title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2014. október 9.#Traum EOOD kontra Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite.#Az Administrativen sad Varna (Bulgária) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Adózás – Héa – 2006/112/EK irányelv – 138. cikk, (1) bekezdés – A Közösségen belüli ügyletekhez kapcsolódó adómentességek – Héa‑azonosítószámmal nem rendelkező vevő – Az eladó azon kötelezettsége, hogy meggyőződjön a vevő vagy annak képviselője aláírásának valódiságáról – Az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elve – Közvetlen hatály.#C‑492/13. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2014. október 9. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Adózás — Héa — 2006/112/EK irányelv — 138. cikk, (1) bekezdés — A Közösségen belüli ügyletekhez kapcsolódó adómentességek — Héa‑azonosítószámmal nem rendelkező vevő — Az eladó azon kötelezettsége, hogy meggyőződjön a vevő vagy annak képviselője aláírásának valódiságáról — Az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elve — Közvetlen hatály”
      A C‑492/13. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Administrativen sad Varna (Bulgária) a Bírósághoz 2013. szeptember 13‑án érkezett, 2013. szeptember 2‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Traum EOOD

      és
      a Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz tanácselnök (előadó), C. Vajda, A. Rosas, Juhász E. és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite képviseletében D. Zhelyazkov, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében S. Petrova és L. Lozano Palacios, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2010. december 7‑i 2010/88/EU tanácsi irányelvvel (HL L 326., 1. o.) módosított, a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.; a továbbiakban: héairányelv) 138. cikke (1) bekezdésének és 139. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmezésére irányul.

               2

               A kérelmet a Traum EOOD (a továbbiakban: Traum) és a Direktor na Direktsia „Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite (a várnai adóhivatal adózási és szociális biztonsági jogorvoslati és politikai igazgatóságának igazgatója, a továbbiakban: Direktor) között a Traumtól az általa Közösségen belüli termékértékesítésnek minősített ügylet hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: héa) alóli mentességét megtagadó adóellenőrzési határozat tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A héairányelv 131. cikke ekként rendelkezik:
               „A [héairányelv IX. címének] 2–9. fejezet[é]ben említett adómentességeket az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül, az említett adómentességek helyes és egyszerű alkalmazása, valamint az esetleges adócsalás, adókikerülés és visszaélés megelőzése céljából a tagállamok által meghatározott feltételekkel kell alkalmazni.”

               4

               Az ezen irányelv IX. címének „A Közösségen belüli ügyletekhez kapcsolódó adómentesség” címet viselő 4. fejezetében található 138. cikkének (1) bekezdése értelmében:
               „A tagállamok mentesítik az adó alól a termékértékesítést, ha a termékeket az eladó vagy a beszerző, vagy megbízásukból más személy adta fel vagy fuvarozta el az érintett tagállam területén kívülre, de a Közösség területére, és ha a termékértékesítés megrendelője a termékek feladásának vagy elfuvarozásának indulási helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban adóalanyként eljáró személy vagy nem adóalany jogi személy.”

               5

               Az említett irányelv 139. cikkének (1) bekezdése szerint:
               „A 138. cikk (1) bekezdésében említett adómentesség nem vonatkozik az olyan adóalanyok által végzett termékértékesítésekre, akik a kisvállalkozások számára a 282–292. cikkben meghatározott mentességben részesülnek.
               Az adómentesség nem vonatkozik az olyan adóalany vagy nem adóalany jogi személyek számára teljesített termékértékesítésekre sem, akiknek Közösségen belüli termékbeszerzései a 3. cikk (1) bekezdésének értelmében nem tartoznak a héa hatálya alá.”

         A bolgár jog

               6

               A hozzáadottérték‑adóról szóló törvény (Zakon za danak varhu dobavenata stoynost, a DV 2006. augusztus 4‑i 63. száma; a továbbiakban: ZDDS) 7. cikke (1) bekezdésének az alapügyben alkalmazandó szövege kimondja:
               „A Közösségen belüli termékértékesítés olyan termékértékesítés, amelynek során a termékeket az eladó – az e törvény szerint héanyilvántartásba vett személy –, vagy az eladó vagy a vevő megbízásából más személy belföldről más tagállamba szállítja, amennyiben a vevő adóalany vagy nem adóalany jogi személy, aki a héa szempontjából egy másik tagállamban nyilvántartásba van véve.”

               7

               A ZDDS végrehajtási rendeletének 45. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Az eladónak a Közösségen belüli termékértékesítés igazolása érdekében a következő dokumentumokkal kell rendelkeznie:
               (1)   az értékesítésről szóló dokumentum:

                        a)

                        az értékesítésről szóló számla, amelyben fel kell tüntetni a vevő valamely tagállam által megállapított héa‑azonosítószámát, amely alatt részére a terméket értékesítették, amennyiben a vevő héa szempontjából egy másik tagállamban van nyilvántartásba véve;

                        b)

                        a [ZDDS] 117. cikkének (2) bekezdése szerinti jegyzőkönyv, a [ZDDS] 7. cikkének (4) bekezdése szerinti Közösségen belüli termékértékesítés esetén;

                  [...]
               (2)   az áruk belföldről egy másik tagállamba történt feladását vagy elfuvarozását igazoló dokumentumok:

                        a)

                        fuvarokmány vagy a vevőtől vagy általa meghatalmazott személytől származó írásbeli tanúsítvány, amely igazolja, hogy az árukat egy másik tagállam területén átvették, azokban az esetekben, amikor a fuvarozásra az eladó vagy a vevő megbízásából kerül sor, azonban harmadik személy végezte […]

                  [...]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               8

               2009 szeptemberében és októberében a Traum épületekre vonatkozó általános építési tevékenységet és útmunkálatokat végzett. 2009. szeptember 1‑je és október 31. közötti időszakra vonatkozó héabevallásában a Traum késtartók és félkész áruk a Görögországban letelepedett Evangelos gaitadzis társaságnak való adómentes Közösségen belüli értékesítését vallotta be, és benyújtotta a ZDDS végrehajtási rendeletének 45. cikkében foglalt dokumentumokat, nevezetesen két, az Evangelos gaitadzis társaság görög héaazonosítóját tartalmazó számlát, az értékesítési jegyzőkönyveket, a nemzetközi fuvarleveleket és az áru aláírt átvételi elismervényét.

               9

               A héa információcsere‑rendszer elektronikus adatbázisának (VIES) („VAT Information Exchange System”; a továbbiakban: VIES‑adatbázis) elektronikus adatai alapján való, 2009. október 7‑i ellenőrzést követően a bolgár adóhatóság 2009. november 2‑án elszámolásról és visszatérítésről szóló határozatot címzett a Traumhoz. E határozatban jelezte, hogy a VIES‑adatbázisban végzett ellenőrzés alapján megállapították, hogy az Evangelos gaitadzis társaság 2005. november 15. óta szerepelt a héanyilvántartásban, és érvényes héaazonosítóval rendelkezett.

               10

               Ellenben az Evangelos gaitadzis társaság nem vallott be Közösségen belüli beszerzést, és héát sem fizetett Görögországban.

               11

               A későbbi adóellenőrzés során a bolgár adóhatóság újra belépett a VIES‑adatbázisba, és ez alkalommal megállapította, hogy az Evangelos gaitadzis társaság 2006. január 15. óta nem szerepel a héanyilvántartásban. Következésképpen 2011. május 17‑én e hatóság ellenőrzési határozatot címzett a Traumnak és az Evangelos gaitadzis társaságnak való értékesítési ügyleteket héa alá vonta azzal az indokkal, hogy e társaság nem szerepelt más tagállam héanyilvántartásában, így nem teljesült a ZDDS 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt, a vevő adóalanyiságára vonatkozó héamentességi feltétel.

