title: A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2007. november 8-i ítélete. # Marta Andreasen kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Tisztviselők - Indokolás. # F-40/05. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (második tanács)
      2007. november 8.
      F‑40/05. sz. ügy
      Marta Andreasen
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Fegyelmi eljárás – Hivatalvesztés intézkedés – Fegyelmi tanács – Összetétel – Az új rendelkezések időbeli hatálya – Az emberi jogok európai egyezményének 6. cikke – A fegyelmi eljárás határidőinek betartása – Ne bis in idem – Arányosság – Indokolás”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben M. Andreasen többek között a Bizottság 2004. október
         13‑i azon határozatának megsemmisítését kéri, amely kimondta a felperes hivatalvesztését, nyugdíjjogosultságának csökkentése
         nélkül.

      Határozat:      A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Fegyelmi eljárás – Jogszerűség – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok
      (Személyzeti szabályzat, IX. melléklet)
      2.      Közösségi jog – Elvek – A hatékony bírói jogvédelemhez való jog
      (Az Európai Unió alapjogi chartája, 47. cikk)
      3.      Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Fegyelmi eljárás – Az emberi jogok európai egyezményének 6. cikkére alapított jogalap
            hatástalansága
      (Személyzeti szabályzat, IX. melléklet)
      4.      Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Fegyelmi eljárás – A fegyelmi tanácsra alkalmazandó új szabályok hatálybalépése
      (Személyzeti szabályzat, IX. melléklet, 5. cikk, (1) és (4) bekezdés, valamint 6. cikk, (5) bekezdés)
      5.      Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – A ne bis in idem elve – Felfüggesztés
      (Személyzeti szabályzat, IX. melléklet, 9. cikk, (3) bekezdés, 23. cikk, (1) bekezdés, és 24. cikk, (2) bekezdés)
      6.      Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Fegyelmi eljárás – A felfüggesztett tisztviselő helyzetéről való határozathozatalra
            megszabott határidő
      (Személyzeti szabályzat, IX. melléklet, 24. cikk, (2) bekezdés)
      7.      Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Fegyelmi eljárás – Határidők
      (Személyzeti szabályzat, IX. melléklet, 18. cikk, és 22. cikk, (1) bekezdés)
      8.      Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Szankció – Visszavonás
      9.      Tisztviselők – Jogok és kötelezettségek – A véleménynyilvánítás szabadsága – Gyakorlás – Korlátok – A hivatás méltósága –
            Együttműködési kötelezettség
      (Személyzeti szabályzat, 11. cikk, 12. cikk, első bekezdés, és 21. cikk)
      10.    Tisztviselők – Jogok és kötelezettségek – Hivatalos részvétel tudományos rendezvényeken
      11.    Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – A véleménynyilvánítás szabadsága – A közérdek által igazolt korlátozások
      (Személyzeti szabályzat, 17. cikk, második bekezdés)
      12.    Tisztviselők – Sérelmet okozó határozat – Fegyelmi intézkedés – Indokolási kötelezettség – Terjedelem
      (Személyzeti szabályzat, 25. cikk, második bekezdés)
      1.      A személyzeti szabályzat a kinevezésre jogosult hatóságra és a fegyelmi tanácsra ruházza a fegyelmi eljárás lefolytatásának
         kizárólagos felelősségét. A személyzeti szabályzattal létrehozott fegyelmi eljárás rendjének egyetlen rendelkezése sem teszi
         lehetővé, hogy a Törvényszék az ilyen eljárást a saját kezdeményezésére és a felperes által szabályszerűen felhozott jogalapoktól
         függetlenül újból lefolytassa. A közösségi bíróság által a megsemmisítési jogvita keretében gyakorolt jogszerűségi felülvizsgálat
         tehát még fegyelmi területen is – kizárólag az előterjesztett jogalapokra tekintettel – a fegyelmi eljárás lefolytatásának
         jogszerűségére, valamint a kinevezésre jogosult hatóság által a megtámadott fegyelmi intézkedés céljából megállapított tények
         fennállásának, terjedelmének és súlyának ellenőrzésére korlátozódik.

      (lásd a 111. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑242/97. sz., Z kontra Parlament ügyben 1999. május 4‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑77. o.
         és II‑401. o.) 19. pontja.

      2.      Az alapvető jogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek tiszteletben tartását a közösségi bíróság biztosítja.
         Ennek érdekében ez utóbbi a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból, valamint az emberi jogok védelmére vonatkozó azon
         nemzetközi szerződések nyújtotta iránymutatásokból merít, amelyek kidolgozásában a tagállamok együttműködtek, vagy amelyekhez
         csatlakoztak. Az emberi jogok európai egyezménye e tekintetben különös jelentőséggel bír.

      A független és pártatlan bírósághoz való jog ilyen alapvető jognak minősül. Ugyanis a magánszemélyek a közösségi jogrendből
         eredő jogaik hatékony bírói védelmére jogosultak. Ezt a jogot az emberi jogok európai egyezményének 6. és 13. cikke is tartalmazza,
         és azt megerősíti az Európai Unió alapjogi chartájának 47. cikke.

      (lásd a 122. és 124. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 222/84. sz. Johnston‑ügyben 1986. május 15‑én hozott ítéletének (EBHT 1986., 1651. o.) 18. pontja; C‑50/00. P. sz.,
         Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. július 25‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑6677. o.) 39. pontja;
         C‑112/00. sz. Schmidberger‑ügyben 2003. június 12‑én hozott ítéletének (EBHT 2003., 5659. o.) 71. pontja; C‑263/02. P. sz.,
         Bizottság kontra Jégo‑Quéré ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑3425. o.) 29. pontja; C‑540/03. sz.,
         Parlament/kontra Tanács ügyben 2006. június 27‑én hozott ítéletének (EBHT 2006., I‑5769. o.) 35. pontja; C‑229/05. P. sz.,
         PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18‑án hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑439. o.) 76. pontja, valamint C‑432/05. sz.
         Unibet‑ügyben 2007. május 13‑án hozott ítéletének (EBHT 2007., I‑2271. o.) 37. pontja.

      3.      Az emberi jogok európai egyezményének 6. cikke szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyét a törvény által létrehozott
         független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári
         jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően.

      El kell utasítani azt a jogalapot, amely az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének (1) bekezdésére hivatkozik a tisztviselő
         ellen szemben lefolytatott fegyelmi eljárás végén elfogadott, a személyzeti szabályzaton alapuló szankcióval szemben.

      Egyrészt ugyanis az ilyen szankció nyilvánvalóan nem rendelkezik az emberi jogok európai egyezménye 6. cikke (1) bekezdésének
         értelmében vett büntetőjogi vádról szóló határozat jellemzőivel.

      Másrészt kitűnik az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából, hogy az említett rendelkezésben szereplő követelmények
         a közigazgatási hatóság által hozott fegyelmi határozatra nem feltétlenül terjednek ki, amely rendelkezés mindössze az abban
         megfogalmazott feltételeknek eleget tevő bíróság előtti felülvizsgálat lehetővé tételét írja elő az ilyen határozat vonatkozásában.

      (lásd a 125–127. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑26/89. sz., De Compte kontra Parlament ügyben 1991. október 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1991., II‑781. o.)
         94. pontja.

      4.      A 2004. május 1‑jén hatályba lépett személyzeti szabályzat IX. mellékletének 5–8. cikke bizonyos módosításokat vezetett be
         a fegyelmi tanács megalakulása és összetétele vonatkozásában. Ha az ezen időpont előtt alakult fegyelmi tanácsnak a fegyelmi
         eljárás alatt álló tisztviselő ügyéről való határozathozatal során e cikkeket alkalmaznák, az nemcsak a korábbi törvény hatálya
         alatt keletkezett helyzet jövőbeli hatását érintené, hanem szükségszerűen e cikkek visszamenőleges hatállyal való felruházását
         jelentené.

      Azokra az elvekre tekintettel, amelyek az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jogi rendelkezések időbeli hatályát
         szabályozzák, és mivel az új rendelkezések még hallgatólagosan sem tartalmaznak arra vonatkozó utalást, hogy azokat visszamenőlegesen
         kellene alkalmazni, meg kell állapítani, hogy e rendelkezések egyáltalán nem írják elő a hatálybalépésük előtt megalakult
         fegyelmi tanács megalakulásának és összeállításának felülvizsgálatát.

      (lásd a 159. és 171. pontot)
      5.      A fegyelmi eljárás alatt álló tisztviselővel szemben alkalmazható felfüggesztés intézkedés a természeténél fogva ideiglenes
         jellegű, és mint ilyen, nem fegyelmi intézkedés, ezért nem jön számításba a ne bis in idem elv alkalmazása során, amely elvet kifejezetten rögzítették a személyzeti szabályzatnak a tisztviselők fegyelmi szabályozására
         vonatkozó rendelkezéseiben.

