title: A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2016. június 30.#Admiral Casinos & Entertainment AG kontra Balmatic Handelsgesellschaft m.b.H és társai.#Null által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – EUMSZ 56. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Szerencsejátékok – Korlátozott nyereményösszeggel működő pénznyerő automata (kleines Glücksspiel) illetékes hatóságtól származó engedély nélküli üzemeltetését tiltó és büntetni rendelő tagállami szabályozás – Korlátozás – Igazolás – Arányosság – Az arányosság értékelése mind a szabályozásnak az elfogadása időpontjában megfogalmazott célkitűzése, mind pedig a szabályozásnak a végrehajtása során kifejtett hatásai alapján – Tapasztalati úton biztosan megállapítható hatások.#C-464/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
      2016. június 30. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — EUMSZ 56. cikk — Szolgáltatásnyújtás szabadsága — Szerencsejátékok — Korlátozott nyereményösszeggel működő pénznyerő automata (kleines Glücksspiel) illetékes hatóságtól származó engedély nélküli üzemeltetését tiltó és büntetni rendelő tagállami szabályozás — Korlátozás — Igazolás — Arányosság — Az arányosság értékelése mind a szabályozásnak az elfogadása időpontjában megfogalmazott célkitűzése, mind pedig a szabályozásnak a végrehajtása során kifejtett hatásai alapján — Tapasztalati úton biztosan megállapítható hatások”
      A C‑464/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Landesgericht Wiener Neustadt (bécsújhelyi tartományi bíróság, Ausztria) a Bírósághoz 2015. szeptember 2‑án érkezett, 2015. augusztus 26‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         az Admiral Casinos & Entertainment AG

      és

         a Balmatic Handelsgesellschaft mbH,

         Robert Schnitzer,

         a Suayip Polat KG,

         Ülkü Polat,

         Attila Juhas,

         Milazim Rexha között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
      tagjai: C. Toader tanácselnök (előadó), A. Prechal és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az Admiral Casinos & Entertainment AG képviseletében M. Aixberger Rechtsanwalt,

               —

               a Balmatic Handelsgesellschaft mbH, a Suayip Polat KG, R. Schnitzer, Ü. Polat, A. Juhas és M. Rexha képviseletében P. Ruth Rechtsanwalt,

               —

               az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck és M. Jacobs, meghatalmazotti minőségben, segítőik: B. Van Vooren és P. Vlaemminck advocaten,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek, T. Müller és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az észt kormány képviseletében K. Kraavi‑Käerdi, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a görög kormány képviseletében E. Tsaousi és A. Dimitrakopoulou, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében D. Colas és R. Coesme, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, P. de Sousa Inês és A. Silva Coelho, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében G. Braun és H. Tserepa‑Lacombe, meghatalmazotti minőségben,

         – tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 56. cikk értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet az egyrészt az Admiral Casinos & Entertainment AG (a továbbiakban: Admiral Casinos), másrészt pedig a Balmatic Handelsgesellschaft mbH, a Suayip Polat KG, Robert Schnitzer, Ülkü Polat, Attila Juhas és Milazim Rexha között, pénznyerő automaták Ausztriában való jogellenes üzemeltetésének abbahagyása iránti kérelem tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az osztrák jog

      A szerencsejátékról szóló szövetségi törvény

               3

               Az 1989. november 28‑i Glücksspielgesetz (a szerencsejátékról szóló szövetségi törvény, BGBl. 620/1989, a továbbiakban: GSpG) az alapügyben alkalmazandó szövegének „Lottójáték” című 2. cikkében a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A lottójáték olyan szerencsejáték,

                        1.

                        amelyet szerencsejáték‑szervező bonyolít le, szervez, kínál vagy bocsát a nyilvánosság rendelkezésére;

                        2.

                        amelyben játékosok vagy más személyek pénzösszeget (tétet) fizetnek be a játékban való részvétel keretében, és

                        3.

                        amelyből a szerencsejáték‑szervező, a játékosok vagy más személyek pénzösszegre (nyeremény) tesznek szert.

                  [...]
               (3)   Játékautomatával folytatott lottójátékról van szó, amennyiben a játék kimenetelét nem központilag, hanem a magában a játékautomatában található mechanikus vagy elektronikus berendezés útján döntik el. [...]
               (4)   Tiltott az olyan lottójáték, amely tekintetében nem adtak koncessziót vagy engedélyt a jelen szövetségi törvény alapján, és amely nincs kizárva a szövetségi államot a 4. § értelmében megillető szerencsejáték‑monopólium alól.”

               4

               A GSpG „Szerencsejáték‑monopólium” című 3. §‑a értelmében a szerencsejátékok szervezésének joga a szövetségi államot illeti meg.

               5

               A GSpG 4. és 5. §‑a mindazonáltal az említett monopólium alóli kivételeket tartalmaz a játékautomatákkal folytatott lottójátékok tekintetében, amelyek szabályozása a tartományi jogalkotó feladata.

               6

               A GSpG 5. §‑a többek között akként rendelkezik, hogy a kilenc Länder mindegyike átengedheti koncesszió útján harmadik személynek a játékautomatákkal folytatott lottójáték szervezésének jogát, amennyiben a közreműködők eleget tesznek az ezekben meghatározott közrendi minimumkövetelményeknek, és a játékosok védelmére vonatkozó különleges kísérő intézkedéseknek.

         A büntető törvénykönyv

               7

               A szerencsejáték koncesszióval nem rendelkező személy által, haszonszerzés céljából történő szervezése a GSpG értelmében kiszabható közigazgatási szankciókon felül büntetőjogi következményeket is von maga után. A Strafgesetzbuch (büntető törvénykönyv) 168. §‑ának (1) bekezdése büntetni rendeli azt, „aki saját vagy harmadik személy anyagi haszonszerzése céljából jogilag tiltott vagy olyan játékot szervez, amelynek kedvező vagy kedvezőtlen kimenetele kizárólag vagy túlnyomórészt a véletlen függvénye, vagy aki ilyen játék rendezésére szervezett összejövetelt támogat”. A kiszabható büntetés hat hónapig terjedő szabadságvesztés vagy legfeljebb 360 napi tételnek megfelelő pénzbüntetés lehet. E törvénykönyv 168. §‑ának (2) bekezdése értelmében ugyanezen szankciókkal büntetendő az, „aki ilyen játékban szerencsejáték‑szervezői minőségben vesz részt”.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               8

               Az osztrák jog szerinti Admiral Casinos társaság Alsó‑Ausztria tartományban engedéllyel rendelkezik arra, hogy pénznyerő automatákkal folytatott lottójáték formájában szerencsejátékot szervezzen.

