title: A Bíróság (második tanács) 2014. november 13-i ítélete.#Mario Vital Pérez kontra Ayuntamiento de Oviedo.#A Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 4 de Oviedo (Spanyolország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Szociálpolitika – A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 21. cikk – 2000/78/EK irányelv – 2. cikk, (2) bekezdés, 4. cikk, (1) bekezdés, és 6. cikk, (1) bekezdés – Az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés – Nemzeti rendelkezés – A helyi rendőrség rendőreinek felvételére vonatkozó feltétel – A felső korhatár 30 évben történő meghatározása – Igazolások.#C‑416/13. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2014. november 13. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Szociálpolitika — A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód — Az Európai Unió Alapjogi Chartája — 21. cikk — 2000/78/EK irányelv — 2. cikk, (2) bekezdés; 4. cikk, (1) bekezdés, és 6. cikk, (1) bekezdés — Az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés — Nemzeti rendelkezés — A helyi rendőrség rendőreinek felvételére vonatkozó feltétel — A felső korhatár 30 évben történő meghatározása — Igazolások”
      A C‑416/13. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Oviedo (Spanyolország) a Bírósághoz 2013. július 23‑án érkezett, 2013. július 16‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Mario Vital Pérez

      és
      az Ayuntamiento de Oviedo között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök, K. Lenaerts, a Bíróság elnökhelyettese, a második tanács tagjaként eljáró bíró, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev és J. L. da Cruz Vilaça (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               M. Vital Pérez képviseletében M. Noval Pato és I. Fernández‑Jardón Fernández abogados,

               —

               a spanyol kormány képviseletében M. J. García‑Valdecasas Dorrego és L. Banciella Rodríguez‑Miñon, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében D. Colas és R. Coesme, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője S. Varone avvocato dello Stato,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Lozano Palacios és D. Martin, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2014. július 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (HL L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.) 2. cikke (2) bekezdésének, 4. cikke (1) bekezdésének és 6. cikke (1) bekezdése c) pontjának, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 21. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.

               2

               Ezt a kérelmet az M. Vital Pérez és az Ayuntamiento de Oviedo (oviedói önkormányzat, a továbbiakban: Ayuntamiento) között az ezen utóbbi olyan pályázati felhívást jóváhagyó határozatának tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely pályázati felhívás megköveteli, hogy a helyi rendőrség rendőri álláshelyeire pályázó személyek életkora ne haladja meg a 30 évet.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 2000/78 irányelv (18), (23) és (25) preambulumbekezdése kimondja:

                        „(18)

                        Ez az irányelv nem kívánja meg különösen a fegyveres erőktől, a rendőrségtől, a büntetés‑végrehajtási vagy vészhelyzet‑elhárító szolgálatoktól, hogy olyan személyeket vegyenek föl vagy foglalkoztassanak, akiknek nincsenek meg a szükséges képességeik, hogy a tőlük elvárt feladatokat elvégezzék e szolgálatok jogszabályban meghatározott működőképességének megőrzése céljából.

                  [...]

                        (23)

                        Nagyon korlátozott körülmények között igazolható az eltérő bánásmód, ha a […] korhoz […] kapcsolódó jellemző valódi és meghatározó alkalmazási feltételt eredményez, amikor a cél jogos, és az alkalmazási feltétel arányos [helyesen: kapcsolódó valamely jellemző lényeges és meghatározó szakmai követelményt képez, feltéve hogy a cél jogszerű, és a követelmény arányos]. [...]

                  [...]

                        (25)

                        Az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma lényegi része a foglalkoztatási irányvonalakban meghatározott célok teljesítésének, és ösztönzi a munkaerő sokféleségét. Az életkorral kapcsolatos eltérő bánásmód azonban bizonyos körülmények között igazolható, és ezért külön rendelkezéseket igényelhet, amelyek a tagállamok helyzetének megfelelően különbözhetnek. Ezért elengedhetetlen a különbségtétel a főleg [helyesen: például] jogszerű foglalkoztatáspolitikai, munkaerő‑piaci és szakképzési célkitűzések által igazolt eltérő bánásmód és a tiltandó hátrányos megkülönböztetés között.”

               4

               A 2000/78 irányelv 1. cikke értelmében az irányelv célja a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel.

               5

               Ezen irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ezen irányelv alkalmazásában az »egyenlő bánásmód elve« azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
               (2)   A (1) bekezdés alkalmazásában:

                        a)

                        közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján [helyesen: hasonló helyzetben lévő másik személyhez képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni];

                  [...]”

               6

               A 2000/78 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja pontosítja:
               „(1)   A Közösségre átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket [helyesen: állami szerveket] is a következőkre tekintettel:

                        a)

                        a munkavállaláshoz, önálló vállalkozáshoz, a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételei, beleértve a kiválasztási és toborzási feltételeket, bármely tevékenységi ágban és a szakmai hierarchia minden szintjén, beleértve az előmenetelt is”

               7

               Ezen irányelv 4. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
               „A 2. cikk (1) és (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az 1. cikkben említett okokkal kapcsolatos jellemző alapján történő megkülönböztetés [helyesen: jellemzőn alapuló eltérő bánásmód] nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha az érintett foglalkozási tevékenység jellege vagy végrehajtásának feltételrendszere, az ilyen jellemző valódi és meghatározó foglalkozási követelményt kíván meg, feltéve, hogy a cél jogszerű, és a követelmény arányos.”

               8

               A 2000/78 irányelv 6. cikke előírja:
               „(1)   A 2. cikk (2) bekezdése ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az életkoron alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha a nemzeti jog keretein belül egy törvényes cél által objektíven és ésszerűen igazolt, beleértve a foglalkoztatáspolitikát, a munkaerő‑piaci és a szakképzési célkitűzéseket, és ha a cél elérésének eszközei megfelelők és szükségesek [helyesen: ha – a nemzeti jog keretein belül – jogszerű céllal, többek között jogszerű foglalkoztatáspolitikai, munkaerő‑piaci vagy szakképzési célokkal objektív és ésszerű módon igazolható, valamint ha e cél elérésének eszközei megfelelőek és szükségesek].
               Az ilyen eltérő bánásmód magában foglalhatja, többek között:
               [...]

                        c)

                        a felvétel maximális korhatárhoz kötését, amely a kérdéses állás képzési követelményein vagy a nyugdíjazás előtt munkaviszonyban töltött, ésszerű időszakon alapul [helyesen: a felvétel felső korhatárhoz kötése az érintett álláshoz szükséges képzési követelmények alapján, vagy ésszerű szolgálati idő szükségessége a nyugdíjba vonulás előtt].

                  [...]”

         A spanyol jog

               9

               Spanyolországban a 17 autonóm közösség mindegyike elfogadott a helyi rendőrség személyzeti szabályzatával kapcsolatos törvényeket vagy rendelkezéseket, amelyek eltérnek az e foglalkozás megkezdésének felső korhatárát illetően. Amíg ugyanis bizonyos törvények ezt a 30. életévben vagy annál magasabb életkorban határozzák meg, mások nem írnak elő semmilyen korhatárt.

               10

               Az Asztúriai Hercegség autonóm közössége helyi rendőrkapitányságok összehangolásáról szóló, 2007. március 23‑i 2/2007. sz. törvényének (Ley 2/2007de Coordinación de las Policías Locales de la Comunidad Autonóma del Principado de Asturias, a BOE 2007. július 16‑i 169. száma) 18. cikkének (6) bekezdése a következőképpen pontosítja a helyi rendőrség rendőreinek feladatait:
               „segítségnyújtás a polgárok részére, személy‑ és vagyonvédelem, a bűncselekményt elkövető személyek letartóztatása és fogvatartása, megelőző járőrözés, forgalomirányítás és az elöljáróik által meghatározott, ezekhez hasonló feladatok”.

               11

               E törvény 32. cikkének b) pontja a helyi rendőrség állományába való felvétel általános feltételeként többek között a következőt állapítja meg:
               „[…]

                        b)

                        legalább 18 év és legfeljebb 30 év”.

               12

               A 2/2007. sz. törvényt a spanyol alkotmány által – a biztonsági erőkről és testületekről szóló, 1986. március 13‑i 2/1986. sz. alkotmányos törvény keretében (Ley Orgánica 2/1986 de Fuerzas y Cuerpos de Seguridad, a BOE 1986. március 14‑i 63. száma) – az autonóm közösségek számára biztosított hatáskörök alapján fogadták el.

               13

               A 2/1986. sz. alkotmányos törvény 11. cikkének (1) bekezdése az állami biztonsági erők és testületek esetében a következő feladatokat rögzíti:
               „Az állami biztonsági erők és testületek feladatkörébe tartozik a jogok és szabadságok szabad gyakorlásának védelme, valamint a polgárok biztonságának biztosítása a következő feladatok elvégzésével:

                        a)

                        a törvények és általános rendelkezések tiszteletben tartásának biztosítása a hatóságoktól kapott utasításoknak a saját hatásköreiken belül történő végrehajtása révén;

                        b)

                        a személyek segítése és védelme, valamint a bármilyen okból veszélyhelyzettel érintett vagyon védelme és felügyelete;

                        c)

                        a közlétesítmények és középületek felügyelete és védelme, amennyiben az szükséges;

                        d)

                        vezető személyiségek védelmének és biztonságának biztosítása;

                        e)

                        a közrend és a közbiztonság fenntartása és – adott esetben – helyreállítása;

                        g)

                        a feltételezett elkövetők kilétének megállapítása és letartóztatása céljából a bűncselekményekkel kapcsolatos nyomozás lefolytatása, a bűncselekménnyel kapcsolatos eszközök, a bűncselekmény útján keletkezett tárgyak, valamint a bizonyítékok lefoglalása, továbbá ezeknek a hatáskörrel rendelkező bíróság vagy törvényszék rendelkezésére bocsátása, és a vonatkozó műszaki és szakértői jelentések elkészítése;

                        f)

                        a bűncselekmények megelőzése;

                        h)

                        a közrend és a közbiztonság szempontjából releváns valamennyi információ összegyűjtése, fogadása és elemzése, valamint a bűnmegelőzési módszerek és technikák tanulmányozása, megtervezése és végrehajtása;

                        i)

                        a polgári védelemről szóló jogszabályokban meghatározott feltételeknek megfelelően együttműködés a polgári védelmi szolgálatokkal súlyos veszély, katasztrófa, illetve a társadalom egészét érintő veszély esetén.”

