title: A Törvényszék ítélete (negyedik tanács), 2015. július 15.#Akzo Nobel NV és Akcros Chemicals Ltd kontra Európai Bizottság.#Verseny – Kartellek – A hőstabilizátorok európai piacai – Az EK 81. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – Közös leányvállalat által elkövetett jogsértés – Bírságok – A leányvállalat és az anyavállalatok egyetemleges felelőssége – Tízéves elévülési idő az egyik anyavállalat esetében – A határozat újbóli elfogadása – Az egyik anyavállalat esetében a bírság összegének csökkentése – A csökkentett összeg megfizetésére vonatkozó kötelezettségnek a leányvállalatra és a másik anyavállalatra való alkalmazása – Védelemhez való jog.#T-485/11. sz. ügy.

text:
         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2015. július 15. (
            *1
         )
      „Verseny — Kartellek — A hőstabilizátorok európai piacai — Az EK 81. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat — Közös leányvállalat által elkövetett jogsértés — Bírságok — A leányvállalat és az anyavállalatok egyetemleges felelőssége — Tízéves elévülési idő az egyik anyavállalat esetében — A határozat újbóli elfogadása — Az egyik anyavállalat esetében a bírság összegének csökkentése — A csökkentett összeg megfizetésére vonatkozó kötelezettségnek a leányvállalatra és a másik anyavállalatra való alkalmazása — Védelemhez való jog”
      A T‑485/11. sz. ügyben,
      az Akzo Nobel NV (székhelye: Amszterdam [Hollandia]),
      az Akcros Chemicals Ltd (székhelye: Warwickshire [Egyesült Királyság])
      (képviselik őket: C. Swaak és R. Wesseling ügyvédek)
      felpereseknek
      az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: F. Ronkes Agerbeek és J. Bourke, később: F. Ronkes Agerbeek és P. Van Nuffel, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: J. Holmes barrister)
      alperes ellen
      az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C38589 – „hőstabilizátorok”‑ügy) 2009. november 11‑én hozott C(2009) 8682 végleges bizottsági határozatot annyiban módosító, 2011. június 30‑i bizottsági határozat megsemmisítése, amennyiben azt az Akzo Nobelnek és az Akcros Chemicalsnek címezték, vagy másodlagosan a kiszabott bírságok összegének csökkentése iránti kérelme tárgyában,
      A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács),
      tagjai: M. Prek elnök, I. Labucka (előadó) és V. Kreuschitz bírák,
      hivatalvezető: S. Spyropoulos tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. szeptember 23‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő

         Ítéletet (
            1
         )

         A jogvita előzményei

               35

               A jelen jogvita az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C38589 – „hőstabilizátorok”‑ügy) 2009. november 11‑én hozott C(2009) 8682 végleges bizottsági határozatot (a továbbiakban: első határozat) annyiban módosító 2011. június 30‑i bizottsági határozatra (a továbbiakban: megtámadott határozat) vonatkozik, amennyiben azt a felpereseknek, az Akzo Nobel NV‑nek és az Akcros Chemicals Ltd‑nek címezték.

                  [omissis]

         Az eljárás és a felek kérelmei

               35

               A Törvényszék Hivatalához 2011. szeptember 12‑én benyújtott keresetlevéllel a felperesek keresetet terjesztettek elő a megtámadott határozat ellen.

                  [omissis]

               56

               A jelen ügyben a felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

                        —

                        elsődlegesen, semmisítse meg a megtámadott határozatot;

                        —

                        másodlagosan, csökkentse a velük szemben kiszabott bírságok összegét;

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               57

               A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

               58

               A kereset alátámasztására a felperesek három jogalapra hivatkoznak.

               59

               A kereset harmadik jogalapjában a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat, mivel a megtámadott határozat elfogadása előtt nem intézett hozzájuk új kifogásközlést, holott erre köteles lett volna.

                  [omissis]

               66

               E tekintetben előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a védelemhez való jog alapvető elemét képező meghallgatáshoz való jog az Európai Unió jogának alapelvét képezi, amelyet minden eljárásban – még a közigazgatási eljárásban is – biztosítani kell, különösen akkor, ha az szankciók, különösen bírságok kiszabásához vezethet, és hogy ez az elv különösen azt jelenti, hogy az érdekelt vállalkozást olyan helyzetbe kell hozni, hogy a közigazgatási eljárás során hatékonyan kifejthesse álláspontját (lásd ebben az értelemben: 1979. február 13‑i Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ítélet, 85/76, EBHT,EU:C:1979:36, 9. pont; 1983. június 7‑i Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet, 100/80–103/80, EBHT, EU:C:1983:158; 2004. január 7‑i Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P, EBHT, EU:C:2004:6, 64–66. pont).

