title: A Bíróság (hatodik tanács) 2013. július 18-i ítélete. # Eurofit SA kontra Bureau d'intervention et de restitution belge (BIRB). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgium. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem - Mezőgazdaság - Közös piacszervezés - 3665/87/EGK rendelet - Export-visszatérítések - A kivitelre szánt áru eltérítése - Az exportőr általi visszafizetés kötelezettsége - A csalással gyanúsított szerződő fél megbízhatóságára vonatkozó információk hatáskörrel rendelkező hatóságok általi közlésének elmulasztása - Vis maior esete - Hiány. # C-99/12. sz. ügy

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2013. július 18. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Mezőgazdaság — Közös piacszervezés — 3665/87/EGK rendelet — Export-visszatérítések — A kivitelre szánt áru eltérítése — Az exportőr általi visszafizetés kötelezettsége — A csalással gyanúsított szerződő fél megbízhatóságára vonatkozó információk hatáskörrel rendelkező hatóságok általi közlésének elmulasztása — Vis maior esete — Hiány”
      A C-99/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a tribunal de première instance de Bruxelles (Belgium) a Bírósághoz 2012. február 24-én érkezett, 2012. február 9-i határozatával terjesztett elő az előtte
      az Eurofit SA

      és
      a Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB)

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: M. Berger tanácselnök, E. Levits és J.-J. Kasel (előadó) bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az Eurofit SA képviseletében S. Woog ügyvéd,

               —

               a belga kormány képviseletében M. Jacobs és J.-C. Halleux, meghatalmazotti minőségben, segítői: B. De Moor és V. van Steenkiste ügyvédek,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében B. Burggraaf és D. Triantafyllou, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1994. december 2-i 2945/94/EK bizottsági rendelettel (HL L 310., 57. o.) módosított, a mezőgazdasági termékekre vonatkozó export-visszatérítési rendszer alkalmazásának közös részletes szabályai megállapításáról szóló, 1987. november 27-i 3665/87/EGK bizottsági rendelet (HL L 351., 1. o.; a továbbiakban: 3665/87 rendelet) értelmében vett vis major fogalmának az értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet az Eurofit SA (a továbbiakban: Eurofit) és a Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB) (belga támogatásnyújtási és visszatérítési hivatal) között az e társaságnak hamis dokumentumok alapján nyújtott export-visszatérítés visszafizetése tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

               3

               A 2945/94 rendelet első és második preambulumbekezdésének szövege a következő:
               „mivel a közösségi szabályok kizárólag objektív szempontok alapján rendelkeznek az export-visszatérítés nyújtásáról, különösen az exportált termék mennyiségére, jellegére és jellemzőire, valamint földrajzi rendeltetési helyére tekintettel; mivel a tapasztalat azt mutatja, hogy megerősített intézkedéseket kell hozni a Közösség költségvetése szempontjából káros szabálytalanságok és különösen a csalások kiküszöbölésére; mivel e célból intézkedni kell a túlfizetett összegek behajtásáról és olyan szankciókról, amelyek az exportőröket a közösségi szabályok betartására ösztönzik;
               mivel az export-visszatérítési rendszer megfelelő működésének biztosítására szankciókat kell alkalmazni, tekintet nélkül a szabálytalanság szubjektív okára; mivel azonban egyes esetekben, különösen az illetékes hatóság által felismert nyilvánvaló hiba esetén, célszerű eltekinteni a szankcióktól, szándékosság esetén pedig szigorúbb szankciókat kell alkalmazni.” [nem hivatalos fordítás]

               4

               A 3665/87 rendelet rendelkezik a mezőgazdasági termékeket az Európai Unió területén kívülre exportáló gazdasági szereplők számára nyújtandó export-visszatérítés lehetőségéről.

               5

               Az 3665/87 rendelet 5. cikke a következőképp rendelkezik:
               „(1)   A differenciált vagy nem differenciált visszatérítés kifizetésének feltétele azon felül, hogy a termék ténylegesen elhagyta a Közösség vámterületét, az is, hogy a kiviteli nyilatkozat elfogadását követő 12 hónapon belül egy harmadik országba, vagy adott esetben meghatározott harmadik országba importálták, kivéve azt az esetet, ha a tranziteljárás során vis maior következtében megsemmisült:
               […]
               (3)   Ha a termék, miután elhagyta a Közösség vámterületét, az árutovábbítás során vis maior következtében tönkrement,

                        —

                        differenciált visszatérítés esetében a visszatérítésnek a 20. cikknek megfelelően megállapított részét kell kifizetni,

                        —

                        nem differenciált visszatérítés esetében a teljes visszatérítést ki kell fizetni.” [nem hivatalos fordítás]

               6

               Ugyanezen rendelet 11. cikkének (1) bekezdése kimondja:
               „Amennyiben megállapításra kerül, hogy az exportőr az export-visszatérítés igénylése során az őt megilletőnél nagyobb összegű visszatérítést kért, a szóban forgó kivitel után járó visszatérítés a ténylegesen exportált termékek után járó összeg lesz, amelyet az alábbi összegekkel kell csökkenteni:

                        a)

                        az igényelt visszatérítés és a ténylegesen megvalósult export után járó visszatérítés különbségének a fele;

                        b)

                        az igényelt visszatérítés és az exportőrt megillető visszatérítés különbségének kétszerese, ha az exportőr szándékosan szolgáltatott hamis adatokat.
                        […]
                        Az a) pontban megállapított szankció nem alkalmazható:

                                 —

                                    vis maior esetén;

                                 —

                                 az exportőr akaratán kívül álló olyan kivételes esetekben, amelyek a kiviteli nyilatkozatnak vagy a fizetési nyilatkozatnak az illetékes hatóságok általi elfogadását követően következnek be, feltéve, hogy az exportőr, amint tudomást szerzett e körülményekről – de legkésőbb a 47. cikk (2) bekezdésében rögzített határidőn belül –, tájékoztatja az illetékes hatóságot, és ez utóbbi még nem állapította meg, hogy az igényelt visszatérítés jogosulatlan;

                                 —

                                 az igényelt visszatérítés nyilvánvaló hibája esetében, amelyet az illetékes hatóságok felismertek;

                           […]
                        Amennyiben az a) és b) pontban megállapított csökkentés negatív előjelű összeget eredményez, ezt az összeget kell az exportőrnek megfizetnie.
                        […]”[nem hivatalos fordítás]

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               7

               Az Eurofit egy belga társaság, amely tejfeldolgozással és tejtermékek harmadik országokba történő exportálásával foglalkozik.

               8

               Az Eurofit 1996 júliusában Olaszországon keresztül vajat exportált Albániába. Az árut teherautón kellett szállítani Bariig (Olaszország), majd onnan hajóval Albániába.

               9

               Az exportért felelős olasz közvetítő az olasz Di Fenza & Figli társaság (a továbbiakban: Di Fenza) volt. Az áru kifizetésének a leszállítás előtt kellett megtörténnie, és a visszatérítés összegét bankgaranciának kellett fedeznie.

               10

               Az első szállítmány során gyanú merült fel a közvetítő megbízhatóságával kapcsolatban. Az árut ugyanis Nápolyba (Olaszország) térítették, a raktározási hely ismeretlen volt, illetve Nápoly és Albánia között semmiféle hajó-összeköttetés nem létezett.

               11

               Miután kapcsolatba lépett Belgium nápolyi konzuli hatóságaival, az Eurofit úgy döntött, hogy az áruszállító kamiont visszafordítja, és erről értesítette a BIRB-t.

               12

               Miután az említett közvetítő megnyugtatta, az Eurofit 22 tonna vajjal új kamiont indított. Ez 1996. augusztus 14-én érkezett meg Bariba.

               13

               1996. szeptember 10-én a BIRB megerősítette az Eurofit felé, hogy megkapta a hatáskörrel rendelkező hatóságok által a szükséges pecsétekkel ellátott T5 dokumentumot, és átutalta az első export-visszatérítést, amely 1521670 BEF-t tett ki.

               14

               Ezenkívül a Di Fenza az olasz pénzügyminisztérium által a BIRB-nek címzett dokumentumot, valamint egy, az exportált áru Albániában történő forgalomba hozatalára vonatkozó dokumentumot adott át az Eurofitnek.

