title: A Törvényszék ítélete (negyedik tanács), 2015. december 11.#Finn Köztársaság kontra Európai Bizottság.#EMVA – Finanszírozásból kizárt kiadások – Vidékfejlesztés – Egyszeri pénzügyi korrekció – Használt gépek és berendezések vásárlására fordított kiadások támogathatósága – A mikro‑, kis‑ és középvállalkozásokra vonatkozóan eltérést engedő rendszer – Az 1974/2006/EK rendelet 55. cikkének (1) bekezdése.#T-124/14. sz. ügy.

text:
         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2015. december 11. (
            *
         )
      „EMVA — Finanszírozásból kizárt kiadások — Vidékfejlesztés — Egyszeri pénzügyi korrekció — Használt gépek és berendezések vásárlására fordított kiadások támogathatósága — A mikro‑, kis‑ és középvállalkozásokra vonatkozóan eltérést engedő rendszer — Az 1974/2006/EK rendelet 55. cikkének (1) bekezdése”
      A T‑124/14. sz. ügyben,
      a Finn Köztársaság (képviselik: J. Heliskoski és S. Hartikainen, meghatalmazotti minőségben)
      felperesnek
      az Európai Bizottság (képviselik: P. Aalto, J. Aquilina, P. Rossi és T. Sevón, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege, az Európai Mezőgazdasági Garanciaalap (EMGA) és az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap (EMVA) terhére a tagállamok által kifizetett egyes kiadásoknak az európai uniós finanszírozásból való kizárásáról szóló, 2013. december 12‑i 2013/763/EU bizottsági végrehajtási határozat (HL L 338., 81. o.) annyiban történő megsemmisítése iránti kérelme tárgyában, amennyiben ez a határozat a Finn Köztársaság bizonyos kiadásainak az EMVA terhére történő uniós finanszírozását az uniós szabályoknak való meg nem felelés miatt 927827,58 euró összegben kizárja,
      A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács),
      tagjai: M. Prek elnök, I. Labucka és V. Kreuschitz (előadó) bírák,
      hivatalvezető: C. Heeren tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. június 12‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               Az Európai Bizottság 2011. május 23. és 27. között a „mikrovállalkozások létrehozása és fejlesztése” című M312 intézkedésre vonatkozóan helyszíni ellenőrzést végzett Finnországban (RD1/2011/805/FI. sz. vizsgálat).

               2

               2011. szeptember 9‑én a Bizottság közölte a finn hatóságokkal a helyszíni ellenőrzést követő megállapításait az 1290/2005/EK tanácsi rendeletnek a kifizető ügynökségek és más testületek akkreditációja és az EMGA és az EMVA számláinak elszámolása tekintetében történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2006. június 21‑i 885/2006/EK bizottsági rendelet (HL L 171., 90. o.) 11. cikkének (1) bekezdése szerint. E tájékoztatásban a Bizottság kifejtette azon okokat, amelyek alapján úgy véli, hogy a finn hatóságok a vidékfejlesztési kiadások finanszírozása keretében a 2007. évi időszaktól kezdve nem tartották be az uniós jog bizonyos követelményeit, így az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló 1698/2005/EK tanácsi rendelet részletes alkalmazási szabályainak megállapításáról szóló, 2006. december 15‑i 1974/2006/EK módosított bizottsági rendelet (HL L 368., 15. o.) 55. cikkének (1) bekezdéséből eredő követelményeket, és felkérte az említett hatóságokat azon feltételek meghatározására, amelyek szerint a használt berendezések vásárlására fordított kiadásokat támogathatónak ítélték meg. Ezenkívül a Bizottság kifogásolta a vidékfejlesztési támogatási intézkedésekre vonatkozó ellenőrzési eljárások, valamint a kölcsönös megfeleltetés végrehajtása tekintetében az 1698/2005/EK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2006. december 7‑i 1975/2006/EK bizottsági rendelet (HL L 368., 74. o.) 26. cikke (2) bekezdésének d) pontja értelmében az egyes használt berendezések vásárlásához kapcsolódó költségek indokoltságának hiányos ellenőrzését.

               3

               A Finn Köztársaság a 2011. november 3‑i levelében azt válaszolta a Bizottságnak, hogy véleménye szerint az uniós jogszabályoknak, így többek között az 1974/2006 rendelet 55. cikkének megfelelően járt el, mivel ez a cikk felhatalmazza a tagállamokat arra, hogy megállapítsák azokat a feltételeket, amelyek mellett a használt berendezések vásárlása támogatható kiadásnak minősül. Finnország ezzel a lehetőséggel a támogatás nyújtásának feltételeit egyaránt rögzítő 632/2007. sz. rendelet 23. és 35. cikkében élt.

               4

               A Bizottság a 2012. január 16‑i levelében a finn hatóságokat kétoldalú megbeszélésre hívta Brüsszelbe (Belgium), amelyre 2012. február 2‑án került sor. A Bizottság a 2012. február 29‑i levelében a 885/2006 rendelet 11. cikkének (2) bekezdése szerint megküldte az e megbeszélésről készült jegyzőkönyvet a finn hatóságoknak, valamint további információkat kért. E levél 1. mellékletében a Bizottság egyrészt kifejtette azon okokat, amelyek alapján úgy véli, hogy a 632/2007. sz. rendelet összeegyeztethetetlen az 1974/2006 rendelet 55. cikkének (1) bekezdésében meghatározott követelményekkel, másrészt pedig ismételten kifogásolta az egyes használt berendezések vásárlásához kapcsolódó költségek indokoltságának hiányos ellenőrzését.

               5

               A finn hatóságok 2012. április 27‑én benyújtották a 2012. február 2‑i megbeszélés jegyzőkönyvével kapcsolatos észrevételeiket és a tájékoztatáskérésre adott válaszaikat.

               6

               A Bizottság 2013. május 13‑án egy május 6‑án kelt hivatalos közleményt intézett a finn hatóságokhoz a 885/2006 rendelet 11. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése és 16. cikkének (1) bekezdése szerint, amelyben a 2009. szeptember 9‑től 2012. október 15‑ig terjedő időszakra nézve 927827,58 euró összegű pénzügyi korrekciót jelentett be. A Bizottság kifejtette azon okokat, amelyek alapján úgy véli, hogy a finn hatóságok a használt berendezések vásárlásához nyújtott támogatásokat illetően nem tartották be az 1974/2006 rendelet 55. cikkének (1) bekezdésében és az 1975/2006 rendelet 26. cikke (2) bekezdésének d) pontjában előírt követelményeket.

               7

               2013. június 19‑én a Finn Köztársaság a 885/2006 rendelet 16. cikke értelmében egyeztetési kérelmet nyújtott be az egyeztető szervhez. Ez a szerv a 2013. szeptember 5‑i levelében tudatta, hogy nem foglal állást a kérelemmel kapcsolatban, mivel a pénzügyi korrekció összege nem éri el az egymillió eurót.

               8

               A Bizottság a 2013. november 18‑i összefoglaló jelentésének 17.1 pontjában kifejtette, hogy egyrészt a finn hatóságoknak a használt berendezések vásárlásának támogathatóságára vonatkozó gyakorlata nem felel meg az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésében meghatározott feltételeknek, mivel a Finn Köztársaság nem határozta meg, és nem indokolta kellően azokat az egyes eseteket, amelyekben a használt berendezések – kivételes jelleggel – az EMVA terhére finanszírozhatók. Éppen ellenkezőleg, a 632/2007. sz. rendelet vonatkozó rendelkezései a használt berendezésekbe történő beruházás általános lehetőségét írják elő, amely berendezések támogathatósága esetről esetre vizsgálandó az „általános gazdasági szempontból legkedvezőbb” opció nem világosan meghatározott kritériuma alapján. Másrészt a Bizottság megállapította, hogy a használt berendezések finanszírozásához kapcsolódó ésszerű költségek vizsgálata hiányos volt, és nem felelt meg az 1975/2006 rendelet 26. cikke (2) bekezdésének d) pontjában meghatározott követelményeknek. Ebből arra következtetett, hogy a használt berendezések vásárlásához nyújtott támogatásokat illetően 100%‑os pénzügyi korrekciót kell alkalmazni, ami 927827,58 eurónak felel meg. A használt berendezések finanszírozásához kapcsolódó ésszerű költségek hiányos vizsgálata kapcsán a Bizottság egy 10%‑os, 14208,31 eurónak megfelelő összegű pénzügyi korrekciót javasolt, amely azonban teljes mértékben leírható az első pénzügyi korrekcióból.

               9

               2013. december 12‑én a Bizottság elfogadta az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege, az Európai Mezőgazdasági Garanciaalap (EMGA) és az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap (EMVA) terhére a tagállamok által kifizetett egyes kiadásoknak az európai uniós finanszírozásból való kizárásáról szóló 2013/763/EU végrehajtási határozatot (HL L 338., 81. o.; a továbbiakban: megtámadott határozat). Ezt a határozatot a Finn Köztársasággal 2013. december 13‑án közölték C(2013) 8743 szám alatt.

               10

               A megtámadott határozatban a Bizottság a „[2013. november 18‑i] összefoglaló jelentés[re]” hivatkozva (a megtámadott határozat (6) preambulumbekezdése) a 2009‑től 2012‑ig terjedő pénzügyi évek vonatkozásában mint nem támogatható kiadásokat kizárta a Finn Köztársaság által a használt gépek és berendezések vásárlása kapcsán a „Vidékfejlesztés, EMVA, 1. + 3. tengely – beruházásra irányuló intézkedések (2007–2013)” keretében bejelentett kiadásokat. A 927827,58 euró összegű pénzügyi korrekció „egyszeri”, amennyiben „az [1974/2006] rendelet 55. cikkének való megfelelés hiánya” indokolja. Amennyiben az említett korrekcióra „[a] költségek indokoltságának hibás ellenőrzése [helyesen: hiányos ellenőrzése]” alapján kerül sor, 10%‑os, 14208,31 eurónak megfelelő „átalány” korrekcióról van szó, amelynek azonban nincs „[p]énzügyi hatása” (lásd a megtámadott határozatnak a melléklettel összefüggésben értelmezett 1. cikkét, 98. és 99. o.).

         Az eljárás és a felek kérelmei

               11

               A Törvényszék Hivatalához 2014. február 19‑én benyújtott keresetlevelével a Finn Köztársaság előterjesztette a jelen keresetet.

               12

               Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (negyedik tanács) az eljárás szóbeli szakaszának megnyitásáról határozott.

               13

               A felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék szóbeli kérdéseire adott válaszaikat a 2015. június 12‑én tartott tárgyaláson meghallgatták.