               9

               Az alapeljárás alperesei olyan társaságok és természetes személyek, akik Alsó‑Ausztria tartományban olyan kávézókat és töltőállomásokat üzemeltetnek, amelyekben ilyen gépek vannak elhelyezve.

               10

               Az említett gépeket két, a Cseh Köztársaságban, illetve Szlovákiában székhellyel rendelkező társaság üzemelteti, amelyek számára az alapeljárás alperesei ellenérték fejében biztosították a jogot arra, hogy létesítményeikben ilyen automatákat állítsanak fel. Ezen alperesek Ausztriában nem rendelkeznek arra vonatkozó engedéllyel, hogy pénznyerő automatákkal folytatott lottójáték formájában szerencsejátékot szervezzenek.

               11

               Az Admiral Casinos által a Landesgericht Wiener Neustadthoz (bécsújhelyi tartományi bíróság, Ausztria) benyújtott keresetek arra irányulnak, hogy a bíróság kötelezze az alapeljárás alpereseit a pénznyerő automaták üzemeltetésének, illetve ennek lehetővé tételének abbahagyására, mivel nem rendelkeznek az ehhez szükséges közigazgatási engedéllyel.

               12

               Az említett alperesek lényegében azzal érvelnek, hogy tevékenységük jogszerű, mivel a GSpG és az állam szerencsejáték‑monopóliuma sérti az uniós jogot és különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó EUMSZ 56. cikket.

               13

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Landesgericht Wiener Neustadt (bécsújhelyi tartományi bíróság) követi a három osztrák legfelső szintű bíróság ítélkezési gyakorlatát, amely szerint – a 2014. április 30‑iPfleger és társai ítéletre (C‑390/12, EU:C:2014:281) figyelemmel – a GSpG összeegyeztethető az EUMSZ 56. cikkel, mivel e törvény megfelel a jogalkotó arra irányuló valódi szándékának, hogy visszaszorítsa a szerencsejátékot, és megelőzze az ahhoz kapcsolódó bűnözést.

               14

               E bíróság azonban nem osztja a 2014. április 30‑iPfleger és társai ítéletnek (C‑390/12, EU:C:2014:281) az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság, Ausztria) általi azon értelmezését, miszerint a nemzeti jogszabály arányosságának értékelésekor alapul kell venni azt, hogy e jogszabály elfogadása óta milyen fejlődés figyelhető meg a szerencsejátékok területén.

               15

               A kérdést előterjesztő bíróság szerint a jogszabály elfogadását követően olyan különböző, nehezen értékelhető tényezők befolyásolhatják az említett jogszabály hatásait, mint a demográfiai növekedés, a gazdasági konjunktúra, a bevándorlás stb. Úgy véli, hogy a legfelső szintű bíróságok által az e jogszabály elfogadásának időpontjában megállapított, uniós jognak való megfelelést nem lehet a későbbiekben megkérdőjelezni az e jogszabály elfogadása óta bekövetkezett események utólagos értékelése révén.

               16

               Az említett bíróságnak különösen azzal kapcsolatban vannak kételyei, hogy hogyan kell értelmezni a 2014. április 30‑iPfleger és társai ítélet (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. pontjában szereplő német „tatsächlich” (az angol nyelvi változat szerint „genuinely”, a francia nyelvi változat szerint pedig „véritablement”) kifejezést, amely ítélet szerint az EUMSZ 56. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely ténylegesen nem felel meg a szerencsejátékban való részvétel lehetőségeinek csökkentése vagy az e játékokhoz kapcsolódó bűnözés elleni küzdelem koherens és szisztematikus megvalósítására irányuló törekvésnek. E bíróságban így felmerül a kérdés, hogy e kifejezést úgy kell‑e értelmezni, hogy az megerősíti az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) által adott értelmezést, miszerint nem csupán az alapeljárásban szóban forgó szabályozás céljait, hanem annak hatásait is vizsgálni kell, amelyeket az arányosság utólagos értékelése keretében tapasztalati úton biztosan kell megállapítani.

               17

               E körülmények között a Landesgericht Wiener Neustadt (bécsújhelyi tartományi bíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy a szerencsejátékok piacán monopóliumot előíró nemzeti jogszabály arányosságának értékelése során annak uniós joggal való összeegyeztethetősége nemcsak a szabályozás céljától, hanem annak tapasztalati úton biztosan megállapítható hatásaitól is függ?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

         A hatáskörről

               18

               Az osztrák kormány többek között az alapján vitatja a Bíróságnak az előterjesztett kérdés megválaszolására vonatkozó hatáskörét, hogy az alapjogviták nem tartalmaznak határon átnyúló elemet.

               19

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes döntéshozatal iránti eljárás keretében való hatáskörmegosztásra figyelemmel ugyan kizárólag a nemzeti bíróság feladata a Bíróság elé terjesztendő kérdések tárgyának meghatározása, ez utóbbi azonban kivételes esetekben jogosult saját hatáskörének megállapítása céljából megvizsgálni azokat a körülményeket, amelyek mellett a nemzeti bíróság hozzá fordult (2010. november 9‑iVolker und Markus Schecke és Eifert ítélet, C‑92/09 és C‑93/09, EU:C:2010:662, 39. pont).

               20

               Ez az eset áll fenn többek között, ha a Bíróság elé terjesztett probléma tisztán hipotetikus jellegű, vagy amennyiben egy uniós szabálynak a nemzeti bíróság által kért értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával. Ekként a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a feltett kérdés megválaszolására olyan esetekben, amelyekben nyilvánvaló, hogy az uniós jogi rendelkezés, amelynek értelmezését a Bíróságtól kérik, nem alkalmazható (2009. október 1‑jei Woningstichting Sint Servatius ítélet, C‑567/07, EU:C:2009:593, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               21

               Márpedig igaz, hogy az EUM‑Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései nem alkalmazandók olyan tényállásra, amelynek minden eleme egyetlen tagállamon belül valósul meg (lásd analógia útján: 2008. július 17‑iBizottság kontra Franciaország ítélet, C‑389/05, EU:C:2008:411, 49. pont).

