         export-visszatérítés visszakövetelésére irányuló igényekre.

      29      E tekintetben a Bíróság a fent hivatkozott C‑278/07–C‑280/07. sz. egyesített ügyekben a Bundesfinanzhof által előzetes döntéshozatalra
         előterjesztett harmadik kérdésre adott válaszában – amely szerint azon hosszabb elévülési idő, amelyet a tagállamok a 2988/95
         rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján továbbra is előírhatnak, következhet az e rendelet elfogadásának időpontjánál korábbi
         általános rendelkezésekből – hallgatólagosan, de szükségszerűen megerősítette e bíróság számára, hogy az említett államok
         alkalmazhatnak ilyen hosszabb határidőket annak révén, hogy a jogosulatlanul kapott előnyök visszakövetelésére négy évnél
         hosszabb elévülési időt előíró, általános rendelkezés alkalmazását bírósági úton rendelik el, ami olyan gyakorlat, amelyet
         a német bíróságok „analógia útján” történő alkalmazásnak tekintenek.

      30      Az ilyen gyakorlat főszabály szerint megengedhető az uniós jogra és különösen a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésére
         tekintettel (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai egyesített
         ügyekben hozott ítélet 47. pontját). Ugyanakkor még az is szükséges, hogy e gyakorlat tiszteletben tartsa e jog általános
         elveit, köztük a jogbiztonság elvét (lásd ebben az értelemben a C‑367/09. sz., SGS Belgium és társai ügyben 2010. október
         28‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 40. pontját).

      31      E szempontból az alapeljárások felperesei különösen úgy érvelnek, hogy miután a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének
         első albekezdésében előírt közvetlen hatályú általános elévülési szabály a német jogrendben hatályba lépett, amely orvosolta
         azt, hogy e jogrendben e területen nem volt különös szabály, a nemzeti hatóságoknak és bíróságoknak nem volt már okuk arra,
         és ezért – őket ilyen eljárásra utasító nemzeti jogszabályi rendelkezés hiányában – már nem is tehették volna meg, hogy „analógia
         útján” továbbalkalmazzák a BGB‑n alapuló általános elévülési szabályt az e rendelet szerinti „szabálytalansággal” kapcsolatos
         eljárásra.

      32      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az olyan szabálytalansággal kapcsolatos eljárással összefüggésben, amely az Unió pénzügyi
         érdekeit sérti, és olyan közigazgatási intézkedéshez vezet, mint a gazdasági szereplőnek a jogosulatlanul kapott export-visszatérítések
         visszafizetésére való kötelezése, a jogbiztonság elve különösen azt követeli, hogy e gazdasági szereplő helyzete a nemzeti
         hatósággal szembeni jogai és kötelezettségei tekintetében ne legyen meghatározhatatlan ideig vitatható (lásd analógia útján
         a C‑472/08. sz. Alstom Power Hydro ügyben 2010. január 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 16. pontját),
         ennélfogva az ilyen szabálytalanságra elévülési időt kell alkalmazni, és ahhoz, hogy a jogbiztonság fenntartására irányuló
         célját elérhesse, e határidőt előzetesen kell megállapítani (lásd a 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970.
         július 15‑én hozott ítélet [EBHT 1970., 661. o.] 19. pontját, valamint a C‑62/00. sz. Marks & Spencer ügyben 2002. július
         11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6325. o.] 39. pontját). Következésképpen az elévülési idő „analógia útján” történő bármely
         alkalmazásának a jogalanyok számára kellően előreláthatónak kell lennie (lásd analógia útján a C‑445/06. sz. Danske Slagterier
         ügyben 2009. március 24‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑2119. o.] 34. pontját).

      33      Bizonyos, hogy az ilyen gazdasági szereplő könnyebben meg tudja állapítani az általa elkövetett szabálytalansággal kapcsolatos
         eljárásra vonatkozó elévülési időt, ha a nemzeti jogalkotó e határidőt és annak e szabálytalansággal érintett területen való
         alkalmazását a vonatkozó területen érvényes különös rendelkezésben rögzíti. Azonban, ha a nemzeti jogalkotó nem hozott különös
         rendelkezést olyan területen, mint például az uniós költségvetés rovására jogosulatlanul kapott export-visszatérítések visszafizetése,
         amiről úgy tűnik, hogy az alapügyekben is szó van, főszabály szerint nem ellentétes a jogbiztonság elvével, ha a közigazgatási
         és igazságügyi hatóságok – az ilyen gazdasági szereplő által ismert korábbi ítélkezési gyakorlatuknak megfelelően – „analógia
         útján” tovább alkalmaznak egy polgári jogi rendelkezésben előírt általános elévülési időt, amely hosszabbnak bizonyul, mint
         a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt négyéves határidő.

      34      Ugyanakkor az ilyen jogalkalmazás csak abban az esetben felel meg a jogbiztonság elvének, ha olyan ítélkezési gyakorlatból
         ered, amely kellően előrelátható volt. E tekintetben elegendő arra emlékeztetni, hogy nem a Bíróság feladata, hogy a jelen
         előzetes döntéshozatali eljárás keretében megállapítsa, hogy létezik‑e, vagy sem, ilyen ítélkezési gyakorlat.

      35      A fentiekből következik, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyekben szerepelnek, főszabály szerint nem ellentétes
         a jogbiztonság elvével, ha a 2988/95 rendeletben meghatározott uniós pénzügyi érdekek védelmével összefüggésben és e rendelet
         3. cikke (3) bekezdésének alkalmazásában valamely tagállam nemzeti hatóságai és bíróságai egy jogalap nélkül folyósított export-visszatérítés
         visszafizetésére vonatkozó jogvita esetén „analógia útján” alkalmaznak olyan elévülési időt, amely általános nemzeti jogi
         rendelkezésen alapul, feltéve azonban, hogy az ilyen, ítélkezési gyakorlatból eredő jogalkalmazás kellően előrelátható volt,
         aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróságra hárul.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
      36      A kérdést előterjesztő bíróság második kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy ellentétes‑e az arányosság elvével,
         ha – a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében a tagállamok számára biztosított jog érvényesítése során – harmincéves
         elévülési időt alkalmaznak jogosulatlanul kapott export-visszatérítések visszafizetésére vonatkozó jogvita esetén.

      37      Amint a jelen ítélet 26. és 30. pontjából következik, noha a tagállamok – a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében
         előírt lehetőség keretében – széles mérlegelési jogkört tartanak fenn a maguk számára hosszabb elévülési idő megállapítását
         illetően, amelyet az Unió pénzügyi érdekeit sértő szabálytalanság esetén kívánnak alkalmazni, ezeknek az államoknak tiszteletben
         kell tartaniuk az uniós jog általános elveit, különösen az arányosság elvét.

