title: A Bíróság (második tanács) 2009. október 1-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra az Európai Unió Tanácsa.#Megsemmisítés iránti kereset - Megállapodással létrehozott szervben a Közösség nevében elfoglalandó álláspontok kialakítása - Indokolási kötelezettség - A jogalap megjelölése - A veszélyeztetett, vadon élő állat- és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben (CITES) részes felek konferenciájának tizennegyedik ülése.#C-370/07. sz. ügy.

text:
      C‑370/07. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      az Európai Unió Tanácsa
      „Megsemmisítés iránti kereset – Megállapodással létrehozott szervben a Közösség nevében elfoglalandó álláspontok kialakítása – Indokolási kötelezettség – A jogalap megjelölése – A veszélyeztetett, vadon élő állat- és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben (CITES) részes felek konferenciájának
         tizennegyedik ülése”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Hivatkozás a jogi aktus jogalapjára
      (EK 253. cikk)
      2.        Közösségi jog – Elvek – Jogbiztonság – Közösségi szabályozás
      3.        Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem
      (EK 230. cikk, EK 249. cikk és EK 253. cikk)
      4.        Európai Közösségek – Átruházott hatáskörök – Belső és külső hatáskörök – Az aktus jogalapjának megjelölésére vonatkozó kötelezettség
      (EK 5. cikk, első bekezdés, EK 133. cikk és EK 175. cikk)
      5.        Intézmények jogi aktusai – Az elfogadott jogalap megjelölése
      (EK 133. cikk, EK 175. cikk és EK 300. cikk, (2) bekezdés)
      1.        Az EK 253. cikkben szereplő indokolási kötelezettség előírja, hogy valamennyi érintett jogi aktusnak tartalmaznia kell azon
         indokok leírását, amelyek az intézményt a jogi aktus elfogadására késztették úgy, hogy a Bíróság felülvizsgálatot gyakorolhasson,
         és mind a tagállamok, mind az érintett harmadik személyek megismerhessék azokat a körülményeket, amelyek között a közösségi
         intézmények a Szerződést alkalmazták. Valamely jogi aktus jogalapjának megjelölése az indokolási kötelezettséghez tartozik.
         A Szerződés pontos rendelkezésére való hivatkozás elmulasztása nem minősülhet lényeges hibának, amikor a jogalap a jogi aktus
         más elemei alapján meghatározható, azonban az ilyen kifejezett hivatkozás nélkülözhetetlen, amikor annak hiányában az érintettek
         és a Bíróság számára bizonytalan maradna a pontos jogalap.

      (vö. 37., 38., 56. pont)
      2.        A jogbiztonság megköveteli, hogy minden joghatás kiváltására irányuló aktus a kötelező erejét az olyan intézkedés jogi formáját
         előíró közösségi jogi rendelkezésből származtassa, amelyet az aktus jogalapként kifejezetten megjelöl.

      (vö. 39. pont)
      3.        Az indokolási kötelezettségnek, amelyet különösen a bírósági felülvizsgálat indokol – amely felülvizsgálat gyakorlására a
         Bíróságnak lehetőséggel kell rendelkeznie –, az összes olyan jogi aktusra vonatkoznia kell, amely megsemmisítés iránti kereset
         tárgyát képezheti, azaz az intézmények által elfogadott valamennyi olyan rendelkezésre, függetlenül azok formájától, amelyek
         kötelező joghatások kiváltására irányulnak.

      A veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben részes felek konferenciájának tizennegyedik ülésére benyújtott
         egyes javaslatok tekintetében a Közösség nevében elfogadandó álláspont meghatározásáról szóló tanácsi határozat kötelező joghatásokat
         kiváltó jogi aktus, amennyiben az kialakítja a Közösség álláspontját a hatáskörébe tartozó területeket illetően, és kötelező
         jellegű egyrészt a Tanácsra és a Bizottságra, másrészt a tagállamokra, amennyiben előírja számukra, hogy védelmezzék az említett
         álláspontot. Ennélfogva ezt a határozatot indokolni kell, következésképpen meg kell jelölni azt a jogalapot, amelyen az alapul,
         többek között annak érdekében, hogy a Bíróság gyakorolhassa a bírósági felülvizsgálatot.

      (vö. 42–45. pont)
      4.        A közösségi aktus jogalapjának megjelölése a Közösségre ruházott hatáskörök EK 5. cikk első bekezdésében szereplő elvére tekintettel
         is kötelező, amely rendelkezés szerint a Közösség az e szerződésben ráruházott hatáskörök és a számára kijelölt célkitűzések
         keretén belül jár el mind a Közösségen belüli fellépés, mind a Közösség nemzetközi fellépései esetében. Ebben a vonatkozásban
         a megfelelő jogalap kiválasztásának alkotmányos jellegű jelentősége van, mivel a Közösségnek, tekintettel arra, hogy csak
         átruházott hatáskörökkel rendelkezik, az említett határozathoz mellékelnie kell a Szerződés azon rendelkezését, amely a Közösséget
         felhatalmazza ezen jogi aktus jóváhagyására.

      Egyebekben a jogalap megjelölése rögzíti a Közösség és a tagállamok között a hatáskörök megosztását.
      A veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben részes felek konferenciájának
         tizennegyedik ülésére benyújtott egyes javaslatok tekintetében a Közösség nevében elfogadandó álláspont meghatározásáról szóló
         határozat Tanács általi elfogadását illetően önmagában az EK 175. cikk vagy önmagában az EK 133. cikk alkalmazása nem járt
         volna ugyanolyan következménnyel a Közösség és a tagállamok közötti hatáskörök megosztására, mint a két rendelkezés esetleges
         együttes alkalmazása, mivel az EK 133. cikk a Közösségre kizárólagos hatáskört ruház, míg az EK 175. cikk a Közösség és a
         tagállamok között megosztott hatáskört ír elő. A jogalap megjelölésének elmaradása tehát zavart okozhat a Közösség hatáskörének
         jellegét illetően, és gyengítheti a Közösséget a nemzetközi tárgyalások során az álláspontjának megvédésében.

      (vö. 46., 47., 49. pont)
      5.        A jogalap megjelölése különös jelentőséggel bír a jogi aktus elfogadásával érintett közösségi intézmények jogosultságainak
         megóvása szempontjából is. A veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben
         részes felek konferenciájának tizennegyedik ülésére benyújtott egyes javaslatok tekintetében a Közösség nevében elfogadandó
         álláspont meghatározásáról szóló tanácsi határozat esetében a jogalap megjelölése befolyással lehet a Parlament hatáskörére,
         mivel az EK 133. cikk, az EK 175. cikk és az EK 300. cikk (2) bekezdése a jogi aktus elfogadása során a Parlament számára
         nem biztosít ugyanolyan fokú részvételt. A jogalap megjelölés hasonlóképpen fontos a Tanácson belüli szavazás módjának meghatározásához
         is, mivel ebben a vonatkozásban az EK 300. cikk (2) bekezdésének első albekezdése előírja, hogy a Tanács minősített többséggel
         határoz, kivéve ha egyrészt a megállapodás olyan területre vonatkozik, ahol a belső szabályok elfogadásához egyhangúságra
         van szükség, valamint másrészt a 310. cikkben említett megállapodások esetén.