               67

               Az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) bekezdése ezt az elvet tükrözi, amikor előírja, hogy a feleknek kifogásközlést kell küldeni, amelynek egyértelműen tartalmaznia kell mindazokat a lényeges elemeket, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, annak érdekében, hogy az érdekeltek ténylegesen tudomást szerezhessenek a Bizottság által velük szemben kifogásolt magatartásokról, valamint a rendelkezésére álló bizonyítékokról (lásd ebben az értelemben: 2002. október 15‑i Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P, EBHT, EU:C:2002:582, 315. és 316. pont; Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet, fenti 66. pont, EU:C:2004:6, 66. és 67. pont).

               68

               Egyébiránt a védelemhez való jog tiszteletben tartása többek között megköveteli, hogy a vállalkozásnak, amellyel szemben vizsgálatot folytatnak, a közigazgatási eljárásban alkalmat biztosítsanak arra, hogy hatékonyan kifejthesse álláspontját a Bizottság által felhozott tények fennállásával és relevanciájával, valamint azon iratokkal kapcsolatban, amelyekre a Bizottság a Szerződésbe ütköző állítólagos jogsértés fennállását alapítja (Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet, fenti 66. pont, EU:C:1983:158, 10. pont; 2007. január 25‑i Dalmine kontra Bizottság ítélet, C‑407/04 P, EBHT, EU:C:2007:53, 44. pont; 2007. május 10‑i SGL Carbon kontra Bizottság ítélet, C‑328/05 P, EBHT, EU:C:2007:277, 71. pont).

               69

               A jelen ügy körülményei között, és függetlenül attól a kérdéstől, hogy a Bizottság köteles volt‑e a megtámadott határozat elfogadása előtt újabb kifogásközlést intézni a felperesekhez, meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak a fenti 20–22. és 25. pontban említett leveleiben és elektronikus levelében a Bizottság kétségkívül felhívta a felpereseket arra, hogy fejtsék ki álláspontjukat.

               70

               Ugyanakkor a felpereseknek a Bizottság leveleit követően erre csupán négy munkanap állt rendelkezésükre, mégpedig 2011. június 1‑je szerdától június 6‑a hétfőig, a Bizottság elektronikus levelét követően pedig három munkanap, mégpedig 2011. június 15‑e szerdától június 17‑e péntekig.

               71

               Márpedig az ilyen rövid határidők nem egyeztethetők össze a védelemhez való jog tiszteletben tartásával.

               72

               Ennélfogva meg kell semmisíteni a megtámadott határozatot, amennyiben a felperesek kellően bizonyították, ugyan nem azt, hogy ezen eljárási szabálytalanság hiányában, vagyis ha elegendő idővel rendelkeztek volna ahhoz, hogy álláspontjukat kifejtsék, a megtámadott határozat tartalma más lett volna, hanem azt, hogy az említett szabálytalanság hiányában jobban biztosíthatták volna védelmüket (lásd ebben az értelemben: 2013. június 18‑i Fluorsid és Minmet kontra Bizottság ítélet, T‑404/08, EBHT, EU:T:2013:321, 110. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), mindemellett ebben a vonatkozásban a megtámadott határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárás ideje, vagyis a megtámadott határozat 2011. június 30‑i meghozatalának időpontját megelőző idő az irányadó (lásd ebben az értelemben: 2006. szeptember 27‑i Archer Daniels Midland kontra Bizottság ítélet, T‑329/01, EBHT, EU:T:2006:268, 377. pont).

               73

               E tekintetben elsősorban azt kell kiemelni, hogy a megtámadott határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárásban lehetőség lett volna azon kérdés megvitatására, hogy milyen kötelezettségek terhelik a Bizottságot az EUMSZ 101. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkotó egyetemleges adós társaságok között fennálló egyetemlegességi viszonyokat illetően.

               74

               Ugyanis a 2011. március 3‑án hozott ítéletben, vagyis kevesebb mint négy hónappal a megtámadott határozat elfogadásának időpontját megelőzően állapította meg azt a Törvényszék, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerinti bírságkiszabási jogkörének keretében kizárólag a Bizottság feladata a különböző társaságokra vonatkozó részösszegek meghatározása a velük szemben egyetemlegesen kiszabott bírságok összegéből, amennyiben egyetlen vállalkozás részét képezték, és hogy e feladat nem bízható a nemzeti bíróságokra (2011. március 3‑i Siemens és VA Tech Transmission & Distribution kontra Bizottság ítélet, T‑122/07–T‑124/07, EBHT, EU:T:2011:70, 157. pont).