      38      Így különösen a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése szerinti „hosszabb” nemzeti elévülési idő nyilvánvalóan nem haladhatja
         meg azt a mértéket, amely az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló cél eléréséhez szükséges (lásd ebben az értelemben
         a C‑221/09. sz. AJD Tuna ügyben 2011. március 17‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 79. pontját és az ott
         hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      39      E tekintetben meg kell állapítani, hogy azok a hosszabb elévülési idők, amelyeket így a tagállamok a 2988/95 rendelet 3. cikkének
         (3) bekezdése alapján alkalmazhatnak, tagállamonként nagyon különböznek, és nagymértékben függnek ezen államok jogi hagyományaitól,
         valamint attól, hogy jogrendjükben mi az uralkodó felfogás azon időszakkal kapcsolatban, amely a gondos közigazgatás számára
         szükséges és elegendő az állami hatóságok és a nemzeti költségvetések rovására elkövetett szabálytalanságok üldözéséhez.

      40      Továbbá az a tény, hogy valamely tagállam az e rendelkezésben szereplő jogosultság keretében rövidebb elévülési időket ír
         elő, mint amelyeket más tagállam megszabott, nem jelentheti azt, hogy ez utóbbi elévülési idők aránytalanok (lásd analógia
         útján a C‑141/07. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2008. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6935. o.] 51. pontját,
         valamint a C‑562/08. sz. Müller Fleisch ügyben 2010. február 25‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 45. pontját).

      41      Azt is meg kell állapítani, hogy nem kizárt, hogy egy polgári jogi rendelkezésen alapuló harmincéves elévülési szabály szükségesnek
         és arányosnak tűnhet – különösen magánszemélyek közötti jogvitákban –, tekintettel az említett szabállyal követett és a nemzeti
         jogalkotó által meghatározott célra.

      42      Más lesz ugyanakkor az ilyen elévülési szabály megítélése az arányosság elvéhez mérten, ha e szabályt „analógia” útján alkalmazzák
         azért, hogy olyan célt kövessenek, amely eltér attól a céltól, amely a nemzeti jogalkotót a szabály elfogadásakor vezérelte,
         a jelen esetben – az alapügyekben – pedig azért, hogy az uniós jogalkotó által meghatározott célt kövessék.

      43      Márpedig e szempontból tekintve az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló célt, amellyel kapcsolatban az uniós jogalkotó
         úgy ítélte meg, hogy négyéves, vagy akár hároméves elévülési időszak már önmagában is elegendő idő ahhoz, hogy lehetővé tegye
         a nemzeti hatóságok számára azon szabálytalanságok üldözését, amelyek e pénzügyi érdekeket sértik, és olyan intézkedés meghozatalához
         vezethetnek, mint a jogosulatlanul kapott előny visszakövetelése, úgy tűnik, hogy az említett hatóságok számára biztosított
         harmincéves időszak meghaladja azt a mértéket, amely a gondos közigazgatás számára szükséges.

      44      Ugyanis meg kell állapítani, hogy erre a közigazgatásra általános gondossági kötelezettség hárul az általa teljesített, de
         az uniós költségvetést terhelő kifizetések szabályszerűségének ellenőrzésében, tekintettel arra, hogy a tagállamoknak teljesíteniük
         kell az EU 4. cikk (3) bekezdése szerinti általános gondossági kötelezettséget, amely azt jelenti, hogy intézkedéseket kell
         hozniuk a szabálytalanságok gyors orvoslása érdekében (lásd analógia útján a C‑277/98. sz., Franciaország kontra Bizottság
         ügyben 2001. november 13‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8453. o.] 40. pontját).

      45      Ilyen körülmények között azon lehetőség elismerésével, hogy a tagállamok e közigazgatás számára olyan hosszú eljárási határidőt
         engedhetnek, mint amellyel a harmincéves elévülési szabály jár, némiképp tétlenségre ösztönöznénk a nemzeti hatóságokat a
         2988/95 rendelet 1. cikke szerinti „szabálytalanságok” üldözése terén, miközben a gazdasági szereplőket egyrészről hosszan
         tartó jogi bizonytalanságnak, másrészről pedig annak a kockázatnak tennénk ki, hogy ezen időszak végén esetleg már nem tudnák
         bizonyítani a szóban forgó ügyletek szabályosságát.

      46      Mindenesetre hangsúlyozni kell, hogy amennyiben az olyan négyéves elévülési idő, mint amelyet a 2988/95 rendelet 3. cikke
         (1) bekezdésének első albekezdése előír, a nemzeti hatóságok szempontjából esetleg túlságosan rövidnek tűnik ahhoz, hogy lehetővé
         tegye számukra a bonyolultabb szabálytalanságok üldözését, a nemzeti jogalkotó még mindig megteheti, hogy az említett cikk
         (3) bekezdésében előírt lehetőség keretében az efféle szabálytalanságok tekintetében hosszabb elévülési szabályt fogad el.

      47      A fentiek alapján a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyekben
         szerepelnek, ellentétes az arányosság elvével, ha – a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében a tagállamok számára biztosított
         jog érvényesítése során – harmincéves elévülési időt alkalmaznak jogosulatlanul kapott export-visszatérítések visszafizetésére
         vonatkozó jogvita esetén.

       A harmadik kérdésről
      48      A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy amennyiben egy harmincéves elévülési
         szabály alkalmazása a 2988/95 rendelet 1. cikke szerinti „szabálytalansággal” kapcsolatos eljárás esetén – az Unió pénzügyi
         érdekeinek védelmére irányuló célra tekintettel – aránytalannak bizonyul, ellentétes‑e a jogbiztonság elvével az, ha valamely
         nemzeti bíróság akként határozhat, hogy – a jelen esetben tíz évre – csökkenti e harmincéves elévülési szabály hatályát, ahelyett
         hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében előírt négyéves elévülési szabályt alkalmazná.

      49      Nem kizárt, hogy olyan esetben, amikor a nemzeti bíróságok számára nem áll rendelkezésre más alkalmazható elévülési szabály,
         az uniós jog követelményeinek való megfelelés érdekében megkísérlik a harmincéves elévülési szabályt a csökkentés irányába
         értelmezni.

      50      Mindazonáltal az alapügyekben érintetthez hasonló, a 2988/95 rendelet hatálya alá tartozó helyzettel kapcsolatban meg kell
         állapítani, hogy mindenesetre – hosszabb elévülési időt megállapító hatályos nemzeti szabályozás hiányában – a 2988/95 rendelet
         3. cikkének (1) bekezdése négyéves elévülési időt ír elő, és közvetlenül alkalmazandó a tagállamokban, ideértve a mezőgazdasági
         termékek export-visszatérítésének területét is (lásd a C‑278/02. sz. Handlbauer‑ügyben 2004. június 24‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑6171. o.] 35. pontját).

      51      Így olyan körülmények között, amikor az általános jogban szabályozott elévülési időnek a 2988/95 rendelet hatálybalépése előtt
         jogosulatlanul kapott export-visszatérítések visszafizetésére vonatkozó jogvitára való alkalmazása az Unió pénzügyi érdekeinek
         védelmére irányuló célra tekintettel aránytalannak bizonyul, az ilyen szabályt nem szabad alkalmazni, és – amint a fent hivatkozott
         Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 34. pontjából következik – a
         2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt általános elévülési idő alkalmazandó, mivel az vonatkozik
         az e rendelet hatálybalépése előtt elkövetett szabálytalanságokra is, és a szóban forgó szabálytalanság elkövetésének időpontjával
         indul meg.