               14

               A Finn Köztársaság azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        semmisítse meg a megtámadott határozat azon részét, amelyben a Bizottság vele szemben 927827,58 euró összegben a finanszírozás visszafizetését követeli;

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               15

               A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant;

                        —

                        a Finn Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

         A jogvita tárgyáról

               16

               Keresete alátámasztására a Finn Köztársaság lényegében egyetlen, az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.

               17

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Finn Köztársaság a válaszában megerősítette, hogy a keresete kizárólag a megtámadott határozatban alkalmazott egyszeri pénzügyi korrekcióra vonatkozik. Ezt a keresetben felhozott megsemmisítési jogalap is alátámasztja, amely az 1974/2006 rendeletnek kizárólag az 55. cikke (1) bekezdésére hivatkozik, nem pedig az 1975/2006 rendelet 26. cikke (2) bekezdésének d) pontjára, amelyen a pénzügyi átalánykorrekció alapul. Következésképpen a jelen jogvita tárgya arra korlátozódik, hogy a Bizottság az említett egyszeri pénzügyi korrekció megalapozása érdekében jogszerűen alkalmazta‑e az 1974/2006 rendelet 55. cikkének (1) bekezdését.

               18

               A Finn Köztársaság úgy véli, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyja az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdése első albekezdésének b) pontja (a továbbiakban: első albekezdés) és ugyenezen rendelkezés második albekezdése (a továbbiakban: második albekezdés) közötti összefüggést. Ez a rendelkezés a tagállamoknak széles mérlegelési jogkört biztosít az egyes használt gépek és berendezések támogathatóságának meghatározása terén, mivel a második albekezdés nem határozza meg azokat a kritériumokat, amelyek alapján megállapítható, hogy a használt gépek és berendezések vásárlásához nyújtott támogatás „kellően indokolt”. Az említett rendelet azt sem követeli meg, hogy a tagállamok pontosan meghatározzanak minden egyes olyan esetet, amelyben a használt gépek vagy berendezések vásárlása támogatható. Ezenkívül az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló, 2005. szeptember 20‑i 1698/2005/EK tanácsi rendelet (HL L 277., 1. o.) 71. cikke (3) bekezdésének első albekezdése kifejezetten előírja, hogy a kiadások támogathatóságának szabályait nemzeti szinten kell meghatározni. Így a tagállamok feladata azon esetek megállapításához szükséges kritériumok pontosabb meghatározása, amelyekben kellően indokolt a használt berendezések vásárlása. A Finn Köztársaság szerint a „kellően indokolt esetekben” és a „támogathatóság feltételei” fogalmak szorosan kapcsolódnak egymáshoz, így azokat lehetetlen egymástól függetlenül alkalmazni. Elegendő tehát, hogy a tagállam meghatározza a támogathatóság feltételeit, illetve hogy ezek a feltételek teljesüljenek, ahhoz hogy a használt gépek vagy berendezések vásárlásához nyújtott támogatás kellően indokolt legyen.

               19

               A Bizottság azt válaszolja, hogy az első albekezdés egy főszabályt fogalmaz meg, amely szerint az EMVA terhére finanszírozott beruházások esetében a támogatható költségek az új gépek vagy berendezések vásárlására vagy pénzügyi lízingjére korlátozódnak. A második albekezdés értelmében csakis az első albekezdéstől eltérve és „kellően indokolt esetekben” tekinthető a használt berendezések vásárlása támogatható kiadásnak. Éppen ezért a tagállamnak konkrétan – egy előzetes definíció révén – meg kell határoznia azokat a ritka, „kellően indokolt esetek[et]”, amelyekben támogatás nyújtható. Csakis az ilyen megközelítés felel meg egyrészt a közösségi mezőgazdasági beruházási támogatás 1698/2005 rendelet (21) preambulumbekezdésében meghatározott azon céljának, hogy a mezőgazdasági üzemek korszerűsítésével azok gazdasági teljesítményét növelje a termelési tényezők jobb felhasználása, különösen pedig új technológiák és innováció bevezetése révén, másrészt pedig az EMVA terhére nyújtott támogatás ugyanezen rendelet (23) preambulumbekezdésében meghatározott azon céljainak, hogy az elsődleges mezőgazdasági és erdészeti termékek feldolgozásának és piaci értékesítésének javítására ösztönözzön. A használt berendezésekhez nyújtott támogatások korlátozása az 1698/2005 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában meghatározott célkitűzésnek is megfelel, amely a mezőgazdaság és az erdészet versenyképességének javítására irányul a szerkezetátalakítás, a fejlesztés és az innováció támogatása révén (lásd még az említett rendelet (46) preambulumbekezdését). Ezek a célok általában csakis új berendezésekbe való beruházások útján érhetők el.

               20

               Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a Finn Köztársaság szerinti értelmezése ellentétes mind e bekezdés szerkezetével, amely egy főszabályt és egy eltérést határoz meg, mind pedig a főszabály és az eltérés közötti „jogszabályi hierarchiával”. E rendelkezés szövegéből az következik, hogy a használt berendezések vásárlásához nyújtott támogatás eltérés az új berendezések vásárlásának főszabályához képest, amely mint főszabály nem igényel külön indokolást. Pontosan e támogatás eltérést engedő jellege miatt a tagállamok csakis „kellően indokolt esetekben” – vagyis a meghatározásra és az indokolásra külön hangsúlyt fektetve – finanszírozhatják a használt berendezések vásárlását. Márpedig a Finn Köztársaság értelmezése olyan mértékben kiterjesztené az eltérés hatályát, hogy azt főszabállyá alakítaná. E tekintetben a Finn Köztársaság nem hivatkozhat mérlegelési jogkörére, mivel a „kellően indokolt esetekben” kritériumot minden tagállamban azonos módon kell értelmezni, és mivel a tagállamok kötelesek az 1974/2006 rendeletben világosan meghatározott keretek között maradni. Az 1974/2006 rendelet 55. cikkének (1) bekezdésében meghatározott eltérés tehát azt feltételezi, hogy a tagállam előzőleg helyesen megállapítja a „kellően indokolt esetek[et]”, vagyis a korlátozott számban, pontosan meghatározott eseteket. Ebben az összefüggésben a Bizottság vitatja azt az érvet is, amely szerint a „kellően indokolt esetekben” és „[feltételek], amelyek mellett a használt berendezések vásárlása […] támogatható kiadásnak minősül” kritériumok egymáshoz kapcsolódnak, és azokat együttesen kell alkalmazni. A Bizottság ebből arra következtetett, hogy a finn szabályozás nem határozza meg az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének megfelelően azokat a „kellően indokolt esetek[et]”, amelyekben – eltérést alkalmazva – a használt berendezések vásárlásához támogatás nyújtható.

               21

               A Törvényszék szükségesnek tartja, hogy az értékelését az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdése azon értelmezésének megalapozottságára összpontosítsa, amelyet a Bizottság az összefoglaló jelentéssel együtt értelmezett, megtámadott határozatban ismertetett. A felek nézeteltérése ugyanis főként az első és a második bekezdésnek tulajdonítandó értelmezésre, valamint a kettő közötti összefüggésre vonatkozik. Ez a cikk többek között a következőket írja elő:
               „(1)   A beruházások esetében a támogatható költségek a következőkre korlátozódnak:
               […]

                        b)

                        új gépek vagy berendezések – beleértve az eszköz piaci értékéig a számítógépes szoftvert – vásárlása vagy pénzügyi lízingje […];

                  […]
               Az első albekezdés b) pontjától eltérve a tagállamok a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások esetében megállapíthatják azokat a feltételeket, amelyek mellett a használt berendezések vásárlása […] támogatható kiadásnak minősül. [helyesen: Az első albekezdés b) pontjától eltérve a tagállamok kizárólag a mikro‑, kis‑ és középvállalkozásokra vonatkozóan, és kellően indokolt esetekben, megállapíthatják azokat a feltételeket, amelyek mellett a használt berendezések vásárlása […] támogatható kiadásnak minősül.]”

               22

               A Bizottság szerint az első albekezdés egy főszabályt fogalmaz meg, amely szerint az EMVA terhére finanszírozott beruházások esetében a „támogatható kiadások” az „új gépek vagy berendezések vásárlás[ára] vagy pénzügyi lízingj[ére]” korlátozódnak. A második albekezdés értelmében kizárólag „az első albekezdés[től] eltérve”, vagyis az említett főszabálytól eltérve, és „kizárólag a mikro‑, kis‑ és középvállalkozásokra vonatkozóan”„[állapíthatják meg] kellően indokolt esetekben azokat a feltételeket, amelyek mellett a használt berendezések vásárlása […] támogatható kiadásnak minősül”. Ezen eltérés alkalmazásához az érintett tagállamnak tehát a belső jogszabályaiban konkrétan meg kell határoznia egy előzetes definíció révén azokat a „kellően indokolt esetek[et]”, amelyekben kivételes jelleggel támogatás nyújtható a használt berendezésekbe történő beruházáshoz.

               23

               Ezzel szemben a Finn Köztársaság önmagában nem vitatja a második albekezdésnek az első albekezdéshez képest eltérést engedő jellegét, és lényegében azt állítja, hogy ezt az eltérést nem úgy kell érteni, mint egy szigorúan értelmezendő kivételt, hanem mint a mikro‑, kis‑ és középvállalkozásokra vonatkozó sajátos rendszert. A tagállamok a mérlegelési jogkörüket gyakorolva szabadon alakíthatják ki ezt a rendszert, amelyben jogosultak meghatározni annak tartalmát, meghatározva a használt berendezések vásárlására fordított kiadások támogathatóságának „feltételeit”. Ezek a feltételek „szorosan kapcsolódnak” a „kellően indokolt esetek[hez]”, amelyeket az uniós jogi definíció hiányában a tagállam határozhat meg a mérlegelési jogkörét gyakorolva. Ahhoz, hogy a használt berendezések vásárlására fordított kiadások „kellően indokolt esetek[nek]” minősüljenek, elegendő, ha a nemzeti szabályozás megállapítja ezeket a támogathatósági „feltételeket”.

               24

               Az ily módon felmerült értelmezési kérdések megválaszolásához és az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésében foglalt rendelkezések konkrét hatályának, illetve a közöttük fennálló összefüggés megállapításához az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében szó szerinti, teleológiai, rendszertani és történeti értelmezésre van szükség (lásd ebben az értelemben: 2002. november 20‑iLagardère és Canal+ kontra Bizottság ítélet, T‑251/00, EBHT, EU:T:2002:278, 72–83. pont; 2005. október 6‑iSumitomo Chemical és Sumika Fine Chemicals kontra Bizottság ítélet, T‑22/02 és T‑23/02, EBHT, EU:T:2005:349, 41–60. pont).

         Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének szó szerinti értelmezéséről

      A második albekezdés eltérést engedő jellegéről

               25

               A szó szerinti értelmezés keretében meg kell vizsgálni az első és a második albekezdés jogi természetét, valamint a kettő közötti kapcsolatot. Ebben az összefüggésben figyelemmel kell lenni arra a körülményre, hogy az uniós jog rendelkezései több nyelven kerülnek megfogalmazásra, és hogy valamennyi nyelvi változat egyaránt hiteles; így valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése maga után vonja a nyelvi változatok összehasonlítását (lásd ebben az értelemben: 1982. október 6‑iCilfit és társai ítélet, 283/81, EBHT, EU:C:1982:335, 18. pont; 2007. november 7‑iNémetország kontra Bizottság ítélet, T‑374/04, EBHT, EU:T:2007:332, 95. pont).

               26

               Márpedig, amint a felek többek között a tárgyaláson elismerték, a különböző nyelvi változatok összehasonlítása nem teszi lehetővé az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdése hatályának, és különösen az első és a második albekezdés közötti sajátos összefüggés jelentésének további pontosítását.

               27

               A második albekezdésben foglalt „eltérve” kifejezés jelentheti valamely főszabály hatályának korlátozását az egy vagy több, absztrakt módon meghatározott esetre külön szabályt felállítva, a specialia generalibus derogant és a legi speciali per generalem non derogatur jogelveknek megfelelően, vagyis egy szigorú értelemben vett kivételt, vagy utalhat a szóban forgó szabályozás jogalkotójának azon döntésére, hogy a főszabályt bizonyos helyzetekben vagy bizonyos címzettek esetében nem kell alkalmazni, hanem rájuk egy sajátos és elkülönülő rendszer vonatkozik, amely kívül esik a szabályozás hatályán.

               28

               Ugyanis a felek nem vitatják, hogy az első albekezdés általános vagy főszabálynak minősül, és hogy a második albekezdés a mikro‑, kis‑ és középvállalkozásokra eltérő megoldást ír elő, ami alapján mindenképpen eltérést engedő szabálynak minősíthető. Márpedig, a fenti 27. pontban kifejtettek szerint, ez a minősítés nem felel meg szükségképpen a szigorú értelemben vett kivételnek, hanem az általános vagy főszabályhoz képest sajátos és elkülönülő rendszer létezésére utalhat. Így az angol derogation, az olasz deroga és a portugál derrogação nem feltétlenül az exception, az eccezione és az exceção szinonimái. Ugyanígy a német abweichend és a holland in afwijking kifejezés „különbözőt” vagy „eltérőt” jelent, és nem utal feltétlenül kivételre. Végül a spanyol no obstante kifejezés jelentése „azonban”, ami nem szükségképpen utal egy szigorú értelemben vett kivételre.

               29

               Az, hogy a második albekezdés szigorú értelemben vett kivételnek vagy pedig olyan, eltérést engedő szabálynak minősül, amely megteremti annak lehetőségét, hogy a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások tekintetében egy sajátos és elkülönülő rendszert állapítsanak meg, nem dönthető el az alapján, hogy a nyelvi változatok többségében a par dérogationt jelentő szavak az „és” kötőszó segítségével elkülönülnek a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások esetében a „kizárólag” (only; exclusivamente; unicamente; alleen) határozószót alkalmazó második tagmondattól. Ugyanis nem derül ki egyértelműen, hogy az uniós jogalkotó szándéka a szigorú értelemben vett kivétel létrehozására irányult‑e, vagy csupán arra, hogy a tagállamokat felhatalmazza, hogy a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások tekintetében egy eltérő és sajátos rendszert hozzanak létre, hiszen az „eltérve” és a „kizárólag” szavak együtt mindkét értelemben érthetők. Így a fent említett két korlátozó tényező együttes jelenléte ugyanabban a mondatban nem szolgáltat kellően világos és pontos iránymutatást arra nézve, hogy a második albekezdés szigorú értelemben vett kivételnek vagy egyszerűen olyan, eltérést engedő szabálynak minősül, amely megteremti annak lehetőségét, hogy a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások tekintetében egy sajátos és elkülönülő rendszert állapítsanak meg.

               30

               Ebből az következik, hogy a jelen ügyben nem szükségszerűen alkalmazandó a római jogi singularia non sunt extendenda elv által ihletett ítélkezési gyakorlat, amely szerint a kivételt előíró uniós szabályokat szigorúan kell értelmezni, azon főszabály hatékony érvényesülésének fenntartása érdekében, amelytől eltérnek (lásd ebben az értelemben: 2001. december 13‑iHeininger‑ítélet, C‑481/99, EBHT, EU:C:2001:684, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2012. december 13‑iBLV Wohn‑ und Gewerbebau ítélet, C‑395/11, EBHT, EU:C:2012:799, 40. és 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), mivel ez a szigorú értelmezés nem kötelező, amennyiben a második albekezdés olyan, eltérést engedő szabálynak minősítendő, amely megteremti annak lehetőségét, hogy a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások tekintetében egy sajátos és elkülönülő rendszert állapítsanak meg.

               31

               Ennélfogva a szó szerinti értelmezés nem teszi lehetővé annak meghatározását, hogy a második albekezdés a fenti 30. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint szigorú értelemben vett kivételnek minősül‑e, amint azzal lényegében a Bizottság érvel, hanem csupán annak megállapítását teszi lehetővé, hogy a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások tekintetében egy külön szabályt ír elő.

         A „kellően indokolt esetekben” és a támogathatósági „feltételek” kritériumai közötti kapcsolatról

               32

               A második albekezdés konkrét hatályát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a felek nem értenek egyet abban, hogy a második albekezdés csupán kivételes helyzetekben alkalmazandó‑e, amelyeket ráadásul a tagállamnak a belső jogszabályaiban konkrétan és előre meg kell határoznia, vagy pedig szélesebb hatállyal rendelkezik, amely főszabály szerint felöleli mindazon helyzeteket, amelyek a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok mérlegelése szerint megfelelnek a belső jogszabályokban meghatározott támogathatósági „feltételek[nek]”, amely feltételek végeredményben azokat a „kellően indokolt esetek[et]” jelentik, amikor az említett hatóságok úgy határoznak, hogy azokat alkalmazzák, és a szóban forgó szabályok céljainak megfelelően indokolják azok alkalmazását.

               33

               E tekintetben meg kell jegyezni először is, hogy – bármely nyelvi változatban – a második albekezdés egyértelmű megszövegezése szerint a tagállamok a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások esetében egy elkülönült és sajátos rendszer felállítása és végrehajtása tekintetében mérlegelési jogkörrel bírnak, amennyiben ennek érdekében „megállapíthatják azokat a feltételeket, amelyek mellett a használt berendezések vásárlása […] támogatható kiadásnak minősül”. Ugyanígy az sem vitatott, hogy a „kellően indokolt esetekben” kritériumot az uniós jog nem határozza meg, és hogy ennélfogva a tagállamok mérlegelési jogköre – a támogathatósági „feltételek” megállapításán túl – ezen esetek meghatározására is kiterjed.

               34

               Továbbá kétségkívül igaz, hogy az uniós jogalkotó egyrészt a „kellően indokolt esetekben”, másrészt pedig a támogathatósági „feltételek” kritériumoknak saját és elkülönült értelmet szándékozott tulajdonítani. Márpedig ez a megállapítás önmagában nem indokolhatja a Bizottságnak a „kellően indokolt esetekben” kitételre vonatkozó értelmezését, vagyis hogy a tagállamnak állítólag el kell fogadnia egy általános hatályú jogszabályt, amely pontosan meghatározza azokat az eseteket, amelyekben a használt berendezések vásárlása támogatható kiadásnak minősülhet. Ezzel szemben, a második albekezdés szerkezetét figyelembe véve, a „kellően indokolt esetekben” kritérium közvetlenül kapcsolódik a tagállam arra való felhatalmazásához és arra kiterjedő mérlegelési jogköréhez („kellően indokolt esetekben, megállapíthatják”), hogy a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások esetében egy elkülönült és sajátos rendszert állítsanak fel és hajtsanak végre. E tekintetben végeredményben lényegtelen, hogy többek között a dán (I behørigt begrundede tilfælde) és a portugál változat (Em casos devidamente fundamentados) a „kellően indokolt esetekben” kitételt a második albekezdés legelején említi.

               35

               A fentiekre tekintettel a „kellően indokolt esetekben” kitétel csupán arra utal, hogy a tagállamnak a második albekezdés alapján a mérlegelési jogkörét milyen módon kell gyakorolnia, és mindenekelőtt e gyakorlatát indokolnia. Másképpen fogalmazva, a tagállam minden alkalommal, amikor úgy értékeli, hogy célszerű élni a felhatalmazással és az említett mérlegelési jogkörével, akár az általános hatályú jogszabályok elfogadására irányuló határozat keretében, akár a használt berendezések vásárlásával kapcsolatos valamely egyedi esetre vonatkozó határozat keretében köteles kifejteni a határozatát alátámasztó releváns indokokat, ahhoz hogy az említett kritériumoknak eleget tegyen, és ahhoz, hogy a Bizottság számára lehetővé váljon az erre vonatkozó ellenőrzés. Meg kell állapítani, hogy ez az értelmezés a második albekezdés valamennyi nyelvi változata alapján azonos, és hogy eleget tesz annak, hogy biztosítsa a Bizottság számára a megfelelő utólagos ellenőrzés lehetőségét arra vonatkozóan, hogy a tagállam a második albekezdés alapján fennálló mérlegelési jogkörét a vonatkozó uniós jogszabályoknak megfelelően gyakorolta‑e (lásd még az alábbi 40. és 41. pontot).