               75

               Ezt a kérdést annál is inkább meg lehetett volna vitatni a megtámadott határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárásban, mivel később, a fenti 74. pontban hivatkozott Siemens és VA Tech Transmission & Distribution kontra Bizottság ítéletet (EU:T:2011:70) a Bíróság hatályon kívül helyezte, megállapítva, hogy az egyetemleges adóstársakkal szemben kiszabott bírság megoszlásának meghatározása kizárólag a nemzeti bíróság feladata (Siemens‑ítélet, fenti 42. pont, EU:C:2014:256, 62. pont).

               76

               Így a felperesek a megtámadott határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárásban, ennélfogva pedig a fenti 42. pontban hivatkozott Siemens‑ítélet (EU:C:2014:256) kihirdetését megelőzően azzal érvelhettek volna, hogy jogosultak az Elementisszel szemben kiszabott bírságösszeg csökkentésének megfelelő csökkentésre, amely társasággal együtt egyetemlegesen vonták felelősségre az Akcros partnerség által elkövetett jogsértés miatt, mivel a jogsértés idején az EUMSZ 101. cikk értelmében együttesen egy vállalkozást képeztek.

               77

               Ennélfogva a felperesek a megtámadott határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárásban jobban biztosíthatták volna védelmüket, ha elegendő idővel rendelkeztek volna ahhoz, hogy álláspontjukat kifejtsék.

               78

               Másodsorban nem vitatott, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság a fenti 21. pontban hivatkozott ArcelorMittal‑ítéletből (EU:C:2011:190) eredő következtetéseket kívánta levonni.

               79

               Így a Bizottság a megtámadott határozatban azt állapította meg, hogy az elévülés nyugvása a felperesek esetében nem erga omnes, hanem csupán inter partes hatályú, vagyis a jelen körülmények között az említett nyugvás nem vonatkozik az Elementisre.

               80

               Márpedig egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a fenti 21. pontban hivatkozott ArcelorMittal‑ítélet (EU:C:2011:190) alapjául szolgáló ügyben az egyazon jogsértésben részt vevő, az EUMSZ 101. cikk értelmében különböző vállalkozásokra vonatkozó elévülés nyugvásának inter partes hatályáról foglalt állást (ArcelorMittal‑ítélet, fenti 21. pont, EU:C:2011:190, 148. pont).

               81

               Másrészt a jelen ügyben az Elementis és a felperesek a jogsértés második időszakában az EUMSZ 101. cikk értelmében vett egyetlen vállalkozást alkottak, amint azt a Törvényszék a T‑47/10. sz. ügyben a mai napon kihirdetett ítélet 405. pontjában kimondta.

               82

               Így függetlenül attól a kérdéstől, hogy a Bizottság jogosan kiterjeszthette‑e a Bíróság által a fenti 21. pontban hivatkozott, az egyazon jogsértésben részt vevő különböző vállalkozásokra vonatkozó ArcelorMittal‑ítéletben (EU:C:2011:190) elfogadott megoldást egy olyan helyzetre, mint a jelen ügyben fennálló helyzet, amelyben a jogsértés második időszakában egyetlen vállalkozást alkotó különböző társaságokról van szó, meg kell állapítani, hogy különösen ezzel a kérdéssel kapcsolatban a felperesek a megtámadott határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárásban jobban biztosíthatták volna védelmüket, ha elegendő idővel rendelkeztek volna ahhoz, hogy álláspontjukat kifejtsék.

                  [omissis]

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Törvényszék az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C38589 – „hőstabilizátorok”‑ügy) 2009. november 11‑én hozott C(2009) 8682 végleges bizottsági határozatot módosító 2011. június 30‑i bizottsági határozatot megsemmisíti.

                           2)

                           A Törvényszék az Európai Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2015. július 15‑i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.
      (
            1
         )	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.