      (lásd a 181–183. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság C‑308/04. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2006. június 29‑én hozott ítéletének (EBHT 2006., I‑5977. o.)
         26. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑333/99. sz., X kontra BCE ügyben 2001. október 18‑án hozott ítéletének (EBHT 2001., II‑3021. o.) 149.
         és 151. pontja.

      6.      A 2004. május 1‑jén hatályba lépett személyzeti szabályzat IX. melléklete 24. cikkének (2) bekezdése annak kimondásával, hogy
         a felfüggesztett tisztviselő helyzetét a felfüggesztés hatálybalépésének napjától számított hat hónapon belül véglegesen rendezni
         kell, és amennyiben ezen határidőn belül nem hoznak ilyen határozatot, az érintett tisztviselő ismét teljes díjazásának folyósítására
         jogosult, annak megakadályozására irányul, hogy a fegyelmi eljárás alatt álló tisztviselőt több mint hat hónapig anélkül foszthassák
         meg a díjazásától, hogy az ügyében határozatot hoznának. Ebből következően ez a határidő csak elévülési jellegű, olyan értelemben,
         hogy annak lejárta után a tisztviselő újból a teljes díjazását kapja. Ugyanakkor az a tény, hogy a kinevezésre jogosult hatóság
         a kérdéses határidőn belül nem hozott végleges határozatot e tisztviselő ügyében, nem eredményezheti a tisztviselővel szembeni
         fegyelmi eljárást befejező határozat jogellenességének megállapítását.

      (lásd a 189. és 190. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑549/93. sz., D kontra Bizottság ügyben 1995. január 26‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1995., I‑A‑13. o.
         és II‑43. o.) 32. és 33. pontja, valamint T‑121/99. sz., Irving kontra Bizottság ügyben 2000. május 16‑án hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑85. o. és II‑357. o.) 49. pontja.

      7.      Jóllehet a fegyelmi eljárás lefolytatására meghatározott határidők nem elévülési jellegűek, azok kifejezik a gondos ügyintézés
         azon szabályát, amelynek célja – mind az adminisztráció, mind a tisztviselők érdekében – az indokolatlan késedelem elkerülése
         a fegyelmi eljárást befejező határozat elfogadásakor. Ezért a fegyelmi hatóságnak körültekintően kell lefolytatnia a fegyelmi
         eljárást, és úgy kell eljárnia, hogy minden további jogi aktus az előzőhöz képest ésszerű határidőn belül meghozzon. Ezen
         határidő be nem tartása – amely kizárólag az ügy sajátos körülményeinek figyelembevételével ítélhető meg – a határidőn túl
         elfogadott aktus megsemmisítését vonhatja maga után mind a korábbi személyzeti szabályzat, mind annak 2004. május 1‑je óta
         hatályos változata értelmében.

      (lásd a 194. és 195. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 13/69. sz., Van Eick kontra Bizottság ügyben 1970. február 4‑én hozott ítéletének (EBHT 1970., 3. o.) 4. pontja,
         228/83. sz., F. kontra Bizottság ügyben 1985. január 29‑én hozott ítéletének (EBHT 1985., 275. o.) 30. pontja, valamint 175/86.
         és 209/86. sz., M. kontra Tanács egyesített ügyekben 1988. április 19‑én hozott ítéletének (EBHT 1988., 1891. o.) 16. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott De Compte kontra Parlament ügyben hozott ítéletének 88. pontja; fent hivatkozott D
         kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 25. pontja; T‑197/00. sz., Onidi kontra Bizottság ügyben 2002. május 30‑án hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑69. o. és II‑325. o.) 91. pontja, valamint T‑307/01. sz., François kontra Bizottság ügyben
         2004. június 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2004., II‑1669. o.) 47. pontja.

      8.      A hivatalvesztés intézkedést kiszabó határozat az intézmény részéről szükségszerűen súlyos megfontolásokat foglal magában
         tekintettel az abból eredő komoly és visszavonhatatlan következményekre. Az intézmény ebben a tekintetben széles mérlegelési
         jogkörrel rendelkezik, és a bírósági felülvizsgálat annak ellenőrzésére korlátozódik, hogy a tényállást helytállóan állapították‑e
         meg, és hogy a tényállás értékelése során nem történt‑e nyilvánvaló hiba.

      (lásd a 220. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑141/97. sz., Yasse kontra EBB ügyben 1999. szeptember 28‑án hozott ítéletének (EBHT 1999., I‑A‑177. o.
         és II‑929. o.) 63. pontja.

      9.      A személyzeti szabályzat 12. cikkének első bekezdése (a 2004. április 30‑ig hatályos változatában) annak biztosítására irányul,
         hogy a közösségi tisztviselők viselkedésükkel méltó képet mutassanak, amely megfelel a nemzetközi közszolgálat tagjaitól joggal
         elvárható rendkívül korrekt és tiszteletreméltó magatartásnak. Ebből következik többek között, hogy a valamely tisztviselő
         által nyilvánosan tett sértő kijelentések, amelyek csorbítják azon személyek becsületét, akikre vonatkoznak, önmagukban rossz
         fényt vetnek a beosztására e rendelkezés értelmében. Az említett személyzeti szabályzat 12. cikkének első bekezdése, éppúgy
         mint a 11. és 21. cikk, az együttműködési kötelezettség egyik sajátos kifejeződésének minősül, amely nemcsak azt írja elő
         a tisztviselőnek, hogy tartózkodjon az olyan viselkedéstől, amely rossz fényt vet a beosztására, és csorbítja az intézménynek
         és annak hatóságainak tekintélyét, hanem azt is, hogy – különösen, ha magas besorolási fokozattal rendelkezik – minden gyanún
         felül álló magatartást tanúsítson annak érdekében, hogy megmaradjon az intézmény és ezen tisztviselő között fennálló bizalmi
         viszony. Az említett 12. cikk nem gátolja a szólásszabadságot, amely a közösségi tisztviselőket megillető alapvető jog, hanem
         előírja e jog gyakorlásának ésszerű korlátait a szolgálat érdekében.

      Az említett személyzeti szabályzat 12. cikke első bekezdésének alkalmazásában nemcsak az érintett személyek méltóságának megsértésére
         alkalmas gyanúsításokat tekintették az ezen személyek becsületét csorbító súlyos sértésnek, hanem azokat az állításokat is,
         amelyek rossz fényt vethetnek e személyek szakmai tisztességére. Az említett állítások formájának nincs jelentősége: az kiterjed
         mind a közvetlen támadásokra, mind azokra az állításokra, amelyeket kételkedő, közvetett, leplezett formában, célzás útján,
         vagy kifejezetten nem említett, de azonosítható személyre tettek.

      Ebben a tekintetben az olyan feljegyzéseknek a tisztviselő általi elküldése, amelyek a jellegüknél fogva rossz fényt vetnek
         a beosztására, önmagában is az említett személyzeti szabályzat 12. cikkének első bekezdésében megfogalmazott kötelezettség
         megsértésének minősül, függetlenül attól, hogy ezek a feljegyzések milyen nyilvánosságot kaptak volna.

      (lásd a 233–235. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑146/89. sz., Williams kontra Számvevőszék ügyben 1991. november 26‑án hozott ítéletének (EBHT 1991.,
         II‑1293. o.) 76. pontja; T‑273/94. sz., N kontra Bizottság ügyben 1997. május 15‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑97. o.
         és II‑289. o.) 126–129. pontja; T‑183/96. sz., E kontra CES ügyben 1998. február 17‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998.,
         I‑A‑67. o. és II‑159. o.) 38., 39. és 41. pontja; T‑34/96. és T‑163/96. sz., Connolly kontra Bizottság ügyben 1999. május
         19‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑87. o. és II‑463. o.) 123., 124. és 129. pontja; T‑259/97. sz., Teixeira Neves
         kontra Bíróság ügyben 2000. szeptember 12‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑169. o. és II‑773. o.) 29., 30. és 47. pontja.

      10.    Kizárólag a felettes hatóság feladata, hogy – teljesen szabadon – eldöntse, hogy helyénvaló‑e engedélyezni a tisztviselőinek,
         hivatalos minőségükben, a tudományos rendezvényeken való részvételt.

      (lásd a 250. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 338/82. sz., Albertini és Montagnani kontra Bizottság ügyben 1984. május 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1984., 2123. o.)
         32. pontja.