               36

               Végül, amennyiben az uniós jogalkotó szándékában az állt volna, hogy a Bizottság értelmezésével összhangban álló szabályt fogadjon el, világosan meg kellett volna határoznia, hogy a tagállamok kötelesek olyan, általános hatályú szabályokat megállapítani, amelyek előre meghatározzák mindazokat az eseteket, amelyekben a használt gépek vagy berendezések vásárlása finanszírozhatónak tekinthető; a második albekezdés esetében azonban nem így történt. Márpedig a jogbiztonság elve értelmében a jogalanyok, köztük a tagállamok, nem kerülhetnek nehéz helyzetbe a velük szemben hátrányos pénzügyi jogkövetkezményeket előíró, nem egyértelműen megfogalmazott jogszabály értelmezésének nehézségei miatt (lásd ebben az értelemben, és analógia útján: 2004. április 29‑iSudholz‑ítélet, C‑17/01, EBHT, EU:C:2004:242, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2005. június 7‑iVEMW és társai ítélet, C‑17/03, EBHT, EU:C:2005:362, 80. pont; 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet, C‑98/14, EBHT, EU:C:2015:386, 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               37

               E körülmények között, a szó szerinti értelmezés keretében el kell utasítani a Bizottság érvelését, amely szerint – lényegében – egyrészt a második albekezdés szigorú értelemben vett kivételnek minősül az első albekezdésben meghatározott általános vagy főszabályhoz képest, másrészt pedig a tagállam a „kellően indokolt esetekben” kitétel alapján köteles előre egy általános hatályú jogszabályban konkrét indokolást adni, meghatározva ezeket az eseteket, és igazolva az ott rögzített egyes támogathatósági „feltételek” alkalmazását, annak elkerülése érdekében, hogy az állítólagos kivételek hatálya kiürítse a főszabály tartalmát, és megakadályozza annak hatékony érvényesülését.

         Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének teleológiai értelmezéséről

               38

               A teleológiai értelmezés keretében figyelembe kell venni az 1698/2005 rendelet és az 1974/2006 rendelet általános célkitűzéseit, vagyis „a vidékfejlesztés támogatását”.

               39

               Az 1698/2005 rendelet (21) és (23) preambulumbekezdése ezt a célkitűzést különösen az alábbi módon fejti ki:

                        „(21)

                        A gazdaságoknak nyújtott közösségi beruházási támogatás célja a mezőgazdasági üzemek korszerűsítésével azok gazdasági teljesítményének növelése a termelési tényezők jobb felhasználása révén, beleértve a minőséget, az ökológiai termékeket és a gazdaságon belüli és kívüli diverzifikációt is – ideértve a nem élelmiszer‑termelő ágazatokat és az energianövényeket is – célzó új technológiák és innováció bevezetését, valamint a mezőgazdasági üzemek környezeti, munkahelyi biztonsági, higiéniai és állatjóléti feltételeinek javítását, […]

                        (23)

                        Az elsődleges mezőgazdasági és erdészeti termékek feldolgozásának és piaci értékesítésének javítását olyan beruházások támogatásával kell ösztönözni, amelyek a feldolgozó‑ és értékesítőágazatok hatékonyságának növelését, a mezőgazdasági és erdészeti termékek megújuló energiává való feldolgozásának elősegítését, új technológiák és az innováció bevezetését, a mezőgazdasági és erdészeti termékek új piaci lehetőségeinek feltárását, a minőség hangsúlyozását, a környezetvédelem, a munkahelyi biztonság, a higiénia és állatjólét javítását célozzák, általában véve a helyi termékek értéknövelése terén jobb helyzetben lévő mikro‑, kis‑ és középvállalkozásokra, valamint egy bizonyos méreten aluli egyéb vállalkozásokra összpontosítva, ugyanakkor az 1257/1999/EK rendeletben meghatározott feltételekhez képest egyszerűsítve a beruházási támogatás feltételeit.”

               40

               Így az 1698/2005 rendelet fő célja a mezőgazdasági üzemek, köztük többek között a kis‑ és középvállalkozások (kkv) korszerűsítésének és gazdasági teljesítményük növelésének lehetővé tétele, előnyben részesítve különösen az új technológiák bevezetését és az innovációt. Mindazonáltal e cél eléréséhez a kkv‑k esetében nem feltétlenül szükséges, hogy kizárólag új vagy innovatív gépekbe, illetve berendezésekbe ruházzanak be. Kétségkívül egy ilyen beruházás finanszírozása elősegítheti a kkv‑k korszerűsítését és versenyképességét, ami azonfelül kapcsolatban áll az arra irányuló céllal, hogy az innovatív technológiák révén hozzájáruljon a vidéki környezetben való élet és munka minőségének javításához, a gazdasági tevékenységek diverzifikálására való ösztönzéshez, és a környezet védelméhez. Ugyanakkor az ezen ágazatban tevékeny gazdasági szereplők többségét kitevő, az 1698/2005 rendelet (23) preambulumbekezdésének végén említett kkv‑k esetében, amelyek pénzügyi forrásai általában csekélyebbek, mint amilyenekkel a nagyvállalkozások rendelkeznek, az új berendezésekbe történő beruházás nem mindig tud hozzájárulni e célok eléréséhez. Így előfordulhat, hogy az olyan használt gépek vásárlása, amelyek alacsonyabb áron magas műszaki szinttel rendelkeznek, vagy akár magasabb műszaki szinttel bírnak, mint más új berendezések, kielégítheti e vállalkozások igényét, és így még inkább hozzájárul a mezőgazdasági ágazat előrevetített modernizációja értelmében vett műszaki és gazdasági fejlődésükhöz.

               41

               Ebből a szempontból a tagállamok felhatalmazása arra, hogy a használt gépek vásárlását illetően a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások esetében egy elkülönült és sajátos rendszert állítsanak fel és hajtsanak végre, tökéletesen illeszkedik az 1698/2005 rendelet és az 1974/2006 rendelet célkitűzéseibe, és a Bizottság állításával ellentétben tehát nem követeli meg az említett rendszer szabályainak a szóban forgó célokra tekintettel való megszorító értelmezését. Ugyanakkor a második albekezdésben foglalt „kellően indokolt esetekben” kitételt e célkitűzésekkel összhangban kell értelmezni, annak elkerülése érdekében, hogy a tagállam a második albekezdés alapján a mérlegelési jogkörét az említett célkitűzésektől távol álló megfontolásoknak megfelelően gyakorolja, és annak lehetővé tétele érdekében, hogy a Bizottság e tekintetben hatékony ellenőrzést végezhessen.

               42

               Következésképpen a teleológiai értelmezés nem teheti kétségessé a második albekezdés szó szerinti értelmezésének eredményét.

         Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének rendszertani értelmezéséről

               43

               Meg kell jegyezni, hogy az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a szabályozási hátterén kívüli rendszertani értelmezése nem alkalmas arra, hogy cáfolja vagy megerősítse a második albekezdés szó szerinti értelmezésének eredményét.

               44

               E tekintetben az 1698/2005 rendelet 71. cikke (3) bekezdésének első albekezdéséből kitűnik, hogy a tagállamok hatáskörrel rendelkeznek arra, hogy meghatározzák a „kiadások jogosultsági [helyesen: támogathatósági] szabályait” az EMVA terhére történő vidékfejlesztési támogatások keretében. Bár ez a cikk utalhat arra, hogy a tagállamok főszabály szerint ennek érdekében kötelesek általános hatályú szabályokat elfogadni, az említett tagállamok mégsem rendelkeznek korlátlan mérlegelési jogkörrel az említett szabályok meghatározása terén, és az sem szükséges, hogy e szabályok egy bizonyos tartalommal rendelkezzenek. Mindenekelőtt a tagállamok feladata az, hogy az ebben az összefüggésben konkrétan alkalmazandó, vagy a szóban forgó jogalkotás konkrét jogalapját képező uniós szabályok által meghatározott feltételeket és korlátokat tiszteletben tartsák. Erről van szó az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdése második albekezdésének esetében, amely az 1698/2005 rendelet 71. cikke (3) bekezdésének első albekezdéséhez képest lex specialis, mindazonáltal jelentős mérlegelési jogkört hagy a tagállamoknak (lásd a fenti 33. pontot). Hasonlóképpen, bár ugyanezen rendeletnek az EUMSZ 310. cikk (5) bekezdésével, az EUMSZ 317. cikk első bekezdésével és az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésével összhangban értelmezett 5. cikkének 7. pontja, amely szerint „[a] tagállamok biztosítják, hogy az EMVA által finanszírozott műveletek megfelelnek az [EUM]‑Szerződésnek”, arra kötelezi a nemzeti hatóságokat, hogy a Bizottsággal a hatékony és eredményes pénzgazdálkodás elvét tiszteletben tartva lojálisan együttműködjenek az uniós költségvetés végrehajtása érdekében, ezek az általános kötelezettségek nem szolgálhatnak hasznos információval az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének vitatott értelmezését illetően.

               45

               Így ezen általános szabályokból és elvekből nem lehet a második albekezdés pontosabb, a fenti 25–42. pontban kifejtett szó szerinti és teleológiai értelmezés eredményein túlmutató értelmezésére következtetni, különösen nem a „kellően indokolt esetekben” és a támogathatósági „feltételek” kritériumokat, valamint az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének keretében fennálló kapcsolatukat illetően.

               46

               Ennélfogva ezek a rendelkezések nem szolgálnak további pontosítással az említett kritériumok értelmezését illetően.

         Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a korábbi és a későbbi rendelkezések fényében történő értelmezése

               47

               Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a korábbi rendelkezések fényében történő értelmezése keretében hivatkozni kell az 1698/2005 rendelet és az 1974/2006 rendelet hatálybalépése előtt alkalmazandó releváns szabályokra.

               48

               E tekintetben hatályban volt az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalapból (EMOGA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról, valamint egyes rendeletek módosításáról, illetve hatályon kívül helyezéséről szóló, 1999. május 17‑i 1257/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 80. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 391. o.) és az 1257/1999/EK tanácsi rendelet alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 2002. február 26‑i 445/2002/EK bizottsági rendelet és 2004. április 29‑i 817/2004/EK bizottsági rendelet (HL L 74., 1. o. magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 35. kötet, 269. o.; illetve HL L 153., 30. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 46. kötet, 87. o.). Az 1974/2006 rendelet 55. cikkének (1) bekezdésével ellentétben a 445/2002 rendelet 22. cikke első bekezdésének b) pontja nem tartalmazott kifejezett rendelkezéseket a használt berendezések vásárlására vagy a kkv‑kre vonatkozóan, hanem csak „új gépek és berendezések, ideértve a számítástechnikai szoftvereket” vonatkozásában támogatható kiadásokra terjedt ki. Ugyanez igaz a 817/2004 rendelet 27. cikkére.

               49

               Ezzel szemben a használt gépek vásárlásához kapcsolódó kiadások támogathatósága a strukturális alapok terén biztosított volt, mégpedig a strukturális alapok által társfinanszírozott tevékenységek kiadásainak támogathatósága tekintetében az 1260/1999/EK tanácsi rendelet alkalmazása részletes szabályainak megállapításáról szóló, 2000. július 28‑i 1685/2000/EK bizottsági rendeletben (HL L 193., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 14. fejezet, 1. kötet, 122. o.). Ugyanez igaz a strukturális alapok által társfinanszírozott tevékenységek kiadásainak támogathatósága tekintetében az 1260/1999/EK tanácsi rendelet alkalmazása részletes szabályainak megállapításáról szóló 1685/2000/EK rendelet módosításáról és az 1145/2003/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. március 10‑i 448/2004/EK bizottsági rendeletre (HL L 72., 66. o.; magyar nyelvű különkiadás 14. fejezet, 2. kötet, 3. o.).