      (vö. 48. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. október 1‑je(*)

      „Megsemmisítés iránti kereset – Megállapodással létrehozott szervben a Közösség nevében elfoglalandó álláspontok kialakítása – Indokolási kötelezettség – A jogalap megjelölése – A veszélyeztetett, vadon élő állat- és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben (CITES) részes felek konferenciájának
         tizennegyedik ülése”

      A C‑370/07. sz. ügyben,
      az EK 230. cikk alapján megsemmisítés iránt 2007. augusztus 2‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: G. Valero Jordana és C. Zadra, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      az Európai Unió Tanácsa (képviselik: J.‑P. Jacqué, F. Florindo Gijón és K. Michoel, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      támogatja:
      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (képviselik: E. Jenkinson és I. Rao, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: D. Wyatt QC)

      beavatkozó,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (előadó) és C. Toader bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. március 4‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. április 23‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottság a keresetében kéri, hogy a Bíróság semmisítse meg a veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben (CITES) Részes Felek konferenciájának 2007. június 3. és 15.
         között Hágában (Hollandia) megrendezendő tizennegyedik ülésére benyújtott egyes javaslatok tekintetében az Európai Közösség
         nevében elfogadandó álláspont meghatározásáról szóló, 2007. május 24‑i tanácsi határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat).

       Jogi háttér
      2        Az EK 253. cikk ekként rendelkezik:

      „Az Európai Parlament és a Tanács által közösen elfogadott, továbbá a Tanács vagy a Bizottság által elfogadott rendeleteknek,
         irányelveknek és határozatoknak indokolást kell tartalmazniuk, és azokban utalni kell minden olyan javaslatra vagy véleményre,
         amelyet e szerződés értelmében be kell szerezni”.

      3        A Nizzai Szerződéssel módosított EK 300. cikk (2) bekezdése szerint:

      „Az e téren a Bizottságra ruházott hatáskörre is figyelemmel, a megállapodások aláírásáról – amelyet a hatálybalépést megelőzően
         történő ideiglenes alkalmazásról szóló határozat kísérhet – és megkötéséről a Bizottság javaslata alapján, minősített többséggel
         a Tanács határoz. A Tanács egyhangúlag dönt, ha a megállapodás olyan területre vonatkozik, ahol a belső szabályok elfogadásához
         egyhangúságra van szükség, valamint a 310. cikkben említett megállapodások esetén.

      A (3) bekezdésben megállapított szabályoktól eltérve, ugyanezeket az eljárásokat kell alkalmazni a valamely megállapodás alkalmazását
         felfüggesztő határozatoknál, valamint a megállapodásokkal felállított szervekben a Közösség által képviselendő álláspontok
         kialakításánál, amennyiben az ilyen szervnek joghatással bíró határozatot kell hoznia, kivéve a megállapodás intézményi kereteit
         kiegészítő vagy módosító határozatokat.

      Az Európai Parlamentet haladéktalanul és teljes körűen tájékoztatni kell az e bekezdés alapján hozott minden olyan határozatról,
         amely megállapodások ideiglenes alkalmazására vagy felfüggesztésére, illetve a megállapodással létrehozott szervekben a Közösség
         által képviselendő álláspont kialakítására vonatkozik.”

       A jogvita előzményei
      4        A veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményt (a továbbiakban: CITES) 1973. március 3‑án írták alá Washingtonban,
         és az 1975. július 1‑jén lépett hatályba. Az egyezmény célja a veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok védelme elsősorban azok kereskedelmének korlátozása és szabályozása útján.

      5        A Közösség nem szerződő fél a CITES‑ben. A Közösség a Részes Felek Konferenciáin megfigyelői jogállással rendelkezik. Mindazonáltal a Közösség 1982 óta önállóan
         fogad el intézkedéseket, amelyeknek a tagállamok CITES‑ből eredő kötelezettségeinek a Közösségen belüli végrehajtása a célja.

      6        A CITES önálló végrehajtása céljából a legutóbb elfogadott szabályozás a vadon élő állat‑ és növényfajok számára kereskedelmük szabályozása által biztosított védelemről szóló, 1996. december 9‑i 338/97/EK tanácsi
         rendelet (HL 1997. L 61., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 136. o.). Ezt a rendeletet az EK‑Szerződés
         130. S. cikkének (1) bekezdése (jelenleg, módosítást követően az EK 175. cikk (1) bekezdése) alapján fogadták el.

      7        2007. április 4‑én a Bizottság a megtámadott határozat elfogadására irányuló javaslatot adott át a Tanácsnak, amely javaslat
         ezen határozat jogalapját illetően egyrészt az EK 175. cikk (1) bekezdésére és az EK 133. cikkre, másrészt az EK 300. cikk
         (2) bekezdésének második albekezdésére hivatkozott.

      8        2007. május 24‑én a Tanács elfogadta a megtámadott határozatot, amely határozat nem tünteti fel azt a jogalapot, amelyen alapul.

      9        A 2007. június 14‑i levelében a Tanács az említett határozatot átadta a Parlamentnek.

      10      A megtámadott határozat szövege a következő:

      „1. cikk
      A Közösség hatáskörébe tartozó területeket illetően a Közösség érdekében együttesen eljáró tagállamok által a CITES Részes
         Felek Konferenciájának tizennegyedik ülésén kifejezésre juttatandó közösségi álláspont összhangban áll ezen határozat mellékleteivel.

      2. cikk
      Amennyiben az ezen határozat elfogadását követően vagy a Részes Felek Konferenciájának tizennegyedik ülése előtt vagy annak
         során előterjesztett új tudományos vagy műszaki információk hatással lehetnek az 1. cikkben említett álláspontra, vagy amennyiben
         az ülésen olyan kérdésekre vonatkozóan tesznek új javaslatokat, amelyek még nem képezték közösségi álláspont tárgyát, a Közösség
         hatáskörébe tartozó területeket illetően a közösségi álláspontot a Részes Felek Konferenciájának a javaslatokról való szavazásra
         való felkérése előtt helyszíni koordináció útján kell kialakítani.”

       A felek kérelmei és az eljárás
      11      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot és
      –        a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
      12      A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet,
      –        másodlagosan, amennyiben a Bíróság a megtámadott határozatot megsemmisíti, állapítsa meg, hogy annak joghatásai továbbra is
         fennmaradnak, és

      –        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      13      A Bíróság elnöke 2007. november 20‑i végzésével engedélyezte Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága beavatkozását a Tanács kérelmeinek támogatása céljából.

       A keresetről
       Az elfogadhatóságról
      14      A Tanács eljárási természetű előzetes észrevétel keretében azt állítja, hogy a kereset okafogyott, mivel a megtámadott határozat
         már kifejtette valamennyi joghatását, mivel a Közösségnek az ezen határozatban található álláspontját kifejezésre juttatták
         a Hágában, 2007. június 3. és 15. között megtartott Részes Felek Konferenciáján.