A Bíróság március 19.-i ítélete: 1991. # Francia Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # C-202/88. sz. ügy


title: A Bíróság (nagytanács) 2011. november 22-i ítélete.#KHS AG kontra Winfried Schulte.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landesarbeitsgericht Hamm - Németország.#Munkaidő-szervezés - 2003/88/EK irányelv - A fizetett éves rendes szabadsághoz való jog - A nemzeti szabályozásban előírt határidő lejártakor betegség miatt ki nem vett fizetett éves rendes szabadsághoz való jog megszűnése.#C-214/10. sz. ügy.

text:
      C‑214/10. sz. ügy
      KHS AG
      kontra
      Winfried Schulte
      (a Landesarbeitsgericht Hamm [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Munkaidő‑szervezés – 2003/88/EK irányelv – A fizetett éves rendes szabadsághoz való jog – A nemzeti szabályozásban előírt határidő lejártakor betegség miatt ki nem vett fizetett éves rendes szabadsághoz való jog
         megszűnése”

      Az ítélet összefoglalása
      Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – Munkaidő-szervezés – A fizetett éves rendes szabadsághoz
            való jog
      (2003/88 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés)
      A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal
         nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, mint például valamely kollektív szerződés, amely tizenöt hónapos
         átviteli időszakra – amelynek lejártakor megszűnik a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog – korlátozza a munkaképtelen
         munkavállaló több egymást követő referencia‑időszak alatti ilyen szabadságra való jogosultságának felhalmozását.

      (vö. 44. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2011. november 22.(*)

      „Munkaidő‑szervezés – 2003/88/EK irányelv – A fizetett éves rendes szabadsághoz való jog – A nemzeti szabályozásban előírt határidő lejártakor betegség miatt ki nem vett fizetett éves rendes szabadsághoz való jog
         megszűnése”

      A C‑214/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Landesarbeitsgericht Hamm
         (Németország) a Bírósághoz 2010. május 4‑én érkezett, 2010. április 15‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a KHS AG
      és
      Winfried Schulte
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot és U. Lõhmus tanácselnökök, A. Rosas,
         E. Levits (előadó), A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen és A. Arabadjiev bírák,

      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. május 3‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a KHS AG képviseletében P. Brasse Rechtsanwalt,
      –        W. Schulte képviseletében H.‑J. Teuber Rechtsanwalt,
      –        a német kormány képviseletében T. Henze, C. Blaschke és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
      –        a dán kormány képviseletében V. Pasternak Jørgensen és S. Juul Jørgensen, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében F. Erlbacher és M. van Beek, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. július 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai
         parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) 7. cikkének értelmezésére
         vonatkozik.

      2        E kérelmet a KHS AG és korábbi munkavállalója, W. Schulte között, az utóbbi által infarktus következményei miatt 2006 és 2008
         között ki nem vett fizetett éves rendes szabadság pénzbeli megváltása érdekében benyújtott kérelem tárgyában folyamatban lévő
         jogvitában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 132. számú Egyezménye
      3        A Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 1970. június 24‑i, a fizetett éves rendes szabadságról szóló, 132. sz. egyezménye (átdolgozott
         szöveg) 5. cikkének 2. bekezdése szerint:

      „A jelen Egyezmény 8. cikk 2. bekezdésében feltüntetett minimális megszakítás nélküli fizetett éves rendes szabadságot legkésőbb
         a szabadságra való jogosultság keletkezésének évét követő egy éven belül ki kell venni, illetve ki kell adni, a fennmaradó
         részt pedig a jogosultság keletkezését követő év vége után legfeljebb 18 hónapon belül kell kivenni, illetve kiadni.”

      4        Az említett egyezményt az Európai Unió tizennégy tagállama írta alá, többek között a Németországi Szövetségi Köztársaság.

       Az uniós szabályozás
      5        A 2003/88/EK irányelv (6) preambulumbekezdése szerint:

      „Figyelembe kell venni a Nemzetközi Munkaügyi Szervezetnek a munkaidő-szervezésre, ideértve az éjszakai munkára vonatkozó
         elveit.”

      6        A 2003/88 irányelv 1. cikke előírja:

      „Az irányelv célja és hatálya
      (1)      Ez az irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
      (2)      Ezt az irányelvet kell alkalmazni:
      a)      […] az éves szabadság minimális időtartama […] esetében […]
      [...]”
      7        Ezen irányelv 7. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Éves szabadság
      (1)      A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét éves szabadság
         illessen meg a nemzeti jogszabályok és/vagy gyakorlat által megállapított ilyen szabadságra való jogosultság és a szabadság
         biztosítása feltételeinek megfelelően.

      (2)      Az éves szabadság minimális időtartama nem helyettesíthető annak fejében nyújtott juttatással, a munkaviszony megszűnésének
         esetét kivéve.”

      8        A 2003/88 irányelv 17. cikke előírja, hogy a tagállamok eltérhetnek ezen irányelv bizonyos rendelkezéseitől. Az irányelv 7. cikke
         vonatkozásában semmilyen eltérés nem megengedett.