      11.    Az emberi jogok európai egyezményének 10. cikkében foglalt véleménynyilvánítás szabadságához való jog olyan alapvető jognak
         minősül, amelyek tiszteletben tartását a közösségi bíróság biztosítja, és amely megilleti különösen a közösségi tisztviselőket.
         Mindazonáltal a véleménynyilvánítás szabadságához való jog nem korlátlan jogosultságként ölt testet, hanem korlátozásokat
         is magában foglalhat, azzal a feltétellel, hogy ezek a korlátozások a Közösség által követett közérdekű célok megvalósításához
         szükségesek, és a célzott joghatásra tekintettel nem jelentenek aránytalan és elviselhetetlen beavatkozást, amely az így biztosított
         jogok lényegét veszélyeztetné. Ezen elvek fényében a személyzeti szabályzat – a Közösségek tevékenységével kapcsolatos szövegeknek
         a tisztviselő általi nyilvánosságra hozatalára vonatkozó – 17. cikkének második bekezdését (a 2004. április 30‑ig hatályos
         változatában) nem lehet úgy tekinteni, hogy az a tisztviselők véleménynyilvánítása szabadságának indokolatlan korlátozását
         írja elő.

      Először is, a nyilvánosságra hozatal előzetes engedélyezésének e cikkben előírt követelménye azon jogszerű célt szolgálja,
         hogy a Közösségek tevékenységével kapcsolatos szöveg ne sérthesse a Közösségek érdekeit, és különösen valamely intézmény hírnevét,
         valamint az intézményről kialakult képet. Másodszor, az említett 17. cikk második bekezdése nem minősül az általa oltalmazandó
         közérdekű céllal aránytalan intézkedésnek. Egyrészt a nyilvánosságra hozatal előzetes engedélyezése csak abban az esetben
         kötelező, ha az a szöveg, amelyet a tisztviselő nyilvánosságra kíván hozni vagy hozatni, a Közösségek tevékenységével kapcsolatos.
         Másrészt egyáltalán nincs előírva a nyilvánosságra hozatal feltétlen tilalma. Éppen ellenkezőleg, az említett személyzeti
         szabályzat 17. cikke második bekezdésének utolsó mondata egyértelműen főszabállyá teszi a nyilvánosságra hozatalra vonatkozó
         engedély megadását, mivel az ilyen engedélyt csak akkor lehet megtagadni, ha a szóban forgó nyilvánosságra hozatal a Közösségek
         érdekeit veszélyeztetheti.

      (lásd a 251. és 252. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Connolly kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 148. és 149–152. pontja.
      12.    A határozat indokolásának célja egyrészt azon adatoknak az érintettel való közlése, amelyekből az megállapíthatja, megalapozott‑e
         a határozat, vagy sem, másrészt a bírósági felülvizsgálat lehetővé tétele.

      Azt a kérdést, hogy a kinevezésre jogosult hatóság valamely tisztviselővel szemben szankciót kiszabó határozatának indokolása
         eleget tesz‑e ezeknek a követelményeknek nemcsak a határozat szövege, hanem annak háttere, valamint az érintett témára vonatkozó
         jogszabályok összessége alapján kell megítélni. Ebben a tekintetben a kinevezésre jogosult hatóságnak ugyan pontosan meg kell
         jelölnie a tisztviselő terhére rótt cselekményeket, valamint azokat a megfontolásokat, amelyek a választott szankció elfogadására
         indították, az egyáltalán nem követelmény, hogy megvitassa az érdekelt által az eljárás során felhozott valamennyi ténybeli
         és jogi kérdést. Ha a kinevezésre jogosult hatóság ugyanazt a szankciót választja, amelyet a fegyelmi tanács javasolt, nincs
         szükség a szankció megfelelő jellegére vonatkozó további indokolásra.

      (lásd a 259. és 260. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság C‑188/96. P. sz., Bizottság kontra V ügyben 1997. november 20‑án hozott ítéletének (EBHT 1997., I‑6561. o.) 26–29. pontja;
      az Elsőfokú Bíróság T‑12/94. sz., Daffix kontra Bizottság ügyben 1995. március 28‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1995., I‑A‑71. o.
         és II‑233. o.) 33. pontja; T‑144/96. sz., Y kontra Parlament ügyben 1998. július 16‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998.,
         I‑A‑405. o. és II‑1153. o.) 27. pontja; fent hivatkozott Connolly kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 93. pontja; fent
         hivatkozott Onidi kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 156. pontja; T‑277/01. sz., Stevens kontra Bizottság ügyben 2002.
         december 5‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑253. o. és II‑1273. o.) 70. és 71. pontja.


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2008. december 11-i ítélete.#Danfoss A/S és AstraZeneca A/S kontra Skatteministeriet.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Vestre Landsret - Dánia.#Hatodik HÉA-irányelv - A 6. cikk (2) bekezdése - Az adóalany által vállalkozásidegen célból nyújtott ingyenes szolgáltatások - HÉA-levonási jog - A 17. cikk (6) bekezdésének második albekezdése - A tagállamok lehetősége arra, hogy fenntartsák a levonási jognak a hatodik irányelv hatálybalépése idején fennálló nemzeti jogszabályban szereplő kizárását.#C-371/07. sz. ügy.

text:
      C‑371/07. sz. ügy
      Danfoss A/S és AstraZeneca A/S
      kontra
      Skatteministeriet
      (a Vestre Landsret [Dánia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA-irányelv – A 6. cikk (2) bekezdése – Az adóalany által vállalkozásidegen célból nyújtott ingyenes szolgáltatások – HÉA-levonási jog – A 17. cikk (6) bekezdésének második albekezdése – A tagállamok lehetősége arra, hogy fenntartsák a levonási jognak a hatodik irányelv hatálybalépése idején fennálló nemzeti
         jogszabályban szereplő kizárását”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Az előzetesen felszámított
            adó levonása
      (77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk, (6) bekezdés, második albekezdés)
      2.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Adóköteles ügyletek
      (77/388 tanácsi irányelv, 6. cikk, (2) bekezdés)
      1.        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének
         második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha valamely tagállam az említett irányelv hatálybalépését
         követően a vállalkozások étkezdéiben az üzleti partnereknek és az értekezletek alkalmával az alkalmazottaknak nyújtott ingyenes
         étkeztetéshez kapcsolódó költségek vonatkozásában előzetesen felszámított hozzáadottérték‑adó levonásának kizárását alkalmazza,
         jóllehet az irányelv hatálybalépése idején a fenti kizárás a szóban forgó kiadásokra nem volt ténylegesen alkalmazandó, mivel
         a közigazgatási gyakorlat a fenti étkezdék által nyújtott szolgáltatásokat az – előállítási költségek, azaz a nyersanyagok
         ára, valamint az élelmiszerek és italok elkészítése, eladása, valamint az étkezdék adminisztrációja során felmerült bérköltségek
         alapján számított – önköltségi árat alapul véve adóztatta, és cserébe lehetővé tette az előzetesen felszámított hozzáadottérték‑adó
         teljes összegének levonását.

      (vö. 44. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 6. cikkének (2) bekezdését
         – amely a hozzáadottérték‑adó szempontjából egyes olyan ügyleteket, amelyek esetében az adóalany ténylegesen nem kap ellenszolgáltatást,
         az ellenszolgáltatás fejében teljesített szolgáltatásnyújtások közé sorol – úgy kell értelmezni, hogy e rendelkezés egyrészről
         nem vonatkozik a vállalkozás helyiségeiben tartott üzleti találkozók alkalmával a vállalkozás étkezdéjében az üzleti partnereknek
         nyújtott ingyenes étkeztetésre, amennyiben objektív adatok alapján megállapítható, hogy az említett étkezések nyújtásának
         célja szigorúan szakmai jellegű, aminek ellenőrzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Másrészről az említett rendelkezés
         főszabály szerint vonatkozik a vállalkozás által az alkalmazottai részére saját helyiségeiben ingyenesen nyújtott étkeztetésre,
         hacsak a vállalkozás igényei – mint a munkaértekezletek folytonosságának és zökkenőmentességének garantálása – nem teszik
         szükségessé, hogy az étkeztetést a munkáltató biztosítsa, aminek megítélése szintén a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
         Ilyen értelemben, jóllehet az alkalmazottaknak biztosított étkeztetés főszabály szerint egyéni szükségleteket elégít ki, és
         az alkalmazottak olyan személyes döntését érinti, amelybe a munkáltatónak nincs beleszólása, az alkalmazottaknak biztosított
         étkezés bizonyos különleges körülmények között nem az utóbbiak egyéni szükségleteinek kielégítését szolgálja, és arra nem
         vállalkozásidegen célokból kerül sor. Az az előny, amelyhez az alkalmazottak általa jutnak, a vállalkozás szükségleteihez
         képest a jelen esetben csak járulékos jellegűnek tűnik.