               12

               A Traum közigazgatási keresetet nyújtott be ezen ellenőrzési határozat ellen a Direktorhoz, és csatolta a bolgár adóhatóság elszámolásról és visszatérítésről szóló határozatát, amely rögzíti, hogy az Evangelos gaitadzis társaság az ügylet időpontjában érvényes héaszámmal rendelkezett.

               13

               2011. augusztus 5‑i határozatával a Direktor helybenhagyta az ellenőrzési határozatot azon az alapon, hogy hiányozott az áru bolgár területről való elszállítását bizonyító irat, és az áru a vevő általi átvételének írásbeli tanúsítványa. A Direktor azt állította, hogy a szóban forgó áru átvételi elismervénye és a benyújtott értékesítési jegyzőkönyvek nem tartalmaztak adatokat sem ezen áruk pontos átvételi címére, sem az Evangelos gaitadzis társaságban az árut átvevő személy kilétére, beosztására és képviseleti jogosultságára vonatkozóan, így e dokumentumok nem hitelesek.

               14

               A Direktor e határozatával szemben az Administrativen sad Varna (várnai közigazgatási bíróság) előtt előterjesztett keresete alátámasztására a Traum arra hivatkozik, hogy a ZDDS és a ZDDS végrehajtási rendelete szerint a Közösségen belüli termékértékesítés teljesülésének igazolásához szükséges valamennyi dokumentumot benyújtotta a bolgár adóhatóságnak. Ezenkívül azt állítja, hogy jóhiszeműen kötötte meg az érintett ügyleteket, mivel azok megkötése előtt ellenőrizte az Evangelos gaitadzis társaság héaazonosítóját a VIES‑adatbázisban.

               15

               A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy ZDDS 7. cikke (1) bekezdésének alkalmazása terén – amely rendelkezés az áruk Közösségen belüli fuvarozására, és másik tagállamban történő átvételükre vonatkozó bizonyítási eszközökkel kapcsolatos – a bolgár bíróságok ellentmondásos határozatokat hoztak a nemzetközi fuvarlevelek bizonyító erejét illetően. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróságban felmerül a kérdés, hogy a bolgár jog értelmében alkalmazott bizonyítási feltételek összhangban vannak‑e az uniós joggal.

               16

               E körülmények között az Administrativen sad Varna úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Teljesül‑e az adómentességnek [a héa]irányelv 138. cikkének (1) bekezdése szerinti feltétele, és nem áll‑e fenn az [ezen] irányelv 139. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti kivétel az olyan esetben, mint az alapügybeli, amelyben megállapították, hogy az áru vevője esetében a »héanyilvántartásba vett személy« jogállás hiányát [a VIES‑adatbázis] az ügylet teljesítése után tüntette fel, [a »héanyilvántartásból törölt személy« jogállás késedelmes nyilvántartásba vétele az adóhatóság információiból megállapítható,] és a felperes azt állítja, hogy kellő gondossággal járt el, mivel információkat szerzett be ebből a[z adatbázisból], ami azonban nincs dokumentálva?

                        2)

                        Sérti‑e az adósemlegesség, az arányosság és a bizalomvédelem elvét az a nemzeti közigazgatási és ítélkezési gyakorlat, amely szerint az eladó (a fuvarozási szerződés szerinti feladó) köteles a vevő aláírásának valódiságát ellenőrizni, és azt a kérdést tisztázni, hogy az aláírás a társaságot – a vevőt – képviselő személytől, a társaság megfelelő tisztséget betöltő alkalmazottjától vagy valamely meghatalmazott személytől származik?

                        3)

                        Közvetlen hatállyal bír‑e a [héa]irányelv 138. cikkének (1) bekezdése szerinti rendelkezés olyan esetben, mint az alapügybeli, és azt a nemzeti bíróság közvetlenül alkalmazhatja‑e?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az elfogadhatóságról

               17

               A Direktor vitatja az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát, és azt állítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság tévesen ismertette az alapügy tényállását. A Direktor szerint a kérdést előterjesztő bíróság helytelenül tekintette bizonyítottnak azt a tényt, hogy az árut elszállították Görögországba, és átadták az Evangelos gaitadzis társaságnak.

               18

               E tekintetben meg kell állapítani egyrészt, hogy a kérdést előterjesztő bíróság mindössze azon dokumentumokat ismertette a Bíróságnak, amelyeket a Traum a Közösségen belüli termékértékesítés fennállásának bizonyítására nyújtott be, anélkül hogy maga megállapította volna, hogy az árukat ténylegesen elszállították Görögországba, vagy ténylegesen átadták a vevőnek, másrészt hogy a Bíróság elé terjesztett kérdések épp ellenkezőleg azon bizonyítási követelményekkel kapcsolatosak, amelyeket a tagállamok támaszthatnak a Közösségen belüli termékértékesítés héamentességével szemben.

               19

               Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti egyértelmű feladatmegosztást kimondó EUMSZ 267. cikk értelmében – a nemzeti bíróság által közölt tényállás alapján – kizárólag a Bíróság határozhat az uniós jogszabályok értelmezéséről és érvényességéről (lásd: WWF és társai ítélet, C‑435/97, EU:C:1999:418, 31. pont; Endress‑ítélet, C‑209/12, EU:C:2013:864, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ami különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat állítólagos ténybeli hiányosságait és hibáit illeti, elég arra emlékeztetni, hogy nem a Bíróság, hanem a nemzeti bíróság feladata a jogvita alapjául szolgáló tényállás megállapítása, és ebből az általa hozandó határozatra vonatkozó következmények levonása (PreussenElektra‑ítélet, C‑379/98, EU:C:2001:160, 40. pont).

               20

               Ebből következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.

         Az első és második kérdésről

               21

               Az együtt vizsgálandó első és második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a héairányelv 138. cikkének (1) bekezdését és a 139. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, ha – olyan körülmények között, mint amely az alapügy tárgya – a tagállami adóhatóság megtagadja a Közösségen belüli termékértékesítés utáni héamentességhez való jogban való részesülést azzal az indokkal, hogy a vevő nem szerepelt más tagállam héanyilvántartásában, és az eladó nem bizonyította az állítólagosan adómentes értékesítésre vonatkozó bevallásának alátámasztására benyújtott dokumentumokon lévő aláírás valódiságát, sem pedig a vevő nevében e dokumentumokat aláíró személy képviseleti jogát.

               22

               Az e kérdésekre adandó válasz érdekében emlékeztetni kell arra, hogy a Közösségen belüli termékbeszerzéssel együtt járó ügylet, azaz a Közösségen belüli termékértékesítés mentesül a héa alól, ha megfelel a héairányelv 138. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételeknek (Mecsek‑Gabona‑ítélet, C‑273/11, EU:C:2012:547, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               23

               E rendelkezés értelmében a tagállamok mentesítik az adó alól a termékértékesítést, ha a termékeket az eladó vagy a beszerző, vagy megbízásukból más személy adta fel vagy fuvarozta el az érintett tagállam területén kívülre, de az Európai Unió területére, és ha a termékértékesítés megrendelője a termékek feladásának vagy elfuvarozásának indulási helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban adóalanyként eljáró személy vagy nem adóalany jogi személy.

               24

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag akkor vonatkozik héamentesség a Közösségen belüli termékértékesítésre, ha a termékkel való tulajdonosként történő rendelkezési jog átszáll a vevőre, és az eladó igazolja, hogy e terméket feladták vagy elszállították egy másik tagállamba, és a termék e feladás vagy szállítás során ténylegesen elhagyta a termékértékesítés helye szerinti tagállam területét (lásd többek között: Teleos és társai ítélet, C‑409/04, EU:C:2007:548, 42. pont).

