title: A Bíróság (negyedik tanács) 2011. február 17-i ítélete. # Marc Berel és társai kontra Administration des douanes de Rouen és társai. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour d’appel de Rouen - Franciaország. # Közösségi Vámkódex - 213., 233. és 239. cikk - Ugyanazon vámtartozás több adósának egyetemleges kötelezettsége - A behozatali vámok elengedése - A vámtartozás megszűnése - Az egyetemleges adóstárs másik adóstárssal szembeni elengedésre való hivatkozásának lehetősége - Hiány. # C-78/10. sz. ügy

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2011. február 17.(*)

      „Közösségi Vámkódex – 213., 233. és 239. cikk – Ugyanazon vámtartozás több adósának egyetemleges kötelezettsége – A behozatali vámok elengedése – A vámtartozás megszűnése – Az egyetemleges adóstárs azon lehetősége, hogy a másik adóstársnak biztosított elengedésre hivatkozzon – Hiány”
      A C‑78/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a cour d’appel de Rouen (Franciaország)
         a Bírósághoz 2010. február 10‑én érkezett, 2010. január 28‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Marc Berel a Port Angot Développement társaság megbízottja,

      Emmanuel Hess a Port Angot Développement társaság felszámolója,

      a Rijn Schelde Mondia France SA,

      a Receveur principal des douanes de Rouen Port,

      az Administration des douanes – Havre port,

      a Société Port Angot Développement, a Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS jogutódja,

      az Asia Pulp & Paper France EURL
      és
      az Administration des douanes de Rouen,

      a Receveur principal des douanes du Havre,

      az Administration des douanes du Havre
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader és A. Prechal (előadó) bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. november 11‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        M. Berel, a Port Angot Développement társaság megbízottja képviseletében E. Taÿ Pamart ügyvéd,
      –        az Asia Pulp & Paper France EURL képviseletében F. Citron és S. Le Roy ügyvédek,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és B. Cabouat, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében L. Bouyon és B.‑R. Killmann, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. december 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1996. december 19‑i 82/97/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L 17.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 8. kötet, 179. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992.
         október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban:
         Vámkódex) 213., 233. és 239. cikkének értelmezésére irányul.

      2        E kérelmet az egyrészt az M. Berel, a Manutention de Produits Chimiques et Miniers MaprochimSAS (a továbbiakban: Maprochim)
         jogutódja, a Port Angot Développement társaság megbízottja, a Rijn Schelde Mondia France SA (a továbbiakban: Mondia France)
         és az Asia Pulp & Paper France EURL (a továbbiakban: Asia P & P), másrészt az administration des douanes de Rouen, a receveur
         principal des douanes du Havre és az administration des douanes du Havre (a továbbiakban: vámhatóságok) között azon vámtartozás
         beszedése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek a Maprochim, az Asia P & P és a Mondia
         France egyetemleges adósként kötelezettje, és amely tekintetében ez utóbbi társaság részbeni elengedésben részesült.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      3        A Vámkódex 4. cikke előírja:

      „E Kódex alkalmazásában a következő meghatározásokat kell alkalmazni:
      […]
      9.      »Vámtartozás« valamely személynek a hatályban lévő közösségi rendelkezések alapján az adott árura vonatkozó […] vagy behozatali
         vámok (behozatali vámtartozás) összegének megfizetésére való kötelezettsége.

      […]
      12.      »Adós« a vámtartozás megfizetésére köteles bármely személy.
      […]”
      4        A Vámkódex 5. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      […] bármely személy képviselőt jelölhet ki a vámhatóságok előtti ügyeiben a vámjogszabályok által megállapított cselekmények
         és alakiságok elvégzésére.

      (2)      A fenti képviselet lehet:
      –        közvetlen, amikor a képviselő egy másik személy nevében és érdekében jár el, vagy
      –        közvetett, amikor a képviselő saját nevében, de egy másik személy érdekében jár el.
      […]
      (4)      A képviselőnek nyilatkoznia kell arról, hogy a képviselt személy érdekében jár el, valamint arról, hogy a képviselet közvetlen
         vagy közvetett, és meghatalmazással kell rendelkeznie ahhoz, hogy képviselőként eljárjon.

      Azt a személyt, aki elmulasztott nyilatkozatot tenni arról, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el, illetve aki azt
         állítja, hogy más személy nevében vagy érdekében jár el anélkül, hogy erre meghatalmazással rendelkezne, úgy kell tekinteni,
         mint aki saját nevében és saját érdekében jár el.

      [...]”
      5        A Vámkódex 202. cikke értelmében:

      „(1)      A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
      a)      a behozatalivám‑köteles árunak a Közösség vámterületére történő jogellenes bejuttatásakor;
      […]
      E cikk alkalmazásában jogellenes bejuttatás a 38–41. cikk és a 177. cikk második francia bekezdése rendelkezéseinek megsértésével
         történő bejuttatás.

      (2)      A vámtartozás az áru jogellenes bejuttatásakor keletkezik.
      (3)      Adós
      –        az a személy, aki az ilyen árut jogellenesen bejuttatta,
      –        bármely személy, aki részt vett az áru jogellenes bejuttatásában, és tudomása volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy
         a bejuttatás jogellenes, és

      –        bármely személy, aki a szóban forgó árut megszerezte vagy birtokában tartotta, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomása
         volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy azokat jogellenesen juttatták be.”

      6        A Vámkódex 203. cikke a következőképpen szól:

      „(1)      A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
      –        a behozatalivám‑köteles áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása esetén.
      (2)      A vámtartozás az áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonásakor keletkezik.
      (3)      Adós:
      –        az a személy, aki az árut elvonta a vámfelügyelet alól,
      –        bármely személy, aki részt vett az előbb említett elvonásban, és tudomása volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy az
         árut elvonják a vámfelügyelet alól,

      –        bármely személy, aki a szóban forgó árut megszerezte vagy birtokában tartotta, és az áru megszerzésekor vagy átvételekor tudomása
         volt, vagy tudomása kellett legyen arról, hogy azt elvonták a vámfelügyelet alól, és

      –        adott esetben, az áru átmeneti megőrzéséből vagy az adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek teljesítésére
         kötelezett személy.”

      7        A Vámkódex 213. cikke kimondja:

      „Ha több személy felel egy vámtartozás megfizetéséért, egyetemlegesen felelősek az ilyen tartozásért.”
      8        A említett kódex 233. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „[…]a vámtartozás megszűnik:
      a)      a vámösszeg megfizetésével;
      b)      a vámösszeg elengedésével;
      […]”
      9        A Vámkódex 236. cikke előírja:

      „(1)      A behozatali vagy kiviteli vámokat vissza kell fizetni, amennyiben megállapításra kerül, hogy megfizetésükkor e vámösszegek
         nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.

      A behozatali vagy kiviteli vámokat el kell engedni, amennyiben megállapításra kerül, hogy könyvelésbe vételükkor e vámösszegek
         nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.

      Visszafizetés vagy elengedés nem nyújtható, ha valamely, nem jogszabály szerint fizetendő összegnek a kifizetése vagy könyvelésbe
         vétele az érintett személy szándékos cselekedetének eredménye.

      (2)      A behozatali vagy kiviteli vámokat a megfelelő vámhivatalnál a szóban forgó vámösszegnek az adóssal való közlésétől számított
         3 éven belül benyújtott kérelemre fizetik vissza vagy engedik el.

      Ezt a határidőt meg kell hosszabbítani, ha az érintett személy igazolja, hogy előre nem látható körülmény vagy vis maior miatt akadályoztatva volt a kérelem említett határidőn belüli benyújtásában.

      Ha e határidőn belül a vámhatóság maga fedezi fel, hogy az (1) bekezdés első és második albekezdésében foglalt helyzet áll
         fenn, saját kezdeményezésére hajtja végre a visszafizetést vagy elengedést.”

      10      Ugyanezen kódex 239. cikke értelmében:

      „(1)      A behozatali vagy kiviteli vámokat a 236., 237. és 238. cikkben említett helyzetektől eltérő más olyan helyzetekben is vissza
         lehet fizetni vagy el lehet engedni:

      –        amelyeket a bizottsági eljárásnak megfelelően kell meghatározni,
      –        amelyek olyan körülményekből adódnak, amelyeket nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló hanyagság
         okozott. A bizottsági eljárásnak megfelelően kell meghatározni azokat a helyzeteket, amelyekben ez a rendelkezés alkalmazható,
         és azokat az eljárásokat, amelyeket ennek érdekében követni kell. A visszafizetés vagy elengedés különleges feltételekhez
         köthető.

      (2)      Az (1) bekezdésben foglalt okok miatt a vámok visszafizetésére vagy elengedésére akkor kerülhet sor, ha az illetékes vámhivatalhoz
         a vámok összegének az adóssal való közlésétől számított tizenkét hónapon belül ilyen irányú kérelmet nyújtanak be.

      […]”
      11      Az 1998. július 29‑i 1677/98/EK bizottsági rendelettel (HL L 212., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 9. kötet,
         30. o.) módosított, a 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július
         2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o., a továbbiakban:
         végrehajtási rendelet) 878. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A behozatali vagy kiviteli vámok visszafizetésére vagy elengedésére vonatkozó kérelmet (a továbbiakban: visszafizetésre vagy
         elengedésre vonatkozó kérelem) a vámtartozás kötelezettjének vagy az e személy jogait és kötelezettségeit átvállaló személynek
         kell benyújtania.

      A visszafizetésre vagy elengedésre vonatkozó kérelmet az első albekezdésben említett személy vagy személyek képviselője is
         benyújthatja.”

      12      A végrehajtási rendelet 899. cikke értelmében:

      „A 905–909. cikkben megállapított eljárással összhangban esetenként figyelembe veendő egyéb körülmények sérelme nélkül, ha
         a döntéshozó vámhatóság megállapítja, hogy a Vámkódex 239. cikkének (2) bekezdése szerint benyújtott visszafizetésre vagy
         elengedésre vonatkozó kérelem:

      –        a 900–903. cikkben említett körülmények egyikének megfelelő indokon alapul, és hogy ez nem az érintett személynél felmerülő
         csalás vagy nyilvánvaló gondatlanság eredményeképpen keletkezett, visszafizeti vagy elengedi az adott behozatali vám összegét.

      »Érintett személy« alatt a 878. cikk (1) bekezdésében említett egy vagy több személy, illetve annak képviselője, valamint
         minden olyan személy értendő, aki az adott árura vonatkozó vámalakiságok elvégzésében részt vett, vagy annak elvégzésére vonatkozóan
         utasításokat adott,

      –        a 904. cikkben említett körülmények egyikének megfelelő indokon alapul, nem fizeti vissza, illetve nem engedi el az adott
         behozatali vám összegét.”