               50

               Ebből következik, hogy az 1698/2005 rendelet és az 1974/2006 rendelet hatálybalépése előtt a használt berendezések költségeinek támogathatósága a strukturális alapokra vonatkozó szabályozásnak valóban tárgyát képezte, de nem tartozott az 1257/1999 rendelet hatálya alá.

               51

               Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy az 1698/2005 rendeletet és az 1974/2006 rendeletet az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról és az 1698/2005/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 17‑i 1305/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 347., 487. o.), valamint az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló, 1305/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet kiegészítéséről, valamint átmeneti rendelkezések bevezetéséről szóló, 2014. március 11‑i 807/2014/EU felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (HL L 227., 1. o.) felváltotta. Az 1305/2013 rendelet 45. cikkének (6) bekezdésében előírt felhatalmazás alapján a Bizottság elfogadta a 807/2014 felhatalmazáson alapuló rendelet 13. cikkének b) pontját, amely értelmében „a tagállamok vidékfejlesztési programjukban meghatározzák, milyen feltételek mellett minősülhet a használt berendezések vásárlása támogatható kiadásnak”. Ellentétben az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének második albekezdésével, ezen újabb szabályok tehát nem határoznak meg egy külön rendszert a kkv‑kat illetően, és nem is írják elő a „kellően indokolt esetekben” kitételt. Egyébiránt a használt berendezések vásárlásának támogathatóságára vonatkozó feltételeket illetően kifejezetten megkövetelik, hogy a tagállamok általános hatályú szabályokat fogadjanak el „a vidékfejlesztési programjukban”.

               52

               A fenti megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy sem a szóban forgó szabályozás, sem pedig a későbbi szabályozás keletkezéséből nem lehet következtetést levonni az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének konkrét hatályára vonatkozóan.

               53

               Végül, a strukturális alapokra vonatkozó eltérő szabályok sem befolyásolhatják ezt az értékelést, mivel a 445/2002 rendelet 39. cikke kimondja, hogy ugyanezen rendelet 22. cikke az 1685/2000 rendeletben foglalt – általánosabb – szabályokhoz képest lex specialis, úgyhogy a Finn Köztársaság semmiképpen sem hivatkozhat megalapozottan ez utóbbi szabályokra.

         Végkövetkeztetés az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdése második albekezdésének értelmezéséről

               54

               A fenti megfontolások összességére és különösen a fenti 25–37. pontban kifejtett szó szerinti értelmezésre tekintettel meg kell állapítani, hogy az 1974/2006 rendelet 55. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a második albekezdés felhatalmazza a tagállamokat – ennek érdekében mérlegelési jogkört biztosítva számukra – arra, hogy a mikro‑, kis‑ és középvállalkozások esetében egy elkülönült és sajátos rendszert állítsanak fel és hajtsanak végre, meghatározva azokat a feltételeket, amelyek mellett a használt berendezések vásárlása támogatható kiadásnak tekinthető, anélkül hogy a tagállamnak konkrétan és előre definiálnia kellene egy általános hatályú jogszabályban azokat az eseteket, amelyekben a beruházás „kellően indokolt eset[nek]” felel meg. Ugyanakkor ez utóbbi kritérium megköveteli, hogy a tagállam – a mérlegelési jogkörét gyakorolva – akár az általános hatályú szabályok megállapítására vonatkozó határozat keretében, akár valamely egyedi esetre vonatkozó határozat keretében megjelölje azon indokokat, amelyekből kitűnik, hogy ezt a határozatot a releváns belső és uniós szabályozás kritériumainak és célkitűzéseinek megfelelően fogadta el.

               55

               Következésképpen a megtámadott határozat téves jogalkalmazás eredménye, amennyiben az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének téves értelmezéséből indul ki, ennélfogva teljes egészében meg kell semmisíteni, anélkül hogy meg kellene vizsgálni, hogy a Bizottságnak a finn szabályozás említett cikkel való összeegyeztethetőségére vonatkozó értékelése is hibás‑e. E tekintetben ugyanis elegendő azt megjegyezni, hogy a Bizottság csupán a használt gépek vagy berendezések vásárlása támogathatóságára vonatkozó feltételek túl széles hatályát, valamint a „kellően indokolt esetek[nek]” a 632/2007. sz. rendeletben való konkrét és előzetes meghatározásának elmulasztását vitatja, ami pontosan az e rendelet 55. cikke (1) bekezdésének téves értelmezéséből ered.

         A költségekről

               56

               A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

               57

               Mivel a Bizottság pervesztes lett, a Finn Köztársaság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Törvényszék az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege, az Európai Mezőgazdasági Garanciaalap (EMGA) és az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap (EMVA) terhére a tagállamok által kifizetett egyes kiadásoknak az európai uniós finanszírozásból való kizárásáról szóló, 2013. december 12‑i 2013/763/EU bizottsági végrehajtási határozatot annyiban megsemmisíti, amennyiben ez a határozat a Finn Köztársaság bizonyos kiadásainak az EMVA terhére történő uniós finanszírozását az uniós szabályoknak való meg nem felelés miatt 927827,58 euró összegben kizárja.

                           2)

                           A Törvényszék az Európai Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2015. december 11‑i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            Tartalomjegyzék

                  A jogvita előzményei

                  Az eljárás és a felek kérelmei

                  A jogkérdésről

                  A jogvita tárgyáról

                  Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének szó szerinti értelmezéséről

                  A második albekezdés eltérést engedő jellegéről

                  A „kellően indokolt esetekben” és a támogathatósági „feltételek” kritériumai közötti kapcsolatról

                  Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének teleológiai értelmezéséről

                  Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének rendszertani értelmezéséről

                  Az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének a korábbi és a későbbi rendelkezések fényében történő értelmezése

                  Végkövetkeztetés az 1974/2006 rendelet 55. cikke (1) bekezdése második albekezdésének értelmezéséről

                  A költségekről

            (
            *
         )   Az eljárás nyelve: finn.


A Bíróság november 28.-i ítélete: 1989. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés. # C-186/88. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2010. július 1-i ítélete.#Ministero dell'Economia e delle Finanze és Agenzia delle Entrate kontra Paolo Speranza.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Corte suprema di cassazione - Olaszország.#Közvetett adók - Társaságitőke-emelést terhelő adó - A 69/335/EGK irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja - Valamely társaság tőkeemeléséről szóló okirat bejegyzésének megadóztatását előíró nemzeti szabályozás - A kedvezményezett társaság és a közjegyző egyetemleges adóztatása - A tőkéhez való tényleges vagyoni hozzájárulás hiánya - A bizonyítási módozatok korlátozása.#C-35/09. sz. ügy.

text:
      C‑35/09. sz. ügy
      Ministero dellۥEconomia e delle Finanzeet Agenzia delle Entrate
      kontra
      Paolo Speranza
      (a Corte suprema di cassazione [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közvetett adók – Társaságitőke-emelést terhelő adó – A 69/335/EGK irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja – Valamely társaság tőkeemeléséről szóló okirat bejegyzésének megadóztatását előíró nemzeti szabályozás – A kedvezményezett társaság és a közjegyző egyetemleges adóztatása – A tőkéhez való tényleges vagyoni hozzájárulás hiánya – A bizonyítási módozatok korlátozása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Tőkefelhalmozást terhelő közvetett adók – A tőketársaságokra kivetett tőkeilleték
            – A társasági tőke emelése
      (a 85/303 tanácsi irányelvvel módosított 69/335 tanácsi irányelv, 4. cikk, (1) bekezdés, c) pont és 5. cikk, (1) bekezdés,
            a) pont)
      2.        Közösségi jog – Elvek – A hatékony bírói jogvédelemhez való jog
      3.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Tőkefelhalmozást terhelő közvetett adók – A tőketársaságokra kivetett tőkeilleték
            – A társasági tőke emelése
      (a 85/303 tanácsi irányelvvel módosított 69/335 tanácsi irányelv)
      1.        A 85/303 irányelvvel módosított, a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló 69/335 irányelv
         4. cikke (1) bekezdésének c) pontját és 5. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes,
         hogy valamely tagállam a társaság tőkeemeléséről szóló okirat bejegyzését jelölje meg az illetékköteles esemény bekövetkezésének
         időpontjaként, feltéve hogy az illeték beszedése és a vagyoni hozzájárulásnak a kedvezményezett társaság részére történő tényleges
         juttatása közötti kapcsolat fennáll. Ha ugyanis az említett okirat létrejötte során a vagyoni hozzájárulás tényleges juttatása
         még nem történt meg, és nem biztos, hogy e juttatásra sor fog kerülni, az érintett tagállam mindaddig nem követelheti a tőkeilleték
         megfizetését, ameddig az említett hozzájárulás nem lett biztos.

      Következésképpen, ha a tőkeemeléséről szóló okirat bejegyzését követően, de még mielőtt az említett illeték megfizetésére
         sor kerül, úgy tűnik, hogy a vagyoni hozzájárulás tényleges juttatása csalás miatt nem történt meg a bejegyzés során, és biztos,
         hogy az nem is fog megtörténni, a tőkeilleték megfizetése nem követelhető.

      (vö. 38., 48. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az adóügyekben
         eljáró bíróságok előtt a társaság által elhatározott tőkeemeléshez való tényleges vagyoni hozzájárulás elmaradásának bizonyítási
         módjait a bejegyzés semmisségét vagy megsemmisítését megállapító, jogerős polgári ítélet bemutatására korlátozza, aminek következtében
         a tőkeilletéket minden esetben meg kell fizetni, és csak ilyen polgári ítélet bemutatása alapján van lehetőség a visszatérítésre,
         pedig a 85/303 irányelvvel módosított, a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló 69/335 irányelv
         alapján a tényleges vagyoni hozzájárulás elmaradására tekintettel nem követelhető a tőkeilleték megfizetése. Mivel ugyanis
         kizárt, hogy az adóügyekben eljáró bíróság járulékosan megállapíthassa a tőkeemelésről szóló okirat semmisségét, és mivel
         következésképpen az adóügyekben eljáró bíróságokhoz benyújtott, a tőkeilleték beszedésének megakadályozására irányuló kereset
         nem tud hatékonyan érvényesülni, holott a más adókkal szembeni hasonló keresetek mentesíthetik az adóalanyt a jogalap nélküli
         adó megfizetése alól, az ilyen nemzeti szabályozás gyakorlatilag lehetetlenné vagy legalábbis rendkívül nehézzé teszi a 69/335
         irányelv által biztosított jogok gyakorlását.