               22

               Emlékeztetni kell azonban arra, hogy bár az alapeljárás tárgyát képező szabályozáshoz hasonló nemzeti szabályozás – amely egyformán alkalmazandó az osztrák gazdasági szereplőkre és a más tagállamokban székhellyel rendelkező gazdasági szereplőkre – főszabály szerint csak annyiban tartozhat az EUM‑Szerződésben biztosított alapvető szabadságokra vonatkozó rendelkezések hatálya alá, amennyiben a tagállamok közötti kereskedelmet érintő helyzetekre alkalmazandó, egyáltalán nem zárható ki, hogy az Osztrák Köztársaságon kívüli, más tagállamokban letelepedett gazdasági szereplők is érdekeltek lettek volna vagy lennének abban, hogy e tagállamban pénznyerő automatákat üzemeltessenek (lásd ebben az értelemben: 2012. július 19‑iGarkalns‑ítélet, C‑470/11, EU:C:2012:505, 21. pont; 2014. február 13‑iSokoll‑Seebacher‑ítélet, C‑367/12, EU:C:2014:68, 10. pont).

               23

               A jelen ügyben, amint a jelen ítélet 8–10. pontjából kitűnik, noha az alapeljárás felperese és alperesei kétségtelenül olyan vállalkozások, amelyek az Osztrák Köztársaság területén vannak letelepedve, illetve olyan személyek, akik ott rendelkeznek lakóhellyel, megállapítható, hogy az alapeljárásban szóban forgó pénznyerő automaták üzemeltetői esetében, noha nem szerepelnek az alapeljárás alperesei között, olyan két, a Cseh Köztársaságban, illetve Szlovákiában székhellyel rendelkező társaságról van szó, amelyeknek ezen alperesek ellenérték fejében biztosították a jogot arra, hogy létesítményeikben ilyen automatákat állítsanak fel.

               24

               E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az előterjesztett kérdés megválaszolására.

         Az ügy érdeméről

               25

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra kér választ, hogy az EUMSZ 56. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy valamely, a szerencsejátékok területén korlátozó nemzeti szabályozás arányosságának vizsgálatakor nemcsak e szabályozásnak az elfogadása időpontjában megfogalmazott célkitűzését kell alapul venni, hanem az említett szabályozásnak az elfogadását követően értékelt hatásait is, amelyeket tapasztalati úton biztosan kell megállapítani.

               26

               Először is rá kell mutatni arra, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szövegében foglalt, „tapasztalati úton biztosan megállapítható hatások” kifejezés, – amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik – a 2014. április 30‑iPfleger és társai ítélet (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. pontjának német nyelvi változatában használt „tatsächlich” kifejezés jogi jelentésén alapul.

               27

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a 2014. április 30‑iPfleger és társai ítélet (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. pontjában szereplő említett kifejezés változatainak a nyelvek jelentős részében inkább az a jelentésük, mint amit e kifejezés jelent az ezen ítélet francia nyelvi változatában. A francia „véritablement” (valójában) kifejezés ugyanis a német „wirklich”, nem pedig a „tatsächlich” kifejezés megfelelője, amely értékelést alátámasztja többek között az említett 56. pontban szereplő érintett kifejezés spanyol („verdaderamente”), angol („genuinely”), litván („tikrai”), lengyel („rzeczywiście”), portugál („verdadeiramente”), román („cu adevărat”) és finn („todellisuudessa”) nyelvi változata is.

               28

               Egyébiránt rá kell mutatni arra, hogy az állandó és következetes ítélkezési gyakorlatra tekintettel, amely keretében e kifejezést így használták, a német „tatsächlich” kifejezést a jelen ügyben hasonlóan kell értelmezni, mint a „wirklich” kifejezést, mivel e két kifejezés az említett összefüggésben felcserélhetőnek mutatkozik. Így, noha a Bíróság a 2010. szeptember 8‑iStoß és társai ítéletének (C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504) 98. pontjában kétségtelenül a „tatsächlich” kifejezést használta, az említett pont ugyanakkor azon állandó és még régebbi ítélkezési gyakorlatra utal, amely az 1999. október 21‑iZenatti‑ítélet (C‑67/98, EU:C:1999:514) 37. pontjából, valamint a 2007. március 6‑iPlacanica és társai ítélet (C‑338/04, C‑359/04 és C‑360/04, EU:C:2007:133) 53. pontjából ered, amelyek a német nyelvi változatukban a „wirklich” kifejezést használják. Így ugyanezen összefüggésben többek között a 2013. január 24‑iStanleybet és társai ítélet (C‑186/11 és C‑209/11, EU:C:2013:33) 36. pontjának német és francia nyelvi változata is a „wirklich”, illetve a „véritablement” kifejezést használja.

               29

               Ebből következik, hogy pusztán a 2014. április 30‑iPfleger és társai ítélet (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. pontjában foglalt „véritablement” kifejezés használata nem értelmezhető úgy, hogy abban a nemzeti bíróságoknak adott, arra vonatkozó utalás fedezhető fel, hogy „tapasztalati úton biztosan” állapítsák meg a nemzeti szabályozás által az elfogadását követően kifejtett bizonyos hatások fennállását.

               30

               Másodszor azt a kérdést kell megvizsgálni, hogy valamely, a szerencsejátékok területén korlátozó nemzeti szabályozás arányosságának vizsgálatakor a kérdést előterjesztő bíróságnak nemcsak e szabályozásnak az elfogadása időpontjában megfogalmazott célkitűzését kell‑e figyelembe vennie, hanem az említett szabályozásnak az elfogadását követően értékelt hatásait is.

               31

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ugyanezen – az alapügyben szóban forgó – szabályozással kapcsolatban hozott, 2014. április 30‑iPfleger és társai ítélet (C‑390/12, EU:C:2014:281) 52. pontjában a Bíróság kimondta, hogy a nemzeti bíróságnak a korlátozó szabályozás elfogadását és végrehajtását kísérő körülményeket átfogóan kell értékelnie.