      15      A Bizottság azt állítja, hogy a kereset elfogadható, és kifejti, hogy a jelen kereset előterjesztésének egy olyan ítélet Bíróság
         általi meghozatala a célja, amely megakadályozhatóvá teszi, hogy a jövőben a Tanács a CITES Részes Felek Konferenciájának
         keretében olyan határozatokat fogadjon el, amelyekben azok jogalapja nincs feltüntetve.

      16      Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ilyen határozatokkal szembeni megsemmisítés iránti keresetek előterjesztése
         érdekében a Bizottságnak nem kell bizonyítania az eljáráshoz fűződő érdekét (lásd ebben az értelemben a 45/86. sz., Bizottság
         kontra Tanács ügyben 1987. március 26‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 1493. o.] 3. pontját).

      17      Ezenkívül rá kell mutatni arra, hogy a Bíróság már megállapította az olyan jogi aktus megsemmisítésére irányuló kereset elfogadhatóságát,
         amely jogi aktust már végrehajtottak, vagy amely a kereset benyújtásának időpontjában már nem volt alkalmazható (lásd az 53/85. sz.,
         AKZO Chemie és AKZO Chemie UK kontra Bizottság ügyben 1986. június 24‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 1965. o.] 21. pontját
         és a 207/86. sz., Apesco kontra Bizottság ügyben 1988. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 2151. o.] 16. pontját).

      18      Következésképpen a kereset elfogadható.

       Az ügy érdeméről
       A felek érvei
      19      A Bizottság a keresetének alátámasztására egyetlen jogalapot hoz fel, amelyet az EK 253. cikkben meghatározott indokolási
         kötelezettség megsértésére alapít, mivel a megtámadott határozat nem tünteti fel azt a jogalapot, amelyen alapul.

      20      A Bizottság rámutat, hogy a megtámadott határozat anyagi jogi jogalapjaként az EK 133. és EK 175. cikk együttes rendelkezéseinek
         elfogadását javasolta, mivel a CITES keretében a fajok kereskedelmére és az utóbbiak megóvására vonatkozó szabályozás egyenlő
         jelentőséggel rendelkezik. E kettős jogalap megjelölésének hiánya az érintett közösségi intézményeket és a tagállamokat megfosztotta
         a CITES Részes Felek Konferenciájának keretében a hatáskörükre, tehát a szerepükre vonatozó útmutatástól. Nincs jelentősége
         annak a körülménynek, hogy a 338/97 rendelet kizárólag az EK 175. cikken, és nem az EK 133. cikk és az EK 175. cikk együttes
         rendelkezésein alapul, mivel a jogi aktus jogalapját annak céljára és sajátos tartalmára tekintettel, és nem a más hasonló
         közösségi jogi aktusok elfogadásánál alkalmazott jogalapra tekintettel kell megállapítani.

      21      Az eljárási jogalapot illetően a Bizottság azt állítja, hogy csak az EK 300. cikk (2) bekezdés második albekezdésén alapuló
         tanácsi határozat minősülhet a megfelelő jogi szabályozásnak a Közösség álláspontjának meghatározására, amennyiben a CITES
         Részes Felek Konferenciáján joghatással rendelkező határozatot kell elfogadni, amely érintheti az acquis communautaire‑t. Ezen jogalap mellőzése a Tanács által ténylegesen követett jogalapot illetően nagy bizonytalanság forrása volt, és az érintette
         a Parlament jogosultságait.

      22      Utalva a fent hivatkozott Bizottság kontra Tanács ügyben hozott ítéletre a Bizottság azt is előterjeszti, hogy a megtámadott
         határozat jogalapja a határozat más elemeiből nem vezethető le. Egyebekben a Bizottság szerint a Tanács a megtámadott határozatban
         mellőzte a Szerződésre való bármilyen hivatkozást.

      23      A Bizottság vitatja a Tanács arra alapított érvét, hogy a megtámadott határozat az EK 249. cikk értelmében nem minősül határozatnak.
         A Bizottság ebben a vonatkozásban rámutat, hogy a Tanács által a határozat két típusa között annak alapján való különbségtétel,
         hogy a Szerződés német változata a határozatra két különböző szót használ („Entscheidung” és „Beschluß”), amely a Szerződésnek
         csak két másik nyelvi változatában, azaz a holland („beschikking” és „besluit”) és a szlovén változatban („odločba” és „sklep”)
         szerepel, nincs alapja a Szerződésben. A Szerződés ugyanis nem tesz különbséget az EK 253. cikkben említett határozatok és
         más határozatok között. A Bizottság hangsúlyozza, hogy az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdésében említett jogi
         aktusokat a „határozatok” szó jelöli, és többek között a Szerződés angol és francia változata, figyelembe véve a hátterüket
         is, összhangban van ezzel a terminológiával.

      24      A megtámadott határozatban a jogalap feltüntetésének hiánya a Bizottság szerint nem igazolható azzal a ténnyel, hogy ennek
         a határozatnak csak az elfogadásában részt vevő felek a címzettjei, mivel szükség van az intézmények jogosultságainak megóvására,
         és arra, hogy ne akadályozzák a Bíróság által gyakorolt bírósági felülvizsgálatot.

      25      A Bizottság vitatja a 22/70. sz., Bizottság kontra Tanács, úgynevezett „AETR”‑ügyben 1971. március 31‑én hozott ítéletre (EBHT 1971.,
         263. o.) való hivatkozásnak a jelen ügyben való helytállóságát, amely ítélet bizonyos „tanácsi tárgyalásokra vonatkozott,
         mivel a jelen esetben a Tanács olyan határozatáról van szó, amelyet az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdése alapján
         fogadtak el, és amelyet kifejezetten említ az EK 253. cikk. A Bizottság kifejti, hogy a fent hivatkozott „AETR”‑ügyben hozott
         ítélethez vezető ügy tényállásában éppen ellenkezőleg, az ezen eset nagyon sajátos körülményeire tekintettel elfogadott jogi
         aktusról volt szó, amely jogi aktust a Bíróság kizárólag ezen körülmények között tekintett érvényesnek, és amelyhez a Bizottság
         megadta a hozzájárulását.

      26      A Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott határozatban a jogalap feltüntetésének hiánya nem pusztán alaki hibának minősül,
         amennyiben a Bíróság szerint a megfelelő jogalap kiválasztásának alkotmányos jellegű jelentősége van (a 2/00. sz. 2001. december
         6‑i vélemény [EBHT 2001., I‑9713. o.] 5. pontja), ezért az ilyen hiányosság az intézmények között, valamint a Közösség és
         a tagállamok között a Szerződés által kialakított egyensúlyt veszélyeztető kötelezettségszegésnek minősül. Ezenkívül a Tanács
         a szóban forgó jogalapot szándékosan törölte, értésre adva ezáltal, hogy a jogalapra való kifejezett hivatkozást nem tartja
         szükségesnek.

      27      Egyebekben nem tartották be az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdésében előírt eljárást, amennyiben a megtámadott
         határozatot csak három héttel az elfogadása után, azaz 2007. június 14‑én, adták át a Parlamentnek, így ez a késedelmes átadás
         akadályozta a Parlament jogosultságainak gyakorlását.