      (vö. 45–48. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      3.        A 85/303 tanácsi irányelvvel módosított, a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló 69/335
         irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy valamely tagállam a tőkeemelésről szóló okiratot szerkesztő,
         illetve azt átvevő hivatalos személy egyetemleges felelősségét írja elő, feltéve hogy az említett hivatalos személynek rendelkezésére
         áll megtérítési kereset a hozzájárulásban részesülő társasággal szemben.

      A 69/335 irányelvnek ugyanis nem célja a tőkeilleték beszedési módjainak összehangolása, és azzal főszabály szerint nem ellentétes
         az említett hivatalos személy egyetemleges felelőssége, mivel az egyszerre jelenti a tőkeemelésben részesülő társaság adókötelezettsége
         teljesítésének garanciáját, valamint a tőkeilleték beszedésének egyszerűsítésére irányuló intézkedést. A hivatalos személynek
         a tőkeilleték megfizetésére való egyetemleges kötelezése azonban túlmegy azon, ami szükséges a fent hivatkozott célkitűzéseknek
         való megfeleléshez, ha az említett hivatalos személynek nem állna rendelkezésére megtérítési kereset a hozzájárulásban részesülő
         társasággal szemben.

      (vö. 52–54., 56., 58. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2010. július 1‑je(*)

      „Közvetett adók – Társaságitőke-emelést terhelő adó – A 69/335/EGK irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja – Valamely társaság tőkeemeléséről szóló okirat bejegyzésének megadóztatását előíró nemzeti szabályozás – A kedvezményezett társaság és a közjegyző egyetemleges adóztatása – A tőkéhez való tényleges vagyoni hozzájárulás hiánya – A bizonyítási módozatok korlátozása”
      A C‑35/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte suprema di cassazione
         (Olaszország) a Bírósághoz 2009. január 28‑án érkezett, 2008. december 3‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Ministero dell’Economia e delle Finanze,

      az Agenzia delle Entrate
      és
      Paolo Speranza
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus és A. Arabadjiev (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. január 28‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        P. Speranza képviseletében W. Viscardini és G. Doná avvocati,
      –        az olasz kormány képviseletében I. Bruni, meghatalmazotti minőségben, segítői: P. Gentili és D. Del Gaizo avvocati dello Stato,
      –        az Európai Bizottság képviseletében A. Aresu és M. Afonso, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. március 25‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1985. június 10‑i 85/303/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 156., 23. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet 1. kötet 122. o.) módosított, a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról
         szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EGK tanácsi irányelv (HL L 249., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet 1. kötet 11. o.),
         (a továbbiakban: 69/335 irányelv) 4. cikke (1) bekezdése c) pontjának, valamint az arányosság elvének értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a ministero dell’Economia e delle Finanze (pénzügyminisztérium) és az Agenzia delle Entrate (adóhatóság), valamint
         P. Speranza, padovai (Olaszország) közjegyző között az Ufficio del Registro de Padoue, a helyi adóhatóság által kiadott és
         a LEJA Srl‑nek (a továbbiakban: LEJA), padovai székhelyű társaságnak, és P. Speranzának az említett társaság társaságitőke-emeléséről
         szóló okirat bejegyzése következtében az illeték egyetemleges megfizetésére kötelezésével kapcsolatban folyamatban lévő jogvita
         során terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A 69/335 irányelv 1. cikke szerint a „tagállamok a 2‑9. cikk rendelkezéseinek megfelelően összehangolt mértékű illetéket vetnek
         ki a tőketársaságoknak juttatott tőkékre [helyesen: hozzájárulásokra], amely a továbbiakban: »tőkeilleték«.”

      4        Ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében tőketársaságok többek között az olasz jog szerint a „società
         per azioni” (részvénytársaság) és a „società a responsabilità limitata” (korlátolt felelősségű társaság) néven ismert társaságok.

      5        Az említett irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint „tőkeilleték [alá tartozik] […] egy tőketársaság tőkéjének
         emelése bármilyen jellegű vagyoni hozzájárulással”.

      6        Ugyanennek az irányelvnek az 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint az illetéket kivetik „[egy tőketársaság] [társasági
         tőkéje] emelésének esetén […] a tagok által juttatott vagy juttatandó bármilyen jellegű eszköz tényleges értéke után, levonva
         abból a vállalt kötelezettségeket és a társaság azon költségeit, amelyek az egyes juttatásokkal összefüggésben merültek fel.
         A tagállamok elhalaszthatják a tőkeilleték felszámítását, amíg a juttatások nem teljesültek”.

      7        A 69/335 irányelv 7. cikkének megfelelően az adóköteles tevékenységekre olyan adó vonatkozik, amelynek mértéke a tényállás
         idején nem haladhatta meg az 1%‑ot, a fenti irányelv által előírt mentességek kivételével.

       A nemzeti szabályozás
      8        A bejegyzési illetékre vonatkozó rendelkezéseknek az 1986. április 26‑i 131. sz. köztársasági elnöki rendelettel (GURI rendes
         kiegészítés, 99. sz., 1986. április 30.) jóváhagyott, az alapügy tényállása idején alkalmazandó egységes szövegének (testo
         unico delle disposizioni concernenti la imposta di registro, a továbbiakban: egységes szöveg) 1. cikkéből kitűnik, hogy „bejegyzési
         illeték fizetendő […] azon okiratok után, amelyek bejegyzése kötelező, és amelyek bejegyzése szabadon választható”.

      9        Az egységes szöveg 2. cikke és 27. cikkének (5) bekezdése, valamint az egységes szöveghez mellékelt I. számítási táblázat
         4. cikke a) pontjának 5. alpontja értelmében a tőkeemelésre vonatkozó okiratok jóváhagyásuk után történő bejegyzése kötelező,
         és azokat az elhatározott tőkeemelés 1%‑ának megfelelő illeték terheli.

      10      A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy mivel a bejegyzési illeték okirati illeték, az illetékfizetés szempontjából
         nincs jelentősége annak, hogy megtörtént‑e a hozzájárulás, vagy sem.

      11      Az egységes szöveg 38. cikke alapján az okirat semmissége vagy megtámadhatósága nem mentesít az illeték megfizetésére vonatkozó
         kötelezettség alól, és a megfizetett illetéket csak akkor lehet visszatéríteni, ha az okiratot semmisnek nyilvánító vagy az
         okiratot a feleknek fel nem róható okból megsemmisítő polgári jogi ítélet jogerőre emelkedett. Ezért kizárt, hogy az adóügyekben
         eljáró bíróság járulékosan megállapíthassa az okirat semmisségét, amint azt e bíróságra vonatkozóan általában véve előírja
         az 1991. december 30‑i 413. sz. törvény 30. cikke értelmében a kormányra ruházott hatáskör alkalmazásában az adóügyi eljárásra
         vonatkozó rendelkezésekről (disposizioni sul processo tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art.
         30 della legge 30 dicembre 1991, n. 413) szóló, 1992. december 31‑i 546. sz. törvényerejű rendelet (GURI rendes kiegészítés,
         9. sz., 1993. január 13.) 2. cikkének (3) bekezdése.

      12      Az egységes szöveg 57. cikke (1) és (2) bekezdésének megfelelően a tőkeemelés által kedvezményezett társaságon kívül az illeték
         megfizetésére a jegyzőkönyvet szerkesztő hivatalos személy is egyetemlegesen kötelezett.

      13      A Corte suprema di cassazione szerint a közjegyzők jogállásáról és a közjegyzői okiratokról szóló, 1913. február 13‑i 89. sz.
         törvény (legge n. 89, sull’ordinamento del notariato e degli archivi notarili) (Gazzetta ufficiale 55. sz., 1913. március 7.) 27. cikkéből kitűnik, hogy a közjegyző köteles szolgáltatást nyújtani, ha erre felkérik.

      14      Az említett törvény 28. cikke értelmében felhatalmazza a közjegyzőt, hogy megtagadja bármely tőle kért okirat szerkesztését,
         „ha a felek nem fizetik meg az okirathoz kapcsolódó illetékeket, tiszteletdíjakat és költségeket”.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      1993. július 30‑án a LEJA taggyűlése e társaság részvénytársasággá történő átalakulásáról és a társasági tőkéjének 20 000 000
         ITL‑ről, azaz körülbelül 10 329 euróról 58 400 000 000 ITL‑re, körülbelül 30 161 083 euróra történő emeléséről döntött.

      16      E közgyűlés ülésének jegyzőkönyvét megküldték P. Speranzának mint közjegyzőnek. E jegyzőkönyv pontosította, hogy a LEJA egyik
         tagja, a Tecnoitalia Srl jegyezte az elhatározott teljes tőkeemelést, a vagyoni hozzájárulást a koperi (Szlovénia) bíróságon
         nyilvántartásba vett Lama dd társaság 6244 darab részvénye formájában teljesítve. Az említett részvényeket a Tribunale di
         Padova (padovai elsőfokú bíróság) által kinevezett szakértő 58 380 000 000 ITL‑re, azaz körülbelül 30 150 754 euróra értékelte.

      17      Miután a Corte d’appello di Venezia jóváhagyta a határozatot, a tőkeemelésről szóló okiratra az érintett nemzeti szabályozás
         által előírt arányos mértékű illetéket vetettek ki, és az Ufficio del Registro de Padoue 578 102 000 ITL‑ről, azaz körülbelül
         298 565 euró illeték megfizetésére hívta fel a LEJA társaságot, valamint P. Speranzát közjegyzői minőségében.

      18      Utóbbi – sikertelenül ‑ keresetet nyújtott be az említett illetékkivetés ellen az első fokon illetékes adóügyekben eljáró
         bírósághoz. Az e bíróság által hozott ítéletet a fellebbezési eljárásban megváltoztatták.

      19      A ministero dell’Economia e delle Finanze és az Agenzia delle Entrate az egységes szöveg több rendelkezésének megsértésére
         és téves alkalmazására hivatkozva megsemmisítésre irányuló felülvizsgálati kérelmet nyújtottak be a fellebbezési eljárásban
         hozott ezen határozattal szemben.

