title: A Bíróság ítélete (második tanács), 2017. június 14.#Stichting Brein kontra Ziggo BV és XS4All Internet BV.#A Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Szellemi és ipari tulajdon – 2001/29/EK irányelv – A szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolása – A 3. cikk (1) bekezdése – Nyilvánossághoz közvetítés – Fogalom – Online megosztó platform – Védelem alatt álló fájlok megosztása a jogosult engedélye nélkül.#C-610/15. sz. ügy.

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
2017. június 14.(*)
„Előzetes döntéshozatal – Szellemi és ipari tulajdon – 2001/29/EK irányelv – A szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolása – A 3. cikk (1) bekezdése – Nyilvánossághoz közvetítés – Fogalom – Online megosztó platform – Védelem alatt álló fájlok megosztása a jogosult engedélye nélkül”
A C‑610/15. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) a Bírósághoz 2015. november 18‑án érkezett, 2015. november 13‑i határozatával terjesztett elő
a Stichting Brein

és
a Ziggo BV,

az XS4ALL Internet BV

között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (második tanács),
tagjai: M. Ilešič tanácselnök (előadó), A. Prechal, A. Rosas, C. Toader és E. Jarašiūnas bírák,
főtanácsnok: M. Szpunar,
hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. október 27‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        a Stichting Brein képviseletében J. C. H. van Manen advocaat,
–        a Ziggo BV képviseletében F. E. Vermeulen és E. A. de Groot advocaten,
–        az XS4ALL Internet BV képviseletében C. Alberdingk Thijm és C. F. M. de Vries advocaten,
–        a spanyol kormány képviseletében V. Ester Casas és A. Gavela Llopis, meghatalmazotti minőségben,
–        a francia kormány képviseletében D. Segoin, meghatalmazotti minőségben,
–        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: F. Di Matteo avvocato dello Stato,
–        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és M. Figueiredo, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: T. Rendas jogtanácsos,
–        az Egyesült Királyság kormánya képviseletében G. Brown és J. Kraehling, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: N. Saunders barrister,
–        az Európai Bizottság képviseletében J. Samnadda, T. Scharf és F. Wilman, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2017. február 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő

Ítéletet

1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyrészt az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2001. L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.; helyesbítések: HL 2008. L 314., 16. o., HL 2014. L 10., 32. o.) 3. cikke (1) bekezdésének és 8. cikke (3) bekezdésének, másrészt a szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 157., 45. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 2. kötet, 32. o.) 11. cikkének értelmezésére vonatkozik.

2        Ezt a kérelmet az egyrészről a Stichting Brein, a szerzői jogi jogosultak érdekvédelmét ellátó alapítvány, másrészről a Ziggo BV és az XS4ALL Internet BV (a továbbiakban: XS4ALL), internet‑hozzáférést nyújtó szolgáltatók között a Ziggo BV‑nek és az XS4ALL‑nak a „The Pirate Bay” online megosztó platform (a továbbiakban: TPB online megosztó platform) doménneveinek és IP címeinek blokkolására történő kötelezése iránt a Stichting Brein által előterjesztett kérelmek tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
 Jogi háttér

3        A 2001/29 irányelv (9), (10), (23) és (27) preambulumbekezdése kimondja:
„(9)      A szerzői jog és szomszédos jogok harmonizációjának a magas szintű védelemből kell kiindulnia, tekintve, hogy ezek a jogok elengedhetetlenek a szellemi alkotáshoz. Az általuk nyújtott védelem hozzájárul az alkotó tevékenység fenntartásához és fejlődéséhez a szerzők, az előadóművészek, az előállítók és a fogyasztók, valamint a kultúra, az ipar és a nagyközönség érdekében. A szellemi tulajdon ennek megfelelően a tulajdon részeként nyert elismerést.
(10)      Ahhoz, hogy a szerzők és előadóművészek a jövőben is alkotó‑ és művészi tevékenységet folytathassanak, műveik felhasználásáért megfelelő díjazásban kell, hogy részesüljenek, ugyanúgy, mint a producerek annak érdekében, hogy a művek pénzügyi hátterét biztosítani tudják. Az olyan termékek előállítása, mint a hangfelvételek, a filmek vagy a multimédia‑termékek, illetve az olyan szolgáltatások nyújtása, mint a lehívásra történő hozzáférhetővé tétel, jelentős befektetést igényelnek. A megfelelő díjazás biztosításához, illetve a befektetés kielégítő mértékű megtérüléséhez a szellemi tulajdonjogok megfelelő szintű védelme szükséges.
[…]
(23)      Ennek az irányelvnek harmonizálnia kell a szerzők nyilvánossághoz közvetítéshez való jogát. Ezt a jogot olyan tágan kell értelmezni, hogy lefedjen minden olyan nyilvánossághoz közvetítést, amikor a nyilvánosság nincs jelen a közvetítés kiindulópontjául szolgáló helyszínen. Ez a jog magában kell, hogy foglalja a művek bármilyen vezetékes vagy vezeték nélküli közvetítését, illetve továbbközvetítését, ideértve a sugárzást is. E jog más cselekményekre nem vonatkozik.
[…]
(27)      A közvetítést lehetővé tevő, illetve azt megvalósító fizikai [helyesen: tárgyi] eszközök rendelkezésre bocsátása önmagában nem minősül az ezen irányelv értelmében vett közvetítésnek.”

4        Ezen irányelvnek „A művek nyilvánossághoz közvetítésének, valamint a védelem alatt álló egyéb teljesítmények nyilvánosság számára történő hozzáférhetővé tételének joga” című 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok a szerzők számára kizárólagos jogot biztosítanak műveik vezetékes vagy vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítésének engedélyezésére, illetve megtiltására, beleértve az oly módon történő hozzáférhetővé tételt is, hogy a nyilvánosság tagjai a hozzáférés helyét és idejét egyénileg választhatják meg.”

5        Az említett irányelv „Szankciók és jogorvoslatok” című 8. cikkének (3) bekezdése szerint:
„A tagállamok biztosítják, hogy a jogosultak kérelmezhessék az ideiglenes intézkedést olyan közvetítő szolgáltatókkal szemben, akiknek a szolgáltatásait harmadik személy szerzői jog vagy szomszédos jogok megsértése céljából veszi igénybe.”

6        A 2004/48 irányelv (23) preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz:
„Az egyéb intézkedések, eljárások és jogorvoslatok sérelme nélkül a jogosultak számára lehetővé kell tenni, hogy a jogsértéstől való eltiltást kérelmezzenek olyan közvetítő személyek ellen, akinek szolgáltatásait harmadik személy veszi igénybe a jogosult szellemi tulajdonjogának megsértése érdekében. Az ilyen határozatokra vonatkozó feltételekre és eljárásokra továbbra is a tagállamok joga kell, hogy vonatkozzon. Ami a szerzői jogok és a szomszédos jogok megsértését illeti, a 2001/29/EK irányelv már átfogó harmonizációt biztosít. A 2001/29/EK irányelv 8. cikkének (3) bekezdését ennélfogva ez az irányelv nem érintheti.”

7        A 2004/48 irányelv „Bíróság által elrendelt eltiltó határozatok” című 11. cikke szerint:
„A tagállamok biztosítják, hogy amennyiben bírósági határozat szellemi tulajdonjog megsértését állapítja meg, a bíróságok a jogsértőt eltiltó határozattal további jogsértéstől eltiltsák. Amennyiben a tagállam joga így rendelkezik, az eltiltó határozat be nem tartása esetén indokolt esetben pénzbírságot vethetnek ki a teljesítés kikényszerítése érdekében. A tagállamok emellett biztosítják, hogy a jogsértő magatartástól való eltiltást a jogosultak kérelmezhessék olyan közvetítők ellen, akiknek a szolgáltatásait valamely harmadik személy szellemi tulajdonjog megsértése céljából veszi igénybe, a 2001/29/EK irányelv 8. cikke (3) bekezdésének sérelme nélkül.”
 Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

8        A Stichting Brein szerzői jogok jogosultjainak érdekvédelmét ellátó, holland alapítvány.

9        A Ziggo és az XS4ALL internet‑hozzáférést nyújtó szolgáltatók. Az előfizetőik jelentős része használja a TPB online megosztó platformot, amely egy BitTorrent indexáló oldal. A BitTorrent olyan protokoll, amellyel a felhasználók (úgynevezett „peers”) fájlokat cserélhetnek. A BitTorrent lényeges jellemzője abban rejlik, hogy a megosztandó fájlokat kis részletekre darabolják, és így nincs szükség központi szerverre e fájlok tárolásához, ami csökkenti az egyéni szerverek terhelését a megosztási folyamat során. A fájlok megosztásához a felhasználóknak először egy meghatározott szoftvert, úgynevezett „BitTorrent klienst”, kell letölteniük, amely szoftvert a TPB online megosztó platform nem nyújtja. Ez a „BitTorrent kliens” egy olyan szoftver, amely a torrentfájlok létrehozását teszi lehetővé.

10      Azok a felhasználók (az úgynevezett „seeders”), akik más felhasználók (az úgynevezett „leechers”) rendelkezésére kívánják bocsátani a számítógépükön található fájlokat, a BitTorrent kliensük segítségével torrentfájlt kell létrehozniuk. A torrentfájlok egy központi szerverre (úgynevezett „tracker”) mutató hivatkozást tartalmaznak, amely szerver azonosítja azokat a felhasználókat, akik valamely konkrét torrentfájl, valamint a mögöttes médiafájl megosztására rendelkezésre állnak. Ezeket a torrentfájlokat a seederek feltöltik (upload) valamely, a TPB‑hez hasonló online megosztó platformra, amely ezt követően indexálja ezeket a fájlokat annak érdekében, hogy azokat az online megosztó platform felhasználói megtalálhassák, továbbá hogy azokat a műveket, amelyekre ezek a torrentfájlok mutatnak, a BitTorrent kliens segítségével különböző részletekben le lehessen tölteni (download) a felhasználók számítógépeire.

11      A torrentfájlok helyett gyakran használnak „magnet linkeket”. Ezek a linkek azonosítják a torrentfájl tartalmát, és erre a torrentfájlra mutatnak egy digitális ujjlenyomat segítségével.

12      A TPB online megosztó platformon kínált torrentfájlok nagy többsége szerzői jogi védelem alatt álló művekre mutat, anélkül hogy a jogosultak e platform üzemeltetőinek és felhasználóinak engedélyt adtak volna a szóban forgó megosztási cselekmények elvégzésére.

13      Az alapeljárás keretében a Stichting Brein elsődlegesen azt kéri, hogy kötelezzék a Ziggót és az XS4ALL‑t a TPB online megosztó platform doménneveinek és IP címeinek blokkolására, annak megakadályozása érdekében, hogy ezeknek az internet‑hozzáférést nyújtó szolgáltatóknak a szolgáltatásait fel lehessen használni azon jogosultak szerzői és szomszédos jogainak megsértéséhez, akiknek érdekvédelmét a Stichting Brein látja el.