               14

               A 2/1986. sz. alkotmányos törvény 53. cikke helyi rendőrség állományának feladatait megállapító (1) bekezdésének szövege a következő:
               „A helyi rendőrség állománya a következő feladatokat látja el:

                        a)

                        a helyi közösségek méltóságának védelme, épületeik és létesítményeik felügyelete és megóvása;

                        b)

                        a városokban a közúti közlekedés szabályozása, jelzésekkel való ellátása és irányítása a közúti közlekedés szabályainak megfelelően;

                        c)

                        a városokban bekövetkezett közlekedési balesetek jegyzőkönyveinek elkészítése;

                        d)

                        rendőrségi hatósági feladatok ellátása a végzéseket, felhívásokat és az illetékességi területükön az önkormányzatok által elfogadott egyéb aktusokat illetően;

                        e)

                        a bűnügyi rendőrség feladatainak ellátásában való részvétel [...];

                        f)

                        segítségnyújtás baleset, katasztrófák vagy a társadalom egészét érintő veszélyek esetén, a törvényben előírtaknak megfelelően a polgári védelem terveinek végrehajtásában való részvétel révén;

                        g)

                        megelőző intézkedések elvégzése, valamint minden lehetséges intézkedés elfogadása a bűncselekmények elkövetésének megakadályozása céljából [...];

                        h)

                        a nyilvános helyek felügyelete, valamint – erre irányuló kérelem esetén – a nyilvános eseményeknek a védelme és a nagyobb tömegrendezvényeken a rend fenntartása tekintetében az állami biztonsági erőkkel és testületekkel, és az autonóm közösségek rendőrségeivel folytatott együttműködés;

                        i)

                        erre irányuló kérelem esetén együttműködés a magánjellegű konfliktusok megoldásában.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               15

               2013. április 8‑án M. Vital Pérez keresettel fordult a kérdést előterjesztő bírósághoz az Ayuntamientónak a helyi rendőrség tizenöt rendőri álláshelyének betöltésére irányuló pályázati felhívásban előírt különös feltételeket jóváhagyó, 2013. március 7‑i határozatával szemben.

               16

               M. Vital Pérez az említett pályázati felhívás 3.2. pontjának jogszerűségét kifogásolja, amely pont megköveteli, hogy a pályázók életkora ne haladja meg a 30 évet. Az alapeljárás felperese szerint ez a követelmény sérti a spanyol alkotmányban és a 2000/78 irányelvben kimondott azon alapvető jogát, hogy egyenlő feltételek mellett férjen hozzá a közjogi tisztségekhez.

               17

               M. Vital Pérez az említett 3.2. pont azon az alapon történő megsemmisítését kéri, hogy az olyan feltételt tartalmaz, amely nem megalapozott, és nem is indokolt, mivel a feladatok ellátása szempontjából megfelelő fizikai állapotot garantálja a pályázati felhívásban megkövetelt állóképességi vizsga. M. Vital Pérez jelzi ugyanis, hogy az említett felhívás 3.5. pontja értelmében a pályázóknak „[r]endelkezniük kell a hivatás szempontjából sajátos feladatok ellátásához”, valamint az alapügyben szóban forgó pályázati felhívásban meghatározott „állóképességi vizsga teljesítéséhez szükséges fizikai és pszichés állapottal”.

               18

               M. Vital Pérez megjegyzi, hogy az autonóm közösségek által előírt különböző rendeletek, illetve törvények vagy nem határoznak meg életkorhatárt (Andalúzia, Aragónia, Baleár‑szigetek, Kanári‑szigetek, Kasztília‑La Mancha, Katalónia, illetve Extremadura), vagy 35 évben (Baszkföld) vagy 36 évben (Galicia és Valencia) határozzák meg azt.

               19

               Az Ayuntamiento azzal érvel, hogy az életkorral kapcsolatos, ehhez hasonló feltétel meghatározásával mindössze a 2/2007. sz. törvényt tartotta tiszteletben. Egyebekben ezen intézkedés igazolása céljából a 2000/78 irányelv 6. cikkére támaszkodott, továbbá – mindenesetre – a Bíróság a Wolf‑ítéletben (C‑229/08, EU:C:2010:3) hozott már kedvező döntést az említett feltétellel kapcsolatban.

               20

               A kérdést előterjesztő bíróság – annak hangsúlyozása mellett, hogy a Tribunal Supremo 2011. március 21‑i és október 17‑i ítéleteiben megsemmisítette azt a rendelkezést, amely a 30 év feletti pályázóknak a nemzeti rendőrség nyomozójelöltjeire vonatkozó általános pályázatból való kizárását írta elő – úgy véli, előfordulhat, hogy az alapügyben szóban forgó, életkorral kapcsolatos feltétel nem felel meg az arányosság követelményének. Ez a bíróság ugyanis azt állítja, hogy a felső életkorhatár meghatározásánál léteznek kevésbé korlátozó eszközök, amelyek lehetővé teszik a kívánt cél elérését, például az, hogy a helyi rendőrség rendőrei rendelkezzenek a hivatásuk gyakorlásához szükséges, kiemelkedően jó fizikai állapottal. Márpedig a szigorú állóképességi vizsga teljesítése éppen a pályázati felhívás sajátos feltételét képezi.

               21

               Ez a bíróság továbbá úgy véli, hogy a helyi rendőrség rendőreinek felvételéhez megkövetelt fizikai feltételek nem hasonlíthatók a tűzoltók esetében megkövetelt „kiemelkedően magas szintű fizikai képességekhez” a tűzoltók feladatainak eltérő jellege miatt, ily módon a Wolf‑ítéletet (EU:C:2010:3) nem lehet közvetlenül alkalmazni a jelen ügyben.

               22

               E körülmények között a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Oviedo úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárását, és a következő kérdést terjeszti előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
               „Ellentétes‑e a […] 2000/78 […] irányelv 2. cikkének (2) bekezdésével, 4. cikkének (1) bekezdésével és 6. cikke (1) bekezdésének c) pontjával, valamint [a Charta] 21. cikkének (1) bekezdésével, amelyek tiltják az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetést, ha valamely önkormányzati felhívás, amely egyébként szó szerint a tagállam egyik regionális törvényét alkalmazza, a helyi rendőrkapitányságon betölthető rendőri álláshelyek megpályázásához legfeljebb 30 éves életkort ír elő?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

         Előzetes észrevétel

               23

               A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében a kérdést előterjesztő bíróság mind a Charta 21. cikkének, mind pedig a 2000/78 irányelv rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozóan választ kíván kapni a Bíróságtól.

               24

               Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság elismerte az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amely az uniós jog általános elvének tekintendő, és amelyet a foglalkoztatás és munkavégzés tekintetében a 2000/78 irányelv pontosított (Kücükdeveci‑ítélet, C‑555/07, EU:C:2010:21, 21. pont; valamint Prigge és társai ítélet, C‑447/09, EU:C:2011:573, 38. pont).

               25

               Következésképpen, amennyiben egy magánszemély és egy közigazgatási szerv között folyamatban lévő jogvita keretében a Charta 21. cikkében, valamint a 2000/78 irányelv rendelkezéseiben foglalthoz hasonló, az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó általános elv értelmezésére irányuló előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéssel fordulnak a Bírósághoz, úgy az kizárólag ezen irányelv tekintetében vizsgálja a kérdést (lásd ebben az értelemben: Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt ítélet, C‑132/11, EU:C:2012:329, 21–23. pont).

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               26

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (2) bekezdését, 4. cikkének (1) bekezdését, valamint 6. cikke (1) bekezdésének c) pontját akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló azon nemzeti szabályozás, amely a helyi rendőrség rendőreinek esetében a felvételi felső korhatárt 30 évben rögzíti.

               27

               Az előterjesztett kérdés megválaszolása céljából meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás a 2000/78 irányelv hatálya alá tartozik‑e, igenlő válasz esetén pedig, hogy az az életkoron alapuló olyan eltérő bánásmódot tartalmaz‑e, amely adott esetben az említett irányelv értelmében igazoltnak tekinthető.

               28

               Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy a 2000/78 irányelvnek mind a címéből és a preambulumából, mind a tartalmából és a céljából az tűnik ki, hogy általános keretet kíván létrehozni a minden személy számára biztosítandó, „a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott” egyenlő bánásmódhoz, hatékony védelmet nyújtva számukra az irányelv 1. cikkében említett okok valamelyikén – köztük az életkoron – alapuló hátrányos megkülönböztetés ellen (Hütter‑ítélet, C‑88/08, EU:C:2009:381, 33. pont; valamint Georgiev‑ítélet, C‑250/09 és C‑268/09, EU:C:2010:699, 26. pont).

               29

               Ami konkrétabban ezen irányelvnek az alapügy kontextusában történő alkalmazását illeti, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjából következik, hogy azt minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve az állami szerveket is, tekintettel a munkavállaláshoz, önálló vállalkozáshoz, a foglalkozáshoz való hozzáférés feltételeire, beleértve a kiválasztási és toborzási feltételeket, bármely tevékenységi ágban és a szakmai hierarchia minden szintjén.

               30

               A 2/2007. sz. törvény 32. cikkének b) pontja – annak előírásával, hogy a helyi rendőrség állományába nem vehetők fel a 30 évnél idősebb személyek – érinti e munkavállalók felvételének feltételeit. Ennélfogva az ilyen jellegű szabályozást a 2000/78 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a közszférában a munkavállaláshoz való hozzáférés területén szabályokat megállapító szabályozásnak kell tekinteni.

               31

               Következésképpen ezt az irányelvet alkalmazni kell az olyan helyzetekre is, mint amilyen a kérdést előterjesztő bíróság előtt lévő ügy alapjául szolgált.

               32

               Azt a kérdést illetően, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás az életkoron alapuló eltérő bánásmódot vezet‑e be, emlékeztetni kell arra, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében az „»egyenlő bánásmód elve« azt jelenti, hogy az [ezen irányelv 1. cikkében] említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni”. Az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja pontosítja, hogy az (1) bekezdés alkalmazásában akkor áll fenn közvetlen hátrányos megkülönböztetés, ha egy személy egy hasonló helyzetben lévő másik személyhez képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül az ugyanezen irányelv 1. cikkében hivatkozott okok bármelyike alapján.

               33

               A jelen ügyben a 2/2007. sz. törvény 32. cikkének b) pontja azt a hatást váltja ki, hogy bizonyos személyek hasonló helyzetben lévő más személyekhez képest kedvezőtlenebb bánásmódban részesülnek pusztán azon az alapon, hogy már elmúltak 30 évesek. Az ilyen jellegű szabályozás minden bizonnyal a 2000/78 irányelv 1. cikkének és 2. cikke (2) bekezdése a) pontjának együttesen értelmezett rendelkezései értelmében vett, közvetlenül az életkoron alapuló eltérő bánásmódot vezet be.

               34

               Emellett még azt kell megvizsgálni, hogy az ilyen jellegű eltérő bánásmód igazolható‑e a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésére és 6. cikkének (1) bekezdésére tekintettel.

               35

               Elsősorban a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését illetően meg kell állapítani, hogy e rendelkezés értelmében „az [ezen irányelv 1. cikkében] említett okokkal kapcsolatos jellemzőn alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha az érintett foglalkozási tevékenység jellege vagy végrehajtásának feltételrendszere miatt az ilyen jellemző valódi és meghatározó foglalkozási követelményt kíván meg, feltéve hogy a cél jogszerű, és a követelmény arányos”.

               36

               E tekintetben a Bíróság már megállapította, hogy a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy nem az eltérő bánásmód alapját képező oknak, hanem az ehhez az okhoz kapcsolódó jellemzőnek kell valódi és meghatározó foglalkozási követelménynek minősülnie (lásd: Wolf‑ítélet, EU:C:2010:3, 35. pont; valamint Prigge és társai ítélet, EU:C:2011:573, 66. pont).

               37

               Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a különleges fizikai képességekkel rendelkezés életkorhoz kötött jellemző (Wolf‑ítélet, EU:C:2010:3, 41. pont; valamint Prigge és társai ítélet, EU:C:2011:573, 67. pont).

