title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2015. június 11.#Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG kontra Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung.#Az Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme – 2988/95/EK, Euratom rendelet – 3. cikk, (1) bekezdés – Elévülési idő – Dies a quo – Ismételt szabálytalanságok – Az elévülés megszakadása – Feltételek – A hatáskörrel rendelkező hatóság – Érintett személy – A szabálytalansággal kapcsolatos vizsgálatra vagy eljárásra irányuló cselekmény – Az elévülési idő kétszeresének megfelelő időszak.#C-52/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2015. június 11. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Az Európai Unió pénzügyi érdekeinek védelme — 2988/95/EK, Euratom rendelet — 3. cikk, (1) bekezdés — Elévülési idő — Dies a quo — Ismételt szabálytalanságok — Az elévülés megszakadása — Feltételek — A hatáskörrel rendelkező hatóság — Érintett személy — A szabálytalansággal kapcsolatos vizsgálatra vagy eljárásra irányuló cselekmény — Az elévülési idő kétszeresének megfelelő időszak”
      A C‑52/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (Németország) a Bírósághoz 2014. február 4‑én érkezett, 2014. január 17‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG

      és
      a Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, K. Jürimäe (előadó), J. Malenovský, M. Safjan és A. Prechal bírák,
      főtanácsnok: M. Wathelet,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. január 7‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG képviseletében D. Ehle Rechtsanwalt,

               —

               a Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung képviseletében W. Wolski és J. Jakubiec, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a görög kormány képviseletében I. Chalkias, E. Leftheriotou és O. Tsirkinidou, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében P. Rossi és G. von Rintelen, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 312., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.) 3. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.

               2

               E kérelmet a Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Pfeifer & Langen) és a Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (szövetségi mezőgazdasági és élelmezésügyi hivatal, a továbbiakban: BLE) között a Pfeifer & Langen által az Európai Unió pénzügyi érdekeinek sérelmével állítólagosan jogellenesen kapott visszatérített raktározási költségek visszakövetelése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az 1998/78/EGK rendelet

               3

               Az 1988. június 13‑i 1714/88/EGK bizottsági rendelettel (HL L 152., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 8. kötet, 70. o.) módosított, a cukor tárolási költségeinek kiegyenlítésére vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1978. augusztus 18‑i 1998/78/EGK bizottsági rendelet (HL L 231., 5. o; a továbbiakban: 1998/78 rendelet) 13. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „A visszatérítésre jogosult személynek minden hónap 15‑ig közölni kell az érintett tagállammal a következő részletes adatokat:

                        a)

                        a közlést megelőző hónap utolsó napján 24:00 órakor a raktáraiban tárolt visszatérítésre jogosító cukor és szirupok nettó tömegben kifejezett teljes mennyiségét;

                  […]”

         A 2988/95 rendelet

               4

               A 2988/95 rendelet harmadik, negyedik és ötödik preambulumbekezdése kimondja:
               „[…] a[z Unió] pénzügyi érdekeire nézve hátrányos jogszabályokat minden területen fel kell számolni;
               […] a[z Unió] pénzügyi érdekei ellen irányuló csalásokkal szembeni küzdelem eredményessé tétele érdekében a[z uniós] politikák által érintett összes területen egységes jogi keretet kell meghatározni;
               […] a szabálytalan magatartásról és az ahhoz kapcsolódó közigazgatási intézkedésekről és szankciókról a jelen rendelettel összhangban az ágazati szabályok rendelkeznek”.

               5

               E rendelet 1. cikkének szövege a következő:
               „(1)   Az [Unió] pénzügyi érdekeinek védelme céljából a[z uniós] joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében.
               (2)   Szabálytalanság a[z uniós] jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása útján történő megsértése, amelynek eredményeként a[z Unió] általános költségvetése vagy a[z általa] kezelt költségvetések kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a[z Unió] nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.”

               6

               E rendelet 3. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „Az eljárás elévülési ideje az 1. cikk (1) bekezdésében említett szabálytalanság elkövetését követő négy év. Mindazonáltal az ágazati szabályok ennél rövidebb, de legalább három éves időszakot is előírhatnak.
               Folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt. […]
               A hatáskörrel rendelkező hatóságnak a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálata vagy eljárása, amelyről az érintett személyt tájékoztatták, megszakítja az elévülést. A megszakadást kiváltó cselekményt követően az elévülés újrakezdődik.
               Az elévülés mindazonáltal legkésőbb az elévülési idő kétszeresének megfelelő időszak utolsó napján bekövetkezik, ha a hatáskörrel rendelkező hatóság ezalatt nem szabott ki szankciót, kivéve, ha a közigazgatási eljárást a 6. cikk (1) bekezdésének megfelelően felfüggesztették.”

               7

               Ugyanezen rendelet 4. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében:
               „(1)   Főszabályként minden szabálytalanság a jogtalanul megszerzett előny elvonását vonja maga után:

                        —

                        tartozás tárgyát képező vagy jogtalanul kapott összegek utáni fizetési vagy visszafizetési kötelezettség formájában,

                  […]
               (4)   Az e cikkben előírt intézkedések nem minősülnek szankciónak.”

               8

               A 2988/95 rendelet rendelet 6. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
               „A jelen rendelet hatálybalépésekor érvényben lévő ágazati szabályok alapján elfogadott közösségi közigazgatási intézkedések és szankciók sérelme nélkül a pénzbeli szankciók, mint például közigazgatási bírságok kiszabása a hatáskörrel rendelkező hatóság határozatával felfüggeszthetők, amennyiben büntetőeljárást indítottak az érintett személlyel szemben ugyanazon tények vonatkozásában. A közigazgatási eljárás felfüggesztése megszakítja a 3. cikkben meghatározott elévülési időt.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               9

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Pfeifer & Langen cukorfeldolgozó vállalkozás a fehér cukor raktározási költségeinek visszatérítésében részesült, a cukorágazat piacának közös szervezése keretében az 1987/1988–1996/1997‑es gazdasági években.

               10

               1997. október 9‑én a német vámhatóság által a Pfeifer & Langennél végzett ellenőrzés alapján kiderült, hogy az utóbbi az ugyanezen gazdasági évekre vonatkozó raktározási költségek visszatérítése iránti kérelmeiben elmulasztott megjelölni a termelési kvótán felül előállított bizonyos cukormennyiségeket, azaz C cukrot, így jogellenesen kért és kapott bizonyos visszatérítést. Ezen ellenőrzést követően a német ügyészség nyomozást indított a Pfeifer & Langen felelőseivel szemben cukorraktározás tekintetében elkövetett adó‑ és támogatási csalás miatt.

               11

               E nyomozás keretében felállították a vámnyomozó hatóságnak a különböző érintett közigazgatási szervek, mint például a BLE képviselőit magában foglaló különbizottságát. 1999 októberében e különbizottság kiértékelés céljából lefoglalta a Pfeifer & Langen 1987/1988–1996/1997‑es gazdasági évekre vonatkozó dokumentumait. Az említett különbizottság 2000‑ben egyébiránt e társaság több alkalmazottját kihallgatta tanúként.

               12

               2002 februárjában a BLE zárójelentést készített a támogatási csalásról (a továbbiakban: zárójelentés). E jelentés megállapította többek között, hogy a különbizottság által megállapított tények bizonyítják, hogy a Pfeifer & Langen az 1987/1988–1996/1997‑es gazdasági években a fehér cukor raktározási költségeinek visszatérítése címén jogellenesen kérte és kapta az összegeket.

               13

               2003. január 30‑i határozatával a BLE a zárójelentés alapján részben hatályon kívül helyezte raktározási költségek 1988 júliusától 1989 júniusáig történő visszatérítésének megállapításáról szóló határozatokat, és a Pfeifer & Langentől visszakövetelte a jogellenesen kapott összegeket. A Pfeifer & Langen ezt követően panaszt nyújtott be a BLE‑nél, különösen az 1988/1989‑es gazdasági években terhére felrótt szabálytalanságok elévülésével érvelve.

               14

               2004 során a vámhatóság a Pfeifer & Langennel kötött egyezséget követően lezárta az adócsalásra vonatkozó nyomozást.

               15

               2006. október 4‑i határozatában a BLE részben helyt adott a Pfeifer & Langen panaszának, és következésképpen csökkentette a visszatérítendő összegeket. E hivatal mindazonáltal megállapította, hogy az 1988/1989‑es gazdasági évre vonatkozó szabálytalanságok nem évültek el, mivel a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében előírt négyéves határidőt megszakították azok az ugyanezen szabálytalanságokra vonatkozó vizsgálati vagy eljárási intézkedések, amelyeket a vámhatóság különbizottsága és az ügyészség elfogadott. Egyébiránt a BLE megállapította, hogy a Pfeifer & Langen cselekményeit ismételt szabálytalanságoknak kell tekinteni, így az elévülési idő csak az utolsó megállapított szabálytalanság befejezésekor kezdődött, 1997‑ben.

               16

               2006. november 7‑én a Pfeifer & Langen keresetet indított a BLE ez utóbbi határozatával szemben a Verwaltungsgericht Köln (kölni közigazgatási bíróság) előtt. Keresetében e társaság többek között úgy érvelt, hogy a terhére felrótt 1988/1989‑es gazdasági évre vonatkozó szabálytalanságok vonatkozásában a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdésében előírt nyolcéves elévülési idő anélkül járt le, hogy szankciót szabtak volna ki rá e határidő lejártát megelőzően.

               17

               Mivel a Verwaltungsgericht Köln elutasította a Pfeifer & Langen fellebbezését az eljárás elévülési ideje tekintetében, az említett társaság felülvizsgálat iránti kérelmet nyújtott be. a kérdést előterjesztő bíróság előtt.

               18

               Ez utóbbi bíróság szerint a Pfeifer & Langen felülvizsgálat iránti kérelmének sikere a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében előírt elévülési időre vonatkozó szabályok értelmezésétől függ.

               19

               Ilyen körülmények között az Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein‑Westfalen (észak‑rajna‑vesztfáliai legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                                 a)

                                 Az elévülés megszakadása tekintetében az a hatóság‑e a 2988/95/EK, Euratom rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében vett »hatáskörrel rendelkező hatóság«, amelyik hatáskörrel rendelkezik a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálatra vagy eljárásra, függetlenül attól, hogy ő folyósította‑e a pénzeszközöket?