               32

               A Bíróság tehát már kimondta, hogy az arányosság vizsgálata nem korlátozódhat az érintett szabályozás elfogadásának időpontjában fennálló helyzet elemzésére, hanem e vizsgálat során figyelembe kell venni az e szabályozás végrehajtása által alkotott, szükségképpen későbbi szakaszt.

               33

               A 2014. április 30‑iPfleger és társai ítélet (C‑390/12, EU:C:2014:281) 56. pontjában a Bíróság ezenkívül kimondta, hogy az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely ténylegesen nem felel meg a szerencsejátékban való részvétel lehetőségeinek csökkentése vagy az e játékokhoz kapcsolódó bűnözés elleni küzdelem koherens és szisztematikus megvalósítására irányuló törekvésnek.

               34

               Márpedig magából a „koherens és szisztematikus” kifejezés használatából következik, hogy az érintett szabályozásnak nem csupán az elfogadásának időpontjában, hanem azt követően is meg kell felelnie a szerencsejátékban való részvétel lehetőségeinek csökkentése vagy az e játékokhoz kapcsolódó bűnözés elleni küzdelem megvalósítására irányuló törekvésnek.

               35

               Egyébiránt a 2011. szeptember 15‑iDickinger és Ömer ítélet (C‑347/09, EU:C:2011:582) 65. és 66. pontjában a Bíróság azt is megállapította, hogy az arányosság vizsgálata keretében a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy megvizsgálja különösen az engedéllyel rendelkező gazdasági szereplők üzletpolitikájának alakulását, valamint a szerencsejátékokhoz kapcsolódó bűncselekményeknek és csalásoknak az alapügy tényállása idején fennálló helyzetét.

               36

               Ebből következően meg kell állapítani, hogy az arányosság vizsgálatakor a kérdést előterjesztő bíróság által követett megközelítésnek nem statikusnak, hanem dinamikusnak kell lennie, abban az értelemben, hogy figyelembe kell vennie a körülményeknek az említett szabályozás elfogadását követő alakulását.

               37

               A fenti megfontolások összességére tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy valamely, a szerencsejátékok területén korlátozó nemzeti szabályozás arányosságának vizsgálatakor nemcsak e szabályozásnak az elfogadása időpontjában megfogalmazott célkitűzését, hanem az említett szabályozásnak az elfogadását követően értékelt hatásait is alapul kell venni.

         A költségekről

               38

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy valamely, a szerencsejátékok területén korlátozó nemzeti szabályozás arányosságának vizsgálatakor nemcsak e szabályozásnak az elfogadása időpontjában megfogalmazott célkitűzését, hanem az említett szabályozásnak az elfogadását követően értékelt hatásait is alapul kell venni.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	* Az eljárás nyelve: német.


A Törvényszék (ötödik tanács) 2015. október 7-i ítélete. # CBM Creative Brands Marken GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-227/14. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (második tanács), 2016. június 30.#Max-Heinz Feilen kontra Finanzamt Fulda.#A Bundesfinanzhof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Adózás – A tőke szabad mozgása – Öröklési illeték – Olyan tagállami szabályozás, amely öröklési illetékkedvezményt ír elő azon hagyaték esetén, amely olyan vagyont tartalmaz, amely korábban e tagállamban ilyen illeték beszedésével járó öröklés tárgyát képezte – Korlátozás – Igazolás – Az adórendszer koherenciája.#C-123/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2016. június 30. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Adózás — A tőke szabad mozgása — Öröklési illeték — Olyan tagállami szabályozás, amely öröklési illetékkedvezményt ír elő azon hagyaték esetén, amely olyan vagyont tartalmaz, amely korábban e tagállamban ilyen illeték beszedésével járó öröklés tárgyát képezte — Korlátozás — Igazolás — Az adórendszer koherenciája”
      A C‑123/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (szövetségi adóügyi bíróság, Németország) a Bírósághoz 2015. március 12‑én érkezett, 2015. január 20‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Max‑Heinz Feilen

      és
      a Finanzamt Fulda

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, C. Toader, A. Rosas, A. Prechal és E. Jarašiūnas (előadó) bírák,
      főtanácsnok: M. Wathelet,
      hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. január 27‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               M.‑H. Feilen képviseletében P. Thouet Rechtsanwalt,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a spanyol kormány képviseletében A. Rubio González, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében S. Sutton és M. Holt, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: R. Hill barrister,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Wasmeier és W. Roels, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. március 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése és az EUMSZ 65. cikk értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet az M.‑H. Feilen és a Finanzamt Fulda (fuldai adóhivatal, Németország) között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya, hogy ez utóbbi megtagadta M.‑H. Feilennel szemben, hogy az édesanyja hagyatéka után fizetendő öröklési illeték vonatkozásában kedvezményt vegyen igénybe.

         Jogi háttér

               3

               Az Erbschaftsteuer‑ und Schenkungsgesetz (az öröklési és ajándékozási illetékről szóló német törvény, a továbbiakban: ErbStG) 2007. adóévre vonatkozó hatályos szövegének 1. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja értelmében öröklési illeték alá esik a haláleset folytán történő vagyonszerzés.

               4

               Az ErbStG 2. §‑a (1) bekezdésének 1–3. pontja értelmében:
               „Illetékfizetési kötelezettség keletkezik:

                        1.

                        Az 1. § (1) bekezdésének 1–3. pontjában szabályozott esetekben, ha a halála időpontjában az örökhagyó, [...] vagy a vagyonszerző az illetékkötelezettség keletkezésének időpontjában belföldi illetőségű személy, az egész vagyonra. Belföldi illetőséggel rendelkezőnek minősülnek:

                                 a)

                                 azok a természetes személyek, akik belföldön lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkeznek;

                  [...]

                        3.

                        minden egyéb esetben arra a vagyonrészre nézve, amely a Bewertungsgesetz [az értékbecslésről szóló törvény] 121. §‑a alapján belföldi vagyonba tartozik. [...]”

               5

               Az ErbStG 15. §‑a, amely az illetékcsoportokat határozza meg, (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
               „A vagyonszerzőnek az örökhagyóhoz vagy az ajándékozóhoz fűződő személyes viszonya alapján a következő három illetékcsoport különböztethető meg:
               I. illetékcsoport:

                        1.

                        a házastárs és az élettárs,

                        2.

                        a gyermekek és nevelt gyermekek,

                        3.