               38

               A jelen ügyben a 2/2007. sz. törvény 18. cikkének (6) bekezdéséből kitűnik, hogy a helyi rendőrség rendőreinek feladatai többek között a polgárok részére történő segítségnyújtást, a személy‑ és vagyonvédelmet, a bűncselekményt elkövető személyek letartóztatását és fogva tartását, a megelőző járőrözést, és a forgalomirányítást foglalják magukban.

               39

               Igaz ugyan, hogy e feladatok némelyike – például a polgárok részére történő segítségnyújtás vagy a forgalomirányítás – nyilvánvalóan nem tesz szükségessé jelentős mértékű fizikai igénybevételt, a személy‑ és vagyonvédelemmel, a bűncselekményt elkövető személyek letartóztatásával és fogva tartásával, valamint a megelőző járőrözéssel kapcsolatos feladatok ugyanakkor fizikai erő alkalmazását igényelhetik.

               40

               Ezen utóbbi feladatok jellege sajátos fizikai alkalmasságot von maga után, mivel az említett feladatok gyakorlása során a fizikai hiányosságoknak – nemcsak magukra a rendőrökre és harmadik személyekre, hanem a közrend fenntartására nézve is – súlyos következményei lehetnek (lásd ebben az értelemben: Prigge és társai ítélet, EU:C:2011:573, 67. pont).

               41

               Következésképpen a különleges fizikai képességekkel rendelkezés tekinthető a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, a helyi rendőrség rendőri hivatásának gyakorlása tekintetében „valódi és meghatározó foglalkozási követelménynek”.

               42

               Az alapügyben szóban forgó szabályozással elérni kívánt célt illetően a spanyol kormány jelezte, hogy a helyi rendőrség állományába való felvétel tekintetében a 30 éves felső korhatár meghatározásával a 2/2007. sz. törvény célja e rendőrségi állomány működőképességének és megfelelő működésének garantálása annak biztosítása révén, hogy az újonnan felvett rendőrök szakmai pályafutásuk viszonylag hosszú időszakán keresztül képesek legyenek a fizikai szempontból legnagyobb erőfeszítést követelő feladatok elvégzésére.

               43

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2000/78 irányelv (18) preambulumbekezdése pontosítja, hogy az irányelv nem kívánja meg a rendőrségtől, hogy olyan személyeket vegyenek fel vagy foglalkoztassanak, akiknek nincsenek meg a szükséges képességeik arra, hogy a tőlük elvárt feladatokat elvégezzék, e szolgálatok jogszabályban meghatározott működőképességének megőrzése céljából.

               44

               Úgy tűnik tehát, hogy a rendőrség működőképességének és megfelelő működésének biztosítása a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében jogszerű célnak minősül (lásd ebben az értelemben: Wolf‑ítélet, EU:C:2010:3, 39. pont).

               45

               Meg kell azonban vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás – az életkorhatár meghatározása révén – arányos követelményt írt‑e elő, azaz hogy ez az életkorhatár alkalmas‑e az elérni kívánt célkitűzés megvalósítására, és nem megy‑e túl az annak eléréséhez szükséges mértéken.

               46

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2000/78 irányelv (23) preambulumbekezdése értelmében csak „nagyon korlátozott körülmények között” igazolható az eltérő bánásmód, ha többek között az életkorhoz kapcsolódó jellemző valódi és meghatározó foglalkozási követelményt képez.

               47

               Egyébiránt az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdését szigorúan kell értelmezni, amennyiben az eltérést enged a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvétől (Prigge és társai ítélet, EU:C:2011:573, 72. pont).

               48

               E tekintetben meg kell vizsgálni, hogy – a jelen ítélet 39–41. pontjában kifejtettekre figyelemmel – a helyi rendőrség rendőri feladatának ellátásához megkövetelt különleges fizikai képességek szükségszerűen egy meghatározott korcsoporthoz köthetők‑e, és hogy e képességek nem találhatók‑e meg azoknál, akik már betöltöttek egy meghatározott életkort.

               49

               Ennek vizsgálata során az alábbi tényezőket kell figyelembe venni.

               50

               Először is az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az autonóm közösségeknek a helyi rendőrség rendőreire vonatkozó jogszabályai – e foglalkozás megkezdése tekintetében a felső korhatár meghatározását illetően – nyilvánvalóan eltérnek egymástól. Ezt ugyanis bizonyos jogszabályok 30 életévben vagy annál magasabb életkorban (35, 36 vagy 40 évben) határozzák meg, míg más autonóm közösségek úgy döntöttek, hogy egyáltalán nem határoznak meg életkorhatárt.

               51

               Másodszor a Bíróság által írásban feltett egyik kérdésre válaszul a spanyol kormány megerősítette, hogy megszüntették a nemzeti rendőrség rendőri munkakörének megkezdése tekintetében a 30 éves felső korhatárral kapcsolatos feltételt, amely rendőröknek a 2/1986. sz. törvény 11. cikkében meghatározott feladatköre hasonló a helyi rendőrségre bízott feladatkörhöz.

               52

               Harmadszor rá kell mutatni, hogy a Bíróság a Wolf‑ítéletben (EU:C:2010:3, 44. pont) megállapította az olyan intézkedés arányos jellegét, amely a középszintű tűzoltás‑technikai szolgálatba való felvétel felső korhatárát 30 évben határozza meg, mivel ez az életkorhatár szükségesnek bizonyul az érintett szolgálat működőképességének és megfelelő működésének biztosításához.

               53

               A Bíróság azonban erre a következtetésre csak azt követően jutott, hogy a hozzá benyújtott tudományos adatok alapján megállapította, hogy a középszintű tűzoltás‑technikai szolgálat tagjaira bízott bizonyos feladatok – például a tűzoltás – „kiemelkedően magas szintű” fizikai képességeket igényelnek, valamint hogy nagyon kevés 45 év feletti tűzoltó rendelkezik az ehhez hasonló tevékenység végzéséhez szükséges fizikai képességgel. A Bíróság szerint az idősebb korban történő felvétel következménye az lehet, hogy túl sok olyan tűzoltó lesz, aki nem vethető be a fizikailag legmegterhelőbb feladatokra. Ráadásul ez a felvételi politika nem tenné lehetővé, hogy az így felvett tűzoltók elegendően hosszú ideig lehessenek bevethetők e feladatokra. Végül a hivatásos tűzoltóság ésszerű megszervezése a középszintű tűzoltás‑technikai szolgálat tekintetében megköveteli, hogy a fizikailag megterhelő és az idősebb tűzoltók képességeinek nem megfelelő munkakörök, valamint az idősebb tűzoltók képességeinek megfelelő, fizikailag kevésbé megterhelő munkakörök között szoros összefüggés álljon fel (Wolf‑ítélet, EU:C:2010:3, 41. és 43. pont).

               54

               Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság megállapításai szerint, figyelemmel a helyi rendőrség rendőreire bízott, a jelen ítélet 38. pontjában leírt feladatokra, azok a képességek, amelyekkel ezeknek a rendőröknek rendelkezniük kell ahhoz, hogy bizonyos ilyen feladatokat ellássanak, nem mindenkor hasonlíthatók a különösen a tűzoltás során a tűzoltóktól módszeresen megkövetelt, „kiemelkedően magas szintű” fizikai képességekhez.

               55

               E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy – az ezen ítélet 17. pontjában jelzetteknek megfelelően – az Ayuntamiento helyi rendőrség rendőri álláshelyeinek betöltésére irányuló pályázati felhívásának 3.5. pontja előírja, hogy az ezen álláshelyekre pályázó személyeknek rendelkezniük kell „a hivatás szempontjából sajátos feladatok ellátásához”, valamint az e pályázati felhívásban meghatározott „állóképességi vizsga teljesítéséhez szükséges fizikai állapottal”. Szigorú állóképességi szűrővizsgáról van szó, amely – a kérdést előterjesztő bíróság szerint – a felső korhatár meghatározásánál kevésbé korlátozó módon teszi lehetővé azon célkitűzés elérését, hogy a helyi rendőrség rendőrei rendelkezzenek a hivatásuk gyakorlásához szükséges, kiemelkedően jó fizikai állapottal.

               56

               Ezen túlmenően sem a Bírósághoz benyújtott iratok, sem pedig a Bíróság elé terjesztett írásbeli észrevételek alapján nem állapítható meg az, hogy a helyi rendőri állomány működőképességének és megfelelő működésének garantálására irányuló cél olyan meghatározott életkor‑struktúrát követel meg az állomány tagjai tekintetében, amely megkívánja, hogy kizárólag 30 év alatti rendőröket vegyenek fel.

               57

               E megfontolásokból kitűnik, hogy az ehhez hasonló életkorhatár rögzítésével a 2/2007. sz. törvény aránytalan követelményt írt elő.

               58

               Következésképpen a 2000/78 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló azon nemzeti szabályozás, amely a helyi rendőrség rendőreinek esetében a felvételi felső korhatárt 30 évben rögzíti.

               59

               Másodsorban a 2000/78 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését illetően meg kell állapítani, hogy ez a rendelkezés előírja, hogy az életkoron alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha – a nemzeti jog keretein belül – jogszerű céllal, többek között jogszerű foglalkoztatáspolitikai, munkaerő‑piaci vagy szakképzési célokkal objektív és ésszerű módon igazolható, valamint ha e cél elérésének eszközei megfelelőek és szükségesek. Ugyanezen bekezdés második albekezdésének c) pontja – amelyre kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten hivatkozik – előírja, hogy az eltérő bánásmód magában foglalhatja „a felvétel maximális korhatárhoz kötését, amely a kérdéses állás képzési követelményein vagy a nyugdíjazás előtt munkaviszonyban töltött, ésszerű időszakon alapul”.

               60

               Ennélfogva azt kell megvizsgálni, hogy a helyi rendőrség rendőri munkakörének megkezdése tekintetében a 30 éves felső korhatárral kapcsolatos, a 2/2007. sz. törvény 32. cikkének b) pontjából következő feltételt a 2000/78 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett jogszerű cél igazolja‑e, valamint hogy az annak elérése céljából alkalmazott eszközök megfelelőek és szükségesek‑e.

               61

               Az alapügyben a 2/2007. sz. törvény nem tartalmaz semmilyen hivatkozást azokra a célokra, amelyeknek elérésére a 32. cikk b) pontja irányul.

               62

               Amint azt azonban a Bíróság már megállapította, a 2000/78 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése alapján nem lehet arra a következtetésre jutni, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozásnak az elérni kívánt céllal kapcsolatos nem egyértelmű jellege automatikusan kizárja a szabályozásnak az e rendelkezés alapján való igazolhatóságát. Ezen egyértelmű jelleg hiányában fontos, hogy az érintett intézkedés általános hátteréből adódó egyéb körülmények lehetővé tegyék az intézkedés alapját képező célnak az intézkedés jogszerűségére, valamint e cél megvalósítási eszközeinek megfelelő és szükségszerű jellegére vonatkozó bírósági felülvizsgálat érdekében történő meghatározását (Palacios de la Villa‑ítélet, C‑411/05, EU:C:2007:604, 56. és 57. pont; valamint Bizottság kontra Magyarország ítélet, C‑286/12, EU:C:2012:687, 58. pont).