      13      A végrehajtási rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja kimondja:

      „A behozatali vámokat vissza kell fizetni, vagy el kell engedni, ha:
      […]
      o)      vámtartozás keletkezett a [Vámkódex] 201. cikkének rendelkezéseitől eltérő módon, és az érintett személy be tud mutatni származási
         bizonyítványt, […] vagy olyan egyéb megfelelő okmányt, amely igazolja, hogy a behozott áruk a szabad forgalomba bocsátás esetén
         jogosultak lettek volna közösségi elbánásra vagy preferenciális elbánásra, feltéve hogy a 890. cikk rendelkezéseiben meghatározott
         egyéb feltételek teljesülnek.”

       A nemzeti jog
      14      A code civil 1208. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A hitelező által perbe fogott egyetemleges adóstárs érvényesítheti a kötelezettség természetéből eredő, illetve mindazon
         kifogásokat, amelyek az ő személyéhez vagy valamennyi adóstárshoz kötődnek.

      Nem érvényesítheti ugyanakkor a csupán valamely másik adóstárs személyéhez kötődő kifogásokat.”
      15      A code civil 1285. cikke értelmében:

      „Az egyetemleges adóstársak egyikének javára szóló elengedés vagy megállapodáson alapuló mentesülés a többi adóstárs kötelezettségét
         is megszünteti, kivéve ha a hitelező kifejezetten fenntartotta az ez utóbbiakkal szemben fennálló jogait.

      Ez utóbbi esetben már csak akkor követelheti vissza a tartozást, ha levonja belőle azon adóstárs részét, akit elengedésben
         részesített.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      16      A Mondia France erdészeti termékek, különösen papír és fapép behozatalára és kivitelére, valamint raktározására és forgalmazására
         szakosodott társaság. E célból átmeneti megőrzési raktárak (MADT) üzemeltetésére szóló engedéllyel rendelkezik Rouenban és
         Le Havre‑ban.

      17      A Mondia France egyik ügyfele, az Asia P & P megbízta a Mondia France‑ot az általa az Európai Unióban forgalmazott áruk, főként
         indonéz eredetű papír szállításához, tárolásához és vámkezeléséhez kapcsolódó ügyletek lebonyolításával.

      18      A Mondia France a Maprochim vámügynököt bízta meg azzal, hogy érdekében az említett áruk vámkezelését elvégezze.

      19      2000 áprilisában a vámhatóságok vizsgálatot folytattak az 1998‑ban és 1999‑ben Le Havre‑ban és Rouenban ezen áruk vonatkozásában
         lebonyolított behozatali ügyletekkel kapcsolatban.

      20      E vizsgálat során megállapították, hogy a Mondia France raktáraiban tárolt áruk egy részét vámkezelési eljárás nélkül szállították
         le az Asia P & P részére. Az említett hatóságok szerint ezen áruk vonatkozásában vámárunyilatkozat‑tétel nélküli behozatal
         jogsértését valósítottak meg.

      21      Az áruk egy másik részét illetően megállapították, hogy azokat vámkezelési eljárás nélkül szállították le, mivel ezen eljárásokat
         csak azon időpont után végezték el, hogy ezen áruk elhagyták a Mondia France kijelölt raktárát. A vámhatóságok ezen áruk esetében
         az áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonását állapították meg.

      22      A vámhatóságok ekkor értesítették a Mondia France‑ot, az Asia P & P‑t és a Maprochimet a megállapított jogsértésekről, és
         követelték az ezen áruk leszállításához kapcsolódó, vámot és más adókat jelentő díjakat és illetékeket. A vámhatóságok ezt
         követően többek között a vám megfizetésére vonatkozó beszedést elrendelő határozatokat bocsátottak ki e három társaság ellen.

      23      A szóban forgó három társaság – miután a vámhatóságok elutasították az említett határozatok elleni panaszukat – keresetet
         terjesztett elő a tribunal d’instance du Havre és a tribunal d’instance de Rouen előtt a vámhatóságok ellen mind az őket érintő,
         beszedést elrendelő határozatok, mind pedig az e panaszokat elutasító határozatok hatályon kívül helyezése érdekében. A tribunal
         d’instance du Havre ezt követően a szóban forgó keresetek közötti tárgyi összefüggés miatt átette az ügyet a tribunal d’instance
         de Rouen elé.

      24      2000. október 31‑én a Mondia France a Vámkódex 239. cikke és a végrehajtási rendelet 900. cikke (1) bekezdésének o) pontja
         alapján vámelengedés iránti kérelmet nyújtott be a direction générale des douanes‑hoz (vámfőigazgatóság), hivatkozva megtévesztés
         vagy súlyos gondatlanság hiányára, valamint utólag kérve az Indonéziából származó papírtermékekre alkalmazandó preferenciális
         tarifális elbánás kedvezményét.

      25      E kérelmet először elutasították, mivel a direction générale des douanes korábban hozzájutott az Európai Közösségek Bizottságának
         véleményéhez, amely a 2004. október 7‑i levelében úgy vélte, hogy meg kell vizsgálni, hogy a Mondia France részéről fennáll‑e
         a súlyos gondatlanság. Az e levél ellen benyújtott keresetet, mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant az Európai Közösségek Elsőfokú
         Bírósága a T‑55/05. sz., Rijn Schelde Mondia France kontra Bizottság ügyben 2007. január 25‑én hozott végzésében elutasította.

      26      A vámhatóságok azonban, tekintettel a tudomásukra jutott új tényekre, másodszor, a 2006. február 6‑i és március 3‑i levelükben,
         részbeni vámelengedést biztosítottak a Mondia France‑nak.

      27      2008. április 11‑i ítéletében a tribunal d’instance de Rouen, tudomásul véve ezen elengedést, elutasította a Mondia France‑nak,
         az Asia P & P‑nek és a Maprochimnek az őket terhelő vám beszedését elrendelő határozatok hatályon kívül helyezése iránti kérelmeit.

      28      Ami az Asia P & P és a Maprochim által igényelt vámelengedést illeti, az említett bíróság megállapította, hogy a code civil
         1208. cikke értelmében, mivel bármely egyetemleges adóstársat a vele együtt kötelezettek szükségszerű képviselőjének kell
         tekinteni, az egyik adóstárs tekintetében hozott jogerős ítéletre akkor is lehet hivatkozni a többivel szemben, ha ez utóbbiak
         nem vettek részt az eljárásban.

      29      Az említett bíróság ebből arra következtetett, hogy a vámelengedés iránti kérelmet benyújtó Mondia France‑ra úgy kell tekinteni,
         mint amely nem csak a saját érdekében, hanem az egyetemleges adóstárs, vagyis az Asia P & P képviseletében is eljárt.

      30      Ennek következtében a tribunal d’instance de Rouen az Asia P & P‑t terhelő vámtartozás összegét a Mondia France‑nak engedélyezett
         részbeni vámelengedés mértékéig csökkentette úgy, hogy e tartozás összege egyenlővé váljon az utóbbi társaságot terhelő tartozás
         összegével. Következésképpen az Asia P & P tartozása, amely korábban 980 058,65 eurót tett ki, 224 390,73 euróra csökkent.

      31      Ami a Maprochimet illeti, a tribunal d’instance de Rouen megállapította, hogy e társaságnak a Vámkódex 203. cikkének (3) bekezdése
         alapján 49 284 euró vámtartozása van áru vámfelügyelet alóli elvonásában való részvétel miatt, mivel tudomása volt, vagy tudomása
         kellett legyen arról, hogy ilyen elvonásról van szó.

      32      E bíróság ezenkívül kimondta, hogy a Maprochim az említett kódex 236. cikke alapján nem folyamodhat vámelengedésért, mivel
         e rendelkezés nem alkalmazható, amennyiben a vámtartozás nem az áruk szabad forgalomba bocsátásakor, hanem azok vámfelügyelet
         alóli elvonásakor keletkezik.

      33      A Mondia France, az Asia P & P és a Maprochim, valamint a vámhatóságok fellebbezést nyújtottak be ezen ítélet ellen a cour
         d’appel de Rouen‑hoz.

      34      A kérdést előterjesztő bíróság mindenekelőtt úgy véli, hogy mivel az Asia P & P‑nek megküldött beszedést elrendelő határozatok
         jogszerűek voltak, e társaság már nem kérelmezheti e bíróság előtt a tartozás elengedését, tekintettel arra hogy a Vámkódex
         239. cikke (2) bekezdésében foglalt tizenkét hónapos határidő lejárt.

      35      Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság elutasította az Asia P & P azon érvét, amely szerint e társaságnak részesülnie kell
         a Mondia France‑nak biztosított elengedésben, mivel ez utóbbi általános képviseleti jogkörrel rendelkezett, és ezért az elengedés
         iránti kérelmet az Asia P & P érdekében is benyújtotta. E tekintetben az említett bíróság úgy határozott, hogy a Vámkódex
         5. cikkének (4) bekezdésében előírt feltételek általános hatályúak, és a jelen esetben egyik sem teljesül.

      36      Végül, továbbra is az Asia P & P‑t illetően, a kérdést előterjesztő bíróság azt is megállapította, hogy a Mondia France részére
         biztosított vámelengedésre vonatkozó határozat a Mondia France személyéhez kapcsolódó, a code civil 1208. cikke értelmében
         vett kifogásnak minősül, amelyre ilyen minőségben az Asia P & P nem hivatkozhat, továbbá nem érvényesítheti ezt a kifogást
         amiatt sem, mert az nem kötődik az összes többi egyetemleges adóstárshoz.

      37      E bíróságban felmerül ugyanakkor a kérdés, hogy a Vámkódex 213., 233. és 239. cikkének rendelkezéseivel ellentétes‑e az egyetemleges
         adóstársak kölcsönös képviselete elvének alkalmazása, amely elv – bizonyos feltételek mellett – a code civil 1200. és azt
         követő cikkeiből következik, és amely így lehetővé teszi, hogy a Mondia France‑ot a vámkezelési eljárás elvégzésével megbízó
         Asia P & P részesüljön a Mondia France számára a Vámkódex 239. cikke és a végrehajtási rendelet 900. cikke (1) bekezdésének
         o) pontja alapján biztosított elengedésben.

      38      A kérdést előterjesztő bíróság ugyanezt a kérdést teszi fel a bírósági felszámolási eljárás alatt álló Port Angot Développement
         társasággal, a Maprochim jogutódjával kapcsolatban, mivel e társaság a kérdést előterjesztő bíróság előtt kérte a Mondia France
         számára biztosított elengedésben való részesülést, amelyet a tribunal d’instance de Rouen ugyanazon elv, az adóstársak kölcsönös
         képviseletének elve alapján kiterjesztett az Asia P & P‑re.

      39      Ilyen körülmények között a cour d’appel de Rouen felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Ellentétes‑e a […] Vámkódex 213., 233. és 239. cikkével az, hogy a vámtartozás egyetemleges adóstársa, amely nem részesült
         az említett tartozás elengedésében, a vámtartozás megfizetése alóli mentesülés érdekében a beszedéssel megbízott közigazgatási
         szervvel szemben [e kódex] 239. cikkén alapuló elengedésre vonatkozó olyan határozatra hivatkozhat, amelyet a közigazgatási
         szerv valamely másik egyetemleges adóstárssal közölt?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      40      Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a Vámkódex 213., 233. és 239. cikkét úgy
         kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az e 213. cikk értelmében vett vámtartozás tekintetében fennálló olyan egyetemleges
         kötelezettség vonatkozásában, mint amely az alapügyben szerepel, a nemzeti jog azon elvének alkalmazása, amelyből következően
         az egyik adóstársnak az említett 239. cikk alapján biztosított részbeni vámelengedésre az összes többi adóstárs hivatkozhat,
         így a vámtartozásnak az ugyanezen kódex 233. cikke első bekezdésének b) pontjában előírt megszűnése a tartozás egészére vonatkozik,
         és ennélfogva az összes egyetemleges adóstársat mentesíti annak megfizetése alól az elengedés összegének erejéig.

