title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2017. április 5.#Massimo Orsi et Luciano Baldetti elleni büntetőeljárás.#A Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Olaszország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek.#Előzetes döntéshozatal – Adózás – Hozzáadottérték‑adó – 2006/112/EK irányelv – 2. és 273. cikk – A hozzáadottérték‑adó megfizetésének elmulasztásával összefüggő ugyanazon tényállás tekintetében közigazgatási szankciót és büntetőjogi szankciót is előíró nemzeti szabályozás – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 50. cikk – A ne bis in idem elve – Az eljárás alá vont vagy szankcióval sújtott személy azonossága – Hiány.#C-217/15. és C-350/15. sz. egyesített ügyek.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2017. április 5. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Adózás — Hozzáadottérték‑adó — 2006/112/EK irányelv — 2. és 273. cikk — A hozzáadottérték‑adó megfizetésének elmulasztásával összefüggő ugyanazon tényállás tekintetében közigazgatási szankciót és büntetőjogi szankciót is előíró nemzeti szabályozás — Az Európai Unió Alapjogi Chartája — 50. cikk — A ne bis in idem elve — Az eljárás alá vont vagy szankcióval sújtott személy azonossága — Hiány”
      A C‑217/15. és C‑350/15. sz. egyesített ügyekben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott két előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyeket a Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Santa Maria Capua Vetere‑i bíróság, Olaszország) a Bírósághoz 2015. május 11‑én és július 10‑én érkezett, 2015. április 23‑i és június 23‑i határozataival terjesztett elő a

         Massimo Orsi (C‑217/15),

         Luciano Baldetti (C‑350/15)
      ellen folytatott büntetőeljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz (előadó) tanácselnök, Juhász E., C. Vajda, K. Jürimäe és C. Lycourgos bírák,
      főtanácsnok: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      hivatalvezető: V. Giacobbo‑Peyronnel tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. szeptember 8‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               M. Orsi képviseletében V. Di Vaio avvocato,

               —

               L. Baldetti képviseletében V. Di Vaio és V. D’Amore avvocati,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Galluzzo avvocato dello Stato,

               —

               a cseh kormány képviseletében J. Vláčil és M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében G. de Bergues, D. Colas, F.‑X. Bréchot, E. de Moustier és S. Ghiandoni, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében F. Tomat, M. Owsiany‑Hornung és H. Krämer, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2017. január 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 50. cikkének és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) hetedik kiegészítő jegyzőkönyve 4. cikkének az értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmeket egyrészt Massimo Orsi, másrészt pedig Luciano Baldetti ellen az általuk a hozzáadottérték‑adóval (a továbbiakban: héa) összefüggésben elkövetett jogsértések miatt indított két büntetőeljárás keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

            Az EJEE

               3

               Az EJEE hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének a „Kétszeres eljárás alá vonás vagy büntetés tilalma” címet viselő 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „1.   Ha valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak az igazságszolgáltatási szervei ugyanezen bűncselekmény miatt nem folytathatnak büntetőeljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki.
               2.   Az előző bekezdés rendelkezései nem képezik akadályát annak, hogy az adott állam büntető törvényeinek és büntető eljárási törvényeinek megfelelően az eljárást újból megindítsák, ha új, vagy újólag feltárt tények, vagy az eljárás alapvető hibái természetüknél fogva kihatással vannak a meghozott ítéletre.
               3.   A jelen cikk rendelkezéseitől az Egyezmény 15. cikkére hivatkozással nem lehet eltérni.”

            Az uniós jog

               4

               A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o., HL 2015. L 323., 31. o.) 2. cikkének (1) bekezdése megállapítja a héa hatálya alá tartozó ügyleteket.

               5

               Ezen irányelv 273. cikke értelmében:
               „A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek a HÉA pontos behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében, arra a követelményre is figyelemmel, hogy az adóalanyok által teljesített belföldi és tagállamok közötti ügyleteket egyenlő bánásmódban kell részesíteni, és feltéve, hogy az ilyen kötelezettségek nem támasztanak a tagállamok közötti kereskedelemben a határátlépéssel összefüggő alaki követelményeket.
               […]”

            Az olasz jog

               6

               A decreto legislativo n. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 1996. dicembre 23, n. 662 (az 1996. december 23‑i 662. sz. törvény 3. cikke (133) bekezdésének q) pontja alapján a közvetlen adókkal, a hozzáadottérték‑adóval és az adóbeszedéssel összefüggő, nem büntető jellegű adóügyi szankciók reformjáról szóló, 1997. december 18‑i 471. sz. törvényrendelet [a GURI 1998. január 8‑i 5. számának rendes melléklete]) 13. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
               „Aki az előírt határidőn belül részben vagy egészben elmulasztja az adóelőleg megfizetését, időszakonként fennálló fizetési kötelezettsége teljesítését, a kiegyenlítő adó vagy a bevallása alapján fennálló adó összegének megfizetését – ezekben az esetekben ezek összegét levonva az időszakonként fennálló fizetési kötelezettségek és az adóelőleg összegéből, még ha azok megfizetésére nem is került sor –, a meg nem fizetett összeg 30%‑áig terjedő közigazgatási szankcióval sújtható, akkor is, ha az éves bevallás ellenőrzése során megállapított anyagi jogi vagy számítási hiba kijavítása következtében úgy tűnik, hogy az adó összege nagyobb, vagy a levonható többlet összege kisebb. […]”

               7

               A 2000. március 10‑i decreto legislativo n.° 74 – Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’articolo 9 della legge 1999. giugno 25, n.° 205 (az 1999. június 25‑i 205. sz. törvény 9. cikkével összhangban a jövedelemadó és a hozzáadottérték‑adó területén elkövetett bűncselekményekre vonatkozó új rendelkezésekről szóló 74. sz. törvényerejű rendelet; a GURI 2000. március 31‑i 76. száma, 4. o.; a továbbiakban: 74/2000 törvényerejű rendelet) 10a. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Hat hónaptól két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő az, aki a kifizető által levont adó éves bevallásának benyújtására előírt határidőn belül az adóalany részére kiállított igazolásban szereplő levonásokat adómegállapítási időszakonként ötvenezer eurót meghaladó összegben nem fizeti meg.”

               8

               E rendeletnek „A héa megfizetésének elmulasztása” címet viselő 10b. cikke kimondja:
               „A 10a. cikkben foglalt rendelkezést az ott meghatározott feltételek fennállása esetén arra is alkalmazni kell, aki a következő adómegállapítási időszakra vonatkozó adóelőleg megfizetésére előírt határidőn belül nem fizeti meg az éves bevallás alapján megfizetendő hozzáadottérték‑adót.”

         Az alapjogviták és előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               9

               Az alapügyben szóban forgó adómegállapítási időszakokban M. Orsi az S.A. COM Servizi Ambiente e Commercio Srl, L. Baldetti pedig az Evoluzione Maglia Srl törvényes képviselője volt.

               10

               M. Orsival és L. Baldettivel szemben eljárás indult a Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Santa Maria Capua Vetere‑i bíróság, Olaszország) előtt a 74/2000 törvényerejű rendeletnek a 10a. cikkével összefüggésben értelmezett 10b. cikkében meghatározott és büntetni rendelt bűncselekmény miatt, mivel e társaságok törvényes képviselőiként elmulasztották az alapügyben szóban forgó adómegállapítási időszakokra vonatkozó éves adóbevallás alapján fizetendő héa megfizetését. A meg nem fizetett héa összege mindkét esetben meghaladta az egymillió eurót.

               11

               E büntetőeljárások azt követően indultak, hogy az Agenzia delle Entrate (adóhatóság) feljelentést tett e jogsértések miatt a Procura della Repubblicánál (ügyészség). A fenti büntetőeljárások keretében elrendelték mind M. Orsi, mind pedig L. Baldetti vagyontárgyainak lefoglalását, amellyel szemben mindketten felülvizsgálat iránti kérelmet terjesztettek elő.

               12

               A fenti büntetőeljárások megindítását megelőzően az adóhatóság elrendelte az alapügyben szóban forgó héaösszegek behajtását, és az adótartozás megfizetésének követelésén túl a héa címén fizetendő összeg 30%‑ának megfelelő összegű adóbírságot is kiszabott az S.A. COM Servizi Ambiente e Commercióval és az Evoluzione Magliával szemben. Miután az adóbehajtásra irányuló intézkedések egyezséggel zárultak, ezen intézkedések fellebbezés hiányában jogerőre emelkedtek.

               13

               Ilyen körülmények között a Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Santa Maria Capua Vetere‑i bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Az EJEE hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikke és a Charta 50. cikke értelmében összeegyeztethető‑e az uniós joggal a 74/2000 törvényerejű rendelet 10b. cikke, amennyiben az lehetővé teszi valamely olyan személy büntetőjogi felelősségének vizsgálatát, akivel szemben ugyanazon tényállás (a héa megfizetésének elmulasztása) miatt az állami adóhatóság […] közigazgatási szankció kiszabása mellett már jogerősen adóbehajtásra irányuló intézkedést rendelt el?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               14

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a Charta 50. cikkét és az EJEE hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás, amely a héa megfizetésének elmulasztása miatt büntetőeljárás lefolytatását teszi lehetővé azt követően, hogy ugyanezen tényállás miatt jogerősen adóbírságot szabtak ki.