               25

               Ezenkívül, ahogy az a héairányelv 139. cikke (1) bekezdésének második albekezdéséből kitűnik, az ezen adó alóli mentesség feltétele, hogy a termékértékesítést ne olyan adóalany vagy nem adóalany jogi személyek számára teljesítsék, akiknek Közösségen belüli termékbeszerzései ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének értelmében nem tartoznak a héa hatálya alá.

               26

               Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság kérdései azon bizonyítási követelményekre vonatkoznak, amelyek az eladóval szemben támaszthatók annak bizonyítása érdekében, hogy a Közösségen belüli értékesítés során teljesülnek a héamentesség feltételei.

               27

               A Bíróság ítélkezési gyakorlatából e tekintetben az is kitűnik, hogy mivel a héairányelv egyetlen rendelkezése sem írja konkrétan elő, hogy az adóalanyoknak milyen bizonyítékokat kell benyújtaniuk a héamentességben való részesüléshez, ezen irányelv 131. cikkének megfelelően a tagállamoknak kell maghatározniuk a Közösségen belüli termékértékesítések mentesítésének feltételeit annak érdekében, hogy biztosítsák az említett adómentességek helyes és egyszerű alkalmazását, valamint az esetleges adócsalás, adókikerülés és visszaélés megelőzését. Ugyanakkor a hatásköreik gyakorlása során a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós jogrend részét képező általános jogelveket, amelyek közé tartozik különösen a jogbiztonság és az arányosság elve (Mecsek‑Gabona‑ítélet, EU:C:2012:547, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               A bizalomvédelem elvével együtt járó jogbiztonság elve megköveteli egyrészt azt, hogy a jogszabályok egyértelműek és pontosak legyenek, másrészt hogy a jogalanyok előre láthassák azok alkalmazását (Plantanol‑ítélet, C‑201/08, EU:C:2009:539, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               29

               Emlékeztetni kell arra, hogy ezen elvnek még szigorúbban kell érvényesülnie a pénzügyi következményekkel járó szabályok esetén annak érdekében, hogy az érintettek pontosan megismerhessék a rájuk rótt kötelezettségek mértékét. Következésképpen elengedhetetlen, hogy az adóalanyok ismerjék adókötelezettségeiket az ügylet megkötése előtt (lásd: Teleos és társai ítélet, EU:C:2007:548, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               30

               Ebben az összefüggésben a Bíróság megállapította, hogy az adóalanyt terhelő bizonyítási kötelezettség tartalmát az e tekintetben a nemzeti jogban kifejezetten meghatározott feltételek és a hasonló ügyletek vonatkozásában szokásos gyakorlat alapján kell meghatározni (lásd: Mecsek‑Gabona‑ítélet, EU:C:2012:547, 38. pont).

               31

               Így ellentétes lenne a jogbiztonság elvével, ha az olyan tagállam, amely többek között az illetékes hatóságokhoz benyújtandó dokumentumok jegyzékének meghatározása révén feltételekhez kötötte a héamentesség Közösségen belüli termékértékesítésre való alkalmazását, és amely a mentességhez való jog bizonyítékaként eredetileg elfogadta az értékesítő által bemutatott dokumentumokat, utólag arra kötelezhetné ezen értékesítőt, hogy fizesse meg az e termékértékesítés utáni héát, amennyiben kiderül, hogy többek között a vevő által elkövetett olyan adókijátszás miatt, amelyről az értékesítőnek nem volt, és nem is lehetett tudomása, az érintett termékek valójában nem hagyták el a termékértékesítés helye szerinti tagállam területét (lásd: Teleos és társai ítélet, EU:C:2007:548, 50. pont).

               32

               A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében ugyanis ilyen helyzetben – jóllehet nem létezik olyan kézzelfogható bizonyíték, amely arra utalna, hogy elszállították az érintett termékeket a termékértékesítés helye szerinti tagállam területén kívülre – nem biztosítja a héamentesség helyes és egyszerű alkalmazását, ha arra kötelezik az adóalanyt, hogy bizonyítékot nyújtson be erre nézve. Épp ellenkezőleg, e kötelezettség elbizonytalaníthatja az adóalanyt abban, hogy élhet‑e a mentességgel a Közösségen belüli termékértékesítésére, vagy hogy belefoglalja‑e az eladási árba a héát (lásd: Teleos és társai ítélet, EU:C:2007:548, 49. és 51. pont; Mecsek‑Gabona–ítélet, EU:C:2012:547, 41. pont).

               33

               A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a bolgár adóhatóság elszámolásról és visszatérítésről szóló határozatot fogadott el a Traum által a ZDDS végrehajtási rendelete 45. cikke alapján benyújtott dokumentumokra támaszkodva, nem követelte azonban meg annak bizonyítását, hogy a vevő e dokumentumokon lévő aláírása valódi, sem pedig az aláíró személy képviseleti jogának igazolását. A hatóság csak az utólagos adóellenőrzés keretében támasztotta e követelményeket, amelyek a kérdést előterjesztő bíróság szerint „kiegészítő feltételek”.

               34

               Márpedig a jogbiztonság elvével ellentétes lenne az, ha az alapügy tárgyát képező ügyletek utáni héamentességhez való jogban való részesülést megtagadnák azzal az indokkal, hogy az eladó nem nyújtott be ilyen kiegészítő bizonyítékokat ezen ügyletek utólagos ellenőrzése során, miközben a Traum által a bevallása alátámasztására benyújtott dokumentumok megfeleltek azon dokumentumok listájának, amelyeket a ZDDS végrehajtási rendeletének 45. cikkében szerint a bolgár adóhatóságnak be kell mutatni, és e hatóság először elfogadta azokat a mentességhez való jog bizonyítékaiként; ezt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

               35

               Ami az alapügy tárgyát képező értékesítés héamentességének azzal az indokkal való elutasítását illeti, hogy a vevő nem szerepelt más tagállam héanyilvántartásában az értékesítés időpontjában, kétségtelenül igaz, hogy a héa‑azonosítószám kiadása bizonyítja az adóalany adójogi helyzetét ezen adó alkalmazása szempontjából, és megkönnyíti a Közösségen belüli ügyletek adóellenőrzését (lásd ebben az értelemben: Mecsek‑Gabona‑ítélet, EU:C:2012:547, 60. pont).

               36

               Mindazonáltal, mivel az adóalanyi minőséget az illetékes nemzeti hatóságnak kell ellenőriznie, mielőtt kiadja az adóalany részére a héa‑azonosítószámot, az adóalanyok nyilvántartását érintő esetleges szabálytalanság nem járhat azzal a következménnyel, hogy valamely gazdasági szereplőtől, aki bízott az említett nyilvántartásban szereplő adatokban, megtagadják az őt megillető adómentességet. Ahogy tehát azt a Bíróság kimondta, ellentétes lenne az arányosság elvével, ha az eladót a héa megfizetésére köteleznék pusztán azért, mert a vevő héa‑azonosítószámát visszamenőleges hatállyal törölték (lásd ebben az értelemben: Mecsek‑Gabona‑ítélet, EU:C:2012:547, 63. és 64. pont).

               37

               Az alapeljárásban a Traum a ZDDS végrehajtási rendelete 45. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően két, a Evangelos gaitadzis társaság görög héaazonosítóját tartalmazó számlát adott át a bolgár adóhatóságnak a héamentességhez való jogának megállapításához. E felvilágosítást az adóhatóság általi VIES‑adatbázisban való ellenőrzést követően megerősítette a 2009. november 2‑i elszámolásról és visszatérítésről szóló határozat. Következésképpen az említett hatóság először elismerte és elfogadta, hogy a ZDDS 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltétel szerint a vevő más tagállamban héaalany volt. Ugyanez a hatóság csupán az utólagos ellenőrzés keretében állapította meg, hogy ez utóbbi feltétel nem teljesült. Ilyen körülmények között a Közösségen belüli termékértékesítés héamentességének megtagadása ellentétes a jogbiztonság és az arányosság elvével.