               15

               Az Eurofit 1996. szeptember 26-án egy második szállítást teljesített, amelyet a Di Fenza azonnal kifizetett. Mindazonáltal a visszatérítés biztosítékául kibocsátott csekk fedezetlennek bizonyult.

               16

               1996. október 31-én a BIRB megerősítette, hogy megkapta az ehhez a második szállítmányhoz kapcsolódó T5 dokumentumot.

               17

               Így az Eurofit 1996 júliusa és novembere között összesen 10 teherautót küldött egyenként 22 tonna vajjal.

               18

               E társaság az első öt, valamint a hetedik teherautó esetében a BIRB-től 9266133 BEF (229701,44 euró) export-visszatérítést kapott.

               19

               Ezzel szemben a BIRB zárolta a hatodik, kilencedik és tízedik teherautóval szállított árukat érintő kifizetéseket.

               20

               Az olasz hatóságok által lefoglalt nyolcadik teherautóval kapcsolatban az Eurofit a hatáskörrel rendelkező olasz bíróságnál panaszt tett Di Fenza úr ellen. 2003-ban megállapították ez utóbbinak a T1 és T5 dokumentumok meghamisítása miatti büntetőjogi felelősségét.

               21

               Ezt követően kiderült, hogy az összes exportált áru minden valószínűség szerint mindig az Unió területén maradt, és hogy a BIRB-nek küldött szállítási dokumentumok hamisak voltak.

               22

               1998. március 10-én a BIRB követelte az Eurofit részére jogalap nélkül fizetett és a 3665/87 rendelet 11. cikkének (1) bekezdésében előírt szankció összegével megnövelt visszatérítéseknek a visszafizetését. Ezt követően azonban a BIRB lemondott az e szankciónak megfelelő összeg követeléséről.

               23

               1999 júliusában az Eurofit felajánlotta a BIRB-nek az általa kapott visszatérítések visszafizetését, azonban közölte, hogy ez nem dönti el előre a BIRB-bel szembeni, bíróság előtti keresetindítási jogát.

               24

               2001 szeptemberében az Eurofit a kérdést előterjesztő bíróság elé idézte a BIRB-et annak elrendelését kérve, hogy ez utóbbi fizesse vissza az említett, 229701,43 euró összegű visszatérítéseket, valamint fizesse ki a hatodik, nyolcadik, kilencedik és tízedik teherautó után járó, 164299,79 euró összegű visszatérítéseket. Ezenkívül az Eurofit azt kérte, hogy mentesüljön az exportengedélyek fel nem használásáért való büntetés kifizetése alól.

               25

               Az Eurofit a kérelmét a 3665/87 rendelet értelmében vett vis maior kivételének elvére alapította, amely fogalmat az exportőr körén kívül eső, rendkívüli és előre nem látható olyan körülmények fennállása jellemez, amelyeknek a következményei minden gondosság ellenére elkerülhetetlenek.

               26

               Bár az Eurofit elismeri, hogy pusztán az a tény, hogy a szerződéses partnere, vagyis a Di Fenza szabálytalanságokat követett el, nem tekinthető vis maiornak, mivel a szerződéses partner kiválasztása a gazdasági szereplő érdekkörébe tartozó kockázatnak minősül, a C-61/98. sz. De Haan-ügyben 1999. szeptember 7-én hozott ítéletre (EBHT 1999., I-5003. o.) hivatkozva azzal érvel, hogy mivel a jelen ügyben a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok magatartása megakadályozta, hogy helyes képet alkosson a szóban forgó ügyletben felmerülő kockázatokról, és azok így nem tántorították el attól, hogy megkezdje vagy folytassa a szóban forgó exportokat, élhet a vis maior kivételével.

               27

               A BIRB vitatja a neki betudható szabálytalanság fennállását, és épp ellenkezőleg úgy véli, hogy az Eurofit egyáltalán nem tanúsított minden gondosságot annak érdekében, hogy elkerülje az elszenvedett kárt. A fent hivatkozott De Haan-ügyben hozott ítéletet illetően a BIRB úgy véli, hogy azt az alapügyben szóban forgótól eltérő szabályozás keretében hozták, és hogy ezért az nem alkalmazható a 3665/87 rendelet rendelkezéseire.

               28

               A BIRB azon érvelésével kapcsolatban, hogy nem követett el szabálytalanságot, a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a vis maior Eurofit által felhozott kifogása nem hasonlítható a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok által elkövetett szabálytalanság fogalmához. Épp ellenkezőleg, e bíróság úgy véli, hogy az a tény, hogy adott esetben ez utóbbiak tudatosan nem tájékoztatták az Eurofitet az exportjait érintő körülményekről, vagy az, hogy nem történt meg a vámokmányok vizsgálata, még ha ilyen mulasztást igazolt is a folyamatban lévő büntetőeljárás fennállása, relevánsnak tűnik a vis maior fogalmának az értékelése során, amennyiben az Eurofitnek a szerződő fele megbízhatóságára vonatkozó megítélése emiatt lett téves.

               29

               E körülményekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
               „Amennyiben a hatáskörrel rendelkező hatóságok nem adják át a kért információkat, vagy szándékosan téves információkat szolgáltatnak egy gazdasági szereplő számára, és ezáltal elferdítik egy csalással gyanúsítható szerződő fél megbízhatóságával kapcsolatos értékelését, ezt úgy lehet-e tekinteni, hogy a mezőgazdasági termékek után járó export-visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló 3665/87 rendelet szerinti vis maiorról van szó?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               30

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 3665/87 rendelet rendelkezéseit úgy kell-e értelmezni, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok azon mulasztása, hogy értesítsék az exportőrt a szerződő fele által elkövetett csalás kockázatának fennállásáról, e rendelet értelmében vett vis maiornak minősül.

               31

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a „vis maior” fogalma rendkívüli és előreláthatatlan, az arra hivatkozón kívül álló körülményekre vonatkozik, amelyek következményeit a legnagyobb gondosság mellett sem lehet elkerülni (a 145/85. sz. Denkavit België-ügyben 1987. február 5-én hozott ítélet [EBHT 1987., 565. o.] 11. pontja; a C-377/03. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2006. október 5-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-9733. o.] 95. pontja, valamint a C-218/09. sz., SGS Belgium és társai ügyben 2010. március 18-án hozott ítélet [EBHT 2010., I-2373. o.] 44. pontja).

               32

               Mivel a vis maior fogalmának tartalma az uniós jog különböző alkalmazási területein eltérő, annak jelentését mindig arra a jogi háttérre tekintettel kell meghatározni, amelyben az joghatással jár (lásd többek között a C-12/92. sz., Huygen és társai ügyben 1993. december 7-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-6381. o.] 30. pontját; a C-124/92. sz., An Bord Bainne Co-operative és Compagnie Inter-Agra ügyben 1993. október 13-án hozott ítélet [EBHT 1993., I-5061. o.] 10. pontját, valamint a fent hivatkozott SGS Belgium és társai ügyben hozott ítélet 45. pontját).

               33

               A 3665/87 rendelettel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy ennek a visszatérítés kifizetésének a feltételeire, valamint a jogalap nélkül kifizetett összegek visszakövetelésére és az alkalmazandó szankciókra vonatkozó 5. és 11. cikke kifejezetten utal a vis maior esetére.

               34

               E rendelkezések célja a vis maior joghatásainak az export-visszatérítések területén való meghatározása és korlátozása (lásd ebben az értelemben a C-263/97. sz., First City Trading és társai ügyben 1998. szeptember 29-én hozott ítélet [EBHT 1998., I-5537. o.] 41. pontját).

               35

               Először is a 3665/87 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének első albekezdésével kapcsolatban a visszatérítés kifizetésének feltétele azonfelül, hogy a termék ténylegesen elhagyta az Unió vámterületét, az is, hogy azt egy harmadik célországba importálták (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott First City Trading és társai ügyben hozott ítélet 27. pontját és a fent hivatkozott SGS Belgium és társai ügyben hozott ítélet 40. pontját). Az alapügy tényállásának idején fennálló hatályos uniós szabályozás ugyanis kizárólag objektív szempontok alapján rendelkezik az export-visszatérítés nyújtásáról, különösen az exportált termék mennyiségére, jellegére és jellemzőire, valamint földrajzi rendeltetési helyére tekintettel (a C-210/00., Käserei Champignon Hofmeister ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-6453. o.] 40. pontja).