               15

               Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság nemcsak a Charta 50. cikkére, hanem az EJEE hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikkére is hivatkozik, emlékeztetni kell arra, hogy jóllehet – mint azt az EUSZ 6. cikk (3) bekezdése megerősíti – az EJEE által biztosított alapvető jogok általános elvként az uniós jogrend részét képezik, és ugyan a Charta 52. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Chartában foglalt, az EJEE által biztosított jogoknak megfelelő jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett (3) bekezdésben szerepelnek, ez a (3) bekezdés nem minősül az uniós jogrendbe szervesen beépülő jogforrásnak addig, amíg az Unió nem csatlakozott hozzá (2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 44. pont; 2016. február 15‑iN. ítélet, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az előterjesztett kérdés vizsgálatát ily módon kizárólag a Chartában biztosított alapvető jogokra tekintettel kell elvégezni (lásd ebben az értelemben: 2016. július 28‑iConseil des ministres ítélet, C‑543/14, EU:C:2016:605, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. október 6‑iPaoletti és társai ítélet, C‑218/15, EU:C:2016:748, 22. pont).

               16

               A Charta 50. cikkével kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló adóbírságok és a héa területén elkövetett bűncselekményekhez kapcsolódó és ezen adó pontos beszedésének biztosítására és az adócsalás megakadályozására irányuló büntetőeljárások a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében a 2006/112 irányelv 2. és 273. cikkének, valamint az EUMSZ 325. cikknek, vagyis az uniós jog végrehajtásának minősülnek (lásd ebben az értelemben: 2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 24–27. pont; 2015. szeptember 8‑iTaricco és társai ítélet, C‑105/14, EU:C:2015:555, 49., 52. és 53. pont). Ennélfogva az alapügyben szóban forgóhoz hasonló, héa területén elkövetett bűncselekmények miatt indított büntetőeljárásokat szabályozó nemzeti jogi rendelkezések a Charta 50. cikkének hatálya alá tartoznak.

               17

               A Charta 50. cikkében biztosított ne bis in idem elvének alkalmazása először is azt feltételezi, amint azt a főtanácsnok az indítványának a 32. pontjában megállapította, hogy a vizsgált szankciókat vagy büntetőeljárásokat ugyanazon személlyel szemben alkalmazzák, illetve folytatják le.

               18

               Magából e cikk szövegéből, amely szerint „[s]enki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető olyan bűncselekményért, amely miatt az Unióban a törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték”, ugyanis az következik, hogy az tiltja, hogy ugyanazon személyt ugyanazon bűncselekmény miatt többször eljárás alá vonják vagy szankcionálják.

               19

               A Charta 50. cikkének ezen értelmezését az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatok (HL 2007. C 303., 17. o.) is alátámasztják, amelyeket figyelembe kell venni az említett cikk értelmezése során (lásd ebben az értelemben: 2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 20. pont). E magyarázatok e cikkel kapcsolatban a Bíróságnak a Charta hatálybalépését megelőzően az uniós jog általános elveként elismert ne bis in idem elvére vonatkozó ítélkezési gyakorlatára hivatkozik. Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében mindenesetre nem sérülhet ez az elv, ha nem ugyanazon személyt szankcionálták több alkalommal ugyanazon jogellenes magatartásért (lásd ebben az értelemben különösen: 2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 338. pont; 2008. december 18‑iCoop de France bétail et viande és társai kontra Bizottság ítélet, C‑101/07 P és C‑110/07 P, EU:C:2008:741, 127. pont).

               20

               A Bíróság az említett ítélkezési gyakorlatot a Charta hatálybalépését követően megerősítette (lásd ebben az értelemben: 2013. február 26‑iÅkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 34. pont).

               21

               A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő, mind a Bíróság rendelkezésére álló iratok egyes elemei, mind pedig az olasz kormány által a Bíróság előtti tárgyaláson megerősített információkból az következik, hogy az alapügyben szóban forgó adóbírságokat két jogi személyiséggel rendelkező társasággal, tudniillik az S.A. COM Servizi Ambiente e Commercióval és az Evoluzione Magliával szemben szabták ki, míg az alapügyben szóban forgó büntetőeljárások M. Orsival és L. Baldettivel szemben indultak, akik természetes személyek.

               22

               Ily módon úgy tűnik, amint azt a főtanácsnok az indítványának a 36. pontjában megállapította, hogy az alapügyben szóban forgó két büntetőeljárásban az adóbírságok és a büntetőeljárások eltérő személyeket érintenek, tudniillik a C‑217/15. sz. ügyben az S.A. COM Servizi Ambiente e Commercióval szemben szabtak ki adóbírságot és M. Orsival szemben indult büntetőeljárás, a C‑350/15. sz. ügyben pedig az Evoluzione Maglia terhére állapítottak meg adóbírságot, és L. Baldettivel szemben indult büntetőeljárás, ily módon a ne bis in idem elvének az alkalmazási feltétele, miszerint a vizsgált szankciókat vagy büntetőeljárásokat ugyanazon személlyel szemben kell alkalmazni, illetve lefolytatni, úgy tűnik, nem teljesül, aminek a vizsgálata ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

               23

               E tekintetben az a körülmény, miszerint M. Orsit és L. Baldettit olyan társaságok törvényes képviselőiként elkövetett cselekmények miatt vonták büntetőeljárás alá, amelyekkel szemben adóbírságot szabtak ki, nem alkalmas a fenti pontban szereplő megállapítás megkérdőjelezésére.

               24

               Végül, a Charta 52. cikkének (3) bekezdése alapján, mivel a Charta 50. cikkében foglalt jog megfelel az EJEE hetedik kiegészítő melléklete 4. cikke szerinti jognak, meg kell győződni arról, hogy a Charta 50. cikkének a fent említett értelmezése nem sérti az EJEE által biztosított védelem szintjét (lásd analógia útján: 2016. február 15‑iN. ítélet, C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 77. pont).

               25

               Márpedig az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata szerint az adójogi és büntetőjogi szankciók együttes alkalmazása nem minősül az EJEE hetedik kiegészítő jegyzőkönyve 4. cikke megsértésének, amennyiben a szóban forgó szankciókat olyan, akár jogi, akár természetes személyekkel szemben szabták ki, akik jogilag elkülönülnek egymástól (EJEB, 2014. május 20., Pirttimäki kontra Finnország ítélet, CE:ECHR:2014:0520JUD00353211, 51. §).

               26

               Mivel az alapügyben szóban forgó ügyekben nem teljesül az a feltétel, miszerint a vizsgált szankciókat vagy büntetőeljárásokat ugyanazon személlyel szemben kell alkalmazni, a Charta 50. cikkének további alkalmazási feltételeit nem kell vizsgálni.

               27

               Ebből következően az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Charta 50. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás, amely a héa megfizetésének elmulasztása miatt büntetőeljárás lefolytatását teszi lehetővé azt követően, hogy ugyanezen tényállás miatt jogerősen adóbírságot szabtak ki, amennyiben ezen adóbírságot valamely jogi személyiséggel rendelkező társasággal szemben alkalmazták, míg az említett büntetőeljárások valamely természetes személlyel szemben indultak.

         A költségekről

               28

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 50. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás, amely a hozzáadottérték‑adó megfizetésének elmulasztása miatt büntetőeljárás lefolytatását teszi lehetővé azt követően, hogy ugyanezen tényállás miatt jogerősen adóbírságot szabtak ki, amennyiben ezen adóbírságot valamely jogi személyiséggel rendelkező társasággal szemben alkalmazták, míg az említett büntetőeljárások valamely természetes személlyel szemben indultak.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: olasz.


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) június 3.-i ítélete: 1997. # H kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-196/95. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) 1996. január 11-i ítélete. # Zunis Holding SA, Finan Srl és Massinvest SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Verseny. # C-480/93. P sz. ügy


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2007. október 11-i ítélete.#Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA) kontra Directeur général des impôts és Ministère public.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour de cassation - Franciaország.#Közvetlen adóztatás - Jogi személyek tulajdonában lévő franciaországi ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó - Luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságok - Adómentesség megtagadása - 77/799/EGK irányelv - A hivatkozott adók nem taxatív jellegű felsorolása - Hasonló jellegű adó - Az információcsere korlátai - Kétoldalú egyezmény - Az EK-Szerződés 73b. cikke (jelenleg EK 56. cikk) - A tőke szabad mozgása - Az adókijátszás elleni küzdelem.#C-451/05. sz. ügy.

text:
      C‑451/05. sz. ügy
      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      kontra
      Directeur général des impôts,
      Ministère public
      (a Cour de cassation [Franciaország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közvetlen adók – Jogi személyek tulajdonában lévő franciaországi ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó – Luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságok – Adómentesség megtagadása – 77/799/EGK irányelv – A hivatkozott adók nem taxatív jellegű felsorolása – Hasonló jellegű adó – Az információcsere korlátai – Kétoldalú egyezmény – Az EK‑Szerződés 73b. cikke (jelenleg EK 56. cikk) – Tőke szabad mozgása – Az adókijátszás elleni küzdelem”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Az illetékes hatóságok kölcsönös segítségnyújtása a közvetlen és a közvetett adó területén – 77/799
            irányelv
      (77/799 tanácsi irányelv, 1. cikk, (2) és (3) bekezdés)
      2.        Jogszabályok közelítése – Az illetékes hatóságok kölcsönös segítségnyújtása a közvetlen és a közvetett adó területén – 77/799
            irányelv
      (77/799 tanácsi irányelv, 8. cikk, (1) bekezdés)
      3.        Tőke szabad mozgása – Korlátozások – Jogi személyek tulajdonában lévő ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó
      (EK‑Szerződés, 73b. cikk [jelenleg EK 56. cikk])
      1.        A tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen vagy közvetett adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló
         77/799 irányelv 1. cikkének (3) bekezdésében említett és az ezen irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti – a vagyon egyes
         elemeire kivetett – adókhoz hasonló jellegű adó a valamely tagállam által, a jogi személyek tulajdonában lévő, az ebben a
         tagállamban található ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó.