      52      Ugyanis, ha ilyen helyzetben a nemzeti bíróság a 2988/95 rendelettel összefüggésben szabadon csökkenthetné az eddig alkalmazott
         elévülési időt annak érdekében, hogy olyan szintre vigye le, amely már alkalmassá teszi arra, hogy megfeleljen az arányosság
         elvének, noha egyébként rendelkezésére áll az uniós jogon alapuló és a jogrendjében közvetlenül alkalmazandó elévülési szabály,
         ez éppen azokat az elveket sértené, amelyek szerint egyrészt ahhoz, hogy a jogbiztonság fenntartására irányuló célját elérhesse,
         az elévülési időt előzetesen kell megállapítani (lásd a fent hivatkozott ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         19. pontját, valamint a fent hivatkozott Marks & Spencer ügyben hozott ítélet 39. pontját), másrészt pedig az elévülési idő
         „analógia útján” történő bármely alkalmazásának a jogalanyok számára kellően előreláthatónak kell lennie (lásd analógia útján
         a fent hivatkozott Danske Slagterier ügyben hozott ítélet 34. pontját).

      53      Mindazonáltal ilyen helyzetben – amint a jelen ítélet 46. pontjában is emlékeztettünk rá – a nemzeti jogalkotó még mindig
         megteheti, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében előírt lehetőség keretében hosszabb elévülési szabályt fogad
         el.

      54      A fentiek alapján a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyekben
         szerepelnek, ellentétes a jogbiztonság elvével, ha a 2988/95 rendelet 3. cikke (3) bekezdése szerinti „hosszabb” elévülési
         idő olyan, az általános jogban előírt elévülési időn alapulhat, amelyet bírósági úton csökkentettek annak érdekében, hogy
         alkalmazása megfeleljen az arányosság elvének, mivel ilyen körülmények között mindenképpen a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének
         első albekezdésében előírt négyéves elévülési időt kell alkalmazni.

       A költségekről
      55      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyekben szerepelnek, főszabály szerint nem ellentétes a jogbiztonság elvével,
            ha az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendeletben
            meghatározott európai uniós pénzügyi érdekek védelmével összefüggésben és e rendelet 3. cikke (3) bekezdésének alkalmazásában
            valamely tagállam nemzeti hatóságai és bíróságai egy jogalap nélkül folyósított export-visszatérítés visszafizetésére vonatkozó
            jogvita esetén „analógia útján” alkalmaznak olyan elévülési időt, amely általános nemzeti jogi rendelkezésen alapul, feltéve
            azonban, hogy az ilyen, ítélkezési gyakorlatból eredő jogalkalmazás kellően előrelátható volt, aminek vizsgálata a kérdést
            előterjesztő bíróságra hárul.
      2)      Olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyekben szerepelnek, ellentétes az arányosság elvével, ha – a 2988/95 rendelet
            3. cikkének (3) bekezdésében a tagállamok számára biztosított jog érvényesítése során – harmincéves elévülési időt alkalmaznak
            jogosulatlanul kapott export-visszatérítések visszafizetésére vonatkozó jogvita esetén.
      3)      Olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyekben szerepelnek, ellentétes a jogbiztonság elvével, ha a 2988/95 rendelet
            3. cikke (3) bekezdése szerinti „hosszabb” elévülési idő olyan, az általános jogban előírt elévülési időn alapulhat, amelyet
            bírósági úton csökkentettek annak érdekében, hogy alkalmazása megfeleljen az arányosság elvének, mivel ilyen körülmények között
            mindenképpen a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt négyéves elévülési időt kell alkalmazni.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (harmadik tanács) 1981. november 12-i ítélete. # Amministrazione delle finanze dello Stato kontra Srl Meridionale Industria Salumi és társai ; Ditta Italo Orlandi & Figlio és Ditta Vincenzo Divella kontra Amministrazione delle finanze dello Stato. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Corte suprema di Cassazione - Olaszország. # 212/80-217/80. sz. egyesített ügyek


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. szeptember 10-i ítélete.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések - Közösségi közbeszerzési eljárás - A Halászati Főigazgatóság informatikai rendszereihez kapcsolódó informatikai szolgáltatások nyújtása és kapcsolódó árubeszerzések - Az ajánlattevő ajánlatának elutasítása - Indokolási kötelezettség.#T-465/04. sz. ügy.

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. szeptember 10‑i ítélete – Evropaïki Dynamiki kontra Bizottság
      (T‑465/04. sz. ügy)
      „Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – Közösségi közbeszerzési eljárás – A Halászati Főigazgatóság informatikai rendszereihez kapcsolódó informatikai szolgáltatások nyújtása és kapcsolódó árubeszerzések
         – Az ajánlattevő ajánlatának elutasítása – Indokolási kötelezettség”

      1.                     Megsemmisítés iránti kereset – A közösségi bíróság hatásköre – Valamely intézmény elleni meghagyás iránti kérelem – Elfogadhatatlanság
            (EK 230. és EK 233. cikk) (vö. 35. pont)
      2.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési szerződés ajánlati felhívás alapján történő megkötése – Az
            intézmények mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok (vö. 45. pont)
      3.                     Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés
            odaítélési eljárása keretében hozott, ajánlatot elutasító határozat (EK 253. cikk; 1605/2002 tanácsi rendelet, 100. cikk,
            (2) bekezdés; 2342/2002 bizottsági rendelet, 149. cikk) (vö. 47–50., 54–55., 59., 76–80. cikk)
      Tárgy

               A Bizottság 2004. szeptember 15‑i, a felperesnek a Halászati Főigazgatóság informatikai rendszereihez kapcsolódó informatikai
                  szolgáltatások nyújtására és kapcsolódó árubeszerzésekre irányuló közbeszerzési eljárás keretében benyújtott ajánlatát elutasító,
                  és a szerződést a nyertes ajánlattevőnek odaítélő határozatának megsemmisítése iránti kérelem.

            Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság megsemmisíti a Bizottság határozatát, amelyben elutasította az Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata
         Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE által benyújtott ajánlatot, és a szerződést a nyertes ajánlattevőnek ítélte
         oda a „FISH/2004/02”. sz. közbeszerzési eljárás keretében.

      2)         Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot kötelezi valamennyi költség viselésére.


A Bíróság január 28.-i ítélete: 1986. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # # 270/83. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2004. december 2-i ítélete. # José Martí Peix SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Halászat - Közösségi pénzügyi támogatás - A pénzügyi támogatás csökkentése - 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet - 1. és 3. cikk - Elévülés. # C-226/03. P. sz. ügy

text:
      C‑226/03. P. sz. ügy
      José Martí Peix SA
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Fellebbezés – Halászat – Közösségi pénzügyi támogatás – Támogatás csökkentése – 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet – 1. és 3. cikk – Elévülés”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Az Európai Közösségek saját forrásai – A Közösség pénzügyi érdekeinek védelméről szóló rendelet – Folyamatos szabálytalanság
            – Elévülési idő – Megszakító cselekmény
      (2988/95 tanácsi rendelet, 1. cikk, (2) bekezdés és 3. cikk, (1) bekezdés, második és harmadik albekezdés)
      2.        Fellebbezés – Jogalapok – Az ítélet közösségi jogot sértő indokolása – Egyéb jogi indokok alapján megalapozott rendelkező
            rész – Elutasítás
      1.        Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló 2988/95 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti szabálytalanság
         feltétele, hogy valamely gazdasági szereplő cselekményével vagy mulasztásával közösségi jogi rendelkezést sértsen.