               38

               Ami a Direktor által az írásbeli észrevételeiben hivatkozott azon körülményt illeti, miszerint a Traumnak más eszközökkel bizonyítania kellett volna, hogy az Evangelos gaitadzis társaság más tagállamban olyan adóalany volt, amelynek Közösségen belüli beszerzései héakötelesek, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy e követelményt az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás nem tartalmazza, és ráadásul az elszámolásról és visszatérítésről szóló határozat elfogadása előtt a bolgár adóhatóság sem fogalmazta meg azt; ennek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

               39

               A Direktor az írásbeli észrevételeiben arra is hivatkozik, hogy a Traum nem jóhiszeműen járt el, és nem tanúsított kellő gondosságot a héamentesség iránti kérelme alátámasztására benyújtott dokumentumok valódiságáról való meggyőződés érdekében. A Direktor megemlíti még az Evangelos gaitadzis társaság görög adóhatósággal szemben elkövetett esetleges adócsalását. E tekintetben a Direktor hangsúlyozza többek között, hogy tekintettel az alapügy tárgyát képező értékesítéseket érintő adóellenőrzés során a fuvarozók által adott válaszokra, kétséges, hogy a benyújtott fuvarozási dokumentumok valós ténybeli helyzetet tükröznek.

               40

               Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem tartalmaz annak megállapítását lehetővé tévő adatokat, hogy az alapügy tárgyát képező értékesítés adócsalás részét képezte, vagy hogy a Traum nem jóhiszeműen járt el a vevő által elkövetett esetleges adócsalással összefüggésben.

               41

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk szerinti eljárás keretében a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel sem az alapügy tényállási elemeinek ellenőrzésére, sem azok értékelésére. A nemzeti bíróság feladata tehát, hogy ezen ügy minden tényállási elemének és körülményének átfogó értékelését elvégezze annak meghatározása érdekében, hogy a Traum jóhiszeműen járt‑e el, és megtett‑e valamennyi tőle ésszerűen elvárható intézkedést az arról való meggyőződés érdekében, hogy az ügylet nem vezet adócsaláshoz (lásd analógia útján: Mecsek‑Gabona‑ítélet, EU:C:2012:547, 53. pont).

               42

               Amennyiben e bíróság arra a következtetésre jut, hogy objektív tények bizonyítják, hogy a Traum tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy az általa teljesített ügylettel a vevő által elkövetett adócsaláshoz járult hozzá, és nem tett meg minden, tőle telhető ésszerű intézkedést annak érdekében, hogy megakadályozza e csalást, meg kell tagadnia tőle a héamentességhez való jogot (lásd ebben az értelemben: Mecsek‑Gabona‑ítélet, EU:C:2012:547, 54. pont).

               43

               A fenti megfontolásokra tekintettel az első és második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a héairányelv 138. cikkének (1) bekezdését és a 139. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, ha – olyan körülmények között, mint amely az alapügy tárgya – a tagállami adóhatóság megtagadja a Közösségen belüli termékértékesítés utáni héamentességhez való jogban való részesülést azzal az indokkal, hogy a vevő nem szerepelt más tagállam héa‑nyilvántartásában, és az eladó nem bizonyította az állítólagosan adómentes értékesítésre vonatkozó bevallásának alátámasztására benyújtott dokumentumokon lévő aláírás valódiságát, sem pedig a vevő nevében e dokumentumokat aláíró személy képviseleti jogát, miközben az eladó által a bevallása alátámasztására benyújtott dokumentumok megfeleltek azon dokumentumok listájának, amelyeket a nemzeti jog szerint az említett adóhatóságnak be kell mutatni, és e hatóság először elfogadta azokat a mentességhez való jog bizonyítékaiként; ezt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

         A harmadik kérdésről

               44

               A harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a héairányelv 138. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az közvetlen hatállyal bír, így arra az adóalanyok a nemzeti bíróságok előtt az állammal szemben hivatkozhatnak a Közösségen belüli termékértékesítés utáni héamentességben való részesülés érdekében.

               45

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamennyi olyan esetben, amikor valamely irányelv rendelkezései a tartalmuk alapján feltétleneknek és kellően pontosaknak tűnnek, azokra a magánszemélyek a tagállammal szemben hivatkozhatnak, attól függetlenül, hogy az állam milyen minőségében jár el (lásd: Portgás‑ítélet, C‑425/12, EU:C:2013:829, 18. és 23. pont; Association de médiation sociale ítélet, C‑176/12, EU:C:2014:2, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               46

               A jelen esetben a héairányelv 138. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok kötelesek mentesíteni az adó alól a termékértékesítést, ha az megfelel az ott felsorolt feltételeknek.

               47

               Jóllehet ezen irányelv 131. cikke az ezen irányelv 138. cikkében foglalt héamentességi feltételek elfogadása során bizonyos mérlegelési mozgásteret enged a tagállamoknak az említett mentességek helyes és egyszerű alkalmazásának biztosítása érdekében, ez a körülmény nem érinti az e cikkben előírt mentesítési kötelezettség egyértelmű és feltétlen jellegét (lásd analógia útján: Association de médiation sociale ítélet, EU:C:2014:2, 33. pont).

               48

               Következésképpen a héairányelv 138. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az közvetlen hatállyal bír, így arra az adóalanyok a nemzeti bíróságok előtt az állammal szemben hivatkozhatnak a Közösségen belüli termékértékesítés utáni héamentességben való részesülés érdekében.

         A költségekről

               49

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

                              1)

                              A 2010. december 7‑i 2010/88/EU tanácsi irányelvvel módosított, a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 138. cikkének (1) bekezdését és a 139. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, ha – olyan körülmények között, mint amely az alapügy tárgya – a tagállami adóhatóság megtagadja a Közösségen belüli termékértékesítés utáni hozzáadottértékadó‑mentességhez való jogban való részesülést azzal az indokkal, hogy a vevő nem szerepelt más tagállam ezen adót érintő nyilvántartásában, és az eladó nem bizonyította az állítólagosan adómentes értékesítésre vonatkozó bevallásának alátámasztására benyújtott dokumentumokon lévő aláírás valódiságát, sem pedig a vevő nevében e dokumentumokat aláíró személy képviseleti jogát, miközben az eladó által a bevallása alátámasztására benyújtott dokumentumok megfeleltek azon dokumentumok listájának, amelyeket a nemzeti jog szerint az említett adóhatóságnak be kell mutatni, és e hatóság először elfogadta azokat a mentességhez való jog bizonyítékaiként; ezt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

                              2)

                              A 2010/88 irányelvvel módosított 2006/112 irányelv 138. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az közvetlen hatállyal bír, így arra az adóalanyok a nemzeti bíróságok előtt az állammal szemben hivatkozhatnak a Közösségen belüli termékértékesítés utáni hozzáadottértékadó‑mentességben való részesülés érdekében.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: bolgár.