      (vö. 37. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen vagy közvetett adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló
         77/799 irányelvvel és különösen 8. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes, ha két tagállam a jövedelem‑ és a vagyonadók
         területén a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint a kölcsönös közigazgatási segítségnyújtás szabályainak megállapításáról
         olyan nemzetközi egyezmény részese, amely az egyik tagállam vonatkozásában kizárja a hatálya alól a szóban forgó irányelv
         által szabályozott valamely adó fizetésére kötelezett személyek egy csoportját, feltéve hogy az információt szolgáltató tagállam
         törvényei vagy igazgatási gyakorlata alapján az illetékes hatóság nem végezheti el e vizsgálatokat, illetve nem gyűjtheti
         össze és nem használhatja fel e tagállam saját céljaira ezen információt, aminek ellenőrzése a nemzeti bíróság feladata.

      (vö. 55. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        A Szerződés 73b. cikkét (jelenleg EK 56. cikk) akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
         amely a jogi személyek tulajdonában lévő, az ebben a tagállamban található ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó alól
         mentesíti az ott illetékességgel rendelkező társaságokat, míg a más tagállamban illetőséggel rendelkező társaságok esetében
         e mentességet attól teszi függővé, hogy az érintett tagállam és ezen másik állam kötött‑e kölcsönös segítségnyújtási egyezményt
         az adókijátszás és adóelkerülés elleni küzdelem területén, illetve az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés
         tilalmát rögzítő valamely nemzetközi szerződés alapján e társaságokat terhelő adó nem lehet magasabb az előbbi tagállamban
         illetőséggel rendelkező társaságokra háruló adónál, és amely szabályozás a más tagállambeli illetőséggel rendelkező társaságok
         számára nem teszi lehetővé, hogy igazolást nyújtsanak be az ilyen társaságban részesedéssel rendelkező természetes személyek
         személyazonosságáról.

      (vö. 102. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2007. október 11.(*)

      „Közvetlen adók – Jogi személyek tulajdonában lévő franciaországi ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó – Luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságok – Adómentesség megtagadása – 77/799/EGK irányelv – A hivatkozott adók nem taxatív jellegű felsorolása – Hasonló jellegű adó – Az információcsere korlátai – Kétoldalú egyezmény – Az EK‑Szerződés 73b. cikke (jelenleg EK 56. cikk) – Tőke szabad mozgása – Az adókijátszás elleni küzdelem”
      A C‑451/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Cour de cassation (Franciaország)
         a Bírósághoz 2005. december 19‑én érkezett, 2005. december 13‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      és
      a Directeur général des impôts,
      a Ministère public
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, G. Arestis (előadó), Juhász E., J. Malenovský és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: J. Swedenborg tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. január 24‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az Européenne et Luxemburgeoise d’investissements SA képviseletében J.‑J. Gatineau ügyvéd,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és J.‑C. Gracia, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében S. Spyropoulos, Z. Chatzipavlou és K. Boskovits, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. De Bellis avvocato dello Stato,
      –        a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és M. de Grave, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében V. Jackson, meghatalmazotti minőségben, segítője: T. Ward barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és J.‑P. Keppenne, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. április 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK‑Szerződés 52. cikkének (jelenleg, módosítást követően EK 43. cikk), az EK‑Szerződés
         73b. cikkének (jelenleg EK 56. cikk), valamint az 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 76., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás: 9. fejezet, 1. kötet, 179. o.) módosított, a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adóztatás területén
         történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december 19‑i 77/799/EGK tanácsi irányelv (HL L 336., 15. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 63. o.; a továbbiakban: 77/799 irányelv) 1. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet az Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (a továbbiakban: ELISA) és a Directeur général des impôts
         [adóügyi főigazgató] között folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, amelynek tárgya e társaságnak a jogi személyek
         tulajdonában lévő, Franciaországban fekvő ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó (a továbbiakban: vitatott adó) alá
         tartozása.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3        A 77/799 irányelv „Általános rendelkezések” címet viselő 1. cikke előírja:

      „(1)      Az irányelv rendelkezései értelmében a tagállamok illetékes hatóságai kicserélnek egymással minden olyan információt, amely
         lehetővé teszi számukra a jövedelmet és a tőkét [helyesen: vagyont] terhelő adók pontos megállapítását […]

      (2)      Jövedelmet és tőkét [helyesen: vagyont] terhelő adónak kell tekinteni – az adók kivetésének módjától függetlenül – az összes
         jövedelemre, az összes tőkére [helyesen: vagyonra] vagy a jövedelem vagy a tőke [helyesen: vagyon] egyes elemeire kivetett
         adókat, beleértve az ingó és ingatlan vagyon értékesítéséből származó nyereségre kivetett adókat, a vállalkozások által kifizetett
         bérek és keresetek összegeire kivetett adókat, valamint a tőke felértékelését [helyesen: vagyonnövekedést] terhelő adót.

      (3)      A (2) bekezdésben említett adók jelenleg különösen a következők:
      […]
      Franciaországban:

      Impôt sur le revenu,
      Impôt sur les sociétés,
      Taxe professionnelle,
      Taxe foncière sur les propriétés bâties,
      Taxe foncière sur les propriétés non bâties;
      […]
      (4)      Az (1) bekezdés vonatkozik továbbá a jövőben kivetendő, a fentiekkel megegyező vagy a fentiekhez hasonló adókra, amelyeket
         a (3) bekezdésben említett adók mellett vagy helyett vezetnek be […]

      […]”
      4        A 77/799 irányelv 2., 3. és 4. cikkének rendelkezései ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében említett információkra vonatkozóan
         rendelkeznek a megkeresés alapján történő információcseréről, az automatikus információcseréről és az önkéntes információcseréről.

      5        A szóban forgó irányelvnek „Az információcsere korlátjai” című 8. cikke kimondja:

      „(1)      Ezen irányelv egyetlen tagállamot sem kötelez a vizsgálatok elvégzésére vagy az információ szolgáltatására, amennyiben azon
         tagállam, amely az információt szolgáltatja, saját törvényei vagy igazgatási gyakorlata alapján nem végezheti el e vizsgálatokat,
         illetve nem gyűjtheti össze és saját céljára nem használhatja fel ezen információt.

      (2)      Az információ szolgáltatását meg lehet tagadni, amennyiben ez kereskedelmi, ipari vagy szakmai titok, vagy egy kereskedelmi
         eljárás, illetve a közrendet sértő információ felfedését eredményezheti.

      (3)      Egy tagállam illetékes hatósága megtagadhatja az információ szolgáltatását, amennyiben a tagállam, amelynek az ilyen információt
         szánják, gyakorlati vagy jogi okoknál fogva nem képes hasonló információ nyújtására.”

      6        A 77/799 irányelv „A segítségnyújtás szélesebb körű rendelkezéseinek alkalmazhatósága” című 11. cikke előírja, hogy „[a]z
         előző rendelkezések nem korlátozzák az egyéb jogszabályokból eredő, az információcserére vonatkozó szélesebb körű kötelezettségek
         érvényesítését”.

       A nemzeti jog
      7        Az 1993. évi költségvetésről szóló, 1992. december 30‑i 92‑1376. sz. törvénnyel (JORF 304. sz., 1992. december 31.) módosított
         code général des impôts (általános adókódex; a továbbiakban: CGI) 990D. és 990E. cikke elrendeli:

      „990D. cikk
      Azok a jogi személyek, amelyek közvetlenül vagy közvetetten valamely személy révén Franciaországban fekvő egy vagy több ingatlan
         felett tulajdonjoggal, vagy e javak felett dologi jogokkal rendelkeznek, ezen ingatlanok vagy jogok forgalmi értékének 3%‑át
         kitevő éves adót kötelesek fizetni.

      Ingatlan javak vagy dologi jogok köztes személyeken keresztüli tulajdonosának tekintendő Franciaországban minden olyan jogi
         személy, amely részesedéssel rendelkezik – annak formájára és arányára tekintet nélkül – olyan jogi személyben, amely e javak
         vagy jogok tulajdonosa, vagy olyan harmadik jogi személyben rendelkezik részesedéssel, amely maga tulajdonjoggal rendelkezik
         a javak vagy a jogok felett, vagy köztes személy a tulajdonosi láncban. E rendelkezés a köztes jogi személyek számára tekintet
         nélkül alkalmazandó.