      20      P. Speranza úgy érvel, hogy az alapeljárásban szóban forgó tőkeemelésre nem került sor, mivel a Tecnoitalia Srl soha nem nyújthatta
         vagyoni hozzájárulásként a Lama dd részvényeit, ami egyébként a LEJA fizetésképtelenségét eredményezte. Továbbá azt állítja,
         hogy a nemzeti szabályozás ellentétes a 69/335 irányelvvel, mind a bejegyzési illetékre vonatkozó szabályozásban szereplő
         azon lehetőség vonatkozásában, hogy egy tőkeemelésre vonatkozó okirat akkor is illetékköteles lehet, ha a tényleges hozzájárulás
         nem valósult meg, mind pedig a hitelesítő közjegyző egyetemleges kötelezettsége vonatkozásában.

      21      A Corte suprema di cassazione úgy véli, hogy a nemzeti szabályozás alapján helyt kellene adni a ministero dell’Economia e
         delle Finanze és az Agenzia delle Entrate által benyújtott felülvizsgálati kérelemnek.

      22      A Corte suprema di cassazione ‑ mivel egyrészt úgy véli, hogy az alapügyben szóban forgó bejegyzési illetéket a 69/335 irányelv
         4. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében „tőkeilletéknek” kell minősíteni, másrészt pedig az egységes szöveghez mellékelt
         I. számítási táblázatnak az egységes szöveg 38. cikkével együtt értelmezett 4. cikke a) pontja 5. alpontjának értelmében a
         tőkeemelésre vonatkozó határozat önmagában az ilyen határozat végrehajtásától és érvényességétől függetlenül illetékköteles –
         kétli, hogy a nemzeti szabályozás összeegyeztethető a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontjával.

      23      Ugyanilyen kétségei vannak az egységes szöveg 57. cikkének összeegyeztethetőségére vonatkozóan, amennyiben az előírja, hogy
         az illeték megfizetésére az okiratot szerkesztő közjegyző egyetemlegesen kötelezett.

      24      A kérdést előterjesztő bíróság azt is megállapítja, hogy ha a közjegyző egyetemleges felelősségét a 69/335 irányelvvel összeegyeztethetőnek
         kell is tekinteni, elégtelenek lehetnek az utóbbi, mint az érintett vállalkozás és az adóhatóság közötti jogvitán kívül álló
         személy rendelkezésére álló védekezési eszközök.

      25      E körülmények között határozott úgy a Corte suprema di cassazione, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      A [69/335] irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontját, amelynek értelmében a tőkeilleték alá tartozik egy tőketársaság
         tőkéjének bármilyen jellegű vagyoni hozzájárulással való emelése, úgy kell‑e értelmezni, hogy az illeték a tényleges hozzájárulást
         sújtja, de a tőkeemelésről szóló, lényegében végre nem hajtott határozatot önmagában nem?

      2)      A [69/335] irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az illeték kizárólag a kedvezményezett
         társaságot sújtja, az okiratot szerkesztő, illetve azt átvevő hivatalos személyt pedig nem?

      3)      Összeegyeztethetőek‑e egyébiránt az olasz szabályozás által a hivatalos személynek biztosított védekezési eszközök az arányosság
         elvével, figyelemmel arra, hogy az [egységes szöveg] 38. cikke értelmében nem releváns a tőkeemelésről szóló határozat semmissége
         vagy megtámadhatósága, és a megfizetett illeték visszatérítésére csak a semmisséget vagy megsemmisítést kimondó polgári jogi
         ítélet jogerőre emelkedését követően kerülhet sor?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       A harmadik kérdés elfogadhatóságáról
      26      Az olasz kormány kétségbe vonja, hogy a Bíróság hatáskörébe tartozna az arányosság elvének tiszteletben tartására vonatkozó
         harmadik kérdés megválaszolása.

      27      E kormány szerint az EK‑Szerződésen alapuló valamely általános elvet illetően csak a határokon átnyúló jellegű helyzetekkel
         kapcsolatos ügyekben kérhető a Bíróságtól, hogy értelmezze ezen elv terjedelmét. Márpedig az alapügy tényállása tisztán belső
         jellegű helyzetre vonatkozik. Következésképpen az arányosság elve nem akadályozhatja az alapügyben szóban forgó nemzeti rendelkezések
         alkalmazását, és a Bíróságnak nincs hatásköre arra, hogy érdemben határozzon.

      28      E tekintetben elég emlékeztetni arra, hogy amint az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, az uniós jogrendben elismert
         általános elvek védelméből eredő követelmények akkor is kötik a tagállamokat, ha uniós szabályozásokat hajtanak végre, és
         ezért a tagállamok kötelesek a lehető legjobban alkalmazni e szabályozásokat olyan feltételekkel, amelyek nem sértik az említett
         követelményeket (a Bíróság C‑540/03. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 2006. június 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
         I‑5769. o.] 105. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      29      A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság az arányosság elvére az egységes szöveg 38. cikkének az alapügy körülményeire
         való alkalmazásából eredő következményekkel kapcsolatban hivatkozik. Márpedig az említett egységes szöveg és különösen az
         1., 2., 10., 13., 14., 27., 38. és 57. cikke a 69/335 irányelv olasz jogba való átültetését célozza.

      30      Következésképpen, mivel a kérdést előterjesztő bíróság az arányosság elvére a 69/335 irányelvnek az Olasz Köztársaság által
         történő végrehajtásával kapcsolatban hivatkozik, a harmadik kérdés elfogadható.

       Az első és a harmadik kérdésről
      31      Az első és harmadik kérdésével – amelyeket együtt kell vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné
         tudni, hogy a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontjával ellentétes‑e azon nemzeti szabályozás, amely valamely
         társaság tőkeemeléséről szóló határozat bejegyzésére tőkeilletéket vet ki, és hogy az arányosság elvével ellentétes‑e azon
         nemzeti szabályozás, amely az adóügyekben eljáró bíróságok előtt az említett emelésnek megfelelő tényleges vagyoni hozzájárulás
         elmaradásának bizonyítási módjait a bejegyzés semmisségét vagy megsemmisítését megállapító, jogerős polgári ítélet bemutatására
         korlátozza, aminek következtében a tőkeilletéket minden esetben meg kell fizetni, és csak ilyen polgári ítélet bemutatása
         alapján van lehetőség a visszatérítésre.

      32      A Bíróság már megállapította, hogy a tőkeilletékre vonatkozó kötelezettség tárgya magában a társaság tőkéjét emelő hozzájárulásban,
         és nem valamilyen más ügyletben vagy azt megelőző formai követelményben keresendő (a C‑46/04. sz. Aro Tubi Trafilerie ügyben
         2006. március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3009. o.] 27. pontja).

      33      A Bíróság azonban azt is megállapította, hogy a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja és az 5. cikk (1) bekezdése
         nem határozza meg pontosan, hogy mely időpontban következik be az illetékköteles esemény (a C‑339/99. sz. ESTAG‑ügyben 2002.
         október 17‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8837. o.] 49. pontja).

      34      Ugyanis, mivel az említett irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja lehetővé teszi a tagok által jutatott vagy juttatandó
         vagyoni hozzájárulások utáni tőkeilleték felszámításának elhalasztását addig, amíg a juttatások nem teljesültek, a tagállamok
         akár a vagyoni hozzájárulás tényleges juttatását követően, akár azzal egyidejűleg követelhetik az illeték megfizetését, feltéve
         hogy a juttatandó vagyoni hozzájárulás biztos (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott ESTAG‑ügyben hozott ítélet 50. pontját).

      35      Ebből következik, hogy a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontjával nem ellentétes, hogy valamely tagállam a társaság
         tőkeemeléséről szóló okirat bejegyzését jelölje meg az illetékköteles esemény bekövetkezésének időpontjaként, feltéve hogy
         az illeték beszedése és a vagyoni hozzájárulásnak a kedvezményezett társaság részére történő tényleges juttatása közötti kapcsolat
         fennáll (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott ESTAG‑ügyben hozott ítélet 49. és 50. pontját).

      36      Ha ugyanis az említett okirat létrejötte során a vagyoni hozzájárulás tényleges juttatása még nem történt meg, és nem biztos,
         hogy e juttatásra sor fog kerülni, az érintett tagállam mindaddig nem követelheti a tőkeilleték megfizetését, ameddig az említett
         hozzájárulás nem lett biztos (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott ESTAG‑ügyben hozott ítélet 50. és 51 pontját).

      37      A jelen esetben a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, hogy a LEJA tőkeemeléséről szóló okirat bejegyzése során a bejegyzési
         kérelem alátámasztásaként benyújtott okirati bizonyíték azt sugallta, hogy a vagyoni hozzájárulás juttatása már megtörtént
         vagy legalábbis biztos.

      38      Az iratokból azonban az is kitűnik, hogy később, és még mielőtt az említett illeték megfizetésére sor került, a vagyoni hozzájárulás
         tényleges juttatása csalás miatt nem történt meg a bejegyzés során, és biztos volt, hogy az nem is fog megtörténni. Ezért
         ilyen körülmények között és figyelemmel a jelen ítélet 32., 34. és 37. pontjában kifejtett megfontolásokra, a tőkeilleték
         megfizetése nem követelhető.

      39      Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy az egységes szöveg 38. cikkének megfelelően mihelyt elkészült azon
         okirat, amellyel a hozzájárulást bejegyezték, a tőkeilletéket minden esetben meg kell fizetni, és annak visszatérítése csak
         akkor lehetséges, ha az ezen okirat semmisségét megállapító, jogerős polgári ítéletet mutatnak be az adóügyi bíróságok előtt.

      40      Figyelemmel a jelen ítélet 32., 34. és 37. pontjában kifejtett megfontolásokra, és különösen arra a tényre, hogy a tőkeilleték
         megfizetése csak akkor követelhető, ha a vagyoni hozzájárulás későbbi juttatása biztos, a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének
         c) pontját és 5. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az ilyen nemzeti szabályozás.

