A Bíróság február 2.-i ítélete: 1988. # Kwekerij Gebroeders van der Kooy BV és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # 67/85., 68/85. és 70/85. sz. egyesített ügyek


A Törvényszék ítélete (hatodik tanács), 2016. február 25.#FCC Aqualia, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az AQUALOGY közösségi ábrás védjegy bejelentése – AQUALIA korábbi közösségi szóvédjegy és aqualia korábbi nemzeti ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró okok – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja és 8. cikkének (5) bekezdése.#T-402/14. sz. ügy.


A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (fellebbezési tanács) 2012. december 6.#Peter Strobl kontra Európai Bizottság és az Európai Unió Tanácsa.#Fellebbezés – Közszolgálat – Tisztviselők – Felvétel – Nyílt versenyvizsga – Az új személyzeti szabályzat hatálybalépését megelőzően az alkalmassági listára felvett jelöltek – Álláshirdetés – Kinevezés – Besorolási fokozatba való besorolás a kevésbé kedvező új szabályok alapján – A személyzeti szabályzat XIII. mellékletének 12. cikke – Téves jogalkalmazás – A Közszolgálati Törvényszék indokolási kötelezettsége.#T‑630/11. P. sz. ügy.


title: A Bíróság (nagytanács) 2010. január 26-i ítélete. # Internationaler Hilfsfonds eV kontra Európai Bizottság. # Fellebbezés - Az intézmények dokumentumaihoz való hozzáférés - 1049/2001/EK rendelet - Megsemmisítés iránti kereset - Az EK 230. cikk értelmében vett »megtámadható aktus« fogalma. # C-362/08 P. sz. ügy

text:
      C‑362/08. P. sz. ügy
      Internationaler Hilfsfonds eV
      kontra
      Európai Bizottság
      „Fellebbezés – Az intézmények dokumentumaihoz való hozzáférés – 1049/2001/EK rendelet – Megsemmisítés iránti kereset – Az EK 230. cikk értelmében vett »megtámadható aktus« fogalma”
      Az ítélet összefoglalása
      Megsemmisítés iránti kereset – Keresettel megtámadható aktusok – Fogalom – Kötelező joghatásokat kiváltó aktusok
      (EK 230. cikk; 1049/2001 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 4. cikk, (7) bekezdés, 6. cikk, (1) és (7), 8. cikk, (1)
            és (3) bekezdés)
      Azáltal, hogy egy kétlépcsős eljárást ír elő annak érdekében, hogy a dokumentumokhoz való hozzáférés gyors és könnyű legyen,
         az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló 1049/2001 európai parlamenti
         és tanácsi rendelet az érintett intézmények dokumentumaihoz nagyon széles körű hozzáférési jogot biztosít, mivel ilyen jog
         gyakorlásához e rendelet 6. cikkének (1) bekezdése alapján nem kell a kérelmeket megindokolni. Ezenkívül e rendelet 4. cikke
         (7) bekezdése alapján az e cikk (1)–(3) bekezdésében említett kivételek csak azon időtartam alatt érvényesek, amely alatt
         a védelem a dokumentum tartalma alapján igazolt. Ebből következik, hogy valamely személy újból kérelmezheti az azon dokumentumokhoz
         való hozzáférést, amelyekhez a hozzáférést tőle korábban megtagadták. Egy ilyen kérelem annak vizsgálatára kötelezi az érintett
         intézményt, hogy a hozzáférés korábbi megtagadása a jogi és ténybeli helyzet időközben történő megváltozására tekintettel
         továbbra is igazolt‑e.

      E tekintetben akkor kell véglegesnek tekintetni a Bizottságnak valamely dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés megtagadásáról
         szóló aktusát, ha ezen végleges jelleg egyaránt következik annak tartalmából, amely kifejezetten megemlíti a Bizottság „végleges
         állásfoglalását”, valamint azon összefüggésből, amelyben az létrejött, azaz abból, hogy az elutasítás a felperes folyamatosan
         közel három éven át tett lépései hosszú sorozatának vetett véget, amely sorozat számos ez irányú kérelmet foglalt magában,
         és az ombudsman előtti eljárásnak és ezen összegfüggésben a Bizottság egy részletes állásfoglalásának adott helyt.

      Ilyen körülmények között a Bizottság nem állíthatja sikeresen, hogy a felperesnek a vitatott aktusról szóló értesítés kézhezvételét
         követően új kérelmet kellett volna benyújtania, és azt várnia, hogy ez az intézmény ezzel szemben egy új elutasítást hoz,
         hogy azt végleges aktusnak, tehát megtámadhatónak lehessen tekintetni. Ugyanis a felperes részéről egy ilyen lépés nem is
         vezethetett volna az általa kívánt eredményre, tekintettel arra a tényre, hogy a Bizottság részletesen megvizsgálta a felperes
         által benyújtott hozzáférés iránti kérelmet, és a kért dokumentumokhoz való hozzáférés elutasítását illetően egyértelműen
         és véglegesen meghozta állásfoglalását.

      Annak követelménye, hogy egy ilyen lépést tegyenek, ellentétes lenne az érintett intézmények dokumentumaihoz való gyors és
         könnyű hozzáférés biztosításának említett céljával.

      Egy ilyen elutasító aktus az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti keresettel megtámadható aktusnak minősül. Jelen kereset
         tehát elfogadható.

      (vö. 56–62. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2010. január 26.(*)

      „Fellebbezés – Az intézmények dokumentumaihoz való hozzáférés – 1049/2001/EK rendelet – Megsemmisítés iránti kereset – Az EK 230. cikk értelmében vett »megtámadható aktus« fogalma”
      A C‑362/08. P. sz. ügyben,
      az Internationaler Hilfsfonds eV (székhelye: Rosbach [Németország], képviselik: H. Kaltenecker és R. Karpenstein Rechtsanwälte)

      fellebbezőnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2008. augusztus 7‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      az Európai Bizottság (képviselik: P. Costa de Oliveira, S. Fries és T. Scharf, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, R. Silva de Lapuerta és C. Toader tanácselnökök,
         C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann (előadó), M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus és J.‑J. Kasel bírák,

      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. június 30‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. szeptember 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Fellebbezésében az Internationaler Hilfsfonds eV (a továbbiakban: IH) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága által a T‑141/05. sz.,
         Internationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ügyben 2008. június 5‑én hozott ítélet (a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon
         kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság az Európai Közösségek Bizottsága 2005. február 14‑i, az IH‑nak az előbbi
         birtokában lévő bizonyos dokumentumokhoz való hozzáférését megtagadó határozatának (a továbbiakban: vitatott aktus) a megsemmisítése
         iránti keresetét – mint elfogadhatatlant – elutasította.

       Jogi háttér
      2        Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK
         európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) meghatározza
         az ezen intézmények dokumentumaihoz való, EK 255. cikkben előírt hozzáférési jog elveit, feltételeit és korlátait.

      3        Az említett rendelet „Kedvezményezettek és hatály” című 2. cikkének (1) bekezdése bármely uniós polgár, valamint valamely
         tagállamban lakóhellyel, illetve létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkező természetes vagy jogi személy számára biztosítja
         az intézmények dokumentumaihoz való hozzáférés jogát, „az e rendeletben meghatározott elvek, feltételek és korlátok szerint”.

      4        Az ugyanezen rendelet „Kivételek” című 4. cikkének (3) bekezdése a következőket írja elő:

      „Az intézmény által belső használatra összeállított vagy az intézmény által kapott, olyan ügyre vonatkozó dokumentumhoz való
         hozzáférést, amellyel kapcsolatosan az intézmény még nem hozott határozatot, meg kell tagadni, ha a dokumentum közzététele
         az intézmény döntéshozatali eljárását súlyosan veszélyeztetné, kivéve ha a közzétételhez nyomós közérdek fűződik.

      Az érintett intézményen belüli tárgyalások és előzetes egyeztetések részét képező, belső használatra korlátozott, állásfoglalásokat
         tartalmazó dokumentumokhoz való hozzáférést meg kell tagadni a döntés meghozatalát követően is, amennyiben a dokumentum közzététele
         az intézmény döntéshozatali eljárását súlyosan veszélyeztetné, kivéve, ha a közzétételhez nyomós közérdek fűződik.”

      5        Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése a következőképpen szól:

      „Az (1)–(3) bekezdésben megállapított kivételek csak azon időtartam alatt érvényesek, amely alatt a védelem a dokumentum tartalma
         alapján indokolt. A kivételek maximum 30 éves időtartamra alkalmazhatók. […].”