               36

               Ezen elvtől eltérve a 3665/87 rendelet 5. cikkének (3) bekezdése azonban előírja, hogy ennek ellenére biztosítani kell a visszatérítés megfizetését, ha a termék, miután elhagyta az Unió vámterületét, a szállítás során vis maior következtében oly mértékben tönkrement, hogy nem lehetett szabad forgalomba bocsátani a harmadik célországban (a fent hivatkozott SGS Belgium és társai ügyben hozott ítélet 43. pontja).

               37

               Mivel az említett 5. cikk (3) bekezdése az export-visszatérítések általános rendszere alóli kivételnek minősül, megszorítóan kell értelmezni. A vis maior fennállása elengedhetetlen feltétele a harmadik célországban szabad forgalomba nem bocsátott, exportált árukra vonatkozó visszatérítések kifizetése kérelmezésének, következésképpen ezt a fogalmat úgy kell értelmezni, hogy azon esetek száma, amelyekben egy ilyen jellegű kifizetésre kerül sor, korlátozott maradjon (a fent hivatkozott SGS Belgium és társai ügyben hozott ítélet 46. pontja, valamint analógia útján a C-38/07. P. sz., Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading kontra Bizottság ügyben 2008. november 20-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-8599. o.] 60. pontja).

               38

               Másodszor a 3665/87 rendelet 11. cikkével kapcsolatban a 2945/94 rendelet első és második preambulumbekezdéséből következik, hogy a tapasztalat azt mutatja, hogy megerősített intézkedéseket kell hozni a szabálytalanságok és különösen az Unió költségvetése szempontjából káros csalások kiküszöbölésére, és hogy e célból intézkedni kell a jogalap nélkül fizetett összegek visszaköveteléséről, valamint szankciókról, mivel az elkövetett szabálytalanság szubjektív körülményének nincs jelentősége e tekintetben (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Käserei Champignon Hofmeister ügyben hozott ítélet 40. és 60. pontját). Így e 11. cikk szankció kiszabásával az exportőrt éppen a mezőgazdasági termékek termelési, feldolgozási és kiviteli láncában utolsó beavatkozóként fennálló szerepének a figyelembevételével teszi felelőssé a vámnyilatkozat pontosságért (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Käserei Champignon Hofmeister ügyben hozott ítélet 62. és 81. pontját).

               39

               Konkrétan az alkalmazandó szankcióval kapcsolatban a 3665/87 rendelet 11. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) és b) pontja úgy rendelkezik, hogy amennyiben az exportőr a ténylegesen exportált termékre alkalmazandó export-visszatérítésnél nagyobb összegű visszatérítést kérelmezett, a visszatérítést az igényelt visszatérítés és a ténylegesen megvalósult export után járó visszatérítés különbsége felének megfelelő vagy – ha az exportőr szándékosan szolgáltatott hamis adatokat – az igényelt visszatérítés és az exportőrt megillető visszatérítés különbsége kétszeresének megfelelő összeggel kell csökkenteni.

               40

               Ezért kizárólag a szankció szigorodik, ha a cselekmény szándékos, és az említett 11. cikk (1) bekezdése első albekezdésének a) pontjában foglalt szankciót akkor is alkalmazni kell, ha az exportőr nem vétkes. Ez utóbbi esetben viszont kizárólag az említett (1) bekezdés harmadik albekezdésében taxatív módon felsorolt esetekben kizárt az első albekezdésben említett szankció alkalmazása (a C-143/07. sz. AOB Reuter ügyben 2008. április 24-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-3171. o.] 17. pontja).

               41

               A 3665/87 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében felsorolt kivételek között szerepel többek között a vis maior esete, az exportőr akaratán kívül álló kivételes esetek, valamint az igényelt visszatérítés nyilvánvaló, az illetékes hatóságok által felismert hibája.

               42

               Azonban fontos emlékeztetni arra, hogy e rendelkezések kizárólag a szankciók megfizetése alól mentesítik az exportőrt, nem mentesítik azonban az előlegként kapott visszatérítés visszafizetése alól (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott First City Trading és társai ügyben hozott ítélet 46. pontját).

               43

               A Bíróság e tekintetben kimondta, hogy a 3665/87 rendelet 11. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében szereplő taxatív lista nem egészíthető ki új, különösen az exportőr vétkes magatartásának a hiányára alapított kivétellel. Ugyanis, még ha ez utóbbi szerződő felének a vétkessége vagy hibája az exportőr akaratán kívül álló kivételes esetnek is minősülhet, az szokásos kereskedelmi kockázatnak minősül, és a kereskedelmi ügyletek keretében nem tekinthető előreláthatatlannak. Az exportőr szabadon választja meg szerződő feleit, és neki kell gondoskodnia a megfelelő óvintézkedések megtételéről, akár az előbbiekkel kötött szerződésbe foglalt kikötésekkel, akár külön biztosíték alkalmazásával (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Käserei Champignon Hofmeister ügyben hozott ítélet 80. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fent hivatkozott AOB Reuter ügyben hozott ítélet 36. pontját).

               44

               A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy az alapügyben szóban forgó tényállás nem minősülhet a 3665/87 rendelet 5. cikkének (3) bekezdése értelmében vett vis maiornak.

               45

               A kérdéses áru, amely – amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik – valószínűleg sosem hagyta el az Unió területét, ugyanis nem tekinthető olyannak, mint amely a 3665/87 rendelet 5. cikkének (3) bekezdése értelmében az árutovábbítás során tönkrement.

               46

               Ezenkívül az Eurofit nem hivatkozhat a 3665/87 rendelet 11. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének első francia bekezdésében említett vis maiorra. Nem vitatott ugyanis, hogy az Eurofit szerződő felét büntetőjogi felelősségre vonták a dokumentumok export-visszatérítések keretében végzett hamisítása miatt. A jelen ítélet 43. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az ilyen körülmény a kereskedelmi ügyletek keretében szokásos kereskedelmi kockázatnak minősül, és ezért a visszatérítésre jogosító exporthoz kapcsolódó szerződéses viszonyok keretében nem tekinthető előreláthatatlannak.

               47

               Végezetül fontos megállapítani, hogy még ha valamely vámhivatal olyan magatartása, mint amelyet az alapügyben a BIRB-bel szemben kifogásolnak, amely az információk exportőr részére való továbbításának elmulasztásából, sőt szándékosan téves információk továbbításából áll, figyelembe is vehető a 3665/87 rendelet 11. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének második francia bekezdése értelmében vett bizonyos kivételes esetek értékelése során, az ilyen magatartás nem mentesítheti az érintett exportőrt a jogalap nélkül kapott visszatérítések visszafizetésének a kötelezettsége alól (lásd analógia útján a fent hivatkozott Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 65. pontját).

               48

               E következtetést a fent hivatkozott De Haan ügyben hozott ítélet sem kérdőjelezheti meg. Ugyanis egyrészt a Bíróság ezen ítélet 32. pontjában megállapította, hogy annak a nyomozásnak a szükségletei, amelynek célja az elkövetett vagy előkészületi szakaszban lévő csalás elkövetőinek vagy tettestársainak azonosítása és elfogása, jogszerűen igazolhatják az érintett gazdasági szereplő tájékoztatásának a szándékos, részben vagy egészben történő elmulasztását. Másrészt a Bíróság ugyanezen ítélet 53. és 54. pontjában kimondta, hogy az ilyen nyomozás szükségletei a kötelezett bármely cselekménye vagy gondatlansága hiányában és méltányossági okokból az ezen ügyben szóban forgó tényállásra alkalmazandó jogi szabályozásra, vagyis az 1986. október 7-i 3069/86/EGK tanácsi rendelettel (HL L 286., 1. o.) módosított, a behozatali vagy kiviteli vám visszatérítéséről vagy elengedéséről szóló, 1979. július 2-i 1430/79/EGK tanácsi rendelet (HL L 175., 1. o.) 13. cikkének (1) bekezdésére tekintettel különleges helyzetnek minősülhetnek.