      (vö. 57., 62., 65. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2008. december 11.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – A 6. cikk (2) bekezdése – Az adóalany által vállalkozásidegen célból nyújtott ingyenes szolgáltatások – HÉA‑levonási jog – A 17. cikk (6) bekezdésének második albekezdése – A tagállamok lehetősége arra, hogy fenntartsák a levonási jognak a hatodik irányelv hatálybalépése idején fennálló nemzeti
         jogszabályban szereplő kizárását”

      A C‑371/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Vestre Landsret (Dánia) a Bírósághoz
         2007. augusztus 3‑án érkezett, 2007. augusztus 1‑jei határozatával terjesztett elő az előtte

      a Danfoss A/S,

      az AstraZeneca A/S
      és
      a Skatteministeriet
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök (előadó), T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis és J. Malenovský bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. június 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Danfoss A/S képviseletében H. Hansen és T. Kristjánsson advokater,
      –        az AstraZeneca A/S képviseletében M. Vesthardt és M. Bruus advokater,
      –        a dán kormány képviseletében B. Weis Fogh meghatalmazotti minőségben, segítője: K. Lundgaard Hansen advokat,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Triantafyllou, S. Schønberg és S. Maaløe meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. október 23‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
         egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanács irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 6. cikke (2) bekezdésének és 17. cikke (6) bekezdése
         második albekezdésének értelmezésére vonatkozik.

      2        A jelen kérelmet a Danfoss A/S (a továbbiakban: Danfoss) és az AstraZeneca A/S (a továbbiakban: AstraZeneca) társaság valamint
         a Skatteministeriet (dán adó‑ és illetékminisztérium) között a vállalkozások étkezdéiben az értekezletek alkalmával – az üzleti
         partnereknek és az alkalmazottaknak – nyújtott étkeztetésnek a hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: HÉA) szempontjából történő
         kezelése tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének első albekezdése kimondja:

      „Ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősül a következő:
      a)      a vállalkozás eszközeinek felhasználása az adóalany saját, illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában
         vállalkozásidegen célokra, amennyiben az ilyen eszközök az előzetesen felszámított hozzáadottérték‑adó teljes vagy részleges
         levonására jogosítanak;

      b)      az adóalany által ingyenesen végzett szolgáltatásnyújtás saját, illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában
         vállalkozásidegen célokra.”

      4        A hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „A Tanács a Bizottság javaslatára az ezen irányelv hatálybalépésétől számított négyéves időtartamon belül egyhangúlag megállapítja,
         hogy milyen kiadás esetén nem keletkezhet a hozzáadottérték‑adó levonásának joga. Az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó
         kiadás esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költségek az adólevonást semmilyen körülmények
         között nem lehet alkalmazni.

      A fent említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan kizárást, amely az ezen irányelv hatálybalépése
         idején fennálló nemzeti jogszabályban szerepel.”

      5        Tekintettel arra, hogy a Tanácson belül nem tudtak megegyezni azon költségek köréről, amelyek után kizárható lenne az adólevonásra
         vonatkozó jog, a mai napig nem fogadták el a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének első albekezdésében említett közösségi
         szabályokat.

      6        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1978. június 26‑i 78/583/EGK kilencedik tanácsi
         irányelv (HL L 194., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 69. o.) 1. cikkében foglalt felhatalmazás alapján
         egyes tagállamoknak legkésőbb 1979. január 1‑jéig kellett átültetniük a hatodik irányelvet.

       A nemzeti szabályozás
      7        Az hozzáadottérték‑adóról szóló első, 1967. március 31‑i 102. sz. dán törvény (a továbbiakban: hozzáadottérték‑adóról szóló
         törvény) alapján a szolgáltatásnyújtás főszabály szerint nem, csak kifejezett törvényi rendelkezés esetén tartozott a HÉA
         hatálya alá. A vállalkozások étkezdéinek üzemeltetése keretében nyújtott szolgáltatások e törvény értelmében nem tartoztak
         az említett adó hatálya alá, így a vállalkozások nem voltak jogosultak a kapcsolódó beszerzések utáni adólevonásra.

      8        A hozzáadottérték‑adóról szóló törvény 16. cikkének (3) bekezdése kimondta:

      „Az előzetesen felszámított adó nem foglalja magában a következőkre vonatkozó beszerzések és hasonló ügyletek utáni adót:
      a)      étel a vállalkozás tulajdonosa és alkalmazottai számára;
      […]
      e)      reprezentáció és ajándékok.”
      9        Az 1978. október 1‑jén hatályba lépett 1978. május 10‑i 204. sz. törvény módosította a hozzáadottérték‑adóról szóló törvényt
         a hatodik irányelv átültetése céljából. Ez utóbbi szerint a szolgáltatásnyújtás főszabály szerint a HÉA hatálya alá tartozik.
         Ebből kifolyólag a vállalkozások által üzemeltetett étkezdékben teljesített étel‑ és italfelszolgálás adókötelessé vált. Mindazonáltal
         a hozzáadottérték‑adóról szóló törvény 16. §‑a (3) bekezdésének az étel és a reprezentáció utáni levonás kizárására vonatkozó
         korábbi rendelkezései változatlanok maradtak.

      10      A Momsnævn (a HÉA tekintetében hatáskörrel rendelkező fellebbviteli tanács) 1978 novemberében határozatot hozott arról, hogy
         a vállalkozások étkezdéi által teljesített étel‑ és italfelszolgálás utáni HÉA‑t legalább az előállítási költségeknek – vagyis
         a nyersanyag árának, valamint az élelmiszerek elkészítése, eladása és az étkezdék adminisztrációja során felmerült bérköltségeknek –
         megfelelő önköltségi árnak (a továbbiakban: önköltségi ár) megfelelően kell megállapítani. A fenti közigazgatási gyakorlat
         lehetővé tette az étkeztetés nyújtásakor előzetesen felszámított HÉA teljes összegének levonását. A Momsnævn határozatát beillesztették
         az étkezdékre vonatkozó 1983. október 31‑i egyedi közigazgatási iránymutatásokba (az ún. „étkezdékre vonatkozó HÉA‑iránymutatások”).

      11      Az 1994. május 18‑i 375. sz. törvény átdolgozta a hozzáadottérték‑adóról szóló törvényt. A levonási jognak az utóbbi törvény
         16. §‑ának (3) bekezdésében előírt kizárását fenntartották ugyanezen törvény 42. §‑a (1) bekezdése 1. és 5. pontjának lényeges
         módosítása nélkül.

      12      A fent említett 375. sz. törvény a saját célú felhasználás adóztatására vonatkozó rendelkezéseket is beiktatott a hozzáadottérték‑adóról
         szóló törvénybe, amelyek szerint a vállalkozásidegen célokat szolgáló szolgáltatások saját célú felhasználását az ellenérték
         fejében teljesített ügyletekhez hasonlóan kell kezelni. Ezen, a hozzáadottérték‑adóról szóló törvény 5. §‑ának (2) és (3) bekezdésében
         szereplő rendelkezések szövege a következő:

      „(2)      A 42. § (1) és (2) bekezdésében említett célokra felhasznált termékek és szolgáltatások saját célú felhasználása ellenérték
         fejében nyújtott szolgáltatásnak minősül, ha a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások beszerzése vagy előállítása teljes vagy
         részleges levonásra jogosít.

      (3)      Szolgáltatásoknak a vállalkozás tulajdonosának vagy a vállalkozás alkalmazottainak magáncéljaira vagy általában vállalkozásidegen
         célokra való felhasználása ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősül.”

      13      A jelen ítélet 10. pontjában említett közigazgatási gyakorlat miatt a saját célú felhasználásra vonatkozó szabályokat korábban
         nem alkalmazták az értekezletek alkalmával az üzleti partnereknek, illetve a vállalkozás alkalmazottainak biztosított ingyenes
         étkeztetésre. Mivel ezen étkeztetést úgy tekintették, hogy a kiszámított önköltségi árnak megfelelő (fiktív) ellenérték fejében
         nyújtották, az árukat vagy a szolgáltatásokat nem lehetett „kivontnak” tekintetni, mivel a saját célú felhasználás csak akkor
         valósult meg, ha az árunak vagy a szolgáltatásnak nem volt ellenértéke.