      41      E tekintetben, jóllehet az olasz kormány jogosan érvel úgy, hogy a 69/335 irányelv semmiképpen nem vonatkozik a tagállamok
         által az adóügyekben eljáró bíróságaik hatáskörének, valamint az azok előtt indított keresetekre alkalmazandó eljárásnak a
         meghatározására, de ettől még az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállamok belső jogrendje által előírt eljárási szabályok
         nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (tényleges
         érvényesülés elve) (lásd többek között a C‑542/08. sz. Barth‑ügyben 2010. április 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem
         tették közzé] 17. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      42      Ugyanis a tényleges érvényesülésre vonatkozó követelmény a jogalanyok uniós jogból eredő jogai védelmének biztosítására irányuló
         általános tagállami kötelezettséget fejezi ki. Egyaránt érvényes az e jogra alapított keresetek elbírálására hatáskörrel rendelkező
         bíróságok kijelölésére és az eljárási szabályok meghatározására (lásd ebben az értelemben a C‑317/08‑C‑320/08. sz., Alassini
         és társai egyesített ügyekben 2010. március 18‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 49. pontját és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      43      A Bíróság pontosította, hogy minden esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés lehetetlenné
         vagy rendkívül nehézzé teszi az uniós jog alkalmazását, azt kell megvizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek az egész eljárásban
         betöltött helye, hogy hogyan folyik az eljárás, és melyek a sajátosságai a különböző nemzeti fórumok előtt (a C‑40/08. sz.
         Asturcom Telecomunicaciones ügyben 2009. október 6‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 39. pontja és az ott
         hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      44      A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy az 1992. december 31‑i 546. sz. törvényerejű rendelet
         2. cikkének (3) bekezdése értelmében az adóügyekben eljáró bíróságok általában véve hatáskörrel rendelkeznek arra, hogy járulékosan
         megállapítsák az okiratok semmisségét. Úgy tűnik, hogy e megállapítás következtében az adóalanyok mentesülhetnek az adófizetés
         alól, és az adó többé nem követelhető.

      45      A tőkeilletékre vonatkozóan azonban az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy kizárt, hogy az adóügyekben
         eljáró bíróság járulékosan megállapíthassa az okirat semmisségét, mivel azon okiratnak, amellyel a vagyoni hozzájárulást bejegyezték,
         a semmissége vagy megtámadhatósága az egységes szöveg 38. cikke alapján nem mentesíti az adóalanyt a szóban forgó illeték
         megfizetése alól.

      46      Következésképpen az alapügyben szóban forgóhoz hasonló esetben az adóügyekben eljáró olasz bíróságokhoz benyújtott, a 69/335
         irányelv értelmében nem követelhető tőkeilleték beszedésének megakadályozására irányuló kereset az olasz kormány állításával
         ellentétben nem tudna hatékonyan érvényesülni, holott a kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott általános eljárásjogi
         háttér alapján a más adókkal szembeni hasonló keresetek mentesíthetik az adóalanyt a jogalap nélküli adó megfizetése alól.

      47      Ezért, amint arra jogosan hivatkozik a P. Speranza és az Európai Bizottság, úgy kell tekinteni, hogy az olyan nemzeti szabályozás,
         amely az adóügyekben eljáró bíróságok előtt a társaság által elhatározott tőkeemeléshez való tényleges vagyoni hozzájárulás
         elmaradásának bizonyítási módjait a bejegyzés semmisségét vagy megsemmisítését megállapító, jogerős polgári ítélet bemutatására
         korlátozza, aminek következtében a tőkeilletéket minden esetben meg kell fizetni, és csak ilyen polgári ítélet bemutatása
         alapján van lehetőség a visszatérítésre, gyakorlatilag lehetetlenné vagy legalábbis rendkívül nehézzé teszi a 69/335 irányelv
         által biztosított jogok gyakorlását.

      48      Az előzőekre tekintettel és anélkül, hogy szükség lenne az arányosság elvének értelmezését megtenni, az első és harmadik kérdésre
         az a válasz adandó, hogy a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontját és 5. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy
         kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, hogy valamely tagállam a társaság tőkeemeléséről szóló okirat bejegyzését jelölje
         meg az illetékköteles esemény bekövetkezésének időpontjaként, feltéve hogy az illeték beszedése és a vagyoni hozzájárulásnak
         a kedvezményezett társaság részére történő tényleges juttatása közötti kapcsolat fennáll. Ha ugyanis az említett okirat létrejötte
         során a vagyoni hozzájárulás tényleges juttatása még nem történt meg, és nem biztos, hogy e juttatásra sor fog kerülni, az
         érintett tagállam mindaddig nem követelheti a tőkeilleték megfizetését, ameddig az említett vagyoni hozzájárulás nem lett
         biztos. A tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az adóügyekben
         eljáró bíróságok előtt a társaság által elhatározott tőkeemeléshez való tényleges vagyoni hozzájárulás elmaradásának bizonyítási
         módjait a bejegyzés semmisségét vagy megsemmisítését megállapító, jogerős polgári ítélet bemutatására korlátozza, aminek következtében
         a tőkeilletéket minden esetben meg kell fizetni, és csak ilyen polgári ítélet bemutatása alapján van lehetőség a visszatérítésre.

       A második kérdésről
      49      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné tudni, hogy a 69/335 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének
         c) pontjával ellentétes‑e, hogy az illeték a kedvezményezett társaságon kívül a társaságitőke-emelésről szóló okiratot szerkesztő,
         illetve azt átvevő hivatalos személyt is sújtja.

      50      Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a 69/335 irányelv belső logikájának és rendszerének megfelelően a tőkeilleték
         azt a tőketársaságot terheli, amely az adott hozzájárulás címzettje. Ez általában az a társaság, amelynek részére a szóban
         forgó eszközök átadása, illetve a szolgáltatások nyújtása ténylegesen megtörténik. Ezzel ellentétesen csak kivételesen fordulhat
         elő, hogy meg kell állapítani az adott eszközök vagy szolgáltatások „valódi címzettjét” (lásd a C‑494/03. sz. Senior Engineering
         Investments ügyben 2006. január 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑525. o.] 25. pontját).

      51      Egyébként szintén e belső logikából és rendszerből következik, hogy a tagállamok az említett irányelv 6‑9. és 11. cikkében
         előírt eseteken kívül nem mentesíthetik a tőkeemelésben részesülő társaságot a tőkeilleték megfizetése alól.

      52      Amint azonban azt a főtanácsnok az indítványa 38., 39. és 47. pontjában megállapította, a 69/335 irányelvnek nem célja a tőkeilleték
         beszedési módjainak összehangolása, amely módok az adóalany adókötelezettsége teljesítésének biztosítására, valamint ezen
         illeték beszedésének egyszerűsítésére irányulnak.

      53      Úgy kell tekinteni, hogy a valamely társaság társaságitőke-emelésről szóló okiratot szerkesztő, illetve azt átvevő hivatalos
         személy egyetemleges felelőssége egyszerre jelenti a tőkeemelésben részesülő társaság adókötelezettsége teljesítésének garanciáját,
         valamint a tőkeilleték beszedésének egyszerűsítésére irányuló intézkedést.

      54      Ebből következik, hogy a 69/335 irányelvvel főszabály szerint nem ellentétes, hogy valamely tagállam a tőkeemelésről szóló
         okiratot szerkesztő, illetve az azt átvevő hivatalos személy felelősségét írja elő.

      55      Amint azonban a jelen ítélet 51. és 52. pontjából következik, a tőkeilleték azt a tőketársaságot terheli, amely az adott vagyoni
         hozzájárulás címzettje, mivel a tagállamok az említett irányelv 6‑9. és 11. cikkében előírt eseteken kívül nem mentesíthetik
         a tőkeemelésben részesülő társaságot a tőkeilleték megfizetése alól.

      56      A hivatalos személynek a tőkeilleték megfizetésére való egyetemleges kötelezése túlmegy azon, ami szükséges a jelen ítélet
         53. és 54. pontjában megállapított célkitűzéseknek való megfeleléshez, ha az említett hivatalos személynek nem állna rendelkezésére
         megtérítési kereset a hozzájárulásban részesülő társasággal szemben.

      57      A jelen esetben az ügy irataiból kitűnik egyrészt, hogy az 1913. február 16‑i 89. sz. törvény 28. cikke felhatalmazza a közjegyzőt,
         hogy megtagadja bármely tőle kért okirat szerkesztését, ha a felek nem fizetik meg az okirathoz kapcsolódó illetékeket, tiszteletdíjakat
         és költségeket, másrészt pedig, hogy a közjegyző jogosult megtérítési keresetet indítani a hozzájárulásban részesülő társasággal
         szemben.

      58      Az előzőekre tekintettel a második kérdésre az a válasz adandó, hogy a 69/335 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem
         ellentétes, hogy valamely tagállam a tőkeemelésről szóló okiratot szerkesztő, illetve azt átvevő hivatalos személy egyetemleges
         felelősségét írja elő, feltéve hogy az említett hivatalos személynek rendelkezésére áll megtérítési kereset a hozzájárulásban
         részesülő társasággal szemben.

       A költségekről
      59      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az 1985. június 10‑i 85/303/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett
            adókról szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EGK tanácsi irányelv 4. cikke (1) bekezdésének c) pontját és 5. cikke (1) bekezdésének
            a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, hogy valamely tagállam a társaság tőkeemeléséről szóló okirat
            bejegyzését jelölje meg az illetékköteles esemény bekövetkezésének időpontjaként, feltéve hogy az illeték beszedése és a vagyoni
            hozzájárulásnak a kedvezményezett társaság részére történő tényleges juttatása közötti kapcsolat fennáll. Ha ugyanis az említett
            okirat létrejötte során a vagyoni hozzájárulás tényleges juttatása még nem történt meg, és nem biztos, hogy e juttatásra sor
            fog kerülni, az érintett tagállam mindaddig nem követelheti a tőkeilleték megfizetését, ameddig az említett hozzájárulás nem
            lett biztos. A tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely
            az adóügyekben eljáró bíróságok előtt a társaság által elhatározott tőkeemeléshez való tényleges vagyoni hozzájárulás elmaradásának
            bizonyítási módjait a bejegyzés semmisségét vagy megsemmisítését megállapító, jogerős polgári ítélet bemutatására korlátozza,
            aminek következtében a tőkeilletéket minden esetben meg kell fizetni, és csak ilyen polgári ítélet bemutatása alapján van
            lehetőség a visszatérítésre.
      2)      A 85/303 tanácsi irányelvvel módosított 69/335 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy valamely tagállam
            a tőkeemelésről szóló okiratot szerkesztő, illetve azt átvevő hivatalos személy egyetemleges felelősségét írja elő, feltéve
            hogy az említett hivatalos személynek rendelkezésére áll megtérítési kereset a hozzájárulásban részesülő társasággal szemben.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


A Bíróság 1971. november 25-i ítélete. # Béguelin Import Co. kontra S.A.G.L. Import Export. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de commerce de Nice - Franciaország. # 22-71. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) június 21.-i ítélete: 1984. # Charles Lux kontra az Európai Közösségek Számvevőszéke. # Tisztviselő - Szolgálati érdek. # 69/83. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) október 16.-i ítélete: 2001. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Portugál Köztársaság. # 90/388/EGK és 96/19/EK irányelvek - Portugália Telecom. # C-429/99. sz. ügy