                                 b)

                                 Közigazgatási jogi intézkedés meghozatalára vagy szankció kiszabására kell‑e irányulnia a szabálytalansággal kapcsolatos vizsgálatnak vagy eljárásnak?

                        2)

                        Lehet‑e a 2988/95/EK, Euratom rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében vett »érintett személy« valamely vállalkozás tanúként kihallgatott alkalmazottja is?

                        3)

                                 a)

                                 A cukortermelés cukortermelő általi nyilvántartásában elkövetett, rendszerint csak a megfelelően elvégzett piacszervezési ellenőrzés keretében feltételezett, illetve megállapított konkrét hibákról (tényállások) kell‑e szónak lennie »a szabálytalansággal kapcsolatos bármely [olyan] vizsgálat[…] vagy eljárás[…] [esetében], amelyről az érintett személyt tájékoztatták« (a 2988/95[…] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése)?

                                 b)

                                 Az ellenőrzést lezáró, illetve az ellenőrzés eredményét kiértékelő, bizonyos tényállásokkal kapcsolatban további kérdéseket fel nem vető zárójelentés is »a szabálytalansággal kapcsolatos [olyan] vizsgálatnak« minősülhet‑e, amelyről az érintett személyt tájékoztatták?

                        4)

                                 a)

                                 Megköveteli‑e a 2988/95[…] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében vett »ismételt szabálytalanságok« tényállása, hogy a szabálytalanságként értékelt cselekmények vagy mulasztások szoros időbeli összefüggésben álljanak egymással ahhoz, hogy még »ismétlésként« legyenek értékelhetők?

                                 b)

                                 Igenlő válasz esetén: megszűnik‑e ezen szoros időbeli összefüggés többek között azáltal, hogy a cukormennyiség nyilvántartásával kapcsolatban elkövetett szabálytalanság a cukorágazat egy gazdasági évén belül csak egyszer történik meg, majd csak a cukorágazat következő vagy későbbi gazdasági évében ismétlődik újra?

                        5)

                        Befejeződhet‑e a 2988/95[…] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében vett »ismétlődés tényállása« azáltal, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság a tényállás összetettségének ismeretében nem, adott esetben nem rendszeresen vagy nem alaposan ellenőrizte a vállalkozást?

                        6)

                        Mikor kezdődik a 2988/95[…] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdése szerinti nyolcéves kétszeres elévülési idő folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében? A szabálytalanságnak tekintendő egyes cselekmények befejezésekor kezdődik‑e ezen határidő (a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése) vagy az utolsó ismételt cselekmény befejezésekor (a rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése)?

                        7)

                        Megszakíthatja‑e a 2988/95[…] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdése szerinti nyolcéves kétszeres elévülést a hatáskörrel rendelkező hatóságnak a szabálytalansággal kapcsolatos vizsgálata vagy eljárása?

                        8)

                        A támogatások megállapítására hatást gyakorló különféle tényállások esetében tényállásonként (szabálytalanságonként) külön‑külön kell‑e meghatározni a 2988/95[…] rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti rendelkezés alapján számítandó elévülési időket?

                        9)

                        Jelentőséggel bír‑e a 2988/95[…] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdése értelmében vett kétszeres elévülési idő folyása szempontjából a hatóság szabálytalanságról való tudomása?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Előzetes észrevételek

               20

               Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2988/95 rendelet az 1. cikke szerint bevezet „a[z uniós] joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás[t] az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében”, és amint az az említett rendelet harmadik preambulumbekezdéséből kitűnik, „a[z Unió] pénzügyi érdekei ellen irányuló csalásokkal szembeni küzdelem [érdekében] […] a[z uniós] politikák által érintett összes területen” (lásd: Handlbauer‑ítélet, C‑278/02, EU:C:2004:388, 31. pont; Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, C‑278/07–C‑280/07, EU:C:2009:38, 20. pont; Pfeifer & Langen ítélet, C‑564/10, EU:C:2012:190, 36. pont).

               21

               Ennek keretében a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az eljárás elévülési ideje a szabálytalanság elkövetését követő négy év, vagy folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt. Mindazonáltal e rendelkezés szerint az ágazati szabályok ennél rövidebb, de legalább hároméves időszakot is előírhatnak.

               22

               Mivel az alapügyre vonatkozó, a cukor tárolási költségeinek kiegyenlítéséről szóló uniós szabályokból és különösen az 1998/78 rendeletből álló ágazati szabályok nem írtak elő az elévülésre vonatkozó különös rendelkezéseket, a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti négyéves határidőt kell alkalmazni.

               23

               E határidő alkalmazandó mind a rendelet 5. cikke szerint a közigazgatási szankció kiszabásához vezető szabálytalanságokra, mind pedig az olyan szabálytalanságokra, mint amilyenek az alapügyben szerepelnek, amelyek az említett rendelet 4. cikkének megfelelően a jogosulatlanul igénybevett előny visszavonásából álló közigazgatási intézkedés tárgyát képezik (lásd ebben az értelemben: Handlbauer‑ítélet, C‑278/02, EU:C:2004:388, 33. és 34. pont; Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, C‑278/07–C‑280/07, EU:C:2009:38, 22. pont; Cruz & Companhia ítélet, C‑341/13, EU:C:2014:2230, 45. pont).

               24

               Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti határidő a gazdasági szereplők jogbiztonságának biztosítására irányul (lásd ebben az értelemben: Handlbauer‑ítélet, C‑278/02, EU:C:2004:388, 40. pont; SGS Belgium és társai ítélet, C‑367/09, EU:C:2010:648, 68. pont). Ugyanis ők maguk tudják meghatározni az ügyleteik közül azokat, amelyeket véglegesen megszereztek, és azokat, amelyek továbbra is vizsgálat alá vonhatók.

               25

               A kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdésekre ezen megfontolások fényében kell választ adni.

         Az első kérdés a) pontjáról

               26

               Első kérdésének a) pontjában a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a „hatáskörrel rendelkező hatóság” e rendelkezés szerinti fogalma azon hatóságra terjed ki, amely a nemzeti jog szerint hatáskörrel rendelkezik az Unió pénzügyi érdekeinek sérelmével jogosulatlanul felvett összegek folyósítására vagy visszakövetelésére.

               27

               E tekintetben a Bírósághoz benyújtott iratokból kitűnik, hogy a német jog szerint a BLE hatáskörrel rendelkezik a raktározási költségek visszatérítésére és a jogellenesen kapott visszatérítések visszakövetelésére, míg a vámhatóság rendelkezik vizsgálati hatáskörrel a raktározási költségek visszatérítésére vonatkozó csalások területén. Az alapügyben szóban forgó szabálytalansággal kapcsolatos vizsgálatra vagy eljárásra irányuló cselekmények legnagyobb részét az utóbbi hatóság fogadta el.

               28

               Ennek keretében a Pfeifer & Langen szerint csak a BLE tekintendő a jelen esetben a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti „hatáskörrel rendelkező hatóságnak”, mivel egyedül az rendelkezik a raktározási költségek visszatérítésének nyújtására és visszakövetelésére vonatkozó hatáskörrel. Ebből következik, hogy a vámhatóság által elfogadott vizsgálati vagy eljárási cselekmények nem járnak az alapügyben szereplő eljárás elévülésének megszakításával.

               29

               Emlékeztetni kell arra, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a hatáskörrel rendelkező hatóságnak a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálata vagy eljárása, amelyről az érintett személyt tájékoztatták, megszakíthatja az eljárás elévülését.

               30

               E megfogalmazásra tekintettel meg kell állapítani, hogy a „hatáskörrel rendelkező hatóság” e rendelkezés szerinti fogalma a szóban forgó vizsgálati vagy eljárási cselekmények elfogadására hatáskörrel rendelkező hatóságot jelöli.

               31

               Ezzel szemben a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének szövegéből semmi nem enged arra következtetni, hogy e hatóságnak ugyanazon hatóságnak kell lennie, mint amelyik hatáskörrel rendelkezik az Unió pénzügyi érdekeinek sérelmével jogosulatlanul felvett összegek folyósítására vagy visszakövetelésére.

               32

               E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy uniós jogi rendelkezések hiányában a tagállamok feladata a hatáskörrel rendelkező hatóságok nemzeti jog szerinti kijelölése a 2988/95 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti szabálytalanságokra vonatkozó vizsgálati vagy eljárási cselekmények elfogadásához. Következésképpen a tagállamok a a jelen esetben a raktározási költségek visszatérítését megállapító vagy visszakövetelő hatóságtól eltérő hatóságot is felhatalmazhatnak a szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárások lefolytatására, feltéve, hogy ezen államok ezen alkalommal ne sértik meg az uniós jog hatékony alkalmazását.

               33

               A fenti megfontolások összességére tekintettel azt kell válaszolni az első kérdés a) pontjára, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelemezni, hogy a „hatáskörrel rendelkező hatóság” e rendelkezés szerinti fogalma a szóban forgó vizsgálati vagy eljárási cselekmények elfogadására a nemzeti jog szerint hatáskörrel rendelkező hatóságot jelöli, és e hatóság eltérhet az Unió pénzügyi érdekeinek sérelmével jogosulatlanul felvett összegek folyósítására vagy visszakövetelésére hatáskörrel rendelkező hatóságtól.

         A második kérdésről

               34

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a szabálytalansággal kapcsolatos vizsgálatra vagy eljárásra irányuló cselekményekről az e rendelkezés szerinti „érintett személyt” tájékoztatták, amikor e cselekményeket közölték – mivel az utóbbi jogi személy – az említett személy alkalmazottjaival, a tanúként történő kihallgatásuk keretében.

               35

               E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a Pfeifer & Langen több alkalmazottját is kihallgatták tanúként az előbbivel szemben folyamatban lévő vizsgálati eljárás során. Ennek keretében e bíróság arra vár választ, hogy az alapügyben szóban forgó szabálytalanságokra vonatkozó eljárás elévülésének megszakításához elegendő‑e, hogy a vizsgálati vagy eljárási cselekményekről e személyeket tájékoztatták.

               36

               Először is meg kell állapítani, hogy kitűnik a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének szövegéből, hogy az „érintett személy” fogalma a vizsgálat vagy eljárás táryát képező szabálytalanságok elkövetésével gyanusított gazdasági szereplőt jelöli, azaz a jelen esteben a Pfeifer & Langent.