      990E. cikk
      A 990D. cikkben meghatározott adó nem alkalmazható:
      1°      Azon jogi személyekre, amelyeknek a Franciaországban fekvő és a 990D. cikk szerinti ingatlanvagyona a franciaországi vagyonuk
         kevesebb mint 50%‑át teszi ki. E rendelkezés alkalmazásában nem minősül ingatlanvagyonnak a 990D. cikkben említett jogi személyek
         vagy köztes személyek azon vagyona, amelyet az ingatlanágazatban folytatott tevékenységtől eltérő üzleti tevékenységük céljára
         használnak fel;

      2°      Azon jogi személyekre, amelyek székhelye olyan országban vagy területen található, amely az adókijátszás vagy adóelkerülés
         elleni küzdelem jegyében közigazgatási segítségnyújtási egyezményt kötött Franciaországgal, és amelyek legkésőbb minden év
         május 15‑éig a 990F. cikkben meghatározott rendeletben előírt helyen bejelentik a január 1‑jén tulajdonukban lévő ingatlanok
         helyét, megnevezését és értékét, továbbá bejentik ugyanezen időpont vonatkozásában a tagjaik nevét és címét, valamint az egyes
         tagok részvényeinek vagy részesedésének arányát;

      3°      Azon jogi személyekre, amelyek tényleges üzletvezetési hellyel rendelkeznek Franciaországban, és más jogi személyekre, amelyek
         valamely szerződés értelmében nem sújthatók nagyobb adóteherrel, ha a január 1‑jén tulajdonukban lévő ingatlanok helyét és
         megnevezését, a részvényeseik, a résztulajdonosaik és egyéb tagjaik nevét és címét, valamint azok részvényeinek, részesedéseinek
         vagy egyéb jogainak arányát, illetve adóilletőségük igazolását minden évben bejelentik, illetve az adóhatósághoz – annak kérésére –
         benyújtják, illetve arra bejelentési kötelezettséget vállalnak, és azt betartják […]” [nem hivatalos fordítás]

       A nemzetközi jog
      8        A Párizsban, 1970. szeptember 8‑án aláírt záradékkal módosított, a Francia Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség között
         a jövedelem‑ és a vagyonadók területén a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint a kölcsönös közigazgatási segítségnyújtás
         szabályainak megállapításáról szóló, Párizsban, 1958. április 1‑jén aláírt egyezmény (a továbbiakban: 1958. április 1‑jei
         egyezmény) 21. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „A két szerződő állam egyikének állampolgárait és társaságait, illetve egyéb csoportosulásait nem sújthatja a másik államban
         az utóbbi állam állampolgárait és társaságait, illetve egyéb csoportosulásait terhelő adótehertől eltérő, illetve magasabb
         adóteher.” [nem hivatalos fordítás]

      9        Az 1958. április 1‑jei egyezmény 22. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „A két állam illetékes hatóságai viszonosság alapján hivatalból vagy kérelemre kicserélhetik a két állam adójogi szabályozása
         értelmében a rendes közigazgatási gyakorlat során megszerezhető és a jelen egyezmény megfelelő alkalmazásához szükséges információkat
         […]” [nem hivatalos fordítás]

      10      Az 1958. április 1‑jei egyezményre vonatkozó 1970. szeptember 8‑i jegyzékváltás szerint a francia és a luxemburgi kormány
         úgy vélte, hogy „ezen egyezmény a hatálybalépése óta nem alkalmazandó a vonatkozó luxemburgi jogszabályok (jelenleg az 1929. július
         31‑i törvény és az 1937. december 27‑i törvényrendelet) szerinti holdingtársaságokra, sem a Franciaországban adójogi illetőséggel
         rendelkező személy által e társaságokból szerzett jövedelemre, sem pedig e személynek az e társaságokban meglévő részesedéseire”.

      11      A Francia Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség közötti, Párizsban, 1930. március 31‑én aláírt letelepedési egyezmény
         a legnagyobb kedvezményes elbánás elvét írja elő.

      12      Az utóbbi egyezmény 9. cikke értelmében „a két Magas Szerződő Fél kötelezettséget vállal arra, hogy a lehető leghamarabb speciális
         egyezményt köt az állampolgárokat és a társaságokat terhelő adók, illetékek és hozzájárulások tárgyában, valamint a kettős
         adóztatásra vonatkozó kérdések rendezésére”.

       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      Az ELISA luxemburgi jog alá tartozó, az 1989. március 24‑i nagyhercegi rendelettel (Mém. A 1989., 181. o.) módosított, a pénzügyi
         befektető társaságokra (Holding companies) vonatkozó adórendszerről szóló, 1929. július 31‑i törvény [loi du 31 juillet 1929
         sur le régime fiscal des sociétés de participations financières] (Mém. 1929., 685. o.) rendelkezései értelmében létrejött
         holdingtársaság.

      14      E törvény 1. cikkének második albekezdése értelmében a holdingtársaság jövedelemadó‑, többletadó‑ és kiegészítőadó, valamint
         forrásadó‑mentességet élvez, valamint a helyi adó alól is mentesül. A szóban forgó törvény 1. cikkének hatodik albekezdése
         értelmében az ellenőrzés és vizsgálat lefolytatása az adóhatóság [administration de l’enregistrement] hatáskörébe tartozik,
         továbbá a társaság adójogi helyzetére vonatkozó tények és adatok, valamint a társaságot terhelő adók és illetékek megfelelő
         és pontos beszedésének biztosításához és ellenőrzéséhez szükséges adatok felderítésére és vizsgálatára korlátozódik.

      15      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint az ELISA több ingatlannal is rendelkezik Franciaország területén, és ezen
         a címen a vitatott adót bevezető CGI 990D. és azt követő cikkei rendelkezéseinek hatálya alá tartozik.

      16      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az is kitűnik, hogy az ELISA a törvény által előírt bevallásokat benyújtotta,
         azonban nem fizette meg a megfelelő adót. Miután az adóhatóság [administration des impôts] ezen adó vonatkozásában 1997. december
         18‑án fizetési meghagyást küldött e társaságnak, intézkedett az adó beszedéséről. Mivel az ELISA panaszát elutasították, keresetet
         indított a Tribunal de grande instance de Paris (párizsi elsőfokú bíróság) előtt a Directeur général des impôts ellen a szóban
         forgó adók alóli mentesülése érdekében.

      17      Mivel keresetét 1999. október 28‑án a Tribunal de grande instance de Paris, majd 2001. július 5‑én a Cour d’appel de Paris
         (párizsi fellebbviteli bíróság) is elutasította, az ELISA felülvizsgálati eljárást indított.

      18      A Cour de cassation (Semmítőszék) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette
         a Bíróság elé:

      „1)      Az EK‑Szerződés 52. és azt követő, valamint a 73b. és azt követő cikkeivel ellentétes‑e az olyan szabályozás, mint amelyet
         a [CGI] 990D. és azt követő cikkei előírnak, amely mentesíti a franciaországi tényleges üzletvezetési hellyel rendelkező jogi
         személyeket a Franciaországban fekvő ingatlanjaik után fizetendő [vitatott] adó alól, és e mentességet azon jogi személyek
         tekintetében, amelyek tényleges üzletvezetési helye más, az Európai Unión belüli vagy azon kívüli országban található, attól
         teszi függővé, hogy Franciaország és ezen ország kötött‑e közigazgatási segítségnyújtási egyezményt az adókijátszás és adóelkerülés
         elleni küzdelem területén, illetve attól a körülménytől, hogy az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés
         tilalmát rögzítő valamely egyezmény alapján e jogi személyeket terhelő adó nem lehet magasabb, mint azon jogi személyeké,
         amelyek tényleges üzletvezetési helye Franciaországban található?

      2)      Vagyonadónak minősül‑e a [77/799] irányelv értelmében az olyan adó, mint amilyen a vitatott adó?
      3)      Igenlő válasz esetén a [77/799] irányelv által a kölcsönös adóügyi együttműködés keretében a tagállamokra rótt kötelezettségekkel
         ellentétes‑e az, ha a tagállamok valamely kétoldalú adóügyi együttműködési egyezményből eredően ugyanilyen kötelezettségeket
         állapítanak meg, amelyeket viszont nem terjesztenek ki olyan adóalanyok csoportjára, mint a luxemburgi holdingtársaságok?

      4)      Az a tagállam, amely a hátrányos megkülönböztetés tilalmát rögzítő adóügyi egyezményt kötött egy másik, az Európai Unión belüli
         vagy azon kívüli országgal, köteles e az EK‑Szerződés 52. és azt követő, valamint a 73b. és azt követő cikkei alapján arra,
         hogy az e tiltó rendelkezésben foglaltakkal azonos kedvezményt biztosítson azon jogi személy számára, amelynek tényleges üzletvezetési
         helye valamely másik tagállam területén található, ha e jogi személy egy vagy több ingatlannal rendelkezik az előbbi tagállam
         területén, és az utóbbi és az előbbi tagállam nem állapodott meg ezzel egyenértékű rendelkezésben?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      19      Előzetesen meg kell állapítani, hogy az alapügy valamennyi harmadik államot kizárva, tagállamokkal kapcsolatos tényállásra
         vonatkozik. Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre adott válaszok kizárólag a tagállamok közötti
         kapcsolatokra vonatkoznak.