               49

               A fent megállapítások fényében az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatáskörrel rendelkező vámhatóságok részéről annak elmulasztása, hogy értesítsék az exportőrt a szerződő fele által elkövetett csalás kockázatának fennállásáról, nem minősül a 3665/87 rendelet rendelkezései, és különösen annak 11. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének első francia bekezdése értelmében vett vis maiornak. Bár e mulasztás a 3665/87 rendelet 11. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének második francia bekezdése értelmében véve kivételes esetnek tekinthető, ezen exportőr nem mentesülhet a jogalap nélkül kapott export-visszatérítések visszafizetésének kötelezettsége alól, mivel ez utóbbinak kizárólag az ugyanezen 11. cikk alapján fizetendő szankciókat nem kell megfizetnie.

         A költségekről

               50

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

                     A hatáskörrel rendelkező vámhatóságok részéről annak elmulasztása, hogy értesítsék az exportőrt a szerződő fele által elkövetett csalás kockázatának fennállásáról, nem minősül az 1994. december 2-i 2945/94/EK bizottsági rendelettel módosított, a mezőgazdasági termékekre vonatkozó export-visszatérítési rendszer alkalmazásának közös részletes szabályai megállapításáról szóló, 1987. november 27-i 3665/87/EGK rendelet rendelkezései, és különösen annak 11. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének első francia bekezdése értelmében vett vis maiornak. Bár e mulasztás a 3665/87 rendelet 11. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének második francia bekezdése értelmében véve kivételes esetnek tekinthető, ezen exportőr nem mentesülhet a jogalap nélkül kapott export-visszatérítések visszafizetésének kötelezettsége alól, mivel ez utóbbinak kizárólag az ugyanezen 11. cikk alapján fizetendő szankciókat nem kell megfizetnie.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: francia.


A Törvényszék (hatodik tanács) 2013. április 12-i ítélete. # Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūra (LATGA-A) kontra Európai Bizottság. # Verseny - Kartellek - Zeneművek interneten, műholdon keresztül történő nyilvános előadásával, illetve kábelen történő továbbközvetítésével kapcsolatos szerzői jogok - Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat - A földrajzi piac felosztása - A nemzeti közös jogkezelő társaságok közötti kétoldalú megállapodások - Több országra érvényes multirepertoár engedélyek kiadását kizáró összehangolt magatartás - Bizonyítás - Az ártatlanság vélelme. # T-419/08. sz. ügy


A Törvényszék (hatodik tanács) 2013. április 12-i ítélete. # Sociedade Portuguesa de Autores CRL kontra Európai Bizottság. # Verseny - Kartellek - Zeneművek interneten, műholdon keresztül történő nyilvános előadásával, illetve kábelen történő továbbközvetítésével kapcsolatos szerzői jogok - Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat - A földrajzi piac felosztása - A nemzeti közös jogkezelő társaságok közötti kétoldalú megállapodások - Több országra érvényes multirepertoár engedélyek kiadását kizáró összehangolt magatartás - Bizonyítás - Az ártatlanság vélelme. # T-417/08. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 1993. október 28-i ítélete. # Zunis Holding SA és Finan Srl és Massinvest SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Elfogadhatóság. # T-83/92. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2002. július 9-i ítélete. # Alexandre Tilgenkamp kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Álláshirdetés. # T-158/01. sz. ügy


A Bíróság május 20.-i ítélete: 1992. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Holland Királyság. # Kötelezettségszegés - EGK irányelv. # C-190/90. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2002. október 25-i ítélete. # Tetra Laval BV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # T-80/02. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2015. március 5-i ítélete.#Tallinna Ettevõtlusamet kontra Statoil Fuel & Retail Eesti AS.#A Tallinna Ringkonnakohus (Észtország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Közvetett adók – Jövedéki adók – 2008/118/EK irányelv – 1. cikk, (2) bekezdés – Jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyag – A kiskereskedelmi értékesítés után fizetendő adó – A »különleges cél« fogalma – Előre meghatározott hozzárendelés – A tömegközlekedésnek valamely város területén történő működtetése.#C-553/13. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2015. március 5. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Közvetett adók — Jövedéki adók — 2008/118/EK irányelv — 1. cikk, (2) bekezdés — Jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyag — A kiskereskedelmi értékesítés után fizetendő adó — A »különleges cél« fogalma — Előre meghatározott hozzárendelés — A tömegközlekedésnek valamely város területén történő működtetése”
      A C‑553/13. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tallinna ringkonnakohus (Észtország) a Bírósághoz 2013. október 16‑án érkezett, 2013. október 15‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Tallinna Ettevõtlusamet

      és
      a Statoil Fuel & Retail Eesti AS

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (előadó) és C. G. Fernlund bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Tallinna Ettevõtlusamet képviseletében T. Pikamäe advokaat,

               —

               a Statoil Fuel & Retail Eesti AS képviseletében C. Ginter és V. Puolakainen advokaadid,

               —

               a görög kormány képviseletében I. Bakopoulos, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Grønfeldt és L. Naaber‑Kivisoo, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezésekről és a 92/12/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. december 16‑i 2008/118/EK tanácsi irányelv (HL 2009. L 9., 12. o.) 1. cikke (2) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a Tallinna Ettevõtlusamet (tallinni vállalkozásügyi hivatal, a továbbiakban: Ettevõtlusamet) és a Statoil Fuel & Retail Eesti AS (a továbbiakban: Statoil) között az e társaság által a 2010. és 2011. év folyamán az értékesítések után fizetett adó visszatérítése tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 2008/118 irányelv 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ezen irányelv általános rendelkezéseket állapít meg a jövedéki adóra vonatkozóan, amely közvetlen vagy közvetett módon az alábbi termékek (a továbbiakban: a jövedéki termékek) fogyasztását terheli:

                        a)

                        az [energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről szóló, 2003. október 27‑i] 2003/96/EK [tanácsi] irányelv [(HL L 283., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 405. o.)] hatálya alá tartozó energiatermékek és villamos energia;

                  [...]
               (2)   A jövedéki termékekre a tagállamok speciális célú egyéb közvetett adókat is kivethetnek, amennyiben azok megfelelnek a jövedéki adó és a hozzáadottérték‑adó [a továbbiakban: héa] esetében alkalmazandó, az adóalap meghatározására, az adó kiszámítására, kivetésére és ellenőrzésére vonatkozó közösségi adószabályoknak, nem értve ide a mentességekre vonatkozó rendelkezéseket.
               [...]”

               4

               A 2008/118 irányelv 47. cikkének (1) bekezdése az első albekezdésében megállapítja, hogy „[a] [jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i] 92/12/EGK [tanácsi] irányelv [(HL L 76., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 179. o.)] 2010. április 1‑jén hatályát veszti”.

               5

               A 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „A [jövedéki] termékekre különleges célú közvetett adók is kivethetők, amennyiben azon adók megfelelnek a jövedéki adó és a [héa] esetében alkalmazandó, az adóalap meghatározására, az adó kiszámítására, az adó felszámíthatóságára és ellenőrzésére vonatkozó adószabályoknak.”

         Az észt jog

               6

               A helyi adókról szóló 1994. szeptember 21‑i törvény (kohalike maksude seadus) alapügyben alkalmazandó változata lehetővé tette többek között a helyi önkormányzatoknak, hogy a 8. cikkében felsorolt feltételek mellett adót vezessenek be. „Az értékesítési adó” című e cikk a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Értékesítési adót fizetnek a község vagy város területén kereskedelmi vagy szolgáltatásnyújtási engedéllyel rendelkező egyéni vállalkozók és jogi személyek. A telephely tekintetében a kereskedelemről szóló [2004. február 11‑i] törvény [kaubandustegevuse seadus] értelmében vett azon kereskedők fizetnek értékesítési adót, akiket bejegyeztek a gazdasági tevékenységekről vezetett nyilvántartásba, és akik a kiskereskedelemben, a gasztronómia területén vagy a szolgáltatóiparban tevékenykednek.
               (2)   Az értékesítési adót az adóalany által a község vagy város területén értékesített termékek vagy nyújtott szolgáltatások vételárában foglalt értéke után kell megfizetni. A jelen törvény alkalmazásában vételár a forgalmi adóról szóló törvényben meghatározott adóköteles forgalom értékesítési adó nélküli adóköteles értéke.
               (3)   Az értékesítési adó mértékét a községi vagy városi tanács állapítja meg, az azonban nem haladhatja meg a (2) bekezdés szerinti termékek és szolgáltatások vételárban foglalt értékének 1%‑át.
               [...]
               (6)   A községi vagy városi önkormányzatnak lehetősége van a községi vagy városi tanács által meghatározott feltételek szerint és eljárásban az értékesítési adó alól kedvezményeket és mentességeket nyújtani.”