14      Az elsőfokú bíróság helyt adott a Stichting Brein kérelmeinek. A fellebbviteli eljárásban azonban elutasították ezeket a kérelmeket.

15      A Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) rámutat, hogy a jelen ügyben megállapítást nyert, hogy a TPB online megosztó platform segítségével a jogosultak engedélye nélkül tettek a nyilvánosság számára hozzáférhetővé védelem alatt álló műveket. Az is megállapítást nyert, hogy a Ziggo és az XS4ALL előfizetői, e platform segítségével a jogosultak engedélye nélkül teszik hozzáférhetővé a védelem alatt álló műveket, és ezáltal megsértik az említett jogosultak szerzői és szomszédos jogait.

16      A Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) mindazonáltal rámutat arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján nem lehet teljes bizonyossággal megválaszolni azt a kérdést, hogy a TPB online megosztó platformon megvalósul‑e a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, művek nyilvánossághoz történő közvetítése is, így különösen a következő cselekmények révén:
–        olyan rendszer létrehozása és fenntartása, amelynek keretében az internethasználók egymással kapcsolatba lépnek a saját számítógépeiken található műveknek részletekben történő megosztása érdekében;
–        olyan weboldalt üzemeltetése, amelyen a felhasználók az e művek részleteire mutató torrentfájlokat tölthetnek fel e célból, és
–        az e weboldalra feltöltött torrentfájlokat indexálása és kategorizálása annak érdekében, hogy a mögöttes művek részletei megtalálhatók legyenek, és a felhasználók letölthessék e műveket (azok egészét) a számítógépeikre.

17      E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A weboldal‑üzemeltető általi, a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett nyilvánossághoz közvetítésnek minősül‑e az, ha a weboldal nem tartalmaz védett műveket, de olyan rendszer működik, amely a felhasználók számítógépein található védett művekre vonatkozó metainformációkat indexál és kategorizál a felhasználók számára, hogy a felhasználók ily módon megtalálhassák, valamint fel‑ és letölthessék a védett műveket?
2)      Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
Jogalapot kínál‑e a 2001/29 irányelv 8. cikkének (3) bekezdése és a 2004/48 irányelv 11. cikke az előbbi rendelkezés értelmében vett olyan közvetítő szolgáltatóval szembeni ideiglenes intézkedéshez, illetve az utóbbi rendelkezés értelmében vett olyan közvetítő jogsértő magatartástól való eltiltásához, aki az első kérdésben ismertetett módon könnyíti meg harmadik személyek számára jogsértés megvalósítását?”
 Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

 Az első kérdésről

18      A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerinti „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy az az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között kiterjed az olyan megosztó platform interneten történő rendelkezésre bocsátására és üzemeltetésére, amely a védelem alatt álló művekre vonatkozó metaadatok indexálásával és keresőmotor működtetésével e platform felhasználói számára lehetővé teszi, hogy e műveket megtalálják, és azokat egy peer‑to‑peer hálózat keretében megosszák.

19      A 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy a tagállamoknak a szerzők számára kizárólagos jogot kell biztosítaniuk műveik vezetékes vagy vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítésének engedélyezésére, illetve megtiltására, beleértve az oly módon történő hozzáférhetővé tételt is, hogy a nyilvánosság tagjai a hozzáférés helyét és idejét egyénileg választhatják meg.

20      E rendelkezés alapján a szerzőket olyan preventív jellegű jog illeti meg, amely lehetővé teszi számukra, hogy a nyilvánossághoz közvetítés megtiltása érdekében művük lehetséges felhasználói és a felhasználók által esetlegesen tervezett nyilvánossághoz közvetítés közé álljanak (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

21      Mivel a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése nem határozza meg pontosan a „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát, annak jelentését és hatályát ezen irányelv célkitűzéseire és arra a kontextusra figyelemmel kell meghatározni, amelybe az értelmezett rendelkezés illeszkedik (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

22      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/29 irányelv (9) és (10) preambulumbekezdéséből az derül ki, hogy annak az a célja, hogy a szerzők számára egy olyan magas szintű oltalmat hozzon létre, amely számukra megfelelő díjazást biztosít műveik felhasználása után, többek között a nyilvánossághoz közvetítés esetén. Ebből következik, hogy a „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát tágan kell értelmezni, ezen irányelv (23) preambulumbekezdése egyértelmű megfogalmazásának megfelelően (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

23      A Bíróság ezenfelül korábban már kiemelte, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” fogalma egyedi értékelést igényel (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

24      A 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy a „nyilvánossághoz közvetítés” fogalma két együttes elemet ötvöz, nevezetesen a mű „közvetítésének cselekményét” és a mű „nyilvánossághoz” közvetítését (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

25      Annak megítélése érdekében, hogy egy felhasználó a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítést” valósít‑e meg, több, nem önálló jellegű, egymástól függő, további kritériumot kell figyelembe venni. Következésképpen ezeket a kritériumokat egyenként és egymással kölcsönhatásban is alkalmazni kell, mivel különböző konkrét helyzetekben igen változó erősséggel lehetnek jelen (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

26      E kritériumok között a Bíróság mindenekelőtt a felhasználó által játszott megkerülhetetlen szerepet és beavatkozásának szándékos jellegét hangsúlyozta. Ugyanis e felhasználó közvetítést valósít meg akkor, amikor magatartása következményeinek teljes tudatában, közvetítőként jár el ügyfelei irányában a védelem alatt álló művet tartalmazó, sugárzott műsor hozzáférhetővé tételével, főként olyan esetben, amikor e beavatkozás hiányában ügyfelei nem, vagy csak nehézségek árán tudnák a sugárzott művet élvezni (lásd ebben az értelemben: 2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

27      A Bíróság ezt követően pontosította, hogy a „nyilvánosság” kifejezés meghatározatlan számú lehetséges címzettet jelent, amely egyébként viszonylag jelentős számú egyént foglal magában (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

28      A Bíróság arra is emlékeztetett, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ahhoz, hogy „nyilvánossághoz közvetítésnek” minősülhessen, szükséges, hogy a védelem alatt álló műveket az addig alkalmazottaktól eltérő, speciális technikai módon közvetítsék egy „új közönség”, azaz egy olyan közönség részére, amelyet a szerzői jog jogosultjai nem vettek figyelembe, amikor az eredeti nyilvánossághoz közvetítést engedélyezték (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

29      Végül a Bíróság több alkalommal hangsúlyozta, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerinti közvetítés haszonszerzési jellege sem irreleváns (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

30      Először is, ami azt a kérdést illeti, hogy valamely, az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló online megosztó platform rendelkezésre bocsátása és üzemeltetése a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „közvetítésnek” minősül‑e, rá kell mutatni arra, hogy amint az a 2001/29 irányelv (23) preambulumbekezdéséből kitűnik, az említett 3. cikk (1) bekezdésében meghatározott, a szerzők nyilvánossághoz közvetítéshez való joga magában foglalja a művek bármilyen vezetékes vagy vezeték nélküli közvetítését, illetve továbbközvetítését, ideértve a sugárzást is.

31      Ezenkívül, amint az a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, „közvetítés” fennállásához többek között elegendő, ha a művet úgy bocsátják a nyilvánosság rendelkezésére, hogy annak tagjai ahhoz az általuk egyénileg megválasztott helyről és időpontban hozzá tudjanak férni, anélkül hogy meghatározó lenne az, hogy éltek‑e, vagy sem, e lehetőséggel (lásd ebben az értelemben: 2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

32      A Bíróság ebben a tekintetben már kimondta, hogy egy internetes oldalon olyan védelem alatt álló művekre mutató kattintható linkek szolgáltatása, amelyeket más internetes oldalon mindenféle korlátozás nélkül közzétettek, az előbbi oldal ügyfeleinek közvetlen hozzáférést kínál az említett művekhez (2014. február 13‑i Svensson és társai ítélet, C‑466/12, EU:C:2014:76, 18. pont, lásd még ebben az értelemben: 2014. október 21‑i BestWater International végzés, C‑348/13, EU:C:2014:2315, 15. pont; 2016. szeptember 8‑i GS Media ítélet, C‑160/15, EU:C:2016:644, 43. pont).

33      A Bíróság azt is kimondta, hogy ez a helyzet az olyan multimédia‑lejátszó értékesítése esetén is, amelyre előzetesen az interneten elérhető kiegészítő modulokat telepítettek, amelyek a nyilvánosság számára szabadon hozzáférhető olyan weboldalakra mutató hiperlinkeket tartalmaznak, amelyeken szerzői jogi védelem alatt álló műveket tesznek hozzáférhetővé, e jog jogosultjainak engedélye nélkül (lásd ebben az értelemben: 2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 38. és 53. pont).

34      Ezen ítélkezési gyakorlatból tehát azt lehet levezetni, hogy főszabály szerint bármely olyan cselekmény, amellyel a felhasználó az adott ügy teljes ismeretében az ügyfelei számára védelem alatt álló művekhez ad hozzáférést a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „közvetítésnek” minősülhet.

35      A jelen esetben meg kell állapítani, először is, amint arra lényegében a főtanácsnok az indítványának 45. pontjában rámutatott, hogy az nem vitatott, hogy a szerzői jogi védelem alatt álló műveket a TPB online megosztó platform segítségével úgy bocsátják e platform felhasználói rendelkezésére, hogy azok a művekhez az általuk egyénileg megválasztott helyről és időpontban férhessenek hozzá.

36      Továbbá, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozta, a TPB online megosztó platform felhasználóinak ily módon rendelkezésére bocsátott műveket kétségtelenül nem annak üzemeltetői, hanem annak felhasználói töltötték fel erre a platformra. Ugyanakkor ezek az üzemeltetők, az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló online megosztó platform rendelkezésre bocsátásával és üzemeltetésével a magatartásuk következményeinek teljes ismeretében járnak el a védelem alatt álló művek rendelkezésre bocsátása érdekében, indexálva és a kategorizálva az említett platformon lévő torrentfájlokat, amelyek e fájlok felhasználói számára lehetővé teszik, hogy e műveket megtalálják, és azokat egy peer to peer hálózat keretében megosszák. Ebben a tekintetben, amint azt az indítványának 50. pontjában lényegében a főtanácsnok is jelezte, az ilyen platformnak az említett üzemeltetők általi rendelkezésre bocsátása és üzemeltetése hiányában a felhasználók az említett műveket nem tudnák megosztani, vagy legalábbis azok interneten történő megosztása jóval bonyolultabb feladat lenne.

37      Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a TPB online megosztó platform rendelkezésre bocsátásával és üzemeltetésével annak üzemeltetői a felhasználóik számára hozzáférést kínálnak az érintett művekhez. Úgy lehet tehát tekinteni, hogy ezek az üzemeltetők a szóban forgó művek rendelkezésre bocsátásában megkerülhetetlen szerepet játszanak.