               37

               Ezt követően meg kell állapítani, hogy a 2988/95 rendelet nem ír elő különös szabályokat az érintett személynek az e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti „vizsgálati vagy eljárási cselekményről” történő tájékoztatásának módjairól.

               38

               E feltételt teljesültnek kell tekinteni, amennyiben a ténybeli elemek összessége lehetővé teszi annak megállapítását, hogy az érintett vizsgálati vagy eljárási cselekményekről ténylegesen tájékoztatták az érintett személyt. Jogi személy esetében teljesül e feltétel, ha azon személyt ténylegesen tájékoztatták az érintett cselekményről, akinek a magatartása a nemzeti jog szerint e jogi személynek tudható be, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

               39

               A fenti megfontolások összességére tekintettel azt kell válaszolni a második kérdésre, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a szabálytalansággal kapcsolatos vizsgálatra vagy eljárásra irányuló cselekményekről az e rendelkezés szerinti „érintett személyt” tájékoztatták, amennyiben a ténybeli elemek összessége lehetővé teszi annak megállapítását, hogy az érintett vizsgálati vagy eljárási cselekményekről ténylegesen tájékoztatták az érintett személyt. Jogi személy esetében teljesül e feltétel, ha az érintett cselekményről ténylegesen tájékoztatták azon személyt, akinek a magatartása a nemzeti jog szerint e jogi személynek tudható be, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

         Az első kérdés b) pontjáról és a harmadik kérdésről

               40

               Az első kérdésének b) pontjával és harmadik kérdésével, amelyek együttesen vizsgálandók, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy egyrészt a cselekménynek valamely gazdasági szereplő által konkrétan elkövetett szabálytalanságra, valamint valamely intézkedés vagy közigazgatási szankció elfogadására kell irányulnia az e rendelkezés szerinti „vizsgálati vagy eljárási cselekménynek” minősítéshez, másrészt pedig, hogy az olyan jelentés, mint amilyen az alapügyben szerepel, – amely a szabálytalanságok gyanújára vonatkozó vizsgálat eredményeit értékeli anélkül, hogy kiegészítő információkat kérne a vonatkozó ügyletekkel érintett személytől – ilyen cselekménynek minősülhet‑e.

               41

               Ami a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti „vizsgálati vagy eljárási cselekmény” fogalmát illeti, a Bíróság már úgy ítélte meg, hogy az e rendelkezéseben előírthoz hasonló elévülési idő rendeltetése az, hogy a jogbiztonságot szolgálja, és ez a rendeltetés nem teljesülne teljes mértékben, ha ezen elévülési időt a nemzeti hatóság minden kellő pontossággal körülírt ügyleteket érintő szabálytalanság gyanújával össze nem függő általános ellenőrzési cselekménye megszakíthatná (lásd: SGS Belgium és társai ítélet, C‑367/09, EU:C:2010:648, 68. pont).

               42

               Ha azonban a nemzeti hatóságok az adott személynek olyan szabálytalanságot megállapító jelentéseket továbbítanak, amelynek megvalósulásához e személy egy meghatározott ügylet keretében hozzájárult, kiegészítő információkat kérnek ezen ügyletre vonatkozóan, vagy e személlyel szemben az említett ügylettel kapcsolatban szankciót alkalmaznak, e hatóságok a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a szabálytalanság vizsgálatára vagy üldözésére irányuló, kellően konkrét cselekményeket végeznek (SGS Belgium és társai ítélet, C‑367/09, EU:C:2010:648, 69. pont; Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre ítélet, C‑465/10, EU:C:2011:867, 61. pont).

               43

               Ebből következik, hogy a cselekménynek, ahhoz hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti „vizsgálati vagy eljárási cselekménynek” minősüljön, kellő pontossággal körül kell írnia azon ügyleteket, amelyek vonatkozásában fennáll a szabálytalanságok gyanúja. E pontosságra irányuló követelmény nem írja azonban elő, hogy az említett cselekménynek meg kell említenie szankció vagy különös közigazgatási intézkedés kiszabásának lehetőségét.

               44

               A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza azonban, hogy az SGS Belgium és társai ítélet (C‑367/09, EU:C:2010:648), valamint a Chambre de commerce és d’industrie de l’Indre ítélet (C‑465/10, EU:C:2011:867) értelmezhető akként is, hogy az olyan jelentésnek, mint amilyen az alapügyben szereplő zárójelentés, szükségszerűen tartalmazia kell az érintett személynek címzett, kiegészítő információk benyújtására irányuló kérelmet ahhoz, hogy az a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti vizsgálati vagy eljárási cselekménynek minősüljön.

               45

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy ezen ítéletekben a Bíróság azon cselekmények példálózó felsorolására szorítkozott, amelyek tekintetében megállapítható, hogy kellő pontossággal körülírják azon ügyleteket, amelyek vonatkozásában fennáll a szabálytalanságok gyanúja.

               46

               Ebből következik, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló zárójelentés a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti „vizsgálati vagy eljárási cselekménynek” minősül, ha kellő pontossággal körülírja azon ügyleteket, amelyek vonatkozásában fennáll a szabálytalanságok gyanúja, aminek ellenőrzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata, és annak minősül még akkor is, ha nem tartalmaz az érintett személynek címzett, kiegészítő információk benyújtására irányuló kérelmet.

               47

               A fentiekre tekintettel az első kérdés b) pontjára és a harmadik kérdésre azt kell válaszolni, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését akként kell értelmezni, hogy valamely cselekménynek ahhoz, hogy az e rendelet szerinti „vizsgálati vagy eljárási cselekménynek” minősüljön, kellő pontossággal körül kell írnia azon ügyleteket, amelyek vonatkozásában fennáll a szabálytalanságok gyanúja. E pontosságra irányuló követelmény nem írja azonban elő, hogy az említett cselekménynek meg kell említenie szankció vagy különös közigazgatási intézkedés kiszabásának lehetőségét. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapügyben szóban forgó jelentés esetében teljesülnek‑e ezek a feltételek.

         A negyedik és a nyolcadik kérdésről

               48

               Az együttesen vizsgálandó negyedik és nyolcadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy egyrészt a több szabálytalanságnak szoros időbeli összefüggésben kell állnia ahhoz, hogy az e rendelkezés szerinti „ismételt szabálytalanságnak” minősüljenek, másrészt pedig, hogy a gyártó által raktározott cukormennyiségek kiszámításával kapcsolatos, a különböző gazdasági évek során elkövetett és az ugyanezen gyártó által az említett mennyiségekre vonatkozó téves jelentésékhez vezető, és ennélfogva a raktározási költségek visszatérítése címén jogellenes összegek folyósítását eredményező szabálytalanságok az említett rendelkezés szerinti „ismételt szabálytalanságnak” minősülnek.

               49

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően, a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerint valamely szabálytalanság akkor tekinthető folyamatosnak vagy ismételtnek, ha azt olyan piaci szereplő követi el, aki hasonló, az uniós jog ugyanazon rendelkezését sértő ügyletek összességéből tesz szert gazdasági előnyre (lásd: Vonk Dairy Products ítélet, C‑279/05, EU:C:2007:18, 41. pont).

               50

               E fogalommeghatározásra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság azt vizsgálja először is, hogy szükséges‑e szoros időbeli összefüggés két vagy több szabálytalanság között ahhoz, hogy azok a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti ismételt szabálytalanságnak minősüljenek. A jelen esetben e bíróság szerint az alapügyben szereplő felperesnek felrótt egyes ügyletekre különböző gazdasági évek során került sor.

               51

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, amint az a jelen ítélet 24. pontjában megállapításra került, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti elévülési idő a gazdasági szereplők jogbiztonságának biztosítására irányul, mivel nekik meg kell tudniuk határozni az ügyleteik közül azokat, amelyeket véglegesen megszereztek, és azokat, amelyek továbbra is vizsgálat alá vonhatók.

               52

               Márpedig meg kell állapítani, hogy a szabálytalanságok nem minősülhetnek a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti ismételt szabálytalanságnak, ha az ugyanezen bekezdés első albekezdésében előírt négyéves elévülési időnél hosszabb idő választja el azokat. Ilyen helyzetben ugyanis ezen különálló szabálytalanságok nem állnak kellően szoros időbeli összefüggésben. A hatáskörrel rendelkező hatóság vizsgálati vagy eljárási cselekményének hiányában a gazdasági szereplő így jogszerűen állapíthatja meg, hogy e szabálytalanságok közül elévült az első szabálytalanság. Ezzel szemben fennáll ilyen időbeli összefüggés, ha az egyes szabálytalanságokat az előző szabálytalanságtól elválasztó időtartam rövidebb az említett elévülési időnél.

               53

               Ami ezt követően az alapügyben szereplő szabálytalanságok minősítését illeti, a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata – az alapügyben a bizonyításra vonatkozó nemzeti jog figyelembevétele mellett és ügyelve arra, hogy az uniós jog hatékonysága ne sérüljön –, hogy megvalósult‑e a jelen ítélet 49. pontjában felidézett folyamatos vagy ismételt szabálytalanság (lásd ebben az értelemben: Vonk Dairy Products ítélet, C‑279/05, EU:C:2007:18, 43. pont). Mindazonáltal a Bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglalt tényezők alapján nyújthat e bíróság számára a kérdést előterjesztő bíróság határozathozatalát lehetővé tevő értelmezési szempontokat.

               54

               E tekintetben többek között kitűnik, hogy a Pfeifer & Langennek felrótt mindegyik szabálytalanság hozzájárul az e társaság által benyújtott jelentéseknek az azon fehér cukortermelés egy részének adott minősítés vonatkozásában fennálló téves (inkább A és/vagy B kvóta, nem pedig C cukor) jellegéhez, amely termelés vonatkozásában a raktározási költségek visszatérítését kérte. Ennélfogva e szabálytalanságok az 1998/78 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése ismételt megsértésének minősülhetnek, amely cikk a cukortermelő számára a raktározási költségek visszatérítésére jogosult készlet bejelentésére irányuló kötelezettséget ír elő.