      28      Végül a Bizottság vitatja a közösségi álláspontok kialakításának gyakorlatára vonatkozóan a Tanács által tett kiegészítő észrevételek
         helytállóságát, és emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a Tanács egyszerű gyakorlata nem térhet el a Szerződés
         által megfogalmazott szabályoktól (a 68/86. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben 1988. február 23‑án hozott ítélet
         [EBHT 1988., 855. o.] 24. pontja).

      29      A Tanács fő érvként előterjeszti, hogy a jelen esetben nem volt köteles hivatkozni a megtámadott határozat jogalapjára, amennyiben
         az a német nyelvben a „Beschluß” szóval jelölt sui generis határozat, amelyet a Tanács a Közösség külkapcsolatai keretében az EK 300. cikk (2) bekezdése második albekezdésének megfelelően
         fogadott el. Ezt a határozatot meg kell különböztetni az EK 249. cikkben és az EK 253. cikkben érintett, az „Entscheidung”
         német szóval jelölt határozattól.

      30      A Tanács kifejti, hogy mivel a megtámadott határozat csak a Közösség és a tagállamok közötti kapcsolatokra, valamint az intézmények
         közötti viszonyra van befolyással, tehát semmilyen hatással nincs az olyan harmadik személyek jogszabályon alapuló jogaira
         és kötelezettségeire, mint a természetes személyek és a társaságok, az indokolási kötelezettségnek nincs létjogosultsága,
         mivel az említett határozatnak csak az elfogadásában részt vevő felek a címzettjei. A Bíróság által a fent hivatkozott „AETR”‑ügyben
         hozott ítéletben meghatározottakhoz hasonlóan, amely a nemzetközi megállapodás megkötésére irányuló „tanácsi tárgyalásokra”
         vonatkozott, a megtámadott határozat a Tanács szerint „Beschluß”, és mint ilyen nem szerepel az indokolási kötelezettségnek
         alávetett jogi aktusok kimerítő felsorolásában.

      31      A Tanács másodlagos érvként azt állítja, hivatkozva a C‑210/03. sz. Swedish Match ügyben 2004. december 14‑én hozott ítélet
         [EBHT 2004., I‑11893. o.] 44. pontjára, hogy valamely jogi aktusban az annak jogalapjára való hivatkozás elmaradása pusztán
         alaki hibának minősül. Ugyanis az ilyen hivatkozásnak a megtámadott határozatból való elmaradása semmilyen befolyással nem
         volt a határozat elfogadása érdekében alkalmazandó eljárásra, mivel a jelen esetben betartották az EK 300. cikk (2) bekezdésének
         második albekezdésében előírt eljárást. A Tanács ebben a vonatkozásban kifejti, hogy ez a rendelkezés csak azt követeli meg,
         hogy az érintett határozatot tájékoztatás céljából adják át a Parlamentnek, de nem ír elő semmilyen határidőt, és egyáltalán
         nem kötelezi a Tanácsot, hogy ezt a határozatot parlamenti felülvizsgálatnak vesse alá.

      32      A Bizottság által javasolt kettős anyagi jogalapot illetően a Tanács előterjeszti, hogy mivel a 338/97 rendeletet egyedül
         az EK 130. S. cikk alapján fogadták el, a javasolt jogalap elfogadását lehetővé tevő minősített többség megszerzése a Tanácson
         belül nem volt lehetséges.

      33      A Tanács szerint lényeges volt, hogy a Közösség álláspontját a Szerződésben előírt eljárásoknak megfelelően a CITES Részes
         Felek Konferenciája tizennegyedik ülésének kezdete előtt elfogadják. A megtámadott határozat jogalapja feltüntetésének hiánya
         semmilyen befolyással nem volt sem az ezen határozat elfogadásához vezető eljárásra, a határozat kötelező jellegére, a tárgyalásokra,
         az említett konferencia keretében lezajlott tárgyalásokat is beleértve, sem a Bizottság és a tagállamok által az ezen tárgyalásokon
         betöltött szerepre. A Tanács kifejti, hogy ezen tárgyalásokon a Bizottság által betöltött szerepet az a tény határozta meg
         – és korlátozta –, hogy a Közösség nem szerződő fél a CITES‑ben, és nem az, hogy a jogalap feltüntetése hiányzik a megtámadott határozatból.

      34      A Tanács hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozatban a jogalap feltüntetésének hiánya nem volt befolyással a megfelelő belső
         közösségi aktus elfogadására sem, amennyiben a 338/97 rendelet 19. cikke előírja, hogy a Részes Felek Konferenciájának és
         a CITES állandó bizottságának határozatait követően többek között ezen rendelet mellékletei módosításának elfogadása komitológiai
         eljárásnak van alávetve.

      35      A Tanács megjegyzi még, hogy a Közösség álláspontjainak kialakítása tárgyában a gyakorlat elég változatos, és a Nizzai Szerződés
         hatálybalépése óta ez a változatosság továbbra is fennáll. Egyrészt léteznek a Tanács határozatai, amelyek vagy kizárólag
         az anyagi jogi jogalapot, vagy kizárólag az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdését határozzák meg. Másrészt nem
         szokatlan, hogy a Közösség álláspontjait az elfogadandó álláspont tárgyát képező szövegnek a Tanács általi közvetlen jóváhagyásával
         alakítják ki, anélkül hogy ezen jóváhagyást sui generis határozatba foglalnák. Ezen utóbbi esetekben a Tanács mindig a Bizottság javaslata alapján, a Bizottság által javasolt forma
         figyelembevételével határozott.

      36      Az Egyesült Királyság a Tanács érvelésének egészét támogatva ezt azzal egészíti ki, hogy az EK 300. cikk (2) bekezdésének
         második albekezdése egyáltalán nem tartalmaz olyan rendelkezést, amelynek következtében a szóban forgó területen az EK 249. cikkben
         meghatározott határozatokat sui generis jogi aktusok váltanák fel. Ezenkívül a Bizottság részvétele a megtámadott határozat elfogadásához vezető eljárásban, valamint
         a CITES‑re vonatozó tárgyalásokban az utóbbi intézmény számára megadta az összes olyan jogi biztosítékot, amelyeknek a harmadik személyek
         számára való biztosítása az EK 253. cikk célja. A sui generis jogi aktusok a Közösség számára a nemzetközi megállapodások által létrehozott szervekben való hatékony részvételhez szükséges
         rugalmasságot biztosítják, és ellentétes volna a Közösség érdekeivel, ha a Tanács számára előírnák, hogy a jelen esetben szóban
         forgó típushoz tartozó minden egyes határozat jogalapját határozza meg. Az Egyesült Királyság kifejti, hogy az a tény, hogy
         a Tanács a sui generis jogi aktusok esetében nincs alávetve annak a szigorú kötelezettségnek, hogy az EK 253. cikknek megfelelően a jogalapot feltüntesse,
         nem jelenti azt, hogy ettől tartózkodnia kell.