38      Végül a TPB online megosztó platform üzemeltetői esetében nem lehet úgy tekinteni, hogy azok a 2001/29 irányelv (27) preambulumbekezdése értelmében vett, a közvetítést lehetővé tevő, illetve azt megvalósító tárgyi eszközök „rendelkezésre bocsátását” valósítanák meg. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis az tűnik ki, hogy a torrentfájlokat ez a platform indexálja, ezért azokat a műveket, amelyekre ezek a torrentfájlok mutatnak, az említett megosztó platform felhasználói könnyen megtalálhatják és letölthetik. Ezenkívül a Bíróság elé terjesztett észrevételekből az tűnik ki, hogy a TPB online megosztó platform, a keresőmotoron kívül egy olyan indexet is kínál, amely a műveket a jellegük, műfajuk és népszerűségük alapján különböző kategóriákra osztja, amelyekbe a rendelkezésre bocsátott műveket besorolják, és ennek során e platform üzemeltetői ellenőrzik, hogy valamely művet a megfelelő kategóriába soroltak‑e. Egyébiránt az említett üzemeltetők törlik az elavult, vagy hibás torrentfájlokat, és aktívan megszűrnek bizonyos tartalmakat.

39      E megfontolásokra figyelemmel az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló online megosztó platform szolgáltatását és üzemeltetését a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „közvetítésnek” kell tekinteni.

40      Másodszor, a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítés” fogalma alá tartozásnak az a további feltétele, hogy ténylegesen sor kerüljön a védelem alatt álló művek nyilvánossághoz közvetítésére (2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

41      E tekintetben a Bíróság egyrészt pontosította, hogy a „nyilvánosság” fogalma egy bizonyos de minimis jellegű küszöböt foglal magában, ami ebből a fogalomból kizárja az érintett személyek túlságosan kisméretű, vagy akár jelentéktelen csoportjait. Másrészt figyelembe kell venni azokat a kumulatív hatásokat, amelyek a védelem alatt álló műveknek potenciális címzettek rendelkezésére bocsátásából erednek. Ily módon nemcsak annak van jelentősége, hogy ugyanahhoz a műhöz egyidejűleg hány személynek van hozzáférése, hanem annak is, hogy ahhoz egymást követően hányan férnek hozzá (lásd ebben az értelemben: 2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

42      A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Ziggo és az XS4ALL előfizetőinek jelentős része töltött le médiafájlokat a TPB online megosztó platform segítségével. A Bíróság elé terjesztett észrevételekből az is kitűnik, hogy ezt a platformot jelentős számú személy használja, mivel a TPB üzemeltetői az online megosztó platformjukon több tízmillió „peerről” számoltak be. Ebben a tekintetben az alapeljárásban szóban forgó közlés legalábbis e platform valamennyi felhasználóját érinti. Ezek a felhasználók bármikor és egyidejűleg hozzáférhetnek az említett platformon megosztott védelem alatt álló művekhez. Ily módon e közvetítés meghatározatlan számú potenciális címzett felé irányul, és jelentős számú személyt foglal magában (lásd ebben az értelemben: 2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

43      Ebből következik, hogy az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló közvetítéssel a védelem alatt álló műveket ténylegesen a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz” közvetítik.

44      Ezenkívül, ami azt a kérdést illeti, hogy ezeket a műveket a jelen ítélet 28. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett „új” közönséghez közvetítették‑e, rá kell mutatni arra, hogy a Bíróság a 2014. február 13‑i Svensson és társai ítéletében (C‑466/12, EU:C:2014:76, 24. és 31. pont), valamint a 2014. október 21‑i BestWater International végzésében (C‑348/13, EU:C:2014:2315, 14. pont) kimondta, hogy ilyen közönség alatt az a közönség értendő, amelyet a szerzői jog jogosultjai az eredeti közvetítés engedélyezésekor nem vettek figyelembe.

45      A jelen esetben a Bíróság elé terjesztett észrevételekből egyrészt az tűnik ki, hogy a TPB online megosztó platform üzemeltetőit tájékoztatták arról, hogy ez a platform, amelyet a felhasználók rendelkezésére bocsátanak és üzemeltetnek, a szerzői jogi jogosultak engedélye nélkül nyilvánosságra hozott művekhez ad hozzáférést, másrészt hogy ugyanezek az üzemeltetők az említett platformon elérhető blogokon és fórumokon kifejezetten kinyilvánítják azt a célkitűzésüket, hogy a védelem alatt álló műveket a felhasználók rendelkezésére bocsássák, és az utóbbiakat arra ösztönzik, hogy e művekről másolatokat készítsenek. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból mindenesetre kitűnik, hogy a TPB online platform üzemeltetőinek tudniuk kellett arról, hogy ez a platform a jogosultak engedélye nélkül nyilvánosságra hozott művekhez ad hozzáférést, tekintettel arra a kérdést előterjesztő bíróság által kifejezetten hangsúlyozott körülményre, hogy a TPB online megosztó platformon szereplő torrentfájlok nagyon nagy része mutat a jogosultak engedélye nélkül nyilvánosságra hozott művekre. E körülmények között meg kell állapítani, hogy „új közönséghez” való közvetítésről van szó (lásd ebben az értelemben: 2017. április 26‑i Stichting Brein ítélet, C‑527/15, EU:C:2017:300, 50. pont).

46      Egyébiránt nem lehet vitatni, hogy az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló online megosztó platform rendelkezésre bocsátására és üzemeltetésére haszonszerzés érdekében kerül sor, hiszen ez a platform, amint az a Bíróság elé terjesztett észrevételekből kitűnik, jelentős reklámbevételt termel.

47      Ennélfogva meg kell állapítani, hogy az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló online megosztó platform rendelkezésre bocsátása és üzemeltetése a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítésnek” minősül.

48      A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerinti „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között kiterjed az olyan megosztó platform interneten történő rendelkezésre bocsátására és üzemeltetésére, amely a védelem alatt álló művekre vonatkozó metaadatok indexálásával és keresőmotor működtetésével e platform felhasználói számára lehetővé teszi, hogy e műveket megtalálják, és azokat egy peer‑to‑peer hálózat keretében megosszák.
 A második kérdésről

49      Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdést nem kell megválaszolni.
 A költségekről

50      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerinti „nyilvánossághoz közvetítés” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között kiterjed az olyan megosztó platform interneten történő rendelkezésre bocsátására és üzemeltetésére, amely a védelem alatt álló művekre vonatkozó metaadatok indexálásával és keresőmotor működtetésével e platform felhasználói számára lehetővé teszi, hogy e műveket megtalálják, és azokat egy peer‑to‑peer hálózat keretében megosszák.

Aláírások

*      Az eljárás nyelve: holland.


title: A Bíróság (nagytanács) 2005. június 7-i ítélete.#Vereniging voor Energie, Milieu en Water és társai kontra Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Hollandia.#A villamos energia belső piaca - Elsőbbségi hozzáférés a határokon átnyúló villamosenergia-szállító hálózathoz - Korábban általános gazdasági érdekű szolgáltatás teljesítésével megbízott vállalkozás - A piacliberalizációt megelőzően fennálló hosszútávú szerződések - 96/92/EK irányelv - Hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve - Bizalomvédelem és jogbiztonság elve.#C-17/03. sz. ügy.

text:
      C‑17/03. sz. ügy
      Vereniging voor Energie, Milieu en Water és társai
      kontra
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie
      (a College van Beroep voor het bedrijfsleven [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A villamos energia belső piaca – Elsőbbségi hozzáférés a határokon átnyúló villamosenergia-szállító hálózathoz – Korábban általános gazdasági érdekű szolgáltatás teljesítésével megbízott vállalkozás – A piacliberalizációt megelőzően fennálló hosszú távú szerződések – 96/92/EK irányelv – A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve – A bizalomvédelem és a jogbiztonság elve”
      C. Stix‑Hackl főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2004. október 28.
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2005. június 7.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések — A Bíróság hatásköre — Korlátok — Nyilvánvalóan nem releváns kérdések, valamint
            hasznos választ kizáró szövegösszefüggésben feltett, hipotetikus kérdések
      (EK 234. cikk)
      2.     Jogszabályok közelítése — A villamos energia belső piacának létrehozására és működésére irányuló intézkedések — 96/92 irányelv
            — A villamos energia szállítási hálózatához való hátrányos megkülönböztetés nélküli hozzáférésre vonatkozó szabály — A 7. cikk
            (5) bekezdésének és a 16. cikknek a terjedelme — Valamennyi hátrányos megkülönböztetésre való alkalmazás — Eltérést engedő
            intézkedéseknek a 24. cikkben előírt eljárás szerint való biztosításának lehetősége
      (96/92 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 7. cikk, 5. §, 16. és 24. cikk)
      3.     Közösségi jog — Elvek — Bizalomvédelem — Korlátok — Gondos és körültekintő gazdasági szereplő
      4.     Közösségi jog — Elvek — Jogbiztonság — Fogalom — A magánszemélyeket hátrányosan érintő szabályozás — Az egyértelműség és a
            pontosság követelményei — Jogszabályi módosítások — Megengedhetőség — Sajátos helyzetek figyelembevétele
      1.     Az EK 234. cikk által létrehozott, a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés keretében egyedül az ügyben eljáró
         nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének
         meghozatala szempontjából, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdések relevanciáját. A Bíróság csak akkor utasíthat el
         nemzeti bíróság által előterjesztett valamely kérelmet, ha nyilvánvaló, hogy a közösségi jog kért értelmezésének semmiféle
         köze nincs a valósághoz vagy az alapeljárás tárgyához, illetve ha a kérdés általános vagy hipotetikus.

      (vö. 34. pont)
      2.     A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló 96/92 irányelv 7. cikkének (5) bekezdése és 16. cikke,
         amelyek megkövetelik, hogy a hálózathoz való hozzáférés végrehajtása során a rendszerirányító és az állam magatartása hátrányos
         megkülönböztetéstől mentes legyen, nem csak a műszaki előírásokra vonatkozik, hanem hatálya valamennyi hátrányos megkülönböztetésre
         kiterjed.

      E cikkekkel ellentétesek az irányelv hatálybalépése előtt vállalt kötelezettségek miatt valamely vállalkozásnak elsőbbségi
         nemzetközi villamosenergia-szállító kapacitást juttató nemzeti intézkedések, származzanak akár a rendszerirányítótól, akár
         a hálózatkezelési ellenőrtől vagy a jogalkotótól, ha ezeket az intézkedéseket az említett irányelv 24. cikke szerinti eljárásban
         nem engedélyezték, amely a liberalizáció egyes következményeinek enyhítése végett bizonyos feltételek mellett átmeneti szabályozás
         alkalmazásának lehetőségét helyezi kilátásba.