       A nemzeti szabályozás
      9        A 1963. január 8‑i Bundesurlaubsgesetz (a munkavállalók szabadságról szóló szövetségi törvény, a továbbiakban: BUrlG) 2002.
         május 7‑i változatának „A szabadsághoz való jog” című 1. §‑a előírja:

      „Minden munkavállaló minden naptári évben jogosult fizetett szabadságra.”
      10      A BUrlG „A szabadság időtartama” című 3. §‑a az (1) bekezdésében előírja:

      „A szabadság évente legalább 24 munkanap.”
      11      A BUrlG „A szabadság időpontja, átvihetősége és pénzben való megváltása” című 7. §‑a a (3) és a (4) bekezdésében előírja:

      „(3)      A szabadságot az esedékesség naptári évében kell kiadni és kivenni. A szabadságnak a következő naptári évre történő átvitele
         csak abban az esetben megengedett, ha azt a munkáltató működésével kapcsolatos kényszerítő okok, vagy a munkavállaló személyéhez
         kapcsolódó okok indokolják. A szabadság átvitele esetében a szabadságot a következő naptári év első három hónapjában kell
         kiadni és kivenni.

      (4)      Ha a szabadságot a munkaviszony megszűnése miatt egészben vagy részben már nem lehet kiadni, azt pénzben kell megváltani.”
      12      A BUrlG 13. §‑a előírja, hogy a kollektív szerződések eltérhetnek ezen törvény bizonyos rendelkezéseitől, így annak 7. §‑ának
         (3) bekezdésétől, feltéve hogy ezen eltérések nem érintik hátrányosan a munkavállalókat.

      13      Az észak‑rajna–vesztfáliai fém- és villamos iparra vonatkozó 2003. december 18‑i egységes kollektív keretszerződés (Einheitlicher
         Manteltarifvertrag für die Metall- und Elektroindustrie Nordrhein-Westfalen, a továbbaikban: EMTV) „A szabadság kiadásának
         elvei” című 11. §‑ában előírja:

      „1.      A foglalkoztatottak/tanulók az alábbi rendelkezések szerint minden szabadságévben jogosultak fizetett szabadságra (éves szabadság).
         A szabadságév a naptári évvel egyezik meg.

      A szabadságra vonatkozó igény a naptári év végét követő három hónap elteltével megszűnik, kivéve ha azt sikertelenül érvényesítették,
         vagy ha a szabadság a munkáltató működésével összefüggő okokból nem volt kivehető.

      Ha a szabadság betegség miatt nem volt kivehető, az arra vonatkozó igény a második bekezdés szerinti időtartam lejártát követő
         12 hónap elteltével szűnik meg.

      [...]
      3.      A szabadság csak a munkaviszony/tanulói jogviszony megszűnése esetén váltható meg.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      W. Schulte 1964 áprilisa óta lakatosként állt alkalmazásban a KHS AG‑nél, illetve annak jogelődjénél. Munkaszerződése az EMTV
         hatálya alá tartozott. Az EMTV által biztosított fizetett éves rendes szabadság évi 30 napot tett ki.

      15      2002 januárjában W. Schulte infarktust kapott, amelynek következtében súlyosan fogyatékos lett, és munkaképtelennek nyilvánították.
         2003 októberétől, teljes munkaképesség-csökkenés miatt nyugdíjat kapott. E helyzet 2008. augusztus 31‑ig tartott, amikor megszűnt
         W. Schulte munkaviszonya.

      16      2009 márciusában W. Schulte az Arbeitsgericht Düsseldorf előtt keresetet indított a referencia‑időszakok, azaz a 2006‑os,
         2007‑es és 2008‑as naptári évek után járó és ki nem vett fizetett éves rendes szabadság pénzbeli megváltása iránt.

      17      Az Arbeitsgericht Dortmund e három időszak tekintetében helyt adott a keresetnek, abban a részében, amely a W. Schulte által
         kért megváltás az uniós jog szerinti 20 nap időtartamú fizetett éves rendes szabadságra vonatkozott, amelyhez a német jog
         szerint hozzáadódik a súlyosan fogyatékosokat megillető évi 5 nap.

      18      Az e bíróság által hozott döntéssel szembeni fellebbezésében a KHS AG azt állítja, hogy W. Schulte fizetett éves rendes szabadsághoz
         való joga 2006 és 2007 tekintetében megszűnt, mivel lejárt az EMTV 11. §‑a 1. pontjának harmadik bekezdésében foglalt átviteli
         időszak.