      6        Ugyanezen rendelet „Kérelmek” című 6. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:

      „A dokumentumhoz való hozzáférés iránti kérelmeket írásban kell előterjeszteni, beleértve az elektronikus formát is, az EK‑Szerződés
         314. cikkében említett nyelvek valamelyikén, és megfelelő pontossággal ahhoz, hogy az intézmény a dokumentumot azonosítani
         tudja. A kérelmező nem köteles megindokolni a kérelmet.”

      7        Ami az első kérelmek feldolgozását illeti, az említett rendelet 7. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A dokumentumhoz való hozzáférés iránti kérelmet haladéktalanul el kell bírálni. A kérelmezőnek átvételi elismervényt kell
         küldeni. Az intézmény a kérelem iktatásától számított 15 munkanapon belül vagy megadja a hozzáférést a kért dokumentumhoz,
         és a 10. cikknek megfelelően ezen időtartamon belül biztosítja a hozzáférést, vagy írásbeli, indoklással ellátott válaszban
         teljesen vagy részlegesen elutasítja a kérelmet, továbbá tájékoztatja a kérelmezőt arról a jogáról, hogy e cikk (2) bekezdésének
         megfelelően megerősítő kérelmet nyújthat be.

      (2)      Teljes vagy részleges elutasítás esetén a kérelmező az intézmény válaszának átvételétől számított 15 munkanapon belül megerősítő
         kérelmet nyújthat be, amelyben az intézményt álláspontja felülvizsgálatára kéri.”

      8        A megerősítő kérelmek feldolgozásával kapcsolatban az 1049/2001 rendelet 8. cikkének (1) és (3) bekezdése előírja:

      „(1)      A megerősítő kérelmet haladéktalanul el kell bírálni. Az intézmény az ilyen kérelem iktatásától számított 15 munkanapon belül
         vagy megadja a hozzáférést a kért dokumentumhoz, és a 10. cikknek megfelelően ezen időtartamon belül biztosítja a hozzáférést,
         vagy írásbeli, indoklással ellátott válaszban teljesen vagy részlegesen elutasítja a kérelmet. Teljes vagy részleges elutasítás
         esetében az intézmény tájékoztatja a kérelmezőt a rendelkezésre álló jogorvoslatokról, nevezetesen arról, hogy bírósági eljárást
         indíthat az intézménnyel szemben, illetve panasszal fordulhat az ombudsmanhoz az [EK 230. cikkben], illetve az [EK 195. cikkben]
         megállapított feltételek szerint.

      […]
      (3)      Elutasító válasznak minősül, ha az intézmény nem válaszol az előírt határidőn belül, amely arra jogosítja a kérelmezőt, hogy
         bírósági eljárást indítson az intézménnyel szemben, illetve panasszal forduljon az ombudsmanhoz az EK‑Szerződés vonatkozó
         rendelkezései alapján.”

       A jogvita alapját képező tényállás
      9        Az IH a német jog hatálya alá tartozó, humanitárius segítségnyújtások területén működő nem kormányzati szervezet. 1998. április
         28‑án a Bizottsággal egy, az IH által Kazahsztánban szervezett orvosi segítségnyújtási program társfinanszírozására irányuló,
         „LIEN 97‑2011” elnevezésű szerződést (a továbbiakban: szerződés) kötött.

      10      1999. október 1‑jén a Bizottság egyoldalúan megszüntette az említett szerződést, és 2001. augusztus 6‑án értesítette az IH‑t
         az ezen megszüntetést követően hozott azon határozatáról, hogy az IH fizesse vissza a szerződés végrehajtása keretében részére
         kifizetett meghatározott összegeket.

      11      2002. március 9‑én az IH a szerződésre vonatkozó dokumentumokhoz való hozzáférés iránt kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz.

      12      2002. július 8‑i levelében a Bizottság elküldött az IH‑nak egy, négy aktában található dokumentumokat tartalmazó jegyzéket
         (a továbbiakban: 2002. július 8‑i levél). E levélben az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésére utalva a Bizottság
         elutasította az IH kérelmét annyiban, amennyiben az az első három aktában található bizonyos dokumentumokra és a negyedik
         aktában található összes dokumentumra irányult.

      13      A Bizottság elnökéhez címzett 2002. július 11‑i levelében az IH kérelmezte a szerződésre vonatkozó dokumentumokhoz való teljes
         hozzáférést.

      14      A EuropeAid Együttműködési Iroda alá tartozó „Európa, Kaukázus és Közép‑Ázsia” igazgatóság igazgatója által aláírt, 2002.
         július 26‑i levélben (a továbbiakban: 2002. július 26‑i levél) a Bizottság a következő szavakkal válaszolt e kérelemre:

      „Hivatkozva az Ön által 2002. július 11‑én Prodi elnökhöz intézett levélre, amelynek a megválaszolására engem kért fel:
      […]
      A 2002. július 8‑i utolsó levélben, amelyet Ön a […] szerződésre vonatkozó iratok tartalmának a megismerésére irányuló kérelmét
         követően a Bizottságtól kapott, az említett tartalom jegyzékét az Ön rendelkezésére bocsátottuk. E jegyzék alapján kértük
         Önt, hogy tájékoztassa a Bizottság szolgálatait, mely dokumentumokról kér másolatot.

      E kérelmet követően azonnali hozzáférést kap a korlátozás alá nem eső dokumentumokhoz. Ami azon dokumentumokhoz való hozzáférést
         illeti, amelyek az 1049/2001 rendelet 4. cikke alapján korlátozások alá tartoznak, arról szokás szerint eseti jelleggel születik
         döntés.

      Megismétlem, hogy a Bizottság szolgálatai az Ön kérelmének figyelmesen és azt elsőbbségként kezelve tesznek eleget.”
      15      2002. augusztus 26‑án az IH betekintett azon dokumentumokba, amelyekhez a hozzáférést a Bizottság engedélyezte.

      16      Ezt követően a Bizottság és az IH megpróbált egy békés megoldást találni a Bizottság által a szerződés címén követelt összegek
         visszafizetésére. Azonban 2003 októberének elején a Bizottság és az IH megállapította, hogy nem tudnak ilyen békés megoldásra
         jutni.

      17      2003. október 6‑án az IH az Európai Ombudsmanhoz fordult azzal a panasszal, hogy a Bizottság megtagadta számára a szerződésre
         vonatkozó dokumentumokhoz való teljes hozzáférést. Ezt a panaszt 1874/2003/GG. referenciaszám alatt nyilvántartásba vették
         (a továbbiakban: az IH által benyújtott panasz).

      18      2004. július 15‑én az Ombudsman a Bizottságnak egy ajánlástervezetet címzett, amelyben megállapította, hogy ez utóbbi nem
         bírálta el helyesen a szerződésre vonatkozó dokumentumokhoz való teljes hozzáférésre irányuló, IH által benyújtott kérelmet,
         és felhívta ezen intézményt arra, hogy újból végezze el e kérelem vizsgálatát. Ezenkívül azt javasolta a Bizottságnak, hogy
         tegye lehetővé az említett dokumentumokhoz való hozzáférést, hacsak nem tudja bizonyítani, hogy annak megtagadása az 1049/2001
         rendeletben előírt kivételek egyikének felel meg.

      19      2004. október 12‑én és 21‑én a Bizottság az Ombudsmannak egy angolul megfogalmazott részletes véleményt küldött, amelyet annak
         német változata követett (a továbbiakban: részletes vélemény). E véleményben a Bizottság többek között a következőket közölte:

      „A Bizottság elfogadja az Európai Ombudsman ajánlástervezetét, és ismét megvizsgálta az [IH] [szerződésre vonatkozó] aktához
         való hozzáférésre irányuló kérelmét. Újból megvizsgálta azt a kérdést, hogy azon 1., 2. és 3. sz. aktákban szereplő dokumentumokat,
         amelyekhez a hozzáférést megtagadták, valamint a 4. sz. aktában szereplő összes dokumentumot az 1049/2001 […] rendelettel
         összhangban teljesen vagy részben nyilvánosságra kell‑e hoznia.

      20      Ezen újbóli vizsgálatot követően a Bizottság elfogadta öt olyan dokumentum nyilvánosságra hozatalát, amelyekhez a hozzáférést
         az IH‑nak korábban megtagadta, és azok másolatát csatolta a részletes véleményhez.

      21      Ami a hozzáférés iránti kérelemben említett többi dokumentumot illeti, továbbra is fenntartotta az IH azokhoz való hozzáférésének
         a megtagadását.

      22      Az Ombudsman 2004. október 18‑án, illetve 25‑én továbbította a részletes vélemény angol és német nyelvű változatainak a másolatát
         az IH‑nak, és felhívta ez utóbbit, hogy azokkal kapcsolatban nyújtson be észrevételeket, amit az IH 2004. október 22‑én meg
         is tett.