      (vö. 45–47., 57., 71. pont és a rendelkező rész 1–2. pontja)
      3.     A bizalomvédelem elve a Közösség alapelvei közé tartozik. Erre bármely gazdasági szereplő hivatkozhat, ha a tekintetében valamely
         intézmény megalapozott várakozásokat keltett. Ha azonban a gondos és körültekintő gazdasági szereplő képes az érdekeit érintő
         közösségi intézkedés meghozatalát előrelátni, akkor ezen intézkedés elfogadása esetén ilyen elvre nem hivatkozhat.

      (vö. 73–74. pont)
      4.     A jogbiztonság elve megköveteli, hogy a magánszemélyek számára hátrányos következményeket kiváltó szabályozás egyértelmű és
         pontos legyen, és a jogalanyok annak alkalmazását előreláthassák.

      Mindenesetre senki sem bízhat a jogszabály-módosítások teljes hiányában, hanem csak e módosítások végrehajtásának módját vonhatja
         kétségbe. Ugyanígy a jogbiztonság elve nem a jogszabály-módosítások hiányát követeli meg, hanem azt, hogy a jogalkotó a gazdasági
         szereplők sajátos helyzeteit figyelembe vegye, és adott esetben az új jogszabályok alkalmazását azokhoz igazítsa.

      (vö. 80–81. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2005. június 7.(*)

      „A villamos energia belső piaca – Elsőbbségi hozzáférés a határokon átnyúló villamosenergia-szállító hálózathoz – Korábban általános gazdasági érdekű szolgáltatás teljesítésével megbízott vállalkozás – A piacliberalizációt megelőzően fennálló hosszú távú szerződések – 96/92/EK irányelv – A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve – A bizalomvédelem és a jogbiztonság elve”
      A C‑17/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het
         bedrijfsleven (Hollandia) a Bírósághoz 2003. január 16‑án érkezett 2002. november 13‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Vereniging voor Energie, Milieu en Water,

      az Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV,

      az Eneco NV
      és
      a Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie
      között,
      a Nederlands      Elektriciteit Administratiekantoor BV, korábban Samenwerkende Elektriciteits Produktiebedrijven NV

      részvételével folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans és A. Rosas (előadó) tanácselnökök, J.‑P. Puissochet és U. Lõhmus bírák,
      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: M.‑F. Contet főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. június 29‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Vereniging voor Energie, Milieu en Water képviseletében I. VerLoren van Themaat és M. het Lam advocaten,
      –       az Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV képviseletében P. W. A. Goes advocaat,
      –       az Eneco NV képviseletében J. J. Feenstra advocaat,
      –       a Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV képviseletében J. de Pree és Y. de Vries advocaten,
      –       a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster, meghatalmazotti minőségben,
      –       a francia kormány képviseletében G. de Bergues és C. Lemaire, meghatalmazotti minőségben,
      –       a finn kormány képviseletében T. Pynnä és A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben,
      –       a norvég kormány képviseletében K. B. Moen és I. Djupvik, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében H. Støvlbæk, M. van Beek és A. Bouquet, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. október 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyrészt az EK 86. cikk (2) bekezdésének, másrészt a villamos energia belső piacára
         vonatkozó közös szabályokról szóló, 1996. december 19‑i 96/92/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1997. L 27., 20. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 3. o.; a továbbiakban: irányelv) 7. cikke (5) bekezdésének az értelmezésére
         irányul.

      2       E kérelmet a Vereniging voor Energie, Milieu en Water, az Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV, az Eneco NV vállalkozások
         és a Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie (az energiaágazati végrehajtó és ellenőrző szolgálat igazgatója,
         a továbbiakban: DTE vagy hálózatkezelési ellenőr) között ez utóbbi azon határozata miatt folyamatban lévő eljárásban terjesztették
         elő, amellyel a jogvita kezdetének időszakában elsőbbséggel a Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV (a továbbiakban:
         NEA), korábban Samenwerkende ElektriciteitsProduktiebedrijven NV (a továbbiakban: SEP) részére tartotta fenn a határokon átnyúló
         hálózat egy részét a villamos energia Hollandiába való importja céljából.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3       Az irányelv az Európai Közösségben a villamosenergia-piac liberalizációjának második szakaszát jelzi. Második preambulumbekezdése
         szerint célja a villamos energia belső versenypiacának létrehozása.

      4       Negyedik preambulumbekezdése értelmében „a villamos energia belső piacának kialakítása különösen fontos a hatékonyság növelése
         érdekében a villamos energia előállítása, szállítása és elosztása terén, ugyanakkor növeli az ellátás biztonságát és az európai
         gazdaság versenyképességét […]”.

      5       Ötödik preambulumbekezdése értelmében „a villamos energia belső piacát fokozatosan kell kialakítani azért, hogy a villamosenergia-ipar
         rugalmasan és rendezetten alkalmazkodhasson új környezetéhez és figyelembe lehessen venni, hogy a villamosenergia-rendszerek
         jelenleg egymástól eltérő módon szerveződnek”.

      6       Az irányelv huszonötödik preambulumbekezdése leszögezi, hogy „valamennyi alaphálózatot központi irányítás és ellenőrzés alá
         kell vonni, hogy a termelők és fogyasztóik érdekében biztosítható legyen a rendszer biztonsága, megbízhatósága és hatékonysága;
         […] ezért ki kell jelölni egy alaphálózati rendszerirányítót, amely a hálózatot üzemelteti, karbantartja és szükség esetén
         fejleszti; […] az alaphálózat rendszerirányítójának tárgyilagos, átlátható és megkülönböztetés mentes [helyes fordítás: és
         hátrányos megkülönböztetéstől mentes] viselkedést kell tanúsítania”.

      7       Ezen irányelv utolsó preambulumbekezdése kimondja: „ez az irányelv a liberalizáció további szakaszát jelenti; […] a tagállamok
         között a villamosenergia-kereskedelemben bizonyos akadályok ezen irányelv hatálybalépése után is megmaradnak; […] ezért a
         tapasztalatok figyelembevételével javaslatokat lehet tenni a villamos energia belső piaca működésének javítására [helyes fordítás:
         ezért a villamos energia belső piaca működésének javítására a megszerzett tapasztalatok figyelembevételével lehet javaslatokat
         tenni]”.

      8       Az irányelv „Az alaphálózat működése” című IV. fejezetében található a 7. cikk, mely ekként rendelkezik:
      „(1)      A tagállamok vagy a tagállam által felkért, alaphálózattal rendelkező vállalkozások a hatékonyság és a gazdasági egyensúly
         szempontjainak figyelembevételével meghatározott időtartamra rendszerirányítót jelölnek ki, amely felelős az adott területen
         lévő alaphálózat és a más rendszerekhez tartó rendszerösszekötők üzemeltetéséért, karbantartásáért és szükség esetén fejlesztéséért,
         hogy az ellátás biztonsága biztosított legyen.

      (2)      A tagállamok biztosítják azoknak a műszaki szabályoknak a kidolgozását és kihirdetését, amelyek meghatározzák a termelőlétesítmények,
         elosztó rendszerek, közvetlenül csatlakozó fogyasztói berendezések, rendszerösszekötők és közvetlen vezetékek köreinek rendszerhez
         való csatlakoztatására vonatkozó minimális műszaki tervezési és üzemeltetési követelményeit. Ezek a követelmények a rendszerek
         együttműködtethetőségét biztosítják, tárgyilagosak és megkülönböztetéstől [helyes fordítása: hátrányos megkülönböztetéstől]
         mentesek. Ezekről a műszaki szabványok és szabályzatok területén történő tájékoztatási eljárás megállapításáról szóló, 1983.
         március 28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelv 8. cikkének megfelelően értesítik a Bizottságot.

      […]
      (3)      A rendszerirányító felelős a rendszerben történő energiaáramlás irányításáért a többi összekapcsolt rendszerrel történő csere
         figyelembevételével. Ebből a célból a rendszerirányító felelős a biztonságos, megbízható és hatékony villamosenergia-rendszer
         biztosításért, továbbá ezzel összefüggésben az összes szükséges kiegészítő szolgáltatás elérhetőségéért.

      […]
      (5)      A rendszerirányítója nem tehet különbséget [helyes fordítása: a rendszerirányító nem tehet hátrányos megkülönböztetést] a
         rendszerhasználók, vagy azok csoportjai között, különösen nem saját leányvállalatai, illetve részvényesei javára.

      […]”
      9       Az irányelv „A hálózati hozzáférés szervezése” című VII. fejezetében lévő 16. cikkének első mondata akként rendelkezik, hogy
         a tagállamok a szerződésen alapuló hálózati hozzáférés és a kizárólagos vásárló eljárás közül választhatnak. Ugyanezen cikk
         második mondata értelmében „[m]indkét eljárás esetében tárgyilagos, átlátható és megkülönböztetéstől mentes feltételeknek
         megfelelően kell eljárni” [helyes fordítás: mindkét eljárást tárgyilagos, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes
         szempontoknak megfelelően kell alkalmazni].

      10     Az irányelv 24. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:
      „(1)      Azok a tagállamok, amelyekben az irányelv hatálybalépése előtt nyújtott kötelezettségvállalásokat, vagy üzemeltetési garanciákat
         ezen irányelv rendelkezései következtében nem lehet betartani, átmeneti szabályozást kérelmezhetnek, amelyet a Bizottság adhat
         meg számukra többek között az érintett rendszer méretének, a rendszer összekapcsolási szintjének és a villamosenergia-ipar
         szerkezetének figyelembevételével. A Bizottság a határozathozatal előtt a bizalmasság tiszteletben tartása mellett tájékoztatja
         a tagállamokat ezekről a kérelmekről. A határozatot az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában kell közzétenni.

      (2)      Az átmeneti szabályozás korlátozott időtartamú és az (1) bekezdésben említett kötelezettségvállalások vagy garanciák lejártához
         kapcsolódik. Az átmeneti szabályozás során a tagállamok eltérhetnek ezen irányelv IV., VI. és VII. fejezetétől. Az átmeneti
         szabályozás iránti kérelmekről ezen irányelv hatálybalépését követően legkésőbb egy éven belül értesíteni kell a Bizottságot.”

       A nemzeti szabályozás
      11     A villamos energia előállításáról, importjáról, szállításáról és eladásáról szóló, 1989. november 16‑i törvény (Elektriciteitswet,
         Staatsblad 1989., 535. o., a továbbiakban: EW 1989) 2. cikke értelmében az erre kijelölt társaságot (a továbbiakban: kijelölt társaság),
         a koncesszió jogosultjaival együtt, a villamosenergia-közműhálózat megbízható és hatékony működésének a lehető legkisebb és
         a közösség szempontjából indokolt költségek melletti felügyeletével bízták meg.

      12     Az EW 1989 34. cikke értelmében egyedül a kijelölt társaság volt jogosult arra, hogy Hollandiába nyilvános forgalmazás céljára
         elektromos energiát importáljon.