               55

               Nem zárható ki tehát, hogy az alapügyben a Pfeifer & Langennek felrótt szabálytalanságok összességükben a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti ismételt szabálytalanságnak minősülnek, aminek a vizsgálata azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

               56

               A fenti megfontolásokra tekintettel azt kell válaszolni a negyedik és a nyolcadik kérdésre, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azon időbeli összefüggést illetően, amely a szabálytalanságok között, azok e rendelkezés szerinti „ismételt szabálytalanságnak” minősítéséhez áll fenn, csak az szükséges, hogy az egyes szabálytalanságokat az azt megelőző szabálytalanságtól elválasztó időtartam rövidebb legyen az ugyanezen bekezdés első albekezdésében előírt elévülési időnél. Az alapügyben szereplőhöz hasonló, a termelő által raktározott cukormennyiség kiszámításával kapcsolatos szabálytalanságok, mivel különböző gazdasági években merültek fel, az említett mennyiségek ugyanezen termelő által történő téves bejelentéséhez vezettek, és ennélfogva a raktározási költségek visszatérítése címén jogellenes összegek folyósítását eredményezték, főszabály szerint a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti ismételt szabálytalanságnak minősülnek, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

         Az ötödik kérdésről

               57

               Ötödik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a szabálytalanságok valamely összességének az e rendelkezés szerinti „folyamatos vagy ismételt szabálytalanságnak” való minősítése kizárt abban az esteben, ha a hatáskörrel rendelkező hatóságok az érintett személyt nem ellenőrizték rendszeresen és alaposan.

               58

               A Pfeifer & Langen szerint a BLE nem teljesítette gondossági kötelezettségét, mivel az alapügyben szereplő gazdasági évek során nem ellenőrizte őt rendszeresen és alaposan. Állítja, hogy e hivatal ilyen körülmények között az eljárás elévülésének késleltetése érdekében nem hivatkozhat a szabálytalanságok folyamatos vagy ismételt jellegére.

               59

               Amint arra a jelen ítélet 49. pontja emlékeztet, a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti „folyamatos vagy ismételt szabálytalanságot” csak az jellemzi, hogy a piaci szereplő a hasonló, az uniós jog ugyanazon rendelkezését sértő ügyletek összességéből gazdasági előnyre tesz szert.

               60

               Ebből következik, hogy e fogalom objektív, e szabálytalanságok e csoportjára jellemző és a nemzeti hatóságnak a szóban forgó gazdasági szereplővel szemben tanúsított magatartásától független kritériumokon alapul. Különösen a szabálytalanságok valamely összességének a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdés szerinti „folyamatos vagy ismételt szabálytalanságnak” történő minősítése nem függhet azon ténytől, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságok rendszeresen és alaposan ellenőrizték‑e az érintett személyt.

               61

               A fenti megfontolásokra tekintettel azt kell válaszolni az ötödik kérdésre, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a szabálytalanságok összességének az e rendelkezés szerinti „folyamatos vagy ismételt szabálytalanságnak” való minősítése nem kizárt abban az esetben, ha a hatáskörrel rendelkező hatóságok az érintett személyt nem ellenőrizték rendszeresen és alaposan.

         A hatodik és a kilencedik kérdésről

               62

               Az együttesen vizsgálandó hatodik és kilencedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az ezen albekezdésben előírt határidő folyamatos vagy ismételt szabálytalanságok esetében vagy azon a napon kezdődik, amikor az utolsó szabálytalanság megszűnt, vagy azon a napon, amikor a különböző egyes szabálytalanságokat elkövették, illetve azon a napon, amikor a hatáskörrel rendlekező hatóságok tudomás szereztek e szabálytalanságokról.

               63

               Először is kitűnik a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének mind a szövegéből, mind pedig a szerkezetéből, hogy e rendelkezés a negyedik albekezdésében a szabálytalanság miatti eljárás elévülésére alkalmazandó feltétlen korlátot ír elő, mivel ezen elévülés legkésőbb azon a napon bekövetkezik, amikor az ugyanezen rendelkezés első albekezdésésben előírt határidő kétszerese anélkül jár le, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság szankciót szabott volna ki, azon eset kivételével, amikor az e rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében felfüggesztették a közigazgatási eljárást.

               64

               Az említett rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdésében előírt határidő hozzájárul tehát a gazdasági szereplők jogbiztonságának megerősítéséhez a jelen ítélet 24. pontjában felidézett követelménynek megfelelően, azt megakadályozva, hogy a szabálytalansággal kapcsolatos eljárás elévülését ismételt megszakító cselekményekkel határozatlan ideig késleltetni lehessen.

               65

               Ami ezt követően az e határidőhöz kapcsolódó dies a quot illeti, szintén kitűnik a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésének szerkezetéből, és különösen a tárgykörre vonatkozó különös szabályok hiányából, hogy e kezdő időpontot ugyanezen bekezdés első két albekezdése alapján kell meghatározni.

               66

               E rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerint ismételt szabálytalanságok esetében az elévülési idő azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt. Márpedig, amint arra a jelen ítélet 49. pontja emlékeztet, amikor valamely gazdasági szereplő gazdasági előny szerzése érdekében az uniós jog ugyanazon rendelkezését sértő több hasonló ügyletet teljesít, ezen ügyletek egy és ugyanazon folyamatos vagy ismételt szabálytalanságot alkotnak. Következésképpen az e rendelkezés szerinti „szabálytalanság megszűnt” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az arra a napra utal, amikor megszűnt az ugyanazon ismételt szabálytalanságot alkotó utolsó ügylet.

               67

               Ennélfogva az említett határidő kezdő időpontja vonatkozásában nem bír jelentőséggel az az időpont, amikor a nemzeti hatóságok tudomására jutott a szabálytalanság. Ugyanis azon tényen túl, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének szövegében semmi sem enged ezzel ellentétes értelmezésre következtetni, hangsúlyozni kell, hogy a nemzeti hatóságra általános gondossági kötelezettség hárul az általa teljesített, de az uniós költségvetést terhelő kifizetések szabályszerűségének ellenőrzésében, ami azt jelenti, hogy intézkedéseket kell hoznia a szabálytalanságok gyors orvoslása érdekében (lásd ebben az értelemben: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, C‑201/10 és C‑202/10, EU:C:2011:282, 44. pont; Cruz & Companhia ítélet, C‑341/13, EU:C:2014:2230, 62. pont).

               68

               E körülmények között annak elismerésével, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdésében előírt határidő csak azon időponttól kezdődik, amikor a hatóság megállapította e szabálytalanságokat, némiképp tétlenségre ösztönöznénk a nemzeti hatóságokat az említett szabálytalanságok üldözése terén, miközben a gazdasági szereplőket egyrészről hosszan tartó jogi bizonytalanságnak, másrészről pedig annak a kockázatnak tennénk ki, hogy ezen időszak végén esetleg már nem tudnák bizonyítani a szóban forgó ügyletek szabályosságát (lásd ebben az értelemben: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, C‑201/10 és C‑202/10, EU:C:2011:282, 45. pont; Cruz & Companhia ítélet, C‑341/13, EU:C:2014:2230, 62. pont).

               69

               A fentiekre tekintettel azt kell válaszolni a hatodik és a kilencedik kérdésre, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ezen albekezdésben előírt határidő folyamatos vagy ismételt szabálytalanság esetében azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt, azon időponttól függetlenül, amikor a nemzeti hatóság tudomására jutott e szabálytalanság.

         A hetedik kérdésről

               70

               Hetedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság által elfogadott és az e bekezdés harmadik albekezdése szerint az érintett személy tudomására hozott vizsgálati vagy eljárási cselekmények megszakítják az ugyanezen bekezdés negyedik albekezdésében előírt elévülési időt.

               71

               Amint az a jelen ítélet 63. pontjában megállapításra került, a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdése a szabálytalanság miatti eljárás elévülésére alkalmazandó feltétlen korlátot ír elő, mivel ezen elévülés legkésőbb azon a napon bekövetkezik, amikor az ugyanezen rendelkezés első albekezdésében előírt határidő kétszerese anélkül jár le, hogy hatáskörrel rendelkező hatóság szankciót szabott volna ki, azon eset kivételével, amikor az e rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében felfüggesztették a közigazgatási eljárást.

               72

               Ebből következik, hogy az utóbbi eset kivételével a hatáskörrel rendelkező hatóság által elfogadott és az e rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerint az érintett személy tudomására hozott vizsgálati vagy eljárási cselekmények nem szakítják meg az ugyanezen rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdésében előírt elévülési időt.

               73

               E végkövetkeztetést megerősíti e határidő célja, amely – amint az a jelen ítélet 64. pontjában megállapításra került – annak megakadályozására irányul, hogy a szabálytalansággal kapcsolatos eljárás elévülését ismételt megszakító cselekményekkel határozatlan ideig késleltetni lehessen.

               74

               A fentiekre tekintettel azt kell válaszolni a hetedik kérdésre, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság által elfogadott és az e bekezdés harmadik albekezdése szerint az érintett személy tudomására hozott vizsgálati vagy eljárási cselekmények nem szakítják meg az ugyanezen bekezdés negyedik albekezdésében előírt elévülési időt.

         A költségekről

               75

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a „hatáskörrel rendelkező hatóság” e rendelkezés szerinti fogalma a szóban forgó vizsgálati vagy eljárási cselekmények elfogadására a nemzeti jog szerint hatáskörrel rendelkező hatóságot jelöli, és e hatóság eltérhet az Európai Unió pénzügyi érdekeinek sérelmével jogosulatlanul felvett összegek folyósítására vagy visszakövetelésére hatáskörrel rendelkező hatóságtól.

                           2)

                           A 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a szabálytalansággal kapcsolatos vizsgálatra vagy eljárásra irányuló cselekményekről az e rendelkezés szerinti „érintett személyt” tájékoztatták, amennyiben a ténybeli elemek összessége lehetővé teszi annak megállapítását, hogy az érintett vizsgálati vagy eljárási cselekményekről ténylegesen tájékoztatták az érintett személyt. Jogi személy esetében teljesül e feltétel, ha az érintett cselekményről ténylegesen tájékoztatták azon személyt, akinek a magatartása a nemzeti jog szerint e jogi személynek tudható be, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

                           3)

                           A 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely cselekménynek, ahhoz hogy az e rendelet szerinti „vizsgálati vagy eljárási cselekménynek” minősüljön, kellő pontossággal körül kell írnia azon ügyleteket, amelyek vonatkozásában fennáll a szabálytalanságok gyanúja. E pontosságra irányuló követelmény nem írja azonban elő, hogy az említett cselekménynek meg kell említenie szankció vagy különös közigazgatási intézkedés kiszabásának lehetőségét. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapügyben szóban forgó jelentésre teljesülnek‑e ezek a feltételek.