               63

               E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy jóllehet a spanyol kormány a szóban forgó intézkedés egyik céljaként a kiegyensúlyozott korstruktúrára hivatkozott, a Bírósághoz benyújtott iratokból nem tűnik ki, hogy ennek az intézkedésnek a célja az új foglalkoztatások előmozdítása. Nem tekinthető úgy tehát, hogy az intézkedés – jellegét tekintve – a 2000/78 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett foglalkoztatáspolitikai célok elősegítésére irányul.

               64

               Az alkalmazandó nemzeti jogszabálynak a 2000/78 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének az alapügyben való esetleges alkalmazására tekintettel történő értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező, kérdést előterjesztő bíróság által megfogalmazott megfontolásokból kitűnik azonban, hogy a 2/2007. sz. törvényben előírt, az életkorral kapcsolatos feltétel a kérdéses álláshely képzési követelményein és a nyugdíjazás előtt munkaviszonyban töltött, ésszerű időszakon, illetve valamely másik tevékenységre való áttérésen alapul.

               65

               Mivel az említett célok a 2000/78 irányelv 6. cikke (1) bekezdése második albekezdésének c) pontjában szerepelnek, azok az e 6. cikk (1) bekezdésében előírtaknak megfelelően – jellegüket tekintve – „a nemzeti jog keretein belül”„objektíven és ésszerűen” igazolják az életkoron alapuló eltérő bánásmódot.

               66

               Azt is meg kell vizsgálni, hogy az e célok elérése érdekében alkalmazott eszközök megfelelőek és szükségesek‑e.

               67

               E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a tagállamok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a szociál‑ és a foglalkoztatáspolitika területén kitűzött célok elérésére alkalmas intézkedések megválasztásában. Ugyanakkor ez a mérlegelési mozgástér nem járhat azzal a hatással, hogy megfossza lényegétől az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazását (Age Concern England ítélet, C‑388/07, EU:C:2009:128, 51. pont; valamint Ingeniørforeningen i Danmark ítélet, C‑499/08, EU:C:2010:600, 33. pont).

               68

               Ami elsősorban a helyi rendőrség rendőri álláshelye tekintetében szükséges képzéssel kapcsolatos célt illeti, az Ayuntamiento által jóváhagyott pályázati felhívás 7. pontjából kitűnik, hogy a sikeres pályázóknak – szolgálatba lépésük előtt – „szelektív képzési” időszakot kell eltölteniük, amelynek időtartamát a helyi rendőrségek regionális iskolája vagy az Ayuntamiento határozza meg.

               69

               A 2/2007. sz. törvény 36. cikke – amely e törvénynek a helyi rendőrség rendőreinek képzésével foglalkozó egyetlen rendelkezését képezi – annak jelzésére korlátozódik, hogy az Asztúriai Hercegség közbiztonsági iskolája biztosítja a helyi rendőrség állományába tartozó rendőrök „képzését [...], előmenetelét és szakosodását”, és egyáltalán nem határozza meg közelebbről a szóban forgó képzés jellemzőit.

               70

               Márpedig a Bírósághoz benyújtott iratok egyike alapján sem vélhető úgy, hogy a felvételi életkorhatár – az érintett rendőrök képzésének biztosítására irányuló célt illetően – megfelelő és szükséges.

               71

               Másodsorban, a nyugdíjazás előtt munkaviszonyban töltött, ésszerű időszak biztosítására irányuló célt illetően, elöljáróban meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott információk alapján a helyi rendőrség rendőrei vonatkozásában a nyugdíjkorhatár 65 év. Annak ellenére, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a valamely más tevékenységre 58 éves korban való áttérésre is hivatkozik, a helyi rendőrség rendőrei számára kérelemre felkínált lehetőségről van szó, amely egyébként nem érinti a nyugdíjkorhatárt.

               72

               Következésképpen az alapügyben szóban forgóhoz hasonló, a helyi rendőrség rendőreinek esetében a felvételi felső korhatárt 30 évben rögzítő nemzeti szabályozás nem tekinthető az említett rendőrök számára – a 2000/78 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti – a nyugdíjazás előtt munkaviszonyban töltött, ésszerű időszak biztosítása céljából szükségesnek. E tekintetben nem releváns az, hogy az általános szociális biztonsági rendszerből eredő „rendes” nyugdíjkorhatár 67 év.

               73

               Ennélfogva a 2/2007. sz. törvény 32. cikkének b) pontjához hasonló rendelkezésből eredő eltérő bánásmód nem igazolható a 2000/78 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján.

               74

               E feltételek mellett az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2000/78 irányelv 2. cikkének (2) bekezdését, 4. cikkének (1) bekezdését, valamint 6. cikke (1) bekezdésének c) pontját akként kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló azon nemzeti szabályozás, amely a helyi rendőrség rendőreinek esetében a felvételi felső korhatárt 30 évben rögzíti.

         A költségekről

               75

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

                     A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv 2. cikkének (2) bekezdését, 4. cikkének (1) bekezdését, valamint 6. cikke (1) bekezdésének c) pontját akként kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapügyben szóban forgóhoz hasonló azon nemzeti szabályozás, amely a helyi rendőrség rendőreinek esetében a felvételi felső korhatárt 30 évben rögzíti.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: spanyol.


title: A Bíróság (első tanács) 2004. október 14-i ítélete.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH kontra Brangewitz GmbH.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landgericht Düsseldorf - Németország.#Növényfajták - Oltalom - A 2100/94/EK rendelet 14. cikkének (3) bekezdése, valamint az 1768/95/EK rendelet 9. cikke - A betakarított termény mezőgazdasági termelők általi felhasználása - Feldolgozást végző szolgáltatók - A közösségi oltalom jogosultjával szembeni tájékoztatásnyújtási kötelezettség.#C-336/02. sz. ügy.

text:
      C‑336/02. sz. ügy
      Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      kontra
      Brangewitz GmbH
      (a Landgericht Düsseldorf [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Növényfajták – Oltalom – A 2100/94/EK rendelet 14. cikkének (3) bekezdése, valamint az 1768/95/EK rendelet 9. cikke – A betakarított termény mezőgazdasági termelők általi felhasználása – Feldolgozást végző szolgáltatók – A közösségi oltalom jogosultjával szembeni tájékoztatásnyújtási kötelezettség”
      Az ítélet összefoglalása
      Mezőgazdaság – Egységes jogszabályok – A növényfajták oltalma – A 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése és az 1768/95
            rendelet 9. cikke – A közösségi oltalom jogosultjának tájékoztatás kérésére való lehetősége, ha rendelkezésre állnak arra
            utaló jelek, hogy a szolgáltató feldolgozta az oltalom alatt álló terméket
      (2100/94 tanácsi rendelet, 14. cikk, (2) és (3) bekezdés; 1768/95 bizottsági rendelet, 9. cikk)
      A közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének, valamint a
         közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított eltérés érvényesítésének
         végrehajtási szabályairól szóló 1768/95 rendelet 9. cikkének együttes rendelkezései – amennyiben a közösségi növényfajta-oltalom
         jogosultja rendelkezik arra utaló jelekkel, hogy a szolgáltató ültetés céljára feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni azt a
         betakarított terményt, amelyet a mezőgazdasági termelők a jogosultat illető és közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta
         (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának elültetése révén nyertek, és amely a 2100/94 rendelet 14. cikke
         (2) bekezdésében felsorolt mezőgazdasági növényfajok közé tartozik – lehetőséget biztosítanak a jogosult részére, hogy amennyiben
         ez nem jelent többletterhet és többletköltséget, a feldolgozást végző szolgáltatótól olyan lényeges adatokra vonatkozó tájékoztatást
         kérjen, amelyet a feldolgozást végző szolgáltató tevékenysége mindennapos gyakorlása során szerzett.

      Ilyen esetben a feldolgozást végző szolgáltató – amennyiben a vitatott fajtát bejelentették neki vagy az ismert volt számára
         – nemcsak azon mezőgazdasági termelők tekintetében köteles megadni a lényeges adatokat a jogosultnak, akikre vonatkozólag
         a jogosult arra utaló jelekkel rendelkezik, hogy betakarított terményüket a szolgáltató feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni,
         hanem valamennyi más mezőgazdasági termelő tekintetében is, akiknek az érintett fajta szaporítóanyagának elültetése révén
         nyert betakarított terményét feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni.

      (vö. 54., 66. pont, a rendelkező rész 1–2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2004. október 14.?(1)

      „Növényfajták – Oltalom – A 2100/94/EK rendelet 14. cikkének (3) bekezdése, valamint az 1768/95/EK rendelet 9. cikke – A betakarított termény mezőgazdasági termelők általi felhasználása – Feldolgozást végző szolgáltatók – A közösségi oltalom jogosultjával szembeni tájékoztatásnyújtási kötelezettség”
      A C‑336/02. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,
      amelyet a Landgericht Düsseldorf (Németország) a Bírósághoz 2002. szeptember 23‑án érkezett 2002. augusztus 8‑i határozatával
         terjesztett elő az előtte

      a Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
      és
      a Brangewitz GmbH
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts bírák és S. von Bahr (előadó) bíró,
      főtanácsnok: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: M. Múgica Arzamendi főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. január 8‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által benyújtott észrevételeket:
      a Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH képviseletében K. von Gierke Rechtsanwalt,
      a Brangewitz GmbH képviseletében M. Miersch Rechtsanwalt, segítői: R. Wilhems Patentanwalt és M. Timmermann Rechtsanwalt,
      a német kormány képviseletében W.‑D. Plessing és A. Tiemann, meghatalmazotti minőségben,
      a holland kormány képviseletében S. Terstal, meghatalmazotti minőségben,
      az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében G. Braun, meghatalmazotti minőségben, segítője: R. Bierwagen Rechtsanwalt,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. február 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közösségi növényfajta-oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi
         rendelet (HL L 227., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o.) 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének
         és a közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94/EK tanácsi rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított mezőgazdasági
         mentesség érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló [Helyes fordítás: a közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94/EK
         tanácsi rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított eltérés érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló], 1995. július
         24‑i 1768/95/EK bizottsági rendelet (HL L 173., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 18. kötet, 63. o.) 9. cikkének
         értelmezésére irányul.

      2        Ezt a kérelmet a Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH (a továbbiakban: STV) és a Brangewitz GmbH (a továbbiakban: Brangewitz)
         között, ez utóbbi szervezet – mint feldolgozást végző szolgáltató – által az STV számára az erre vonatkozó kérelem alapján
         a 2100/94 rendelet és/vagy a nemzeti szabályozás által védett növényfajták betakarított terményének feldolgozásával kapcsolatos
         tájékoztatásnyújtási kötelezettség tárgyában kialakult jogvita keretében nyújtották be.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 2100/94 rendelet 1. cikkéből következik, hogy e jogszabály a közösségi növényfajta-oltalmi jogok rendszerét mint a növényfajtákra
         vonatkozó közösségi ipari tulajdonjogok egyetlen és kizárólagos formáját hozza létre.

      4        Az említett rendelet 11. cikkének (1) bekezdése alapján a „nemesítő”-nek nevezett személy, aki jogosult a közösségi növényfajta-oltalmi
         jogokra, „az, aki a fajtát nemesítette vagy felfedezte, illetve kifejlesztette, továbbá annak jogutódja”.