title: A Bíróság (első tanács) 2006. március 23-i ítélete. # Mülhens GmbH & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Fellebbezés - Közösségi védjegy - A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja - Összetéveszthetőség - A ZIRH szóvédjegy - A SIR közösségi védjegy jogosultjának felszólalása. # C-206/04 P. sz. ügy

text:
      C‑206/04. P. sz. ügy
      Mülhens GmbH & Co. KG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal
      (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja – Összetéveszthetőség – A »ZIRH« szóvédjegy ‑ A »SIR« közösségi védjegy jogosultjának felszólalása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.        Fellebbezés – Jogalapok – A tények téves értékelése – Elfogadhatatlanság – Az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett tények értékelésének
            a Bíróság általi felülvizsgálata – Kizártság, kivéve az elferdítés esetét
      (EK 225. cikk, a Bíróság Alapokmánya, 58. cikk, (1) bekezdés)
      1.        A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontja értelmében vett két olyan megjelölés közötti
         összetéveszthetőség értékelésekor, amelyek vizuális és fogalmi téren nem hasonlók, azonban hangzásbeli téren egyes országokban
         hasonlóságot mutatnak, nem zárható ki, hogy ez az egyedüli hasonlóság összetéveszthetőséget eredményezhet. Mindenesetre e
         veszély (az összetéveszthetőség) fennállását a szóban forgó megjelölések közötti fogalmi, vizuális és hangzásbeli hasonlóságokat
         illetően átfogó értékelés keretében kell megállapítani. E tekintetben az esetleges hangzásbeli hasonlóság értékelése csupán
         egyike a lényeges elemeknek az említett átfogó értékelés során, így nem minden esetben áll fenn szükségszerűen az összetévesztés
         veszélye, amikor két megjelölés között egyedül hangzásbeli hasonlóság állapítható meg.

      Ezenfelül, az említett átfogó értékelés azt is maga után vonja, hogy a két megjelölés között fennálló fogalmi és vizuális
         különbségek kiegyenlíthetik a köztük fennálló hangzásbeli hasonlóságot, ha az érintett közönség felfogásában a szóban forgó
         megjelölések legalább egyike világos és meghatározott jelentéssel rendelkezik, úgy, hogy azt a közönség azonnal képes legyen
         megérteni.

      (vö. 19‑22., 35. pont)
      2.        Az EK 225. cikke (1) bekezdésének második albekezdéséből és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első albekezdéséből következően
         a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Következésképpen kizárólag az Elsőfokú Bíróság hatáskörébe tartozik a releváns
         tények megállapítása és értékelése, valamint a bizonyítékok értékelése. Ezeknek a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése
         tehát – amennyiben nincsen szó az elferdítésükről – nem jogkérdés, amelynek vizsgálata a fellebbezési eljárás keretein belül
         a Bíróságra tartozna.

      (vö. 28., 41. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. március 23.(*)

      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja – Összetéveszthetőség – A ZIRH szóvédjegy – A SIR közösségi védjegy jogosultjának felszólalása”
      A C‑206/04. P. sz. ügyben,
      a Mülhens GmbH & Co. KG (székhelye: Köln [Németország], képviselik: T. Schulte‑Beckhausen és C. Musiol ügyvédek)

      fellebbezőnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2004. május 6‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a többi fél az eljárásban:
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: S. Laitinen és A. von Mühlendahl, meghatalmazotti minőségben)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      a Zirh International Corp. (székhelye: NewYork [Amerikai Egyesült Államok], képviseli: L. Kouker ügyvéd)

      beavatkozó az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (előadó) és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. október 6‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. november 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Jelen fellebbezésében a Mülhens GmbH & Co. KG az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának azon, a T‑355/02. sz., Mülhens kontra
         OHIM – Zirh International (ZIRH) ügyben 2004. március 3-án hozott ítéletének (EBHT 2004., II‑791. o.) (a továbbiakban: megtámadott
         ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek
         és formatervezési minták) (OHIM) második fellebbezési tanácsának azon, (az R 247/2001 3. sz. ügyben) 2002. október 1‑jén hozott
         határozatának (a továbbiakban: vitatott határozat) hatályon kívül helyezése iránti keresetet, amelyben a fellebbezési tanács
         elutasította a felperes által a „ZIRH” szómegjelölés védjegybejelentési kérelmével szemben benyújtott felszólalást.

       Jogi háttér
      2        A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) 8. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy:

      „A korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha:
      […]
      b) azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való
         azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség
         magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják
         a korábbi védjegyhez.”

      3        Ugyanezen rendelet 8. cikkének (2) bekezdése a következőképpen fogalmaz:

      „Az (1) bekezdés alkalmazásában »korábbi védjegy«:
      a) a következőkben felsorolt minden olyan védjegy, amelynek bejelentési napja korábbi, mint a közösségi védjegybejelentés
         bejelentési napja – ha ennek helye van –, figyelembe véve az igényelt elsőbbségek napját:

      […]
      i. közösségi védjegy;
      […]”.
      4        A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja lényegében azonos módon fogalmaz a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok
         közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) 4. cikke (1) bekezdésének b) pontjával.

       A jogvita előzményei
      5        1999. szeptember 21‑én a Zirh International Corp. (a továbbiakban: Zirh Corp.) védjegybejelentést nyújtott be az OHIM‑hoz
         a „ZIRH” szómegjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozása iránt a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások
         nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás (a továbbiakban: Nizzai
         Megállapodás) szerinti 3., 5. és 42. osztályba tartozó árukra és szolgáltatásokra vonatkozóan.

      6        2000. május 24‑én a felperes felszólalást nyújtott be a 40/94 rendelet 42. cikke alapján a védjegy lajstromozása ellen a bejelentésben
         foglalt összes áru és szolgáltatás tekintetében. E felszólalás egy korábbi közösségi védjegyen, a SIR szóelemet és emellett
         egy címerszerű ábrát tartalmazó, összetett, azaz ábrás és szóelemeket tartalmazó védjegyen alapult (a továbbiakban: korábbi
         védjegy), amelyet a Nizzai Megállapodás szerinti 3. osztályba tartozó áruk tekintetében lajstromoztak, a következő árujegyzékkel:
         „illatszerek, illóolajok, kozmetikai cikkek, hajmosó szerek; fogkrémek; szappanok”.

      7        E felszólalást az OHIM felszólalási osztálya elutasította 2001. június 29‑i határozatával, amely főként azt állapította meg,
         hogy bár az érintett árukat és szolgáltatásokat ugyanazon az értékesítési csatornákon, illetve értékesítési pontokon keresztül
         értékesítik, a két védjegy közötti eltérések egyértelműen felülmúlják az e védjegyek közötti, az Európai Unió egyes hivatalos
         nyelvein meglévő hangzásbeli hasonlóságot, és így nem áll fenn az említett védjegyek közötti összetévesztés veszélye.

      8        2001. július 10‑én a felperes e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be az OHIM második fellebbezési tanácsához, aki
         a vitatott határozattal elutasította a fellebbezést, helybenhagyva a felszólalási osztály határozatát, melynek indokait elfogadta.

       Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
      9        Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. december 4‑én érkezett kérelmével a felperes keresetet nyújtott be a vitatott határozat
         ellen annak hatályon kívül helyezése iránt, a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontja értelmében vett összetéveszthetőség
         fogalmának megsértésére alapított, egyetlen jogalapra támaszkodva.

      10      Az Elsőfokú Bíróság elsőként, a megtámadott ítélet 33–43. pontjában, a korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség kérdésére
         vonatkozóan alkalmazandó rendelkezésekre és az idevágó ítélkezési gyakorlatra emlékeztetett.