       A Bíróság álláspontja
      37      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben szereplő indokolási kötelezettség
         előírja, hogy valamennyi érintett jogi aktusnak tartalmaznia kell azon indokok leírását, amelyek az intézményt a jogi aktus
         elfogadására késztették úgy, hogy a Bíróság felülvizsgálatot gyakorolhasson, és mind a tagállamok, mind az érintett harmadik
         személyek megismerhessék azokat a körülményeket, amelyek között a közösségi intézmények a Szerződést alkalmazták (lásd ebben
         az értelemben különösen a C‑41/93. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1994. május 17‑én hozott ítélet [EBHT 1994.,
         I‑1829. o.] 34. pontját).

      38      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy valamely jogi aktus jogalapjának megjelölése az indokolási kötelezettséghez
         tartozik (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Tanács ügyben hozott ítélet 9. pontját és a 203/86. sz., Spanyolország
         kontra Tanács ügyben 1988. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 1988., 4563. o.] 36–38. pontját).

      39      A Bíróság arról is határozott, hogy a jogbiztonság megköveteli, hogy minden joghatás kiváltására irányuló aktus a kötelező
         erejét az olyan intézkedés jogi formáját előíró közösségi jogi rendelkezésből származtassa, amelyet az aktus jogalapként kifejezetten
         megjelöl (a C‑325/91. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1993. június 16‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑3283. o.]
         26. pontja).

      40      Ezen megfontolások fényében kell határozni arról, hogy a megtámadott határozatot el lehetett‑e fogadni érvényesen a jogalap feltüntetése nélkül. Ennek érdekében meg kell vizsgálni, hogy ez a határozat alá van‑e vetve az indokolási kötelezettségnek, és ebből következően abban fel kell‑e tüntetni a jogalapot.

      41      A felek állításaik alátámasztására elsősorban terminológiai jellegű érveket terjesztenek elő, amelyek az EK 300. cikk (2) bekezdése
         második albekezdésének különböző nyelvi változatain alapulnak. A Bizottság előterjeszti, hogy a megtámadott határozat az EK 249. cikk
         értelmében vett határozat, amelyet a német nyelvben az „Entscheidung” szó jelöl, következésképpen ezt a határozatot indokolni
         kell. Ezzel ellenkezőleg az Egyesült Királyság által támogatott Tanács úgy véli, hogy a német nyelvben a „Beschluß” szóval
         jelölt sui generis határozatról van szó, amelyre az EK 253. cikk nem vonatkozik.

      42      Ebben a vonatkozásban meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat EK 249. cikk értelmében vett határozatnak vagy sui generis határozatnak való minősítése a jelen esetben nem meghatározó annak eldöntése céljából, hogy azt alá kell‑e vetni indokolási kötelezettségnek. Ugyanis ennek a kötelezettségnek, amelyet különösen a bírósági felülvizsgálat indokol
         – amely felülvizsgálat gyakorlására a Bíróságnak lehetőséggel kell rendelkeznie – az összes olyan jogi aktusra vonatkoznia
         kell, amely megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 230. cikk értelmében
         megtámadható jogi aktusnak minősül az intézmények által elfogadott valamennyi olyan rendelkezés, függetlenül a formájától,
         amely kötelező joghatások kiváltására irányul (lásd különösen a fent hivatkozott „AETR”‑ügyben hozott ítélet 42. pontját,
         a 60/81. sz., IBM kontra Bizottság ügyben 1981. november 11‑én hozott ítélet [EBHT 1981., I‑2639. o.] 9. pontját és a C‑521/06. P. sz.,
         Athinaïki Techniki kontra Bizottság ügyben 2008. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5829. o.] 42. pontja). Ebből következik,
         hogy valamennyi joghatás kiváltására irányuló jogi aktus alá van vetve az indokolási kötelezettségnek.

      43      A jelen esetben az 1. cikke szerint a megtámadott határozat kialakítja Közösség hatáskörébe tartozó területeket illetően a
         Közösség érdekében együttesen eljáró tagállamok által a CITES Részes Felek Konferenciájának tizennegyedik ülésén kifejezésre
         juttatandó közösségi álláspontot.

      44      A megtámadott határozat kötelező joghatásokat kiváltó jogi aktus, amennyiben az az említett tizennegyedik ülés keretében kialakítja
         a Közösség álláspontját, és kötelező jellegű egyrészt a Tanácsra és a Bizottságra, másrészt a tagállamokra, amennyiben előírja
         számukra, hogy védelmezzék az említett álláspontot.

      45      Ebből következik, hogy a megtámadott határozatot indokolni kell, következésképpen meg kell jelölni azt a jogalapot, amelyen
         az alapul többek között annak érdekében, hogy a Bíróság gyakorolhassa a bírósági felülvizsgálatot.

      46      Az említett jogalap megjelölése a Közösségre ruházott hatáskörök EK 5. cikk első bekezdésében szereplő elvére tekintettel
         is kötelező, amely rendelkezés szerint a Közösség az e szerződésben ráruházott hatáskörök és a számára kijelölt célkitűzések
         keretén belül jár el mind a Közösségen belüli fellépés, mind a Közösség nemzetközi fellépései esetében (lásd a 2/94. sz. 1996.
         március 28‑i vélemény [EBHT 1996., I‑1759. o.] 24. pontját).

      47      Ebben a vonatkozásban rá kell mutatni, hogy a Bíróság már határozott arról, hogy a megfelelő jogalap kiválasztásának alkotmányos
         jellegű jelentősége van, mivel a Közösségnek, tekintettel arra, hogy csak átruházott hatáskörökkel rendelkezik, a megtámadott
         határozathoz mellékelnie kell a Szerződés azon rendelkezését, amely a Közösséget felhatalmazza ezen jogi aktus jóváhagyására
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott 2/00. sz. vélemény 5. pontját).

      48      A jogalap megjelölése különös jelentőséggel bír a jogi aktus elfogadásával érintett közösségi intézmények jogosultságainak
         megóvása szempontjából is. Így a jelen ügyben a jogalap megjelölése befolyással lehet a Parlament hatáskörére, mivel az EK 133. cikk,
         az EK 175. cikk és az EK 300. cikk (2) bekezdése a jogi aktus elfogadása során a Parlament számára nem biztosít ugyanolyan
         fokú részvételt. A jogalap megjelölés hasonlóképpen fontos a Tanácson belüli szavazás módjának meghatározásához is. Márpedig
         ebben a vonatkozásban az EK 300. cikk (2) bekezdésének első albekezdése előírja, hogy a Tanács minősített többséggel határoz,
         kivéve ha egyrészt a megállapodás olyan területre vonatkozik, ahol a belső szabályok elfogadásához egyhangúságra van szükség,
         valamint másrészt a 310. cikkben említett megállapodások esetén.

      49      Egyebekben a jogalap megjelölése rögzíti a Közösség és a tagállamok között a hatáskörök megosztását. A jelen esetben ugyanis
         önmagában az EK 175. cikk vagy önmagában az EK 133. cikk alkalmazása nem járt volna ugyanolyan következménnyel a Közösség
         és a tagállamok közötti hatáskörök megosztására, mint a két rendelkezés esetleges együttes alkalmazása, mivel az EK 133. cikk
         a Közösségre kizárólagos hatáskört ruház, míg az EK 175. cikk a Közösség és a tagállamok között megosztott hatáskört ír elő.
         A jogalap megjelölésének elmaradása tehát zavart okozhat a Közösség hatáskörének jellegét illetően, és gyengítheti a Közösséget
         a nemzetközi tárgyalások során az álláspontjának megvédésében.