      41      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a vámtartozás megfizetéséért felelős személyek meghatározásáról szóló, 1988. április
         18‑i 1031/88/EGK tanácsi rendelet (HL L 102., 5. o.) 3. cikkének második bekezdésével és a 4. cikke (1) bekezdésének második
         albekezdésével ellentétben – amelyek azon esetben, ha egy vámtartozásnak több adósa van, „a tagállamok hatályos rendelkezéseinek
         megfelelően, egyetemleges felelősséget” írnak elő – a Vámkódex 213. cikke, amely az említett rendelkezések helyébe lépett,
         már nem utal a nemzeti jogra.

      42      Az említett 213. cikk mindössze megerősíti az egyetemleges kötelezettség elvét abban az esetben, ha több személy felel egy
         vámtartozás megfizetéséért. Nem ír elő ugyanis részletesebb szabályt ezen egyetemlegesség alkalmazását, nevezetesen azt érintően,
         hogy az egyik adóstársnak biztosított elengedés milyen esetleges következménnyel jár a többi adóstárs tartozására.

      43      Ilyen szabályt egyébiránt sem a Vámkódex, sem a végrehajtási rendelet egyéb rendelkezése nem tartalmaz kifejezetten.

      44      Következésképpen, bár a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének b) pontja a vámösszeg elengedése esetén előírja a vámtartozás
         megszűnését, e rendelkezés nem részletezi, hogy több adós esetén e megszűnés csak az elengedés kérelmezőjére vonatkozik‑e,
         vagy szükségszerűen kiterjed‑e a tartozás többi adóstársára is.

      45      E rendelkezés olyan értelmezése azonban, amely a vámtartozás megszűnését az elengedés iránti kérelem benyújtójára korlátozza
         egybeeső tényezők összességére tekintettel igazolhatónak tűnik.

      46      Először is a vámelengedést, mivel az a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének b) pontja értelmében a vámtartozás megszűnésének
         egyik okát jelenti, szigorúan kell értelmezni. E cikk ugyanis az Európai Unió saját forrásai védelmének szükségletére válaszol
         (lásd ebben az értelemben többek között a C‑230/08. sz., Dansk Transport og Logistik ügyben 2010. április 29‑én hozott ítélet
         [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 51. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      47      Másodszor a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is következik, hogy a tagállamok megtehetik a vámszabályok céljainak hatékony
         megvalósításához szükséges, és különösen a vámtartozás hatékony beszedését biztosító intézkedéseket, valamint e célok tiszteletben
         tartása mellett, és az arányosság elvével összhangban, adott esetben pontosíthatják az e szabályozásban előírt rendelkezések
         alkalmazási feltételeit (lásd ebben az értelemben a C‑414/02. sz. Spedition Ulustrans ügyben 2004. szeptember 23‑án hozott
         ítélet [EBHT 2004., I‑8633. o.] 38. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      48      Hozzá kell tenni, hogy a Vámkódex 213. cikke pont ezen, a vámtartozás hatékony beszedésére irányuló cél elérését, és így az
         Unió saját forrásai védelmének biztosítását szolgálja. Az egyetemlegesség ugyanis a nemzeti hatóságok rendelkezésére álló
         kiegészítő jogi eszköz a vámtartozás beszedését érintő aktusaik hatékonyságának megerősítése céljából.

      49      Márpedig a Vámkódex 213. cikke értelmében vett vámtartozást érintő egyetemleges kötelezettség keretében az olyan nemzeti jogi
         elv alkalmazása, mint amilyen a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott, egyetemleges adóstársak kölcsönös képviseletének
         elve – amelyből következően a Vámkódex 239. cikke alapján az egyik adóstársnak biztosított vámelengedésre az összes többi
         adóstárs is hivatkozhat a tartozás megfizetésével szemben, így a tartozásnak ugyanezen kódex 233. cikke első albekezdésének
         b) pontjában foglalt megszűnése szükségszerűen a tartozás egészére vonatkozik – nem járulna hozzá az említett, a vámszabályozásban
         alapvető jelentőséggel bíró cél eléréséhez.

      50      Harmadszor nem tűnik úgy, hogy a nemzeti jog ezen elvének alkalmazása, és a belőle eredő, a vámtartozást érintő alapvető következmények
         igazolhatók lennének a Vámkódex 239. cikkén alapuló, olyan vámelengedő határozat jellemzőire tekintettel, mint amely az alapügyben
         szerepel.

      51      A jelen esetben a vámtartozás adóstársait jelentő három társaságot terhelő egyetemleges kötelezettség nem ugyanabból az adóztatandó
         tényállásból ered. Bizonyos társaságok ugyanis a vámtartozást keletkeztető aktus – a jelen esetben vagy az árunak az Unió
         vámterületére a Vámkódex 202. cikke értelmében vett jogellenes bejuttatása, vagy az árunak az ugyanezen kódex 203. cikke értelmében
         vett vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása – kifejtőjeként kötelesek e tartozás megfizetésére. A többi társaságot terhelő
         egyetemleges kötelezettség az ilyen bejuttatásban vagy elvonásban való részvételükből, vagy abból ered, hogy ők szerezték
         meg vagy birtokolták az említett árukat.

      52      Az ilyen helyzetben az érintettnek tulajdonítható megtévesztés vagy súlyos gondatlanság hiányának vizsgálatánál, amely feltételtől
         a Vámkódex 239. cikke függővé teszi a behozatali vám elengedését, figyelembe kell venni a minden egyes adóstársat érintő,
         releváns egyedi körülményeket a vámtartozást keletkeztető tényállás szempontjából, valamint az egyes adóstársak szakmai tapasztalatát
         és gondosságát azon tények szempontjából, amelyeket nekik felrónak, és amelyek megalapozzák az egyetemleges kötelezettségüket.

      53      Ebből az is következik, hogy az olyan helyzetben, mint amilyen az alapügyben szerepel, a valamely adóstárs saját helyzetének
         vizsgálatából eredő következtetések főszabály szerint nem terjeszthetők ki más adóstársakra.

      54      Egyébiránt szemben azzal, amit az Asia P & P állít, az ilyen kiterjesztés nem igazolható a jelen esetben azzal sem, hogy a
         Mondia France, a vámelengedés iránti kérelem benyújtója, e kérelmet az Asia P & P – a vámtartozás másik adóstársa – vámügyekben
         általános jelleggel megbízott képviselőjeként terjesztette elő.

      55      Ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, a vámelengedést érintő ilyen képviselet ugyanis a Vámkódex 5. cikkének
         (4) bekezdésében előírt feltételek tiszteletben tartásának van alárendelve. Ezenkívül elég azt megállapítani, hogy a kérdést
         előterjesztő bíróság, amely egyedül jogosult az uniós jognak az alapügy tényállására való alkalmazására, úgy ítélte meg, hogy
         az olyan vámelengedés iránti kérelmet illetően, mint amelyet a Mondia France nyújtott be, az említett feltételek egyike sem
         teljesült.

      56      Ami a Maprochimet illeti, egyértelmű, hogy e társaság, amely maga a Mondia France társaságnak a Vámkódex 5. cikkének értelmében
         vett képviselőjeként járt el az áruk vámkezeléséhez köthető eljárások saját érdekében történő lefolytatásakor, nem állíthatja,
         hogy őt ez utóbbi társaság képviselte, amikor ez utóbbi társaság vámelengedésért folyamodott.

      57      A Maprochim nem hivatkozhat a Mondia France – a Maprochim által képviselt gazdasági szereplő – esetében megállapított súlyos
         gondatlanság hiányára sem.

      58      E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy az a gazdasági szereplő, aki vámügynököt bíz meg, függetlenül attól, hogy ezt
         követlen vagy közvetett képviselet keretében teszi, a vámhatóságok előtt minden esetben a vámtartozás adósának minősül, és
         nem mentesülhet a felelősség alól a vámügynökei által esetlegesen elkövetett hibák miatt (lásd a C‑38/07. P. sz., Heuschen & Schrouff
         Oriëntal Foods Trading kontra Bizottság ügyben 2008. november 20‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑8599. o.] 52. pontját).

      59      Ugyanígy a Bíróság megállapította, hogy a vámügynök esetleges gondatlanságára vonatkozó információkat – beleértve a szakmai
         tapasztalatának a mértékét is – figyelembe kell venni a képviselt importőr gondatlanságának az értékelésekor, mivel nem engedhető
         meg, hogy azon gazdasági szereplők, akik vámügynök szolgálatait veszik igénybe, mentesülhessenek a vámok utólagos beszedése
         alól arra hivatkozva, hogy a vámok területén nincs tapasztalatuk (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Heuschen & Schrouff
         Oriëntal Foods Trading kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 53.és 54. pontját).

      60      Ebből nem következik azonban az, hogy fordított esetben valamely vámügynöknek, amelynek szolgáltatásait általában a vámügyi
         szakmai tapasztalatai miatt veszik igénybe, előnye származhasson az általa képviselt gazdasági szereplő e téren fennálló tapasztalatlanságából.

      61      Ebből azt lehet levezetni, hogy a Vámkódex 239. cikkének mechanizmusából az következik, hogy az e cikken alapuló olyan vámelengedő
         határozatra, mint amely az alapügyben szerepel, csak az elengedés iránti kérelem benyújtója javára lehet hivatkozni.

      62      E következtetést egyébiránt megerősíti azon elv, amely szerint a behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése
         – amelyet csak bizonyos feltételek mellett és kifejezetten rögzített esetekben lehet engedélyezni – a behozatal és kivitel
         általános rendszere alóli kivételnek minősül, következésképpen az ilyen, a visszafizetést vagy elengedést előíró rendelkezéseket
         szigorúan kell értelmezni. (lásd többek között a C‑48/98 sz. Söhl & Söhlke ügyben 1999. november 11‑én hozott ítélet [EBHT 1999.,
         I‑7877. o.] 52. pontját).

      63      Végül az olyan helyzetben, mint amely az alapügyben szerepel, amennyiben az egyetemleges adóstársak kölcsönös képviseletét
         előíró nemzeti jogi elv alkalmazható lenne, abból az következne, hogy a vámtartozás egyetlen esetben sem lenne behajtható,
         még akkor sem, ha az elengedés iránti kérelem benyújtójától eltérő adóstársakat érintően fennállna az a veszély, hogy ezen
         adóstársak nem teljesítik a megtévesztés vagy súlyos gondatlanság hiányának feltételét, figyelembe véve mind az e vámtartozást
         érintő egyetemleges kötelezettségüket keletkeztető tényállás egyedi feltételeit, mind saját szakmai tapasztalatukat és gondosságukat.