      5        A 2100/94 rendelet 13. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:

      „(1)      A közösségi növényfajta-oltalom feljogosítja a közösségi növényfajta-oltalom jogosultját vagy jogosultjait (a továbbiakban:
         a jogosultat) a (2) bekezdésben foglalt tevékenységek folytatására.

      (2)      A 15. és 16. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül, az oltalom alatt álló fajta fajtaösszetevői vagy betakarított terménye
         (a továbbiakban mindkettő: az anyag) vonatkozásában az alábbi tevékenységek kizárólag a jogosult felhatalmazásával folytathatók:

      a) előállítás vagy újbóli előállítás (többszörözés);
      b) szaporítás céljára történő előkészítés;
      c) értékesítésre felkínálás;
      d) értékesítés vagy egyéb forgalmazás;
      e) a Közösségből történő kivitel;
      f) a Közösségbe történő behozatal;
      g) az a)–f) pontban említett bármely cselekmény céljából történő raktáron tartás.
      A jogosult a felhatalmazását feltételekhez és korlátokhoz kötheti.”
      6        Mindamellett, a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:

      „A 13. cikk (2) bekezdése ellenére és a mezőgazdasági termelés védelme érdekében a mezőgazdasági termelők jogosultak azon
         betakarított termény saját birtokukon történő felhasználására szaporítás céljából, amelyet valamely, közösségi növényfajta-oltalom
         alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának saját birtokukon történő elültetése révén
         nyertek.”

      7        Ugyanezen rendelet 14. cikkének (2) bekezdése megállapítja, hogy ez a jogosultság – amelyet gyakran a „mezőgazdasági termelők
         privilégiumá”-nak neveznek – kizárólag az abban felsorolt mezőgazdasági növényfajokra alkalmazható. E fajokat a következő
         négy csoportba sorolják: takarmánynövények, gabonafélék, burgonyafélék, valamint olaj- és rostnövények.

      8        A 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése értelmében „[a]z (1) bekezdésben foglalt korlátozás [Helyes fordítás: eltérés]
         hatálybalépéséhez, továbbá a nemesítő és a mezőgazdasági termelő jogos érdekeinek védelméhez szükséges feltételeket e rendelet
         hatálybalépését megelőzően a 114. cikk szerinti végrehajtási szabályokban kell megállapítani” bizonyos szempontok alapulvételével.
         E szempontok között szerepel a mezőgazdasági termelő birtokára előírható mennyiségi korlátozás hiánya; a betakarított termény
         – mezőgazdasági termelő által vagy a részére nyújtott szolgáltatás keretében más által végzett – ültetés céljára történő feldolgozásának
         lehetősége; a mezőgazdasági kistermelők kivételével valamennyi mezőgazdasági termelőt terhelő, a jogosult számára történő
         méltányos díj fizetésére vonatkozó kötelezettség, amelynek azonban érzékelhetően alacsonyabbnak kell lennie, mint az adott
         területen ugyanazon fajta esetében a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért felszámított összeg; valamint a jogosultaknak
         a 14. cikk végrehajtásának ellenőrzésére vonatkozó kizárólagos felelőssége.

      9        A 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik franciabekezdése az említett szempontok között egy, a mezőgazdasági
         termelőket és a feldolgozást végző szolgáltatókat terhelő tájékoztatási kötelezettséget is előír:

      „[A] vonatkozó adatokról a mezőgazdasági termelők és a feldolgozást végző szolgáltatók kötelesek a jogosultakat – azok kérelmére
         – tájékoztatni; a vonatkozó adatokról a mezőgazdasági termelés figyelemmel kísérésében részt vevő hivatalos szervek is nyújthatnak
         tájékoztatást, amennyiben azokhoz feladataik szokásos teljesítése során, külön fáradság és költség nélkül jutottak [Helyes
         fordítás: [A] mezőgazdasági termelők és a feldolgozást végző szolgáltatók kötelesek a jogosultakat – azok kérelmére – minden
         lényeges adatról tájékoztatni; a mezőgazdasági termelés figyelemmel kísérésében részt vevő hivatalos szervek is nyújthatnak
         minden lényeges adatról tájékoztatást, amennyiben azokhoz feladataik szokásos teljesítése során, külön fáradság és költség
         nélkül jutottak]. E rendelkezések – a személyes adatok vonatkozásában – nem érintik a személyes adatok kezelése vonatkozásában
         az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló közösségi és nemzeti jogszabályokat.”

      10      A 2100/94 rendelet tizenhetedik és tizennyolcadik preambulumbekezdéséből következik, hogy „a közösségi növényfajta-oltalmi
         jogok gyakorlását a közérdekből elfogadott rendelkezésekben megállapított korlátozásoknak kell alávetni”, hogy „ez magában
         foglalja a mezőgazdasági termelés védelmét” és hogy „e cél érdekében bizonyos feltételek mellett jogot kell biztosítani a
         mezőgazdasági termelők számára a betakarított termény szaporítási céllal történő felhasználására”.

      11      Az 1768/95 rendelet 1. cikke szerint e rendelet a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésében szabályozott eltérés feltételeinek
         érvényesítésére irányuló végrehajtási szabályokat állapítja meg.

      12      Az említett rendelet 2. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:

      „(1)      A nemesítőt képviselő jogosult és a mezőgazdasági termelő egymás jogos érdekeit védelmezve tesz eleget az 1. cikkben foglalt
         feltételeknek.

      (2)      A jogos érdekek védelme nem tekinthető biztosítottnak, ha egy vagy több ilyen érdek jelentősen sérül anélkül, hogy a közöttük
         fennálló ésszerű egyensúly fenntartásának szükségességére, vagy az adott feltétel célja és megvalósításának tényleges hatása
         közti arányosságra figyelmet fordítanának.”

      13      Az 1768/95 rendelet 9. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:

      „(1)      A feldolgozó részéről az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik francia bekezdése szerint a jogosult rendelkezésére
         bocsátott megfelelő adatokra vonatkozó részletes szabályozás az érintett jogosult és feldolgozó megállapodásának tárgya lehet.

      (2)      Ha ilyen megállapodást nem kötöttek vagy az nem alkalmazható, a feldolgozó – a Közösség vagy a tagállamok joga szerinti egyéb
         adatszolgáltatási előírások sérelme nélkül – a jogosult kérésére a lényeges adatokat tartalmazó nyilatkozatot köteles a jogosult
         rendelkezésére bocsátani. A következők minősülnek lényeges adatnak:

      a)      a feldolgozó neve, lakóhelye, valamint üzleti vállalkozásának neve és bejegyzett címe;
      b)      az a tény, hogy a feldolgozó teljesített‑e olyan szolgáltatást, amelynek során a jogosult egy vagy több növényfajtája betakarított
         terményét vetés céljára feldolgozta, amennyiben a fajtát vagy a fajtákat a feldolgozó számára bejelentették, vagy számára
         azok egyébként ismertek voltak;

      c)      ha a feldolgozó teljesített ilyen szolgáltatást, akkor az érintett fajtához vagy fajtákhoz tartozó olyan betakarított terménymennyiség,
         amelyet a feldolgozó vetés céljára feldolgozott, továbbá a feldolgozásból származó teljes mennyiség;

      d)      a c) pontban említett feldolgozás ideje és helye; és
      e)      azon személyek neve és a címe, akik részére a c) pontban említett feldolgozási szolgáltatást teljesítette, továbbá az egyes
         mennyiségek.”

       A nemzeti szabályozás
      14      A Sortenschutzgesetz 1985 (a növényfajta-oltalomról szóló 1985. évi törvény) (az 1997. július 25‑i változatában, BGBl. 1997.,
         I., 3165. o.) 10a. §‑ának (6) bekezdése, amely a német jogban megállapítja a növényfajta-oltalomra vonatkozó tájékoztatási
         kötelezettséget, a következőképpen rendelkezik:

      „A betakarított termény elültetésének lehetőségével élő mezőgazdasági termelők, valamint az általuk megbízott feldolgozást
         végző szolgáltatók kötelesek tájékoztatni a növényfajta-oltalom jogosultjait a bevetés mértékéről.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az STV növényfajta-oltalmi jogosultakat tömörítő szervezet.

      16      Az STV több alkalommal tájékoztatást kért a Brangewitz-től az 1997/98-tól 1999/2000-ig terjedő költségvetési évek során ez
         utóbbi által a feltételezések szerint mintegy ötszáz – részben a 2100/94 rendelet, részben a nemzeti szabályozás által védett
         – növényfajta esetében a betakarítást követően ültetés céljára végzett feldolgozásról.

      17      Miután nem kapta meg a kért felvilágosításokat, az STV a Landgericht Düsseldorf elé idézte a Brangewitzet.

      18      Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy az STV keresetének alátámasztása érdekében nagyszámú, a betakarított
         termény ültetésére vonatkozó, a Brangewitz ügyfelei által tett nyilatkozatot, valamint ez utóbbi által kiállított „számlákat”
         és „szállítóleveleket” mutatott be. A számlákon a tisztítás, a feldolgozás és a fertőtlenítés vélhetően a feltüntetett gabonafélék
         mennyisége alapján került kiszámításra. Valószínűsíthető, hogy a számlák részben a feldolgozott növényfajtákra vonatkozó adatokat
         is tartalmaztak.

      19      A kérdést előterjesztő bíróság szerint az STV azt állítja, hogy a betakarított termény ültetésére vonatkozó nyilatkozatokból,
         a számlákból és a szállítólevelekből kitűnik, hogy a Brangewitz legalább 71 – a jogosult vagy az STV‑t jogai képviseletével
         megbízó kizárólagos engedély jogosultjának az érdekeit védő – oltalom alatt álló növényfajta betakarított terményének ültetésére
         szolgáló vetőmagját dolgozta fel. Ebből következően a Brangewitzet a betakarított termény vetőmagján ültetés céljára végzett
         feldolgozás vonatkozásában elvileg tájékoztatásnyújtási kötelezettség terheli.

      20      A Brangewitz azt állítja, hogy az STV-nek nincsen általános tájékoztatáshoz való joga.

      21      A kérdést előterjesztő bíróság megállapítása szerint igaz ugyan, hogy az STV érvelése szerint az 1997/98-tól 1999/2000-ig
         terjedő költségvetési évek során a Brangewitz feldolgozást végző szolgáltatóként működött legalább 71, oltalom alá eső növényfajta
         esetében. Ez az érvelés azonban még nem bizonyítja azt, hogy a Brangewitz feldolgozta volna az összes növényfajtát, amelyekre
         vonatkozóan a felperes tájékoztatást kért.

      22      A kérdést előterjesztő bíróság szerint azonban az STV kifejezésre juttatja, hogy a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének
         hatodik franciabekezdésében és az 1768/95 rendelet 9. cikkében foglalt együttes rendelkezések alapján érvelésében nem szükséges
         bizonyítania, hogy a Brangewitz a tájékoztatáskéréssel érintett összes növényfajtát feldolgozta.

      23      Ez alapján az említett bíróság – Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnoknak a C‑305/00. sz. Schulin-ügyben (EBHT 2003., I‑3525. o.)
         2003. április 10‑én hozott ítélethez kapcsolódó indítványára hivatkozva – egyrészről azt szeretné tudni, hogy a feldolgozást
         végző szolgáltatót kizárólag abban az esetben terheli‑e tájékoztatási kötelezettség, ha vannak arra utaló jelek, hogy a szóban
         forgó, oltalom alatt álló növényfajtákat ő dolgozta fel.