       A második kérdésről
      20      Az elsőként vizsgálandó második kérdésével az előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a vitatott adó a 77/799 irányelv
         1. cikke értelmében vagyonadónak minősül‑e.

      21      E tekintetben arra kell emlékeztetni elsősorban, hogy a 77/799 irányelv 1. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, hogy jövedelmet
         és vagyont terhelő adónak kell tekinteni – az adók kivetésének módjától függetlenül – az összes jövedelemre, az összes vagyonra
         vagy a jövedelem vagy a vagyon egyes elemeire kivetett adókat, beleértve az ingó és ingatlan vagyon értékesítéséből származó
         nyereségre kivetett adókat, a vállalkozások által kifizetett bérek és keresetek összegeire kivetett adókat, valamint a vagyonnövekedést
         terhelő adót.

      22      E rendelkezésből egyértelműen következik, hogy az összes jövedelemre és az összes vagyonra kivetett adón kívül a 77/799 irányelv
         a vagyon vagy a jövedelem egyes elemeire kivetett adókra is vonatkozik. Az ilyen adók tehát megnevezésüktől függetlenül szintén
         azokhoz az adókhoz tartoznak, amelyek tekintetében a tagállamok illetékes hatóságai a 77/799 irányelv értelmében kicserélnek
         minden olyan információt, amely lehetővé teszi számukra a szóban forgó adók pontos megállapítását.

      23      Másodsorban a 77/799 irányelv 1. cikkének (3) bekezdése szerint az e cikk (2) bekezdésében említett adók Franciaország tekintetében
         többek között az impôt sur le revenu (jövedelemadó), az impôt sur les sociétés (társasági adó), a taxe professionnelle (iparűzési
         adó), a taxe foncière sur les propriétés bâties (beépített telek utáni telekadó) és a taxe foncière sur les propriétés non-bâties
         (beépítetlen telek utáni telekadó).

      24      A 77/799 irányelv 1. cikkének (3) bekezdéséből egyértelműen következik, hogy nem taxatív az e cikkben felsorolt adójegyzék.

      25      E körülmények között mindenekelőtt el kell utasítani azon érvelést, amely szerint – mivel a vitatott adó nem szerepel a 77/799
         irányelv 1. cikkének (3) bekezdésében említett adók között – ezen irányelv nem alkalmazható az alapügyben.

      26      A 77/799 irányelv 1. cikkének (3) bekezdésében szereplő adójegyzék nem taxatív jellegét erősíti ugyanezen cikk (4) bekezdése
         is, amely előírja, hogy a tagállamok illetékes hatóságai kicserélnek egymással minden olyan információt, amely lehetővé teszi
         számukra a jövőben kivetendő, a fentiekkel megegyező vagy a fentiekhez hasonló olyan adók pontos megállapítását, amelyeket
         a szóban forgó cikk (3) bekezdésében említett adók mellett vagy helyett vezetnek be.

      27      Miközben a francia kormány elismeri, hogy a 77/799 irányelv 1. cikkének (3) bekezdésében szereplő adójegyzék nem taxatív,
         fenntartja, hogy a vitatott adó jellemzői nem teszik lehetővé, hogy a 77/799 irányelv 1. cikkének (1)–(3) bekezdése értelmében
         vagyonadónak minősüljön, és így az utóbbi irányelv nem alkalmazható az alapügyben.

      28      E tekintetben a szóban forgó kormány úgy érvel egyrészt, hogy a vitatott adó nem a természetes személyeket érinti, hanem a
         jogi személyeket, másrészt pedig ezen adó az adókikerülés elleni küzdelmet szolgálja.

      29      A hivatkozott első érvet illetően mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a 77/799 irányelv 1. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik,
         hogy a jogi személyeket terhelő adók – mint például a 77/799 irányelv 1. cikkének (3) bekezdésében hivatkozott taxe professionnelle –
         is azon adók közé sorolhatók, amelyek vonatkozásában a tagállamok illetékes hatóságai kicserélnek egymással minden olyan információt,
         amely lehetővé teszi számukra ezen adók pontos megállapítását.

      30      Következésképpen el kell utasítani azon érvelést, amely szerint a 77/799 irányelvben említett adók nem vonatkoznak a jogi
         személyekre.

      31      A francia kormány második érvét illetően meg kell állapítani, hogy ha a vitatott adó az adókikerülés elleni küzdelmet is szolgálja,
         önmagában e megfontolás semmiképpen nem kérdőjelezné meg a 77/799 irányelv alapügyre való alkalmazhatóságát.

      32      Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy éppen az adókijátszás és adókikerülés elleni küzdelem, valamint a jövedelem- és vagyonadó
         pontos megállapíthatósága érdekében hozta létre a 77/799 irányelv azokat a rendszereket, amelyek célja az adóhatóságok együttműködésének
         megerősítése a Közösségen belül (lásd ebben az értelemben többek között a C‑420/98. sz. W. N.‑ügyben 2000. április 13‑án hozott
         ítélet [EBHT 2000., I‑2847. o.] 22. pontját, valamint a C‑533/03. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2006. január 22‑én és
         26‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1025. o.] 70. és 71. pontját).

      33      Mindazonáltal úgy tűnik, hogy ezen érvelésével a francia kormány arra kíván rámutatni, hogy a vitatott adó a 77/799 irányelv
         értelmében nem minősül vagyonadónak. Ezen állítást erősíti meg állítólag az a tény, hogy a vitatott adó a jogi személyeket
         terheli.

      34      Ezen érvelést el kell tehát utasítani.

      35      Ugyanis attól eltekintve, amint azt a jelen ítélet 29. pontja is kiemeli, hogy a 77/799 irányelv semmiképpen sem zárja ki
         hatálya alól a jogi személyeket terhelő adókat, emlékeztetni kell arra, hogy a vitatott adó azon jogi személyeket terheli,
         amelyek Franciaországban fekvő ingatlanok tulajdonosai, és e javak értéke alapján határozzák meg a mértékét.

      36      Meg kell állapítani, hogy az említett adó az érintett jogi személy vagyonának egy részét terheli. Azon adók közé tartozik
         tehát, amelyeket megnevezésüktől függetlenül a jövedelem vagy a vagyon egyes elemeire vetnek ki a 77/799 irányelv 1. cikke
         (2) bekezdésének értelmében.

      37      A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a vitatott adó a 77/799 irányelv 1. cikkének
         (3) bekezdésében említett, és az ezen irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti – a vagyon egyes elemeire kivetett – adókhoz
         hasonló jellegű adó.

       A harmadik kérdésről
      38      E kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell egyrészt a 77/799 irányelv vonatkozó rendelkezéseiből eredő tagállami kötelezettségekre,
         másrészt pedig azokra a kötelezettségekre, amelyek a jelen ügyben az 1958. április 1‑jei egyezmény alapján hárulnak az érintett
         két tagállamra.

      39      A 77/799 irányelvből eredő kötelezettségeket illetően először is pontosítani kell, hogy az utóbbi 1. cikke (1), (2) és (3) bekezdése
         rendelkezéseinek együttes értelmezése szerint a tagállamok illetékes hatóságai minden olyan információt kicserélnek egymással,
         amelyek lehetővé teszik a jövedelmet és a vagyont terhelő adó, valamint a hasonló adók – mint például a vitatott adó – pontos
         megállapítását.

      40      Továbbá a 77/799 irányelv 2. cikke értelmében erre az információcserére az érintett tagállam illetékes hatóságának kérésére
         kerül sor. Emellett az irányelv 3. cikkéből kitűnik, hogy a tagállamok illetékes hatóságai előzetes kérelem nélkül, automatikusan
         vagy ezen irányelv 4. cikke szerint önkéntesen is információt cserélnek a szóban forgó irányelvben említett meghatározott
         esetekben.

      41      E tekintetben a 77/799 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy ezen irányelv nem kötelez a vizsgálatok elvégzésére
         vagy az információ szolgáltatására, amennyiben az információt szolgáltató tagállam törvényei vagy igazgatási gyakorlata alapján
         az illetékes hatóság nem végezheti el e vizsgálatokat, illetve nem gyűjtheti össze és használhatja fel ezen állam saját céljaira
         ezen információt.

      42      Végül a 77/799 irányelv 11. cikke értelmében annak rendelkezései nem korlátozzák az egyéb jogszabályokból eredő, az információcserére
         vonatkozó szélesebb körű kötelezettségek teljesítését.

      43      Az 1958. április 1‑jei egyezményből eredő kötelezettségeket illetően, az utóbbi 22. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a
         két érintett állam – a jelen esetben a Francia Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség – igazgatási hatóságai viszonosság
         alapján hivatalból vagy kérelemre kicserélhetik a két állam adójogi szabályozása értelmében a rendes közigazgatási gyakorlat
         során megszerezhető és az egyezmény megfelelő alkalmazásához szükséges információkat. Ezen információcsere nem vonatkozik
         azonban a luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságokra.

      44      A szóban forgó egyezmény rendelkezéseiből egyértelműen kitűnik, hogy az utóbbi a 77/799 irányelvből eredő kötelezettségekhez
         hasonló jellegű kötelezettségeket ír elő.