               7

               2012. január 1‑jével hatályon kívül helyezték az említett 8. cikket, és ezen időpont óta semmiféle értékesítési adót nem írtak elő.

               8

               2009. december 17‑én a Tallinna Linnavolikogu (tallinni városi tanács) elfogadta a Tallinn értékesítési adójáról szóló 45. sz. rendeletet (müügimaks Tallinnas). E rendeletet módosította a Tallinna Linnavolikogu 2010. április 8‑i 22. sz. rendelete (a továbbiakban: 45. sz. rendelet).

               9

               A 45. sz. rendeletnek „Az adó és az adó tárgyának meghatározása” című 1. cikke előírja:
               „(1)   A jelen rendelet értékesítési adót vezet be Tallinn városában.
               (2)   Az értékesítési adót a 2. cikk szerinti feltételeknek megfelelő adóalany által egy Tallinn városának területén elhelyezkedő telephelyen vagy onnan a kiskereskedelemben, a gasztronómia területén vagy a szolgáltatóiparban természetes személyeknek (kivéve az egyéni vállalkozóknak vállalkozásuk szükségleteinek kielégítése érdekében) értékesített termékekre és nyújtott szolgáltatásokra kell kivetni.”

               10

               Az említett rendelet „Adóalanyok” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Adóalanyok a kereskedelemről szóló [2004. február 11‑i] törvény értelmében vett azon kereskedők, akik az összes alábbi feltételnek megfelelnek:

                        1)

                        a kereskedőt bejegyezték a gazdasági tevékenységekről vezetett nyilvántartásba;

                        2)

                        a kereskedő telephelye a gazdasági tevékenységekről vezetett nyilvántartás adatai szerint Tallinn városának területén helyezkedik el;

                        3)

                        a kereskedő a kiskereskedelemben, a gasztronómia területén vagy a szolgáltatóiparban tevékenykedik.”

               11

               A 45. sz. rendelet 4. cikke az értékesítési adó mértékét az e rendelet 1. cikkének (2) bekezdésében említett termékek és szolgáltatások adóköteles értékének 1%‑ában rögzítette.

               12

               Az említett rendelet „Adómentesség” című 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „A következő jellegű termékek és szolgáltatások mentesek az értékesítési adó alól:

                        1)

                        az elektronikus kereskedelem útján értékesített termékek és nyújtott szolgáltatások;

                        2)

                        az elosztó hálózaton keresztül értékesített elektromos‑ és hőenergia, földgáz és víz;

                        3)

                        hajón, repülőn, vonaton vagy buszon történő utazás során értékesített termékek és nyújtott szolgáltatások, ha az utazás Tallinn város területén kívül kezdődik vagy fejeződik be, vagy ha a hajó, a repülő, a vonat vagy a busz az utazás során Tallinn területén kívül marad;

                        4)

                        valamennyi gyógyszer, fogamzásgátló eszköz, egészségügyi és higiéniai termék, orvosi műszer, valamint valamennyi orvosi segédeszköz, amelyek a szociálisügyi miniszter 2006. december 4‑i 63. sz. rendeletében […] megállapított listán szerepelnek;

                        5)

                        a méz, tojás, sajt vagy gyümölcs hozzáadása nélkül készült kenyér […];

                        6)

                        tej, tejszín, tejsavó, aludttej, tejföl, joghurt, kefir és egyéb erjesztett vagy savanyított tej és tejszín […], a por, a granulátum és egyéb szilárd formában található változatok kivételével […];

                        7)

                        kisgyermekeknek élelmiszerként való felhasználásra szánt pürésített (homogenizált) készítmények […], babáknak szánt különleges tejek […], kisgyermekeknek szánt élelmiszer‑készítmények, amelyeket por vagy folyadék formájában kiskereskedelmi kiszerelésben értékesítenek […], valamint kisgyermekeknek szánt, tejet és tejtermékeket tartalmazó élelmiszerek […];

                        8)

                        babapelenka [...];

                        9)

                        hajók, jachtok és 4–12 méter hosszú, műszaki vizsgának alávetett motorcsónakok.”

               13

               Tallinn önkormányzata ezenkívül levélben bejelentette, hogy a cigarettaértékesítés is mentes az értékesítési adó alól.

               14

               A 45. sz. rendelet 13. cikke előírta, hogy e rendelet 2010. június 1‑jétől alkalmazandó.

               15

               2010. június 22‑én a Tallinna Linnavolikogu elfogadta a Tallinn városa 2010. évi költségvetésének módosításáról és az első pótköltségvetésről szóló 39. sz. rendeletet (Tallinna linna 2010. aasta eelarve muutmine ja esimene lisaeelarve). Ezen, 2010. június 25‑én hatályba lépő rendelet módosította a 45. sz. rendeletet, és azt a következő 91. cikkel egészítette ki:
               „Az értékesítési adó kivetésére a helyi önkormányzatok szervezetéről szóló [1993. június 2‑i] törvény [kohaliku omavalitsuse korralduse seadus; a továbbiakban: a helyi önkormányzatok szervezetéről szóló törvény] 6. cikkének (1) bekezdése szerinti tömegközlekedés Tallinn városának területén történő működtetése céljából kerül sor. Az értékesítési adóból származó bevételek kifejezetten e cél megvalósítását szolgálják.”

               16

               2010. szeptember 9‑én a Tallinna Linnavolikogu elfogadta a Tallinn városának 2011. évi költségvetéséről szóló 46. sz. rendeletet (Tallinna Linna 2011. aasta eelarve). E rendelet 10. cikke megismételte az említett 91. cikk szövegét.

               17

               2011. december 15‑én a Tallinna Linnavolikogu elfogadta a 45. sz. rendelet módosításáról szóló 43. sz. rendeletet, egyúttal pontosítva azt, hogy az utolsó adóztatási időszak a 2011. év negyedik negyedéve lesz. A helyi adókról szóló 1994. szeptember 21‑i törvény módosításának megfelelően 2011. december 31‑e óta többé nincs értékesítési adó Tallinn városában.

               18

               A helyi önkormányzatok szervezetéről szóló törvény 6. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „A helyi önkormányzatok feladata a község vagy a város […] területén a községen vagy városon […] belüli tömegközlekedésnek a működtetése, amennyiben e feladatokat nem bízták másra.”

               19

               A tömegközlekedésről szóló 2000. január 26‑i törvény (ühistranspordi seadus) 3. cikke (2) bekezdésének 2. pontja a következőképpen rendelkezik:
               „(2)   A tömegközlekedés tervezésének és működtetésének a célja az, hogy:
               [...]

                        2.

                        az autókkal és más egyéni járművekkel szemben előmozdítsa a tömegközlekedési eszközök elsődleges használatát, csökkentve ezáltal a közlekedés környezetre gyakorolt negatív hatását és a közlekedés által okozott egészségkárosodásokat, miközben hozzájárul a közlekedési balesetek és a torlódások megelőzéséhez.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               20

               Amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, a Statoil tevékenységei között szerepel a folyékony tüzelőanyag mint jövedéki termék kiskereskedelmi értékesítése. 2010 júniusa és ugyanezen év harmadik és negyedik negyedéve tekintetében 2010. július 20‑án, 2010. október 20‑án, illetve 2011. január 25‑én bevallotta az értékesítésiadó‑köteles termékek és szolgáltatások értékesítéséből, illetve nyújtásából származó forgalmat.

               21

               2010. szeptember 22‑én, 2010. október 26‑án és 2011. február 7‑én a Statoil helyesbítő bevallásokat nyújtott be, amelyekben a korábban bevallott forgalmából levonta a jövedéki termékek értékesítéséből származó forgalmat. 2010. szeptember 22‑én, 2010. október 28‑án és 2011. február 9‑én a Statoil visszatérítés iránti kérelmeket nyújtott be az Ettevõtlusamethez.

               22

               A 2010. október 19‑i, a 2010. november 9‑i és a 2011. március 4‑i határozatokkal az Ettevõtlusamet elutasította e kérelmeket. Ezenkívül ez utóbbi határozattal az Ettevõtlusamet megállapította, hogy a 2010. év negyedik negyedéve tekintetében a Statoilnak további összeget kell fizetnie.