      24      A kérdést előterjesztő bíróság másrészről azt szeretné tudni, hogy – ha az oltalom alatt álló növényfajta esetében az ültetés
         céljára végzett feldolgozásra vonatkozó, a jogosult felé teljesítendő tájékoztatási kötelezettség csak azokat a feldolgozást
         végző szolgáltatókat terheli, amelyek e növényfajta szaporítóanyagát dolgozták fel, akkor – ez a tájékoztatási kötelezettség
         kiterjed‑e az összes olyan mezőgazdasági termelőre, akik számára a feldolgozást végző szolgáltató a szóban forgó növényfajták
         feldolgozását elvégezte, vagy csak a jogosult által ismert és azon mezőgazdasági termelőkre vonatkozik, akik esetében a jogosult
         bizonyította, hogy az oltalom alatt álló növényfajtákat a feldolgozást végző szolgáltató által dolgoztatták fel.

      25      Ebben a helyzetben a Landgericht Düsseldorf úgy határozott, hogy felfüggeszti eljárását, és előzetes döntéshozatal céljából
         az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      A [2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik franciabekezdése és az 1768/95 rendelet 9. cikke] rendelkezéseit úgy
         kell‑e értelmezni, miszerint valamely növényfajta-oltalom jogosultja a 2100/94 rendelet alapján tájékoztatást követelhet a
         feldolgozást végző […] szolgáltatótól, függetlenül attól, hogy vannak‑e […] arra utaló jelek, hogy a feldolgozást végző szolgáltató
         feldolgozta az oltalom alatt álló növényfajtát?

      2)      Ha vannak az 1. pontban említett esetet alátámasztó jelek, akkor: a feldolgozást […] végző szolgáltató – a 2100/94 rendelet
         14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének és az 1768/95 rendelet 9. cikkének együttes rendelkezése alapján – köteles‑e
         az összes olyan mezőgazdasági termelőre vonatkozóan tájékoztatást adni, akik számára a szóban forgó, oltalom alatt álló növényfajták
         […] feldolgozását végzi, vagy csak azon mezőgazdasági termelőkre vonatkozóan köteles tájékoztatást adni, akik esetében az
         oltalom jogosultja arra utaló jelekkel rendelkezik, hogy […] a feldolgozást végző szolgáltató ténylegesen feldolgozta a szóban
         forgó, oltalom alatt álló növényfajtát?”

       Az első kérdésről
      26      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt szeretné megtudni, hogy a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése
         hatodik franciabekezdésének és az 1768/95 rendelet 9. cikkének együttes rendelkezéseit úgy kell‑e értelmezni, hogy azok lehetőséget
         biztosítanak a közösségi növényfajta-oltalom jogosultja részére a feldolgozást végző szolgáltatótól az említett rendelkezésekben
         foglalt tájékoztatás kérésére, amennyiben a jogosult nem rendelkezik arra utaló jelekkel, hogy az előbbiekben említett szolgáltató
         – ültetés céljára – feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni azt a betakarított terményt, amelyet a mezőgazdasági termelők a
         jogosult közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajtája (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának elültetése
         révén nyertek, és amely a 2100/94 rendelet 14. cikkének (2) bekezdésében felsorolt mezőgazdasági növényfajok közé tartozik.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      27      Az STV és a német kormány kifejti, hogy a jogosultakat – a feldolgozást végző szolgáltatókkal szemben – saját növényfajtáikra
         vonatkozóan széleskörű tájékoztatáshoz való jog illeti meg. Ezen állításuk alátámasztása érdekében a 2100/94 rendelet 14. cikke
         (3) bekezdése hatodik franciabekezdése és az 1768/95 rendelet 9. cikke rendelkezéseinek megfogalmazására, felépítésére, tárgyára
         és céljára, illetve az arányosság elvére hivatkoznak.

      28      Az STV és a német kormány szerint a 2100/94 és az 1768/95 rendelet megfogalmazásából és felépítéséből az következik, hogy
         a feldolgozást végző szolgáltatónak – a jogosult erre vonatkozó és hozzá intézett kérése esetén – kötelessége megadni a betakarított
         termény vetőmagjának ültetés céljára történő előkészítésére vonatkozó felvilágosítást.

      29      A szóban forgó rendelkezések értelmezésével kapcsolatban az STV azt állítja, hogy a feldolgozást végző szolgáltató tájékoztatási
         kötelezettségének tárgya és célja a mezőgazdasági termelők által nyújtott felvilágosítások ellenőrzése. Ha a jogosultnak a
         feldolgozást végző szolgáltatóval kapcsolatos tájékoztatáshoz való joga csak a szaporítóanyaggal rendelkező mezőgazdasági
         termelőkre korlátozódna, akkor nem lehetne ellenőrizni azon mezőgazdasági termelőket, akik nem jelentették be a betakarított
         termény ültetésének vagy a betakarított vetőmag feldolgozásának tényét, és azt sem lehetne ellenőrizni, hogy a feldolgozás
         mely vállalatnál történt.

      30      A szóban forgó rendeletek célja kapcsán a német kormány megállapítja, hogy a feldolgozást végző szolgáltatóval szemben a jogosultat
         megillető, tájékoztatáshoz való jog nem ez utóbbi díjazáshoz való jogának kiegészítő eleme, hanem a jogosult és a szolgáltató
         közötti egyedi és eredeti jogi kapcsolat. Ha a jogosultat megillető, tájékoztatáshoz való jog az általa nemesített, oltalom
         alatt álló növényfajtákon ténylegesen elvégzett feldolgozásra utaló bizonyíték szolgáltatásától függene, akkor az említett
         jogosultság egyetlen célja a már ismert információk megerősítése lenne, és nem lehetne a feldolgozást végző szolgáltatóval
         szemben fennálló tájékoztatáshoz való önálló jognak tekinteni.

      31      Az arányosság elve kapcsán az STV megjegyzi, hogy a 2100/94 rendelet által az oltalom alatt álló növényfajták elültetéséből
         származó vetőmag engedély nélküli feldolgozására biztosított lehetőség alapján a feldolgozást végző szolgáltatók tevékenysége
         jelentős nyereséget termelő, hasznot hajtó szolgáltatás. A tájékoztatáskérés pedig sem külön költséggel, sem aránytalan teherrel
         nem jár a szolgáltatók számára. A jogosultak helyzete azonban jelentősen meggyengülne, hiszen ha nem kapnák meg az engedély
         alapján és a betakarított termény ültetése után járó díjakat, akkor tevékenységüket nem tudnák tovább folytatni.

      32      A Brangewitz szerint aránytalan lenne kizárólag a feldolgozást végző szolgáltatói minőséget figyelembe venni. Úgy véli ugyanis,
         hogy a szolgáltatónak csak abban az esetben van tájékoztatási kötelezettsége, ha a jogosult bizonyítja, hogy az általa nemesített,
         oltalom alatt álló fajta az említett szolgáltató birtokán került feldolgozásra. Ha nem így lenne, akkor a feldolgozást végző
         szolgáltatókhoz korlátlan számban érkeznének tájékoztatási kérelmek a különböző jogosultak részéről.

      33      A holland kormány úgy véli, hogy a 2100/94 rendelet alapvető célja egyrészt a mezőgazdasági termelő és a feldolgozást végző
         szolgáltató által képviselt, másrészt pedig a jogosult által képviselt jogos érdekek egyensúlyának a megteremtése. Ebből azt
         a következtetést vonja le, hogy a jogosultnak felvilágosítást kell kapnia a mezőgazdasági termelőtől vagy a szolgáltatótól,
         ha olyan jelekkel rendelkezik, amelyek alapján feltételezheti, hogy oltalom alatt álló fajta szaporítóanyaga került felhasználásra
         vagy feldolgozásra.

      34      A Bizottság megállapítja, hogy a feldolgozást végző szolgáltatók sem vetőmagvásárlóként, sem díjfizetésre kötelezettként nem
         kerülnek kapcsolatba a jogosulttal. Kizárólag a mezőgazdasági termelők számára végeznek a szóban forgó rendeletek értelmében
         vett szolgáltatói tevékenységet. Ebben az esetben pedig a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik franciabekezdésében
         említett, feldolgozást végző szolgáltatók csoportja nem lehet nagyobb, mint az ugyanazon rendelkezésben említett mezőgazdasági
         termelőké, akik számára a szolgáltatók a tevékenységet végzik.

      35      A Bizottság úgy véli, hogy a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik franciabekezdéséből, az 1768/95 rendelet
         9. cikkének (2) bekezdéséből és különösen ez utóbbi rendelkezés b) pontjából következően csak azon feldolgozást végző szolgáltatókat
         terheli tájékoztatási kötelezettség, amelyek tudták vagy tudhatták, hogy oltalom alatt álló növényfajtákat dolgoztak fel.
         Azon személynek tehát, aki tájékoztatást szeretne kapni, azt kellene bizonyítnia, hogy ténylegesen vannak arra utaló jelek,
         hogy az érintett szolgáltató az oltalom alatt álló vetőmag feldolgozása céljából ilyen tevékenységet végzett.

       A Bíróság álláspontja
      36      Bevezetésként emlékeztetni kell arra, hogy a 2100/94 rendelet 13. cikkének (2) bekezdése alapján az oltalom alatt álló fajta
         fajtaösszetevői vagy betakarított terménye vonatkozásában az előállításhoz vagy újbóli előállításhoz (többszörözéshez) és
         a szaporítás céljára történő előkészítéshez a közösségi növényfajta-oltalom jogosultjának felhatalmazása szükséges.

      37      Kivételt képeznek e szabály alól a nevezett rendelet 14. cikkének rendelkezései, amelyeket – mint ahogy ez a rendelet tizenhetedik
         és tizennyolcadik preambulumbekezdéséből is következik – a mezőgazdasági termelés védelme érdekében közérdekből fogadtak el
         (lásd a fent hivatkozott Schulin-ítélet 47. pontját).

      38      Az említett 14. cikk (1) bekezdése feljogosítja a mezőgazdasági termelőket, hogy szaporítás céljára saját birtokukon felhasználják
         azon betakarított terményeket, amelyet valamely közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus
         fajtákat) – nevezetesen az ugyanezen cikk (2) bekezdésében felsorolt mezőgazdasági növényfajok egyike (a továbbiakban: a privilegizált
         fajta) – szaporítóanyagának saját birtokukon történő elültetése révén nyertek.

      39      A 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése megállapítja, hogy e cikk (1) bekezdésében foglalt eltérés hatálybalépéséhez,
         továbbá a nemesítő és a mezőgazdasági termelő jogos érdekeinek védelméhez szükséges feltételek meghatározott szempontok alapulvételével
         végrehajtási szabályban kerülnek megállapításra. E szempontok között az említett 14. cikk (3) bekezdésének negyedik franciabekezdése
         azt írja elő, hogy a mezőgazdasági kistermelők kivételével „minden más mezőgazdasági termelő köteles méltányos díjat fizetni
         a jogosultnak”, hatodik franciabekezdése pedig kimondja, hogy „a mezőgazdasági termelők és a feldolgozást végző szolgáltatók
         kötelesek a jogosultakat – azok kérelmére – minden lényeges adatról tájékoztatni”.