                        a 2. pontban említett gyermekek és nevelt gyermekek leszármazói,

                        4.

                        a felmenők, a halál esetére szóló vagyonszerzés esetén;

                  [...]”

               6

               Az ErbStG 27. §‑a az alábbiak szerint szabályozza az illetékkedvezményt:
               „(1)   Amennyiben az I. illetékcsoportba tartozó személyek haláleset folytán olyan vagyont szereznek, amelyet a vagyonszerzést megelőző utolsó tíz évben az említett illetékcsoportba tartozó személyek már megszereztek, és amely után e törvény alapján illetéket kellett megállapítani, úgy – a (3) bekezdésre is figyelemmel – az alábbiak szerint mérséklődik az e vagyon után fizetendő illeték összege:

                           %‑kal

                           amennyiben az illetékkötelezettség keletkezésének két időpontja közötti idő

                           50

                           nem több, mint 1 év

                           45

                           több, mint 1 év, de nem több, mint 2 év

                           40

                           több, mint 2 év, de nem több, mint 3 év

                           35

                           több, mint 3 év, de nem több, mint 4 év

                           30

                           több, mint 4 év, de nem több, mint 5 év

                           25

                           több, mint 5 év, de nem több, mint 6 év

                           20

                           több, mint 6 év, de nem több, mint 8 év

                           10

                           több, mint 8 év, de nem több, mint 10 év

                     […]
               (3)   Az (1) bekezdés alapján nyújtott illetékkedvezmény nem haladhatja meg az (1) bekezdésben említett százalékos mértékeknek a korábbi vagyonszerző által ugyanazon vagyon megszerzése után megfizetett illetékre történő alkalmazása mellett kiszámított összeget.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               7

               A Németországban lakóhellyel rendelkező M.‑H. Feilen egyedüli örököse édesanyjának, aki 2007‑ben hunyt el ugyanezen tagállamban, ahol utolsó lakóhelye is volt. Az édesanya hagyatéka lényegében a 2004‑ben Ausztriában elhunyt lánya után örökölt örökségrészből állt, amely tagállamban a leánya elhalálozásáig az édesanya is lakott. Mivel a leány hagyatékát csak az anya elhalálozása után adták át Ausztriában, e hagyaték után M.‑H. Feilen 11961,91 euró összegű öröklési illetéket fizetett.

               8

               M.‑H. Feilen az édesanyja utáni öröklésre vonatkozó illetékbevallásban egyrészt hagyatéki tartozásként szerepeltette az Ausztriában megfizetett öröklési illetéket, másrészt pedig illetékkedvezményt kért az ErbStG 27. §‑a alapján. 2009. október 28‑án kelt határozatában a fuldai adóhivatal hagyatéki tartozásként levonta az Ausztriában megfizetett öröklési illetéket, azonban megtagadta az illetékkedvezmény biztosítását.

               9

               A Finanzgericht (adóügyi bíróság, Németország) elutasította az M.‑H. Feilen által az e határozattal szemben benyújtott keresetet, azzal az indokolással, hogy az ErbStG 27. §‑ának (1) bekezdése az e törvény alapján öröklési illetékkel terhelt öröklés útján történő korábbi vagyonszerzést feltételez. Márpedig a jelen esetben erről nem volt szó, mivel az anya korábbi – lánya után megvalósult – vagyonszerzése nem tartozott az öröklési illeték hatálya alá Németországban, mivel sem az anya, sem a lánya nem voltak a leány elhalálozása időpontjában – az ErbStG 2. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja értelmében – belföldi illetőségűek, továbbá a hagyaték nem tartalmazott – az ErbStG 2. §‑a (1) bekezdésének 3. pontja értelmében vett – belföldi vagyont.

               10

               A felülvizsgálati kérelmet elbíráló Bundesfinanzhof (szövetségi adóügyi bíróság, Németország) kétségeit fejezi ki azzal kapcsolatban, hogy az ErbStG 27. §‑a összeegyeztethető‑e az uniós joggal.

               11

               Először is megállapítja, hogy az alapeljárás felperesét megillető öröklés az uniós jog tőkemozgásra vonatkozó rendelkezéseinek hatálya alá tartozhat. Szerinte M.‑H. Feilen édesanyja utáni öröklése nem tekinthető tisztán belföldi ügyletnek, mivel az édesanya vagyona lényegében az elhunyt lánya után Ausztriában örökölt örökségrészből áll.

               12

               Másodszor a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az ErbStG 27. §‑ának (1) bekezdése szerinti öröklési illetékkedvezmény biztosításának megtagadása a Bíróság ítélkezési gyakorlatára figyelemmel a tőkemozgás korlátozásának minősülhet, mivel végeredményben csökkenti a külföldi öröklési illeték hatálya alá tartozó vagyont tartalmazó hagyaték értékét. Ezzel összefüggésben kétségeit fejezi ki annak kapcsán, hogy a Bíróság 2009. február 12‑iBlock‑ítéletét (C‑67/08, EU:C:2009:92) figyelembe véve ki kell‑e zárni az ilyen korlátozás fennállását.

               13

               Harmadszor az említett bíróság felveti, hogy a tőke szabad mozgásának az ErbStG 27. §‑ának (1) bekezdéséből eredő esetleges korlátozása igazolható‑e az EUMSZ‑Szerződés rendelkezései alapján.

               14

               E körülmények között a Bundesfinanzhof (szövetségi adóügyi bíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Ellentétes‑e az EUMSZ 65. cikkel összefüggésben értelmezett EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése szerinti szabad tőkemozgással az olyan tagállami szabályozás, amely a bizonyos illetékcsoportba tartozó személyek által haláleset folytán történő vagyonszerzés esetén az öröklési illeték mérséklését írja elő, ha a hagyaték olyan vagyont tartalmaz, amelyet az adott illetékcsoportba tartozó személyek e vagyonszerzést megelőző utolsó tíz évben szereztek meg, és e korábbi vagyonszerzés tekintetében öröklési illetéket állapított meg a tagállam, miközben az illetékkedvezmény kizárt, ha a korábbi vagyonszerzés tekintetében valamely más tagállam állapított meg öröklési illetéket?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               15

               A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e az EUMSZ 63. cikk (1) bekezdésével és az EUMSZ 65. cikkel az olyan tagállami szabályozás, amely meghatározott illetékcsoportba tartozó személyek öröklése esetén az öröklési illeték mérséklését írja elő, ha a hagyaték olyan vagyont tartalmaz, amely az e vagyonszerzést megelőző tíz évben már öröklés tárgyát képezte, feltéve hogy ez utóbbi öröklés e tagállamban öröklési illeték beszedését vonta maga után.