      45      A kérdést előterjesztő bíróság e körülmények között vizsgálja, hogy az adózás vonatkozásában a 77/799 irányelv révén a tagállamokra
         háruló kölcsönös segítségnyújtásra irányuló kötelezettségekkel ellentétes‑e az 1958. április 1‑jei egyezményből eredő kötelezettségek
         tagállami alkalmazása.

      46      E tekintetben elsősorban meg kell állapítani, hogy a szóban forgó egyezményből eredő kötelezettségek nem befolyásolják a 77/799
         irányelv alkalmazhatóságát. A görög kormány szerint e kötelezettségek mindenképpen az irányelv 11. cikke alá tartoznak, amely
         előírja, hogy e rendelkezések nem korlátozzák az egyéb jogszabályokból eredő, az információcserére vonatkozó szélesebb körű
         kötelezettségek teljesítését.

      47      Ezen érvelést mindenekelőtt el kell utasítani. Ugyanis nem fér kétség ahhoz, hogy a luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságokat
         illetően az 1958. április 1‑jei egyezményből eredő kötelezettségek az információcsere vonatkozásában nem rendelkeznek szélesebb
         körű hatállyal. Viszont szűkítik, sőt kizárják a szóban forgó információcserét, amennyiben az utóbbi az említett holdingtársaságokat
         érintő információra vonatkozik.

      48      Következésképpen a 77/799 irányelv 11. cikkére nem lehet érvényesen hivatkozni az alapeljárásban.

      49      Másodsorban a francia kormány azt állítja, hogy a 77/799 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseiből következik, hogy
         azzal a jelen esetben nem ellentétes az 1958. április 1‑jei egyezmény alkalmazása, amely az érintett nemzeti hatóságok közötti
         információcsere‑rendszerből kizárja a luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságokat.

      50      E tekintetben a 77/799 irányelv 8. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy az nem kötelezi a tagállamokat a vizsgálatok
         elvégzésére vagy az információ szolgáltatására, amennyiben az információt szolgáltató tagállam törvényei vagy igazgatási gyakorlata
         alapján az illetékes hatóság nem végezheti el e vizsgálatokat, illetve nem gyűjtheti össze, és nem használhatja fel ezen állam
         saját céljaira ezen információt.

      51      A francia kormány szerint a vonatkozó luxemburgi jogszabályok annak megkövetelésére szorítkoznak, hogy a luxemburgi jog alá
         tartozó holdingtársaságok szolgáltassanak információt a jogállásuk tekintetében, és előírja, hogy az adózási célból nem kérhető
         tőlük információ.

      52      Következésképpen, ha helytállóak a vonatkozó luxemburgi jogszabályok, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata,
         akkor a tagállamok közvetlen és közvetett adóztatás területére vonatkozó kölcsönös segítségnyújtása tekintetében a luxemburgi
         jog alá tartozó holdingtársaságok esete a 77/799 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése alá tartozik.

      53      Ugyanez a helyzet az 1958. április 1‑jei egyezmény tekintetében is, amelyből az következik, hogy a szerződő felek az egyezményben
         meghatározott információs rendszerből kizárták a szóban forgó holdingtársaságokat.

      54      Ugyanis az 1958. április 1‑jei egyezmény kizárólag a vonatkozó luxemburgi szabályozás állapotát tükrözi, így ezen egyezmény
         – a korlátozott hatályára tekintettel – szintén a 77/799 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése alá tartozik.

      55      E körülmények között a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 77/799 irányelvvel és különösen 8. cikkének (1) bekezdésével
         nem ellentétes, ha két tagállam a jövedelem- és a vagyonadók területén a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint a kölcsönös
         közigazgatási segítségnyújtás szabályainak megállapításáról olyan nemzetközi egyezményt köt, amely az egyik tagállam vonatkozásában
         kizárja a hatálya alól a szóban forgó irányelv által szabályozott valamely adó fizetésére kötelezett személyek egy csoportját,
         feltéve hogy az információt szolgáltató tagállam törvényei vagy igazgatási gyakorlata alapján az illetékes hatóság nem végezheti
         el e vizsgálatokat, illetve nem gyűjtheti össze és nem használhatja fel e tagállam saját céljaira ezen információt, aminek
         ellenőrzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

       Az első kérdésről
      56      Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a Szerződésnek a letelepedés szabadságára és a tőke
         szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben felmerült,
         amely a franciaországi illetőségű társaságokat mentesíti a vitatott adó alól, míg e mentességet a más tagállamban illetőséggel
         rendelkező társaságok esetében attól teszi függővé, hogy a Francia Köztársaság és ezen ország kötött‑e közigazgatási segítségnyújtási
         egyezményt az adókijátszás és adóelkerülés elleni küzdelem területén, illetve az állampolgárság alapján történő hátrányos
         megkülönböztetés tilalmát rögzítő valamely szerződés alapján e társaságokat terhelő adó nem lehet magasabb a franciaországi
         illetőségű társaságokra háruló adónál.

      57      Mivel a kérdést előterjesztő bíróság a letelepedési szabadság tekintetében a Szerződés 52. cikkének, a tőke szabad mozgása
         vonatkozásában pedig a Szerződés 73b. cikkének értelmezését kéri a Bíróságtól, meg kell határozni, hogy az alapügyben felmerült
         nemzeti szabályozás érinti‑e ezen szabadságokat.

      58      A Szerződés 73b. cikkét illetően emlékeztetni kell arra, hogy a más tagállam területén található ingatlanok megszerzéséhez,
         hasznosításához és elidegenítéséhez fűződő, az EK‑Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének e) pontjából (jelenleg, módosítást
         követően az EK 44. cikk (2) bekezdésének e) pontja) következően a letelepedés jogának szükséges kiegészítését képező jog a
         gyakorlása során tőkemozgást idéz elő (a C‑370/05. sz. Festersen‑ügyben 2007. január 25‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még
         nem tették közzé] 22. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      59      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tőkemozgások körébe tartoznak azok a műveletek, amelyekkel valamely tagállam területén
         az ott lakóhellyel nem rendelkező személyek ingatlanberuházást hajtanak végre, amint az a Szerződés (Amszterdami Szerződés
         által hatályon kívül helyezett) 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelv (HL L 178.,
         5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.) I. mellékletében szereplő tőkemozgások nómenklatúrájából következik,
         amely nómenklatúra a tőkemozgás fogalmának meghatározása kapcsán megtartotta irányadó szerepét (lásd a fent hivatkozott Festersen‑ügyben
         hozott ítélet 23. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      60      Nem vitatott, hogy az alapügy felperese luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságként ingatlan javakat vásárolt Franciaországban.
         Nem fér kétség ahhoz, hogy e határokon átnyúló befektetés a szóban forgó nómenklatúra szerint tőkemozgásnak minősül (lásd
         a C‑376/03 sz. D.‑ügyben 2005. július 5‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5821. o.] 24. pontját).

      61      Következésképpen az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügyben felmerült, érinti a tőke szabad mozgását.

      62      A Szerződés 52. cikkét illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a letelepedés szabadsága, amelyet e cikk
         ismer el a Közösség állampolgárainak, és amely magában foglalja a jogot a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő
         megkezdésére és folytatására, vállalkozások alapítására és irányítására a letelepedés tagállamának joga által a saját állampolgáraira
         előírtakkal azonos feltételek szerint, magában foglalja, hogy a valamely tagállam jogszabályai alapján létrehozott olyan társaságok,
         amelyek létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetése vagy üzleti tevékenységének fő helye a Közösség területén
         van, jogosultak tevékenységüket az érintett tagállamban leányvállalat, fióktelep vagy képviselet útján gyakorolni (lásd a
         C‑471/04. sz., Keller Holding ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [az EBHT 2006., I‑2107. o.] 29. pontját és a C‑386/04. sz.,
         Centro di Musicologia Walter Stauffer ügyben 2006. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8203. o.] 17. pontját és
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      63      Ezenkívül a letelepedés a Szerződés értelmében nagyon tág fogalom, amely magában foglalja a közösségi állampolgárok azon jogát,
         hogy tartósan és folyamatosan részt vegyenek a származási helyüktől eltérő tagállamok gazdasági életében, és hogy abból hasznot
         húzzanak, ami elősegíti a gazdasági és társadalmi kölcsönhatást a Közösségen belül a gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként
         történő gyakorlása területén (lásd többek között a fent hivatkozott Centro di Musicologia Walter Stauffer ügyben hozott ítélet
         18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      64      Ahhoz azonban, hogy a letelepedés jogára vonatkozó rendelkezéseket alkalmazni lehessen, elvben szükséges, hogy a fogadó tagállamban
         biztosítva legyen az állandó jelenlét, és ingatlan javak megszerzése vagy birtoklása esetén e javak aktív kezelése (a fent
         hivatkozott Centro di Musicologia Walter Stauffer ügyben hozott ítélet 19. pontja).

      65      A jelen ügyben – bár az alapügy felperese franciaországi ingatlanok tulajdonjogával rendelkezik – sem a kérdést előterjesztő
         bíróság által bemutatott tényállásból, sem a Bíróság elé terjesztett észrevételekből nem következik, hogy a tevékenységének
         gyakorlása keretében rendelkezik e javakkal, vagy hogy maga kezeli ingatlanvagyonát.

      66      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezések fő szabály szerint nem alkalmazhatók
         olyan körülmények között, mint amelyeket az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban előterjesztettek.