      Amíg a közösségi jog valamely rendelkezésének megsértését eredményező mulasztást nem pótolják, a szabálytalanság ugyanazon
         rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében „folyamatos”. A vonatkozó elévülési idő azon a napon kezdődik,
         amikor a szabálytalanság megszűnt.

      Az elévülést megszakítja a Bizottság olyan levele, amelynek célja különösen a szabálytalanság üldözése, valamint a pénzügyi
         támogatás csökkentése, mivel e levél a fent említett 3. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti vizsgálati cselekmény.

      (vö. 16–18., 30. pont)
      2.        Amennyiben az Elsőfokú Bíróság valamely ítéletének indokolása a közösségi jogot sérti, de rendelkező része egyéb jogi indokok
         miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani.

      (vö. 29. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. december 2.(*)

      „Fellebbezés – Halászat – Közösségi pénzügyi támogatás – Támogatás csökkentése – 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet – 1. és 3. cikk – Elévülés”
      A C‑226/03. P. sz. ügyben,
      a José Martí Peix SA (székhelye: Huelva [Spanyolország], képviselik: J.‑R. García‑Gallardo Gil‑Fournier és D. Domínguez Pérez ügyvédek)

      fellebbezőnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2003. május 22‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      az Európai Közösségek Bizottsága ( képviselik: S. Pardo Quintillán, meghatalmazotti minőségben, és J. Guerra Fernández ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg),

      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑P. Puissochet és N. Colneric (előadó) bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: M. Múgica Azarmendi főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. június 10‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. szeptember 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Fellebbezésében a José Martí Peix SA (a továbbiakban: fellebbező) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑125/01. sz., José
         Martí kontra Bizottság ügyben 2003. március 13‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑865. o., a továbbiakban: megtámadott ítélet)
         megsemmisítését kéri, amellyel a fellebbező a Bizottság 2001. március 19‑én hozott, a fellebbező részére 1991‑ben spanyol‑angolai
         halászati vegyesvállalat létrehozására nyújtott pénzügyi támogatás összegének csökkentésére vonatkozó, valamint 639 520 eurós
         összeg visszafizetését elrendelő határozatának (a továbbiakban: megtámadott határozat) megsemmisítése iránti kérelme elutasításra
         került.

       A jogi háttér
      2        A halászati- és akvakultúra ágazat struktúráinak javítására és kiigazítására hozott közösségi intézkedésekről szóló, 1986.
         december 18‑i 4028/86/EGK tanácsi rendelet (HL L 376., 7. o.) 44. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:

      „Az érdekelt tagállam által erre a célra kijelölt hatóság vagy szervezet a közösségi intézkedés teljes időtartama alatt köteles
         átadni a Bizottság részére – annak kérésére – az összes igazoló okmányt, valamint minden olyan iratot, amely alkalmas annak
         megállapítására, hogy az egyes projektek tekintetében előírt pénzügyi vagy egyéb feltételek teljesülnek‑e. A Bizottság a 47. cikkben
         meghatározott eljárásnak megfelelően dönthet a támogatás felfüggesztéséről, csökkentéséről, illetve megvonásáról:

      –        ha a projektet nem a tervezett módon valósítják meg, vagy
      –        ha bizonyos előírt feltételek nem teljesülnek, vagy
      –        ha a kedvezményezett a kérelmében foglalt, valamint a pénzügyi támogatás odaítéléséről szóló határozatban feltüntetett információkkal
         ellentétben a fenti határozatról szóló értesítéstől számított egy éven belül nem kezdi meg a munkálatok kivitelezését, illetve
         ha e határidő lejárta előtt nem nyújt elégséges biztosítékot a projekt megvalósítására, vagy

      –        ha a kedvezményezett nem fejezi be a munkálatokat az azok kezdetétől számított két éven belül, kivéve a vis maior esetét.

      A határozatról az érdekelt tagállam és a kedvezményezett kap értesítést.
      A Bizottság intézkedik azon összegek behajtásáról, amelyeknek kifizetése nem került vagy kerül igazolásra” [nem hivatalos
         fordítás].

      3        Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet 1. és
         3. cikkének (HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.) szövege a következő:

      „1. cikk
      (1) Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelme céljából a közösségi joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy
         keretszabályozás kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedéseket, továbbá szankciókat tekintetében.

      (2) Szabálytalanság a közösségi jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása
         útján történő megsértése, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése vagy a Közösségek által kezelt költségvetések
         kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a Közösségek nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése
         vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.”.

      [...]
      3. cikk
      (1) Az eljárás elévülési ideje az 1. cikk (1) bekezdésében említett szabálytalanság elkövetését követő négy év. Mindazonáltal
         az ágazati szabályok ennél rövidebb, de legalább három éves időszakot is előírhatnak.

      Folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt.
         Többéves programok esetében az elévülési idő minden esetben addig tart, amíg a program véglegesen le nem zárult.

      A hatáskörrel rendelkező hatóságnak a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálata vagy eljárása, amelyről az érintett
         személyt tájékoztatták, megszakítja az elévülést. A megszakadást kiváltó cselekményt követően az elévülés újrakezdődik.

      Az elévülés mindazonáltal legkésőbb az elévülési idő kétszeresének megfelelő időszak utolsó napján bekövetkezik, ha a hatáskörrel
         rendelkező hatóság ezalatt nem szabott ki szankciót, kivéve, ha a közigazgatási eljárást a 6. cikk (1) bekezdésének megfelelően
         felfüggesztették.

      […]”
       A jogvita alapját képező tényállás
      4        Az Elsőfokú Bíróság előtt lefolyt eljárás alapját képező tényállás a megtámadott ítélet 11–34. pontjában a következőképpen
         került ismertetésre:

      „11      1991 októberében a felperes a spanyol hatóságok közreműködésével a Bizottsághoz a 4028/86 rendeleten alapuló közösségi pénzügyi
         támogatás iránti kérelmet nyújtott be egy spanyol-angolai halászati vegyesvállalat létrehozására irányuló projekt keretében.
         Ez a projekt halászati tevékenység céljából három hajó – a Pondal, a Periloja, valamint a Sonia Rosal – átruházását foglalta
         magában a felperes, a portugál Iberpesca Sociedades de Pesca Ltda, valamint az angolai tag, az Empromar N’Gunza által létrehozott
         vegyesvállalat részére.

      12      A Bizottság 1991. december 16‑i határozatával (a továbbiakban: odaítélő határozat) az előző pontban felvázolt projektre (SM/ESP/17/91. sz. projekt,
         a továbbiakban: projekt), legfeljebb 1 349 550 ECU összegű közösségi támogatás odaítéléséről döntött. Ez a határozat megállapította,
         hogy a Spanyol Királyságnak 269 910 ECU összegű támogatással kell kiegészítenie a közösségi támogatást.

      13      1992 novemberében létrejött az Ibermar Empresa de Pesca Ltda nevű vegyesvállalat, amelyet Luandában (Angola) jegyeztek be.
         1992 decemberében a vegyesvállalat három hajóját a luandai kikötőben lajstromozták.