      13     Az EW 1989 35. cikke értelmében e társaság nem volt jogosult arra, hogy a hatáskörrel rendelkező miniszter jóváhagyása nélkül
         elektromos energia nyilvános forgalmazás céljára történő importjára irányuló szerződést kössön. A hatáskörrel rendelkező miniszter
         a jóváhagyást csak akkor tagadhatta meg, ha ezt a megfelelő villamosenergia-ellátás érdeke szükségessé tette.

      14     Az EW 1989 2., 34. és 35. cikke értelmében kijelölt társaság az SEP volt, melynek jogutódja 2001. január 1‑je óta az NEA.
      15     A villamos energia előállításáról, szállításáról és szolgáltatásáról szóló, 1998. július 2‑i törvény (Elektriciteitswet, Staatsblad 1998., 427. o., a továbbiakban: EW 1998) célja az irányelv átültetése volt, és 1999. július 1‑jével hatályon kívül helyezte
         az EW 1989‑et.

      16     Az EW 1998 hatálybalépése után az SEP a nagyfeszültségű hálózat kezelését átadta leányvállalatának, a TenneT BV‑nek (a továbbiakban:
         TenneT). E hálózat tulajdonjogát 2001‑ben a Saranne BV‑re (a továbbiakban: Saranne) ruházták át, mely szintén az SEP leányvállalata.
         Ugyanebben az évben az állam lett a TenneT, majd a Saranne tulajdonosa.

      17     AZ EW 1998 16. cikke értelmében a TenneT célja többek között e hálózat kiépítése, fenntartása, megbízhatóságának és biztonságának
         biztosítása, elégséges tartalékkapacitás biztosítása, valamint a Hollandiába importált és a Hollandiából exportált áram szállítása
         külföldre.

      18     Az EW 1998 24. cikke értelmében a rendszerirányító hátrányos megkülönböztetéstől mentes feltételekkel köteles a villamos energia
         termelői, közvetítői, szállítói és vevői részére hozzáférést biztosítani a rendszerhez.

      19     A rendszerirányítás és a rendszerirányító felügyeletét az EW 1998 alkalmazásával a DTE‑re ruházták. A DTE szervezetileg a
         gazdasági miniszter alárendeltségében áll, aki egyedi vagy általános irányelveket intézhet hozzá.

      20     Többek között az EW 1998 36. cikke értelmében a DTE a rendszerirányító javaslatára megállapítja a rendszerhez való hozzáférés
         feltételeit.

      21     Így a DTE 1999. november 12‑i határozatával elfogadta a határokon átnyúló villamosenergia-szállító rendszer kezelésére vonatkozó
         feltételeket (a továbbiakban: hálózati kódex).

      22     Többek között a hálózati kódex 5. fejezetének 5.6.4. és 5.6.7. pontja értelmében a 2000. évre a nemzetközi hálózatban rendelkezésre
         álló 3200 MW‑ból 1500 MW villamos energia importkapacitást elsőbbséggel az SEP‑nek tartottak fenn az SEP által az EW 1989
         35. cikkének megfelelően megkötött adásvételi szerződések tárgyát képező villamos energia szállítására.

      23     Három villamosenergia-adásvételi szerződésről van szó, melyeket az SEP az EW 1989 2. cikkében írt feladatait teljesítendő
         kötött.

      24     E szerződések a következők:
      –       1989‑ben az Électricité de France‑szal 2002. március 31‑ig évi 600 MW és 2002. április 1‑jétől 2009. március 31‑ig évi 750 MW
         adásvételéről kötött szerződés;

      –       1989‑ben a Preussen Elektra AG‑vel 2005. december 31‑ig 300 MW adásvételéről kötött szerződés;
      –       1990‑ben a Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG‑vel 2003. március 31‑ig évi 600 MW adásvételéről kötött szerződés (a
         három szerződés együtt a továbbiakban: az SEP nemzetközi szerződései).

      25     Ezt követően a villamosenergia-termelő ágazatról szóló, 2000. december 21‑i átmeneti törvény (Overgangswet elektriciteitsproduktiesector,
         Staatsblad 2000., 607. o., a továbbiakban: Overgangswet 2000) kifejezetten szabályozta az éves elsőbbségi határon átnyúló villamosenergia-szállító
         kapacitás SEP‑nek való nyújtását.

      26     E törvény 13. cikkének (1) bekezdése kimondja:
      „Az országos nagyfeszültségű rendszer irányítója a villamos energia szállítására kijelölt vállalkozásnak kérelmére 2005. március
         31‑ig legfeljebb 900 MW-ot, 2005. április 1‑jétől 2009. március 31‑ig legfeljebb 750 MW‑ot nyújt, ha a szállítás célja az
         egyfelől a kijelölt társaság, másfelől az Électricité de France, a Preussen Elektra AG és a Vereinigte Elektrizitätswerke
         Westfalen AG által 1989 és 1990 között kötött szerződések 1998. augusztus 1‑jei állapot szerinti teljesítése, és amennyiben
         e szerződések még hatályosak. […]”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      27     Az alapeljárás felperesei a hálózati kódex 5. fejezetének DTE általi elfogadása ellen panasszal éltek.
      28     A DTE 2000. július 17‑i határozatával e panaszt elutasította. Elismerte, hogy az SEP‑nek biztosított elsőbbségek a villamosenergia-piac
         megfelelő működésére nézve hátrányosak. Azt is kifejtette, hogy Hollandiában a hatékony villamosenergia-piaci verseny eléggé
         korlátozott, olyannyira, hogy a versenyben gyakorlatilag csak külföldön termelt villamos energiával lehet részt venni. Ezzel
         összefüggésben emlékeztetett arra, hogy a határon átnyúló szállítási kapacitás 3200 MW, és hogy ennek növelése költséges lenne.
         Ebből azt a következtetést vonta le, hogy az SEP még le nem járt nemzetközi szerződéseinek időtartamára vonatkozó fenntartás
         az importlehetőségek és így a villamosenergia-kereskedelmi lehetőségek komoly korlátozását okozza a piac többi szereplője
         számára.

      29     A DTE azonban azzal indokolta elutasító határozatát, hogy hosszú távú szerződésekről van szó, melyeket az SEP az akkor hatályos
         jogszabályoknak megfelelően és az EK 86. cikk szerinti általános gazdasági érdekű szolgáltatást teljesítve kötötte. Másrészt
         az EW 1998 egyetlen olyan rendelkezést sem tartalmaz, amely e szerződések érvényességét kétségbe vonná, úgyhogy azokat teljesíteni
         kell. A meglévő szerződések felbontása a felek jogbiztonságának elfogadhatatlan veszélyeztetése lenne, és komoly vagyoni kárt
         okozna. Valamint e szerződések teljesítése nem köti le a teljes nemzetközi szállítókapacitást.

      30     Az alapeljárás felperesei a DTE határozatát keresettel támadták meg a College van Beroep voor het bedrijfsleven előtt. Arra
         hivatkoztak, hogy e jogi aktus meghozatala sérti az EK 28., EK 81., EK 82. cikket és az EK 86. cikk (2) bekezdését, az irányelv
         7. cikkének (5) bekezdésében és az EW 1988 24. cikkében írt hátrányos megkülönböztetés tilalma elvét és tárgyilagosság elvét.
         A határozat sérti a villamosenergia-kereskedelem fejlesztése előnyben részesítésének az utóbbi törvény 36. cikke szerinti
         elvét is. E felperesek előadták továbbá, hogy a hálózati kódex elosztási módszerét „műszaki szabálynak” kell minősíteni, és
         ezért azt a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 1983. március
         28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 109., 8. o.) megfelelően be kellett volna jelenteni a Bizottságnak.

      31     E körülmények között a College van Beroep voor het bedrijfsleven eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      a) Lehet‑e az EK 86. cikk (2) bekezdésére hivatkozni indokolásul, ha korábban általános gazdasági érdekű szolgáltatás teljesítésével
         megbízott és e minőségében bizonyos kötelezettségeket vállaló társaságnak e rábízott különleges feladat befejezte után is
         biztosítják azokat az egyedi jogokat, amelyek e kötelezettségek teljesítését lehetővé teszik?

      b) Igenlő válasz esetén: a kérdéses vállalkozás részére tíz éven keresztül a nemzetközi villamosenergia-szállító hálózat kapacitása
         felének-negyedének (csökkenő mértékű) elsőbbségi fenntartását kimondó szabályozás nem érvénytelen‑e mégis, ha

      –       nem arányos az általa szolgált (köz)érdekkel;
      –       a Közösség érdekeivel ellentétes mértékben érinti a kereskedelmet?
      2)      a) Akként kell‑e értelmezni az [irányelv] 7. cikkének (5) bekezdését, hogy az abban szereplő hátrányos megkülönböztetés tilalmának
         elve csupán annyit jelent, hogy a rendszerirányító a műszaki előírásokon keresztül nem tehet hátrányos megkülönböztetést a
         hálózathoz való hozzáférés terén?

      Adott esetben e rendelkezés értelmében műszaki előírásnak kell‑e minősíteni a nemzetközi villamosenergia-szállító kapacitás
         elosztási módszerét?

      b) Ha az elosztási módszert műszaki előírásnak kell minősíteni, vagy ha az [irányelv] 7. cikkének (5) bekezdése nem csupán
         a műszaki előírásokra vonatkozik, akkor megfelel‑e az e cikkben írt hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a nemzetközi
         szállítási kapacitást elsődlegesen a különleges közfeladat keretében kötött szerződések szükségletei szerint elosztó szabályozás?

       A második kérdésről
      32     Az elsőként vizsgálandó második kérdésével a kérdéseket előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a hátrányos
         megkülönböztetésnek az irányelv 7. cikke (5) bekezdésében előírt tilalmával ellentétesek‑e a hálózati kódex 5.6.4. és 5.6.7. pontjához,
         valamint az Overgangswet 2000 13. cikkének (1) bekezdéséhez (a továbbiakban: kérdéses intézkedések) hasonló intézkedések,
         melyek elsődlegesen az SEP‑nek juttatják a villamosenergia-importkapacitás egy részét avégett, hogy az teljesíthesse azokból
         a szerződéseiből eredő kötelezettségeit, amelyeket akkor kötött, amikor a villamosenergia-közműhálózat megbízható és hatékony
         működésének a lehető legkisebb és a közösség szempontjából indokolt költségek melletti felügyeletével volt megbízva.

      33     Először is meg kell állapítani, hogy az irányelv 7. cikkének (5) bekezdése a nemzeti villamosenergia-szállító hálózat rendszerirányítójára
         vonatkozik (a C‑128/03. és C‑129/03. sz., AEM és AEM Torino egyesített ügyekben 2005. április 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑2861. o.] 56. pontja). Nyilvánvaló ugyan, hogy a DTE által kiadott hálózati kódex a holland villamosenergia-hálózat rendszerirányítójának,
         a TenneTnek nem tulajdonítható, a kérdést előterjesztő bíróság azonban e rendelkezés hatályáról kérdezi a Bíróságot.