      64      Az ilyen következmény aránytalan lenne, és ezért – ahogy arra a jelen ítélet 47. pontja emlékeztet – túllépné azon mérlegelési
         mozgástér határait, amellyel a tagállamok rendelkeznek a vámszabályozásban előírt rendelkezések alkalmazási feltételeinek
         részletes meghatározásával kapcsolatban.

      65      Következésképpen a vámtartozás tekintetében fennálló olyan egyetemleges kötelezettség helyzetében, mint amely az alapügyben
         szerepel, e vámtartozásnak a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének b) pontjában foglalt vámelengedés esetén bekövetkező megszűnése
         csak a vámelengedés iránti kérelem benyújtójára vonatkozik, és nem terjed ki a tartozás többi adóstársára.

      66      A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 213., 233.
         és 239. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az e 213. cikk értelmében vett vámtartozás tekintetében fennálló
         olyan egyetemleges kötelezettség vonatkozásában, mint amely az alapügyben szerepel, a nemzeti jog azon elvének alkalmazása,
         amelyből következően az egyik adóstársnak az említett 239. cikk alapján biztosított részbeni vámelengedésre az összes többi
         adóstárs hivatkozhat, így a vámtartozásnak az ugyanezen kódex 233. cikke első bekezdésének b) pontjában előírt megszűnése
         a tartozás egészére vonatkozik, és ennélfogva az összes egyetemleges adóstársat mentesíti annak megfizetése alól az elengedés
         összegének erejéig.

       A költségekről
      67      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      Az 1996. december 19‑i 82/97/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról
            szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 213., 233. és 239. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes
            az e 213. cikk értelmében vett vámtartozás tekintetében fennálló olyan egyetemleges kötelezettség vonatkozásában, mint amely
            az alapügyben szerepel, a nemzeti jog azon elvének alkalmazása, amelyből következően az egyik adóstársnak az említett 239. cikk
            alapján biztosított részbeni vámelengedésre az összes többi adóstárs hivatkozhat, így a vámtartozásnak az ugyanezen kódex
            233. cikke első bekezdésének b) pontjában előírt megszűnése a tartozás egészére vonatkozik, és ennélfogva az összes egyetemleges
            adóstársat mentesíti annak megfizetése alól az elengedés összegének erejéig.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság február 28.-i ítélete: 1991. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Kötelezettségszegés. # C-360/87. sz. ügy


A Törvényszék (hatodik tanács) 2015. március 18-i ítélete. # Intermark Srl kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-384/13. sz. ügy


title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2012. szeptember 27-i ítélete. # Producteurs de légumes de France kontra Európai Bizottság. # Állami támogatások - Gyümölcs- és zöldségágazat - A franciaországi gyümölcs- és zöldségpiac támogatását célzó "kampánytervek" - A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat - Jogos bizalom - A visszatérítendő összegek hibás kiszámítása. # T-328/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2012. szeptember 27-i ítélete – Producteurs de légumes de France kontra Bizottság
      (T-328/09. sz. ügy)
      „Állami támogatások – Gyümölcs- és zöldségágazat – A franciaországi gyümölcs- és zöldségpiac támogatását célzó »kampánytervek« – A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat – Jogos bizalom – A visszatérítendő összegek hibás kiszámítása”
      1.                     Közösségi jog – Elvek – Bizalomvédelem – Feltételek (vö. 18., 19. pont)
      2.                     Államok által nyújtott támogatások – Jogellenes támogatás visszatéríttetése – Az EK 88. cikk eljárási szabályainak megsértésével
            nyújtott támogatás – A kedvezményezettek esetleges jogos bizalma – Védelem – Feltételek és korlátok – A Bizottság tétlensége
            – A jogos bizalom hiánya – Kivételes körülmények – Hiány (EK 87. és EK 88. cikk) (vö. 20–22., 26–30. pont)
      Tárgy

               A Francia Köztársaság által a gyümölcs- és zöldségágazatban végrehajtott „kampánytervekről” szóló, 2009. január 28-i C(2009) 203 végleges
                  bizottsági határozat megsemmisítése iránti kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Producteurs de Légumes de France-ot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság 1985. október 3.-i ítélete. # Denkavit Futtermittel GmbH kontra Land Nordrhein - Westfalen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesverwaltungsgericht - Németország. # 195/84. sz. ügy


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2005. július 7-i ítélete.#Ergül Dogan kontra Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgerichtshof - Ausztria.#EGK-Törökország társulás - Munkavállalók szabad mozgása - 1/80 társulási tanácsi határozat - 6. cikk (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése és (2) bekezdése - Tagállam rendes munkaerőpiacához való tartozás - Büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet - Szabadságvesztés-büntetés - A tartózkodási jogra gyakorolt hatás.#C-383/03. sz. ügy.

text:
      C‑383/03. sz. ügy
      Ergül Dogan
      kontra
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
      (a Verwaltungsgerichtshof [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „EGK–Törökország társulás – Munkavállalók szabad mozgása – 1/80 társulási tanácsi határozat – A 6. cikk (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése és (2) bekezdése – Tagállam hivatalos munkaerőpiacán való jelenlét – Büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet – Szabadságvesztés-büntetés – A tartózkodási jogra gyakorolt hatás
      A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2005. július 7.
      Az ítélet összefoglalása
      Nemzetközi megállapodások — Az EGK–Törökország társulási megállapodás — Az EGK–Törökország társulási megállapodás által felállított
            Társulási Tanács — 1/80 határozat — Személyek szabad mozgása — Munkavállalók — Valamely tagállam hivatalos munkaerőpiacán
            jelen lévő török állampolgárnak a választása szerinti munkaviszonyhoz való hozzáférése e tagállamban és az ahhoz kötődő tartózkodási
            jog — A munkaerőpiacról fogva tartás következtében való távollét miatti jogkorlátozás — Megengedhetetlenség
      (1/80 EGK–Törökország társulási tanácsi határozat, 6. cikk, (1) bekezdés és 14. cikk, (1) bekezdés)
      Az 1/80 EGK-Törökország társulási tanácsi határozat 6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése alapján a négy év
         hivatalos munkaviszony után a választása szerinti munkaviszonyhoz való szabad hozzáférés jogával rendelkező török állampolgár
         nem veszíti el e jogát azon oknál fogva, mert az akár több éves fogva tartása alatt nem végzett munkát, amennyiben a fogadó
         állam hivatalos munkaerőpiacáról való távolléte csupán átmeneti.

      Az e rendelkezéssel az érintettnek juttatott munkavállalási jog és ahhoz kötődő tartózkodási jog csak a közrend, a közbiztonság
         és a közegészség okán korlátozhatók ugyanezen határozat 14. cikke (1) bekezdésének alkalmazásával, vagy azért, mert az érintett
         török állampolgár a szabadulása után túllépte az új munkaviszony létesítésének ésszerű idejét.

      (vö. 25. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2005. július 7.(*)

      „EGK–Törökország társulás – Munkavállalók szabad mozgása – 1/80 társulási tanácsi határozat – A 6. cikk (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése és (2) bekezdése – Tagállam hivatalos munkaerőpiacán való jelenlét – Büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet – Szabadságvesztés-büntetés – A tartózkodási jogra gyakorolt hatás”
      A C‑383/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgerichtshof (Ausztria)
         a Bírósághoz 2003. szeptember 12-én érkezett 2003. szeptember 4-i határozatával terjesztett elő az előtte

      Ergül Dogan
      és
      a Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök, R. Schintgen (előadó) és P. Kūris bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       E. Dogan képviseletében A. Summer, N. Schertler és N. Stieger Rechtsanwälte,
      –       az oszták kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –       a német kormány képviseletében A. Tiemann, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében G. Rozet és H. Kreppel, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19-i 1/80 társulási tanácsi határozat
         (a továbbiakban: 1/80 határozat) 6. cikkének értelmezésére irányul. A Társulási Tanácsot az Európai Gazdasági Közösség és
         Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló, egyrészről a Török Köztársaság, másrészről az Európai Gazdasági Közösség
         tagállamai és a Közösség által 1963. szeptember 12-én Ankarában aláírt, a Közösség nevében az 1963. december 23-i 64/732/EGK
         tanácsi határozattal (HL 1964. 217., 3685. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített megállapodás létesítette.

      2       E kérelmet az E. Dogan török állampolgár és a Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg (vorarlbergi tartományi biztonsági
         igazgatóság) között az osztrák államterületről való kiutasítás miatt folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
      3       Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
      „(1)  A családtagok szabad munkavállalásra való jogosultságáról szóló 7. cikk sérelme nélkül, valamely tagállam hivatalos munkaerőpiacán
         jelen lévő török munkavállaló ebben a tagállamban

      –       egy év hivatalos foglalkoztatás után jogosult arra, hogy munkavállalási engedélyét ugyanannál a munkaadónál megújítsa, amennyiben
         munkahellyel rendelkezik;

      –       három év hivatalos foglalkoztatás után – és a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel
         – jogosult arra, hogy ugyanazon foglalkozás vonatkozásában a választása szerinti munkaadónál pályázzon hivatalos feltételek
         mellett e tagállam munkaügyi hatóságánál bejelentett állásajánlatra;

      –       négy év hivatalos foglalkoztatás után jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra.
      (2)       Az éves szabadság és az anyaság, munkahelyi baleset vagy rövid betegség miatti távollét beleszámít a hivatalos foglalkoztatás
         idejébe. Az önhibán kívüli munkanélküliség időtartama, amelyet az illetékes hatóságok szabályosan megállapítottak, valamint
         a hosszabb betegség miatti távollét ugyan nem számít bele a hivatalos foglalkoztatás idejébe, de nem érinti a korábbi foglalkoztatási
         időtartam alatt megszerzett jogokat.” [nem hivatalos fordítás]

      4       E határozat 7. cikke szerint:
      „Valamely tagállam hivatalos munkaerőpiacán jelen lévő török munkavállaló családtagja, aki engedélyt kapott arra, hogy hozzá
         költözzön,

      –       jogosult – a Közösség tagállamai munkavállalóinak biztosítandó elsőbbségre is figyelemmel – bármely állásajánlatra pályázni,
         amennyiben ott már legalább három éve szabályszerű lakóhellyel rendelkezik;

      –       jogosult a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő szabad munkavállalásra, amennyiben ott legalább öt éve szabályszerű
         lakóhellyel rendelkezik.

      A török munkavállaló gyermeke, aki a fogadó országban szakképzésben vett részt, az érintett tagállamban való tartózkodása
         időtartamától függetlenül pályázhat minden állásajánlatra, amennyiben egyik szülője az érintett tagállamban legalább három
         éve szabályszerűen alkalmazásban állt.” [nem hivatalos fordítás]

      5       Ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdése szerint:
      „E szakasz rendelkezéseit a közrend, a közbiztonság és a közegészség miatt indokolt korlátozásokra is figyelemmel kell alkalmazni.”
         [nem hivatalos fordítás]

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      6       Az iratokból kitűnik, hogy E. Dogan (született: 1948-ban) a Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg vele szemben
         az osztrák államterületen való tartós tartózkodási tilalmat elrendelő 2000. május 24-i határozatát támadta meg.