      14      A felperes kérelmét követően a Bizottság 1993. május 12‑én kelt határozatában az odaítélő határozatot módosító határozatot
         hozott. A módosítás arra vonatkozott, hogy a harmadikországbeli tag, az Empromar N’Gunza helyébe a Marang, Pesca et Industrias
         de Pesca Ltda társaság lépett.

      15      A Bizottság 1993. május 18‑án vette kézhez a spanyol hatóságok közreműködésével hozzá eljuttatott, az odaítélt pénzügyi támogatás
         első részletének kifizetésére irányuló 1993. május 10‑én kelt fizetési kérelmet. E kérelemhez csatoltak több, a vegyesvállalat
         létrehozását, a hajóknak a luandai kikötőben történt lajstromozását és a közösségi hajólajstromból való törlését, valamint
         a halászati tevékenységhez szükséges engedélyek megszerzését igazoló okiratot.

      16      A Bizottság 1993. június 24‑én kifizette a támogatás 80%‑át.
      17      1994. május 20‑án a felperes a támogatás fennmaradó részletének kifizetésére irányuló kérelmet nyújtott be a spanyol hatóságokhoz.
         E kérelemhez csatolták az első, 1993. április 20‑a és 1994. április 20‑a közötti tevékenységi időszakra vonatkozó időszakos
         jelentést. E jelentés a következőket tartalmazta:

      »Hosszú távú céljainkat módosítani kellett a Pondal 1993. július 20‑i hajótörése miatt. Haladéktalanul kértük az angolai halászatért
         felelős hatóságokat, hogy e hajót a flottánkból más hajóval helyettesíthessük, de e jelentés készítése időpontjában még mindig
         nem kaptunk engedélyt e helyettesítésre.«

      18      A Bizottság a fenti pontban említett kérelmet 1994. szeptember 7‑én kapta kézhez, és 1994. szeptember 14‑én utalta ki a támogatás
         fennmaradó részletét.

      19      A Bizottság 1995. november 6‑án vette kézhez az 1995. június 19‑i keltezésű második időszakos tevékenységi jelentést, amely
         az 1994. május 20‑a és 1995. május 20‑a közötti időszakra vonatkozott. Ez a jelentés megemlítette a Pondal 1993. július 20‑i
         hajótörését, és részletezte az e hajó helyettesítése kapcsán az angolai hatóságok döntésképtelensége miatt felmerült nehézségeket.

      20      Mivel a Bizottság nem kapta kézhez a harmadik tevékenységi időszakra vonatkozó jelentést, 1996. december 20‑i levelében a
         spanyol hatóságoktól adatokat kért e tárgyban, amire e hatóságok 1997. január 22‑i levelükben azt válaszolták, hogy e jelentés
         szerkesztés alatt áll.

      21      A spanyol hatóságok 1997. február 20‑án kézhez kapták a felperes 1997. január 31‑én kelt levelét, amelyben az kifejtette a
         vegyesvállalat vezetésében az angolai tag által támasztott követelményekkel kapcsolatban felmerült nehézségeket, és ezek miatt
         a Perijola, valamint a Sonia Rosal hajó tekintetében a harmadik ország megváltoztatását javasolta. E levélben a felperes jelezte
         e két hajónak a Peix Camerún SARL vegyesvállalat részére történt átruházását, és kérte, hogy a harmadik időszaki tevékenységi
         jelentést ez utóbbi társaságra vonatkozóan nyújthassa be.

      22      A spanyol hatóságok 1997. február 4‑én kelt, a Bizottsághoz 1997. március 5‑én érkezett levelükben továbbították a felperes
         által megfogalmazott kérelmeket a megfelelő dokumentációval együtt, és e kérelmek támogatásáról nyilatkoztak.

      23      A Bizottság 1997. április 4‑én azt válaszolta a spanyol hatóságoknak, hogy a harmadik időszakos tevékenységi jelentést 1996 szeptemberében
         kellett volna a felperesnek benyújtania, következésképpen e jelentést az előző jelentések folytatásaként, nem pedig a felperes
         által előterjesztett szempontoknak megfelelően kellett elkészíteni.

      24      A Bizottság 1997. június 18‑i levelében a spanyol hatóságokat felhívta a harmadik időszakos tevékenységi jelentés mielőbbi
         megküldésére.

      25      Az 1995. május 20. és 1996. május 20. közötti időszakra vonatkozó harmadik időszakos tevékenységi jelentés 1997 szeptemberében
         érkezett meg a Bizottsághoz. Ez a jelentés az angolai tagnak a halászati tevékenység rendes menetét akadályozó magatartását
         taglalta. Megemlítette, hogy az utolsó Angolából származó halszállítmányok 1995 márciusában kerültek szállításra, és a fent
         említett magatartásokból adódó nehézségekre tekintettel a közösségi tagok a vegyesvállalatban meglévő társasági részüknek
         az angolai tag részére történő eladásáról, valamint a projektben érintett hajók visszavásárlásáról döntöttek. A jelentés megemlítette,
         hogy a hajók visszavásárlását követően a felperes azokat egy nigériai kikötőbe szállította, ahol 1996‑ig javításokat végeztek
         rajtuk.

      26      A spanyol hatóságok 1998. február 26‑i kérésére válaszul a felperes 1998. március 6‑án kelt levelében e hatóságok részére
         felvilágosítást nyújtott a projekt megvalósítását illetően. E levélben megemlítették, hogy a vegyesvállalat hajói 1995 első
         negyedévében hagyták el az angolai vizeket. Az e levélhez csatolt okiratokból kiderült, hogy a közösségi hajótulajdonosok
         társasági részesedéseinek az angolai tag részére való átruházására 1995. február 3‑án került sor.

      27      A Bizottság 1998. június 26‑i levelében felhívta a spanyol hatóságokat, hogy szolgáltassanak adatot a projekt állásáról. E
         levélre válaszolván az említett hatóságok a Bizottságnak 1998. július 2‑án megküldték a felperes 1998. március 6‑i levelét.

      A pert megelőző eljárás
      28      Cavaco úr, a Bizottság Halászati Főigazgatóságának (DG XIV) főigazgatója 1999. július 26‑án kelt, a felperesnek és a spanyol
         hatóságoknak címzett levelében arról tájékoztatott, hogy a 4028/86 rendelet 44. cikkének (1) bekezdése szerint a Bizottság
         a projektre odaítélt támogatás csökkentéséről határozott azon indokkal, hogy az említett rendeletben, valamint az 1956/91 rendeletben
         rögzített követelményekkel ellentétben a vegyesvállalat nem folytatta három éven át a halászati erőforrások hasznosítását
         a támogatást odaítélő határozatban meghatározott harmadik országban. A Pondal elnevezésű hajó tekintetében e levél megemlítette,
         hogy a Bizottság rendelkezésére bocsátott okiratokból arra a következtetésre lehetett jutni, hogy az 1993. április 20‑tól
         a hajótörés napjáig, 1993. július 20‑ig, azaz három hónapon át fejtett ki tevékenységet, ami indokolttá tette a támogatás
         160 417 ECU‑vel való csökkentését. Mindemellett hozzátette, hogy a Bizottság számítása azon bizonyítékok kézhezvételének függvénye,
         amelyek igazolják, hogy a fent említett hajótörés vis maiornak minősült. A Periloja és a Sonia Rosal hajó tekintetében kiemelte, hogy a Bizottság rendelkezésére álló adatok alapján az
         derül ki, hogy e két hajó a vegyesvállalat keretében 1993. április 20. és 1994. április 20. között, illetve 1994. május 20‑tól
         1995. február 3‑ig, azaz a felperes említett társaságban birtokolt társasági részesedése eladásának napjáig, összesen 21 hónapig
         végzett tevékenységet az angolai vizeken, ami a támogatás összegének 114 520 ECU összegű csökkentésére adott indokot. Összességében
         az előirányozott csökkentés 274 937 ECU volt, amely összeg felperes általi visszafizetését várta a Bizottság, mivel előzőleg
         a felperesnek a támogatás teljes összegét kifizették. A levél jelezte, hogy amennyiben a felperes a javasolt rendezéshez 30 napon
         belül nem adja formális hozzájárulását, a Bizottság megindítja a támogatás csökkentése iránti eljárást.