                           4)

                           A 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azon időbeli összefüggést illetően, amelynek a szabálytalanságok között azok e rendelkezés szerinti „ismételt szabálytalanságnak” történő minősítéséhez fenn kell állnia, csak az szükséges, hogy az egyes szabálytalanságokat az azt megelőző szabálytalanságtól elválasztó időtartam rövidebb legyen az ugyanezen bekezdés első albekezdésében előírt elévülési időnél. Az alapügyben szereplőhöz hasonló, a termelő által raktározott cukormennyiség kiszámításával kapcsolatos szabálytalanságok, mivel különböző gazdasági években merültek fel, az említett mennyiségek ugyanezen termelő által történő téves bejelentéséhez vezettek, és ennélfogva a raktározási költségek visszatérítése címén jogellenes összegek folyósítását eredményezték, főszabály szerint a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdése szerinti „ismételt szabálytalanságnak” minősülnek, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

                           5)

                           A 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a szabálytalanságok összességének az e rendelkezés szerinti „folyamatos vagy ismételt szabálytalanságnak” való minősítése nem kizárt abban az esetben, ha a hatáskörrel rendelkező hatóságok az érintett személyt nem ellenőrizték rendszeresen és alaposan.

                           6)

                           A 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ezen albekezdésben előírt határidő folyamatos vagy ismételt szabálytalanság esetében azon a napon kezdődik, amikor a szabálytalanság megszűnt, azon időponttól függetlenül, amikor a nemzeti hatóság tudomására jutott e szabálytalanság.

                           7)

                           A 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság által elfogadott és az e bekezdés harmadik albekezdése szerint az érintett személy tudomására hozott vizsgálati vagy eljárási cselekmények nem szakítják meg az ugyanezen bekezdés negyedik albekezdésében előírt elévülési időt.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2010. november 18-i ítélete. # Architecture, microclimat, énergies douces - Europe et Sud SARL (ArchiMEDES) kontra Európai Bizottság. # Fellebbezés - Különböző jogrendszereken alapuló követelések kiegyenlítése - Előlegek visszafizetése iránti kérelem - A harmadik személyek perbehívására vonatkozó szabály - A védelemhez való jog és a tisztességes eljáráshoz való jog. # C-317/09 P. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2010. november 18‑i ítélete – ArchiMEDES kontra Bizottság
      (C‑317/09. P. sz. ügy)
      „Fellebbezés – Különböző jogrendszereken alapuló követelések kiegyenlítése – Előlegek visszafizetése iránti kérelem – A harmadik személyek perbehívására vonatkozó szabály – A védelemhez való jog és a tisztességes eljáráshoz való jog”
      1.                     Eljárás – Az ítéletek indokolása – Terjedelem (a Bíróság alapokmánya, 36. cikk) (vö. 76–78. cikk)
      2.                     Fellebbezés – Jogalapok – Először a fellebbezés keretében felhozott jogalap – Elfogadhatatlanság (vö. 88–91. pont)
      3.                     Fellebbezés – Jogalapok – Az ítélet uniós jogot sértő indokolása (vö. 105. pont)
      4.                     Fellebbezés – Jogalapok – A perbehívás hiányára alapított jogalap (vö. 121–125. pont)
      5.                     Fellebbezés – Jogalapok – A Törvényszék előtt felhozott jogalapok és érvek egyszerű megismétlése – Elfogadhatatlanság (vö. 130–134. pont)
      Tárgy

               Fellebbezés az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) T‑396/05. és T‑397/05. sz., ArchiMEDES kontra Bizottság egyesített ügyekben
                  2009. június 10‑én hozott ítélete ellen, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbező azon keresetét, amely egyrészt
                  a fellebbezővel fennálló szerződés alapján folyósított előlegek visszafizetéséről szóló és a fellebbezővel szemben beszámítási
                  követelést érvényesítő bizottsági határozatok megsemmisítésére, másrészt pedig a Bizottság arra kötelezésére irányult, hogy
                  fizesse meg az ugyanezen szerződés alapján járó támogatás fennmaradó összegét – A harmadik személyek perbehívására vonatkozó
                  szabály alkalmazhatóságának hiánya – A szerződő felek egyetemleges felelősségének megállapítása iránti kérelem elutasítása
                  – A védelemhez való jog és a tisztességes eljáráshoz való jog megsértése.

            Rendelkező rész
      1)         A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
      2)         A Bíróság az Architecture, microclimat, énergies douces – Europe et Sud SARL (ArchiMEDES)‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2006. június 28-i ítélete. # Yolande Beau kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # F-39/05. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. szeptember 10-i ítélete.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések - Közösségi közbeszerzési eljárás - A Mezőgazdasági Főigazgatóság pénzügyi információs rendszereihez kapcsolódó fejlesztési, karbantartási és technikai segítségnyújtási szolgáltatások nyújtása - Kiválasztási és odaítélési szempontok - Az ajánlattevő ajánlatának elutasítása - Indokolási kötelezettség - Nyilvánvaló mérlegelési hiba hiánya - A gondosság és a gondos ügyintézés elve.#T-59/05. sz. ügy.

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. szeptember 10‑i ítélete – Evropaïki Dynamiki kontra Bizottság
      (T‑59/05. sz. ügy)
      „Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – Közösségi közbeszerzési eljárás – A Mezőgazdasági Főigazgatóság pénzügyi információs rendszereihez kapcsolódó fejlesztési, karbantartási és technikai segítségnyújtási
         szolgáltatások nyújtása – Kiválasztási és odaítélési szempontok – Az ajánlattevő ajánlatának elutasítása – Indokolási kötelezettség – Nyilvánvaló mérlegelési hiba hiánya – A gondosság és a gondos ügyintézés elve”

      1.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési eljárás – Kiválasztási és odaítélési szempontok (1605/2002
            tanácsi rendelet, 89. cikk és 97. cikk, (1) bekezdés; 2342/2002 bizottsági rendelet, 135–138. cikk) (vö. 48–51. pont)
      2.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési szerződés ajánlati felhívás alapján történő megkötése – Szerződések
            odaítélése – Az odaítélés szempontjai (1605/2002 tanácsi rendelet, 97. cikk, (2) bekezdés; 2342/2002 bizottsági rendelet,
            138. cikk) (vö. 56–59. pont)
      3.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési szerződés ajánlati felhívás alapján történő megkötése – Az
            intézmények mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok (vö. 70–71., 82. pont)
      4.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési szerződés ajánlati felhívás alapján történő megkötése – Szerződések
            odaítélése (vö. 101., 104–105. pont)
      5.                     Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem (EK 253. cikk) (vö. 120–122. pont)
      6.                     Közösségi jog – Elvek – A gondos ügyintézés elve – Gondossági kötelezettség (vö. 152–153. pont)
      Tárgy

               A Bizottság 2004. november 23‑i határozatának megsemmisítése iránti kérelem, amelyben elutasította a felperesnek a Mezőgazdasági
                  Főigazgatóság pénzügyi információs rendszereivel kapcsolatos, az informatikai rendszerek fejlesztésére és karbantartására,
                  valamint kapcsolódó technikai segítségnyújtásra vonatkozó szolgáltatások nyújtására irányuló közbeszerzési eljárás keretében
                  benyújtott ajánlatát, és amelyben a szerződést a nyertes ajánlattevőnek ítélte oda.

            Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet mint megalapozatlant elutasítja.
      2)         Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot kötelezi saját költségeinek, valamint az Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion
         Pliroforikis kai Tilematikis AE költségei egyötödének viselésére.

      3)         Az Elsőfokú Bíróság az Evropaïki Dynamikit kötelezi saját költségei négyötödének viselésére.


A Törvényszék (első tanács) 2014. június 4‑i ítélete.#Abdolnaser Hemmati kontra az Európai Unió Tanácsa.#Közös kül‑ és biztonságpolitika – Iránnal szemben az atomfegyverek elterjedésének megakadályozása érdekében hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – A belépés vagy az átutazás tilalma – Megsemmisítés iránti kereset – Az eljáráshoz fűződő érdek – Elfogadhatóság – Indokolási kötelezettség.#T‑68/12. sz. ügy.


A Bíróság (ötödik tanács) július 6.-i ítélete: 1993. # CT Control (Rotterdam) BV és JCT Benelux BV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Megsemmisítés iránti kereset. # C-121/91. és C-122/91. sz. egyesített ügyek


A Bíróság 1980. április 24-i ítélete. # Procureur de la République kontra René Chatain. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de grande instance de Nanterre - Franciaország. # Vámérték. # 65/79. sz. ügy


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2008. február 21-i ítélete.#Maira María Robledillo Núñez kontra Fondo de Garantía Salarial (Fogasa).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Juzgado de lo Social Único de Algeciras - Spanyolország.#Szociálpolitika - A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén - A 2002/74/EK irányelvvel módosított 80/987/EGK irányelv - A 3. cikk első albekezdése és a 10. cikk a) pontja - Peren kívüli egyezséggel megállapított kártérítés rendkívüli elbocsátás miatt - Garanciaintézet általi kifizetés - A kifizetés bírósági határozathoz kötése - Az egyenlőség elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának az elve.#C-498/06. sz. ügy.

text:
      C‑498/06. sz. ügy
      Maira María Robledillo Núñez
      kontra
      Fondo de Garantía Salarial (Fogasa)
      (a Juzgado de lo Social Único de Algeciras [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Szociálpolitika – A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén – A 2002/74/EK irányelvvel módosított 80/987/EGK irányelv – A 3. cikk első bekezdése és a 10. cikk a) pontja – Peren kívüli egyezséggel megállapított kártérítés jogellenes elbocsátás miatt – Garanciaintézet általi kifizetés – A kifizetés bírósági határozathoz kötése – Az egyenlőség elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve”
      Az ítélet összefoglalása
      Szociálpolitika – Jogszabályok közelítése – A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén – 80/987 irányelv
      (A 2002/74/EK irányelvvel módosított 80/987 tanácsi irányelv, 3. cikk, első bekezdés és 10. cikk, a) pont)
      A 2002/74 irányelvvel módosított, a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló 80/987 irányelv
         3. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamnak lehetősége van kizárni a rendkívüli felmondásért járó
         kártérítést az e rendelkezés alapján a garanciaintézetek által biztosított kifizetések garanciájából, ha azt peren kívüli
         egyezségben ismerték el, és hogy ez az objektíve indokolt kizárás ugyanezen irányelv 10. cikkének a) pontja alapján visszaélések
         elkerüléséhez szükséges intézkedésnek minősül.