               16

               Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is említette, az öröklés, amely az elhunyt személy hagyatékának egy vagy több személyre történő átszállását jelenti, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint tőkemozgásnak minősül az EUMSZ 63. cikk értelmében, azon eseteket kivéve, amikor a tőkemozgás összetevői egyetlen tagállamon belülre korlátozódnak (lásd ebben az értelemben: 2006. február 23‑ivan Hilten‑van der Heijden ítélet, C‑513/03, EU:C:2006:131, 39–42. pont; 2008. január 17‑iJäger‑ítélet, C‑256/06, EU:C:2008:20, 24. és 25. pont; 2013. október 17‑iWelte‑ítélet, C‑181/12, EU:C:2013:662, 19. és 20. pont; 2014. szeptember 3‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑127/12, nem tették közzé, EU:C:2014:2130, 52. és 53. pont).

               17

               Márpedig az alapügyben szereplő hagyaték olyan vagyont tartalmaz, amely egy korábbi, M.‑H. Feilen leánytestvére és édesanyja között Ausztriában bekövetkezett öröklésből származik, amely tagállamban volt e vagyon fekvési helye, és ahol ők a leánytestvér elhalálozása időpontjában laktak. Ez a határon átnyúló elem az oka annak, hogy nem adták meg M.‑H. Feilen részére az ErbStG 27. §‑ának (1) bekezdésében szabályozott öröklési illetékkedvezményt. Mivel az ilyen helyzet nem tekinthető tisztán belső helyzetnek, az alapügy tárgyát képező öröklés az EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése szerinti tőkemozgások körébe tartozó műveletnek minősül.

               18

               Meg kell tehát vizsgálni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely az alapügyben szerepel, a tőkemozgás EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése értelmében vett korlátozásának minősül‑e, és igenlő válasz esetén, hogy igazolható‑e az ilyen korlátozás.

         A tőkemozgás korlátozásának fennállásáról

               19

               A Bíróság már kimondta, hogy az a tagállami szabályozás, amely az öröklésre vonatkozó olyan illetékkedvezményt, mint például az illetékalap vonatkozásában irányadó mentességet, az örökhagyó vagy az örökös lakóhelyétől, vagy a hagyatéki vagyon fekvési helyétől teszi függővé, a szabad tőkemozgás EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése által tiltott korlátozásának minősül, ha ahhoz vezet, hogy a külföldi illetőségű személyeket vagy más tagállamban található vagyontárgyakat érintő öröklést súlyosabb adóteherrel sújtja, mint a csak belföldi illetőségű személyeket vagy csak az adóztató tagállamban található vagyontárgyakat érintő öröklést, és ekképpen az említett hagyaték értékének csökkenését eredményezi (lásd ebben az értelemben: 2008. január 17‑iJäger‑ítélet, C‑256/06, EU:C:2008:20, 30–35. pont; 2013. október 17‑iWelte‑ítélet, C‑181/12, EU:C:2013:662, 23–26. pont; 2014. szeptember 3‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑127/12, nem tették közzé, EU:C:2014:2130, 57–60. pont; 2014. szeptember 4‑iBizottság kontra Németország ítélet, C‑211/13, nem tették közzé, EU:C:2014:2148, 40–43. pont).

               20

               A jelen esetben az ErbStG 27. §‑ának (1) bekezdése előírja, hogy az I. illetékcsoportba tartozó személyek haláleset folytán történő vagyonszerzését csökkentett öröklési illeték terheli, ha az e vagyonszerzést megelőző tíz évben e vagyont az említett illetékcsoportba tartozó személyek már megszerezték, és e korábbi szerzés után Németországban öröklési illetéket szedtek be. Az ErbStG 2. §‑a alapján az ilyen illetéket abban az esetben vetik ki, ha az örökhagyó az elhalálozása időpontjában vagy a vagyonszerző az illetékkötelezettség keletkezésének időpontjában belföldön rendelkezik lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel, vagy ha az átszállt vagyontárgyak „belföldi vagyonba” tartoznak, ezt követően pedig az öröklési illetéket akkor csökkentik, ha a szóban forgó vagyon a korábbi örökléskor Németországban volt, vagy ha külföldön volt, akkor az öröklésben érintett felek közül legalább az egyik fél Németországban lakott.

               21

               E szabályozás tehát az öröklési illetékkedvezmény igénybevételét attól teszi függővé, hogy a korábbi öröklés során hol volt a hagyatéki vagyon fekvési helye, valamint hogy hol volt e korábbi öröklés során az örökhagyó vagy az örökös lakóhelye. E szabályozás azzal a következménnyel jár, hogy azon hagyatékot, amely olyan vagyontárgyakat tartalmaz, amelyek a korábbi örökléskor más tagállamban voltak találhatók, és ezen öröklés esetén egyik fél sem lakott Németországban, magasabb öröklési illeték terheli, mint azt a hagyatékot, amely csak olyan vagyontárgyakból áll, amelyek a korábbi örökléskor Németországban helyezkedtek el, vagy olyan vagyontárgyakból áll, amelyek más tagállamban voltak a korábbi örökléskor, amely esetében az öröklésben érintett felek közül legalább az egyik fél Németországban lakott. Így e szabályozás azt eredményezi, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is megállapította, hogy csökken a hagyaték értéke.

               22

               Ebből az következik, hogy az olyan nemzeti jogszabály, mint amely az alapeljárás tárgyát képezi, a tőkemozgás EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése értelmében vett korlátozásának minősül.

               23

               Miután a kérdést előterjesztő bíróság kétségeit fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy a Bíróság 2009. február 12‑iBlock‑ítélete (C‑67/08, EU:C:2009:92) megkérdőjelezi e következtetést, meg kell állapítani, hogy az ezen ítéletben vizsgált helyzettől eltérően az alapügy nem egy és ugyanazon hagyatéki vagyon elemeinek két tagállam általi kettős adóztatásáról van szó, hanem egy hagyaték egyetlen tagállam általi adójogi kezeléséről, amely tagállam aszerint tesz különbséget, hogy e hagyaték tartalmaz‑e, vagy sem, olyan vagyont, amely után ugyanezen tagállamban egy korábbi öröklés alkalmával már illetéket szedtek be.