               23

               2010. november 19‑én a Statoil keresetet nyújtott be a Tallinna halduskohushoz (tallinni közigazgatási bíróság) lényegében az Ettevõtlusamet 2010. október 19‑i és november 9‑i határozatainak a megsemmisítése és az iránt, hogy e bíróság rendelje el visszatérítés iránti, 2010. szeptember 22‑i és október 28‑i kérelmek újbóli vizsgálatát, vagy az e visszatérítési kérelmekben jelzett túlfizetés azonnali visszatérítését. Keresetében a Statoil többek között arra hivatkozik, hogy a 45. sz. rendelet 1. cikkének (2) bekezdése ellentétes az uniós joggal, mivel a termékek és szolgáltatások kiskereskedelmi értékesítése, illetve nyújtása után adó fizetését írja elő, anélkül hogy előírna egy, a jövedéki termékek értékesítésére vonatkozó mentességet. 2011. április 5‑én a Statoil ugyanezen bíróság előtt hasonló, az Ettevõtlusamet 2011. március 4‑i határozata ellen irányuló keresetet nyújtott be. A Tallinna halduskohus egyesítette e kereseteket.

               24

               2011. október 19‑i határozatával a Tallinna halduskohus megsemmisítette az Ettevõtlusamet három fent említett határozatát, és ez utóbbinak elrendelte, hogy végezze el a visszatérítés iránti szóban forgó kérelmek újbóli vizsgálatát. Határozatának indokolásaként a Tallinna halduskohus lényegében arra hivatkozott, hogy az értékesítési adót nem lehet úgy tekinteni, mint amely a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében vett különleges célra irányul.

               25

               Az Ettevõtlusamet fellebbezést nyújtott be e határozattal szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz többek között azt állítva, hogy az értékesítési adót konkrét céllal, vagyis a tömegközlekedés elősegítése és következésképpen a közúti forgalom és annak a környezetre gyakorolt negatív hatásának a csökkentése céljából szedik be; hogy Tallinn városa az ezen adóból származó bevételt a tömegközlekedés minőségének a javítására használja fel, és hogy az említett adó célja egyrészt bizonyos olyan termékek fogyasztásának és szolgáltatások igénybevételének a szankcionálása, amelyek alkalmasak arra, hogy szociális kiadásokat keletkeztessenek vagy negatív külső hatásokat idézzenek elő, másrészt pedig közérdekű szolgáltatások finanszírozása.

               26

               A Statoil a fellebbezés elutasítását kéri, különösen azzal érvelve, hogy az alkalmazandó szabályozásban előírt cél a tömegközlekedés működtetése, és nem annak az elősegítése, amint azt az Ettevõtlusamet állítja.

               27

               A Tallinna ringkonnakohus (tallinni fellebbviteli bíróság) úgy véli, hogy annak bizonyítása céljából, hogy a jövedéki termékek után beszedett adót a megjelölt különleges célnak megfelelően használták fel, az Ettevõtlusametnek a városi költségvetésből adódó bizonyítékokon kívül nem kell más bizonyítékokat szolgáltatnia. A Tallinna ringkonnakohus jelzi, hogy a jelen ügyben nincs ok azt feltételezni, hogy az értékesítési adóból származó összegeket nem e különleges célnak megfelelően használták fel.

               28

               Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a különleges célt szolgáló adókat rendszerint arra használják fel, hogy bizonyos olyan termékek fogyasztását, illetve szolgáltatások igénybevételét szankcionálják, amelyek alkalmasak arra, hogy szociális kiadásokat keletkeztessenek, vagy olyan negatív külső hatásokat idézzenek elő, mint a környezetre gyakorolt káros hatások, vagy hogy azokból bizonyos olyan közérdekű szolgáltatásokat finanszírozzanak, mint a turizmus, a sport vagy a kultúra támogatása. Az ilyen típusú adók tehát a hatóságok által a fogyasztók magatartásának azáltal történő befolyásolására használt eszközök, hogy az ilyen adók helytelenítendő kiadásokra való alkalmazásán keresztül arra ösztönözzék ez utóbbiakat, hogy elkerüljék bizonyos termékek felhasználását.

               29

               Azonban a Tallinna ringkonnakohus szerint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatának az időpontjában a Bíróság ítélkezési gyakorlata nem adott világos választ arra a kérdésre, hogy valamely közvetett adó a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében vett különleges céllal rendelkezik‑e, amennyiben azt a helyi önkormányzat törvényben előírt konkrét feladatának a finanszírozása céljából szedik be, és amennyiben e feladat finanszírozása akkor is biztosított, ha ezen adót nem szedik be. E tekintetben az említett bíróság megjegyzi, hogy az értékesítési adóból származó bevételek összességét a tömegközlekedés működtetésére fordították, ami csökkentheti a szennyezést és növelheti az általános jó közérzetet.

               30

               Egyebekben a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy jogszerű volt‑e az említett adó azon időszak alatt történő beszedése, amelyben ugyanezen adó különleges célját kifejezetten nem írta elő jogi aktus, és e tekintetben megjegyzi, hogy a 45. sz. rendelet csak a jogvita tárgyát képező adózási időszak, vagyis a 2010. június 25‑étől számított időszak során egészült ki a 91. cikkel.

               31

               Ilyen körülmények között a Tallinna ringkonnakohus úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

                        „1)

                        A [2008/118] irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében vett különleges célnak tekinthető‑e a tömegközlekedés helyi önkormányzat területén történő működtetésének finanszírozása, ha e feladat ellátása és finanszírozása a helyi önkormányzat kötelezettségeihez tartozik?

                        2)

                        Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni a [2008/118] irányelv 1. cikkének (2) bekezdését, hogy e rendelkezéssel összhangban áll, ha a nemzeti jog olyan közvetett adót ír elő, amelyet valamely jövedéki termék végső fogyasztónak történő értékesítése után fizetnek, és kizárólag a tömegközlekedés működtetésére fordítanak, ha a tömegközlekedés működtetése az adóra jogosult helyi önkormányzat kötelezettsége, amelyet e közvetett adótól függetlenül teljesíteni kell, és a tömegközlekedés működtetése finanszírozásának mértéke végeredményben nem függ automatikusan a beszedett adó összegétől, mivel a tömegközlekedés működtetésére szánt összeg pontosan meg van határozva, és így abban az esetben, ha a közvetett adóból származó bevétel magasabb, a helyi önkormányzat megfelelően kevesebb más pénzügyi eszközt fordít a tömegközlekedés működtetésére, és fordítva, ha kevesebb értékesítési adó folyik be, a helyi önkormányzatnak megfelelően növelnie kell a tömegközlekedés működtetésére szánt más pénzügyi eszközöket, az előrejelzéstől eltérő adóbevétel esetén azonban lehetőség van arra, hogy a tömegközlekedés működtetésére szánt kiadások összegét a helyi önkormányzat költségvetésének módosítása révén módosítsák?

                        3)

                        A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni a [2008/118] irányelv 1. cikkének (2) bekezdését, hogy e rendelkezéssel összhangban áll, ha valamely jövedéki termékre olyan közvetett adót is kivetnek, amelynek rendeltetését az ezen adó megfizetésére vonatkozó kötelezettség keletkezését követően határozzák meg?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első és a második kérdésről

               32

               Első és második kérdésével, amelyeket együtt kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az lehetővé teszi annak megállapítását, hogy az olyan adónak, mint amelyről az alapügyben szó van, annyiban, amennyiben a jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyag kiskereskedelmi értékesítését sújtja, e rendelkezés értelmében vett különleges célja van, ha a tömegközlekedés ezen adót előíró önkormányzat területén történő működtetésének a finanszírozására irányul, ha ezen önkormányzatnak az említett adó fennállásától függetlenül kötelessége e tevékenység ellátása és finanszírozása, és ha az ezen adóból származó bevételeket kizárólag e tevékenység megvalósítása céljából használták fel.