      (vö. 44. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2008. február 21. (*)

      „Szociálpolitika – A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén – A 2002/74/EK irányelvvel módosított 80/987/EGK irányelv – A 3. cikk első bekezdése és a 10. cikk a) pontja – Peren kívüli egyezséggel megállapított kártérítés jogellenes elbocsátás miatt – Garanciaintézet általi kifizetés – A kifizetés bírósági határozathoz kötése – Az egyenlőség elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve”
      A C‑498/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Juzgado de lo Social Único de
         Algeciras (Spanyolország) a Bírósághoz 2006. december 7‑én érkezett, 2006. szeptember 18‑i határozatával terjesztett elő az
         előtte

      Maira María Robledillo Núñez
      és
      a Fondo de Garantía Salarial (FOGASA)
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, Juhász E. és T. von Danwitz (előadó) bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. november 22‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a spanyol kormány képviseletében J. Rodríguez Cárcamo és B. Plaza Cruz, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében J. Enegren és R. Vidal Puig, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2002. szeptember 23-i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 270.,
         10. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 261. o.) módosított, a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók
         védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv (HL L 283.,
         23. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 217. o.; a továbbiakban: 80/987 irányelv) értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet a Robledillo Núñez és a Fondo de Garantía Salarial (FOGASA) (bérgarancia-alap, a továbbiakban: FOGASA) között
         annak tárgyában folyamatban lévő eljárás során terjesztették elő, hogy ez utóbbi – másodlagos felelőssége címén – megtagadta
         az érintett számára annak jogellenes elbocsátása miatti kártérítés fizetését, mivel e kártérítés kifizetését a Robledillo
         Núñez és munkáltatója között létrejött peren kívüli egyezség írta elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 80/987 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése arról rendelkezik, hogy „[e]zen irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból
         származó, a 2. cikk (1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell
         alkalmazni”

      4        Az említett irányelv 2. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy az irányelv nem sérti az egyes tagállamok jogszabályaiban szereplő
         „munkavállaló”, „munkáltató”, „díjazás”, „megszerzett jogosultság” és „jövőbeli jogosultság” kifejezések meghatározásait.

      5        A 80/987 irányelv 3. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk alá tartozó garanciaintézetek [helyesen:
         a garanciaintézetek a 4. cikk sérelme nélkül] biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó,
         fennálló követeléseinek a kielégítését, és amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése
         esetén.”

      6        A 80/987 irányelv 10. cikkének a) és b) pontja a következőképpen rendelkezik:

      „Ez az irányelv nem érinti a tagállamoknak azt a lehetőségét, hogy:
      a)      megtegyék a visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedéseket;
      b)      a 3. cikkben említett fizetési kötelezettséget vagy a 7. cikkben említett garanciakötelezettséget elutasítsák vagy csökkentsék,
         ha kitűnik, hogy a kötelezettség teljesítése a munkavállaló és munkáltató közötti különleges kapcsolatok, illetve a munkavállaló
         és munkáltató közötti összejátszást eredményező közös érdekek miatt nem indokolt.”

      7        A 3. cikke alapján a 2002/74 irányelv 2002. október 8-án lépett hatályba.

       A spanyol szabályozás
       Azok a követelések, amelyek kielégítését a FOGASA átvállalja
      8        A munkavállalók jogállásáról szóló törvény átdolgozott szövegének jóváhagyásáról szóló 1/1995. sz. királyi rendelet (Estatuto
         de los Trabajadores, 1995. március 24., 1995. március 29-i 75. sz. BOE, 9654. o.) 2002. december 14. óta hatályos változata
         (a továbbiakban: a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály) 33. §-ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A bérgarancia-alap […] fizetésképtelenség, a kifizetések felfüggesztése és csőd esetén, vagy ha a vállalkozók a fizetésképtelenséget
         bírói úton rendezik, folyósítja a munkavállalóknak járó munkabért.

      A fenti bekezdés céljából munkabérnek minősül az egyezségben vagy bírósági határozatban ilyenként elismert összeg a 26. §
         (1) bekezdésében foglalt valamennyi esetben, valamint a törvény által előírt esetekben a »salarios de tramitación« […].”

      9        A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 1997. december 19‑i 60/1997. sz. törvény szerinti változata (1997. december
         20‑i 304. sz. BOE, 37453. o.) 33. §‑ának (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Az előző bekezdésben felsorolt esetekben a bérgarancia-alap az elbocsátott vagy annak a munkavállalónak, akinek munkaszerződése
         a jelen törvény 50. és 51. §‑a, valamint 52. §‑a c) pontja alapján szűnt meg, folyósítja az ítélettel vagy közigazgatási határozattal
         megállapított, legfeljebb egyévi munkabérnek megfelelő mértékű kártérítést, figyelembe véve, hogy a számítás alapjául szolgáló
         napi munkabér nem haladhatja meg a szakmaközi minimálbér kétszeresét.

      […]”
      10      A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály a növekedés és a foglalkoztatás javításáról szóló, 2006. december 29‑i 43/2006. sz. törvénynek
         a 2006. június 9-i 5/2006. sz., 2006. június 15-étől hatályos törvényerejű királyi rendelettel (Real Decreto Ley 5/2006; 2006.
         június 14-i 141. sz. BOE, 22670. o.) megállapított változata (2006. december 30‑i 312. sz. BOE, 46586. o.) 33. §‑ának (2) bekezdése
         kimondja:

      „Az előző bekezdésben felsorolt esetekben a bérgarancia-alap az elbocsátott vagy annak a munkavállalónak, akinek munkaszerződése
         a jelen törvény 50. és 51. §-a, valamint 52. §-ának c) pontja alapján, illetve a 2003. július 9‑i 22/2003. sz. csődtörvény
         64. §-a alapján szűnt meg, folyósítja az ítélettel, végzéssel, perbeli egyezségben vagy közigazgatási határozattal megállapított
         kártérítést […]”

      11      A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 56. §-a alapján a munkáltató által peren kívüli vagy perbeli egyezségben ilyenként
         elismert vagy bírósági határozatban megállapított jogellenes elbocsátás a munkáltatóra nézve azzal a kötelezettséggel jár,
         hogy az érintett munkavállalónak egyrészt „salarios de tramitaciónt”, vagyis a vitatott elbocsátással kapcsolatos eljárás
         alatt esedékes fizetést, másrészt a munkaviszony megszűnése miatti kártérítést fizet.

       Peren kívüli egyezség
      12      A munkaügyi eljárásról szóló törvény átdolgozott szövegének jóváhagyásáról szóló 2/1995. sz. királyi rendelet 84. §-a (Ley
         de Procedimiento laboral, 1995. április 7., 1995. április 11‑i 86. sz. BOE,. 10695. o., a továbbiakban: LPL) rendelkezik többek
         között a peren kívüli vagy pert megelőző egyezségre vonatkozó szabályokról.

      13      Az LPL-nek az egyezségi megállapodás vitatására vonatkozó szabályokról szóló 67. §-a a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A felek vagy azok, akiknek az érdekeit a megállapodás sértheti, a szerződés érvénytelenségéhez vezető okokból semmisség
         megállapítása iránti keresettel megtámadhatják az egyezséget az egyezség tárgyát képező ügy eldöntésére hatáskörrel rendelkező
         bíróság előtt.

      (2)      A keresetet az egyezség megkötését követő 30 napon belül kell benyújtani. Azon személyek esetében, akiknek az érdekeit sértheti
         a megállapodás, a határidő folyása a megállapodásról történő tudomásszerzést követő napon kezdődik.”

      14      A békéltetést végző szolgálatok munkáját az 1979. november 23‑i 2756/1979. sz. királyi rendelet (1979. december 5‑i 291. sz.
         BOE., 28015. o.) szabályozza, amely meghatározza az Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (Közvetítő-, választottbírósági
         és békéltetőközpont) szerepét. A királyi rendelet 5., 8., 10. és 11. §-a a következőképpen rendelkezik:

      „5. §
      (1)      A békéltető eljárás a kérelmező választása alapján vagy a szolgáltatásnyújtás helye vagy az érintett lakóhelye szerint illetékes
         Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközpont szervei előtt történik.

      (2)      A békéltető eljárás az igazgató, a választottbíróság elnöke, a titkár vagy a Központ másik alkalmazottja előtt zajlik, amennyiben
         azok jogi végzettséggel (Licenciatura) rendelkeznek.

      A békéltető eljárás feleinek a munkajogi eljárásban részt vevő felekre előírt eljárási képességre vonatkozó követelményeknek
         megfelelő képességgel kell rendelkezniük.

      […]
      8. §
      (1)      A kérelmet a beérkezését és nyilvántartásba vételét követően megvizsgálják annak megállapítása céljából, hogy az az előírt
         követelményeknek megfelel‑e. Az érintettek helyes idézése céljából adott esetben bekérik a szükséges adatokat. Aláírás ellenében
         az idézett megfelelően keltezett és bélyegzett másolatot kap, akit értesítenek a békéltető eljárás helyéről, napjáról és időpontjáról,
         amelynek a jogszabályban meghatározott határidőn belül kell megtörténnie. Amennyiben az idézett nem a kérelmező, és elutasítja
         az idézést, az idézés ugyanúgy történik, mint a többi érintett fél esetében.

      […]
      10. §
      A tárgyalás megkezdését követően a választottbíró felhívja a feleket, akiket egy bizalmasuk elkísérhet, megvizsgálja a személyazonosságukat,
         eljárási képességüket és képviseleti jogukat, majd a kérelmező beleegyezését követően lehetőséget biztosít számukra, hogy
         követeléseiket és azok okait előadják; dokumentumok és más okirati bizonyítékok benyújtása nem kötelező.

      Végül felhívja az érintetteket, hogy adott esetben bizalmasaik segítségével jussanak egyezségre, melynek során szükség esetén
         átadja nekik a szót, és esetleg megfelelő megoldást javasol számukra. Fenntartja a rendet a megbeszélés során, amelyet rendzavarás
         esetén vagy abban az esetben, ha a megállapodás lehetetlennek tűnik, félbeszakíthat; az eljárás mindkét esetben megállapodás
         nélkül befejezettnek számít.