      7       E határozat meghozatalakor E. Dogan körülbelül 27 éve élt Ausztriában, és több éve jogszerűen vállalt munkát. Nős, 4 gyermek
         apja. 1975‑76-ban engedélyezték, hogy a családja hozzá költözzön.

      8       Súlyos bűncselekmény elkövetése miatt 1998. augusztus 10-én letartóztatták, és 1999. március 9-én három év szabadságvesztésre
         ítélték, amit egészében kitöltött.

      9       A megtámadott határozat ezen az elítélésen alapul. Az osztrák idegenrendészeti törvény (BGBl. I., 1997/75.) 36. cikke szerint
         ugyanis fennállnak a tartózkodási tilalom elrendelésének feltételei, ha a külföldit osztrák bíróság három hónapot meghaladó
         tartamú végrehajtandó szabadságvesztésre ítélte. E. Dogan tartós tartózkodási tilalmat elrendelő határozat ellen indított
         keresetének halasztó hatályát nem ismerték el, így őt Ausztria elhagyására kötelezték.

      10     A kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy E. Dogan előzetes letartóztatásba helyezéséig megszerezte az 1/80 határozat
         6. cikkének (1) bekezdésében írt jogokat annak alapján, hogy négy évet meghaladó ideig jogszerű munkaviszonya volt Ausztriában.

      11     A kérdést előterjesztő bíróság azonban bizonytalan abban, nem vesztette-e el E. Dogan e jogokat fogva tartása folytán. E tekintetben
         azt a kérdést teszi fel, hogy a C‑340/97. sz. Nazli-ügyben 2000. február 10-én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑957. o.) alapján
         tekinthető-e úgy, hogy nem csupán az előzetes letartóztatás, hanem általános jelleggel minden szabadságvesztés, még az el
         nem hanyagolható – a jelen esetben három év – tartamú szabadságvesztés is csak ideiglenesen szakítja meg a török munkavállalónak
         a fogadó tagállam hivatalos munkaerőpiacán való jelenlétét, és nem érinti az érintett szerzett jogait, amennyiben szabadulása
         után ésszerű időn belül munkát vállal, vagy éppen ellenkezőleg, a szakmai tevékenység gyakorlásának a büntetőjogi felelősség
         megállapítása és az azt követő szabadságvesztés miatti elmaradása nem „önhibán kívüli” munkanélküliségnek minősül az 1/80
         határozat 6. cikke (2) bekezdésének második mondata értelmében, azon oknál fogva, mert az az érintett felróható magatartásának
         következménye, ezért annak a munkavállaló által már gyakorolt jogok elvesztéséhez kell vezetnie.

      12     Mivel a Verwaltungsgerichtshof úgy vélte, hogy e körülmények között a jogvita eldöntéséhez a közösségi jog értelmezése szükséges,
         eljárását felfüggesztette, és a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Akként kell-e értelmezni az […] 1/80 határozat 6. cikkének (2) bekezdését, hogy a török állampolgár elveszíti az [e határozat]
         6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése alapján őt megillető jogot, ha három év tartamú szabadságvesztés-büntetésének
         végrehajtása miatt fogva van?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      13     E kérdés hasznos megválaszolása végett emlékeztetni kell arra, hogy az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének szövegezéséből
         kitűnik: e rendelkezés első és második francia bekezdésétől eltérően – melyek csupán azt írják elő, hogy a tagállam területére
         jogszerűen és engedélyezett munkavállalás végett belépő török állampolgár, aki az első hivatalos munkaviszonyban töltött év
         után is ugyanannál a munkáltatónál dolgozik, mely részletes szabályok szerint végezhet munkát a fogadó tagállamban (első francia
         bekezdés), illetve mely részletes szabályok szerint fogadhatja el három év hivatalos munkaviszony után és a tagállamokból
         származó munkavállalók előnyben részesítésének fenntartása mellett ugyanazon foglalkozás körében más munkáltató állásajánlatát
         (második francia bekezdés) – ugyanezen rendelkezés harmadik francia bekezdése a török munkavállalónak nem csupán a már létező
         állásajánlat elfogadásának a jogát adja meg, hanem az érintett által szabadon választott bármely munkaviszony keresésének
         és az ahhoz való hozzáférésnek a jogát is (lásd a C‑171/95. sz. Tetik-ügyben 1997. január 23-án hozott ítélet [EBHT 1997.,
         I‑329. o.] 26. pontját és a Nazli-ítélet [hivatkozás fent] 27. pontját).

      14     Márpedig egyrészt az olyan török munkavállalóról szólva, mint E. Dogan, aki négy év hivatalos munkaviszony után a fogadó tagállamban
         e harmadik francia bekezdésnek megfelelően jogosult „a választása szerinti bármely munkaviszonyban történő munkavállalásra”,
         a Bíróság rendszeresen akként határozott, hogy e rendelkezés közvetlen hatályából nemcsak az következik, hogy az érintett
         az 1/80 határozatból egyedi jogot vezethet le a munkavállalás terén, de e jog hatékony érvényesülése szükségszerűen magában
         foglalja a megfelelő tartózkodási jogot is, amely független az e jogok megszerzéséhez szükséges feltételek folyamatos fennállásától
         (lásd a C‑192/89. sz. Sevince-ügyben 1990. szeptember 20-án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑3461. o.] 29. és 31. pontját, a C‑237/91. sz.
         Kus-ügyben 1992. december 16-án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑6781. o.] 33. pontját, a Tetik-ítélet [hivatkozás fent] 26.,
         30. és 31. pontját, valamint a Nazli-ítélet [hivatkozás fent] 28. és 40. pontját; lásd ehhez hasonlóan az 1/80 határozat 7. cikke
         első bekezdésének második francia bekezdésével kapcsolatban a C‑329/97. sz. Ergat-ügyben 2000. március 16-án hozott ítélet
         [EBHT 2000., I‑1487. o.] 40. pontját és a C‑467/02. sz. Cetinkaya-ügyben 2004. november 11-én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑0000. o.]
         31. pontját, ugyanezen határozat 7. cikkének második bekezdésével kapcsolatban pedig a C‑355/93. sz. Eroglu-ügyben 1994. október
         5-én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑5113. o.] 20. pontját és a C‑210/97. sz. Akman-ügyben 1998. november 19-én hozott ítélet
         [EBHT 1998., I‑7519. o.] 24. pontját).

      15     Ugyanis az 1/80 határozat 6. cikkének (2) bekezdése kizárólag az ugyanezen cikk (1) bekezdésében szereplő, a hivatalos munkaviszony
         időtartamához igazodva fokozatosan szélesedő jogok megalapozásának szakaszára vonatkozik, és így egyedül az ehhez szükséges
         különböző munkavállalási időszakok számítása érdekében rögzíti a különböző munkaszünetelési okoknak az e szakaszokra gyakorolt
         hatását (erről lásd a C‑434/93. sz. Bozkurt-ügyben 1995. június 6-án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑1475. o.] 38. pontját, a
         Tetik-ítélet [hivatkozás fent] 36-39. pontját és a Nazli-ítélet [hivatkozás fent] 40. pontját).

      16     Ezzel szemben, attól a pillanattól kezdve, amikor a török munkavállaló teljesítette az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének
         harmadik francia bekezdésében írt feltételeket, és így az e rendelkezéssel juttatott, választása szerinti bármely munkaviszonyra
         vonatkozó, feltétlen szabad munkavállalási jog és az annak szükségszerű velejáróját képező tartózkodási jog jogosultjává válik,
         e cikk (2) bekezdése már nem alkalmazható.

      17     Következésképpen, ellentétben az osztrák és a német kormány álláspontjával, az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének harmadik
         francia bekezdésével juttatott jogok értelmezése független attól a ténytől, hogy e cikk (2) bekezdése a fogva tartást nem
         említi. Ugyanígy nem áll helyt e kormányok azon érve, miszerint a török munkavállalónak a fogva tartása idején fennálló munkaerőpiactól
         való távolléte neki felróható, így a fogva tartásból eredő munkanélküliség nem tekinthető „önhibáján kívülinek” e 6. cikk
         (2) bekezdésének második mondata értelmében.

      18     Másfelől, az ítélkezési gyakorlat kimondja: avégett, hogy a török munkavállaló által az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének
         harmadik francia bekezdése alapján gyakorolt jogokat ne fosszuk meg a lényegüktől, e rendelkezést akként kell értelmezni,
         hogy az nem csupán a munkavégzésre vonatkozik, hanem a fogadó tagállam munkaerőpiacába már rendesen beilleszkedett érdekeltnek
         feltétlen munkavállalási jogot juttat, amely szükségszerűen magában foglalja azt is, hogy szabad döntése alapján a munkaviszonyt
         megszüntetheti, és helyette másikat kereshet (a Nazli-ítélet [hivatkozás fent] 35. pontja). E rendelkezés első és második
         francia bekezdésétől eltérően annak harmadik francia bekezdése ugyanis nem követel meg folyamatos munkaviszonyt.

      19     A Bíróság ebből arra a következtetésre jut, hogy az ilyen török munkavállalónak joga van átmenetileg megszakítani a munkaviszonyát.
         Az ilyen megszakítás ellenére továbbra is a fogadó tagállam hivatalos munkaerőpiacán van jelen az 1/80 határozat (1) bekezdésének
         értelmében addig, amennyi időre más munkaviszony kereséséhez ésszerűen szüksége van. Így tehát ezen államban tartózkodási
         engedélyének meghosszabbítását kérheti a választása szerinti bármely munkaviszonyhoz való szabad hozzáférés joga gyakorlásának
         folytatása végett, feltéve, hogy ténylegesen új munkát keres, és adott esetben más munkaviszony ésszerű időn belüli létesítése
         érdekében a munkaügyi hatóság rendelkezésére áll (erről lásd a Tetik-ítélet [hivatkozás fent] 30., 31., 41., 46. és 48. pontját,
         valamint a Nazli-ítélet [hivatkozás fent] 38. és 40. pontját).

      20     Az 1/80 határozat 6. cikkének (1) bekezdésével bevezetett rendszeren és az e rendelkezés harmadik francia bekezdésében a török
         munkavállalónak juttatott munkavállalási és tartózkodási jog hatékony érvényesülésén alapuló fenti értelmezés követendő, bármi
         legyen is az érintett fogadó tagállami munkaerőpiacról való távollétének az oka, amennyiben e távollét ideiglenes jellegű.

      21     Abban az esetben, ha a munkavállalás elmaradása ‑ az alapügybelihez hasonlóan ‑ a munkavállaló fogva tartásából következik,
         a fogva tartás végrehajtásának módja főszabály szerint közömbös, amennyiben az érintett török munkavállaló munkaerőpiacról
         való távolléte időben korlátozott.