         A tőkemozgás korlátozásának igazolásáról

               24

               Az EUMSZ 65. cikken alapuló esetleges igazolás kapcsán emlékeztetni kell arra, hogy e cikk (1) bekezdésének a) pontja szerint az EUMSZ 63. cikk „nem érinti[...] a tagállamoknak azt a jogát, hogy […] alkalmazzák adójoguk azon vonatkozó rendelkezéseit, amelyek a lakóhely vagy a tőkebefektetés helye alapján az adózók között különbséget tesznek”.

               25

               Az EUMSZ 65. cikk e rendelkezését a tőke szabad mozgásának alapvető elvétől való eltérésként szigorúan kell értelmezni. Következésképpen e rendelkezés nem értelmezhető úgy, hogy minden adójogi szabályozás, amely az adózók között a lakóhely vagy a tőkebefektetés tagállama alapján különbséget tesz, automatikusan összeegyeztethető a Szerződéssel. Ugyanis az EUMSZ 65. cikk (1) bekezdésének a) pontjában előírt kivételt korlátozza ugyanezen cikk (3) bekezdése, amely szerint a hivatkozott (1) bekezdésben említett nemzeti rendelkezések „nem szolgálhatnak az [EUMSZ] 63. cikkben meghatározott szabad tőkemozgásra és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül” (2014. szeptember 4‑iBizottság kontra Németország ítélet, C‑211/13, nem tették közzé, EU:C:2014:2148, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               26

               Különbséget kell tehát tenni az EUMSZ 65. cikk (1) bekezdésének a) pontja értelmében megengedett eltérő bánásmód és az EUMSZ 65. cikk (3) bekezdésében tiltott önkényes megkülönböztetés között. E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy ahhoz, hogy az olyan nemzeti adójogi szabályozás, amely az öröklési és ajándékozási illeték kiszámításakor különbséget tesz belföldi és külföldi illetőségű személyek, vagy belföldön és külföldön fekvő vagyontárgyak között, összeegyeztethető legyen a Szerződés szabad tőkemozgásról szóló rendelkezéseivel, az szükséges, hogy az eltérő bánásmód olyan helyzetekre vonatkozzon, amelyek objektíve nem hasonlíthatók össze, vagy hogy azt közérdeken alapuló nyomós ok igazolja (2014. szeptember 3‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑127/12, nem tették közzé, EU:C:2014:2130, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               27

               Ami a szóban forgó helyzetek összehasonlíthatóságát illeti, nem vitatott, hogy az érintett szabályozás azonos módon kezeli az öröklési illeték szempontjából az I. illetékcsoportba tartozó, belföldön lakó személyeket, akik öröklés útján olyan vagyontárgyakat tartalmazó vagyont szereznek, amelyeket az ezen öröklést megelőző tíz évben már ugyanezen illetékcsoportba tartozó személyek megörököltek, függetlenül attól, hogy e korábbi örökléskor hol volt e vagyontárgyak fekvési helye vagy az öröklésben annak idején érintett felek lakóhelye. Ez a szabályozás csak az ErbStG 27. §‑ának (1) bekezdésében foglalt öröklési illetékkedvezmény alkalmazása keretében kezeli eltérően ezeket a személyeket attól függően, hogy a kérdéses vagyontárgyak a korábbi örökléskor belföldön voltak‑e, vagy sem, valamint attól függően, hogy az öröklésben érintett felek belföldön laktak‑e, vagy sem (lásd analógia útján: 2013. október 17‑iWelte‑ítélet, C‑181/12, EU:C:2013:662, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               28

               Ebből következik, hogy az alapügyben szereplő szabályozás által alkalmazott eltérő bánásmód olyan helyzetekre vonatkozik, amelyek egymással objektíve összehasonlíthatók.

               29

               Ezért meg kell vizsgálni, hogy az ilyen szabályozást objektíven igazolhatja‑e olyan közérdeken alapuló nyomós ok, mint az adórendszer koherenciája megőrzésének szükségessége, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság említett, és amelyre a német kormány is hivatkozott.

               30

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már elismerte, hogy az adórendszer koherenciája megőrzésének szükségessége igazolhatja a Szerződés által biztosított mozgásszabadságok gyakorlásának korlátozását. Azonban az ilyen igazolás elfogadhatóságához az szükséges, hogy közvetlen kapcsolat legyen megállapítható a nyújtott adóelőny és ezen előny valamely meghatározott adóteherrel történő kiegyenlítése között, és e kapcsolat közvetlen jellegét a szóban forgó szabályozás által követett célra tekintettel kell megállapítani (2013. október 17‑iWelte‑ítélet, C‑181/12, EU:C:2013:662, 59. pont; 2013. november 7‑iK‑ítélet, C‑322/11, EU:C:2013:716, 65. és 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               31

               A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélte meg, hogy az ErbStG 27. §‑ának (1) bekezdésében előírt öröklési illetékkedvezményből eredő előny közvetlenül kapcsolódik ahhoz a tényhez, hogy már előzetesen öröklési illetéket szedtek be azért, mert ugyanezen vagyont korábban öröklés útján megszerezték. E bíróság kifejtette, hogy e rendelkezés célja az, hogy – legfeljebb 50%‑kal – csökkenjen az e vagyonra eső öröklési illeték, abban az esetben, ha tíz éven belül ugyanazon vagyon esetében az I. illetékcsoportba tartozó személyek között többszörös vagyonátszállás következik be, amennyiben a korábbi vagyonszerző terhére illetékkiszabás történt.