      19      A Landesarbeitsgericht Hamm megállapítja, hogy a nemzeti szabályozás és az EMTV értelmében a fizetett éves rendes szabadsághoz
         való jog 2007 és 2008 tekintetében még fennállt a munkaszerződés megszűnésekor, és hogy csak a 2006‑os fizetett éves rendes
         szabadsághoz való jog szűnt meg az összesen tizenöt havi átviteli időszak lejárta miatt.

      20      A kérdést előterjesztő bíróság mindazonáltal nem zárja ki, hogy a nemzeti szabályozás értelmében a 2006‑ra vonatkozó fizetett
         éves rendes szabadsághoz való jog megszűnése ellentétes a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével.

      21      E körülmények között a Landesarbeitsgericht Hamm úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni a 2003/88[…] irányelv 7. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal akkor is ellentétes az olyan nemzeti jogszabály
         és/vagy gyakorlat, amely szerint a minimális időtartamú éves fizetett szabadságra való jogosultság a referencia‑időszak és/vagy
         átviteli időszak végén megszűnik, ha a munkavállaló hosszabb ideig munkaképtelen (és e hosszabb ideig tartó munkaképtelenségnek
         az a következménye, hogy a munkavállaló több évre járó szabadságot halmozhatna fel, ha az ilyen jogosultságok átvitelének
         lehetősége nem lenne időben korlátozott)?

      2)      Nemleges válasz esetén: az átvitel lehetőségének legalább 18 hónapon át fenn kell‑e állnia?”
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      22      Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését
         úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, mint például valamely kollektív
         szerződés, amely tizenöt hónapos átviteli időszakra – amelynek lejártakor megszűnik a fizetett éves rendes szabadsághoz való
         jog – korlátozza a munkaképtelen munkavállaló több egymást követő referencia‑időszak alatti ilyen szabadságra való jogosultságának
         felhalmozását.

      23      E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a minden munkavállalót megillető
         fizetett éves rendes szabadsághoz való jog az uniós szociális jog különleges fontossággal bíró elve, amelytől nem lehet eltérni,
         és amelynek az illetékes nemzeti hatóságok általi érvényesítése csak a 2003/88 irányelvvel egységes szerkezetbe foglalt, a
         munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK irányelvben (HL L 307., 18. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 197. o.) kifejezetten meghatározott korlátok között történhet (lásd a C‑173/99. sz. BECTU‑ügyben
         2001. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4881. o.] 43. pontját, a C‑342/01. sz. Merino Gómez‑ügyben 2004. március 18‑án
         hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2605. o.] 29. pontját, valamint a C‑131/04. és C‑257/04. sz. Robinson‑Steele és társai egyesített
         ügyekben 2006. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2531. o.] 48. pontját és a C‑350/06. és C‑520/06. sz., Schultz-Hoff
         és társai egyesített ügyekben 2009. január 20án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑179. o.] 22. pontját).

      24      Következésképpen a Bíróságnak már volt alkalma megvizsgálni a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog ezen elvének az illetékes
         nemzeti hatóságok általi végrehajtását és alkalmazási feltételeit az olyan munkavállalók vonatkozásában, akiket a vonatkozó
         nemzeti jog értelmében alkalmazandó referencia‑időszakok tartamát meg nem haladó betegszabadság okán fosztottak meg a fizetett
         éves rendes szabadságtól (a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 19. pontja).

      25      E vizsgálat során a Bíróság megállapította, hogy az olyan nemzeti rendelkezés, amely a referencia‑időszak végéig ki nem vett
         fizetett éves rendes szabadság átvitelére vonatkozó határidőt ír elő, elvben annak a biztosítását célozza, hogy a munkavállaló,
         aki az éves szabadságainak a kivételében akadályozva volt, kiegészítő lehetőséggel rendelkezzen az e szabadságokban való részesülésre.
         E határidő meghatározása a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog gyakorlási és alkalmazási feltételeinek a körébe tartozik,
         és ezért elvben a tagállamok hatáskörének a része (lásd a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben hozott
         ítélet 42. pontját).

      26      Így a Bíróság megállapította, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével főszabály szerint nem ellentétes az olyan
         nemzeti szabályozás, amely az ezen irányelv által kifejezetten biztosított fizetett éves rendes szabadsághoz való jog gyakorlási
         módozatairól rendelkezik, még akkor sem, ha akár e jognak a referencia‑időszak vagy a szabadság átvitelére nyitva álló időszak
         végével történő megszűnését írja elő. Mindazonáltal a Bíróság ezen elvi megállapítást azon feltételhez kötötte, hogy a munkavállalónak,
         akinek a fizetett éves rendes szabadsága elvész, ténylegesen megvolt a lehetősége arra, hogy az irányelv által a számára biztosított
         joggal éljen (lásd a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 43. pontját).