      34     Az EK 234. cikk által létrehozott, a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés keretében egyedül az ügyben eljáró
         nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének
         meghozatala szempontjából, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdések relevanciáját. A Bíróság csak akkor utasíthat el
         nemzeti bíróság által előterjesztett valamely kérelmet, ha nyilvánvaló, hogy a közösségi jog kért értelmezésének semmiféle
         köze nincs a valósághoz vagy az alapeljárás tárgyához, illetve ha a kérdés általános vagy hipotetikus (lásd többek között
         a C‑415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o] 59–61. pontját; a C‑369/95. sz.,
         Somalfruit és Camar ügyben 1997. november 27‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑6619. o.] 40–41. pontját és a C‑36/99. sz., Idéal
         tourisme ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6049. o.] 20. pontját).

      35     Az alapügyben úgy tűnik, hogy a rendszerirányító konkrét intézkedéseket tett, melyekkel a hálózati kódex 5.6.4. és 5.6.7. pontja
         alkalmazásával az alapügy legalább egy felperesének, az Eneco NV‑nek megtagadta a hálózathoz való hozzáférést. Ezért a kérdéseket
         előterjesztő bíróság megalapozottan vélte úgy, hogy az alapügy eldöntéséhez az irányelv 7. cikke (5) bekezdésének értelmezése
         szükséges. E rendelkezést így ezen 5.6.4. és 5.6.7. pontra figyelemmel kell értelmezni.

      36     Amennyiben az alapeljárás tárgyát nem a rendszerirányítónak tulajdonítható állami intézkedések képezik, utalni kell az irányelv
         16. cikkére is. E rendelkezésből ugyanis az következik, hogy a hálózati hozzáférés szervezésénél a tagállamok a szerződésen
         alapuló hálózati hozzáférés és a kizárólagos vásárló eljárás közül választhatnak, mindkét eljárást tárgyilagos, átlátható
         és hátrányos megkülönböztetéstől mentes szempontoknak megfelelően kell alkalmazni (a fent hivatkozott AEM és AEM Torino ügyben
         hozott ítélet 57. pontja). Így e 16. cikk a tagállamoknak a hálózati hozzáférés hátrányos megkülönböztetést megvalósító szervezését
         megtiltja.

      37     Az Overgangswet 2000 13. cikkének (1) bekezdését, miszerint 2001‑ben és az azt követő években a rendszerirányító az SEP‑nek
         elsőbbségi hozzáférést nyújt a határon átnyúló villamosenergia-szállító hálózathoz, az alapügy keresetének benyújtása után
         alkották meg. E rendelkezést tehát a hátrányos megkülönböztetés tilalmának az irányelv 16. cikkében előírt elvéhez mérve kell
         vizsgálni.

      38     Az irányelv 7. cikke (5) bekezdésének tárgyi hatályáról szólva, e rendelkezés az alapügy felpereseinek álláspontja szerint
         nem korlátozódik a műszaki előírásokra, hanem a kérdéseshez hasonló intézkedéseket is tiltja.

      39     A holland, a francia, a finn és a norvég kormány, valamint a Bizottság szintén arra hivatkoznak, hogy az irányelv 7. cikkének
         (5) bekezdése nem csupán a műszaki előírásokra alkalmazandó. Úgy vélik azonban, hogy a kérdéses intézkedések nem minősülnek
         e rendelkezés által tiltott hátrányos megkülönböztetésnek.

      40     Ezzel szemben az NEA álláspontja szerint, mivel az irányelv 7. cikkének többi bekezdése a műszaki előírásokra vonatkozik,
         ebből az következik, hogy annak (5) bekezdése is csak a műszaki előírásokra vonatkozik. A kérdéses intézkedések nem minősíthetők
         műszaki intézkedésnek, ezért nem tartoznak az irányelv 7. cikke (5) bekezdésének tárgyi hatálya alá.

      41     Valamely közösségi jogi előírás értelmezésekor nem csupán annak szövegét kell figyelembe venni, hanem összefüggéseit és az
         általa alkotott szabályozás céljait is (lásd többek között a 292/82. sz. Merck-ügyben 1983. november 17‑én hozott ítélet [EBHT 1983.,
         3781. o.] 12. pontját; a 337/82. sz., St. Nikolaus Brennerei ügyben 1984. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 1051. o.]
         10. pontját és a C‑223/98. sz. Adidas-ügyben 1999. október 14‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7081. o.] 23. pontját).

      42     Egyrészt az irányelv 7. cikkének (5) bekezdése általánosan van megfogalmazva, a rendszerirányító számára megtilt bármely „hátrányos
         megkülönböztetést a rendszerhasználók vagy azok csoportjai között”. E rendelkezés szövege tehát nem tartalmaz semmiféle olyan
         jelzést, amely a műszaki előírásokra leszűkített értelmezést támogatná.

      43     Másrészt, az irányelv 7. cikkének összefüggéseiből adódóan sem szűkíthető annak (5) bekezdése a műszaki előírásokra. Ugyanis
         már ugyanezen cikk (2) bekezdése is kimondja, hogy a műszaki előírásoknak hátrányos megkülönböztetéstől menteseknek kell lenniük.
         Márpedig, ha a hátrányos megkülönböztetés (5) bekezdésben írt tilalma a műszaki előírásokra korlátozódna, akkor a (2) bekezdés
         szabályának semmi értelme nem lenne.

      44     Harmadrészt, az irányelv céljairól szólva, annak huszonötödik preambulumbekezdése – a műszaki előírásokra való korlátozás
         nélkül – kimondja, hogy a rendszerirányítónak „tárgyilagos, átlátható és megkülönböztetés mentes [helyes fordítása: és hátrányos
         megkülönböztetéstől mentes] viselkedést kell tanúsítania”.

      45     A kifejtettekre tekintettel az a következtetés vonható le, hogy az irányelv 7. cikkének (5) bekezdése nem csak a műszaki előírásokra
         vonatkozik, hanem akként kell értelmezni, hogy hatálya valamennyi hátrányos megkülönböztetésre kiterjed.

      46     Ugyanez a következtetés adódik az irányelv 16. cikkéről szólva is. A hátrányos megkülönböztetés ott előírt és általánosságban
         megfogalmazott tilalma ugyanis ugyanezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdésére figyelemmel értendő, miszerint a tagállamok
         tartózkodnak a villamosenergia-ipari vállalkozások közötti, jogaikat és kötelezettségeiket érintő hátrányos megkülönböztetéstől.

      47     Azt a kérdést illetően, hogy az irányelv megsértésének minősülnek‑e a kérdéses intézkedések, emlékeztetni kell arra, hogy
         az irányelv rendelkezései, melyek azt követelik meg, hogy a hálózathoz való hozzáférés végrehajtása során a rendszerirányító
         és az állam magatartása hátrányos megkülönböztetéstől mentes legyen, az egyenlőség általános elvének különös kifejeződései
         (lásd a fent hivatkozott AEM és AEM Torino ügyben hozott ítélet 58. pontját; valamint ehhez hasonlóan, az EK‑Szerződés 40. cikke
         (3) bekezdésének második albekezdését [jelenleg, módosítást követően az EK 34. cikk (2) bekezdésének második albekezdése]
         illetően a C‑280/93. sz., Németország kontra Tanács ügyben 1994. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4973. o.] 67. pontját
         és a harmadik államok által dömpingelt import elleni védekezéssel kapcsolatban a C‑422/02. P. sz., Europe Chemi-Con [Deutschland]
         kontra Tanács ügyben 2005. január 27‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑791. o.] 33. pontját).

      48     A hátrányos megkülönböztetés közösségi jog alapelvei közé tartozó tilalma azt követeli meg, hogy a hasonló helyzeteket ne
         kezeljék eltérően, hacsak e megkülönböztetés objektíven nem igazolt (lásd többek között a fent hivatkozott Németország kontra
         Tanács ügyben hozott ítélet 67. pontját).

      49     A kérdéses intézkedések értelmében 2000‑ben a 3200 MW nemzetközi villamosenergia-szállító kapacitásból 1500 MW‑ot juttattak
         elsőbbséggel az SEP‑nek, amely a rendelkezésre álló kapacitás 47%‑ának felel meg. Az NEA részére elsőbbséggel fenntartott
         legnagyobb kapacitás az Overgangswet 2000 13. cikke (1) bekezdésének megfelelően 2001‑től 2009. március 31‑ig 750 MW, amely
         a rendelkezésre álló kapacitás 23,4%‑ának felel meg. Mint azt az Eneco NV vitathatatlanul állítja, a TenneT a kérdéses intézkedés
         alkalmazásával elutasította villamosenergia-importkapacitás iránti kérelmét, és emiatt nem teljesíthette a piacliberalizálást
         követően ügyfeleivel szemben vállalt villamosenergia-szállítási kötelezettségét. Következésképpen az SEP versenytársai komoly
         gazdasági hátrányt szenvedtek, annál is inkább, mivel – mint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik – Hollandiában
         a villamosenergia-szállítási versenyben gyakorlatilag csak külföldön termelt villamos energiával lehet részt venni.

      50     Nyilvánvaló, hogy a villamosenergia-szállító hálózathoz a kérdéseshez hasonló intézkedések értelmében az SEP, majd az NEA
         részére biztosítotthoz hasonló elsőbbségi hozzáférés megkülönböztető bánásmódnak minősül.

      51     Az NEA azonban, lényegében a holland és a francia kormány által támogatva, azt állítja, hogy helyzete nem hasonlítható a többi
         szolgáltatóéhoz. Az SEP nemzetközi szerződéseit ugyanis akkor kötötte, amikor a nagyfeszültségű hálózat és a rendszerösszekötők
         tulajdonosa volt. E szerződéseket az EW 1989‑en alapuló általános gazdasági érdekű feladat teljesítése keretében kötötték,
         céljuk Hollandia villamosenergia-ellátásának biztosítása volt az ésszerű áron történő viszonteladás érdekében.

      52     A villamosenergia-piac liberalizálása előtt Hollandiában az SEP tulajdonképpen a villamosenergia-importra engedéllyel rendelkező
         és a villamosenergia-közműhálózat megbízható és hatékony működésének a lehető legkisebb és a közösség szempontjából indokolt
         költségek melletti felügyeletével mint általános gazdasági érdekű feladattal megbízott egyetlen vállalkozás volt.

      53     A piacnak az irányelv átültetéséből következő liberalizációja folytán azonban az SEP elvesztette importmonopóliumát. Az importpiac
         megnyílt a versenytárs szolgáltatók előtt. Ugyanakkor az EW 1998 hatálybalépésétől kezdve az SEP már nem volt e feladattal
         megbízva.

      54     Fontos ezért azt vizsgálni, hogy a kérdéses intézkedések értelmében az SEP, majd az NEA határokon átnyúló villamosenergia-szállító
         hálózathoz való elsőbbségi hozzáférésében megnyilvánuló megkülönböztető bánásmód az irányelv szempontjából indokolt‑e.