      40      A 2100/94 rendelet 14., „A közösségi növényfajta-oltalmi jogoktól való eltérések” című cikkének felépítéséből, valamint az
         említett 14. cikk (3) bekezdésének megfogalmazásából – az STV állításával ellentétben – az következik, hogy e bekezdés hatodik
         franciabekezdése nem érinti a feldolgozást végző összes szolgáltatót.

      41      A 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdését – amely egyébként kifejezetten azt írja elő, hogy az ugyanezen cikk (1) bekezdésében
         megállapított eltérés hatálybalépéséhez szükséges feltételek végrehajtási szabályban kerülnek megállapításra – valójában az
         (1) bekezdés fényében kell értelmezni, az tehát nem is vonatkozhat olyan esetekre, amelyekben az említett eltérés nem alkalmazható
         (lásd a fent hivatkozott Schulin-ítélet 52. pontját).

      42      A 2100/94 rendelet 14. cikkének (2) bekezdéséből így egyrészről az következik, hogy ez az eltérés csak az ott kifejezetten
         nevesített mezőgazdasági növényfajokra vonatkozik. Ebből következően – ahogy azt indítványának 29. pontjában a főtanácsnok
         is megállapította – csak azokat a feldolgozást végző szolgáltatókat érinti az eltérés, amelyek a 14. cikk említett (2) bekezdésében
         felsorolt növények elültetése révén nyert terményeket dolgozták fel, miután az eltérés csak ezekre a fajokra vonatkozik.

      43      Másrészről emlékeztetni kell arra, hogy a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése alapján a mezőgazdasági termelők azon
         joga, hogy a privilegizált fajta szaporítóanyagának elültetése révén nyert terményt a jogosult előzetes hozzájárulása nélkül
         ültessék el, együtt jár az említett jogosult kérésére teljesítendő, lényeges adatokra vonatkozó tájékoztatási kötelezettséggel,
         valamint – a mezőgazdasági kistermelőket kivéve – méltányos díj megfizetésére vonatkozó kötelezettséggel. Így e közvetlen
         kapcsolatban a mezőgazdasági termelők és a jogosultak kölcsönös jogos érdekei védelemben részesülnek.

      44      A feldolgozást végző szolgáltatók esetében azonban a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének második franciabekezdése
         megállapítja, hogy a betakarított termény ültetés céljára feldolgozható „maga a mezőgazdasági termelő által vagy a részére
         nyújtott szolgáltatás keretében más által”. Következésképpen a mezőgazdasági termelők maguk határoznak arról, hogy a betakarított
         terményt feldolgozást végző szolgáltatóval dolgoztatják fel, vagy önmaguk dolgozzák fel. A feldolgozást végző szolgáltatónak
         e tevékenység végzéséhez való joga tulajdonképpen a mezőgazdasági termelőt az említett cikk (1) bekezdése alapján megillető,
         a közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta elültetése révén nyert terménynek a jogosult előzetes hozzájárulása nélkül
         történő elültetésére vonatkozó jogából származik.

      45      Ennélfogva a feldolgozást végző szolgáltatónak a jogosult felé fennálló tájékoztatásnyújtási kötelezettsége a 2100/94 rendelet
         14. cikkének (1) bekezdésében meghatározott eltérés mezőgazdasági termelő általi igénybevételétől, valamint a mezőgazdasági
         termelőnek a betakarított termény e szolgáltató általi feldolgozásáról hozott döntésétől függ.

      46      Ebből következően a jogosultnak a feldolgozást végző szolgáltatóval szembeni, lényeges adatokat érintő tájékoztatás kéréséhez
         való joga elvben a betakarított termény ez utóbbi által olyan mezőgazdasági termelő számára végzett feldolgozásának tényétől
         függ, aki igénybe veszi vagy igénybe kívánja venni a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésében előírt eltérést; más szóval:
         a fenti jog az említett szolgáltató által a privilegizált fajta szaporítóanyagának mezőgazdasági termelők által történt elültetése
         révén nyert betakarított termény ültetés céljára végzett feldolgozásának tényétől függ.

      47      E tekintetben meg kell állapítani, hogy semmi jelentősége nincs annak, hogy – miként azt az STV és a német kormány is hangsúlyozza
         – míg a feldolgozást végző szolgáltatók saját szakmai érdeküknek megfelelően feldolgozzák a mezőgazdasági termelők által nekik
         átadott valamennyi fajta betakarított termény ültetés céljára szánt vetőmagját – ideértve minden bizonnyal a közösségi növényfajta-oltalom
         alatt álló fajták vetőmagját is –, addig a mezőgazdasági termelők – a földjeik földrajzi elhelyezkedése, az éghajlati viszonyok,
         illetve a piaci lehetőségek függvényében – vélhetően tudatosan döntenek a fajta kiválasztásáról, valamint a betakarított termény
         felhasználásáról vagy felhasználásának mellőzéséről.

      48      Az 1768/95 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének értelmezésével kapcsolatban elegendő azt megállapítani, hogy miután az említett
         rendelet a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésében foglalt eltérés hatálybalépésének feltételeit meghatározó végrehajtási
         szabály, rendelkezéseiből semmilyen körülmények között nem származhat több kötelem a feldolgozást végző szolgáltatókra, mint
         amennyi a 2100/94 rendelet alapján terheli őket (a mezőgazdasági termelők kapcsán lásd a fent hivatkozott Schulin-ítélet 60. pontját).

      49      Egyébiránt az 1768/95 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése megállapítja, hogy a feldolgozó részéről a 2100/94 rendelet 14. cikke
         (3) bekezdésének hatodik franciabekezdése szerint a jogosult rendelkezésére bocsátott megfelelő adatokra vonatkozó részletes
         szabályozás „az érintett jogosult és feldolgozó” megállapodásának tárgya lehet. Ennélfogva ugyanezen cikk (2) bekezdésének
         első mondatát – amelyik azt írja elő, hogy ha ilyen megállapodást nem kötöttek, vagy a megállapodás nem alkalmazható, a „feldolgozó”
         a „jogosult” kérésére köteles a lényeges adatokat tartalmazó nyilatkozatot annak rendelkezésére bocsátani – úgy kell értelmezni,
         hogy az – az említett (1) bekezdéshez hasonlóan – kizárólag az érintett jogosultra és feldolgozóra vonatkozik (a mezőgazdasági
         termelők kapcsán lásd a fent hivatkozott Schulin-ítélet 61. pontját).

      50      Ugyanezen a gondolaton alapul az 1768/95 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének b) pontja, amely megállapítja, hogy „amennyiben
         a fajtát vagy a fajtákat a feldolgozó számára bejelentették, vagy számára azok egyébként ismertek voltak”, a feldolgozó, erre
         irányuló kérés esetén, köteles közölni a jogosulttal, hogy végzett‑e olyan szolgáltatást, amelynek során vetés céljára feldolgozta
         a jogosult egy vagy több növényfajtájának betakarított terményét. Megfogalmazása alapján ugyanis ez a rendelkezés csak azokra
         a szolgáltatókra vonatkozhat, amelyek azt a betakarított terményt dolgozták fel, amelyet a jogosult közösségi növényfajta-oltalom
         alatt álló fajtájának elültetése révén nyertek.

      51      A fentiekből következően a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdését, valamint az 1768/95 rendelet 9. cikkének (2) bekezdését
         nem lehet úgy értelmezni, hogy a jogosultak lényeges adatokra vonatkozó tájékoztatást követelhetnek a feldolgozást végző szolgáltatóktól.

      52      A 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdéséből, nevezetesen annak második és hatodik franciabekezdéséből azonban egyrészről
         az következik, hogy a feldolgozást végző szolgáltatót terhelő, a jogosult felé fennálló tájékoztatásnyújtási kötelezettség
         célja az, hogy a jogosult ellenőrizhesse, hogy valamely, közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajtája esetében a mezőgazdasági
         termelők saját érdekükben felhasználták‑e az említett cikk (1) bekezdésében meghatározott eltérést, illetve – e kérdésre adott
         igenlő válasz esetében, a fizetendő díjak megfelelő módon történő meghatározása érdekében ellenőrizhesse – hogy milyen mértékben
         használták azt fel; másrészről pedig az következik, hogy a fent említett kötelezettség azon a tényen alapul, hogy a feldolgozást
         végző szolgáltató segíti a mezőgazdasági termelőt a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésén alapuló jogának gyakorlásában.

      53      Ennélfogva, figyelembe véve egyrészről a jogosult mezőgazdasági termelőkkel szemben fennálló tájékoztatáshoz való jogának
         gyakorlati nehézségeit – amely abból ered, hogy valamely növény egyszerű vizsgálata nem képes egyértelmű választ adni arra
         a kérdésre, hogy az a betakarított termény felhasználásából vagy más úton beszerzett vetőmagból keletkezett‑e –, másrészről
         a jogosult és a mezőgazdasági termelő jogos érdekei kölcsönös védelmezésének kötelezettségét – amint az a 2100/94 rendelet
         14. cikkének (3) bekezdéséből és az 1768/95 rendelet 2. cikkéből következik (lásd a fent hivatkozott Schulin-ítélet 63. pontját)
         –, a jogosult bármely privilegizált fajtájára vonatkozóan tájékoztatást kérhet a feldolgozást végző szolgáltatótól, amint
         arra utaló jellel rendelkezik, hogy az említett szolgáltató – ültetés céljára – feldolgozza vagy fel kívánja dolgozni azt
         a betakarított terményt, amelyet az említett fajta szaporítóanyagának elültetése révén nyertek. Pontosítani kell, hogy a jogosult
         e joga nem függ attól, hogy az érintett fajtákat bejelentették‑e a feldolgozást végző szolgáltatónak, vagy hogy számára azok
         egyébként ismertek voltak‑e.

      54      A fentiekből következően az első feltett kérdésre azt kell válaszolni, hogy a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik
         franciabekezdésének és az 1768/95 rendelet 9. cikkének együttesen rendelkezései nem értelmezhetők úgy, hogy – amennyiben a
         közösségi növényfajta-oltalom jogosultja nem rendelkezik arra utaló jelekkel, hogy a szolgáltató ültetés céljára feldolgozta
         vagy fel kívánja dolgozni azt a betakarított terményt, amelyet a mezőgazdasági termelők a jogosult privilegizált fajtája szaporítóanyagának
         elültetése révén nyertek – lehetőséget biztosítanak a jogosult részére, hogy a feldolgozást végző szolgáltatótól az említett
         rendelkezésekben foglalt tájékoztatást kérje.