      27      Meg kell azonban állapítani, hogy az olyan munkavállalónak, mint a 2006. év vonatkozásában az alapügy felperese, aki a referencia‑időszak
         teljes tartama során és a nemzeti jog által a szabadság átvitelére vonatkozóan megállapított határidőn túl is betegszabadságon
         van, nem áll a rendelkezésére semmilyen időszak, amelynek során lehetősége lenne a fizetett éves rendes szabadsághoz való
         joga gyakorlására.

      28      A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból vitathatatlanul kitűnik, hogy az átviteli időszakot meghatározó nemzeti rendelkezés
         nem írhatja elő a munkavállaló fizetett éves rendes szabadsághoz való jogának megszűnését anélkül, hogy az utóbbinak ténylegesen
         lehetősége lett volna arra, hogy e jogot gyakorolja, az ilyen következtetést azonban árnyalni kell az olyan különleges körülmények
         alapján, mint amelyek az alapügyben szerepelnek.

      29      Ugyanis ennek hiányában az olyan munkavállaló, mint amilyen az alapügy felperese, aki több egymás követő referencia‑időszakban
         [évben] munkaképtelen, jogosult lenne korlátlanul felhalmozni az őt a munkahelyén a távolléte alatt megillető fizetett éves
         rendes szabadsághoz való jogot.

      30      Márpedig az ilyen munkaképtelenség alatti időszakra vonatkozó fizetett éves rendes szabadság ilyen korlátlan felhalmozásához
         való jogosultság nem felel meg magának a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog céljának.

      31      Ugyanis emlékeztetni kell arra, hogy a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban:
         Charta) 31. cikkének (2) bekezdése és a 2003/88 irányelv 7. cikke szerint kettős céllal rendelkezik, úgymint egyrészt annak
         a lehetővé tétele, hogy a munkavállaló kipihenhesse a munkaszerződése alapján rá háruló feladatok végrehajtását, másrészt
         pedig rendelkezésére álljon a kikapcsolódásra és szabad időtöltésre alkalmas idő (lásd a fent hivatkozott Schultz-Hoff és
         társai egyesített ügyekben hozott ítélet 25. pontját).

      32      E tekintetben a Bíróság vitathatatlanul hangsúlyozta, hogy bár a fizetett éves rendes szabadság akkor fejti ki a legteljesebben
         jótékony hatását a munkavállaló biztonságára és egészségére, ha az esedékesség évében, azaz a folyó évben veszik ki, a pihenőidő
         nem veszíti el e jelentőségét akkor sem, ha később használják fel (a C‑124/05. sz. Federatie Nederlandse Vakbeweging ügyben
         2006. április 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3423. o.] 30. pontja, valamint a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített
         ügyekben hozott ítélet 30. pontja).

      33      Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy munkaképtelen munkavállaló által több egymást követő referencia‑időszakban megszerzett
         fizetett éves rendes szabadsághoz való jog csak akkor felel meg a jelen ítélet 31. pontjában hivatkozott kettős célnak, ha
         az átvitel nem halad meg bizonyos időbeli korlátot. Ugyanis az ilyen határon túl az éves szabadság pihenőidőként már nincs
         jótékony hatással a munkavállalóra, és csak a kikapcsolódásra és szabad időtöltésre alkalmas idő minőségét tartja meg.

      34      Következésképpen és magára az uniós jog által minden egyes munkavállalónak közvetlenül biztosított fizetett éves rendes szabadsághoz
         való jog céljára tekintettel a több egymást követő évben munkaképtelen munkavállaló, akit a nemzeti jog magakadályoz abban,
         hogy a hivatkozott időszak alatt kivegye a fizetett éves rendes szabadságát, nem halmozhatja fel korlátlanul az ezen időszak
         alatt szerzett fizetett éves rendes szabadsághoz való jogát.

      35      Az átviteli időszakon illetően, amelyen túl az említett fizetett éves rendes szabadsághoz való jog megszűnhet a munkaképtelenség
         időszaka alatti fizetett éves rendes szabadsághoz való jog felhalmozódása esetén, vizsgálni kell a 2003/88 irányelv 7. cikkére
         és a fenti megfontolásokra tekintettel, hogy a fizetett éves rendes szabadsághoz való jogra vonatkozó, a nemzeti rendelkezések
         vagy gyakorlat, mint például a kollektív szerződések által meghatározott tizenöt hónapos átviteli időszak, ésszerűen minősíthető‑e
         olyan időszaknak, amelyen túl a fizetett éves rendes szabadság pihenőidőként már nem bír jótékony hatással a munkavállalóra.