      29      A felperes 1999. október 5‑én továbbította a Bizottsághoz megjegyzéseit az utóbbi 1999. július 26‑án kelt levelére. A felperes
         lényegében olyan információkat szolgáltatott, amelyek azt voltak hivatottak bizonyítani, hogy a Pondal hajótörése vis maiornak minősült, és jelezte, hogy megpróbálta e hajót a flotta más hajójával helyettesíteni, de ez az angolai hatóságok magatartása
         miatt lehetetlenné vált. A Periloja és a Sonia Rosal tekintetében a felperes kifejtette, hogy az angolai tag által okozott
         nehézségek arra kényszerítették őt, hogy e hajók tevékenységét a kameruni vizekre helyezze át. Kiemelte, hogy e változtatásokat
         1997 januárjában a spanyol hatóságok tudomására hozták. Hangsúlyozta, hogy a vegyesvállalat létrehozásához és működéséhez
         megkívánt alakiságoknak eleget tettek, és e vegyesvállalat tevékenysége a közösségi piac elsőbbségi ellátására irányult.

      30      1999. november 9‑én a Bizottság és a felperes között megbeszélésre került sor.
      31      E megbeszélést követően a felperes 2000. február 18‑án az észrevételeit tartalmazó beadványt küldött a Bizottságnak, amelyben
         a Bizottság által felsorolt cselekményekhez fűződő joghatások elévülésére hivatkozott, valamint arra, hogy a Bizottság megsértette
         a gondosság és a gondos ügyintézés alapelvét.

      32      Smidt úr, a Bizottság Halászati Főigazgatóságának főigazgatója 2002. május 25‑i, a felperesnek és a spanyol hatóságoknak címzett
         levelében megállapította, hogy a felperes által 1999. október 5‑én benyújtott okiratok tanulmányozásából kiderült, hogy a
         Pondal hajótörése 1993. január 13‑án, nem pedig 1993. július 20‑án történt, ahogy arról addig a felperes a Bizottságot tájékoztatta,
         és hogy ilyen körülmények között a felperes által 1993 májusában benyújtott, a támogatás első részlete iránti fizetési kérelemben
         e tény feltüntetésének hiánya, valamint a vegyesvállalat első és második időszakos tevékenységi jelentésben annak állítása,
         hogy a hajótörés 1993 júliusában történt, olyan szabálytalanságnak minősül, amely indokolja a támogatás kérdéses hajóra vonatkozó
         részének megvonását. Mivel a támogatásnak e része 525 000 ECU összegű volt, továbbá a Bizottság megerősítette a vegyesvállalat
         másik két hajója vonatkozásában 1999. július 26‑án kifejtett álláspontját, e levél a támogatás összegének összesen 639 520 ECU-vel
         történő csökkentését irányozta elő. E levél szintén tartalmazta a Bizottság kifogásait a felperesnek az előirányzott csökkentés
         és az annak beszedése iránti intézkedések elévülésére való hivatkozásával kapcsolatosan. Jelezte továbbá, hogy amennyiben
         a felperes harminc napon belül nem nyilatkozik az ajánlott rendezés elfogadásáról, illetve nem szolgáltat olyan bizonyítékokat,
         amelyek alkalmasak lennének arra, hogy a Bizottság megváltoztassa álláspontját, a Bizottság megindítja a támogatás csökkentése
         és a visszafizetendő összeg behajtása iránti eljárást.

      33      A felperes 2000. július 10‑én megküldte a Bizottságnak az utóbbi 2000. május 25‑i leveléhez fűzött észrevételeit. Lényegében
         azt fejtette ki, hogy a Pondal ugyan 1993. január 13‑án szenvedett hajótörést, de azt az angolai hajólajstromból csak 1993.
         július 20‑án törölték, és ez magyarázza azt, hogy a hajótörés ténye nem került említésre a támogatás első részletének kifizetése
         iránti kérelemben, valamint ez az utóbbi időpont került feltüntetésre első időszakos tevékenységi jelentésben is. A másik
         két hajó tekintetében a felperes arra hivatkozott, hogy a harmadik ország megváltoztatásának tényéről a spanyol hatóságokat
         1997 januárjában értesítette. A felperes arra is hivatkozott, hogy jóhiszeműen járt el ebben az ügyben.

      34      A Bizottság 2001. március 19‑én a projekt keretében odaítélt támogatás 710 030 euróra történő csökkentését elrendelő határozatot
         hozott, és a felperest 639 520 euró visszafizetésére kötelezte […].”

       A megtámadott ítélet
      5        Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. június 8‑án benyújtott keresetlevelével a felperes az EK 230. cikk alapján a megtámadott
         határozat megsemmisítése iránt indított keresetet a Bizottság ellen.

      6        Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben a kereseti kérelmet mint megalapozatlant elutasította.

      7        Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 81–95. pontjában a következőképpen elemezte a felperesnek a 2988/95 rendelet 3. cikkének
         (1) bekezdésén alapuló és a cselekmények tekintetében lejárt elévülésre vonatkozó jogi érvelését:

      „81      Először is a Pondal hajótörésével kapcsolatos cselekmények tekintetében fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a megtámadott
         határozatban helyesen megállapított szabálytalanság abban áll, hogy a felperes először eltitkolta a hajótörés megtörténtét,
         később pedig helytelen hajótörési dátumot közölt. A felperesnek a Pondal hajótörésével kapcsolatosan felrótt magatartásokat
         a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti folyamatos szabálytalanságnak kell tekinteni, mivel azoknak tárgya ugyanaz,
         vagyis a felperesnek a hajótöréssel kapcsolatosan fennálló megfelelő tájékoztatási és együttműködési kötelezettségének elmulasztása
         volt. Ezért a fenti rendelkezésnek megfelelően meg kell állapítani, hogy a Pondal hajóval kapcsolatos szabálytalanság tekintetében
         az elévülési idő »azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt«.