      11      Ezt követően az Elsőfokú Bíróság a figyelembe veendő, releváns tényezők, különösen megkülönböztető és meghatározó elemeik
         összességének átfogó értékelésére tért át, majd ezt követően megállapította, hogy a szóban forgó védjegyek között fennálló
         hangzásbeli hasonlóság nagymértékben semlegesítődik. Az Elsőfokú Bíróság a következőképpen fogalmazott:

      „44      Ami az ütköző védjegyek vizuális összevetését illeti, először is meg kell állapítani, hogy még ha a két védjegy szóelemeiben
         a második és a harmadik betű, nevezetesen az „ir” közös is, azok vizuális téren nem elhanyagolható eltéréseket mutatnak. Ugyanis
         az első betűk, nevezetesen az „s” és a „z” betűk, eltérőek. Ráadásul az említett szóelemek eltérő számú betűből állnak, az
         „ir” betűket a bejelentett védjegyben a „h” betű követi. Egyébiránt a korábbi védjegy a szómegjelölése mellett egy címerszerű
         ábrát tartalmaz, míg a bejelentett védjegy kizárólag egy normál betűkkel szedett szómegjelölésből áll. Ennélfogva a szóban
         forgó megjelölések vizuális értékelésekor az egyes megjelölések egyedi elemeinek megléte miatt a megjelölések által keltett
         összbenyomás eltérő.

      45      A hangzásbeli hasonlóságot illetően az OHIM nem vitatja, hogy a két védjegyben szereplő szóelemek az Európai Unió egyes hivatalos
         nyelvein hasonlóságot mutatnak. Valójában, ahogyan azt az OHIM válaszbeadványának 26. pontjában helyesen kiemelte, a korábbi
         védjegyet több tagállamban nagy valószínűséggel angolul ejtik ki, mivel a „sir” egy olyan híres angol kifejezés, amelyet még
         a nem angol nyelvű vásárlóközönség is ismerhet. Még ha a bejelentett közösségi védjegyet többféleképpen is ki lehet ejteni
         az egyes nyelveken, akkor is megjegyzendő, ahogyan azt az OHIM elismeri, hogy a szóban forgó védjegyek hangzásbeli szempontból
         hasonlóak, legalábbis az angol nyelvű országokban és Spanyolországban, mivel az angol és a spanyol nyelv kiejtésbeli eltérései
         nem különösebben hangsúlyosak. Hangzásbeli téren tehát ezekben az országokban a védjegyeket hasonlónak kell tekinteni.

      46      Az ütköző védjegyek fogalmi összevetését illetően a felperes nem vitatja az OHIM e tárgyban tett megállapításait. Valójában,
         ahogyan azt az OHIM helyesen kiemelte, nem áll fenn fogalmi hasonlóság, mivel valószínűnek tűnik, hogy a tagállamok átlagfogyasztói
         az angol „sir” szóra fognak gondolni, e kifejezés Európában való ismertségének köszönhetően. A „zirh” kifejezésnek az Európai
         Unió tizenegy hivatalos nyelvének egyikén sincs egyértelmű jelentése, a nagyközönség ezért a „zirh” szót neologizmusként fogja
         érzékelni. Ennélfogva megállapítandó, hogy fogalmi téren nem áll fenn a két védjegy között hasonlóság.

      47      Következésképpen, megállapítandó, hogy a SIR és a ZIRH védjegyek között nem áll fenn hasonlóság sem vizuális, sem fogalmi
         téren. Hangzásbeli téren a szóban forgó védjegyek egyes országokban hasonlóak. E tekintetben figyelembe veendő, hogy az ítélkezési
         gyakorlat szerint nem zárható ki, hogy a védjegyek egyedül hangzásbeli hasonlósága összetéveszthetőséget eredményezhet (a
         Bíróság C‑342/97. sz. Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑3819. o.] 28. pontja
         és az Elsőfokú Bíróság T‑99/01. sz., Mystery Drinks kontra OHIM – Karlsberg Brauerei (MYSTERY) ügyben 2003. január 15‑én hozott
         ítéletének [EBHT 2003., II‑43. o.] 42. pontja).

      48      Tehát ahogyan arra már a fenti 39. és 42. pontban emlékeztettünk, el kell végezni a jelen ügy tekintetében releváns összes
         tényező átfogó értékelését, a szóban forgó védjegyek által keltett összbenyomás alapján, figyelembe véve különösen azok megkülönböztető
         és domináns elemeit.

      49      Ugyanis, az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, a hangzásbeli hasonlóságokat semlegesíthetik a kérdéses védjegyek
         közötti fogalmi eltérések. E semlegesítéshez azonban az kell, hogy az érintett közönség felfogásában a szóban forgó védjegyek
         legalább egyike világos és meghatározott jelentéssel rendelkezzen úgy, hogy azt a közönség azonnal képes legyen megérteni
         (az Elsőfokú Bíróság T‑292/01. sz., Phillips‑Van Heusen kontra OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel [BASS] ügyben 2003.
         október 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4335. o.] 54. pontja).

      50      A jelen esetben ez a helyzet a korábbi SIR védjegy szóeleme kapcsán, amint arra a 46. pontban felhívtuk a figyelmet. Ezt az
         elemzést nem gyengíti az a tény, hogy a szómegjelölés nem azoknak az áruknak valamely jellemzőjét írja le, amelyek tekintetében
         e védjegy lajstromozásra került. Valójában e körülmény nem akadályozza az érintett közönséget abban, hogy azonnal megértse
         a korábbi védjegy e szóelemének jelentését. Ahhoz, hogy a védjegyek között fennálló hangzásbeli hasonlóságok nagymértékben
         kiegyenlítődjenek, elegendő, ha a szóban forgó védjegyek egyike ilyen jelentéssel rendelkezik, miközben a másik védjegy nem
         rendelkezik ilyen jelentéssel, vagy csupán teljesen eltérő jelentéssel rendelkezik (lásd e tekintetben a már idézett BASS‑ügyben
         hozott ítélet 54. pontját).

      51      A jelen esetben ezt a semlegesítődést erősíti az a tény, hogy a SIR és a ZIRH védjegyek vizuális eltéréseket is mutatnak.
         Ebben az összefüggésben ki kell emelni, ahogyan azt az OHIM helyesen kifejtette, hogy két védjegy közötti hangzásbeli hasonlóság
         foka kisebb jelentőségű az olyan áruk esetében, amelyeket szokás szerint olyan módon értékesítenek, hogy az érintett közönség
         az azokat jelölő védjegyet a vásárláskor vizuálisan is érzékeli (lásd e tekintetben a már idézett BASS‑ügyben hozott ítélet
         55. pontja).

      52      A felperes állításával szemben ez a helyzet a jelen ügyben szóban forgó áruk esetében is. Ugyanis a felperes azon érvei, amelyek
         szerint a korábbi védjegy áruinak értékesítése nem kizárólag azok vizuális kinézete alapján történik, és amelyek szerint a
         felperes áruinak egyik fontos értékesítési csatornáját az illatszerboltok, fodrász‑ és szépségszalonok képezik, nem ingatják
         meg ezt a megállapítást.

      53      E tekintetben fontos megjegyezni, hogy a felperes egyáltalán nem bizonyította azt, hogy áruit szokás szerint olyan módon értékesítik,
         hogy a védjegyet a vásárlóközönség vizuálisan egyáltalán nem érzékeli. Valójában a felperes megelégszik annak fenntartásával,
         hogy vannak olyan hagyományos értékesítési csatornák az illatszerboltok, fodrász‑ és szépségszalonok révén, amelyek esetében
         az árut a fogyasztó nem tudja közvetlenül elvenni, csak az eladó közvetítésével.

      54      Még ha feltételezzük is, hogy az illatszerboltok, fodrász‑ és szépségszalonok a felperes áruinak fontos értékesítési csatornáit
         képezhetik, biztos, hogy az árukat általában még ezeken a helyeken is polcokon helyezik el úgy, hogy lehetővé tegyék a fogyasztók
         számára azok szemügyre vételét. Így még ha nem is kizárt, hogy a szóban forgó árukat szóbeli megrendelés útján is lehet értékesíteni,
         ebből még nem állapítható meg, hogy e módszer lenne ezen áruk szokásos értékesítési módja.”