       A második kérdésről
      55      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy ha a jogosult arra utaló jelekkel rendelkezik,
         hogy valamely feldolgozást végző szolgáltató feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni azt a betakarított terményt, amelyet a
         mezőgazdasági termelők a jogosult privilegizált fajtája szaporítóanyagának elültetése révén nyertek, akkor a 2100/94 rendelet
         14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének és az 1768/95 rendelet 9. cikkének együttes rendelkezéseit úgy kell‑e
         értelmezni, hogy azok kötelezik az illető feldolgozást végző szolgáltatót, hogy az összes olyan mezőgazdasági termelőről nyújtson
         tájékoztatást, akik számára a kérdéses fajtákat feldolgozta, vagy csak azon mezőgazdasági termelőkről, akikre vonatkozóan
         a jogosult arra utaló jelekkel rendelkezik, hogy a szolgáltató a jogosult oltalom alatt álló fajtáján ilyen tevékenységet
         végzett számukra.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      56      A Brangewitz hangsúlyozza, hogy – miután a jogosult elegendő lehetőséggel rendelkezik jogainak az oltalom alatt álló fajtáját
         használó mezőgazdasági termelővel szemben történő érvényesítésére – a feldolgozást végző szolgáltatóhoz intézett tájékoztatáskérés
         csak a mezőgazdasági termelőkre vonatkozó adatok pontosítására és teljes voltának ellenőrzésére alkalmas.

      57      Ha azonban a jogosultnak lehetősége lenne megkérdezni a feldolgozást végző szolgáltatókat, akkor a mezőgazdasági termelőkre
         vonatkozó olyan információkhoz is hozzájuthatna, amelyeket egyszerű tájékoztatáskérés esetén maguk az érintettek sem lennének
         kötelesek megadni, és amelyeket – az 1768/95 rendelet 8. cikke (5) és (6) bekezdésének megfelelően – harmadik személy csak
         a mezőgazdasági termelők felhatalmazása alapján adhatna ki a jogosult számára.

      58      Az STV, a német kormány és a Bizottság úgy véli, hogy az oltalom alatt álló fajta vetőmagját feldolgozó szolgáltató az összes
         olyan mezőgazdasági termelőről köteles tájékoztatni a jogosultat, aki megbízást adott neki az említett fajta feldolgozására,
         és nem csak azokról, akiket a jogosult már ismer.

      59      A holland kormány úgy értékeli, hogy a feldolgozást végző szolgáltatót terhelő tájékoztatási kötelezettséget ki kellene terjeszteni
         az összes olyan mezőgazdasági termelőre, akik kapcsán az oltalom alatt álló fajta jogosultja arra utaló jelekkel rendelkezik,
         hogy azok az említett fajta vetőmagját feldolgoztatták a szolgáltatóval.

       A Bíróság álláspontja
      60      Emlékeztetni kell arra, hogy – miként az a jelen ítélet 46. pontjából is következik – a jogosultnak a feldolgozást végző szolgáltatóval
         szembeni, lényeges adatokat érintő tájékoztatás kéréséhez való joga elvileg annak függvénye, hogy a szolgáltató a privilegizált
         fajtája szaporítóanyagának mezőgazdasági termelők által történt elültetése révén nyert betakarított terményt ültetés céljára
         feldolgozta.

      61      Ennélfogva, ha – amint azt a Bíróság a jelen ítélet 53. pontjában is megállapította – a jogosult – amint arra utaló jellel
         rendelkezik, hogy az említett szolgáltató ültetés céljára feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni azt a betakarított terményt,
         amelyet a mezőgazdasági termelők az említett fajta szaporítóanyagának elültetése révén nyertek – bármely privilegizált fajtájára
         vonatkozóan tájékoztatást kérhet a feldolgozást végző szolgáltatótól, akkor ez alapján a szolgáltatónak elvileg az összes
         olyan mezőgazdasági termelőre vonatkozó lényeges adatokról tájékoztatnia kellene a jogosultat, akik számára az illető fajtákat
         feldolgozta.

      62      Bár miként azt a Bizottság is megállapította, a feldolgozást végző szolgáltató által teljesítendő tájékoztatási kötelezettség
         a 2100/94 rendelet 14. cikkének (1) bekezdésében meghatározott eltérés mezőgazdasági termelő általi felhasználásától és a
         termelőnek a szolgáltatói tevékenység igénybevételére vonatkozó döntésétől is függ, e kötelezettség valójában a feldolgozott
         növényi fajtához köthető, és nem pedig a szolgáltatást igénybe vevő mezőgazdasági termelő személyéhez.

      63      Ezt az értelmezést támasztja alá az 1768/95 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése is, amely szerint a feldolgozó a jogosult kérésére
         köteles annak rendelkezésére bocsátani a lényeges adatokat tartalmazó nyilatkozatot, amely információt ad arra vonatkozóan,
         hogy a feldolgozó teljesített‑e olyan szolgáltatást, amelynek során vetés céljára feldolgozta a jogosult egy vagy több növényfajtájának
         betakarított terményét; továbbá az általa feldolgozott, az érintett fajtához vagy fajtákhoz tartozó betakarított terménymennyiségre
         vonatkozóan, az említett feldolgozás idejére és helyére vonatkozóan, illetve azon személyek nevére és címére vonatkozóan,
         akik részére a feldolgozási szolgáltatást teljesítette. Az ilyen nyilatkozat léte valóban szükséges akkor, ha a jogosult csak
         egy arra utaló jellel rendelkezik, hogy a feldolgozást végző szolgáltató – ültetés céljára – feldolgozta vagy fel kívánja
         dolgozni azt a betakarított terményt, amelyet a mezőgazdasági termelők a jogosult birtokában álló fajta szaporítóanyagának
         elültetése révén nyertek (a mezőgazdasági termelők által teljesítendő tájékoztatási kötelezettség kapcsán lásd a fent hivatkozott
         Schulin-ítélet 64. pontját).

      64      A 2100/94 rendelet azonban nem kötelezi a feldolgozást végző szolgáltatókat arra, hogy tájékozódjanak arról a fajtáról, amelyhez
         az általuk feldolgozott vetőmagok tartoznak. Ennélfogva – ahogyan ez az 1768/95 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének b) pontjából
         is következik – az olyan mezőgazdasági termelők esetében, akikkel kapcsolatban a jogosult nem rendelkezik arra utaló jelekkel,
         hogy a szolgáltató feldolgozza az érintett fajtát, vagy fel kívánja azt dolgozni, a szolgáltató csak akkor köteles tájékoztatni
         a jogosultat a lényeges adatokról, ha a fajtát bejelentették neki, vagy az egyébként is ismert volt számára.

      65      Ebből következően, ha a jogosult arra utaló jellel rendelkezik, hogy a feldolgozást végző szolgáltató – ültetés céljára –
         feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni azt a betakarított terményt, amelyet a mezőgazdasági termelő a jogosult fajtája szaporítóanyagának
         elültetése révén nyert, a feldolgozást végző szolgáltató – amennyiben a szóban forgó fajtát bejelentették neki, vagy az ismert
         volt számára – nemcsak azon mezőgazdasági termelőkkel kapcsolatos lényeges adatokra vonatkozóan köteles tájékoztatást adni
         a jogosultnak, akikre vonatkozólag a jogosult arra utaló jelekkel rendelkezik, hogy betakarított terményüket a szolgáltató
         feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni, hanem valamennyi más mezőgazdasági termelő tekintetében is, akik számára feldolgozást
         végzett vagy fel kívánja dolgozni.

      66      Ennélfogva a második feltett kérdésre azt kell válaszolni, hogy a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének,
         valamint az 1768/95 rendelet 9. cikkének együttes rendelkezéseit úgy kell értelmezni, hogy amennyiben a jogosult arra utaló
         jellel rendelkezik, hogy a feldolgozást végző szolgáltató – ültetés céljára – feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni azt a
         betakarított terményt, amelyet a mezőgazdasági termelők a jogosult privilegizált fajtája szaporítóanyagának elültetése révén
         nyertek, a feldolgozást végző szolgáltató – amennyiben a vitatott fajtát bejelentették neki, vagy az ismert volt számára –
         nemcsak azon mezőgazdasági termelők tekintetében köteles megadni a lényeges adatokat a jogosultnak, akikre vonatkozólag a
         jogosult arra utaló jelekkel rendelkezik, hogy betakarított terményüket a szolgáltató feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni,
         hanem valamennyi más mezőgazdasági termelő tekintetében is, akiknek az érintett fajta szaporítóanyagának elültetése révén
         nyert betakarított terményét feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni.

       A költségekről
      67      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A közösségi növényfajta-oltalomról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének,
            valamint a közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94/EK tanácsi rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított eltérés
            érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló, 1995. július 24‑i 1768/95/EK bizottsági rendelet 9. cikkének együttes rendelkezései
            nem értelmezhetők úgy, hogy – amennyiben a közösségi növényfajta-oltalom jogosultja nem rendelkezik arra utaló jelekkel, hogy
            a szolgáltató ültetés céljára feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni azt a betakarított terményt, amelyet a mezőgazdasági termelők
            a jogosultat illető és közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának
            elültetése révén nyertek, és amely a 2100/94 rendelet 14. cikkének (2) bekezdésében felsorolt mezőgazdasági növényfajok közé
            tartozik – lehetőséget biztosítanak a jogosult részére, hogy a feldolgozást végző szolgáltatótól az említett rendelkezésekben
            foglalt tájékoztatást kérje.
      2)      A 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének, valamint az 1768/95 rendelet 9. cikkének együttes
            rendelkezéseit úgy kell értelmezni, hogy amennyiben a jogosult arra utaló jellel rendelkezik, hogy a feldolgozást végző szolgáltató
            – ültetés céljára – feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni azt a betakarított terményt, amelyet a mezőgazdasági termelők a
            jogosultat illető és közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának
            elültetése révén nyertek, és amely a 2100/94 rendelet 14. cikke (2) bekezdésében felsorolt mezőgazdasági növényfajok közé
            tartozik, a feldolgozást végző szolgáltató – amennyiben a vitatott fajtát bejelentették neki, vagy az ismert volt számára
            – nemcsak azon mezőgazdasági termelők tekintetében köteles megadni a lényeges adatokat a jogosultnak, akikre vonatkozólag
            a jogosult arra utaló jelekkel rendelkezik, hogy betakarított terményüket a szolgáltató feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni,
            hanem valamennyi más mezőgazdasági termelő tekintetében is, akiknek az érintett fajta szaporítóanyagának elültetése révén
            nyert betakarított terményét feldolgozta vagy fel kívánja dolgozni.
      Aláírások
      1?Az eljárás nyelve: német.


A Törvényszék (hatodik tanács) 2013. április 12-i ítélete. # Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (SACEM) kontra Európai Bizottság. # Verseny - Kartellek - Zeneművek interneten, műholdon keresztül történő nyilvános előadásával, illetve kábelen történő továbbközvetítésével kapcsolatos szerzői jogok - Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat - A földrajzi piac felosztása - A nemzeti közös jogkezelő társaságok közötti kétoldalú megállapodások - Több országra érvényes multirepertoár engedélyek kiadását kizáró összehangolt magatartás - Bizonyítás - Az ártatlanság vélelme. # T-422/08. sz. ügy


A Bíróság (negyedik tanács) szeptember 25.-i ítélete: 1985. # Procureur de la République kontra Jean-Pierre Gontier. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de grande instance d'Orléans - Franciaország. # # 201/84. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) június 25.-i ítélete: 1997. # Carlos Mora Romero kontra Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundessozialgericht - Németország. # C-131/96. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) november 19.-i ítélete: 1998. # Haydar Akman kontra Oberkreisdirektor des Rheinisch-Bergischen-Kreises. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Köln - Németország. # Munkavállalók szabad mozgása. # C-210/97. sz. ügy