      22     Mint az a C‑482/01. és C‑493/01. sz., Orfanopoulos és Oliveri egyesített ügyekben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 2004.,
         I‑5257. o.) 50. pontjából kitűnik, a Nazli-ítélet [hivatkozás fent] megoldása nem szorítkozik annak az ügynek az egyedi körülményeire,
         azaz hogy a kérdéses munkavállalót több mint egy évig előzetes letartóztatásban tartották, majd teljes tartamában felfüggesztett
         szabadságvesztésre ítélték. Éppen ellenkezőleg, e megoldás az indokok azonossága folytán teljes egészében átvehető a hivatalos
         munkaerőpiacról végrehajtandó szabadságvesztés végrehajtása miatti átmeneti távollét esetére. Közelebbről, nem releváns az
         a körülmény, hogy a fogva tartás ‑ akár hosszú ideig is ‑ akadályozta az érintettet a munkavállalásban, mivel nem zárta ki
         későbbi részvételét az aktív életben.

      23     E helyzetben a nemzeti hatóságok az 1/80 határozat 6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdésén alapuló munkavállalási
         és tartózkodási jogainak gyakorlásában – kivéve, ha véglegesen felhagyott a fogadó tagállam hivatalos munkaerőpiacán való
         jelenléttel, mert objektíve már nincs esélye a munkaerőpiacra való újbóli beilleszkedésre vagy fogva tartásának letelte után
         túllépte az új munkaviszony létesítésének ésszerű határidejét – csak ugyanezen határozat 14. cikkének (1) bekezdése alapján
         korlátozhatják az érintettet.

      24     E tekintetben fontos hozzáfűzni: az ítélkezési gyakorlatból is az következik, hogy az utóbbi rendelkezésre kiutasítás csak
         akkor alapítható, ha az érintett személyes magatartása a közrend újabb súlyos megzavarásának konkrét veszélyét rejti magában.
         Ilyen intézkedés tehát általános megelőzési céllal nem rendelhető el automatikusan a büntetőjogi felelősség megállapítását
         követően (lásd Nazli-ítélet [hivatkozás fent] 61., 63. és 64. pontjait).

      25     A fenti megfontolások összességére figyelemmel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1/80 határozat
         6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése alapján a választása szerinti munkaviszonyhoz való szabad hozzáférés
         jogával rendelkező török állampolgár nem veszíti el e jogát azon oknál fogva, mert az akár több éves fogva tartása alatt nem
         végzett munkát, amennyiben a fogadó állam hivatalos munkaerőpiacáról való távolléte csupán átmeneti.

      Az e rendelkezéssel az érintettnek juttatott munkavállalási és ahhoz kötődő tartózkodási jogok csak a közrend, a közbiztonság
         és a közegészség okán korlátozhatók ugyanezen határozat 14. cikke (1) bekezdésének alkalmazásával, vagy azért, mert az érintett
         török állampolgár a szabadulása után túllépte az új munkaviszony létesítésének ésszerű idejét.

       A költségekről
      26     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
      Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló megállapodás létesítette Társulási Tanács
            1/80 határozata 6. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése alapján a választása szerinti munkaviszonyhoz való szabad
            hozzáférés jogával rendelkező török állampolgár nem veszíti el e jogát azon oknál fogva, mert az akár több éves fogva tartása
            alatt nem végzett munkát, amennyiben a fogadó állam hivatalos munkaerőpiacáról való távolléte csupán átmeneti.
      Az e rendelkezéssel az érintettnek juttatott munkavállalási és ahhoz kötődő tartózkodási jogok csak a közrend, a közbiztonság
            és a közegészség okán korlátozhatók ugyanezen határozat 14. cikke (1) bekezdésének alkalmazásával, vagy azért, mert az érintett
            török állampolgár a szabadulása után túllépte az új munkaviszony létesítésének ésszerű idejét.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2017. október 19.#Vereniging Hoekschewaards Landschap kontra Staatssecretaris van Economische Zaken.#A Raad van State (Hollandia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – 92/43/EGK irányelv – A természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelme – (EU) 2015/72 végrehajtási határozat – Az atlanti bioföldrajzi régió közösségi jelentőségű természeti területeit tartalmazó jegyzék – A természeti terület felszíni területének méretcsökkentése – Tudományos tévedés – Érvényesség.#C-281/16. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2017. október 19. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal – 92/43/EGK irányelv – A természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelme – (EU) 2015/72 végrehajtási határozat – Az atlanti bioföldrajzi régió közösségi jelentőségű természeti területeit tartalmazó jegyzék – A természeti terület felszíni területének méretcsökkentése – Tudományos tévedés – Érvényesség”
      A C‑281/16. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Raad van State (államtanács, Hollandia) a Bírósághoz 2016. május 20‑án érkezett, 2016. május 18‑i határozatával terjesztett elő
      a Vereniging Hoekschewaards Landschap

      és
      a Staatssecretaris van Economische Zaken között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz tanácselnök, C. Vajda, Juhász E., K. Jürimäe és C. Lycourgos (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2017. május 11‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               –

               a Vereniging Hoekschewaards Landschap képviseletében A. Jonkhoff és W. Zwier advocaten,

               –

               a holland kormány képviseletében K. Bulterman, B. Koopman és C. S. Schillemans, meghatalmazotti minőségben,

               –

               az Európai Bizottság képviseletében E. Manhaeve és C. Hermes, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2017. június 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az atlanti biogeográfiai régió közösségi jelentőségű természeti területeit tartalmazó, nyolcadik alkalommal frissített jegyzék elfogadásáról szóló, 2014. december 3‑i (EU) 2015/72 bizottsági végrehajtási határozat (HL 2015. L 18., 385. o.) érvényességére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Vereniging Hoekschewaards Landschap és a Staatssecretaris van Economische Zaken (gazdasági ügyekért felelős államtitkár, Hollandia) (a továbbiakban: államtitkár) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya egy különleges természetmegőrzési terület (a továbbiakban: KTT) felszíni területének csökkentése.

         Jogi háttér
      Az uniós jog
      A 92/43/EGK irányelv

               3

               A 2006. november 20‑i 2006/105/EK tanácsi irányelvvel (HL 2006. L 363., 368. o.) módosított, a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló, 1992. május 21‑i 92/43/EGK tanácsi irányelv (HL 1992. L 206., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 102. o.) 1. cikke így szól:
               „Ezen irányelv alkalmazásában:

                        a)

                        védelem: valamennyi, a vadon élő állat‑ és növényfajok természetes élőhelyei és populációi e) és i) pontban meghatározott kedvező védettségi helyzetének [helyesen: állapotának] fenntartásához, illetve helyreállításához szükséges intézkedés;

                  […]

                        e)

                        egy természetes élőhely védettségi helyzete [helyesen: állapota]: a természetes élőhelyet és jellegzetes fajait érintő azon hatások összessége, amelyek a 2. cikkben meghatározott területen belül hosszú távon befolyásolhatják az élőhely természetes kiterjedését, szerkezetét és funkcióit, csakúgy mint jellegzetes fajainak hosszú távú fennmaradását.
                        Egy természetes élőhely védettségi állapota abban az esetben minősül »kedvezőnek«, ha:

                                 –

                                 természetes kiterjedése és az azon belül található területek nagysága állandó vagy növekvő, továbbá

                                 –

                                 hosszú távú fennmaradásához szükséges sajátos szerkezete és funkciói biztosítottak, és valószínűleg a belátható jövőben is biztosítottak lesznek, továbbá

                                 –

                                 jellegzetes fajainak védettségi helyzete [helyesen: állapota] az i) pontban meghatározottak szerint kedvezőnek minősül;

                  […]

                        i)

                        egy faj védettségi helyzete [helyesen: állapota]: a fajt érintő azon hatások összessége, amelyek a 2. cikkben meghatározott területen belül hosszú távon befolyásolhatják a faj populációinak eloszlását és sűrűségét.
                        A védettségi helyzet [helyesen: állapot] abban az esetben minősül »kedvezőnek«, ha

                                 –

                                 az érintett faj populációinak dinamikájára vonatkozó adatok azt mutatják, hogy a faj képes hosszú távon fenntartani magát természetes élőhelyének életképes alkotórészeként, továbbá

                                 –

                                 a faj természetes előfordulási területe nem csökken, és valószínűleg a belátható jövőben sem fog csökkenni, továbbá

                                 –

                                 kellő nagyságú élőhely áll rendelkezésre jelenleg, és valószínűleg a jövőben is a faj populációinak hosszú távú fennmaradásához;

                  […]

                        k)

                        közösségi jelentőségű természeti terület: olyan természeti terület, amely az azt magában foglaló bioföldrajzi régión vagy régiókon belül jelentős mértékben hozzájárul az I. mellékletben felsorolt természetes élőhely [helyesen: természetes élőhelytípus] vagy a II. mellékletben felsorolt faj kedvező védettségi állapotának fenntartásához, illetve helyreállításához, csakúgy mint a 3. cikkben említett Natura 2000 egységességéhez, és/vagy a biológiai sokféleség fenntartásához az érintett bioföldrajzi régión vagy régiókon belül.
                        […]

                        l)

                        [KJTT]: olyan, közösségi jelentőségű és a tagállamok által törvényi [helyesen: jogszabályi], közigazgatási és/vagy szerződéses aktus útján kijelölt természeti terület, amelyben meghozták a szükséges intézkedéseket azon természetes élőhelyek és/vagy fajok populációinak kedvező védettségi helyzetének [helyesen: állapotának] helyreállítására, illetve fenntartására, amelyek céljára a természeti területet kijelölték;
                        […]”

               4

               Az „élőhely”‑irányelv 2. cikke így rendelkezik:
               „(1)   Az irányelv célja, hogy a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelmével hozzájáruljon a biológiai sokféleség biztosításához az [EUM‑Szerződésben] érintett tagállamok európai területén belül [helyesen: a tagállamoknak az [EUM‑Szerződés] hatálya alá tartozó európai területén belül].
               (2)   Az irányelvnek megfelelően hozott intézkedések célja a közösségi érdekeltségű [helyesen: jelentőségű] természetes élőhelyek, valamint vadon élő állat‑ és növényfajok kedvező védettségi helyzetének [helyesen: állapotának] fenntartása, illetve helyreállítása.
               (3)   Az irányelvnek megfelelően hozott intézkedések figyelembe veszik a gazdasági, társadalmi és kulturális igényeket, valamint a regionális és a helyi sajátosságokat is.”

               5

               Ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése előírja:
               „A [KTT‑k] egységes európai ökológiai hálózatát Natura 2000 néven hozzák létre [helyesen: Natura 2000 néven létrehozzák a KTT‑k egységes európai ökológiai hálózatát]. Az I. mellékletben felsorolt természetes élőhelytípusokat magában foglaló, továbbá a II. mellékletben felsorolt fajok élőhelyéül szolgáló természeti területekből álló hálózat célja, hogy biztosítsa az érintett természetes élőhelytípusok, valamint az érintett fajok élőhelyeinek kedvező védettségi állapotának fenntartását vagy adott esetben helyreállítását természetes kiterjedésükön, illetve elterjedési területükön belül”.