      82      E tekintetben ugyan a felperes a vegyesvállalatnak a spanyol hatóságok részére 1994. május 20‑án megküldött első időszakos
         tevékenységi jelentésében bejelentette a Pondal hajótörését, a tárgyaláson mégis elismerte, hogy az addig feltüntetett 1993.
         július 20‑a helyett a hajótörés pontos napját, vagyis 1993. január 13‑át csupán a Bizottság 1999. július 26‑i levelében foglaltakra
         vonatkozó észrevételeit tartalmazó 1999. október 5‑i beadványában említette először. E körülmények között meg kell állapítani,
         hogy a felperesnek a Pondal hajótörése tekintetében fennálló tájékoztatási és együttműködési kötelezettsége elmulasztásával
         kapcsolatos szabálytalansága 1999. október 5‑én fejeződött be. A felperes ilyen körülmények között nem hivatkozhat a megtámadott
         határozatban a fenti hajóval kapcsolatosan megállapított cselekményekhez fűződő joghatások elévülésére.

      […]
      91      [...] [A] Periloja és Sonia Rosal hajókkal kapcsolatosan felrótt cselekmények a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése
         alapján folyamatos szabálytalanságot képezőnek minősülnek, amely szabálytalanság a vegyesvállalat harmadik időszakos tevékenységi
         jelentése szerint a vegyesvállalat három éves kötelező működési időszakának végéig, azaz 1996. május 20‑ig tartott, amikorra
         is a szabálytalanság a megtámadott határozatban hivatkozott formát véglegesen felöltötte, vagyis a fent említett két hajó
         angolai vizeken a fent meghatározott 36 hónapos periódusból tizenöt hónapon keresztül nem fejtett ki tevékenységet. E feltételek
         mellett a 2988/95 rendelet ugyanezen rendelkezése alapján úgy kell tekintetni, hogy a négy éves elévülési idő »azon a napon
         kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt«, vagyis jelen esetben 1996. május 20‑án.

      92      A 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerint az elévülést megszakítja az illetékes hatóságoknak
         a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálata vagy eljárása, amelyről az érintett személyt tájékoztatták.

      93      A jelen ügyben a felperesnek 1999. július 26‑án küldött levelében a Bizottság tájékoztatta a felperest a Periloja és a Sonia
         Rosal tevékenységével kapcsolatos szabálytalanságokat érintő, támogatás csökkentése iránti eljárás megindításáról. A 4028/86 rendelet
         44. cikkének (1) bekezdéséből következik, […] hogy az előző pontban hivatkozott rendelkezés értelmében a Bizottság volt az
         illetékes hatóság a hivatkozott rendelkezés alapján odaítélt támogatás csökkentésére. Ezen túlmenően az 1999. július 26‑i
         levél – mint ahogy azt maga a felperes is megállapította […] – a fent említett szabálytalanságok elleni eljárást célzó cselekménynek
         tekintendő. Ilyen körülmények között e levél a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének értelmében az elévülést megszakító
         cselekménynek minősül.

      94      Következésképpen, még ha feltételezzük is, hogy – folyamatos szabálytalanságról lévén szó – a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése
         első albekezdésének szó szerinti olvasata alapján az e rendelkezésben rögzített négy éves elévülési idő attól az időponttól
         kezdődik, amikor a szabálytalanság befejeződött, és még ha az adott esetben az illetékes hatóságnak csak később jutott a tudomására
         e szabálytalanság, akkor is meg kell állapítani, hogy az 1999. július 26‑án kelt levelet a 1996. május 20‑án kezdődött négy
         éves elévülési időszak lejárta előtt küldték meg, és az megszakította az elévülést, aminek eredményeképpen e napon újabb négy
         éves elévülési idő kezdődött meg. Következésképpen a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában a Periloja és Sonia
         Rosal hajókkal kapcsolatos szabálytalanságot előidéző cselekményekhez fűződő joghatások még nem évülhettek el.

      95      A fenti megfontolások alapján az elévülésre vonatkozó jogalapot el kell utasítani.”
       A felek kereseti kérelmei és a megsemmisítés jogalapja
      8        A felperes azt kéri a Bíróságtól, hogy:

      –        nyilvánítsa elfogadhatónak a jelen fellebbezést;
      –        semmisítse meg a megtámadott ítéletet;
      –        kötelezze a Bizottságot mind az Elsőfokú Bíróság, mind a Bíróság előtt felmerült költségek összességének viselésére.
      9         A Bizottság azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:

      –        a fellebbezést elsődlegesen mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant, vagy másodlagosan mint megalapozatlant részben utasítsa el
         ;

      –        egyebekben a fellebbezést mint megalapozatlant utasítsa el;
      –        másodlagosan, amennyiben a fellebbező által hivatkozott fellebbezési jogalap elfogadható, nyilvánítsa megalapozottnak a Bizottság
         beadványának ötödik részében kifejtett hivatkozásokat [a 2988/95 rendelet 3. cikkének alkalmazhatatlansága a jelen ügy tárgyát
         képező szabálytalanságok tekintetében], és a megsemmisítés iránti fellebbezési kérelmet mint megalapozatlant utasítsa el;

      –        kötelezze a fellebbezőt a két bírósági fórum előtt felmerült költségek viselésére.
      10      Fellebbezése alátámasztása végett a fellebbező egyetlen, a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében
         szabályozott „folyamatos szabálytalanság” fogalmának téves értelmezését kifogásoló jogalapra hivatkozik.

       A fellebbezésről
      11      Az Elsőfokú Bíróság előtt a fellebbező fenntartotta, hogy a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni, mivel annak meghozása
         időpontjában a támogatás csökkentésére indokot adó cselekményekhez fűződő joghatások már elévültek.

      12      Fellebbezésében azt rótta fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a megtámadott ítélet 81. és 91. pontjában ezt a jogalapot elutasította,
         fenntartva, hogy a felperesnek felrótt magatartásokat a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerint folyamatos szabálytalanságnak
         kell tekinteni.

      13      Ez a jogalap két részre tagolódik, az egyik a Pondal, a másik pedig a Sonia Rosal és Periloja hajók helyzetére vonatkozik.

      14      Először a második részt kell megvizsgálni.

       Az egyetlen jogalap második részéről: a Sonia Rosal és a Periloja hajók
      15      Az egyetlen jogalap második része vonatkozásában a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Sonia Rosal és a Periloja Angolából
         való távozása által előidézett szabálytalanság a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdésében meghatározott
         „folyamatos szabálytalanság” fogalma értelmében nem folyamatos, hanem egyszeri volt, és ezért annak elévülési ideje 1995 februárjától,
         azaz akkortól kezdődött, amikor a fenti hajók elhagyták az angolai vizeket.

      16      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2988/95 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti szabálytalanság feltétele,
         hogy valamely gazdasági szereplő „cselekményével vagy mulasztásával” közösségi jogi rendelkezést sértsen.

      17      Amíg a közösségi jog valamely rendelkezésének megsértését eredményező mulasztást nem pótolják, a szabálytalanság a 2988/95 rendelet
         3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében „folyamatos”.

      18      Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 91. pontjában joggal állapította meg egyrészről azt, hogy a Periloja és a Sonia Rosal
         hajókkal kapcsolatosan felrótt magatartások a fenti rendelkezés szerinti folyamatos szabálytalanságnak minősülnek, másrészről
         pedig azt, hogy a négy éves elévülés határideje azon időpontban kezdődött, „amikor a szabálytalanság megszűnt”, azaz jelen
         esetben 1996. május 20‑án.