      55     Az NEA, valamint a holland és a norvég kormány azt állítják, hogy e megkülönböztető bánásmódot az a körülmény igazolja, hogy
         az SEP feladata teljesítéséhez köteles volt hosszú távú szerződéseket kötni. E szerződéseket magas fix költség és viszonylag
         alacsony MW‑onkénti ár jellemzi, ezért e szerződések komolyan büntetnék az NEA‑t, ha elegendő határokon átnyúló szállítási
         kapacitás híján nem tudná a kikötött villamosenergia-mennyiségeket importálni. Ez indokolja, hogy e hálózat bizonyos kapacitását
         elsőbbséggel az NEA részére tartsák fenn.

      56     Ennek az érvnek nem lehet helyt adni.
      57     A liberalizáció egyes következményeinek enyhítése végett az irányelv 24. cikke bizonyos feltételek mellett átmeneti szabályozás
         alkalmazásának lehetőségét tartalmazza. E rendelkezés értelmében a tagállamok az irányelv 7. és 16. cikkét tartalmazó IV.,
         illetve VII. fejezetétől eltérő szabályozást kérelmezhetnek, ha az irányelv hatálybalépése előtt nyújtott kötelezettségvállalásokat
         vagy üzemeltetési garanciákat az irányelv rendelkezései következtében nem lehet betartani.

      58     Az irányelv hatálybalépése előtti jogi összefüggésekből eredő különleges helyzetek kezelésére irányuló e különös rendelkezésre
         tekintettel az irányelv 7. cikkének (5) bekezdése és 16. cikke szerinti hátrányos megkülönböztetés e különleges helyzetek
         figyelmen kívül hagyásával értékelendő.

      59     Az irányelv 24. cikkének megfelelően a tagállamok eltérés iránti kérelmet legkésőbb az irányelv hatálybalépését követően egy
         évvel terjeszthetnek elő. Ugyanezen rendelkezés szerint a kérelemről a Bizottság határoz, többek között az érintett rendszer
         méretének, a rendszer összekapcsolási szintjének és a kérdéses állam villamosenergia-ipara szerkezetének figyelembevételével.
         Továbbá a Bizottság a határozathozatal előtt tájékoztatja a tagállamokat e kérelmekről, és a tagállamoknak módjuk van álláspontjuk
         közlésére. Végül az e cikk alapján esetleg engedélyezendő eltérések korlátozott időtartamra szólnak, és a kérdéses kötelezettségvállalások
         vagy garanciák lejártához kapcsolódnak.

      60     A Holland Királyság élhetett volna az irányelv 24. cikkével annak érdekében, hogy kellő időben ideiglenes mentességet kérjen
         annak 7. cikke (5) bekezdése és 16. cikke alól az SEP javára akként, hogy a határon átnyúló villamosenergia-szállító kapacitás
         egy részét elsőbbséggel e vállalkozásnak juttathassa. Azonban nem ezt tette, hanem az előírt határidő lejárta után az SEP
         által korábbi közszolgáltatói feladatkörében kötött szerződései teljesítéséből adódó pénzügyi veszteség részbeni megtérítésére
         irányuló kérelmet terjesztett elő (lásd a Hollandiának a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló,
         1996. december 19‑i 96/92/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 24. cikkének megfelelően átmeneti szabályozás iránt előterjesztett
         kérelméről [nem hivatalos fordítás] szóló, 1999. július 8‑i 1999/796/EK határozat [HL L 319., 34. o.] 44. pontját). A Holland
         Királyság tehát nem kért engedélyt a kérdéses intézkedésekre, a Bizottság pedig nem engedélyezhette a tervezett intézkedést,
         mert arról a határidő lejárta után értesítették.

      61     Márpedig az irányelv 24. cikkében előírt eljárást, feltételeket és korlátokat megfosztaná az értelmüktől, ha megengednénk,
         hogy valamely tagállam egyoldalúan és ezen eljárást be nem tartva megkülönböztető bánásmódot alkalmazzon villamosenergia-importőrökkel
         szemben pontosan olyan megfontolások alapján, amelyek az irányelv 24. cikke értelmében indokolhatnák annak 7. cikke (5) bekezdésétől
         és 16. cikkétől való eltérést.

      62     Egyfelől ugyanis az eltérő értelmezés az irányelv céljának figyelmen kívül hagyásával a monopolisztikus és zárt villamosenergia-piacból
         a nyílt és versenyző piac felé való átmenetet veszélyeztetné. A kérdéses intézkedések hatásukkal az új szolgáltatók piacra
         lépését komolyan veszélyeztetnék, sőt akadályoznák, és a volt holland monopóliumot a többi szolgáltató versenyétől a közösségi
         jogalkotó által az irányelvben a villamosenergia-piac kiteljesítésének a korábbi jogszabályok idején vállat kötelezettségek
         védelmével való összeegyeztetése érdekében előírt határokon túlmenően védenék.

      63     Másfelől, az eltéréseknek az irányelv 24. cikkében rögzített rendszere többek között az NEA‑hoz hasonló helyzetben lévő volt
         állami monopóliumokkal szembeni egyenlő bánásmód biztosítására szolgál. Ezt az egyenlő bánásmódot veszélyeztetné, ha minden
         tagállamnak megengednénk, hogy az irányelv 24. cikkében előírt eljáráson és feltételeken kívül előnyben részesítsék volt monopóliumaikat
         az azok által a villamosenergia-piac liberalizációja előtt kötött hosszú távú szerződések teljesítésének biztosítása végett.
         Ez ellentétes lenne az irányelv tizenkettedik preambulumbekezdésében kifejezett céljával, miszerint „a hálózati hozzáférésnek
         a fennálló piaci szervezet természetétől függetlenül nyitottnak kell lennie és a tagállamok egyenértékű gazdasági eredményeihez,
         ennélfogva a piacok megnyitásának közvetlenül összehasonlítható szintjéhez és a villamosenergia-piacokhoz való hozzáférés
         közvetlenül összehasonlítható mértékéhez kell vezetnie”.

      64     A holland kormány azonban azt állítja, hogy az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének és 17. cikke (5) bekezdésének rendelkezései,
         melyek megengedik, hogy a rendszerirányító bizonyos körülmények között megtagadja a hálózati hozzáférést, azt bizonyítják,
         hogy egy bizonyos határon átnyúló villamosenergia-szállító kapacitás tartalékolása nem feltétlenül ütközik a hátrányos megkülönböztetés
         tilalmának elvébe. Hasonló érvelést ad elő a finn kormány az irányelv 8. cikkének (2) bekezdésére és 17. cikkének (5) bekezdésére
         hivatkozva, valamint a norvég kormány és a Bizottság, szintén ez utóbbi rendelkezésre és ugyanezen irányelv 3. cikkének (3) bekezdésére
         hivatkozva.

      65     Az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése lehetővé teszi a tagállamoknak, hogy bizonyos feltételekkel eltérjenek az irányelv 5.,
         6., 17., 18. és 21. cikkétől. Nem említi sem az irányelv 7., sem 16. cikkét. Így erre nem lehet az irányelv 7. cikkének (5) bekezdésétől
         és 16. cikkétől való eltérés esetén hivatkozni.

      66     Az irányelv 17. cikkének (5) bekezdése pedig azt mondja ki, hogy a rendszerirányító megtagadhatja a hálózati hozzáférést,
         ha nem rendelkezik elegendő kapacitással, és kellően alátámasztott indokokkal és igazolásokkal szolgál. A jelen ítélet 56‑62. pontjában
         kifejtett megfontolásokra tekintettel azonban az irányelv hatálybalépése előtti kötelezettségvállalások miatt, az irányelv
         24. cikkében rögzített eljáráson kívül juttatott elsőbbségi hozzáférés nem tekinthető igazoltnak.

      67     Az irányelv 8. cikkének (2) bekezdése előírja:
      „A szerződéses kötelezettségek – beleértve a versenytárgyalási előírásokból származó kötelezettségeket is – alapján történő
         villamosenergia-ellátás sérelme nélkül a termelőlétesítmények teherelosztását és a rendszerösszekötők alkalmazását olyan feltételek
         alapján határozzák meg [helyes fordítás: kell meghatározni], amelyeket a tagállam jóváhagyhat, és amelyek tárgyilagosak, megkülönböztetéstől
         [helyes fordítás: hátrányos megkülönböztetéstől] mentesen kerülnek kihirdetésre és alkalmazásra, hogy biztosítható legyen
         a villamos energia belső piacának megfelelő működése. E feltételek figyelembe veszik a meglévő termelőlétesítményekből, valamint
         a rendszerösszekötőkön keresztül érkező villamos energia gazdaságossági sorrendet és a rendszer műszaki korlátait.”

      68     E rendelkezés sem közvetlenül, sem közvetetten nem korlátozza az irányelv 7. cikkének (5) bekezdésében és 16. cikkében írt
         hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének tárgyi hatályát. Így erre eredményesen hivatkozni nem lehet.

      69     Ebben az összefüggésben az irányelv Bizottság által felhozott harminckilencedik preambulumbekezdésére sem lehet eredményesen
         hivatkozni, miszerint az irányelv csupán a villamosenergia-piaci liberalizáció további szakaszát jelenti, és a tagállamok
         között a villamosenergia-kereskedelemben az irányelv hatálybalépése után is maradnak akadályok. E preambulumbekezdés nagyon
         általánosan fogalmaz, így az irányelv 7. cikkének (5) bekezdésétől és 16. cikkétől való eltérést nem indokolhatja.

      70     Ugyanez a helyzet az irányelv NEA által hivatkozott ötödik preambulumbekezdésével is, melynek értelmében a villamos energia
         belső piacát fokozatosan kell kialakítani. A liberalizáció fokozatossága abban áll, hogy a piacot a nagyfogyasztók számára
         2000‑ben, a közepes fogyasztók számára 2002‑ben, míg végül minden fogyasztó számára 2004‑ben kell megnyitni. E fokozatosság
         nyilvánul meg az irányelv 24. cikkének átmeneti és eltérő rendelkezéseiben is. Azonban ezen ötödik preambulumbekezdésre az
         irányelv 7. cikkének (5) bekezdésétől és 16. cikkétől való eltérés nem alapítható.

      71     E megfontolásokból az következik, hogy valamely szolgáltatónak az irányelv hatálybalépése előtti kötetezettségvállalásai miatt,
         de az irányelv 24. cikkében előírt eljárás betartása nélkül a határokon átnyúló villamosenergia-szállító hálózat egy részéhez
         nyújtott elsőbbségi hozzáférést az irányelv 7. cikke (5) bekezdésének és 16. cikkének értelmében hátrányos megkülönböztetésnek
         és így e cikkekkel ellentétesnek kell tekinteni.