      14      A Landsskatteret (adóügyi bíróság) 1999‑ben elfogadott három határozatával jogellenesnek nyilvánította ezt a közigazgatási
         gyakorlatot. Megállapította, hogy a hatodik irányelv megsértését elkerülendő, a vállalkozások által üzemeltetett étkezdékre
         is a hozzáadottérték‑adóról szóló törvénynek a termékértékesítés esetén fizetendő adó kiszámítására vonatkozó általános szabályait
         kell alkalmazni oly módon, hogy a HÉA‑t a ténylegesen kapott ellenérték, és nem az önköltségi ár alapján kell kiszámítani.

       Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      A Danfoss a dán jog szerint alakult, dániai székhelyű részvénytársaság, amely több más tagállamban is rendelkezik telephelyekkel.
         A társaság hűtés‑ és fűtéstechnikai szabályozókhoz használt ipari automatizálási termékeket gyárt és értékesít. Saját étkezdéiben
         ételt és italt árulnak az alkalmazottak részére, továbbá arra használják azokat, hogy egyrészt a vállalkozás helyiségeiben
         tartott üzleti találkozók alkalmával az üzleti partnereket, másrészt munkaértekezletek alkalmával a vállalkozás alkalmazottait
         ingyenesen megvendégeljék.

      16      Az AstraZeneca gyógyszeripari vállalat, értékesítési és forgalmazási tevékenysége részeként orvosokat és más egészségügyi
         szakembereket hív rendezvényeire, hogy tájékoztassa őket egyes betegségek kórtanáról, valamint gyógyszerei alkalmazásáról
         és használatáról. A rendezvények kezdési időpontjától és időtartamától függően – ami lehet néhány óra, de akár teljes napokat
         is kitehet – a résztvevőket ingyenesen étkeztetik a vállalkozás étkezdéjében, amelyben egyébként az alkalmazottak részére
         szolgálnak fel ételt és italt.

      17      Az alapügyek az említett két társaság által a Skatteministeriet ellen a Vestre Landsrethez benyújtott kereseteken alapulnak,
         amelyek tárgya a munkahelyi étkezdékben az üzleti találkozók és a munkaértekezletek alkalmával nyújtott étkeztetésnek a HÉA
         szempontjából történő kezelése. A keresetek az AstraZeneca esetében az 1994. október 1‑jétől 1999. december 31‑ig terjedő
         időszakot, a Danfoss esetében pedig az 1996. október 1‑jétől 2001. szeptember 30‑ig tartó időszakot érintik.

      18      A fenti társaságok esetében a szóban forgó, 1978 óta alkalmazott közigazgatási gyakorlatnak az volt a következménye, hogy
         a HÉA‑t a nyújtott étkeztetés önköltségi ára alapján állapították meg. Valamennyi, az étkezde részére történő beszerzést adóköteles
         ügyletek céljára felhasználtnak tekintették oly módon, hogy az e beszerzéseket terhelő HÉA az étkezdék által fizetendő HÉA‑ból
         teljes egészében levonható volt.

      19      Miután a fenti közigazgatási gyakorlatot a Landsskatteret 1999‑ben jogellenesnek nyilvánította, és – a jelen ítélet 14. pontjában
         kifejtettek szerint – megállapította, hogy a HÉA‑t nem az önköltségi ár, hanem a ténylegesen kapott ellenérték alapján kell
         kiszámítani, a társaságok kérelmet nyújtottak be a munkahelyi étkezdékben az üzleti találkozók és a munkaértekezletek alkalmával
         ingyenesen nyújtott étkeztetések önköltségi ára után megfizetett – a Danfoss esetében 5 920 848,19 DKK, az AstraZeneca esetében
         825 275 DKK összegű – HÉA visszatérítése iránt.

      20      A Skatteministeriet elutasította a fenti kérelmeket azzal az indokolással, hogy az üzleti partnereknek nyújtott ingyenes étkeztetést
         a hozzáadottérték‑adóról szóló törvény 42. §‑a (1) bekezdésének a levonást kizáró 5. pontja hatálya alá tartozó „reprezentációnak”,
         az alkalmazottaknak nyújtott étkeztetést és frissítőket pedig a fenti törvény 42. §‑a (1) bekezdésének a levonást kizáró 1. pontja
         hatálya alá tartozó „ételnek” kell tekinteni.

      21      Azonban, mivel a Danfoss és az AstraZeneca – az említett közigazgatási gyakorlatnak megfelelően – az étkezdék beszerzései
         vonatkozásában előzetesen felszámított HÉA teljes összegét levonta, a Skatteministeriet úgy vélte, hogy a hozzáadottérték‑adóról
         szóló törvény 5. §‑ának (2) bekezdése alapján a szóban forgó étkeztetésekre a saját célú felhasználás utáni HÉA‑t kell megállapítani.
         Az említett minisztérium szerint az ilyen felhasználás utáni HÉA‑t – éppúgy mint a jogellenessé nyilvánított közigazgatási
         gyakorlat alapján megállapított HÉA‑t – az önköltségi ár alapján kell megállapítani, ezért úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó
         HÉA‑összegeket nem lehet visszatéríteni.

      22      Az érintett társaságok vitatták, hogy lenne jogalap az úgynevezett saját célú felhasználás utáni HÉA megállapítására, valamint
         hogy jogszerű lenne a levonási jognak a hozzáadottérték‑adóról szóló törvényben szereplő korlátozása.

      23      E körülmények között a Vestre Landsret úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a
         következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      1)      A hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy annak, hogy a tagállam megtagadja
         az értekezletek alkalmával a vállalkozás étkezdéjében az üzleti partnerek és az alkalmazottak részére nyújtott étkeztetéshez
         használt beszerzések [HÉA]‑ja levonásának jogát, az a feltétele, hogy a nemzeti szabályozás az irányelv hatálybalépését megelőzően
         jogalapot teremtett a szóban forgó levonás megtagadására, és hogy ezt a jogalapot az adóhatóságok a gyakorlatban is alkalmazták
         arra, hogy megtagadják az e beszerzések utáni [HÉA] levonásának jogát?

      2)      Van‑e jelentősége az 1. kérdés megválaszolásánál annak, hogy a) a vállalkozások által működtetett étkezdék a hatodik irányelv
         1978. évi átültetése előtt a szóban forgó tagállamban hatályban lévő nemzeti [HÉA]‑szabályok alapján nem tartoztak a [HÉA]
         hatálya alá, b) a levonás kizárására vonatkozó nemzeti jogszabályok nem változtak a hatodik irányelv átültetésével, és c)
         kizárólag amiatt váltak az étkezdét üzemeltető vállalkozások számára relevánssá a levonási jog kizárására vonatkozó rendelkezések,
         hogy a hatodik irányelv átültetése során [HÉA]‑kötelessé tették az ilyen étkezdéket?

      3)      A levonási jogból való kizárás a hatodik HÉA‑irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdése értelmében „fenntartottnak”
         minősül‑e, ha a hatodik HÉA‑irányelv 1978. évi átültetésétől 1999‑ig az alapügyekben érintett közigazgatási gyakorlat eredményeként
         fennállt a szóban forgó kiadások utáni HÉA levonásának joga?

      4)      Úgy kell‑e értelmezni a hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontját, hogy a rendelkezés hatálya alá tartozik
         az értekezletek alkalmával az üzleti partnereknek a vállalkozás által saját étkezdéjében ingyenesen nyújtott étkeztetés?

      5)      Úgy kell‑e értelmezni a hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontját, hogy a rendelkezés hatálya alá tartozik
         az értekezletek alkalmával az alkalmazottaknak a vállalkozás által saját étkezdéjében ingyenesen nyújtott étkeztetés?

       Az első, a második és a harmadik kérdésről
      24      Az előterjesztő bíróság első három kérdésével – amelyeket indokolt együtt vizsgálni – lényegében azt kívánja megtudni, hogy
         a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdésében szereplő „standstill”‑klauzula lehetővé teszi‑e az adóhatóság
         számára, hogy az adóalannyal szemben hivatkozzon az előzetesen felszámított HÉA levonása jogának kizárására, jelen esetben
         a vállalkozás alkalmazottainak étkeztetési költségeit és a reprezentációs költségeket terhelő adó levonásának kizárására,
         miközben az említett kizárás – amelyet jóllehet a nemzeti jog már az említett irányelv hatálybalépését megelőzően előírt –
         a gyakorlatban nem volt alkalmazható a vállalkozások étkezdéi által nyújtott szolgáltatásokra, egyrészt annak okán, hogy azok
         1978. október 1‑jéig nem tartoztak a HÉA hatálya alá, másrészt azon, ugyanezen év novemberétől élő közigazgatási gyakorlat
         miatt, amely szerint az említett szolgáltatásokra az önköltségi ár alapján vetettek ki adót, és cserébe lehetővé tették az
         előzetesen felszámított HÉA teljes összegének levonását.