      50      A Tanács és az Egyesült Királyság által hivatkozott érvek nem kérdőjelezhetik meg azt az állítást, amely szerint a megtámadott
         határozatnak fel kell tüntetnie az azt megalapozó jogalapot.

      51      Először is a Tanácsnak a fent hivatkozott „AETR”‑ügyben hozott ítéletére alapított érvét illetően rá kell mutatni, hogy a
         megtámadott határozatot és az ebben az ítéletben szóban forgó döntést egymással össze nem hasonlítható helyzetekben fogadták
         el. Ugyanis ez az ítélet a nemzetközi közúti fuvarozást végző járművek személyzetének munkájáról szóló európai megállapodásról
         szóló tárgyalásokon és a megállapodás megkötésekor a Közösség érdekei védelmének lehető leghatékonyabb biztosítása érdekében
         a megfelelő együttműködés részletes szabályaira vonatkozott egy olyan időpontban, amikor a Közösségen belüli új hatáskörmegosztás
         végrehajtása veszélyeztethette a tárgyalások eredményes kimenetelét. Tehát a fent hivatkozott „AETR”‑ítélethez vezető ügy
         sajátos körülményei között elfogadott jogi aktusról volt szó. A jelen ügyben semmi ehhez hasonló nem szerepel, amennyiben
         a Tanács az EK 300. cikk (2) bekezdése második albekezdésének megfelelően fogadta el a határozatot.

      52      Másodszor az Egyesült Királyság azon érvét illetően, amely szerint a túlzott formalizmus súlyosan zavarja a nemzetközi megállapodások
         által létrehozott szervekben a Közösség részvételének hatékonyságát, meg kell jegyezni egyrészt, hogy a cselekvési eszközök
         rugalmassága szükségességének természetesen lehet bizonyos jelentősége a nemzetközi tárgyalások keretében, a Közösség azonban
         csak átruházott hatáskörökkel rendelkezik, és csak azok korlátain belül járhat el. Másrészt az állandó ítélkezési gyakorlat
         szerint az indokolási követelményt a szóban forgó jogi aktus természetére és annak hátterére tekintettel kell értékelni (lásd
         ebben az értelemben a C‑333/07. sz., Régie Networks ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Következésképpen, jóllehet ezen jogi
         aktus esettől függően többé‑kevésbé részletes indokolásának természetesen reagálnia kellett a nemzetközi tárgyalások során felmerült esetleges nehézségekre,
         a jogi aktus jogalapjának megjelölése mégsem minősülhet rendkívüli indokolási erőfeszítésnek. Ennélfogva a jogalap megjelölését
         főszabály szerint az indokolási követelmény ellenőrzését lehetővé tévő minimális adatnak kell tekinteni, mivel a Közösségnek
         az elfogadott jogi aktust a Szerződés valamely erre vonatkozó felhatalmazást tartalmazó rendelkezéséhez kell kapcsolnia.

      53      Harmadszor, nem lehet elfogadni a határidők kényszerére alapított érvet sem, amelyre szintén az Egyesült Királyság hivatkozik.
         Ugyanis, mivel a Közösség csak átruházott hatáskörökkel rendelkezik, a Közösség cselekvése előtt meg kell határozni a Szerződésnek
         a Közösséget hatáskörrel felruházó cikkét. Ezenkívül az a tény, hogy a jogalapot utólag, a CITES módosításainak közösségi
         szintű végrehajtására irányuló jogi aktusban feltüntetik, a Tanács állításával ellentétben nem elegendő az indokolási kötelezettség
         betartásához, amennyiben a jogi aktus indokolásnak a jogi aktusban kell szerepelnie (lásd a C‑291/98. P. sz., Sarrió kontra
         Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑9991. o.] 73. és 75. pontját és a C‑378/00. sz., Bizottság
         kontra Parlament és Tanács ügyben 2003. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑937. o.] 66. pontját).

      54      Végül nem lehet elfogadni a Tanács által hivatkozott azon érvet sem, amely szerint a hasonló határozatok a múltban sem tüntették
         fel a jogalapot, amelyen alapultak. Ebben a vonatkozásban ugyanis elég arra rámutatni, hogy a Tanács puszta gyakorlata nem
         indokolhatja a Szerződés szabályaitól való eltérést, ennélfogva a helyes jogalapot illetően nem teremthet a Közösség intézményeire
         kötelező precedenst (a fent hivatkozott Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben hozott ítélet 24. pontja és a C‑271/94. sz.,
         Parlament kontra Tanács ügyben 1996. március 26‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑1689. o.] 24. pontja).

      55      A fenti megfontolásokból következik, hogy az indokolási kötelezettség teljesítése érdekében a megtámadott határozatnak fel
         kell tüntetnie legalábbis a jogalapot, amelyen alapul.

      56      Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződés pontos rendelkezésére való hivatkozás elmulasztása nem minősülhet lényeges
         hibának, amikor a jogalap a jogi aktus más elemei alapján meghatározható. Az ilyen kifejezett hivatkozás azonban nélkülözhetetlen,
         amikor annak hiányában az érintettek és a Bíróság számára bizonytalan maradna a pontos jogalap (lásd a fent hivatkozott Bizottság
         kontra Tanács ügyben hozott ítélet 9. pontját).

      57      A jelen esetben a jogalap a megtámadott határozat egyik eleme alapján sem határozható meg. A megtámadott határozat ugyanis
         a Tanács határozati javaslatára való hivatkozásra szorítkozik, amely javaslatot a Tanácshoz a Bizottság nyújtotta be. A megtámadott
         határozat indokolásának 1. pontja jelzi, hogy a CITES‑t a Közösségben a 338/97 rendelet hajtja végre. Ezen határozat 2–4. pontja annak megállapítására szorítkozik, hogy a Részes
         Felek Konferenciája bizonyos határozatai hatással lehetnek a közösségi szabályozásra, a Közösség a CITES‑ben még nem szerződő fél, és azokban az esetekben, amelyekben a közösségi szabályokat a Szerződés céljainak megvalósítása
         érdekében alakították ki, a tagállamok a közösségi intézmények keretein kívül nem jogosultak olyan kötelezettségeket vállalni,
         amelyek befolyásolhatják ezeket a szabályokat, vagy módosíthatják azok hatályát.

      58      Ezenkívül a Bíróság elé terjesztett beadványokból kitűnik, hogy a releváns jogalap kiválasztása a Tanácson belül viták tárgyát
         képezte. Ezzel megegyezően a Bizottság ebben a vonatkozásban megállapította, anélkül hogy a megállapítását ebben a kérdésben
         cáfolták volna, hogy bizonyos tagállamok tiltakozást fogalmaztak meg a Bizottság által javasolt kettős anyagi jogalappal szemben,
         mivel közülük többen egyedül az EK 175. cikket kívánták elfogadni, míg más tagállamok a javasolt eljárási jogalappal nem értettek
         egyet, amely jogalap az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdése.