               32

               Ezt a megítélést osztja lényegében a német kormány, amely kifejti, hogy az ErbStG 27. §‑a azon az elgondoláson alapul, hogy a vagyon közeli hozzátartozók között, egyik nemzedékről a másikra öröklődik, és ugyanazon vagyon újbóli adóztatása, ha azt a közelmúltban már adóztatták, egy bizonyos mértékig méltánytalan. Ez a cikk ugyanis arra irányul, hogy elkerüljék ugyanazon vagyon időben közeli kétszeres adóztatását azáltal, hogy lemondanak az öröklési illeték egy részének beszedéséről, ha az említett cikkben előírt határidőn belül egy korábbi öröklés alkalmával ilyen illetéket szedtek be Németországban. Az említett illeték csökkentésének megtagadása az olyan korábbi vagyonszerzés esetén, amelyet kizárólag külföldön adóztattak, objektív jelleggel kötődik ahhoz a tényhez, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem tudta megadóztatni e vagyonszerzést és nem tudott hozzájutni az ennek megfelelő adóbevételekhez.

               33

               A fenti körülményekre tekintettel úgy tűnik, hogy annak előírásával, hogy az öröklési illetékkedvezmény kizárólag azon személyeknek járhat, akik öröklés útján olyan vagyonhoz jutnak, amely után egy korábbi öröklés alkalmával ilyen illetéket szedtek be Németországban, ezen illetékkedvezmény kialakítása szimmetrikus logikát tükröz (lásd: 2011. december 1‑iBizottság kontra Belgium ítélet, C‑250/08, EU:C:2011:793, 73. pont; Bizottság kontra Magyarország ítélet, C‑253/09, EU:C:2011:795, 74. pont). Ez a logika nem érvényesülne, ha ezen illetékkedvezmény megilletné azokat a személyeket is, akik olyan vagyont örökölnek, amely után nem szedtek öröklési illetéket e tagállamban.

               34

               Ebből következik, hogy az öröklési illeték alóli mentesség e szabályozásában közvetlen kapcsolat áll fenn az illetékkedvezmény és a korábbi illetékbeszedés között.

               35

               Kétségtelen, hogy olyan ügyekben, amelyek nem tartoznak az öröklési adóztatás körébe, a Bíróság kimondta, hogy hiányzik a közvetlen kapcsolat, ha elkülönülő adóztatásokról vagy különböző adózók adójogi kezeléséről van szó (lásd ebben az értelemben: 2003. szeptember 18‑iBosal‑ítélet, C‑168/01, EU:C:2003:479, 30. pont; 2015. február 24‑iGrünewald‑ítélet, C‑559/13, EU:C:2015:109, 49. pont).

               36

               Azonban egy olyan sajátos helyzetben, mint amelyet az ErbStG 27. §‑a szabályoz, az a feltétel, amely szerint követelmény, hogy ugyanazon adózóról legyen szó, nem alkalmazható, mivel az a személy, aki az öröklési illetéket a korábbi örökléskor lerótta, szükségképpen elhalálozott.

               37

               Ezenkívül az ErbStG 27. §‑a által követett cél az, amint az a jelen ítélet 31. és 32. pontjából következik, hogy bizonyos mértékig csökkentsék azt az adóterhet, amely a közeli hozzátartozók között örökölt vagyont tartalmazó hagyatékot terheli, amely vagyon után már korábban illetéket szedtek, részlegesen elkerülve e vagyon időben közeli kétszeres adóztatását Németországban. E célra tekintettel, amint azt a főtanácsnok indítványának 71. pontjában kiemelte, közvetlen kapcsolat van az e cikkben szabályozott öröklési illetékkedvezmény és az öröklési illeték korábbi beszedése, ugyanazon illeték vonatkozásában ezen adóelőny és e korábbi illetékbeszedés, ugyanazon vagyon és ugyanazon családhoz tartozó közeli hozzátartozók között.

               38

               Következésképpen meg kell állapítani, hogy az adórendszer koherenciája biztosításának szükségessége igazolhatja a tőkemozgás olyan nemzeti szabályozásból eredő korlátozását, mint amely az alapügyben szerepel.

               39

               Ahhoz, hogy e korlátozás igazolható legyen, még az is szükséges, hogy az az elérni kívánt cél szempontjából alkalmas és arányos legyen (lásd ebben az értelemben: 2011. december 1‑iBizottság kontra Belgium ítélet, C‑250/08, EU:C:2011:793, 78. pont; Bizottság kontra Magyarország ítélet, C‑253/09, EU:C:2011:795, 79. pont).

               40

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy az olyan öröklési illetékkedvezmény, amelyet az illetékfizetési kötelezettség keletkezésének két időpontja között eltelt időtől függő százalékos érték alapján számítanak, és amely attól a feltételtől függ, hogy a vagyon után a megelőző tíz évben szedtek‑e már ilyen illetéket Németországban, alkalmasnak tűnik az ErbStG 27. §‑a által követett és a jelen ítélet 37. pontjában ismertetett cél elérésére. Ezenkívül e kedvezmény arányos is e célkitűzés szempontjából, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaságnak nem volt adóztatási joghatósága a korábbi öröklés felett. E körülmények között az, hogy e kedvezmény igénybevételét olyan helyzetekre korlátozzák, amikor az említett vagyon után illetéket szedtek Németországban, arányosnak tűnik az említett célkitűzés szempontjából (lásd ebben az értelemben: 2011. december 1‑jeiBizottság kontra Magyarország ítélet, C‑253/09, EU:C:2011:795, 80. és 81. pont).

               41

               Ebből következik, hogy a tőkemozgás olyan nemzeti szabályozásból eredő korlátozását, mint amely az alapügyben szerepel, igazolja az adórendszer koherenciája biztosításának szükségessége.

               42

               Következésképpen a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 63. cikk (1) bekezdésével és az EUMSZ 65. cikkel nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amely meghatározott illetékcsoportba tartozó személyek öröklése esetén az öröklési illeték mérséklését írja elő, ha a hagyaték olyan vagyont tartalmaz, amely az e vagyonszerzést megelőző tíz évben már öröklés tárgyát képezte, feltéve hogy ez utóbbi öröklés e tagállamban öröklési illeték beszedését vonta maga után.

         A költségekről

               43

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

                     Az EUMSZ 63. cikk (1) bekezdésével és az EUMSZ 65. cikkel nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amely meghatározott illetékcsoportba tartozó személyek öröklése esetén az öröklési illeték mérséklését írja elő, ha a hagyaték olyan vagyont tartalmaz, amely az e vagyonszerzést megelőző tíz évben már öröklés tárgyát képezte, feltéve hogy ez utóbbi öröklés e tagállamban öröklési illeték beszedését vonta maga után.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.