      23      2004. december 14‑én az Ombudsman elfogadott egy, az IH által benyújtott panaszra vonatkozó végleges határozatot. Végkövetkeztetésként
         az Ombudsman a határozatának 3.1. pontjában kritikai megjegyzést tett a Bizottság jelen ügyben végzett közigazgatási gyakorlatára.
         Ilyen alapon megállapította, hogy az a tény, hogy a Bizottság nem szolgáltatott a szerződésre vonatkozó számos dokumentumhoz
         való hozzáférésnek az IH számára történő megtagadását igazoló érvényes indokokat, hivatali visszásság esetének minősül. Mivel
         azonban az Ombudsman úgy vélte, hogy az Európai Parlament nem tudna olyan intézkedéseket hozni, amelyekkel a maga és az IH
         állásfoglalását megerősíthetné az előtte folyó ügyben, nem tartotta szükségesnek, hogy a Parlamentnek külön jelentést küldjön,
         és a határozatának a 3.5. pontjában úgy döntött, hogy lezárja az említett panaszra vonatkozó eljárást.

      24      2004. december 22‑én az említett végleges határozat végkövetkeztetéseire támaszkodva az IH a szerződésre vonatkozó dokumentumokhoz
         való teljes hozzáférés iránt egy, a következőképpen megfogalmazott kérelmet nyújtott be a Bizottság elnökének:

      „[…] ezúton szeretnénk Önnek egy hivatalos kérelmet benyújtani [az iránt], hogy az [IH] korlátlanul hozzáférhessen a Bizottságnak
         a [szerződést] érintő aktáihoz, beleértve minden olyan dokumentumot, amelyekhez a hozzáférést az Ön szolgálatai mostanáig
         megtagadták. Kérem Önt, hogy adja meg a szükséges utasításokat egy olyan közeljövőbeli időpontban […] való megegyezés céljából,
         ameddig e kérelemnek eleget tesznek […]

      E kérelem alátámasztása érdekében [utalok] az […] Ombudsman 2004. december 14‑i határozatára […]
      Remélem, hogy nem lesz semmiféle bírósági eljárásra szükség, és hogy megadja a szolgálatainak az utasításokat a szóban forgó
         aktákhoz való teljes hozzáférés biztosítása [érdekében] […]

      2005. január 21‑ét jelölöm meg azon időpontként, ameddig Öntől választ remélek.
      […]”
      25      2005. január 21‑én e kérelemre válaszként a Bizottság az IH‑nak a következőképpen megfogalmazott levelet küldte:

      „Köszönjük 2004. december 22‑i levelét […], amellyel az […] 1049/2001 rendeletnek megfelelően a [szerződést érintő] dokumentumokhoz
         való hozzáférést kérelmezte.

      Mivel a Bizottság még nem foglalt véglegesen állást az Ombudsman 2004. december 14‑i határozatát [illetően], kérjük, vegye
         figyelembe, hogy kérelmét a lehető legrövidebb időn belül elbíráljuk.

      Előre is köszönjük megértését.
      Tisztelettel”
      26      A EuropeAid Együttműködési Iroda alá tartozó „Működési támogatások” igazgatóság igazgatója által aláírt vitatott aktussal
         a Bizottság 2005. február 14‑én a következőképpen válaszolt az IH 2004. december 22‑én benyújtott kérelmére:

      „Köszönjük 2004. december 22‑i levelét […], amellyel az […] 1049/2001 rendeletnek megfelelően a [szerződést érintő] dokumentumokhoz
         való hozzáférést kérelmezte.

      2005. január 21‑én tájékoztattuk Önt, hogy a Bizottságnak az Ön kérelmének a megválaszolása előtt még véglegesen állást kell
         foglalnia az Ombudsman 2004. december 14‑i határozatát [illetően].

      Mivel a Bizottság az említett határozatot [illetően] azt az állásfoglalást hozta, hogy ez az intézmény nem osztja az Ombudsmannak
         a fent említett rendelet [4. cikke (1) bekezdése b) pontjának és (3) bekezdése második albekezdésének] és a személyes adatok
         közösségi intézmények és szervek által történő feldolgozása tekintetében az egyének védelméről[, valamint az ilyen adatok
         szabad áramlásáról] szóló[, 2000. december 18‑i] 45/2001[/EK európai parlamenti és tanácsi] rendelet [HL 2001., L 8., 1. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 26. kötet, 102. o.] értelmezésére vonatkozó véleményét, úgy döntött, hogy nem engedélyez
         hozzáférést azon dokumentumokhoz, amelyek a Bizottság véleménye szerint az említett rendeletben előírt, a Bizottság által
         az Ombudsmanhoz intézett 2004. október 12‑i közleményben hivatkozott kivételek alá tartoznak.

      Sajnálattal kell tehát Önnek közölnöm, hogy az Ön megbízottjának a [szerződést érintő] aktába történő betekintetése során
         2002. [augusztus] 26‑i rendelkezésre bocsátott dokumentumok és a Bizottság által az Ombudsmanhoz intézett említett közleményhez
         csatolt [öt] dokumentum kivételével – és amelyeknek a tartalmát továbbították […] –, a Bizottságnak nem áll szándékában más
         dokumentumot az Ön rendelkezésére bocsátani […]”

       Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
      27      Az IH az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. április 11‑én benyújtott keresetlevelében a vitatott aktus megsemmisítése iránti
         keresetet indított.

      28      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához benyújtott külön beadványában a Bizottság az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének
         1. §‑a alapján elfogadhatatlansági kifogást emelt. Az IH 2005. június 26‑án előterjesztette az e kifogásra vonatkozó észrevételeit.

      29      Az említett elfogadhatatlansági kifogás alátámasztására a Bizottság többek között azzal érvelt, hogy a vitatott aktus csak
         egy 2002 júliusában hozott, a 2002. július 8‑i és 26‑i levelében szereplő olyan határozatot erősít meg, amelyet az IH az előírt
         határidőben semmiféle keresettel nem támadott meg. Következésképpen az említett aktus nem minősül az EK 230. cikk szerinti
         megsemmisítés iránti kereset keretében megtámadható aktusnak.

      30      Először az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 72–75. pontjában a 2002. július 8‑i levelet a szerződést érintő dokumentumokhoz
         való hozzáférés iránti kérelemre adott, az 1049/2001 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése értelmében vett első válasznak minősítette.

      31      Másodszor az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 76–79. pontjában a 2002. július 26‑i levelet egy, az IH által 2002. július
         11‑én a Bizottságnak címzett megerősítő kérelemre adott, az 1049/2001 rendelet 8. cikkének értelmében vett válasznak minősítette.

      32      Harmadszor az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 81. pontjában megállapította, hogy mivel a 2002. július 26‑i levélben
         szereplő határozatot nem támadták meg időben, az már jogerőre emelkedett az IH keresete benyújtásának az időpontjában.

      33      Azon ítélkezési gyakorlatra tekintettel, miszerint elfogadhatatlan egy olyan korábbi határozatot pusztán megerősítő határozat
         megsemmisítése iránt benyújtott kereset, amelyet az erre előírt határidőn belül nem támadtak meg, az Elsőfokú Bíróság következésképpen
         megvizsgálta, hogy a vitatott aktus a 2002. július 26‑i határozat pusztán megerősítő aktusa‑e.

      34      Ebben az összefüggésben Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 82. pontjában azon ítélkezési gyakorlatra támaszkodott, miszerint
         egy határozat akkor minősül egy korábbi határozat puszta megerősítésének, ha nem tartalmaz semmiféle új elemet a korábbi aktushoz
         képest, és azt nem előzi meg e korábbi határozat címzettjének helyzetére vonatkozó újbóli vizsgálat. E tekintetben az Elsőfokú
         Bíróság a Bíróság 23/80. sz., Grasselli kontra Bizottság ügyben 1980. december 10‑én hozott ítéletére (EBHT 1980., 3709. o.,
         18. pont), az Elsőfokú Bíróság T‑84/97. sz., BEUC kontra Bizottság ügyben 1998. május 4‑én hozott végzésére (EBHT 1998., II‑795. o.,
         52. pont) és az Elsőfokú Bíróság T‑365/00. sz., AICS kontra Parlament ügyben 2002. június 11‑én hozott ítéletére (EBHT 2002.,
         II‑2719. o., 30. pont) hivatkozott.