      59      A Tanács egyebekben kifejti, hogy amikor a megtámadott határozatot elfogadta, az EK 300. cikk (2) bekezdésének második albekezdésében
         meghatározott eljárásnak megfelelően járt el, de úgy vélte, hogy az eljárási jogalap feltüntetése nem nélkülözhetetlen. A
         Tanács részletesebben kifejti, hogy nem volt lehetséges megállapodásra jutni a Bizottság által javasolt kettős anyagi jogalap
         vonatkozásában.

      60      Ebből következik, hogy a megtámadott határozat jogalapját ezen határozatból nem lehet egyértelműen levezetni, és a jogalap
         feltüntetésének hiánya, legalábbis az anyagi jogi jogalapot illetően, a Tanácson belül nézeteltérésekkel magyarázható.

      61      Ezen körülmények között, a Tanács és az Egyesült Királyság állításával ellentétben a megtámadott határozatban a jogalap feltüntetésének
         teljes hiánya nem tekinthető pusztán eljárási hibának.

      62      Ebből következően a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni, tekintettel arra, hogy nem tüntették fel benne azt a jogalapot,
         amelyen alapul.

       A megtámadott határozat joghatásainak fennmaradására vonatkozó kérelemről
      63      A Tanács, e tekintetben az Egyesült Királyság támogatásával, azt kéri, hogy a Bíróság, amennyiben megsemmisíti a megtámadott
         határozatot, tartsa fenn annak joghatásait. A Bizottság ezt a kérelmet nem ellenezte.

      64      Az EK 231. cikk második bekezdése értelmében, ha a Bíróság szükségesnek ítéli, megjelöli a semmisnek nyilvánított rendeletnek
         azokat a joghatásait, amelyek továbbra is fennmaradnak. Ez a rendelkezés analógia útján valamely határozatra is alkalmazható,
         amennyiben a rendelet megsemmisítése esetén fennálló okokhoz hasonló, a jogbiztonságból eredő alapos okok állnak fenn, amelyek
         indokolják, hogy a Bíróság éljen az EK 231. cikk második bekezdése által ezen összefüggésben biztosított hatáskörével (a C‑155/07. sz.,
         Parlament kontra Tanács ügyben 2008. november 6‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 87. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      65      Meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat a CITES Részes Felek Konferenciájának Hágában, 2007. június 3. és 15. között
         megtartott tizennegyedik ülésén megvizsgált egyes javaslatokra vonatkozó közösségi álláspont kialakítására irányult. Ebben
         a tekintetben nem vitatott, hogy a Közösségnek ezt az álláspontját a megtámadott határozatnak megfelelően a tagállamok ténylegesen
         kifejezésre juttatták.

      66      E körülmények között, jogbiztonsági indokokra tekintettel, fenn kell tartani a megtámadott és a jelen ítélettel megsemmisített
         határozat joghatásait.

       A költségekről
      67      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Tanácsot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
         Ezen cikk 4. §‑ának első bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó Egyesült Királyság maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a veszélyeztetett, vadon élő állat‑ és növényfajok nemzetközi kereskedelméről szóló egyezményben (CITES) részes felek konferenciájának 2007. június 3. és 15.
            között Hágában (Hollandia) megrendezendő tizennegyedik ülésére benyújtott egyes javaslatok tekintetében az Európai Közösség
            nevében elfogadandó álláspont meghatározásáról szóló, 2007. május 24‑i tanácsi határozatot megsemmisíti.
      2)      A megsemmisített határozat joghatásainak hatálya fennmarad.
      3)      A Bíróság az Európai Unió Tanácsát kötelezi a költségek viselésére.
      4)      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága maga viseli saját költségeit.

      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2011. szeptember 22-i ítélete.#Mesopotamia Broadcast A/S METV (C-244/10) és Roj TV A/S (C-245/10) kontra Bundesrepublik Deutschland.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Bundesverwaltungsgericht - Németország.#89/552/EGK irányelv - Televíziós műsorszolgáltatás - A tagállamok arra vonatkozó lehetősége, hogy a területükön betiltsák egy másik tagállamban székhellyel rendelkező televíziós műsorszolgáltató tevékenységét - A népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértésére alapított ok.#C-244/10. és C-245/10. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑244/10. és C‑245/10. sz. egyesített ügyek
      Mesopotamia Broadcast A/S METV
      és
      Roj TV A/S
      kontra
      Bundesrepublik Deutschland
      (a Bundesverwaltungsgericht [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek)
      „89/552/EGK irányelv – Televíziós műsorszolgáltatás – A tagállamok arra vonatkozó lehetősége, hogy a területükön betiltsák egy másik tagállamban székhellyel rendelkező televíziós
         műsorszolgáltató tevékenységét – A népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértésére alapított ok”

      Az ítélet összefoglalása
      Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Televíziós műsorszolgáltatás – 89/552 irányelv – Az irányelv rendelkezései betartásának ellenőrzése
            – Azon állam által lefolytatandó ellenőrzés, amelyből az adások származnak – Eltérések – Faji, nemi, vallási vagy nemzetiségi
            alapon történő gyűlöletre uszítás – Fogalom – A népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértése – Bennfoglaltság
      (A 97/36 európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított 89/552 tanácsi irányelv, 22a. cikk)
      A 97/36 irányelvvel módosított, a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató
         tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezések összehangolásáról szóló 89/552 irányelv 22a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy
         a népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértését tiltó nemzeti jogszabály hatálya alá tartozó tényállást úgy kell
         minősíteni, mint amely benne foglaltatik a „faji, nemi, vallási vagy nemzetiségi alapon történő gyűlöletre uszítás” fogalmában.

      Ez a cikk nem akadálya annak, hogy valamely tagállam egy általános jogszabály – például az egyesülési jogról szóló törvény –
         alapján egy másik tagállamban székhellyel rendelkező televíziós műsorszolgáltatóval szemben azzal az indokkal foganatosítson
         intézkedéseket, hogy a műsorszolgáltató tevékenységei és céljai sértik a népek közötti kölcsönös megértés eszméjét, feltéve
         hogy – és ezt a nemzeti bíróság feladata megvizsgálni – az említett intézkedések nem akadályozzák az említett műsorszolgáltató
         által gyártott, a másik tagállamból származó televíziós adások tulajdonképpeni továbbközvetítését a fogadó tagállam területén.

      (vö. 46., 54. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2011. szeptember 22.(*)

      „89/552/EGK irányelv – Televíziós műsorszolgáltatás – A tagállamok arra vonatkozó lehetősége, hogy a területükön betiltsák egy másik tagállamban székhellyel rendelkező televíziós
         műsorszolgáltató tevékenységét – A népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértésére alapított ok”

      A C‑244/10. és C‑245/10. sz. egyesített ügyekben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Bundesverwaltungsgericht
         (Németország) a Bírósághoz 2010. május 19‑én érkezett, 2010. február 24‑i határozataival terjesztett elő az előtte

      a Mesopotamia Broadcast A/S METV (C‑244/10),

      a Roj TV A/S (C‑245/10)

      és
      a Bundesrepublik Deutschland
      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, R. Silva de Lapuerta (előadó), G. Arestis, J. Malenovský és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. április 13‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Mesopotamia Broadcast A/S METV és a Roj TV A/S képviseletében R. Marx Rechtsanwalt,
      –        a német kormány képviseletében T. Henze és N. Graf Vitzthum, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és S. Menez, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében C. Vrignon, S. La Pergola, valamint G. von Rintelen, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. május 5‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések az 1997. június 30‑i 97/36/EK irányelvvel (HL L 202., 60. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 321. o.) módosított, a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított,
         televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezések összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i 89/552/EGK
         tanácsi irányelv (HL L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o.; a továbbiakban: irányelv) értelmezésére
         irányulnak.