      25      Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 1979. január 1‑jén lépett hatályba Dániában (lásd ebben az értelemben
         a C‑177/99. és C‑181/99. sz., Ampafrance és Sanofi egyesített ügyekben 2000. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7013. o.]
         5 és 9. pontját, valamint a C‑40/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. június 14‑én hozott ítélet [EBHT 2001.,
         I‑4539. o.] 5. és 9. pontját; lásd továbbá a 78/583 irányelv 1. cikkét és végül a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló,
         2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv [HL L 347., 1. o.] 176. cikkének második bekezdését).

      26      Szintén meg kell jegyezni, hogy a közös HÉA‑rendszernek a hatodik irányelv 2. cikkéből következő alapelve szerint a HÉA valamennyi
         termelési és forgalmazási tevékenységre alkalmazandó a korábbi beszerzési ügyleteket közvetlenül terhelő adó levonása mellett.
         Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a hatodik irányelv 17. és soron következő cikkeiben foglalt adólevonási jog a HÉA
         mechanizmusának szerves részét képezi, és elvben nem korlátozható. A beszerzési ügyleteket terhelő előzetesen felszámított
         adó teljes összege tekintetében közvetlenül érvényesül. A HÉA‑levonási jog bármilyen korlátozása befolyásolja az adóteher
         szintjét, és azt minden tagállamban hasonlóan kell alkalmazni. Következésképpen eltéréseket tartalmazó rendelkezések alkalmazása
         kizárólag a hatodik irányelvben kifejezetten rögzített esetekben megengedett (lásd ebben az értelemben a C‑409/99. sz., Metropol
         és Stadler ügyben 2002. január 8‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑81. o.] 42. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot). Ráadásul azon rendelkezéseket, amelyek eltéréseket tartalmaznak a HÉA levonás jogának elvétől – amely ezen adó
         semlegességét biztosítja –, megszorítóan kell értelmezni (a fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 59. pontja).

      27      A hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése kifejezetten és pontosan megfogalmazza azt az elvet, hogy az adóalany a részére
         teljesített termékértékesítések és szolgáltatásnyújtások után felszámított HÉA összegét levonhatja, amennyiben ezeket a termékeket
         vagy szolgáltatásokat adóköteles ügyletei céljára használja fel (a fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet
         43. pontja).

      28      A fenti elvet mindazonáltal árnyalja a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében – és különösen annak második albekezdésében –
         szereplő, eltérést engedő rendelkezés. A tagállamok fenntarthatják az adólevonási jog kizárására vonatkozó, a hatodik irányelv
         hatálybalépésekor hatályos szabályozásukat a Tanács e cikkben említett rendelkezéseinek elfogadásáig (lásd a C‑345/99. sz.,
         Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. június 14‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4493. o.] 19. pontját, valamint a fent
         hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 44. pontját).

      29      Mindazonáltal, mivel – ahogyan az a jelen ítélet 5. pontjában is említésre került – a Tanács egyetlen, a hatodik irányelv
         17. cikke (6) bekezdésének első albekezdése alapján benyújtott bizottsági javaslatot sem fogadott el, a tagállamok fenntarthatják
         az adólevonási jog kizárására vonatkozó, az irányelv hatálybalépésekor hatályos szabályaikat addig, amíg a közösségi jogalkotó
         meg nem állapítja a kizárások közösségi rendszerét, és így megvalósítja a HÉA‑ra vonatkozó nemzeti jogszabályok folyamatos
         harmonizációját. A közösségi jog így a mai napig nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely felsorolja azon kiadásokat, amelyek
         tekintetében az adólevonási jog kizárt (a C‑280/04. sz. Jyske Finans ügyben 2005. december 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑10683. o.] 23. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      30      Ahogyan arra a Bíróság a fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 48. pontjában emlékeztetett, a hatodik
         irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdése „standstill”‑klauzulát tartalmaz, amely lehetővé teszi a hatodik irányelv
         hatálybalépésekor hatályos jogszabályokban szereplő, a HÉA‑levonási jogra vonatkozó nemzeti kizárások fenntartását.

      31      E vonatkozásban a Bíróság rámutatott, hogy a fenti rendelkezés célja annak lehetővé tétele a tagállamok számára, hogy – amíg
         a Tanács nem hozza létre a HÉA‑levonási jog kizárására vonatkozó közösségi rendszert – hatályban tarthassák az adólevonási
         jog kizárására vonatkozó összes olyan nemzeti jogszabályukat, amelyeket a nemzeti hatóságok a hatodik irányelv hatálybalépésekor
         már ténylegesen alkalmaztak (a fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 48. pontja).

      32      A fenti összefüggésben, amennyiben a hatodik irányelv hatálybalépését követően valamely tagállam szabályozása módosítás útján
         szűkíti az alkalmazandó kizárások hatályát, és ezzel közelebb kerül a hatodik irányelv céljához, indokolt annak megállapítása,
         hogy ez a szabályozás a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdésben meghatározott eltérés körébe tartozik,
         és nem sérti ugyanezen irányelv 17. cikkének (2) bekezdését (a fent hivatkozott C‑345/99. sz., Bizottság kontra Franciaország
         ügyben 2001. június 14‑én hozott ítélet 22. pontja, valamint a fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 45. pontja).

      33      Ezzel szemben a nemzeti szabályozás nem tartozik a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdése által megengedett
         eltérés körébe, és sérti az utóbbi irányelv 17. cikkének (2) bekezdését, ha azzal jár, hogy a hatodik irányelv hatálybalépését
         követően kiterjeszti a meglévő kizárások hatályát, és ily módon eltávolodik az említett irányelv céljától (a fent hivatkozott
         C‑40/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2001. június 14‑én hozott ítélet 17. pontja, valamint a fent hivatkozott
         Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 46. pontja).

      34      A fentiek megfelelően alkalmazandók a hatodik irányelv hatálybalépést követő minden olyan módosításra, amely kiterjeszti az
         ezen módosítást közvetlenül megelőzően alkalmazandó kizárások hatályát (a fent hivatkozott C‑40/00. sz., Bizottság kontra
         Franciaország ügyben 2001. június 14‑én hozott ítélet 18. pontja).

      35      Az előterjesztő bíróság első három kérdésére a fenti megfontolások figyelembevételével kell választ adni.

      36      Egyrészről meg kell állapítani, hogy Dániában 1978. október 1‑jéig, azaz a hozzáadottérték‑adóról szóló törvény hatálybalépéséig
         az étkezdékben nyújtott szolgáltatások nem tartoztak a HÉA hatálya alá. Az említett szolgáltatásnyújtások adókötelezettségének
         hiánya miatt nem volt helye az előzetesen felszámított HÉA levonására vonatkozó nemzeti szabályok alkalmazásának.

      37      Amikor a szolgáltatásnyújtások az említett törvény módosítása folytán a HÉA hatálya alá kerültek, akkor sem alkalmazták a
         levonási jognak a hozzáadottérték‑adóról szóló törvényben meghatározott kizárását a vállalkozások étkezdéi által teljesített
         szolgáltatásnyújtásokra.

      38      Közvetlenül az említett jogszabálymódosítást követően, 1978 novemberében a Momsnævn ugyanis döntést hozott, amely szerint
         egyrészről a vállalkozások étkezdéiben felszolgált élelmiszereket és italokat terhelő HÉA alapjának legalább egyenlőnek kell
         lennie a nyújtott szolgáltatások önköltségi árával, másrészről az előzetesen felszámított HÉA teljes mértékben levonható.

      39      A fentiekből az következik, hogy amikor a hatodik irányelv Dániában hatályba lépett, az előzetesen felszámított HÉA levonásának
         kizárására vonatkozó – a hozzáadottérték‑adóról szóló törvény 16. cikkének (3) bekezdésében szereplő – nemzeti szabályok hatálya
         a gyakorlatban nem terjedt ki a vállalkozások étkezdéi által teljesített szolgáltatásnyújtásokra.

      40      A fentiek alapján meg kell állapítani, hogy a levonási jog kérdéses kizárása a hatodik irányelv dániai hatálybalépésekor a
         Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében nem volt ténylegesen alkalmazható a vállalkozás étkezdéjében az alkalmazottaknak
         és az üzleti partnereknek nyújtott ingyenes étkeztetéshez kapcsolódó költségekre.

      41      Másrészről – a jelen ítélet 33. pontjában említetteknek megfelelően – nem fogadható el az olyan nemzeti szabályozás, amely
         a hatodik irányelv hatálybalépését követően kiterjeszti a meglévő kizárások hatályát, és ezáltal eltávolodik az említett irányelv
         céljától.