               6

               Az említett irányelv 4. cikke értelmében:
               „(1)   A III. mellékletben (1. szakasz) meghatározott követelmények és a vonatkozó tudományos ismeretek alapján minden egyes tagállam benyújtja a megfelelő természeti területek javasolt jegyzékét, amelyben feltüntetik, hogy az I. mellékletben felsorolt természetes élőhelytípusok, illetve a II. mellékletben felsorolt őshonos fajok közül melyek fordulnak elő az egyes természeti területeken. […] A 11. cikkben említett felügyeleti tevékenység eredményeinek ismeretében a tagállamok adott esetben javasolják a jegyzék kiigazítását.
               […]
               (2)   A III. mellékletben (2. szakasz) meghatározott követelmények alapján, továbbá az 1. cikk c) pontjának iii. alpontjában említett öt bioföldrajzi régió, valamint a 2. cikk (1) bekezdésében említett terület egészének keretén belül a Bizottság – a tagállamokkal egyetértésben – az általuk készített jegyzékek felhasználásával összeállítja a közösségi jelentőségű természeti területek jegyzékének tervezetét, amely megállapítja, hogy mely természeti terület foglal magában egy vagy több elsődleges fontosságú természetes élőhelytípust, vagy mely szolgál veszélyeztetett faj élőhelyeként [helyesen: amely felsorolja azokat a területeket, ahol egy vagy több elsődleges fontosságú természetes élőhelytípus található, illetve amelyek egy vagy több veszélyeztetett fajnak adnak otthont].
               […]
               A Bizottság a 21. cikkben megállapított eljárással összhangban hagyja jóvá a közösségi jelentőségű természeti területek jegyzékét, amely megállapítja, hogy mely természeti terület foglal magában egy vagy több elsődleges fontosságú természetes élőhelytípust, vagy mely szolgál veszélyeztetett faj élőhelyeként.
               […]
               (4)   Egy közösségi jelentőségű természeti terület (2) bekezdésben megállapított eljárással összhangban történő jóváhagyása után az érintett tagállam a lehető leghamarabb – de legkésőbb hat éven belül – [KTT‑vé] nyilvánítja az érintett területet, és meghatározza annak különös fontosságát annak alapján, hogy az egyes természeti területek mennyire fontos szerepet töltenek be az I. mellékletben felsorolt természetes élőhelytípusok, illetve a II. mellékletben felsorolt fajok kedvező védettségi állapotának biztosításával történő fenntartása, illetve helyreállítása, valamint a Natura 2000 hálózat egységessége szempontjából, figyelembe véve továbbá, hogy milyen mértékben fenyegeti a károsodás vagy a pusztulás veszélye az egyes természeti területeket.
               […]”

               7

               Az „élőhely”‑irányelv 9. cikke az alábbiakat mondja ki:
               „A Bizottság a 21. [helyesen: 19.] cikkben megállapított eljárással összhangban rendszeresen megvizsgálja a Natura 2000 hozzájárulását a 2. és a 3. cikkben kitűzött célok eléréséhez. Ennek során megfontolásra kerülhet egy korábban kijelölt [KTT] visszaminősítése is, amennyiben a 11. cikkben előírt felügyeleti tevékenység eredményeképpen észlelt természetes folyamat ezt indokolttá teszi”.

               8

               Ezen irányelv 11. cikkének szövege a következő:
               „A tagállamok felügyelik a 2. cikkben említett természetes élőhelyek és fajok védettségi állapotát, különös tekintettel az elsődleges fontosságú természetes élőhelytípusokra és a veszélyeztetett fajokra.”

               9

               Az említett irányelv III. melléklete rögzíti a közösségi jelentőségű természeti területeknek (a továbbiakban: KJTT‑k) misősíthető területek kiválasztásának és a KTT‑k kijelölésének s szempontjait. Közelebbről az 1. szakaszra vonatkozó szempontokkal kapcsolatban, amely szakasz a „területek relatív jelentőségének nemzeti szintű értékelését az I. mellékletben szereplő természetes élőhelytípusok, illetve a II. mellékletben szereplő fajok tekintetében (beleértve a kiemelt jelentőségű természetes élőhelytípusokat és a kiemelt jelentőségű fajokat) foglalja magában, e melléklet az alábbi passzust tartalmazza:

                        „A.

                        A terület jelentőségének értékelésére vonatkozó szempontok az I. mellékletben szereplő természetes élőhelytípus esetében

                                 a)

                                 Az érintett természetes élőhelytípus reprezentativitási foka a vizsgált területen.

                                 b)

                                 A vizsgált területen belül az érintett természetes élőhelytípus által elfoglalt terület aránya az ország egészén belül ugyanazon természetes élőhelytípus által elfoglalt teljes területhez képest.

                                 c)

                                 Az érintett természetes élőhelytípus struktúrájának és funkcióinak védettségi foka, továbbá a helyreállítás lehetőségei.

                                 d)

                                 A terület értékének általános értékelése az érintett természetes élőhelytípus védelmének szempontjából.

                        B.

                        A terület jelentőségének értékelésére vonatkozó szempontok a II. mellékletben szereplő faj esetében

                                 a)

                                 Az érintett faj vizsgált területen élő populációjának nagysága és sűrűsége ugyanazon faj országos populációihoz képest.

                                 b)

                                 Az élőhelynek az érintett faj szempontjából fontos jellegzetességeinek védettségi foka, továbbá a helyreállítás lehetőségei.

                                 c)

                                 A területen élő populáció elszigeteltségének foka az érintett faj természetes elterjedéséhez képest.

                                 d)

                                 Az érintett faj védelmét szolgáló terület értékének átfogó értékelése”.

         A Bizottság által az „élőhely”‑ irányelv 4. cikke (2) bekezdése harmadik albekezdése alkalmazásában elfogadott határozatok

               10

               A Bizottság a 92/43/EGK tanácsi irányelv értelmében az atlanti bioföldrajzi régió közösségi jelentőségű természeti területeit tartalmazó jegyzékének elfogadásáról szóló, 2004. december 7‑i 2004/813/EK határozatával (HL 2004. L 387., 1. o.) a Holland Királyság javaslatára Haringvliet területét (Hollandia) KJTT‑nek jelölte ki az NL1000015 kódszám alatt, 11108 hektár (ha) felszíni területet illetően.

               11

               Az atlanti bioföldrajzi régió KJTT‑i jegyzékének hét ezt követő frissítése fenntartotta e jegyzékben Haringvliet területét, ugyanazon felszíni területet illetően.

               12

               Ezzel szemben a Bizottság a 2015/72 végrehajtási rendelettel, amely az említett jegyzéket nyolcadik alkalommal frissítette, Haringvlietet csak 10988 hektár (ha) felszíni területet illetően tartotta fenn KJTT‑ként.

         A holland jog

               13

               Az 1998. május 25‑i Natuurbeschermingswet 1998 (a természetvédelemről szóló, 1998. évi törvény) 10a. cikkének (1) bekezdése így szól:
               „Miniszterünk kijelöli a területeket az [élőhely‑] irányelv végrehajtása […] céljából”.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               14

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Leenheerenpolder egy, mintegy 110 hektár felszíni területű földgát, amely Haringvliet terület részét képezte, amikor ezen utóbbit a 2004/813 határozattal felvették az atlanti bioföldrajzi régió KJTT‑einek jegyzékébe, mivel e földgát lehetőségeket rejtett magában a Haringvliet KJTT más részein megtalálható élőhelyek és fajok helyreállítása tekintetében. Úgy tervezték ugyanis, hogy a Leenheerenpoldert, amely akkoriban olyan mezőgazdasági területekből állt, amelyek nem adtak otthont az említett KJTT más részein megtalálható védett természetes élőhelyeknek és fajoknak, úgynevezett „gátmegszüntetési” akciónak vetik alá, amely azt jelenti, hogy e területet, potenciáljának kiaknázása céljából, az árapályjelenségnek kitett természeti területté alakítják.

               15

               A Holland Királyság egy 2013. július 4‑i határozattal a természetvédelemről szóló 1998. évi törvény 10a. cikke alapján Haringvlietet KTT‑nek jelölte ki, kizárta ugyanakkor e területből a Leenheerenpoldert. A Raad van State (államtanács, Hollandia) 2014. október 1‑jei határozatával az előbbi határozatot megsemmisítette azon részében, amely szerint a Leenheerenpolder nem képezi részét e KTT‑nek. Az államtanács úgy ítélte meg ugyanis, hogy mivel a Leenheerenpolder a Haringvliet KJTT‑nek a Bizottság által a 2004/813 határozata óta rögzített határain belül húzódik, a Holland Királyságnak az „élőhely”‑irányelv 4. cikke (4) bekezdésének alkalmazásában e földgátat az említett KTT‑be kell foglalnia.

               16

               2013 októberében a Holland Királyság javasolta a Bizottságnak, hogy vonja ki a Leenheerenpoldert a Haringvliet KJTT‑ből, következésképpen csökkentse annak felszíni területét.

               17

               2014. szeptember 10‑i levelével a Bizottság kiegészítő magyarázatot kért e tagállamtól ezen, a Haringvliet KJTT felszíni területének csökkentésére vonatkozó projekttel kapcsolatban.

               18

               2014. szeptember 30‑i levelében az államtitkár előadta a Bizottságnak, hogy a Leenheerenpolder nem tartalmaz természeti értékeket, és hogy felhagytak az e földgát visszaalakítására irányuló eredeti tervekkel, mivel Beningerwaard és Tiengemeten vizes területeinek és a Haringvliet KJTT kisebb méretű földgátjainak helyreállítása elegendő a KJTT védelmi céljainak megvalósításához. Az államtitkár hozzátette e levélben, hogy a gátmegszüntetési projekttel politikai, szociális és költségvetési okokból hagytak fel.

               19

               A Bizottság szolgálatai 2014. október 24‑i levelükben azt válaszolták, hogy elfogadják a Haringvliet KJTT módosítására vonatkozó javaslatot, figyelembe véve egyrészt az e terület egyéb részeinek helyreállítási potenciálja tekintetében a holland hatóságok által végzett kedvező értékelést, másrészt azt, hogy bizonyos számú helyreállítási intézkedést már hoztak más térségekben. Ebben a levélben a Bizottság úgy vélte, hogy a Leenheerenpolder Haringvliet KJTT‑be foglalására vonatkozó eredeti javaslat „tudományos tévedés”.

               20

               A Bizottság a 2015/72 végrehajtási határozattal, fenntartva Haringvliet területet az atlanti bioföldrajzi régió KJTT‑inek listáján, e területből kizárta a Leenheerenpoldert.

               21

               Az államtitkár 2015. április 28‑i határozatával, a természetvédelemről szóló 1998. évi törvény 10a. cikkének (1) bekezdése alapján és a 2015/72 végrehajtási határozat végrehajtása céljából KTT‑nek jelölte a Haringvliet KJTT‑t, kizárva abból a Leenheerenpoldert.