      19      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 4028/86 rendelet végrehajtásának részletes szabályairól szóló, 1991. június
         21‑i 1956/91/EGK bizottsági rendelet I. mellékletének B. részében (HL L 181., 1. o.) felhívják a közösségi pénzügyi támogatások
         kérelmezőinek figyelmét arra, hogy az ilyen támogatás odaítélése kiváltképpen függvénye annak, hogy a vegyesvállalat tevékenysége
         a halászati erőforrások meghatározott harmadik országban történő hasznosítására irányuljon.

      20      A megtámadott ítéletből kitűnik, hogy az odaítélő határozat, valamint a hatályos szabályozás együttes olvasatából következő
         követelmény szerint a fellebbező kötelezettséget vállalt arra, hogy a Periloja és a Sonia Rosal hajókkal három éven keresztül,
         azaz 1996. május 20‑ig hasznosítja az angolai vizek erőforrásait.

      21      Ezért a fellebbező nem állíthatja, hogy a szabálytalanság csupán 1995 februárjában következett be. Valójában a szabálytalanság
         akkor kezdődött, amikor a kérdéses hajók elhagyták az angolai vizeket, és az említett három éves periódus végéig folytatódott.

      22      Az előző megfontolásokból következően az egyetlen jogalap második részét el kell utasítani.

       Az egyetlen jogalap első részéről: a Pondal hajó
      23      Az első részben a fellebbező két kifogásra hivatkozik.

      24      Először is azt állítja, hogy a pénzügyi támogatás csökkentését eredményező információt a szabálytalanság, vagyis a Pondal
         hajótörésének megtörténtét követő négy éven túl kezdődött, semmis vizsgálat alapján szerezték meg, másodszor pedig azt állítja,
         hogy a téves adatszolgáltatásra vonatkozó elévülési idő már lejárt.

       A második kifogásról
      25      A felperes második kifogásában, amelyet érdemes első helyen tárgyalni, azt állítja, hogy a téves adatszolgáltatás egyszeri
         jogsértésnek tekintendő, amelyet az adatszolgáltatás napján követtek el. Az elkövetés napja tehát nem az, amikor a Bizottság
         felfedezte a hibát.

      26      Ez utóbbi megállapítás pontos. A megtámadott határozatot a 4028/86 rendelet 44. cikkének (1) bekezdése alapján hozták meg.
         Az 1999. július 26‑i levéllel együtt értelmezendő megtámadott határozatból kiderül, hogy a Bizottság azért csökkentette a
         fellebbező projektjére kezdetben odaítélt támogatást, mert a fellebbező nem tartotta be az odaítélő határozatban, valamint
         az alkalmazandó közösségi szabályokban meghatározott feltételeket azzal, hogy három évig nem folytatta az angolai halászati
         erőforrások hasznosítását. A Bizottság csupán mellékesen állapította meg, hogy az a tény, hogy támogatás első részlete kifizetésekor,
         vagyis 1993. május 10‑én a fellebbező nem közölte, hogy a Pondal 1993. január 13‑án hajótörést szenvedett, súlyos jogsértésnek
         minősül.

      27      Mint a Sonia Rosal és a Periloja hajók esetében, úgy a projekt részét képező harmadik hajóval kapcsolatos szabálytalanság
         is a három éves periódus végéig, vagyis 1996. május 20‑áig tartott, és ez az időpont tekintendő az elévülés kezdőnapjának.

      28      Ebből következően az Elsőfokú Bíróság jogi hibát vétett, amikor a megtámadott ítélet 81. és 82. pontjában a Pondal tekintetében
         azt állapította meg, hogy az elévülés 1999. október 5‑én kezdődött.

      29      Mindemellett, amennyiben az Elsőfokú Bíróság valamely ítéletének indokolása a közösségi jogot sérti, de rendelkező része egyéb
         jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani (a C‑30/91. P. sz., Lestelle kontra Bizottság
         ügyben 1992. június 9‑én hozott ítélet [EBHT 1992, I‑3755. o.] 28. pontja, a C‑210/98. P. sz., Salzgitter kontra Bizottság
         ügyben 2000. július 13-án hozott ítélet [EBHT 2000, I‑5843. o.] 58. pontja és a C‑312/00. P. sz., Bizottság kontra Camar és
         Tico ügyben 2002. december 10-én hozott ítélet [EBHT 2002, I‑11355. o.] 57. pontja).

      30      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság 1999. július 26-i levele vizsgálati cselekmény volt, amint azt fellebbezésének
         47. pontjában a fellebbező is elismeri. A fent említett levél célja tulajdonképpen a szabálytalanságok üldözése, valamint
         a támogatásnak a Pondal hajótörése körülményei alapján történő csökkentése volt. E levél megszakította az elévülést, amelynek
         következtében a fellebbező elleni eljárási cselekmények nem évültek el.

      31      Nem tartható fenn a fellebbező azon véleménye, hogy a téves adatszolgáltatás képezi a szabálytalanság tárgyát, és következésképpen
         az elévülés kezdő időpontja 1994. május 20., tehát az a nap lenne, amikor a fellebbező tájékoztatta a spanyol hatóságokat
         a Pondal hajótöréséről. Amint az a jelen ítélet 28. pontjából kiderül, ez az adat nem releváns a megtámadott határozat meghozatalát
         indokoló szabálytalanság megállapítása szempontjából.

      32      Ugyanígy nem tartható fenn az az állítás, hogy elégséges, ha a kedvezményezett által nyújtott adatok valósak és ellenőrizhetők.
         Még ha fel is tesszük, hogy a Bizottság megsértette a gondosságra vonatkozó kötelezettségét, ebből nem következik, hogy az
         elévülési azon időpont előtt kezdődött volna, mint amikor a fellebbező angolai halászati erőforrások hasznosítására vonatkozó
         kötelezettsége befejeződött.

      33      Ebből következően a második kifogás nem megalapozott.

       Az első kifogásról
      34      Az első kifogás tekintetében elegendő megállapítani, hogy az hibás előfeltételezésen alapul. Tulajdonképpen, amint az a jelen
         ítélet 28. pontjában is kifejtésre került, nem a Pondal hajótörése – ami ráadásul a projekt megkezdése előtt történt – tekintendő
         releváns szabálytalanságnak, hanem az, hogy a fellebbező nem folytatta három évig az angolai halászati erőforrások hasznosítását
         a Pondallal vagy valamely azt helyettesítő hajóval.

      35      E körülmények között nem kell határozni ezen, a Bizottság által megkérdőjelezett kifogás elfogadhatóságáról.

      36      Következésképpen az egyetlen jogalap első részét el kell utasítani.

      37      A fenti indokok összességéből következően a fellebbezést el kell utasítani.

       A költségekről
      38      A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikkének 1. §‑a alapján, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
         Ugyanezen eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési
         eljárásra is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
         Mivel a José Martí Peix SA pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A fellebbezést elutasítja.
      2)      A José Martí Peix SA‑t kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


A Bíróság (második tanács) 1979. május 31-i ítélete. # Frederick H. Newth kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 156/78. sz. ügy