      35      E tekintetben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 83–92. pontjában először megvizsgálta, hogy az IH által hivatkozott
         elemek minősülhetnek‑e ezen ítélkezési gyakorlat értelmében vett „új elemnek”. Arra a következtetésre jutott, hogy sem az
         Ombudsmannak a 2004. december 14‑i határozatában előadott végkövetkeztetései, sem az általa az IH panaszának az elbírálása
         keretében végzett vizsgálatnak a fejleményei és eredményei nem minősülnek olyan új elemeknek, amelyek képesek megkülönböztetni
         a vitatott aktust a 2002. július 26‑i levéltől.

      36      Az Elsőfokú Bíróság ezután megvizsgálta, hogy a vitatott aktust megelőzte‑e az IH helyzetének a jelen ítélet 34. pontjában
         hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett „újbóli vizsgálata”. Ezt a lehetőséget kizárta a megtámadott ítélet 93–100. pontjában.

      37      Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 102. pontjában megalapozottnak találta a Bizottság azon érvét, miszerint
         a vitatott aktus pusztán megerősítő jellegű, és következésképpen helyt adott a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági
         kifogásnak.

      38      Végül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 103–110. pontjában mellékesen megállapította, hogy még feltételezve is azt,
         hogy a vitatott aktus nem minősül a 2002. július 26‑i levél pusztán megerősítő aktusának, azt nem lehetne megtámadható aktusnak
         tekinteni, mivel így azt az 1049/2001 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének értelmében vett első válasznak kellene minősíteni,
         amely nem képezheti az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset tárgyát.

      39      E megállapítások összességére alapítva az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélettel az IH keresetét, mint elfogadhatatlant,
         elutasította.

       A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
      40      Az IH fellebbezésében azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
      –        hozzon érdemben jogerős ítéletet, és helyezze hatályon kívül a vitatott aktust, vagy másodlagosan utalja vissza az ügyet az
         Elsőfokú Bíróság elé újbóli határozathozatalra;

      –        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      41      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:

      –         a fellebbezést – részben mint elfogadhatatlant vagy mint megalapozatlant – utasítsa el, és
      –        az IH‑t kötelezze a költségek viselésére.
      42      A Bíróság Hivatalához 2009. október 21‑én benyújtott kérelmével az IH a Bíróság eljárási szabályzata 61. cikkének megfelelően
         – amely az eljárási szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a szóbeli szakasz újbóli
         megnyitását kérte a Bíróságtól.

       A szóbeli szakasz újbóli megnyitására irányuló kérelemről
      43      A Bíróság az eljárási szabályzata 61. cikkének megfelelően hivatalból, a főtanácsnok javaslatára vagy a felek kérelmére is
         elrendelheti a szóbeli szakasz újbóli megnyitását, ha úgy véli, hogy a tényállás nincs kellően feltárva, vagy ha az ügyet
         olyan érv alapján kellene eldönteni, amely nem került megvitatásra a felek között (a C‑42/07. sz., Liga Portuguesa de Futebol
         Profissional és Bwin International ügyben 2009. szeptember 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 31. pontja
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      44      Azonban sem az Európai Unió Bíróságának alapokmánya, sem pedig annak eljárási szabályzata nem teszi lehetővé, hogy a felek
         a főtanácsnoki indítványra válaszként észrevételeket tegyenek.

      45      Márpedig kérelmében az IH lényegében csupán azzal érvel, hogy a főtanácsnok indítványa az 1049/2001 rendelet téves értelmezésén
         alapul.

      46      A Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően megállapítja, hogy a jelen ügyben minden szükséges adat a rendelkezésre áll
         az előtte folyó jogvita eldöntésére, és az ügyet nem kell olyan érvre tekintettel vizsgálni, amely előtte nem került megvitatásra.

      47      Következésképpen nem szükséges elrendelni a szóbeli szakasz újbóli megnyitását.

       A fellebbezésről
      48      A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság lényegében azzal az indokolással adott helyt a Bizottság által előtte felhozott
         elfogadhatatlansági kifogásnak, hogy a vitatott aktus nem minősül megtámadható aktusnak.

      49      Az IH fellebbezésének alátámasztására három jogalapra hivatkozik. Az első jogalapot arra alapítja, hogy a 2002. július 26‑i
         bizottsági levélben található határozatot tévesen minősítették a megerősítő kérelemre adott, 1049/2001 rendelet 8. cikkének
         (1) bekezdése értelmében vett válasznak. A vitatott aktusra vonatkozó második és harmadik jogalapot arra alapítja, hogy az
         említett aktust tévesen minősítették az említett határozat pusztán megerősítő aktusának, illetve az ugyanezen rendelet 7. cikkének
         (1) bekezdése értelmében vett első válasznak.

      50      Mindenekelőtt a második és harmadik jogalapot kell együttesen megvizsgálni.

      51      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint csak azok az intézkedések képezhetik megsemmisítés iránti kereset tárgyát, amelyek
         olyan kötelező joghatásokat váltanak ki, amely joghatások a felperes érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva annak jogi
         helyzetét (lásd különösen a Bíróság C‑131/03. P. sz., Reynolds Tobacco és társai kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember
         12‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑7795. o.] 54. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      52      A megsemmisítés iránti keresetek elfogadhatóságával kapcsolatos állandó ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy a megtámadott
         jogi aktusok minősítése során ezen jogi aktusok tényleges tartalma és kibocsátójuk szándéka az irányadó. Ennek kapcsán főszabály
         szerint azok az intézkedések minősülnek megtámadható jogi aktusnak, amelyek a közigazgatási eljárás végén véglegesen meghatározzák
         a Bizottság álláspontját, valamint amelyek a felperes érdekeit érintő kötelező joghatások kiváltására irányulnak, kizárva
         különösen az olyan közbenső intézkedéseket, amelyek a végleges határozat előkészítését szolgálják, és nem eredményeznek ilyen
         joghatásokat, valamint a korábbi, határidőben meg nem támadott határozatot pusztán megerősítő aktusokat (lásd ebben az értelemben
         a C‑521/06. P. sz., Athinaïki Techniki kontra Bizottság ügyben 2008. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5829. o.] 42. pontját).

      53      Az 1049/2001 rendelettel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy annak az egy kétlépcsős eljárást előíró 7. és 8. cikkének a
         célja egyrészt az érintett intézmények dokumentumaihoz való hozzáférésre irányuló kérelmek gyors és könnyű feldolgozásának
         és másrészt az esetlegesen felmerülő nézeteltérések elsőbbséggel történő békés rendezésének a lehetővé tétele. Azokban az
         esetekben, amelyekben a felek között nem sikerül ilyen nézeteltérést rendezni, az említett 8. cikk (1) bekezdése két jogorvoslatot
         ír elő, nevezetesen a bírósági eljárást és a panasz benyújtását az Ombudsmanhoz.

      54      Az említett eljárás annyiban, amennyiben egy megerősítő kérelem benyújtását írja elő, lehetővé teszi különösen az érintett
         intézmény számára, hogy az Unió bíróságai előtt keresettel megtámadható végleges elutasító határozat meghozatala előtt újból
         megvizsgálja álláspontját. Egy ilyen eljárás lehetővé teszi az első kérelmek gyors feldolgozását, és következésképpen a legtöbb
         esetben a kérelmezők elvárásainak a kielégítését, miközben lehetővé teszi ezen intézmény számára azt, hogy a kérelmező által
         kért dokumentumokhoz való hozzáférés végeleges elutasítása előtt egy részletes állásfoglalást tegyen, különösen, ha e kérelmező
         a dokumentumok nyilvánosságra hozatala iránti kérelmét az említett intézmény indoklással ellátott elutasítása ellenére megismétli.

      55      Annak eldöntésekor, hogy valamely jogi aktust az EK 230. cikk alapján meg lehet‑e támadni, sokkal inkább a jogi aktus tényleges
         tartalma, mintsem annak formája az irányadó (lásd a 60/81. sz., IBM kontra Bizottság ügyben 1981. november 11‑én hozott ítélet
         [EBHT 1981., 2639. o.] 9. pontját).

      56      Hangsúlyozni kell továbbá, hogy az 1049/2001 rendelet az érintett intézmények dokumentumaihoz nagyon széles körű hozzáférési
         jogot biztosít, mivel ilyen jog gyakorlásához e rendelet 6. cikkének (1) bekezdése alapján nem kell a kérelmeket megindokolni.
         Ezenkívül annak 4. cikke (7) bekezdése alapján az e cikk (1)–(3) bekezdésében említett kivételek csak azon időtartam alatt
         érvényesek, amely alatt a védelem a dokumentum tartalma alapján igazolt.

      57      Ebből következik, hogy valamely személy újból kérelmezheti az azon dokumentumokhoz való hozzáférést, amelyekhez a hozzáférést
         tőle korábban megtagadták. Egy ilyen kérelem annak vizsgálatára kötelezi az érintett intézményt, hogy a hozzáférés korábbi
         megtagadása a jogi és ténybeli helyzet időközben történő megváltozására tekintettel továbbra is igazolt‑e.