      42      A jelen esetben meg kell állapítani, hogy azáltal, hogy a dán közigazgatás a vállalkozások étkezdéi által szolgáltatott élelmiszerek
         és italok vonatkozásában ‑ az 1978 novemberétől 1999‑ig hatályban lévő közigazgatási gyakorlat útján – lehetővé tette az előzetesen
         felszámított HÉA teljes levonását, megfosztotta magát attól a lehetőségtől, hogy a fenti adó levonását illetően utólagosan
         korlátozást vezessen be. E vonatkozásban ki kell emelni, hogy a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdése második albekezdésének
         alkalmazásában nem kizárólag a szűk értelemben vett jogalkotási aktusokat kell figyelembe venni, hanem az érintett tagállam
         közigazgatási aktusait és a hatósági szervei által követett közigazgatási gyakorlatot is (a fent hivatkozott Metropol és Stadler
         ügyben hozott ítélet 49. pontja).

      43      A fentiekből következően azzal, hogy a hozzáadottérték‑adóról szóló törvény 42. cikke (1) bekezdésének 1. és 5. pontja alkalmazásával
         megtagadja a vállalkozások étkezdéi által felszolgált élelmiszerek és italok kapcsán előzetesen felszámított HÉA levonását,
         a Skatteministeriet ki kívánja terjeszteni a hatodik irányelv hatálybalépése idején alkalmazott fenti kizárás hatályát az
         említett étkezésekhez kapcsolódó költségekre, és olyan módosítást vezet be, amely eltávolítja a dán jogszabályokat a hatodik
         irányelv céljától, ami az említett irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdésében meghatározott eltérési lehetőség
         alapján nem fogadható el.

      44      A fenti megállapításokra tekintettel az első három kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének
         második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha valamely tagállam az említett irányelv hatálybalépését
         követően a vállalkozások étkezdéiben az üzleti partnereknek és az értekezletek alkalmával az alkalmazottaknak nyújtott ingyenes
         étkeztetéshez kapcsolódó költségek vonatkozásában előzetesen felszámított HÉA levonásának kizárását alkalmazza, jóllehet az
         irányelv hatálybalépése idején a fenti kizárás a szóban forgó kiadásokra nem volt ténylegesen alkalmazandó, mivel a közigazgatási
         gyakorlat a fenti étkezdék által nyújtott szolgáltatásokat az önköltségi árat alapul véve adóztatta, és cserébe lehetővé tette
         az előzetesen felszámított HÉA teljes összegének levonását.

       A negyedik és az ötödik kérdésről
      45      Az előterjesztő bíróság negyedik és ötödik kérdésével – amelyeket indokolt együtt vizsgálni – lényegében arra kíván választ
         kapni, hogy a HÉA‑alany társaság által saját étkezdéjében, a vállalkozás helyiségeiben tartott értekezletek alkalmával az
         alkalmazottaknak vagy az üzleti partnereknek ingyenesen nyújtott étkeztetés a hatodik irányelv 6. cikkének (2) bekezdése szerint
         adóköteles, ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősülő, vállalkozásidegen célokból teljesített ingyenes szolgáltatásnak
         kell‑e tekinteni.

      46      Először is emlékeztetni kell arra, hogy ez a rendelkezés egyes ügyleteket, amelyek esetében az adóalany tulajdonképpen nem
         kap ellenszolgáltatást, az ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítések és szolgáltatásnyújtások közé sorolja.
         E rendelkezés célja az, hogy egyenlő elbánást biztosítsanak mind a terméket vagy a szolgáltatást a vállalkozásából személyes
         vagy alkalmazottai szükségleteire kivonó adóalany, mind a hasonló jellegű terméket vagy szolgáltatást beszerző végső fogyasztó
         számára (lásd ebben az értelemben a C‑230/94. sz. Enkler‑ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4517. o.]
         35. pontját; a C‑258/95. sz. Fillibeck‑ügyben 1997. október 16‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑5577. o.] 25. pontját; a C‑322/99.
         és C‑323/99. sz., Fischer és Brandenstein egyesített ügyekben 2001. május 17‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4049. o.] 56. pontját,
         valamint a C‑412/03. sz. Hotel Scandic Gåsabäck ügyben 2005. január 20‑án hozott ítélet [EBHT 2005, I‑743. o.] 23. pontját).

      47      Ahogyan azt a dán kormány a Bíróság elé terjesztett írásbeli észrevételeiben kifejti, amennyiben a vállalkozása céljára vásárolt
         termék után HÉA‑levonásra jogosult adóalany ezt a terméket személyes vagy alkalmazottai szükségletei céljára kivonja vállalkozásából,
         a termék végső fogyasztójává válik, és őt ennek megfelelően is kell kezelni. E cél elérése érdekében az említett 6. cikk (2) bekezdésének
         a) pontja megakadályozza, hogy az olyan adóalany, aki a vállalkozása céljaira vásárolt terméket terhelő HÉA‑t levonhatta,
         mentesüljön ezen adó alól, amikor ezt a terméket személyes vagy alkalmazottai szükségleteire kivonja, és ezáltal a termék
         vásárlásakor HÉA‑t fizető végső fogyasztóval szemben jogtalan előnyben részesüljön (lásd ebben az értelemben a C‑20/91. sz.
         de Jong‑ügyben 1992. május 6‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑2847. o.] 15. pontját, a fent hivatkozott Enkler‑ügyben hozott
         ítélet 33. pontját, a C‑415/98. sz. Bakcsi‑ügyben 2001. március 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1831. o.] 42. pontját, a
         fent hivatkozott Fischer és Brandenstein egyesített ügyekben hozott ítélet 56. pontját, valamint fent hivatkozott Hotel Scandic
         Gåsabäck ügyben hozott ítélet 23. pontját).

      48      A hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja hasonlóképpen megakadályozza, hogy az adóalany vagy alkalmazottai mentesüljenek
         az adófizetés alól az adóalany olyan szolgáltatásnyújtása esetében, amely után a magánszemélyeknek HÉA‑t kell fizetniük (a
         fent hivatkozott Hotel Scandic Gåsabäck ügyben hozott ítélet 23. pontja).

      49      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy az 1978 novemberétől 1999‑ig élő közigazgatási gyakorlat alapján
         az értekezletek alkalmával az üzleti partnereknek és az alkalmazottaknak a vállalkozás étkezdéjében ingyenesen biztosított
         étkeztetést a szolgáltatásnyújtás önköltségi árának megfelelő ellenérték fejében teljesítettnek tekintették. E szolgáltatásnyújtásokat
         nem lehetett „kivontnak” tekinteni, saját célú felhasználásról csak az ingyenesen teljesített termékértékesítések vagy szolgáltatásnyújtások
         esetén lehetett szó (lásd a fent hivatkozott Hotel Scandic Gåsabäck ügyben hozott ítélet 22–24. pontját).

      50      Miután a fenti gyakorlatot a Landsskatteret 1999‑ben jogellenessé nyilvánította, az ingyenes étkeztetés biztosítása a vállalkozás
         étkezdéjében – a Danfoss állításával ellentétben – olyan ügyletnek tekinthető, amelynek fejében semmilyen ellenérték nem jár,
         következésképpen saját célú felhasználásnak minősül. Ez a szolgáltatásnyújtás azonban csak akkor HÉA‑köteles a hatodik irányelv
         6. cikkének (2) bekezdése alapján, ha „vállalkozásidegen”.

      51      Ezért elsősorban azt célszerű megvizsgálni, hogy az értekezletek alkalmával az üzleti partnereknek és az alkalmazottaknak
         a vállalkozás étkezdéjében ingyenesen biztosított étkeztetés az adóalany által vállalkozásidegen célokból teljesített szolgáltatásnyújtásnak
         minősül‑e.

      52      E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a Danfoss különösen hűtés‑ és fűtéstechnikai szabályozókhoz használt ipari automatizálási
         termékeket gyártó és nemzetközi szinten értékesítő társaság. Az AstraZeneca esetében gyógyszeripari társaságról van szó, amelynek
         fő célja gyógyszeripari termékeinek a dán piacon történő forgalmazása.

      53      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és az alapügy felei által a Bíróság elé terjesztett észrevételekből egyaránt
         kitűnik, hogy a Danfoss és az AstraZeneca kizárólag a vállalkozás helyiségeiben tartott értekezletek alkalmával biztosít ingyenes
         étkeztetést üzleti partnerei számára. Az utóbbi társaság ugyanis orvosokat és más egészségügyi szakembereket hív rendezvényeire,
         hogy ott tájékoztassa őket egyes betegségek kórtanáról, valamint gyógyszerei alkalmazásáról és használatáról. Ezenkívül a
         szóban forgó étkeztetést akkor biztosítják a vállalkozás étkezdéjében a résztvevők részére, ha az értekezlet időpontja és
         – adott esetben teljes napokat is elérő – időtartama ezt megkívánja.