               33

               Előzetesen meg kell jegyezni, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárás, amely csak annyiban vonatkozik az értékesítési adóra, amennyiben az a folyékony tüzelőanyag kiskereskedelmi értékesítését terhelte, azon a nem vitatott feltételezésen alapul, hogy e termék a „jövedéki termék” 2008/118 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett fogalma alá tartozik. A kérdést előterjesztő bíróság feladata adott esetben ennek az ellenőrzése. Mindenesetre, mivel a Bíróság feladata az, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kifejtett ténybeli és jogi megfontolások alapján állást foglaljon (lásd: B.‑ítélet, C‑306/09, EU:C:2010:626, 47. pont; Kastrati‑ítélet, C‑620/10, EU:C:2012:265, 38. pont), a jelen ügyben a Bíróság az elemzése céljából ugyanezen feltételezésből indul ki.

               34

               Egyébiránt, bár a 2008/118 irányelv, amely az alapügyben az egyetlen ratione temporis alkalmazandó irányelv, 2010. április 1‑jével hatályon kívül helyezte a 92/12 irányelvet, és annak helyébe lépett, a 2008/118 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének és a 92/12 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének a szövegéből kitűnik, hogy e rendelkezések tartalma lényegében nem különbözik egymástól. Ebből az következik, hogy a Bíróság ez utóbbi rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlata alkalmazandó marad a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésére is.

               35

               Ez utóbbi irányelv 1. cikke (1) bekezdésének az e cikk (2) bekezdésével összefüggésben történő értelmezése alapján az említett irányelv szerinti jövedéki termékekre az ezen irányelv által bevezetett jövedéki adón kívül más közvetett adót is ki lehet vetni, ha egyrészt ezen adó különleges célt vagy célokat szolgál, másrészt pedig, ha az megfelel a jövedéki adó vagy a héa esetében alkalmazandó, az adóalap meghatározására, az adó kiszámítására, kivetésére és ellenőrzésére vonatkozó uniós adószabályoknak, amelyek nem foglalják magukban a mentességre vonatkozó rendelkezéseket.

               36

               E két feltételnek, amelyek célja annak megelőzése, hogy a további közvetett adók túlzott mértékben korlátozzák a kereskedelmet, amint az az ugyanezen irányelv 1. cikkének (2) bekezdéséből is kitűnik, együttesen kell fennállnia (lásd analógia útján: Transportes Jordi Besora ítélet, C‑82/12, EU:C:2014:108, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               37

               Az említett feltételek közül az elsőt illetően – az egyetlen, amelyet az előterjesztett kérdések érintnek – a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges cél a tisztán költségvetési céloktól eltérő cél (lásd analógia útján: Bizottság kontra Franciaország ítélet, C‑434/97, EU:C:2000:98, 19. pont; Transportes Jordi Besora ítélet, EU:C:2014:108, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               38

               Azonban, mivel minden adó szükségképpen költségvetési célt követ, azon egyetlen körülmény, hogy valamely adó költségvetési célra irányul, hacsak nem lényegétől fosztja meg a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését, önmagában nem elegendő annak kizárásához, hogy ezen adót az e rendelkezés értelmében vett különleges céllal is rendelkező adónak lehessen tekinteni (lásd analógia útján: Transportes Jordi Besora ítélet, EU:C:2014:108, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               39

               Így, bár az adóból származó bevételnek olyan hatáskörök helyi hatóságok általi finanszírozásához történő előre meghatározott hozzárendelése, amelyeket ez utóbbiakra ruháztak, különleges cél fennállásának megállapításához figyelembe veendő tényező lehet, az ilyen hozzárendelés, amely a tagállam költségvetése egyszerű belső kialakításának formájától függ, önmagában nem lehet elegendő feltétel, mivel minden tagállam előírhatja, hogy a követett céltól függetlenül meghatározott kiadások finanszírozásához rendel valamely adóbevételt. Ellentétes esetben minden célt a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges célnak lehetne tekinteni, ami megfosztaná az ezen irányelv által bevezetett harmonizált jövedéki adót minden hatékony érvényesüléstől, és sértené azon elvet, amely szerint az olyan eltérést engedő rendelkezést, mint amilyen az említett 1. cikk (2) bekezdése, szigorúan kell értelmezni (lásd analógia útján: Transportes Jordi Besora ítélet, EU:C:2014:108, 28 és 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               40

               Következésképpen az említett rendelkezés értelmében vett különleges cél fennállása nem állapítható meg kizárólag azáltal, hogy a szóban forgó adóból származó bevételeket az önkormányzatot egy adott területen terhelő általános kiadások finanszírozásához rendelik hozzá. Ugyanis ellenkező esetben az említett állítólagos különleges célt nem lehetne a tisztán költségvetési céltól megkülönböztetni.

               41

               A célból, hogy a jövedéki termékekre kivetett adóból származó bevételnek előre meghatározott hozzárendelése lehetővé tegye annak megállapítását, hogy ezen adó ugyanezen rendelkezés értelmében vett különleges célt követ, fontos, hogy a szóban forgó adó önmagában a hivatkozott különleges cél megvalósításának biztosítására irányuljon, és hogy ezért közvetlen kapcsolat álljon fenn az adóbevételek felhasználása és az említett különleges cél között (lásd ebben az értelemben: Transportes Jordi Besora ítélet, EU:C:2014:108, 30. pont).

               42

               A bevételek ilyen előre meghatározott hozzárendelésének mechanizmusa hiányában a jövedéki termékeket sújtó adó csak akkor tekinthető a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges célra irányulónak, ha ezen adót a szerkezetét illetően, különösen az adóalap vagy az adómérték tekintetében, úgy alakították ki, hogy olyan irányba befolyásolja az adóalanyok magatartását, amely lehetővé teszi a hivatkozott különleges cél megvalósítását például azáltal, hogy a szóban forgó termékeket azok fogyasztásától való eltántorítás érdekében erősen adóztatja (lásd ebben az értelemben: Transportes Jordi Besora ítélet, EU:C:2014:108, 32. pont).

               43

               A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az értékesítési adóból származó bevételeket, amely adó egyébiránt Tallinn városa területén a végső fogyasztóknak értékesített termékek és nyújtott szolgáltatások nagy részét sújtotta, Tallinn városa hozzárendelte a tömegközlekedés e város területén történő működtetésével kapcsolatos hatásköre általa történő gyakorlásának finanszírozásához, amely hatáskört a helyi önkormányzatok szervezetéről szóló törvény 6. cikkének (1) bekezdése ruházott rá, és e bevételeket kizárólag e célból használták fel.

               44

               Bár e körülmény a Bíróságnak a jelen ítélet 39. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata alapján valóban a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében vett különleges cél fennállásának a megállapításához figyelembe veendő tényezőnek minősülhet, meg kell állapítani, hogy e hozzárendelés a Tallinn városát az alapügyben szóban forgó adó fennállásától függetlenül terhelő általános kiadásokhoz kapcsolódik. Márpedig az ilyen általános kiadások bármilyen jellegű adóbevételekkel finanszírozhatók. Ezért a hivatkozott különleges cél, vagyis a tömegközlekedés Tallinn városának területén történő működtetésének a finanszírozása nem különböztethető meg egy tisztán költségvetési céltól.

               45

               Egyébiránt, még ha megalapozottnak is tekinthető egyrészt az Ettevõtlusamet és a görög kormány azon állítása, miszerint lényegében az értékesítési adó – annyiban, amennyiben az a jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyagot sújtja – a tömegközlekedés hatékony működtetésén keresztül a környezet és a közegészség védelmére irányul, másrészt pedig az, hogy nem csupán olyan egyszerű általános kiadásokról van szó, amelyek bármilyen jellegű adóbevételből finanszírozhatók (lásd ebben az értelemben általában az egészségügyi kiadásokkal kapcsolatban: Transportes Jordi Besora ítélet, EU:C:2014:108, 31. pont), meg kell jegyezni, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti jogi szabályozás egyáltalán nem írja elő az ezen adóból – annyiban, amennyiben az a jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyagot sújtja – származó bevételeknek az ilyen környezetvédelmi vagy közegészségügyi célokhoz történő meghatározott hozzárendelési mechanizmusát. E tekintetben az alapügyben szóban forgó bevételeknek a tömegközlekedés működtetéséhez való egyszerű hozzárendelése nem tekinthető olyannak, mint amely lehetővé teszi az említett adóból származó bevételeknek a felhasználása és e környezetvédelmi és közegészségügyi célkitűzések közötti, a Bíróság jelen ítélet 41. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata értelmében vett közvetlen kapcsolat megállapítását.