      58      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a vitatott aktus mind a tartalmára tekintettel, amely kifejezetten megemlíti a Bizottság
         „végleges állásfoglalását”, mind azon összefüggésre tekintettel, amelyben az létrejött, az IH által kért összes dokumentum
         nyilvánosságra hozatala Bizottság általi végleges elutasításának minősül. Ez az elutasítás az IH által folyamatosan közel
         három évig tett, a szerződést érintő dokumentumokhoz való hozzáférésre irányuló és számos ez irányú kérelmét magában foglaló,
         a jelen ítélet 11–26. pontjában bemutatott lépések hosszú sorozatának vetett véget.

      59      Amint a jelen ítélet 57. pontjában szerepel, az IH szabadon nyújthatott be új kérelmet az említett dokumentumokhoz való hozzáférés
         céljából anélkül, hogy a Bizottság a hozzáférés korábbi elutasításait felhozhatta volna vele szemben.

      60      Hasonlóképpen, olyan körülmények között, mint a jelen jogvita körülményei, a Bizottság nem állíthatja sikeresen, hogy az IH‑nak
         a vitatott aktusról szóló értesítés kézhezvételét követően új kérelmet kellett volna benyújtania, és azt várnia, hogy ez az
         intézmény ezzel szemben egy új elutasítást hoz, hogy azt végleges aktusnak, tehát megtámadhatónak lehessen tekintetni. Ugyanis
         függetlenül attól a ténytől, hogy a Bizottság a vitatott aktusban nem tájékoztatta az IH‑t azon jogáról, hogy megerősítő kérelmet
         nyújthat be, az IH részéről egy ilyen lépés nem is vezethetett volna az általa kívánt eredményre, tekintettel arra a tényre,
         hogy a Bizottság – amint a részletes véleményből és az Ombudsman előtti eljárás keretében nyilvánosságra hozott öt dokumentumból
         kitűnik –, részletesen megvizsgálta az IH által benyújtott hozzáférés iránti kérelmet, és a kért dokumentumokhoz való hozzáférés
         elutasítását illetően egyértelműen és véglegesen meghozta állásfoglalását.

      61      Annak követelménye, hogy egy ilyen lépést tegyenek, ellentétes lenne az 1049/2001 rendeletben megállapított eljárás célkitűzésével
         is, amely eljárás az érintett intézmények dokumentumaihoz való gyors és könnyű hozzáférés biztosítását kívánja garantálni.

      62      A fenti elemek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg, hogy a vitatott
         aktus nem minősül az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti keresettel megtámadható aktusnak. A fenti megállapításokból
         kitűnik ugyanis, hogy egy ilyen aktus elleni kereset az Elsőfokú Bíróság megállapításával ellentétben elfogadható.

      63      Ebből következik, hogy az IH által a fellebbezésének az alátámasztására hivatkozott második és harmadik jogalapok elfogadhatók.
         Helyt kell tehát adni a fellebbezésnek, és a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni anélkül, hogy az első jogalapot
         meg kellene vizsgálni.

       Az első fokon indított keresetről
      64      Az Európai Unió Bíróságának alapokmánya 61. cikkének első bekezdése szerint a Bíróság a Törvényszék határozatának hatályon
         kívül helyezése esetén az ügyet érdemben maga is eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi.

      65      Azonban a Bíróságnak az eljárás e szakaszában nem áll módjában érdemben határozni az IH által az Elsőfokú Bíróság előtt indított
         keresetről. A jogvitának ez a vonatkozása ugyanis olyan jogalapok és elemek vizsgálatával jár, amelyeket az Elsőfokú Bíróság
         előtt nem vitattak meg, mivel az csak egy külön beadványban benyújtott elfogadhatatlansági kifogásról határozott. Ebből következik,
         hogy a per állása még nem tesz lehetővé érdemi határozathozatalt. A Bíróság ezzel szemben rendelkezik az ahhoz szükséges információkkal,
         hogy véglegesen határozzon a Bizottság által az elsőfokú eljárás során emelt elfogadhatatlansági kifogás tárgyában.

      66      A jelen ítélet 51–62. pontjában hivatkozott indokok alapján el kell utasítani az említett, arra alapított elfogadhatatlansági
         kifogást, hogy a vitatott aktus nem képezheti megsemmisítés iránti kereset tárgyát.

      67      Következésképpen az ügyet vissza kell utalni a Törvényszékhez, hogy az megvizsgálja az IH‑nak a vitatott aktus megsemmisítésére
         irányuló keresetét.

       A költségekről
      68      A Bíróság eljárási szabályzatának 122. cikkének első bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga
         hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján,
         amely ugyanezen szabályzat 118. cikkének értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet
         kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

      69      A Bíróság, mivel a fellebbezésnek helyt adott, és elutasította a Bizottság elfogadhatatlansági kifogását, az IH kérelmének
         megfelelően a Bizottságot kötelezi a fellebbezést érintő költségeknek, valamint az elsőfokú eljárásban az elfogadhatatlansági
         kifogással kapcsolatban felmerült költségeknek a megtérítésére, a fennmaradó költségekről pedig nem határoz.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának T‑141/05. sz., Internationaler Hilfsfonds kontra
            Bizottság ügyben 2008. június 5‑én hozott ítéletét.
      2)      A Bíróság az Európai Közösségek Bizottsága által az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága előtt emelt elfogadhatatlansági kifogást
            elutasítja.
      3)      A Bíróság az ügyet visszautalja az Európai Unió Törvényszékéhez, hogy az megvizsgálja az Internationaler Hilfsfonds eV‑nek
            az Európai Közösségek Bizottsága azon 2005. február 14‑i határozatának a megsemmisítése iránti kérelmét, amelyben az megtagadta
            tőle a birtokában lévő bizonyos dokumentumokhoz való hozzáférést.
      4)      A Bíróság az Európai Bizottságot kötelezi a jelen eljárás költségeinek és az elsőfokú eljárásban az elfogadhatatlansági kifogással
            kapcsolatban felmerült költségeknek a megtérítésére.
      5)      A Bíróság a fennmaradó költségekről nem határoz.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (első tanács) december 9.-i ítélete: 1982. # Onno Plug kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 191/81. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2005. január 12-i ítélete. # Wieland-Werke AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - SnTEM, SnPUR és SnMIX szóvédjegyek - Feltétlen kizáró okok - Leíró jelleg - A 40/94/EK rendelet 7. cikk (1) bekezdés c) pontja. # T-367/02-T-369/02. sz. egyesített ügyek

text:
      T‑367/02–T‑369/02. sz. egyesített ügyek
      Wieland-Werke AG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – SnTEM, SnPUR és SnMIX szóvédjegyek – Feltétlen kizáró okok – Leíró jelleg – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2005. január 12.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Kizárólag olyan jelekből vagy
            adatokból álló védjegyek, amelyek valamely áru jellemzőinek leírására szolgálhatnak – Fogalom
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont)
      2.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Kizárólag olyan jelekből vagy
            adatokból álló védjegyek, amelyek valamely áru jellemzőinek leírására szolgálhatnak – Ugyanazon jellemzők leírására szolgáló
            szinonimák létezése – Hatás hiánya
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont)
      3.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Kizárólag olyan jelekből vagy
            adatokból álló védjegyek, amelyek valamely áru jellemzőinek leírására szolgálhatnak – „SnTEM”, „SnPUR” és „SnMIX” szómegjelölések
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont)
      4.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megjelölés leíró jellege –
            Szükségszerűen a megjelölés megkülönböztető képességének hiányával járó körülmény
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) és c) pont)
      1.     Ahhoz, hogy a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján valamely közösségi védjegy
         lajstromozásának megtagadására kerüljön sor, nem szükséges, hogy a megjelölést alkotó, az említett rendelkezés hatálya alá
         tartozó jeleket vagy adatokat a védjegybejelentés időpontjában a kérelemben szereplő áruk vagy azok jellemzőinek leírására
         ténylegesen használják. Az is elegendő, ha ezek a jelek és adatok ilyen célból használhatóak.

      Ezenkívül elegendő, ha a szóban forgó jelek – legalább egyik lehetséges értelmükben – az érintett áruk vagy szolgáltatások
         egyik jellemzőjét írják le.