      54      A fenti körülmények azt jelzik, hogy a szóban forgó étkeztetés biztosítását nem vállalkozásidegen célokból végzik.

      55      Mindazonáltal igaz, hogy nehéznek bizonyulhat annak hatékony ellenőrzése, hogy szakmai jellegű‑e a vállalkozások étkezdéi
         által biztosított étkeztetés, ideértve azt az esetet is, ha annak teljesítésére az említett étkezdék szokásos működése keretében
         kerül sor. Ezért, ha objektív adatokból – amelyek ellenőrzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata – az következik, hogy
         az említett étkeztetést szigorúan szakmai célokból biztosították, az nem tartozik a hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének
         hatálya alá.

      56      Másodsorban meg kell vizsgálni, hogy a vállalkozások étkezdéi által – az értekezletek alkalmával – az alkalmazottaknak ingyenesen
         biztosított étkeztetés az adóalany által az alkalmazottak egyéni szükségleteinek kielégítésére vagy általánosabban, vállalkozásidegen
         céllal teljesített szolgáltatásnyújtásnak tekintendő.

      57      Kétségtelen, hogy általában az alkalmazott választhatja meg étkezései jellegét, pontos időpontját, sőt helyét. A munkáltató
         nem befolyásolja ezt a döntést, az alkalmazott csupán arra köteles, hogy a megadott időpontban visszatérjen a munkahelyére,
         és ott elvégezze szokásos munkáját. Ezért – ahogyan azt a Bizottság a tárgyaláson előadta – az alkalmazottaknak biztosított
         étkeztetés főszabály szerint egyéni szükségleteket elégít ki, és az az alkalmazottak olyan személyes döntését érinti, amelybe
         a munkáltatónak nincs beleszólása. A fentiekből az következik, hogy rendes körülmények között az alkalmazottaknak ingyenesen
         biztosított étkeztetést felölelő szolgáltatásnyújtás az alkalmazottak egyéni szükségleteit elégíti ki a hatodik irányelv 6. cikke
         (2) bekezdésnek értelmében.

      58      Rendkívüli körülmények között azonban a vállalkozás igényei megkövetelhetik, hogy maga a munkáltató biztosítsa az étkeztetést
         (lásd analógia útján az alkalmazottaknak a munkahelyükre történő, munkáltató által biztosított szállítása tekintetében a fent
         hivatkozott Fillibeck‑ügyben hozott ítélet 29. és 30. pontját).

      59      Egyrészről a Danfoss kifejtette, és a dán kormány sem cáfolta, hogy a szóban forgó étkeztetés az alkalmazottaknak felszolgált
         ételek 1%‑át teszi ki – a fennmaradó részt ellenérték fejében biztosítják –, és arra kizárólag a különböző országokból a vállalkozás
         székhelyére érkező alkalmazottak értekezletei keretében kerül sor. Ahogyan azt az említett társaság a tárgyaláson kifejtette,
         a vállalkozásnak azért áll érdekében ételeket és italokat biztosítani alkalmazottainak a vállalkozás saját helyiségeiben tartott
         értekezletek sajátos körülményei között, mert így képes ezen étkezések ésszerű és hatékony megszervezésére, miközben ellenőrizheti,
         kivel, hol és mikor zajlanak a szóban forgó munkaebédek.

      60      El kell ismerni, hogy az étkeztetésnek a munkáltató általi biztosítása az alkalmazottai részére többek között korlátozza azokat
         az okokat, amelyek az értekezletek félbeszakadásához vezethetnek. Ily módon az a körülmény, hogy egyedül a munkáltató képes
         az értekezletek folyamatosságának és zökkenőmentességének biztosítására, azt a kötelezettséget róhatja rá, hogy biztosítsa
         a részt vevő alkalmazottak étkeztetését.

      61      Másrészről – ahogyan azt a Danfoss a tárgyaláson megjegyezte – a kérdéses étkezéseket szendvicsek és hidegtálak képezik, amelyeket
         a tanácstermekben, különleges körülmények között tálalnak fel. A fent kifejtettekből következik, hogy az alkalmazottaknak
         nincs választási lehetőségük sem az étkezés helyét, sem annak időpontját vagy jellegét illetően, e döntésért maga a munkáltató
         felelős.

      62      Ha a munkáltató ilyen különleges körülmények között biztosít étkeztetést az alkalmazottak részére, az nem az utóbbiak egyéni
         szükségleteinek kielégítését szolgálja, és arra nem vállalkozásidegen célokból kerül sor. Az az előny, amelyhez az alkalmazottak
         általa jutnak, a vállalkozás szükségleteihez képest csak járulékos jellegűnek tűnik.

      63      A vállalkozás szervezetével kapcsolatos sajátosságok tehát azt mutatják, hogy az alkalmazottak részére ingyenesen nyújtott
         étkeztetést felölelő szolgáltatásnyújtásokat nem vállalkozásidegen célból teljesítik.

      64      A kérdést előterjesztő bíróság feladata azonban, hogy a Bíróság által megadott értelmezési segítség ismeretében meghatározza,
         hogy az általa tárgyalt alapügyek sajátosságai – tekintettel a szóban forgó társaságok igényeire – szükségessé teszik‑e, hogy
         a munkáltató az említett társaságoknál tartott értekezletek alkalmával ingyenesen biztosítson étkeztetést az üzleti partnerek
         és az alkalmazottak számára.

      65      A fenti megállapításokra tekintettel a negyedik és az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 6. cikke
         (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy ez a rendelkezés egyrészről nem vonatkozik a vállalkozás helyiségeiben tartott üzleti
         találkozók alkalmával a vállalkozás étkezdéjében az üzleti partnereknek nyújtott ingyenes étkeztetésre, amennyiben objektív
         adatok alapján megállapítható, hogy az említett étkezések nyújtásának célja szigorúan szakmai jellegű, aminek ellenőrzése
         a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Másrészről az említett rendelkezés főszabály szerint vonatkozik a vállalkozás által
         az alkalmazottai részére saját helyiségeiben ingyenesen nyújtott étkeztetésre, hacsak a vállalkozás igényei, úgy mint a munkaértekezletek
         folytonosságának és zökkenőmentességének garantálása nem teszik szükségessé, hogy az étkeztetést a munkáltató biztosítsa,
         aminek megítélése szintén a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

       A költségekről
      66      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról
            szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanács irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni,
            hogy azzal ellentétes, ha valamely tagállam az említett irányelv hatálybalépését követően a vállalkozások étkezdéiben az üzleti
            partnereknek és az értekezletek alkalmával az alkalmazottaknak nyújtott ingyenes étkeztetéshez kapcsolódó költségek vonatkozásában
            előzetesen felszámított hozzáadottérték‑adó levonásának kizárását alkalmazza, jóllehet az irányelv hatálybalépése idején a
            fenti kizárás a szóban forgó kiadásokra nem volt ténylegesen alkalmazandó, mivel a közigazgatási gyakorlat a fenti étkezdék
            által nyújtott szolgáltatásokat az – előállítási költségek, azaz a nyersanyagok ára, valamint az élelmiszerek és italok elkészítése,
            eladása, valamint az étkezdék adminisztrációja során felmerült bérköltségek alapján számított – önköltségi árat alapul véve
            adóztatta, és cserébe lehetővé tette az előzetesen felszámított hozzáadottérték‑adó teljes összegének levonását.
      2)      A 77/388 hatodik tanács irányelv 6. cikke (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy ez a rendelkezés egyrészről nem vonatkozik
            a vállalkozás helyiségeiben tartott üzleti találkozók alkalmával a vállalkozás étkezdéjében az üzleti partnereknek nyújtott
            ingyenes étkeztetésre, amennyiben objektív adatok alapján megállapítható, hogy az említett étkezések nyújtásának célja szigorúan
            szakmai jellegű, aminek ellenőrzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Másrészről az említett rendelkezés főszabály
            szerint vonatkozik a vállalkozás által az alkalmazottai részére saját helyiségeiben ingyenesen nyújtott étkeztetésre, hacsak
            a vállalkozás igényei, úgy mint a munkaértekezletek folytonosságának és zökkenőmentességének garantálása nem teszik szükségessé,
            hogy az étkeztetést a munkáltató biztosítsa, aminek megítélése szintén a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: dán.


A Bíróság (ötödik tanács) július 3.-i ítélete: 1991. # AKZO Chemie BV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 86. cikk. # C-62/86. sz. ügy