      12      Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 55. pontjában megállapította, hogy a szóban forgó védjegyek közötti hasonlóság
         foka nem elég magas annak megállapításához, hogy az érintett közönség azt hihetné, hogy az adott termékek ugyanattól a vállalkozástól
         vagy esetleg gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak, és ezért elutasította a felperes keresetét.

       A fellebbezés
      13      A felperes azt kéri a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül mind a megtámadott ítéletet, mind a vitatott határozatot, és
         kötelezze az OHIM‑ot a költségek viselésére. Fellebbezésének alátámasztásaként egyetlen, két részből álló jogalapra, a 40/94
         rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére hivatkozik. A jogalap két része két különböző kifogást tartalmaz.

      14      Az OHIM és a Zirh Corp. a fellebbezés elutasítását és a felperesnek a költségek viselésére való kötelezését kéri.

       A jogalap első része (az összetéveszthetőség)
       Az első kifogás

       A felek érvei
      15      A felperes azt állítja, hogy egyrészről az érintett áruk és szolgáltatások közötti részbeni hasonlóság és részbeni azonosság,
         másrészről a szóban forgó védjegyek közötti hangzásbeli hasonlóság a védjegyek közötti összetévesztés veszélyének fennállására
         engednek következtetni. A felperes szerint, aki e tekintetben a már idézett Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben hozott ítélet 28. pontjára
         hivatkozik, a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja maga után vonja azt, hogy az érzékelési kritériumok egyike
         terén fennálló nyilvánvaló hasonlóság az összetévesztés veszélyének fennállását igazolja. A jelen esetben e veszély a hangzásbeli
         hasonlóságból eredhet.

      16      Az OHIM nem vitatja a felperes elemzését a védjegyek hasonlóságát illetően. Mégis úgy véli, hogy a már idézett Lloyd Schuhfabrik
         Meyer ügyben hozott ítélet csupán annak a lehetőségét ismeri el, hogy a hangzásbeli hasonlóság elegendő az összetéveszthetőség
         megállapításához.

       A Bíróság álláspontja
      17      Bevezetésként emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet hetedik preambulum-bekezdése szerint az összetéveszthetőség értékelése
         számos tényezőtől – különösen a védjegy piaci ismertségétől, attól a képzettársítástól, amelyet a használt vagy a védjegyként
         lajstromozott megjelölés előidéz, valamint a védjegy és a megjelölés közötti, ezenkívül a velük megjelölt áruk vagy szolgáltatások
         közötti hasonlóság mértékétől – függ.

      18      A vásárlóközönség szemszögéből ezért az összetéveszthetőséget átfogóan kell vizsgálni, figyelembe véve az alapügy minden lényeges
         elemét (lásd e tekintetben, a 89/104 irányelv kapcsán a Bíróság C‑251/95. sz. SABEL‑ügyben 1997. november 11‑én hozott ítéletének
         [EBHT 1997., I‑6191. o.] 22. pontját és a Bíróság C‑425/98. sz. Marca Mode ügyben 2000. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2000.,
         I‑4861. o.] 40. pontját).

      19      Ezen átfogó értékelést a szóban forgó védjegyek vizuális, hangzásbeli vagy fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által
         keltett összbenyomásra kell alapítani, figyelembe véve különösen azok megkülönböztető és domináns elemeit (lásd különösen
         a 89/104 irányelv kapcsán a már idézett SABEL‑ügyben hozott ítélet 23. pontját és a Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben hozott
         ítélet 25. pontját).

      20      E tekintetben, a szóban forgó két megjelölés által keltett összbenyomás értékelését követően, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
         ítélet 47. pontjában megállapította, hogy a megjelölések vizuális és fogalmi téren nem hasonlóak, azonban hangzásbeli téren
         egyes országokban hasonlóságot mutatnak, ami nem zárja ki azt, hogy ez az egyedüli hasonlóság összetéveszthetőséget eredményezhet.

      21      Nem zárható ki, hogy a védjegyek egyedül hangzásbeli hasonlósága összetéveszthetőséget eredményezhet a 40/94 rendelet 8. cikke
         (1) bekezdése b) pontja értelmében (lásd a 89/104 irányelv kapcsán a már idézett Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben hozott ítélet
         28. pontját). Mégis emlékeztetni kell arra, hogy e veszély (az összetéveszthetőség) fennállását a szóban forgó megjelölések
         közötti fogalmi, vizuális és hangzásbeli hasonlóságokat illetően átfogó értékelés keretében kell megállapítani. E tekintetben
         az esetleges hangzásbeli hasonlóság értékelése csupán egyike a lényeges elemeknek az említett átfogó értékelés során.

      22      Ennélfogva a már idézett Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben hozott ítélet 28. pontjából nem lehet arra következtetni, hogy minden
         esetben szükségszerűen fennáll az összetévesztés veszélye, amikor két megjelölés között egyedül hangzásbeli hasonlóság állapítható
         meg.

      23      Ezért az Elsőfokú Bíróság helyesen tette, hogy a szóban forgó két megjelölés által keltett összbenyomást vizsgálta meg azok
         esetleges fogalmi, vizuális és hangzásbeli hasonlóságát illetően az összetéveszthetőség átfogó értékelésekor.

      24      Ebből következően az egyetlen jogalap első részének első kifogását, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

       A második kifogás

       A felek érvei
      25      A felperes szerint a hangzásbeli hasonlóság elegendő az összetévesztés veszélye fennállásának megállapításához, ha a szóban
         forgó védjegyekkel jelölt áruk nem kizárólag megtekintéssel egybekötve vásárolhatók meg. És minthogy az érintett termékekről
         lévén szó, számos üzletben a fogyasztóknak nem lesz lehetőségük magukat kiszolgálni, ezért ilyenkor a termékeket kifejezetten
         kérniük kell. Ezenfelül e termékeket nagyon gyakran telefonon keresztül lehet megvásárolni. A felperes szerint az a fogyasztó,
         aki e feltevések alapján, csakis hangzás útján észleli a „SIR” védjegyet, nem ismeri az e védjeggyel jelölt termékek vizuális
         ismertetőjeleit.

      26      Az OHIM szerint a hangzásbeli hasonlóság a jelen esetben nem döntő, mivel az érintett termékek általában megtekintéssel egybekötve
         vásárolhatók meg. Valójában szerinte e termékeket oly módon értékesítik, hogy a vásárláskor az érintett közönség úgy észleli
         a védjegyet, mint amely az említett termékek vizuális kinézetét írja le. Ennélfogva, bár az érintett termékekre szóban is
         lehet hivatkozni, az OHIM úgy véli, hogy a szóbeli megrendelést igénylő értékesítési csatorna nem tipikus helyzete vagy vásárlási
         módja ezen termékeknek. Következésképpen úgy véli, hogy a jelen esetben nem áll fenn semmiféle veszélye az összetévesztésnek
         a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.

       A Bíróság álláspontja
      27      Ami a felperes által előterjesztett, a szóban forgó termékek értékesítési módszereinek következményére vonatkozó második kifogást
         illeti, meg kell állapítani, hogy a fellebbezés valójában arra irányul, hogy a Bíróság helyettesítse be saját tényértékelését
         az Elsőfokú Bíróság tényértékelésének helyébe.