      67      A fenti megfontolásokból következően azt kell megvizsgálni, hogy akadályozza‑e a tőkemozgást az olyan nemzeti szabályozás,
         mint amilyen az alapügyben szerepel.

      68      E tekintetben előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok
         hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd
         többek között a C‑319/02. sz. Manninen‑ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7477. o.] 19. pontját; a
         C‑292/04. sz., Meilicke és társai ügyben 2007. március 6‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 19. pontját és
         a C‑157/05. sz. Holböck‑ügyben 2007. május 24‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 21. pontját).

      69      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is következik, hogy a Szerződés 73b. cikkének (1) bekezdése szerint a tiltott, tőkemozgást
         korlátozó intézkedések azon intézkedéseket foglalják magukban, amelyek alkalmasak arra, hogy eltántorítsák a külföldieket
         attól, hogy valamely tagállamban beruházásokat hajtsanak végre, illetve az említett tagállam lakosait attól, hogy más államokban
         hajtsanak végre beruházásokat (a fent hivatkozott Festersen ügyben hozott ítélet 24. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlat).

      70      Azon jogi személyek, amelyek tényleges üzletvezetési helye Franciaországban található, a CGI 990E. cikkének 3. pontja értelmében
         mentesek a vitatott adó alól, ha a január 1‑jén tulajdonukban lévő ingatlanok helyét és megnevezését, a részvényeseik, a résztulajdonosaik
         és egyéb tagjaik nevét és címét, valamint azok részvényeinek, részesedéseinek vagy egyéb jogainak arányát, valamint adójogi
         illetőségük igazolását minden évben bejelentik, illetve az adóhatósághoz – annak kérésére – benyújtják, illetve arra bejelentési
         kötelezettséget vállalnak, és azt betartják.

      71      Azon jogi személyeket illetően, amelyek Franciaországtól eltérő államban rendelkeznek székhellyel, a CGI 990E. cikkének 2. pontja
         előírja, hogy mentesek a vitatott adó alól – a Franciaországban található tényleges üzletvezetési hellyel rendelkező jogi
         személyekhez hasonlóan – ha minden évben bejelentik a január 1‑jén tulajdonukban lévő ingatlanok helyét, megnevezését és értékét,
         továbbá ugyanezen időpont vonatkozásában a tagjaik nevét és címét, valamint az egyes tagok részvényeinek vagy részesedésének
         arányát.

      72      Mindazonáltal – a CGI ugyanezen rendelkezése értelmében – mindemellett szükséges, hogy az adókijátszás és az adókikerülés
         elleni küzdelem területén kölcsönös segítségnyújtási egyezmény álljon fenn, vagy a CGI 990E. cikkének 3. pontja értelmében
         olyan szerződés, amely szerint az érintett jogi személyekre nem hárulhat súlyosabb adóteher, mint a Franciaországban található
         tényleges üzletvezetési hellyel rendelkező jogi személyekre.

      73      A CGI 990E. cikkének 2. pontjában foglalt mentességet illetően megkötötték a cikk által hivatkozott egyezményt, azonban a
         luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságokat – mint például az alapügy felperesét – kizárták a hatálya alól, és így nem
         hivatkozhatnak a vitatott adó alóli mentességre.

      74      Azon jogi személyek tekintetében, amelyeknek nem Franciaországban található az üzletvezetési helyük, és amelyek nem hivatkozhatnak
         a CGI 990E. cikkének 3. pontjában meghatározott mentességre, meg kell állapítani, hogy a mai napig nem jött létre a kettős
         adóztatás kérdéseit rendező speciális egyezmény a Francia Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség között. Az adóhatóság
         e körülmények között, amint azt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban is egyértelműen jelezték, elutasította az alapügyben
         a CGI 990E. cikke 3. pontjának rendelkezései alapján a felperes által előterjesztett, a vitatott adó alóli mentesítésre irányuló
         kérelmet.

      75      A fenti megfontolásokból következik, hogy a CGI 990D. és 990E. cikkének 2. és 3. pontja alapján a vitatott adó alóli mentesüléshez
         a nem franciaországi üzletvezetési hellyel rendelkező jogi személyeknek az egyéb adóalanyoktól eltérően egy további feltételnek,
         úgymint a Francia Köztársaság és az érintett állam között létrejött egyezmény fennállásához kapcsolódó feltételnek is meg
         kell felelniük.

      76      E tekintetben ki kell emelni, hogy ilyen egyezmény hiányában a nem franciaországi üzletvezetési hellyel rendelkező jogi személy
         hiába kéri a a CGI 990D. és 990E. cikkének 2. és 3. pontja alapján a vitatott adó alóli mentesítést. Márpedig – mivel kizárólag
         az érintett államok dönthetnek az egyezmény megkötéséről – úgy tűnik, hogy a kölcsönös segítségnyújtási egyezményre vagy szerződésre
         vonatkozó feltétel a jogi személyek e csoportját tekintve de facto olyan rendszert hoz létre, amelyben állandósul a vitatott adó alóli mentesség lehetetlensége.

      77      Következésképpen a vitatott adó alóli mentesítés érdekében az alapügyben felmerült nemzeti szabályozásban előírt követelmények
         csökkentik a külföldi illetőségű társaságok – mint például a luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságok – számára a franciaországi
         ingatlanbefektetések vonzerejét.

      78      Így tehát a szóban forgó szabályozás a kérdéses jogi személyek tekintetében korlátozza a tőke szabad mozgását, amely fő szabály
         szerint ellentétes az Szerződés 73b. cikkével.

      79      E körülmények között harmadsorban és legutolsósorban meg kell vizsgálni, hogy a vitatott adóból eredő korlátozást nem indokolja‑e
         nyomós közérdek.

      80      E tekintetben a francia kormány azt állítja, hogy a vitatott adó az adókijátszás elleni küzdelem egyik intézkedése, amelynek
         célja, hogy arra ösztönözze a franciaországi ingatlan tulajdonjogával közvetetten vagy közvetlenül rendelkező jogi személyeket,
         hogy felfedjék természetes vagy jogi személy tagjaik személyazonosságát.

      81      Nem vitatott, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az adókijátszás elleni küzdelem nyomós közérdeknek
         minősül, amely indokolhatja valamely mozgásszabadság korlátozását (lásd a fent hivatkozott Centro di Musicologia Walter Stauffer
         ügyben hozott ítélet 32. pontját, valamint a C‑150/04. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2007. január 30‑án hozott ítélet
         [az EBHT-ban még nem tették közzé] 51. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      82      Mindazonáltal a szóban forgó korlátozásnak alkalmasnak kell lennie a kitűzött cél elérésére, és nem haladhatja meg az elérni
         kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet
         29. pontját; a fent hivatkozott Centro di Musicologia Walter Stauffer ügyben hozott ítélet 32. pontját; a fent hivatkozott
         Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 46. pontját és a C‑522/04. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2007. július 5‑én
         hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 47. pontját).

      83      Meg kell tehát vizsgálni, hogy a vitatott adó alkalmas‑e az adókijátszás elleni küzdelemre, és nem haladja‑e meg az e cél
         megvalósításához szükséges mértéket.

      84      A francia kormány szerint a vitatott adó célja, hogy visszatartsa a francia vagyonadó alanyait attól, hogy megkerüljék ezen
         adót, franciaországi ingatlanok tulajdonjogát megszerző társaságokat alapítva olyan országokban, amelyek nem kötöttek a Francia
         Köztársasággal közigazgatási segítségnyújtási egyezményt, illetve állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés
         tilalmát rögzítő valamely egyezményt, amely alkalmazásában az e társaságokat terhelő adó nem lehet magasabb a franciaországi
         illetőségű társaságokénál.

      85      A vitatott adó célja különösen azon gyakorlat elleni küzdelem, hogy franciaországi adóilletőségű természetes személyek, akiknek
         az ingatlanai után fő szabály szerint vagyonadót kell fizetni, más államban adóilletőséggel rendelkező társaságokat alapítanak,
         ahonnan a Francia Köztársaság nem tudja megkérni az e társaságokban részesedéssel bíró természetes személyekre vonatkozó megfelelő
         információt.

      86      Úgy tűnik tehát, hogy a mentesség alapvető feltétele tulajdonképpen az a biztosíték, hogy a francia adóhatóság a CGI 990E. cikkének
         megfelelően közvetlenül megkérhet minden információt a külföldi adóhatóságoktól, amely a Franciaországban található ingatlanon
         tulajdonjoggal vagy egyéb dologi joggal rendelkező társaságok által benyújtott bevallások, valamint a franciaországi adóilletőségű
         természetes személyek által a vagyonadó alá tartozó ingatlanok vonatkozásában benyújtott bevallások összevetéséhez szükséges.

      87      Az e feltételnek meg nem felelő valamennyi társaság adóztatása révén az alapügyben érintett francia jogszabályok tulajdonképpen
         a természetes személyek által „fedőcég”‑ként alapított társaságok tulajdonában lévő, ilyen társaságok hiányába vagyonadó alá
         tartozó ingatlanokat adóztatják.

      88      A vitatott adó következésképpen a Franciaországban a természetes személyekre háruló vagyonadó megfizetésének elkerülésére
         irányuló gyakorlat elleni küzdelmet szolgálja, vagy legalábbis csökkenti e gyakorlat vonzerejét. Alkalmas tehát az adókijátszás
         elleni küzdelemre irányuló cél elérésére.