               46

               Másrészt a Bíróság rendelkezésére álló iratokból nem tűnik ki, és mindamellett a hozzá benyújtott írásbeli észrevételekben sem állították azt, hogy az értékesítési adó – annyiban, amennyiben az a jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyagot sújtja – megfelelne a jelen ítélet 42. pontjában említett feltételeknek, vagyis hogy ezen adót a szerkezetét illetően úgy alakítanák ki, hogy visszatartsa az adóalanyokat e tüzelőanyagok használatától, vagy hogy azokat olyan magatartás elfogadására bátorítsa, amelynek a hatásai kevésbé károsak a környezet vagy a közegészség szempontjából mint azon magatartás hatásai, amelyet ezen adóalanyok az említett adó hiányában tanúsítanának.

               47

               A fenti megállapítások összességéből következik, hogy az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/118 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az olyan adónak, mint amelyről az alapügyben szó van – annyiban, amennyiben a jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyag kiskereskedelmi értékesítését sújtja –, e rendelkezés értelmében vett különleges célja van, ha a tömegközlekedés ezen adót előíró önkormányzat területén történő működtetésének a finanszírozására irányul, és ha ezen önkormányzatnak az említett adó fennállásától függetlenül kötelessége e tevékenység ellátása és finanszírozása, még ha az ezen adóból származó bevételeket kizárólag e tevékenység megvalósítása céljából használták is fel. Az említett rendelkezést következésképpen úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, amely a jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyagok kiskereskedelmi értékesítésére ilyen adót vezet be.

         A harmadik kérdésről

               48

               Tekintettel az első és a második kérdésre adott válaszra, a harmadik kérdésre nem szükséges válaszolni.

         A költségekről

               49

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezésekről és a 92/12/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. december 16‑i 2008/118/EK tanácsi irányelv 1. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az olyan adónak, mint amelyről az alapügyben szó van – annyiban, amennyiben a jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyag kiskereskedelmi értékesítését sújtja – e rendelkezés értelmében vett különleges célja van, ha a tömegközlekedés ezen adót előíró önkormányzat területén történő működtetésének a finanszírozására irányul, és ha ezen önkormányzatnak az említett adó fennállásától függetlenül kötelessége e tevékenység ellátása és finanszírozása, még ha az ezen adóból származó bevételeket kizárólag e tevékenység megvalósítása céljából használták is fel. Az említett rendelkezést következésképpen úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, amely a jövedékiadó‑köteles folyékony tüzelőanyagok kiskereskedelmi értékesítésére ilyen adót vezet be.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: észt.


title: Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2009. szeptember 23-i ítélete.#Transnáutica - Transportes e Navegação, SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Vámunió - Közösségi külső árutovábbítási ügyletek - Harmadik országokba irányuló dohány- és etilalkohol-szállítmányok - Csalás - Behozatali vám elengedése iránti kérelem - A 2913/92/EGK rendelet 239. cikke - A 2454/93/EGK rendelet 905. cikke - Méltányossági klauzula - Különleges helyzet fennállása - Összkezesség.#T-385/05. sz. ügy.

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2009. szeptember 23‑i ítélete – Transnáutica kontra Bizottság
      (T‑385/05. sz. ügy)
      „Vámunió – Közösségi külső árutovábbítási ügyletek – Harmadik országokba irányuló dohány‑ és etilalkohol‑szállítmányok – Csalás – Behozatali vám elengedése iránti kérelem – A 2913/92/EGK rendelet 239. cikke – A 2454/93/EGK rendelet 905. cikke – Méltányossági klauzula – Különleges helyzet fennállása – Összkezesség”
      Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok visszafizetése vagy elengedése – A 2454/93 rendelet 905. cikkével bevezetett méltányossági klauzula – „Különleges helyzet” fennállása – Terjedelem (2913/92 tanácsi rendelet, 239. cikk; 2454/93 bizottsági rendelet, 905. cikk) (vö. 48–61. pont)
      Tárgy

               A bizonyos vámtételek visszafizetését és elengedését elutasító, 2005. július 6‑i REM 05/2004 bizottsági határozat megsemmisítése
                  iránti kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Elsőfokú Bíróság megsemmisíti a 2005. július 6‑i REM 05/2004 bizottsági határozatot.

                  2)

                  	Az Elsőfokú Bíróság az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.


title: A Törvényszék (második tanács) 2011. szeptember 27-i ítélete. # Mustapha El Jirari Bouzekri kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Az NC NICKOL közösségi ábrás védjegy bejelentése - A NIKE korábbi ábrás közösségi védjegy - Viszonylagos kizáró ok - Az összetéveszthetőség hiánya - A megjelölések hasonlóságának hiánya - A 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése. # T-207/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (második tanács) 2011. szeptember 27‑i ítélete – El Jirari Bouzekri kontra OHIM – Nike International (NC NICKOL)
      (T‑207/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az NC NICKOL közösségi ábrás védjegy bejelentése – A NIKE korábbi ábrás közösségi védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Az összetéveszthetőség hiánya – A megjelölések hasonlóságának hiánya – A 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló, jóhírnévvel rendelkező korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A jóhírnévvel rendelkező korábbi védjegy nem hasonló termékekre vagy szolgáltatásokra kiterjesztett oltalma – Feltételek (40/94 tanácsi rendelet, (8) cikk, (1) bekezdés, b) pont és 5. cikk) (vö. 29–31. pont)
      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának a Nike International Ltd és Mustapha El Jirari Bouzekri közötti felszólalási eljárásban
                  2009. február 25‑én hozott határozata (R 554/2008‑2. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) második fellebbezési tanácsának
                     2009. február 25‑i határozatát (R 554/2008 2. sz. ügy) hatályon kívül helyezi.

                  2)

                  	Az OHIM viseli saját költségeit, valamint a Mustapha El Jirari Bouzekri részéről felmerült költségeket. A Nike International
                     Ltd maga viseli saját költségeit.


A Bíróság (ötödik tanács) március 21.-i ítélete: 2002. # Cura Anlagen GmbH kontra Auto Service Leasing GmbH (ASL). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Handelsgericht Wien - Ausztria. # C-451/99. sz. ügy


title: A Törvényszék (második tanács) 2011. május 10-i ítélete. # Maurice Emram kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A G közösségi ábrás védjegy bejelentése - A G korábbi nemzeti és közösségi ábrás védjegyek - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-187/10. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (második tanács) 2011. május 10‑i ítélete – Emram kontra OHIM – Guccio Gucci (G)
      (T‑187/10. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A G közösségi ábrás védjegy bejelentése – A G korábbi nemzeti és közösségi ábrás védjegyek – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      1.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Védjegyoltalomban részesíthető megjelölések – Betűből
            vagy betűkombinációból álló megjelölések – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában
            lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség
            – Értékelési szempontok (207/2009 tanácsi rendelet, 4., 7. cikk és 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 49. pont)
      2.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 55., 74., 78. pont)
      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsának a Guccio Gucci SpA és Maurice Emram közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2010.
                  február 11‑én hozott határozata (R 1281/2008‑1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Maurice Emram.

               Az érintett közösségi védjegy:

               A G ábrás védjegy a 9., 18. és 25. osztályba tartozó áruk vonatkozásában (2421402. sz. védjegybejelentés).

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Guccio Gucci SpA.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A G közösségi és nemzeti ábrás védjegyek a 9., 18. és 25. osztályba tartozó áruk vonatkozásában.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalást elutasította.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a felszólalási osztály határozatát hatályon kívül helyezte és a bejelentett védjegy lajstromozását megtagadta.

         Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék Maurice Emramot kötelezi a költségek viselésére.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) december 13.-i ítélete: 2001. # Krupp Thyssen Stainless GmbH és Acciai speciali Terni SpA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Bírság. # T-45/98. és T-47/98. sz. egyesített ügyek


AZ EURÓPAI UNIÓ KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉKÉNEK ÍTÉLETE (harmadik tanács), 2013. április 24.#CB kontra Európai Bizottság.#Közszolgálat – Tisztviselők – Nyílt versenyvizsga – Az EPSO/AD/181/10 versenyvizsga kiírása – Az értékelő vizsgákra bocsátás megtagadása.#F‑73/11. sz. ügy.