      36      Ezen összefüggésben a következő elemeket kell figyelembe venni.

      37      Először is az uniós szociális jog elveként a fizetett éves rendes szabadsághoz való jog nemcsak különlegesen fontos, amint
         azt a jelen ítélet 23. pontjában megállapítottuk, hanem azt kifejezetten rögzíti a Charta 31. cikkének (2) bekezdése, amely
         az Európai Unió Alapjogi Chartájának az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése a Szerződésekkel megegyező jogi kötőerőt ismer el.

      38      Ebből következik, hogy a munkavállaló védelmére irányuló e jog tiszteletben tartása érdekében minden átviteli időszaknak figyelembe
         kell vennie a munkaképtelen munkavállalóra több egymást követő referencia‑időszakra vonatkozó különleges körülményeket. Így
         az említett időszaknak többek között biztosítania kell a munkavállaló számára, hogy szükség esetén rendelkezzen felosztható,
         tervezhető és hosszú távon rendelkezésére álló pihenőidővel. Minden átviteli időszaknak lényegesen meg kell haladnia a vonatkozó
         referencia‑időszak tartamát.

      39      Ugyanezen időszaknak védenie kell továbbá a munkaadót is a munkavállaló távolléte túlzott mértékű felhalmozásának veszélyétől,
         és azon nehézségektől, amelyeket a munkaszervezéssel kapcsolatban okoz.

      40      A jelen esetben az EMTV 11. §‑a 1. pontjának harmadik bekezdésében meghatározott átviteli időszak tizenöt hónap, azaz a vonatkozó
         referencia‑időszaknál hosszabb időtartam, ami megkülönbözteti a jelen ügyet a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített
         ügyekben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyektől, amelyben az átviteli időszak hat hónap volt.

      41      E tekintetben meg kell állapítani többek között, hogy a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 1970. június 24‑i, a fizetett éves
         rendes szabadságról szóló, 132. sz. egyezménye (átdolgozott szöveg) 9. cikkének 1. bekezdése szerint a megszakítás nélküli
         fizetett éves rendes szabadságot egy éven belül ki kell venni, illetve ki kell adni, a fennmaradó részt pedig a jogosultság
         keletkezését követő év vége után legfeljebb 18 hónapon belül kell kivenni, illetve kiadni. E szabály érthető akként, hogy
         azon megfontoláson alapul, amely szerint az előírt határidők lejárta után a szabadsághoz való jog célja már nem érhető el
         teljes mértékben.

      42      Ennélfogva tekintettel arra, hogy (6) preambulumbekezdése szerint a 2003/88 irányelv figyelembe vette a Nemzetközi Munkaügyi
         Szervezetnek a munkaidő‑szervezésre vonatkozó elveit, az átviteli időszak kiszámítása során tekintettel kell lenni az éves
         szabadság céljára, amint az az említett egyezmény 9. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik.

      43      A fenti megfontolásokra tekintettel ésszerűen megállapíthatjuk, hogy a fizetett éves rendes szabadsághoz való jogra vonatkozó
         tizenöt hónapos átviteli időszak, mint amilyen az alapügyben szerepel, nem hagyja figyelmen kívül az említett jog célját,
         mivel pihenőidőként biztosítja annak a munkavállalóra kifejtett jótékony hatását.

      44      Következésképen az előterjesztett első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését
         úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, mint például valamely kollektív
         szerződés, amely tizenöt hónapos átviteli időszakra – amelynek lejártakor megszűnik a fizetett éves rendes szabadsághoz való
         jog – korlátozza a munkaképtelen munkavállaló több egymást követő referencia‑időszak alatti ilyen szabadságra való jogosultságának
         felhalmozását.

       A második kérdésről
      45      Az első kérdésre adott válaszra tekintettel az előterjesztett második kérdésre nem kell válaszolni.

       A költségekről
      46      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikkének
            (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, mint például valamely
            kollektív szerződés, amely tizenöt hónapos átviteli időszakra – amelynek lejártakor megszűnik a fizetett éves rendes szabadsághoz
            való jog – korlátozza a munkaképtelen munkavállaló több egymást követő referencia‑időszak alatti ilyen szabadságra való jogosultságának
            felhalmozását.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.