      A választottbíró a tárgyalásról jegyzőkönyvet készít, és a lehető legvilágosabban leírja a felek közötti megegyezés tartalmát.
         Amennyiben nincs megállapodás a felek között, ezt is kifejezetten leírja.

      A megállapodást az érintettek, valamint a választottbíró aláírják, és amennyiben valamelyikük azt nem tudja vagy nem képes
         aláírni, ezt feljegyzik, és az érintett bizalmasa az érintett nevében azt aláírhatja. Ennek megfelelően az aláírás megtagadását,
         illetve amennyiben ismert, a megtagadás okait is kifejezetten feljegyzik, és az eljárás megállapodás nélkül befejeződik.

      A választottbíró az egyezségre irányuló eljárást követően azonnal átadja az érintetteknek a jegyzőkönyv hiteles másolatát.
      11. §
      A Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközpont előtti egyezségre irányuló eljárás eredményeképpen hozott határozat azonnal
         jogerős, amelynek végrehajtásáért a munkaügyi bíróság felelős.

      […]”
       A perbeli egyezség
      15      A perbeli egyezséget az LPL 84. §-a szabályozza, amely a következőket mondja ki:

      „(1)      A bíróság a feleknek a jogaikat és kötelezettségeiket jelezve megpróbál a tárgyaláson egyezséget elérni, anélkül hogy az esetleges
         ítélet tartalmát sugallná. Ha a bíróság úgy véli, hogy az egyezség tartalma valamelyik fél érdekét súlyosan sérti, a törvény
         kijátszását vagy joggal való visszaélést valósít meg, az egyezséget nem hagyja jóvá.

      (2)      A bíróság az egyezséget az ítéletének meghozatala előtt bármikor jóváhagyhatja.
      […]”
      16      A FOGASA munkajogi eljárásokban való részvételével kapcsolatban az LPL 23. §-a a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A bérgarancia-alap félként bármikor részt vehet olyan eljárásban, amely a munkavállalók számára az említett bérgarancia-alap
         általi fizetés vagy kártérítés fizetéséhez vezethet; az eljárást nem késleltetheti vagy függesztheti fel a bérgarancia-alap
         részvétele.

      […]”
       A FOGASA jogai és kötelezettségei
      17      Az LPL-nek a FOGASA társaságok fizetésképtelenségét megállapító eljárásában való részvételét szabályozó 274. és 275. §-a alapján:

      „274. §
      (1) A fizetésképtelenség megállapítását megelőzően a bérgarancia-alapot, ha még nem idézték be, legfeljebb tizenöt napon belül
         meghallgatják, hogy megfelelő intézkedések elfogadását kérhesse, és hogy megjelölhesse a fő adós azon vagyonát, amelynek a
         létezéséről tudomása van.

      (2)      A bérgarancia-alap által kért intézkedések elfogadását követő harminc napon belül a megkeresett bíróság végzést hoz, amelyben
         szükség esetén megállapítja a munkáltató teljes vagy részleges fizetésképtelenségét, és ez esetben rögzíti a lefoglalt vagyon
         értékét. A fizetésképtelenség minden tekintetben átmenetinek minősül addig, amíg a munkáltató vagyona ismertté nem válik,
         vagy a lefoglalt vagyontárgyakat nem értékesítik.

      […]
      275. §
      (1)      Amennyiben a lefoglalható vagyontárgyakat az adós társaság termelési folyamataiban felhasználják, és a társaság folytatja
         a tevékenységét, a bérgarancia-alap kérheti a végrehajtás harminc napra történő felfüggesztését […]

      (2)      Ha a bérgarancia-alap megállapította, hogy nem lehet eleget tenni a fizetésre vonatkozó követeléseknek, […] ezt az okokkal
         együtt tudatja és kéri a fizetésképtelenség megállapítását, kizárólag a fizetési garancia teljesítésének az elismerése céljából.”

      18      A Fondo de Garantía Salarial szervezetéről és működéséről szóló, 1985. március 6-i 505/1985. sz. királyi rendelet (1985. április
         17-i 92. sz. BOE., 10203. o.) 28. §‑ának (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik a FOGASA által átvett kérelmek kezeléséről:

      „Adott esetben a fenti 2. pontban említett vizsgálati időszak végét követően a főtitkárság öt napon belül határozatot hoz,
         amelyben a kérelmeket teljesen vagy részben elfogadja, vagy azokat elutasítja. El kell utasítani a joggal való visszaéléshez
         vagy a törvény kijátszásához vezető kérelmeket, illetve azokat, amelyek esetében a kifizetés nem indokolt, mivel a munkavállaló
         és a munkáltató közös érdeke, hogy jogszerű fizetésképtelenség benyomását keltsék a bérgarancia-alap juttatásának a megszerzése
         érdekében.”

       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      19      Robledillo Núñez a Linya Fish SL társaság (a továbbiakban: Linya Fish társaság) munkavállalói közé tartozott 2001. október
         4-től 2003. január 28-ig; ekkor a társaság elbocsátotta.

      20      A Robledillo Núñez által az algecirasi Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközponthoz benyújtott egyezség iránti kérelmét
         követően a felek 2003. április 2-án az elbocsátás jogellenessége miatt egyezséget kötöttek, amelynek értelmében a Linya Fish
         társaság 1237 eurós összeg (a továbbiakban: végkielégítés) kifizetését ismerte el Robledillo Núñez részére, bár a kérdést
         előterjesztő bíróság szerint ez a kártérítés semmi esetre sem haladhatja meg az 1186 eurót.

      21      2004. május 5-én az említett bíróság a Robledillo Núñez által a Linya Fish táraság ellen benyújtott keresetlevéllel kapcsolatban
         hozott végrehajtási ítélet keretében átmeneti fizetésképtelenséget állapított meg. 2004. november 26-án ezen utóbbi ítélet
         alapján Robledillo Núñez kérte a FOGASA-t, hogy fizesse meg a végkielégítésnek az e társaság által meg nem fizetett összegét.

      22      2005. január 21-i határozatával a FOGASA teljes egészében elutasította ezt a kérelmet; döntését azzal indokolta, hogy az említett
         végkielégítést sem ítéletben, sem közigazgatási határozatban nem ismerték el.

      23      2006. május 5-én Robledillo Núñez a Juzgado de lo Social Único de Algeciras előtt keresetet indított a FOGASA elutasító határozata
         ellen. Kifogásolta, hogy ez utóbbi elutasította az egyezségben előírt végkielégítés részére történő kifizetését.

      24      A nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indoklásában előadja, hogy a spanyol jog a munkavállalók jogállásáról
         szóló jogszabály 2002. június 15-e előtt hatályos változata 33. §-ának (2) bekezdésében előírja a végkielégítés munkaviszony
         megszűnése esetén történő kifizetését, azonban kizárólag csak akkor, ha azt az elbocsátott vagy annak a munkavállalónak, akinek
         munkaszerződése megszűnt, ítélet vagy közigazgatási határozat elismerte. Mivel a munkavállalók jogállásáról szóló említett
         rendelkezés nem szól a peren kívüli egyezség által elismert kártérítésről, az nem tartozik a FOGASA által teljesítendő kifizetésekhez.

      25      Utalva a C‑177/05. sz., Guerrero Pecino-ügyben 2005. december 13-án hozott, perbeli egyezségre irányuló eljárásban megállapított
         kártérítésre vonatkozó végzésre (EBHT 2005., I‑10887. o.), a kérdést előterjesztő bíróság meghatározza a peren kívüli egyezségre
         és a perbeli egyezségre irányuló eljárás között abban álló különbséget, hogy ez utóbbi a bíróság előtt zajlik, amely ezenkívül
         annak jóváhagyását az LPL 84. §-ának (1) bekezdése alapján elutasíthatja, míg a peren kívüli egyezségre irányuló eljárás egy
         kimondottan ezzel a feladattal felruházott szerv előtt zajlik, amelynek nincs lehetősége az egyezség tartalmát ellenőrizni,
         és nem rendelkezik az egyezség jóváhagyására vagy jóváhagyásának elutasítására vonatkozó hatáskörrel sem. Az egyezségek e
         két fajtája közötti ilyen jogi különbségtétel célja az esetleges jogsértő magatartások megakadályozása. Azonban ugyanezen
         bíróság véleménye szerint a FOGASA a törvény kijátszására való hivatkozással minden további nélkül elutasíthatja a peren kívüli
         egyezségre irányuló eljárásban magállapított végkielégítés kifizetését, ha a törvény kijátszását azon eljárás keretében állapították
         meg, amelyet az e szervezettől való juttatásnak a munkáltató fizetésképtelensége esetén való megszerzése céljából kell végrehajtani.

      26      E körülményekre tekintettel a Juzgado de lo Social Único de Algeciras akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és
         előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Az egyenlőség általános elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalma szempontjából a munkavállalók […] jogállásáról szóló
         törvény jelenleg hatályos, és az azt közvetlenül megelőző, 2006. június 14-ig hatályos szövegének 33. §-a (2) bekezdésében
         foglalt eltérő bánásmód objektíve nem igazolható, és ennek következtében a munkavállalónak járó, peren kívüli egyezségben
         elismert végkielégítés a […] 2002/74/EK […] irányelvvel megállapított szövegű […] 80/987/EGK irányelv hatálya alá tartozik‑e,
         ha a munkavállalók jogállásáról szóló említett jogszabály 33. §-ának (1) bekezdése elismeri az ilyen jellegű egyezségeket
         a garanciaintézet által fizetendő „salarios de tramitación” kifizetése esetében, amely szintén ugyanezen elbocsátás jogkövetkezménye?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      27      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság – utalva a fent hivatkozott Guerro Pecino-ügyben
         hozott végzésre – azt szeretné tudni, hogy a jogellenes elbocsátás miatti végkielégítésnek a 80/987 irányelv 3. cikke első
         bekezdésében említett garanciaintézetek által teljesítendő kifizetések garanciájából való kizárása az ugyanezen irányelv 10. cikke
         a) pontjában említett, visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedésként objektíve indokolt‑e, ha az említett kártérítést
         peren kívüli egyezség elismeri.