      (vö. 40. pont)
      2.     Annak megítéléséhez, hogy a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megfogalmazottak
         alapján valamely védjegy felveti-e a lajstromozás megtagadásának okát, lényegtelen, hogy létezik-e szinonima a védjegybejelentésben
         megnevezett áruk vagy szolgáltatások jellemzőinek leírására. Jóllehet ugyanis az említett rendelkezés az abban meghatározott
         lajstromozás megtagadásának okához azt írja elő, hogy a megjelölésnek „kizárólag” olyan jelekből vagy adatokból kell állnia,
         amelyeket az érintett áruk vagy szolgáltatások jellemzői feltüntetésére használhatnak, ezzel szemben ez a rendelkezés nem
         követeli meg, hogy kizárólag ezekkel a jelekkel vagy adatokkal lehessen leírni az említett jellemzőket.

      (vö. 41. pont)
      3.     Az SnTEM, az SnPUR és az SnMIX szómegjelölések, amelyek lajstromozását a „Különösen színesfémből (rézből vagy rézötvözetből)
         készült, egyik vagy mindkét oldalukon fémmel (különösen ónnal vagy ónötvözettel) bevont félkész fémtermékek, úgymint bádoglemezek,
         szalagok, huzalok, sodronyok, csövek, profilok, rudak vagy hasonló termékek” vonatkozásában a Nizzai Megállapodás szerinti
         6. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, a Európai Unió különböző országaiban a kohászatban jártas szakemberek szempontjából
         a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében alkalmasak arra, hogy a célzott
         vásárlóközönség számára a védjegybejelentésben szereplő árucsoportok lényeges jellemzőit jelöljék meg.

      Egyrészről, ugyanis, ami az „Sn” alkotóelemet, mint az ón vegyjelét illeti, mivel mindhárom szóban forgó termék tartalmaz
         ónt, ez az alkotóelem azok egyik jellemzője tekintetében leíró jellegű; ami a „TEM”, a „PUR” és a „MIX” alkotóelemeket illeti,
         ezen elemek fogalmi tartalmukból eredően az igényelt áruk egyik jellemzőjét illetően leíró jellegűnek tekintendők.

      Másrészről pedig, ami valamennyi szóban forgó megjelölés együttesének jelentését illeti, a szóban forgó áruk jellemzőinek
         vonatkozásában ezek önmagukban is leíró jellegűek, mivel nincs érzékelhető eltérés e megjelölések és az alkotóelemeik egyszerű
         egybeírása között. A szóban forgó áruk vonatkozásában ugyanis a kérdéses kombinációk nem szokatlan jellegűek, és bizonyosan
         nem újonnan kitalált szavak.

      (vö. 23., 26–27., 29., 37., 39., 42. pont)
      4.     Az a közösségi szóvédjegy, amelyik a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében leírja az áruk vagy szolgáltatások
         jellemzőit, ebből adódóan szükségszerűen nem rendelkezik megkülönböztető képességgel ezen áruk és szolgáltatások vonatkozásában
         ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.

      (vö. 46. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2005. január 12. (*)

      „Közösségi védjegy – SnTEM, SnPUR és SnMIX szóvédjegyek – Feltétlen kizáró okok – Leíró jelleg – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja”
      A T‑367/02–T‑369/02. sz. egyesített ügyekben,
      a Wieland-Werke AG (székhelye: Ulm [Németország], képviselik: S. Gruber és F. Graf von Stosch ügyvédek)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: T. L. Eichenberg és G. Schneider, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      az OHIM első fellebbezési tanácsának 2002. szeptember 25-i (R 338/2001‑1., R 337/2001‑1. és R 335/2001‑1. sz. ügy), az SnTEM,
         SnPUR és SnMIX szómegjelölések közösségi védjegyként történő lajstromozásáról szóló három határozata ellen benyújtott keresete
         tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (negyedik tanács),
      tagjai: H. Legal elnök, V. Tiili és M. Vilaras bírák,
      hivatalvezető: D. Christensen tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. december 9‑én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel a jelen ügyeknek az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából, az Elsőfokú
         Bíróság eljárási szabályzata 50. cikkének megfelelően történt egyesítésére,

      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. április 28‑án benyújtott válaszbeadványra,
      a 2004. június 17‑i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1       1999. december 14-én a felperes a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94 módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) alapján három közösségi védjegybejelentést nyújtott be a Belső
         Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM).

      2       A lajstromoztatni kívánt védjegyek az SnTEM, az SnPUR és az SnMIX szómegjelölések voltak.
      3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 6. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással:

      „Különösen színesfémből (rézből vagy rézötvözetből) készült, egyik vagy mindkét oldalukon fémmel (különösen ónnal vagy ónötvözettel)
         rétegezett félkész fémtermékek, úgymint bádoglemezek, szalagok, huzalok, sodronyok, csövek, profilok, rudak vagy hasonló termékek.”

      4       2000. február 10-i leveleiben az elbíráló arról tájékoztatta a felperest, hogy a szóban forgó megjelölések a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének b), c) és g) pontja alapján nem lajstromozhatók, mivel a lajstromozással érintett áruk vonatkozásában
         leíró jellegűek, nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel, és megtéveszthetik a vásárlóközönséget. Az elbíráló szerint
         ugyanis az „Sn” elem az ón vegyjelét jelöli. A „TEM” szóelem a „tempered” kifejezés tudományos és műszaki rövidítéseként használatos,
         amely az ötvözetek terén az „öntött” kifejezés megfelelője. Ezért az SnTEM megjelölés „tempered tin” (öntött ón) jelentéssel
         bírna. A „PUR” szóelem jelentése „tiszta”, az SnPUR megjelölésé pedig „tiszta ón”. Végül az elbíráló szerint a „MIX” szóelem
         németül a „keverék” szóval egyenértékű, ennélfogva az SnMIX megjelölés jelentése „ónötvözet”. Az elbíráló azt is megállapította,
         hogy a bejelentett megjelölések alkalmasak a vásárlóközönség megtévesztésére, mivel a kérelemben szereplő áruk nem felelnek
         meg ezeknek az összetételeknek.

      5       2000. április 3-i levelében a felperes előadta észrevételeit az elbíráló kifogásainak vonatkozásában. Ezen túlmenően korlátozta
         a védjegybejelentésben szereplő áruk jegyzékét, elhagyva az „ónnal vagy ónötvözettel” mondatrész előtti második „különösen”
         szót, így az árujegyzék a következőképpen módosult:

      „Különösen színesfémből (rézből vagy rézötvözetből) készült, egyik vagy mindkét oldalukon fémmel (ónnal vagy ónötvözettel)
         rétegezett félkész fémtermékek, úgymint bádoglemezek, szalagok, huzalok, sodronyok, csövek, profilok, rudak vagy hasonló termékek.”

      6       2001. február 7-én és 8-án hozott három határozatával az elbíráló a 40/94 rendelet  7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja
         alapján elutasította a védjegy-bejelentési kérelmeket.

      7       2001. április 4-én a felperes a 40/94 rendelet 57-62. cikke alapján három fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz.
      8       2002. szeptember 25-én hozott, a felperessel 2002. október 10-én közölt R 338/2001‑1., R 337/2001‑1. és R 335/2001‑1. sz.
         határozataival (a továbbiakban: megtámadott határozatok) az első fellebbezési tanács elutasította a fellebbezéseket. A fellebbezési
         tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy mivel a szakmai körök ismerik az „Sn” vegyjel, valamint a „TEM”, „PUR” és „MIX” rövidítések
         jelentését, a bejelentett megjelölések öntött ónra, tiszta ónra, illetve ónötvözetre utalnak. Ezért a fellebbezési tanács
         szerint a szóban forgó megjelölések a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) és b) pontja értelmében leíró jellegűek
         a védjegybejelentésben szereplő áruk tekintetében, és nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel.

       A felek kérelmei
      9       A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatokat;
      –       az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
      10     Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       Indokolás
      11     Keresetei alátámasztására a felperes két jogalapot jelöl meg. Az első a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának
         megsértésén alapul. A második a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozik.

      12     Meg kell vizsgálni az első jogalapot.
      13     A felperes vitatja, hogy az SnTEM, az SnPUR és az SnMIX megjelölések tisztán leíró jellegűek lennének a védjegybejelentésben
         szereplő áruk vonatkozásában, és kifejti, hogy ezek a megjelölések az érintett körök számára nem jelzik közvetlenül és konkrétan
         a kérelemben szereplő áruk minőségét vagy más jellemzőit.

      14     Az OHIM megerősíti, hogy a fellebbezési tanács megtámadott határozataiban helyesen jutott arra a megállapításra, hogy a szóban
         forgó megjelölések lajstromozását meg kell tagadni.

      15     Az Elsőfokú Bíróság hivatkozik arra, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében a megjelölés nem
         részesülhet védjegyoltalomban, ha „kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás
         fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb
         jellemzője feltüntetésére használhatnak”. Ezenkívül a 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy „az (1) bekezdést
         akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn”.