      28      Márpedig az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 52–54. pontjában foglalt azon döntése, miszerint az érintett termékeket
         általában olyan módon értékesítik, hogy az az érintett közönség számára lehetővé teszi a szemügyre vételt, olyan tényértékelést
         képez, amelynek felülvizsgálata nem tartozik a Bíróság fellebbezések keretén belüli hatáskörébe. Ugyanis az EK 225. cikke
         (1) bekezdésének második albekezdéséből és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első albekezdéséből következően a fellebbezés
         kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Következésképpen kizárólag az Elsőfokú Bíróság hatáskörébe tartozik a releváns tények megállapítása
         és értékelése, valamint a bizonyítékok értékelése. Ezeknek a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése tehát – amennyiben
         nincsen szó az elferdítésükről – nem jogkérdés, amelynek vizsgálata a fellebbezési eljárás keretein belül a Bíróságra tartozna
         (lásd a C‑37/03. P. sz., BioID kontra OHIM ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑8004. o.] 43. pontját
         és az ott idézett ítélkezési gyakorlatot).

      29      A felperes nem hivatkozott az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett tények és bizonyítékok elferdítésére, ezért a jogalap első
         részének második kifogását, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.

      30      Ennélfogva, a jogalap első részét illetően meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság nem ítélte meg tévesen a 40/94 rendelet
         8. cikke (1) bekezdése b) pontjának hatályát.

      31      Az előbbiekben kifejtett érvekből következően a jogalap első részét, mint részben megalapozatlant, részben pedig elfogadhatatlant,
         el kell utasítani.

       A jogalap második része (a hangzásbeli hasonlóság semlegesítődése)
       Az első kifogás

       A felek érvei
      32      A felperes azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság érvelésének kiindulópontja – amelyet a megtámadott ítélet 48. és 49. pontjában
         az Elsőfokú Bíróság megfogalmazott – téves. Ugyanis a felperes szerint a hangzásbeli hasonlóságot a vizuális és fogalmi eltérések
         nem tudják semlegesíteni.

      33      Az OHIM azt állítja, hogy ha a Bíróság helyben hagyja az Elsőfokú Bíróság által a már idézett Phillips‑Van Heusen kontra OHIM
         – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) ügyben hozott ítélet 54. pontjában kifejtett érvelést, miszerint a két védjegyet
         megkülönböztető fogalmi és vizuális eltérések olyan jellegűek, hogy legalább annyira semlegesítik a hangzásbeli hasonlóságokat,
         hogy legalább a védjegyek egyike világos és egyértelmű jelentéssel rendelkezik az érintett közönség számára úgy, hogy a közönség
         azt azonnal képes megérteni, akkor azt a Bíróságnak alkalmaznia kell a jelen ügyben.

       A Bíróság álláspontja
      34      Ahogyan arra a jelen ítélet 19. pontjában emlékezettünk, az átfogó értékelést a szóban forgó védjegyek vizuális, hangzásbeli
         vagy fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által keltett összbenyomásra kell alapítani, figyelembe véve különösen azok
         megkülönböztető és domináns elemeit.

      35      Az említett átfogó értékelés azt is maga után vonja, hogy a két megjelölés között fennálló fogalmi és vizuális különbségek
         kiegyenlíthetik a köztük fennálló hangzásbeli hasonlóságot, ha az érintett közönség felfogásában a szóban forgó megjelölések
         legalább egyike világos és meghatározott jelentéssel rendelkezik úgy, hogy azt a közönség azonnal képes legyen megérteni (lásd
         ebben az értelemben még a Bíróság C‑361/04. P. sz., Ruiz‑Picasso és társai kontra OHIM ügyben 2006. január 12‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2006., I‑660. o.] 20. pontját).

      36      Ennélfogva, miután a megtámadott ítélet 48. és 49. pontjában helyesen kifejtette, hogy az átfogó értékelés magában foglalja
         a szóban forgó megjelölések megkülönböztető és domináns elemeinek értékelését is, és hogy a hangzásbeli különbségeket semlegesíthetik
         az említett védjegyek közötti fogalmi eltérések, az Elsőfokú Bíróság – anélkül, hogy ezáltal tévesen értelmezte volna a 40/94
         rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának hatályát – dönthetett úgy, hogy a szóban forgó védjegyek közötti hasonlóság foka
         nem elég magas annak megállapításához, hogy az érintett közönség azt hihetné, hogy az adott termékek ugyanattól a vállalkozástól
         vagy esetleg gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak.

      37      Ebből következik, hogy az egyetlen jogalap második részének első kifogását, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

       A második kifogás

       A felek érvei
      38      A felperes állítása szerint a SIR védjegy alapvető jelentése csak akkor egyértelmű, ha azt angol kiejtéssel ejtik ki. Az Európai
         Unió összes többi hivatalos nyelvén kiejtve semmilyen jelentése nincs, és puszta fantáziabeli megjelölést alkot. Ennélfogva,
         a felperes szerint az Elsőfokú Bíróság a jelen esetben annak eldöntésénél, hogy a hangzásbeli hasonlóságot kiegyenlítik‑e
         a védjegyeket megkülönböztető fogalmi és vizuális eltérések, nem állapíthatta volna meg azt, hogy a szóban forgó védjegyek
         egyike világos és meghatározott jelentéssel rendelkezik. Ennélfogva pedig az Elsőfokú Bíróság jogi hibát vétett a 40/94 rendelet
         8. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezésekor.

      39      Az OHIM úgy véli, hogy a „SIR” ábrás védjegy az Elsőfokú Bíróságnak a már idézett Phillips‑Van Heusen kontra OHIM – Pash Textilvertrieb
         und Einzelhandel (BASS) ügyben hozott ítélet 54. pontja értelmében világos és meghatározott jelentéssel rendelkezik. Ennélfogva
         az Elsőfokú Bíróság nem követhetett el jogi hibát a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezésekor.

       A Bíróság álláspontja
      40      Ami a felperes által előterjesztett, a szóban forgó megjelölések fogalmi és vizuális eltéréseinek értékelésére vonatkozó második
         kifogást illeti, meg kell állapítani, hogy a fellebbezés valójában arra irányul, hogy a Bíróság helyettesítse be saját tényértékelését
         az Elsőfokú Bíróság tényértékelésének helyébe.

      41      E tekintetben elegendő azt kiemelni, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 50. és 51. pontjában foglalt döntése,
         miszerint a szóban forgó megjelölések közötti fogalmi és vizuális különbségek kiegyenlíthetik hangzásbeli hasonlóságukat,
         tényértékelést képez, amelynek felülvizsgálata nem tartozik a Bíróság fellebbezések keretén belüli hatáskörébe. Ugyanis az
         EK 225. cikke (1) bekezdésének második albekezdéséből és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első albekezdéséből következően
         a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. Az Elsőfokú Bíróság hatásköre ezért kizárólag a releváns tények megállapítására
         és értékelésére, valamint a bizonyítékok értékelésére terjed ki. Ezeknek a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelése tehát
         – amennyiben nincsen szó az elferdítésükről – nem jogkérdés, amely vizsgálata a fellebbezési eljárás keretein belül a Bíróságra
         tartozna (lásd a már idézett BioID kontra OHIM ügyben hozott ítélet 43. pontját és az ott idézett ítélkezési gyakorlatot).

      42      Mivel a felperes nem hivatkozott az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett tények és bizonyítékok elferdítésére, ezért a jogalap
         második részének második kifogását, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.

      43      Ennélfogva a jogalap második részét illetően meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság nem ítélte meg tévesen a 40/94
         rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának hatályát.

      44      Az előbbiekben kifejtett érvekből következően a jogalap második részét, mint részben megalapozatlant, részben pedig elfogadhatatlant,
         el kell utasítani.

      45      Mivel a felperes által fellebbezésének alátámasztásaként hivatkozott egyetlen jogalap egyik része sem megalapozott, ezért
         a fellebbezést el kell utasítani.

       A költségekről
      46      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban
         is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest,
         mivel pervesztes lett, az OHIM és a Zirh Corp. kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A fellebbezést elutasítja.
      2)      A Mülhens GmbH & Co. KG‑t kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.