      28      Először is, emlékeztetni kell arra, hogy a 80/987 irányelv 3. cikkének első bekezdése alapján a tagállamok meghozzák a szükséges
         intézkedéseket annak biztosítására, hogy a garanciaintézetek ugyanezen irányelv 4. cikkének sérelme nélkül biztosítsák a munkavállalók
         munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó követeléseinek a kielégítését, beleértve ha a nemzeti jog rendelkezik a
         munkaviszony megszűnése esetén járó végkielégítésről.

      29      Ebből következik, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti jogszabály a 80/987 irányelv hatálya alá tartozik, mivel meghatározza,
         hogy a munkaviszony megszűnéséért járó végkielégítés kifizetése a garanciaintézet által nyújtott védelem körébe tartozik,
         annak ellenére, hogy ezen irányelv 3. cikkének első bekezdése alapján ennek kifizetésére nem köteles (lásd a C‑81/05. sz.
         Cordero Alonso-ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7569. o.] 31. pontját és a C‑246/06. sz. Velasco
         Navarro-ügyben 2008. január 17-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 32. pontját.

      30      Így a nemzeti jognak az említett irányelv által elismert azon hatásköre, hogy meghatározza a garanciaintézet által teljesítendő
         követeléseket, az egyenlőségnek és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának általános alapelvéből fakadó követelmények alá
         tartozik (lásd a C‑442/00. sz. Rodrígez Caballero-ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11915. o.] 29‑33. pontját,
         valamint a C‑520/03. sz. Olaso Valero-ügyben 2004. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑12065. o.] 34. és 35. pontját).

      31      Mivel a jogellenesen elbocsátott munkavállalók hasonló helyzetben vannak, mert továbbfoglalkoztatás hiányában valamennyien
         jogosultak kártérítésre (lásd a fent hivatkozott Rodrígez Caballero-ügyben és Olaso Valero-ügyben hozott ítéletek 35. pontját),
         a peren kívüli egyezségre irányuló eljárás keretében elismert végkielégítéseket csak akkor lehet más végkielégítésektől eltérően
         kezelni – kizárva azokat a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 33. §-ának (2) bekezdése alól –, ha a megkülönböztetés
         objektíve indokolt (lásd a fent hivatkozott Guerro Pecino-ügyben hozott végzés 26. és 28. pontját, valamint a fent hivatkozott
         Olaso Valero-ügyben hozott ítélet 34. és 36. pontját).

      32      Ezen indoklással kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy 80/987 irányelv 10. cikkének a) pontja biztosítja a tagállamoknak
         azt a lehetőséget, hogy megtegyék a visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedéseket (lásd a fent hivatkozott Rodrígez
         Caballero-ügyben hozott ítélet 36. pontját). E célból a spanyol jog rendelkezik arról, hogy a peren kívüli egyezség keretében
         megállapított végkielégítést kizárja a FOGASA által teljesítendő kedvezményből.

      33      Egy ilyen kizárás nem tekinthető szükségesnek az említett 10. cikk a) pontjában előírt célkitűzés eléréséhez, ha a garanciaintézet
         elegendő eszközzel rendelkezik a visszaélések megakadályozásához. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint különösen ez a helyzet
         akkor, ha az egyezséget bíróság felülvizsgálja (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Rodrígez Caballero-ügyben hozott ítélet
         36. és 37. pontját, valamint az Olaso Valero-ügyben hozott ítélet 37. pontját).

      34      E tekintetben a spanyol kormány úgy véli, hogy a peren kívüli egyezség nem hasonlít a perbeli egyezséghez, mivel nincs kellő
         garancia a visszaélések elkerüléséhez. Ezzel szemben az Európai Közösségek Bizottsága azon a véleményen van, hogy az előzetes
         döntéshozatalra utaló határozatban előadott eltérő bánásmód objektíve semmiképpen sem indokolt. A FOGASA-nak megfelelő és
         elegendő eszköze van a visszaélések konkrét esetekben történő felderítésére és megakadályozására.

      35      Először is, emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a peren kívüli egyezségre irányuló
         eljárás során kötött, végkielégítésről szóló megállapodás mindenféle bírói beavatkozás nélkül jön létre. Különösen, ezen egyezséget
         nem követi bírói felülvizsgálat. Ahogy többek között a 2756/1979. sz. királyi rendelet 10. §-ából kitűnik, a választottbírónak
         nincs olyan hatásköre, amely lehetővé tenné számára, hogy az egyezségre irányuló eljárásba beavatkozzék.

      36      Ilyen körülmények között hangsúlyozni kell, hogy az LPL 23. §-a nem rendelkezik a FOGASA peren kívüli egyezségre irányuló
         eljárásba történő beavatkozásáról. A perbeli egyezségre irányuló eljáráshoz képest az a különbség, hogy a garanciaintézet
         a peren kívüli egyezségre irányuló eljárásban nem vehet részt. Ennek következtében a FOGASA gyakorlatilag nincs abban a helyzetben,
         hogy a körülmények alapján visszaélésről vagy a törvény kijátszásáról tudomást szerezzen.

      37      Ugyanígy a FOGASA részvétele az érintett munkáltató fizetésképtelenségének a megállapítása iránti eljárásban szintén nem teszi
         lehetővé számára, hogy a végkielégítés iránti igény ellen tiltakozzék, ha gyanítja, hogy azt visszaélésszerűen állapították
         meg. Az LPL 274. és 275. §-ából ugyanis kitűnik, hogy ez az eljárás csak a munkáltató fizetésképtelenségének kérdését, illetve
         annak megállapítását érinti. Ezzel szemben, ha a fizetésképtelenséget megállapították, az említett eljárásnak nem célja a
         FOGASA által teljesítendő követelések jogszerűségének a vizsgálata.

      38      Másodszor, a 2756/1979. sz. királyi rendelet értelmében a végkielégítésről szóló megállapodáshoz vezető peren kívüli egyezség
         a Közvetítő-, választottbírósági és békéltetőközpont szervei előtt zajlik. Az így kötött egyezséget nem hagyja jóvá bíróság,
         mivel a választottbírónak nincs hatásköre az egyezség tartalmának az ellenőrzésére, ahogy azt valamely bíróság az LPL 84. §‑a
         értelmében a perbeli egyezség során teheti.

      39      Harmadszor, a garanciaintézet azon lehetőségével kapcsolatban, hogy indokolt határozatban elutasítsa az általa fizetendő végkielégítésre
         vonatkozó igényt (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Rodrígez Caballero-ügyben hozott ítélet 36. pontját), az 505/1985. sz. királyi
         rendelet 28. §-ának (3) bekezdéséből kitűnik, hogy valamely ilyen intézet ténylegesen csak akkor utasíthatja el a kifizetés
         iránti kérelmet, ha például egy lehetséges későbbi bírósági eljárásban bizonyítékot tud szolgáltatni olyan körülményekről,
         amelyekből levonható az a következtetés, hogy fennáll az e rendelkezés értelmében vett visszaélés esete. Márpedig a gyakorlatban
         nehezen elképzelhető, hogy a szóban forgó garanciaintézet adott esetben ilyen körülményeket állapít meg és bizonyít, ha a
         peren kívüli egyezségre irányuló eljárásban nincs joga részt venni. Ez érvényes a garanciaintézetnek az LPL 67. §-a értelmében
         fennálló keresetindítási hatáskörére is.

      40      Meg kell állapítani, hogy a peren kívüli egyezségben elismert végkielégítés nem nyújt elegendő garanciát a visszaélések elkerüléséhez,
         szemben azon végkielégítésekkel, amelyeket bíróság előtt kötött olyan perbeli egyezség során állapítottak meg, amelybe a garanciaintézet
         is beavatkozhat.

      41      Ezt a megállapítást nem kérdőjelezheti meg a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 33. §-ának (1) bekezdésében említett
         „salarios de tramitaciónra” vonatkozó szabályozás sem, amely a visszaélések elkerülése érdekében nem rendelkezik az ugyanezen
         33. § (2) bekezdése alapján nyújtott kártérítésre vonatkozó védelemmel azonos védelemről. E tekintetben az előzetes döntéshozatalra
         utaló határozatból kitűnik, hogy a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdés arra is vonatkozik, hogy az említett 33. §
         (2) bekezdésében említett kártérítéssel kapcsolatban a szóban forgó védelmi intézkedésre a 80/987 irányelv 10. cikkének a) pontja
         értelmében valóban szükség van‑e.

      42      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a „salarios de tramitaciónhoz” hasonló követeléseket jellegüknél fogva általában nem
         lehet megállapítani visszaélésszerű körülmények között, ha azokat peren kívüli egyezségben ismerik el. Mivel az ilyen követeléseket
         objektív kritériumok alapján számítják ki és állapítják meg, azok – szemben a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály
         33. §-ának (2) bekezdése alapján számított kártérítésekkel – kevés teret engednek a feleknek, hogy a követelések meghatározása
         során visszaélésszerű magatartást tanúsítsanak.

      43      Annak szükségességét, hogy a peren kívüli egyezségben elismert kártérítést kizárják a nem teljesített követelések garanciaintézetek
         által biztosított kifizetésének garanciájából, ennélfogva a „salarios de tramitaciónra” vonatkozóhoz hasonló követelések kezelésének
         szempontjából nem lehet megkérdőjelezni.

      44      A fenti megállapítások összességére tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésre azt a választ kell adni,
         hogy a 80/987 irányelv 3. cikkének első bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamnak lehetősége van kizárni a jogellenes
         elbocsátásért járó kártérítést az e rendelkezés alapján a garanciaintézetek által biztosított kifizetések garanciájából, ha
         azt peren kívüli egyezségben ismerték el, és hogy ez az objektíve indokolt kizárás ugyanezen irányelv 10. cikkének a) pontja
         alapján visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedésnek minősül.

       A költségekről
      45      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      A 2002. szeptember 23-i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a munkáltató fizetésképtelensége
            esetén a munkavállalók védelméről szóló, 1980. október 20-i 80/987/EGK tanácsi irányelv 3. cikkének első bekezdését úgy kell
            értelmezni, hogy a tagállamnak lehetősége van kizárni a jogellenes elbocsátásért járó kártérítést az e rendelkezés alapján
            a garanciaintézetek által biztosított kifizetések garanciájából, ha azt peren kívüli egyezségben ismerték el, és hogy ez az
            objektíve indokolt kizárás ugyanezen irányelv 10. cikkének a) pontja alapján visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedésnek
            minősül.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.