      16     A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja kizárja, hogy ilyen jeleket vagy adatokat védjegyként lajstromozzanak,
         és ezáltal egyetlen vállalkozás számára fenntartsanak. Ez a rendelkezés tehát azt a közérdekű célt szolgálja, hogy az ilyen
         jeleket vagy megjelöléseket bárki szabadon használhassa (lásd a Bíróság C‑191/01. P. sz., OHIM kontra Wrigley ügyben 2003.
         október 23-án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑12447. o.] 31. pontját).

      17     Valamely védjegy leíró jellegét egyrészt a bejelentéssel érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában kell megítélni (az
         Elsőfokú Bíróság T 135/99. sz., Taurus-Film kontra OHIM [Cine Action] ügyben 2001. január 31-én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
         II 379. o.] 25. pontja és a T 136/99. sz., Taurus-Film kontra OHIM [CineComedy] ügyben 2001. január 31-én hozott ítéletének
         [EBHT 2001., II 397. o.] 25. pontja), másrészt pedig az alapján, hogy milyen képet alkot róla a célzott vásárlóközönség, amely
         az ezen áruk és szolgáltatások fogyasztóiból áll (az Elsőfokú Bíróság T-219/00. sz., Ellos kontra OHIM [Ellos] ügyben 2002.
         február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2000., II-753. o.] 29. pontja).

      18     A jelen ügyben mindenekelőtt azt kell megjegyezni, hogy a védjegybejelentésben szereplő áruk félkész – különösen színesfémből
         készült fémtermékek, úgymint bádoglemezek, szalagok, huzalok, sodronyok, csövek, profilok, rudak vagy hasonló termékek, amelyeknek
         egyik vagy mindkét oldala ónnal vagy ónötvözettel van bevonva.

      19     A szóban forgó áruk jellegét figyelembe véve tehát megállapítható, hogy a célzott vásárlóközönséget a fémgyártásban jártas
         szakemberek alkotják.

      20     Másfelől pedig amennyiben ezek a szakemberek ismerik a tevékenységi területükön használatos tudományos kifejezéseket és rövidítéseket,
         függetlenül ezen kifejezéseknek és rövidítéseknek a nyelvi eredetétől megállapítható, hogy a célzott vásárlóközönséget az
         Európai Unió különböző országainak fémipari szakemberei alkotják.

      21     A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazásakor ezért a szóban forgó szómegjelöléseknek tulajdonított
         jelentés alapján azt kell vizsgálni, hogy a célzott fogyasztói kör szempontjából fennáll-e kellően közvetlen és konkrét összefüggés
         a megjelölések és a bejelentéssel érintett áru- vagy szolgáltatástípusok között (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság
         T‑355/00. sz., DaimlerChrysler kontra OHIM [TELE AID] ügyben 2002. március 20-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1939. o.]
         28. pontját).

      22     A bejelentett megjelölések értelmét illetően meg kell említeni, hogy az SnTEM, SnPUR és SnMIX szómegjelölések mindegyike két
         különálló alkotóelemből áll: az „Sn”, illetve a „TEM”, a „PUR” és a „MIX” szóelemekből.

      23     Először is az „Sn” alkotóelem, amely mindhárom szóban forgó megjelölésben szerepel, az ón vegyjele. A felperes által megnevezett
         valamennyi áru „egyik vagy mindkét oldala fémmel – ónnal vagy ónötvözettel – van bevonva”. Tehát a felperes által megnevezett
         valamennyi áru tartalmaz ónt, ennélfogva az „Sn” alkotóelem az áruk egyik jellemzője vonatkozásában leíró jellegű.

      24     Másodszor, meg kell vizsgálni a lajstromoztatni kívánt három megjelölésben szereplő második alkotóelem értelmét.
      25     A „TEM” alkotóelem az angol „temper” (kezel) szóra utal – ezt nem is vitatta senki –, amely a hőkezelésre vonatkozik, amely
         pedig a szóban forgó áruk egyik jellemzője. Nem helytálló a felperes azon érve, miszerint a „temper” szó nem az áru anyagi
         minőségét, hanem annak gyártási eljárását jelöli. Valójában az áru gyártási eljárásának jelzése is az áru egyik jellemzőjére
         vonatkozik.

      26     Következésképpen a „TEM” alkotóelem az igényelt áruk egyik jellemzője vonatkozásában leíró jellegűnek tekintendő.
      27     A „PUR” alkotóelemet illetően szintén leíró jellegűnek kell tekinteni az érintett áruk egyik jellemzőjét, tudniillik annak
         „tisztaságát”.

      28     A „MIX” alkotóelem – ezt a felperes nem vitatta – keverékre utal.
      29     Ez az alkotóelem tehát az érintett áruk egyik jellemzője vonatkozásában leíró jellegű, mivel azt jelzi, hogy a szóban forgó
         áruk, illetve azok egy része különböző fémek ötvözetéből készült.

      30     Harmadszor, meg kell vizsgálni a szóban forgó megjelölések együttes értelmét.
      31     Meg kell ugyanis jegyezni, hogy neologizmusból vagy különböző alkotóelemek kombinációjából képzett szóból álló megjelölés
         még nem tekinthető a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint leíró jellegűnek, ha csupán az egyes alkotóelemek
         tekintetében lehet megállapítani a leíró jelleget. A leíró jelleget a neologizmusnál vagy magánál a szónál is meg kell állapítani
         (lásd analógia útján a Bíróság C‑265/00. sz., Campina Melkunie ügyben 2004. február 12-én hozott ítéletének [EBHT 2004., II.‑0000. o.]
         37. pontját és a C‑363/99. sz., Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február 12-én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑0000. o.]
         96. pontját).

      32     Az olyan neologizmusból vagy összetett szóból álló megjelölés, amelyben a lajstromoztatni kívánt áruk vagy szolgáltatások
         jellemzői tekintetében az alkotóelemek mindegyike leíró jellegű, önmagában is leírja ezeket a jellemzőket a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében, hacsak nincs érzékelhető eltérés a neologizmus vagy az azt alkotó elemek egyszerű
         összessége között. Ez azt feltételezi, hogy mivel a kombináció szokatlan jellegű a hivatkozott áruk és szolgáltatások vonatkozásában,
         a neologizmus vagy a szó által keltett benyomás elegendően távol esik attól, amit az alkotóelemek egyszerű egybeírása kelt,
         és így többletértelmet hordoz a hivatkozott alkotóelemek összességéhez képest (lásd analógia útján a Campina Melkunie ítélet
         [hivatkozás fent] 43. pontját és a Koninklijke KPN Nederland ítélet [hivatkozás fent] 104. pontját).

      33     A jelen ügyben az SnTEM és SnPUR megjelöléseket illetően az OHIM válaszához fűzött – a felperes által nem vitatott – mellékletekből
         az tűnik ki, hogy a jelen ügyben szereplő fémtermékek terén teljesen szokványos magyarázó kiegészítéssel megjelölni az adott
         anyagot, amikor megemlítésre kerül az e termékeknél használt anyag pontos minősége. Következésképpen – ellentétben azzal,
         amit a felperes állít – az SnTEM és az SnPUR megjelölések nem tekinthetők újonnan kitaláltnak. Ráadásul, mint arra az OHIM
         is jogosan mutatott rá, a „pur” melléknevet gyakran teszik a kapcsolódó főnév mögé, egyértelműen kifejezendő annak tisztaságát.

      34     Így tehát figyelembe véve a védjegybejelentésben szereplő áruk jellegét, az érintett vásárlóközönség az SnPUR szómegjelölést
         közvetlenül a tiszta ónból készült áruk megnevezéseként fogja érteni.

      35     Ami az SnTEM szómegjelölést illeti, azt az érintett vásárlóközönség (fémipari szakemberek) a védjegybejelentésben szereplő
         áruk jellegére tekintettel úgy fogja érteni, hogy a szóban forgó áruk öntött ónból készültek. E tekintetben maga a felperes
         is elismeri, hogy „esetleg fel lehet ismerni egy halvány utalást az ón hőkezelésére (»öntött ón«)”, mégis úgy véli, hogy a
         megjelölést nem lehet rögtön ebben az értelemben felfogni, hiszen ehhez előbb az „Sn” vegyjel lefordítása szükséges. Meg kell
         állapítani, hogy a szakemberek a kérdéses áruk vonatkozásában azonnal megérthetik, hogy az „Sn” az ónt jelöli. Mint ugyanis
         az OHIM által válaszában hivatkozott internetes oldalakról kiderül, és ezt a felperes sem cáfolta, a vonatkozó ágazatban gyakori
         a vegyjelek használata.