      72     Az NEA és a finn kormány azonban azt állítja, hogy az NEA‑hoz hasonló szolgáltatónak a bizalomvédelem és a jogbiztonság elve
         alapján joga van az SEP nemzetközi szerződéseinek teljesítéséhez.

      73     Igaz ugyan, hogy a bizalomvédelem elve a Közösség alapelvei közé tartozik (lásd többek között a C‑104/97. P. sz., Atlanta
         kontra Európai Közösség ügyben 1999. október 14‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6983. o.] 52. pontját, valamint a C‑37/02. sz.
         és C‑38/02. sz., Di Leonardo és Dilexport egyesített ügyekben 2004. július 15‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6945. o.] 70. pontját).

      74     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a bizalomvédelem elvére bármely gazdasági szereplő hivatkozhat, ha valamely intézmény
         megalapozott várakozásokat keltett. Ha azonban a gondos és körültekintő gazdasági szereplő képes az érdekeit érintő közösségi
         intézkedés meghozatalát előrelátni, akkor ezen intézkedés elfogadása esetén ilyen elvre nem hivatkozhat (lásd többek között
         a fent hivatkozott Atlanta kontra Európai Közösség ügyben hozott ítélet 52. pontját és a fent hivatkozott Di Leonardo és Dilexport
         egyesített ügyekben hozott ítélet 70. pontját).

      75     A jelen ügyben a közösségi intézmények semmiféle olyan intézkedést nem tettek, és semmiféle olyan magatartást nem tanúsítottak,
         amiből az 1989‑ben és 1990‑ben hatályos – a kérdéses szerződések megkötésekor irányadó – jogi helyzet további fennállása lett
         volna előrelátható.

      76     Így különösen a Bíróság a C‑157/94. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1997. október 23‑án hozott ítéletében (EBHT 199.,
         I‑5699. o.) elutasította ugyan a Bizottság keresetét, mely annak megállapítására irányult, hogy az irányelv hatálybalépése
         előtti jogi helyzetben a holland szabályozás, közelebbről az SEP‑nek kizárólagos villamosenergia-behozatali jogot biztosító
         EW 1989 az EK‑Szerződés 37. cikkét (jelenleg, módosítást követően EK 31. cikk) sértette, azonban semmiképpen sem garantálta
         a közösségi jogszabályok változatlanul maradását.

      77     Az irányelv egyébként a villamosenergia-piac liberalizálásához vezető meghirdetett folyamatnak csupán a második szakaszát
         jelenti; az első szakasz az átviteli hálózatokon keresztül történő villamosenergia-tranzitról szóló, 1990. október 29‑i 90/547/EGK
         tanácsi irányelv (HL L 313., 30. o.) volt. Ez utóbbi irányelv első preambulumbekezdése szerint az Európai Tanács egymást követő
         ülésein elismerte az egységes belső energiapiac létrehozásának szükségességét. Továbbá a közösségen belüli villamosenergia-kereskedelem
         növeléséről mint a belső energiapiac megvalósításának alapvető eleméről szóló, 1989. szeptember 29‑i közleményében [COM(89)
         336 final], mely a 90/547 irányelv tervezetét kísérte, a Bizottság azt a lehetőséget is tekintetbe vette, hogy az állami vagy
         regionális monopóliumoknak fenntartott villamosenergia-szállító hálózatokat harmadik személyek rendelkezésére bocsássák, és
         szükségesnek vélte az import- és exportmonopóliumok megszüntetését (lásd e közlemény 2. és 52. pontját).

      78     Így nem állítható az, hogy a közösségi intézmények az SEP‑ben megalapozott elvárást keltettek a hollandiai importmonopólium
         fenntartását vagy a határokon átnyúló villamosenergia-szállító kapacitás elsőbbségi használati jogának a megkötött nemzetközi
         szerződések lejártáig való fennmaradását illetően.

      79     Igaz ugyan, hogy a holland közhatalom olyan nemzeti jogszabályi keretet fogadott el, melyben az SEP a villamosenergia-közműhálózat
         megbízható és hatékony működésének a lehető legkisebb és a közösség szempontjából indokolt költségek melletti felügyeletének
         mint általános gazdasági érdekű feladatnak a teljesítéséhez nemzetközi szerződéseket kötött. A tagállam azonban nem korlátozhatja
         a Közösséget a villamosenergia-piac liberalizálásának megkezdésében és folytatásában.

      80     A jogbiztonság elve különösen azt követeli meg, hogy a jogalanyok számára hátrányos következményeket kiváltó szabályozás egyértelmű
         és pontos legyen, és a jogalanyok annak alkalmazását előreláthassák (erről lásd a 328/85. sz., Bizottság kontra Írország ügyben
         1987. december 15‑én hozott ítéletet [EBHT 1987., 5041. o.]; a C‑143/93. sz., Van Es Douane Agenten ügyben 1996. február 13‑án
         hozott ítélet [EBHT 1996., I‑431. o.] 27. pontját és a C‑63/93. sz., Duff és társai ügyben 1996. február 15‑én hozott ítélet
         [EBHT 1996., I‑569. o.] 20. pontját).

      81     Mint azt a Bíróság már kimondta, senki sem bízhat a jogszabály-módosítások teljes hiányában, hanem csak e módosítások végrehajtásának
         módját vonhatja kétségbe (lásd az ingatlan bérbeadásához kötődő egyes költségek hozzáadottérték-adóból való levonhatóságát
         megszüntető jogszabály-módosítással kapcsolatban a C‑487/01. és C‑7/02. sz., Gemeente Leusden és Holin Groep ügyben 2004.
         április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5368. o.] 81. pontját. Ugyanígy a jogbiztonság elve nem a jogszabály-módosítások
         hiányát követeli meg, hanem azt, hogy a jogalkotó a gazdasági szereplők különleges helyzeteit figyelembe vegye, és adott esetben
         az új jogszabályok alkalmazását ahhoz igazítsa.

      82     E tekintetben fontos hangsúlyozni, hogy az irányelv tartalmaz az SEP‑hez hasonló gazdasági szereplők villamosenergia-piaci
         liberalizációval összefüggésben különleges helyzetének figyelembevételét lehetővé tévő rendelkezéseket. Többek között az irányelv
         24. cikke lehetőséget adott a tagállamoknak az irányelv hatálybalépése előtt nyújtott kötelezettségvállalásokat vagy üzemeltetési
         garanciákat illetően az irányelv 7. cikkének (5) bekezdésétől és 16. cikkétől való eltérésre. Márpedig a Holland Királyság
         e lehetőséggel nem élt (lásd az 1999/796 határozat 44. pontját).

      83     A Bizottság azt állítja, hogy az irányelv nem tartalmaz kötelezettséget az SEP nemzetközi szerződéseihez hasonló szerződések
         felmondására. Ez a helyzet azonban nem engedi meg az irányelv szabályainak azzal az indokkal történő megszegését, hogy az
         e szerződések teljesítéséhez szükséges. Továbbá e szerződések felmondása az irányelvnek csupán közvetett és esetleges következménye.
         Az irányelv abban sem akadályozza meg az SEP‑hez (jelenleg, 2001 óta NEA) hasonló szolgáltatókat abban, hogy Hollandián kívül
         eladják azt az áramot, amelyet nemzetközi szerződéseivel megvett.

      84     Az NEA ezenkívül a villamos energia határokon keresztül történő kereskedelme esetén alkalmazandó hálózati hozzáférési feltételekről
         szóló, 2003. június 26‑i 1228/2003/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletre (HL L 176., 1. o.) hivatkozik, többek között
         e rendelet mellékletében a „A hosszú távú szerződések helyzete” cím alatt található 2. pontra, miszerint „[a] meglévő hosszú
         távú szerződések megújításukkor nem biztosítanak elővásárlási jogot”. Az NEA álláspontja szerint e rendelkezésből az következik,
         hogy az e rendelet hatálybalépése előtt kötött szerződéseket teljesíteni kell.

      85     Ez az érv az eddig kifejtett állásponton nem változtat. Az alapügy tényállása szerinti időben hatályban még nem volt e rendelkezés
         ugyanis tökéletesen egybevág az irányelv 7. cikke (5) bekezdésének és 16. cikkének a jelen ítélet 56–62. pontjaiban írt értelmezésével,
         és azt nem vonja kétségbe. Csupán megerősíti, hogy az e cikkektől az irányelv 24. cikke alapján engedélyezett eltérések időbeli
         hatálya nem haladhatja meg az irányelv hatálybalépése előtt kötött szerződések időtartamát.

      86     E megfontolások azonban nem adnak választ arra a kérdésre, hogy az NEA‑hoz hasonló vállalkozás a nemzeti jog alapján követelheti‑e,
         és mennyiben az esetlegesen azáltal keletkezett kárának megtérítését, hogy a holland hatóságok a kérdéses intézkedéseket illetően
         nem kértek az irányelv 24. cikke alapján eltérést.

      87     Az eddig kifejtettekből az következik, hogy a felek és a Bírósághoz észrevételt előterjesztő érdekeltek által előadottakhoz
         hasonló körülmények nem tesznek lehetővé a bizalomvédelem elvére, sem a jogbiztonság elvére való eredményes hivatkozást.

      88     A második kérdésre adandó válasz tehát a következő:
      –       az irányelv 7. cikkének (5) bekezdése és 16. cikke nem csak a műszaki előírásokra vonatkozik, hanem e rendelkezéseket akként
         kell értelmezni, hogy hatályuk valamennyi hátrányos megkülönböztetésre kiterjed;

      –       e cikkekkel ellentétesek a vállalkozásnak elsőbbségi nemzetközi villamosenergia-szállító kapacitást juttató nemzeti intézkedések,
         származzanak akár a rendszerirányítótól, akár a hálózatkezelési ellenőrtől vagy a jogalkotótól, amennyiben ezeket az intézkedéseket
         az irányelv 24. cikke szerinti eljárásban nem engedélyezték.

       Az első kérdésről
      89     Első kérdésével a kérdéseket előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, akként kell‑e értelmezni az EK 86. cikk (2) bekezdését,
         hogy az az alapügyben vitatottakhoz hasonló intézkedéseket igazolja.

      90     A második kérdésre adott válaszra tekintettel az első kérdésre már nem kell választ adni.
       A költségekről
      91      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1996. december 19‑i 96/92/EK európai parlamenti és tanácsi
            irányelv 7. cikkének (5) bekezdése és 16. cikke nem csak a műszaki előírásokra vonatkozik, hanem e rendelkezéseket akként
            kell értelmezni, hogy hatályuk valamennyi hátrányos megkülönböztetésre kiterjed.
      2)      E cikkekkel ellentétesek a vállalkozásnak elsőbbségi nemzetközi villamosenergia-szállító kapacitást juttató nemzeti intézkedések,
            származzanak akár a rendszerirányítótól, akár a hálózatkezelési ellenőrtől vagy a jogalkotótól, ha ezeket az intézkedéseket
            a 96/92 irányelv 24. cikke szerinti eljárásban nem engedélyezték.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.