      89      Már csak azt kell tehát megállapítani, hogy a vitatott adó nem haladja‑e meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket.

      90      E tekintetben a francia kormány megerősíti, hogy a vitatott adó alóli mentesség szűkítő megközelítését teszi szükségessé az,
         hogy a francia adóhatóságok nehezen bizonyítják az adókijátszást olyan megbízható információk hiányában, amelyek lehetővé
         tennék az adóalanyok adóbevallásaiban szolgáltatott információk összevetését.

      91      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adókijátszás elleni küzdelemre alapított
         indokolás csak akkor fogadható el, ha olyan, tisztán mesterséges megállapodásokra irányul, amelyek célja az adójogszabályok
         megkerülése, ami kizár minden, az adókijátszásra vonatkozó általános vélelmet. Az adómegkerülésre vagy az adókijátszásra vonatkozó
         általános vélelem tehát nem elegendő a Szerződés céljait sértő adójogi intézkedés igazolására (lásd ebben az értelemben a
         C‑478/98. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2000. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7587. o.] 45. pontját;
         a C‑334/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 4‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2229. o.] 27. pontját,
         valamint a C‑196/04. sz., Cadbury Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas ügyben 2006. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑7995. o.] 50. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      92      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely tagállam hivatkozhat a 77/799 irányelvre annak érdekében, hogy megszerezzen
         valamely másik tagállam illetékes hatóságaitól a szóban forgó irányelv hatálya alá tartozó adók pontos megállapításához szükséges
         minden információt (lásd a fent hivatkozott Cadbury Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas ügyben hozott ítélet 71. pontját
         és a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 52. pontját). Emellett az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         második kérdésre adott válaszból következik, hogy a vitatott adó a 77/799 irányelv hatálya alá tartozik.

      93      Nem vitatott, hogy a harmadik kérdésre adott válaszból következik, hogy az alapügy összefüggésében az 1985. április 1‑jei
         egyezmény korlátozott hatálya a 77/799 irányelv 8. cikkének (1) bekezdésében foglalt információcsere‑korlátozásba illeszkedik,
         így a francia adóhatóságok a luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságok vonatkozásában adott esetben nem tudnak hatékonyan
         küzdeni az adókijátszás ellen.

      94      Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy bár a 77/799 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése nem kötelezi
         együttműködésre a tagállamok adóhatóságait, ha az utóbbo jogszabályai vagy igazgatási gyakorlata alapján az illetékes hatóság
         nem végezheti el e vizsgálatokat, illetve nem gyűjtheti össze, és nem használhatja fel ezen állam saját céljaira ezen információt,
         ezen együttműködés igénybevételének lehetetlensége nem indokolhatja az adókedvezmény elutasítását.

      95      Ugyanis semmi sem gátolná az adóhatóságokat abban, hogy az adóalanytól olyan bizonyítékokat kérjenek, amelyeket az adó pontos
         megállapításához szükségesnek ítélnek, és adott esetben megtagadják az adómentességet, ha nem nyújtja be e bizonyítékokat
         (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 54. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      96      Így eleve nem zárható ki, hogy az adózó olyan vonatkozó okirati bizonyítékokat terjesszen elő, amelyek valamely tagállam adóhatóságai
         részére lehetővé teszik annak pontos és egyértelmű ellenőrzését, hogy nem kísérli meg az adófizetés elkerülését vagy annak
         kijátszását (lásd ebben az értelemben a C‑254/97 sz., Baxter és társai ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999.,
         I‑4809. o.] 19. és 20. pontját és a C‑39/04. sz., Laboratoires Fournier ügyben 2005. március 10‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑2057. o.] 25. pontját).

      97      Továbbá meg kell állapítani, hogy – mivel az alapügyben valószínűleg nem lehet közvetlenül kérni a Luxemburgi Nagyhercegség
         adóhatóságai együttműködését – nehezebbé válhat az információk ellenőrzése.

      98      Mindazonáltal e nehézség nem indokolja, hogy az e tagállamból származó befektetők által végrehajtott befektetések tekintetében
         feltétel nélkül elutasítsák az adókedvezmény nyújtását. Ugyanis, amikor a luxemburgi jog alá tartozó holdingtársaságok mentesítést
         kérnek a vitatott adó alól, a francia adóhatóságok – az adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásról szóló, illetve
         az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmát rögzítő egyezménytől függetlenül –e társaságoktól is
         kérhetnék a tulajdonjogaik és tulajdonosi szerkezetük teljes átláthatóságához általuk szükségesnek tartott bizonyítékokat.

      99      A jelen esetben az alapügyben felmerült francia jogszabály nem teszi lehetővé a valamely kölcsönös segítségnyújtási egyezmény,
         illetve valamely állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmát rögzítő adójogi egyezmény hatálya alá
         nem tartozó, de Franciaországban található ingatlanba befektető társaságok számára, hogy igazolást nyújtsanak be a résztulajdonosaik
         személyazonosságáról és a francia adóhatóságok által szükségesnek tartott minden egyéb információról. Következésképpen úgy
         tűnik, hogy e szabályozás mindenképpen akadályozza e társaságokat annak bizonyításában, hogy nem törekednek adókijátszásra.

      100    Következésképpen a francia kormány kevésbé szigorú intézkedéseket is elfogadhatott volna az adókijátszás elleni küzdelem céljának
         elérése érdekében.

      101    Így a vitatott adó nem indokolható ezen adókijátszás elleni küzdelemmel.

      102    Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a Szerződés 73b. cikkét akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes
         az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügyben felmerült, amely a franciaországi illetőségű társaságokat mentesíti
         a vitatott adó alól, míg a más tagállamban illetőséggel rendelkező társaságok esetében e mentességet attól teszi függővé,
         hogy a Francia Köztársaság és ezen ország kötött‑e kölcsönös segítségnyújtási egyezményt az adókijátszás és adóelkerülés elleni
         küzdelem területén, illetve az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés tilalmát rögzítő valamely szerződés
         alapján e társaságokat terhelő adó nem lehet magasabb a franciaországi illetőségű társaságokra háruló adónál, és amely szabályozás
         a más tagállambeli illetőséggel rendelkező társaságok számára nem teszi lehetővé, hogy igazolást nyújtsanak be ezen részesedéssel
         rendelkező természetes személyek személyazonosságáról.

       A negyedik kérdésről
      103    A Bíróságnak az első három kérdésre adott válaszára tekintettel nem szükséges válaszolni a kérdést előterjesztő bíróság által
         feltett negyedik kérdésre.

       A költségekről
      104    Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A jogi személyek tulajdonában lévő, Franciaországban található ingatlanok forgalmi értéke után kivetett adó az 1992. február
            25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adóztatás területén történő
            kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december 19‑i 77/799/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének (3) bekezdésében említett,
            és az ezen irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti – a vagyon egyes elemeire kivetett – adókhoz hasonló jellegű adó.
      2)      A 92/12 irányelvvel módosított 77/799 irányelvvel és különösen 8. cikkének (1) bekezdésével nem ellentétes, ha két tagállam
            a jövedelem- és a vagyonadók területén a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint a kölcsönös közigazgatási segítségnyújtás
            szabályainak megállapításáról olyan nemzetközi egyezmény részese, amely az egyik tagállam vonatkozásában kizárja a hatálya
            alól a szóban forgó irányelv által szabályozott valamely adó fizetésére kötelezett személyek egy csoportját, feltéve hogy
            az információt szolgáltató tagállam törvényei vagy igazgatási gyakorlata alapján az illetékes hatóság nem végezheti el e vizsgálatokat,
            illetve nem gyűjtheti össze és nem használhatja fel e tagállam saját céljaira ezen információt, aminek ellenőrzése a kérdést
            előterjesztő bíróság feladata.
      3)      A Szerződés 73b. cikkét akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügyben
            felmerült, amely a franciaországi illetőségű társaságokat mentesíti a vitatott adó alól, míg a más tagállamban illetőséggel
            rendelkező társaságok esetében e mentességet attól teszi függővé, hogy Franciaország és ezen állam kötött‑e kölcsönös segítségnyújtási
            egyezményt az adókijátszás és adóelkerülés elleni küzdelem területén, illetve az állampolgárság alapján történő hátrányos
            megkülönböztetés tilalmát rögzítő valamely nemzetközi szerződés alapján e társaságokat terhelő adó nem lehet magasabb a franciaországi
            illetőségű társaságokra háruló adónál, és amely szabályozás a más tagállambeli illetőséggel rendelkező társaságok számára
            nem teszi lehetővé, hogy igazolást nyújtsanak be az ilyen társaságban részesedéssel rendelkező természetes személyek személyazonosságáról.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság március 4.-i ítélete: 1986. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Dán Királyság. # # 106/84. sz. ügy


A Bíróság június 14.-i ítélete: 1990. # Michel Weiser kontra Caisse nationale des barreaux français. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal d'instance de Paris - Franciaország. # Tisztviselők - Nyugdíjjogosultságok átruházása. # C-37/89. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) október 23.-i ítélete: 2003. # RTL Television GmbH kontra Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Németország. # 89/552/EGK irányelv. # C-245/01. sz. ügy