      36     Ami az SnMIX szómegjelölést illeti, a védjegybejelentésben szereplő áruk jellegére tekintettel az érintett vásárlóközönség
         azt úgy fogja érteni, mint amely ónötvözetből készült árukat jelöl. A felperesnek nem sikerült helytállóan alátámasztania,
         hogy az SnMIX megjelölés és az érintett áruk közötti kapcsolat túl bizonytalan és határozatlan ahhoz, a megjelölést az érintett
         áruk leírásának lehessen tekinteni. Ugyanis már az ónötvözetre utaló puszta jelzés is jellemzi a szóban forgó árukat, nem
         is szükséges ehhez annak ismerete, hogy milyen fémmel vagy más anyaggal ötvözték az ónt. Éppígy nincsen jelentősége a felperes
         azon érvének sem, miszerint az „ónkeverék” kifejezés a gyártási eljáráshoz kapcsolható, mivel az is az áru jellemzőjének részét
         képezi.

      37     Ezért arra a következtetésre kell jutni, hogy az SnTEM, az SnPUR és az SnMIX szómegjelölések a szóban forgó áruk jellemzőinek
         vonatkozásában önmagukban is leíró jellegűek, mivel nincs érzékelhető eltérés e megjelölések és az alkotóelemeik egyszerű
         egybeírása között. A szóban forgó áruk vonatkozásában ugyanis az SnTEM, az SnPUR és az SnMIX kombinációk nem tekinthetőek
         szokatlannak (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Campina Melkunie ítélet [hivatkozás fent] 41. pontját).

      38     Az SnTEM megjelölést illetően a fellebbezési tanács a T‑367/02. sz. ügyben megtámadott határozatának 23. pontjában azt állapította
         meg, hogy a szakmai körök tisztában vannak az „Sn” rövidítés értelmével, illetve hogy a „TEM” bevett angol nyelvű rövidítés,
         jóllehet a két alkotóelem SnTEM-ként történő összetétele nem szerepel a szókészletben. Ugyanezen határozat 24. pontja szerint
         a szakmai körök az SnTEM szómegjelölést nem „nyelvi szabályokkal ellentétes új nyelvi jelenségnek” tekintik, hanem sokkal
         inkább olyan rövidítésnek, amely egyértelműen azt fejezi ki, hogy „tempered tin”-ről (öntött ónról) van szó. A fellebbezési
         tanács határozata 25. pontjában tehát arra a következtetésre jutott, hogy a bejelentett megjelölés tisztán leíró jellegű a
         szóban forgó áruk vonatkozásában. Ugyanilyen következtetés található a T-368/02. sz. ügyben megtámadott határozat 24-26. pontjában
         és a T-369/02. sz. ügyben megtámadott határozat 24-26. pontjában.

      39     Ezért a fellebbezési tanács a megtámadott határozatokban lényegében úgy ítélte meg, hogy a kérdéses megjelölések nem szokatlanok.
         Következésképpen a fellebbezési tanács – a felperes állításával szemben – nem alkalmazta helytelenül a Bíróságnak a C‑383/99. P. sz.,
         Procter & Gamble kontra OHIM ügyben 2001. szeptember 20-án hozott, a BABY-DRY szóvédjegyre vonatkozó ítéletében (EBHT 2001.,
         I‑6251. o.) megfogalmazott elveket, figyelembe véve azt, hogy a jelen ügyben a bejelentett szómegjelölések bizonyosan nem
         újonnan kitalált szavak.

      40     Végül a felperes azon érvével kapcsolatban, miszerint az SnTEM, az SnPUR és az SnMIX kifejezéseket nem használják maguknak
         a köztes termékeknek, azok egyik lényeges jellemzőjének vagy a végrehajtott kezeléssel létrejött minőségnek a leírására, elegendő
         annyit megjegyezni, hogy nem szükséges, hogy a megjelölést alkotó, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja hatálya
         alá tartozó jeleket vagy adatokat a védjegybejelentés időpontjában a kérelemben szereplő áruk vagy azok jellemzőinek leírására
         ténylegesen használják. Az is elegendő, ha ezek a jelek és adatok olyan módon használhatók (lásd analógia útján a Campina
         Melkunie ítélet [hivatkozás fent] 38. pontját), ahogy az OHIM által az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett és a felperes által
         sem vitatott iratokból megfelelően kitűnik. Nem hivatkozhat a felperes az Elsőfokú Bíróságnak a fent hivatkozott OHIM kontra
         Wrigley ítélettel hatályon kívül helyezett, a T‑193/99. sz., Wrigley kontra OHIM (DOUBLEMINT) ügyben 2001. január 31-én hozott
         ítéletére sem (EBHT 2001., II‑417. o.), ezért elegendő, ha a szóban forgó jelek – legalább egyik lehetséges értelmükben –
         az érintett áruk vagy szolgáltatások egyik jellemzőjét írják le (lásd az OHIM kontra Wrigley ítélet [hivatkozás fent] 32. pontját
         és a Campina Melkunie ítélet [hivatkozás fent] 38. pontját).

      41     Nem kapcsolódik ide a felperes azon érve, miszerint más kifejezéssel is le lehet írni az áruk ezen jellemzőit. Lényegtelen,
         hogy létezik-e szinonima a védjegybejelentésben megnevezett áruk vagy szolgáltatások jellemzőinek leírására. Jóllehet ugyanis
         a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja a védjegyoltalomból kizáró ok fennállásához azt írja elő, hogy a megjelölésnek
         „kizárólag” olyan jelekből vagy adatokból kell állnia, amelyeket az érintett áruk vagy szolgáltatások jellemzői feltüntetésére
         használhatnak, ebből még nem következik az, hogy kizárólag ezekkel a jelekkel vagy adatokkal lehet leírni az említett jellemzőket
         (lásd analógia útján a Campina Melkunie ítélet [hivatkozás fent] 42. pontját és a Koninklijke KPN Nederland ítélet [hivatkozás
         fent] 57. és 101. pontját).

      42     A fent kifejtettekből következik, hogy az SnTEM, az SnPUR és az SnMIX szómegjelölések a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         c) pontja értelmében alkalmasak arra, hogy a célzott vásárlóközönség számára a védjegybejelentésben szereplő árucsoportok
         lényeges jellemzőit jelöljék meg.

      43     Következésképpen a fellebbezési tanács nem sértette meg a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontját, amikor úgy
         ítélte meg, hogy az SnTEM, az SnPUR és az SnMIX szómegjelölések nem lajstromozhatók közösségi védjegyként.

      44     Ezért el kell utasítani a felperes által megjelölt első jogalapot anélkül, hogy szükséges lenne a felperes által indítványozott
         tanúmeghallgatás.

      45     A második jogalapot illetően, és ahogyan a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdéséből következően megállapítható, valamely megjelölés
         már abban az esetben sem lajstromozható közösségi védjegyként, ha a felsorolt feltétlen kizáró okoknak csak egyike áll fenn
         (a Bíróság C‑104/00. sz., DKV kontra OHIM ügyben 2002. szeptember 19-én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7561. o.] 29. pontja;
         az Elsőfokú Bíróság T‑331/99. sz., Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld kontra OHIM [Giroform] ügyben 2001. január 31-én hozott
         ítéletének [EBHT 2001., II‑433. o.] 30. pontja és a T‑348/02. sz., Quick kontra OHIM [Quick] ügyben 2003. november 27-én hozott
         ítéletének [EBHT 2003., II‑0000. o.] 37. pontja).

      46     Mindent egybevetve, az ítélkezési gyakorlat szerint az a szómegjelölés, amelyik a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         c) pontja értelmében leírja az áruk vagy szolgáltatások jellemzőit, ebből adódóan szükségszerűen nem rendelkezik megkülönböztető
         képességgel ezen áruk és szolgáltatások vonatkozásában a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében (lásd analógia útján
         a Campina Melkunie ítélet [hivatkozás fent] 19. pontját és a Koninklijke KPN Nederland ítélet [hivatkozás fent] 86. pontját).

      47     Ilyen körülmények között nem adható hely a felperes által másodikként megjelölt, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b)
         pontjának megsértésére vonatkozó jogalapnak.

      48     Következésképpen a keresetet egészében el kell utasítani.
       A költségekről
      49     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (negyedik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A kereseteket elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi a költségek viselésére.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. január 12‑i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                      H. Legal

               hivatalvezető

                      elnök

         * Az eljárás nyelve: német.


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 1995. december 13-i ítélete. # Vereniging van Exporteurs in Levende Varkens és társai és Nederlandse Bond van Waaghouders van Levend Vee és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Megsemmisítés iránti kereset - Kártérítési kereset. # T-481/93. és T-484/93. sz. egyesített ügyek