               22

               A Vereniging Hoekschewaards Landschap, mivel úgy vélte, hogy e földgát egyedi és olyan, a torkolatot érintő helyreállítási potenciált kínál, amilyen nincs máshol a Haringvliet KJTT‑n belül, keresetet nyújtott be a 2015. április 28‑i határozat ellen a Raad van State (államtanács) előtt.

               23

               A Raad van State (államtanács) kiemeli, hogy az államtitkár arra hivatkozott előtte, hogy a tudományos tévedés abban állt, hogy ő, amikor a Haringvliet terület KJTT‑k jegyzékébe való felvételét javasolta, tévesen vélte úgy, hogy a Leenheerenpolder nem csupán alkalmas, de ezenfelül szükséges is e terület védelmi céljainak megvalósításához. E bíróság kétségeket táplál a tekintetben, hogy ilyen körülmények között, feltéve hogy a Holland Királyság kérelmét elegendő adat támasztja alá, az említett terület felszíni területének csökkentését indokolhatja ilyen okkal.

               24

               Ilyen körülmények között a Raad van State (államtanács) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
               „Érvényes‑e a [2015/72] végrehajtási határozat annyiban, amennyiben e jegyzékbe a Haringvliet területet a Leenheerenpolder nélkül veszi fel?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               25

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy Haringvliet terület felszíni területének a Leenheerenpolder kizárásával, azzal az indokkal történő csökkentése, hogy az utóbbinak e területbe való eredeti belefoglalása tudományos tévedés eredménye volt, érvényes‑e.

               26

               Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a jelen ügy nem tartozik az „élőhely”‑irányelv 9. cikkének alkalmazási körébe, amely cikk értelmében valamely KTT visszaminősíthető, „amennyiben a 11. cikkben előírt felügyeleti tevékenység eredményeképpen észlelt természetes folyamat ezt indokolttá teszi”, mivel a Holland Királyság nem hivatkozott ilyen folyamatra.

               27

               Ugyanis, jóllehet a Bizottság a 2004/813 határozattal a Holland Királyság javaslatára és az „élőhely”‑irányelv III. mellékletében felsorolt szempontok alkalmazásával vonta be a Leenheerenpoldert a Haringvliet KJTT‑be, tekintettel annak az e KJTT‑ben jelen lévő természetes élőhelytípusok és fajok helyreállítását érintő potenciáljára, ezen intézmény a Haringvliet KJTT említett földgátjának a 2015/72 végrehajtási határozat útján történő visszavonását azzal indokolta, hogy annak az említett KJTT‑be történt eredeti belefoglalása tudományos tévedésnek minősül.

               28

               Az előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé terjesztett kérdés megválaszolása céljából azt kell tehát megvizsgálni, hogy az „élőhely”‑irányelv lehetővé teszi‑e a Bizottság számára, hogy az érintett tagállam javaslatára csökkentse valamely KJTT felszíni területét abban az esetben, ha a területnek a KJTT‑k jegyzékébe történt eredeti felvétele tudományos tévedésből történt, és adott esetben az alapügy tárgyát képező csökkentést indokolhatta‑e jogszerűen egy ilyen tévedés.

               29

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bíróság a vadon élő madarak védelméről szóló, 1979. április 2‑i 79/409/EGK tanácsi irányelvvel (HL 1979. L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 98. o.) kapcsolatban kimondta, hogy egy, valamely különleges védelmi terület kijelölésekor a Bizottság felé történő továbbítás során vétett hiba e hiba helyesbítése címén eredményezheti e terület felszíni területének csökkentését (lásd ebben az értelemben: 1999. november 25‑iBizottság kontra Franciaország ítélet, C‑96/98, EU:C:1999:580, 55. pont). Az ezen ítélethez vezető ügyben a Bíróság megállapította, hogy a felszíni terület megjelölésére vonatkozó adminisztratív hiba orvosolható az érintett megőrzési terület kiigazítása folytán.

               30

               Továbbá, az „élőhely”‑irányelv különös rendelkezéseinek hiányában, meg kel állapítani, hogy a KJTT‑k jegyzékének kiigazítása – amelyre ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok tesznek javaslatot a Bizottságnak – magában foglalhatja valamely terület felszíni területének csökkentését is, amelynek ugyanolyan eljárás szerint kell történnie, mint a terület említett jegyzékbe való felvételének (lásd analógia útján: 2014. április 3‑iCascina Tre Pini ítélet, C‑301/12, EU:C:2014:214, 26. pont).

               31

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bizottságnak ahhoz, hogy a KJTT‑k olyan listatervezetét állítsa össze, amely alkalmas a KTT‑k egységes európai ökológiai hálózatának megalkotására, olyan listával kell rendelkeznie, amely „kimerítő jelleggel felsorolja azokat a területeket, amelyek nemzeti szinten olyan ökológiai jelentőséggel bírnak, amely az „élőhely”‑irányelvnek a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állat‑ és növényfajok védelmére vonatkozó célkitűzése szempontjából relevánsnak tekinthető (2000. november 7‑iFirst Corporate Shipping ítélet, C‑371/98, EU:C:2000:600, 22. pont).

               32

               Kizárólag így valósítható meg az „élőhely”‑irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében megfogalmazott célkitűzés, azaz az érintett természetes élőhelytípusok, valamint az érintett fajok élőhelyei kedvező védettségi állapotának fenntartása vagy adott esetben helyreállítása azon természetes kiterjedésükön, illetve elterjedési területükön belül, amely esetleg az Európai Unió egy vagy több belső határán átnyúlik. Amint az ugyanis az irányelv 2. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 1. cikkének e) és i) pontjából kiderül, egy természetes élőhely vagy egy faj védettségi állapotának értékelésekor a tagállamoknak az EUMSZ hatálya alá tartozó teljes európai területét kell alapul venni (2000. november 7‑iFirst Corporate Shipping ítélet, C‑371/98, EU:C:2000:600, 23. pont).

               33

               Márpedig az „élőhely”‑irányelv 4. cikke (1) bekezdése értelmében az érintett tagállam valamely területet a III. mellékletben meghatározott követelmények és a vonatkozó tudományos ismeretek alapján javasol. Ebből, a jelen ítélet 29. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében az következik, hogy amennyiben tudományos jellegű tényezők alapján nyilvánvaló e releváns tudományos információkat érintő tévedés fennállása, úgy az adott esetben indokolhatja valamely KJTT felszíni területének csökkentését.

               34

               Ezt az értelmezést megerősíti a Bíróság ítélkezési gyakorlata, amely szerint nem használandók feleslegesen a valamely természeti terület kezelését szolgáló források, amennyiben azok a természetes élőhelyek és fajok védelméhez feleslegesnek bizonyulnak (lásd ebben az értelemben: 2014. április 3‑iCascina Tre Pini ítélet, C‑301/12, EU:C:2014:214, 28. pont).

               35

               Ugyanakkor, noha vitathatatlan, hogy a tagállamok bizonyos mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek, amikor az „élőhely”‑irányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmében javaslatot tesznek a KJTT‑knek minősíthető területek jegyzékére (2014. április 3‑iCascina Tre Pini ítélet, C‑301/12, EU:C:2014:214, 27. pont), nem rendelkezhetnek ugyanakkor ilyen mérlegelési mozgástérrel abban az esetben, ha a Bizottságnak valamely KJTT felszíni területének csökkentését javasolják.

               36

               Ugyanis, amint azt a főtanácsnok megállapította indítványának 28. pontjában, mivel a területnek a jegyzékbe való felvétele megalapozza azt a vélelmet, hogy az „élőhely”‑irányelv értelmében e teljes terület jelentőséggel rendelkezik a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelmének célja tekintetében, egy, bizonyos természeti területek jegyzékből való törlésére vagy méretének csökkentésére irányuló tagállami javaslat annak bizonyítását feltételezi, hogy a kérdéses területeknek nincs az irányelv értelmében nemzeti szinten kiemelkedő ökológiai jelentőségük. A Bizottság pedig csak akkor fogadhatja el, illetve ültetheti át a javaslatot, ha arra a következtetésre jut, hogy e területek az Unió egésze szempontjából sem szükségesek.

               37

               A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból kitűnik, hogy a holland hatóságok a Leenheerenpoldernek a Haringvliet KJTT‑ből való kivonása iránt a Bizottság elé terjesztett kérelmet nem azzal indokolták, hogy tévedtek az „élőhely”‑irányelv 4. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében említett javaslattétel során e földgát ökológiai jelentőségével, vagy azzal kapcsolatban, hogy az mennyiben képes hozzájárulni ezen irányelv 2. és 3. cikkéből kitűnő céljainak eléréséhez, hanem azzal, hogy 2011 folyamán határozat született a természetvédelemre vonatkozó nemzeti politika megváltoztatásáról. Konkrétan e hatóságok egyszer sem állították, hogy az említett földgátnak az érintett természetes élőhelyek és fajok helyreállítására vonatkozó potenciálja, e mezőgazdasági területnek az árapályjelenségnek kitett természeti területté való alakítása révén, megszűnt. A Bizottságnak 2014. szeptember 30‑án címzett levelükben az említett hatóságok végső soron azt mutatták be, hogy a természeti értékek e földgáton való fejlesztésére irányuló projekttel már felhagytak politikai, szociális és költségvetési okokból, tekintettel arra, hogy a Haringvliet terület többi részén párhuzamosan megvalósult fejlesztések elegendőek e terület céljainak eléréséhez.

               38

               E tekintetben a holland kormány megerősítette a tárgyaláson, hogy a Holland Királyság nem hivatkozott „tudományos tévedés” fennállására, amikor a Bizottságnak előterjesztette a Haringvliet KJTT felszíni területének csökkentésére vonatkozó javaslatát.

               39

               Továbbá a Bizottság a maga részéről nem terjesztett a Bíróság elé egyetlen olyan bizonyító erejű, tudományos tényt sem, amely alátámasztaná, hogy az eredeti javaslat alapja ilyen tévedés lett volna.

               40

               Következésképpen a Bizottság az atlanti bioföldrajzi régió közösségi jelentőségű természeti területeit tartalmazó jegyzéknek nyolcadik alkalommal, a 2015/72 végrehajtási határozat útján történő frissítése során Haringvliet területnek az e jegyzékbe a Leenheerenpolder nélkül való felvételét nem alapozhatta jogszerűen egy eredetileg elkövetett tudományos tévedés fennállására.

               41

               A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a 2015/72 végrehajtási határozat érvénytelen, amennyiben e határozat Haringvliet területet a Leenheerenpolder nélkül veszi fel az atlanti bioföldrajzi régió KJTT‑inek jegyzékébe.

         A költségekről

               42

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az atlanti biogeográfiai régió közösségi jelentőségű természeti területeit tartalmazó, nyolcadik alkalommal frissített jegyzék elfogadásáról szóló, 2014. december 3‑i (EU) 2015/72 bizottsági végrehajtási határozat érvénytelen, amennyiben e határozat Haringvliet területet (NL 1000015) a Leenheerenpolder nélkül veszi fel e jegyzékbe.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság október 27.-i ítélete: 1993. # Annick Taillandier, férjezett neve Neny elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de police de Vichy - Franciaország. # C-92/91. sz. ügy