      2        Ezeket a kérelmeket két dán társaság, a Mesopotamia Broadcast A/S METV (a továbbiakban: Mesopotamia Broadcast) és a Roj TV
         A/S és a Németországi Szövetségi Köztársaság között, az e társaságok által készített televíziós műsorok jellege miatt kiszabott
         tevékenységi tilalomról szóló határozat tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az Unió szabályozása
      3        Az irányelv 1. cikkének b) pontja alapján „műsorszolgáltató” „az a természetes vagy jogi személy, aki szerkesztői felelősséget
         vállal a televíziós műsorrend összeállításáért […], és aki ezeket közvetíti vagy harmadik felek bevonásával közvetítteti”.

      4        Az irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Minden tagállam biztosítja, hogy a joghatósága alá tartozó műsorszolgáltatók által közvetített összes televíziós adás megfelel
         az adott tagállamban közcélú vételre szánt adásokra vonatkozó jogrendszeri előírásoknak.

      (2)      Ezen irányelv alkalmazásában egy tagállam joghatósága alá tartozó műsorszolgáltatók a következők:
      –        azok, amelyek az adott tagállamban a (3) bekezdés szerint telepedtek le,
      […]
      (3)      Ezen irányelv alkalmazásában a következő esetekben kell egy műsorszolgáltatót egy tagállamban letelepedettnek tekinteni:
      a)      a műsorszolgáltató központi ügyvezetésének helye az adott tagállamban található, és a műsorrenddel kapcsolatos szerkesztői
         döntéseket abban a tagállamban hozzák;

      […]”
      5        Az irányelv 2a. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A tagállamok biztosítják a más tagállamokból származó televíziós adások vételének szabadságát, és nem korlátozzák a területükön
         azok továbbközvetítését olyan okoknál fogva, amelyek az ezen irányelv által összehangolt területekre tartoznak.

      (2)      A tagállamok ideiglenes eltérésben részesülhetnek az (1) bekezdés hatálya alól, amennyiben a következő feltételek teljesülnek:
      a)      a más tagállamból származó televíziós adás kifejezetten nyilvánvalóan és súlyosan sérti a 22. cikk (1) vagy (2) bekezdését
         és/vagy 22a. cikket;

      b)      a megelőző 12 hónap alatt a műsorszolgáltató legalább két korábbi alkalommal megsértette az a) alpontban említett előírást
         (előírásokat);

      c)      az érintett tagállam írásban értesítette a műsorszolgáltatót és a Bizottságot az állítólagos jogsértésekről és az általa tervezett
         intézkedésekről, amelyeket akkor hoz, ha ismételten megtörténik egy ilyen jogsértés;

      d)      az adást közvetítő tagállammal és a Bizottsággal folytatott konzultáció nem eredményezett egyezséget a c) bekezdésben előírt
         értesítéstől számított tizenöt napon belül és az állítólagos jogsértés továbbra is fennáll.

      A tagállam által hozott intézkedésekről szóló értesítést követő két hónapon belül a Bizottság határozatot hoz arról, hogy
         az intézkedések megfelelnek‑e a Közösségi jognak. Amennyiben úgy határoz, hogy nem felelnek meg, a tagállam köteles sürgősséggel
         megszüntetni a kérdéses intézkedéseket.

      (3)      A (2) bekezdés nem sérti az érintett műsorszolgáltató felett joghatósággal rendelkező tagállamban a kérdéses jogsértésekkel
         kapcsolatos mindennemű eljárás, jogorvoslat vagy szankció alkalmazását.”

      6        Az irányelv 3. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A tagállamoknak továbbra is jogukban áll a joghatóságuk alá tartozó televíziós műsorszolgáltatóktól megkövetelni részletesebb
         vagy szigorúbb szabályok kidolgozását az ezen irányelv hatálya alá tartozó területeken.

      (2)      A tagállamok megfelelő eszközökkel biztosítják jogrendszerük keretei között, hogy a joghatóságuk alá tartozó televíziós műsorszolgáltatók
         ténylegesen megfelelnek ezen irányelv rendelkezéseinek.”

      7        Az irányelv 22. és a 22a. cikke „A kiskorúak és a közrend védelme” címet viselő V. fejezetben szerepel. Az irányelv 22. cikkének
         (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A tagállamok megfelelő intézkedéseket hoznak annak biztosítására, hogy a joghatóságuk alá tartozó műsorszolgáltatók által
         nyújtott televíziós adások nem tartalmaznak olyan programokat, amelyek súlyosan károsíthatják a kiskorúak fizikai, értelmi
         vagy erkölcsi fejlődését, különösen pornográfiával vagy indokolatlan erőszakkal kapcsolatos műsorokat.

      (2)      Az (1) bekezdésben meghatározott intézkedések olyan további műsorokra is kiterjednek, amelyek valószínűleg károsítják a kiskorúak
         fizikai, értelmi vagy erkölcsi fejlődését, kivéve, ahol biztosítható az adásidő megválasztásával vagy más technikai intézkedéssel
         az adáskörzetben a kiskorúak szokásos körülmények között nem hallhatják vagy nem láthatják az ilyen adásokat.”

      8        Az irányelv 22a. cikke így hangzik:

      „A tagállamok biztosítják azt is, hogy az adások ne tartalmazzanak semmiféle gyűlöletre uszítást faji, nemi, vallási vagy
         nemzetiségi alapon.”

       A nemzeti szabályozás
      9        A Németországi Szövetségi Köztársaság alaptörvénye (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, a továbbiakban: alaptörvény)
         9. cikkének (1) bekezdése biztosítja az egyesülési szabadságot, (2) bekezdése pedig meghatározza a társadalmi szervezetek
         betiltásának feltételeit. Ez a bekezdés a következőképpen rendelkezik:

      „Tilos az olyan egyesülés, amelynek céljai vagy tevékenysége sérti a büntetőjogi szabályokat, vagy az alkotmányos rendbe vagy
         a népek közötti kölcsönös megértés eszméjébe ütközik.”

      10      A 2007. december 21‑i törvény (BGB1. 2007., I‑3198. o.) 6. cikkével módosított, az egyesülési jogról szóló, 1964. augusztus
         5‑i törvény (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts, BGB1. 1964., I‑593. o.; a továbbiakban: Vereinsgesetz) 1. cikke
         a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Az egyesülési jog szabadon gyakorolható.
      (2)      Az egyesülési szabadságot sértő szervezetekkel szemben a közbiztonság vagy a közérdek védelmében csak az e törvényben meghatározottak
         alapján lehet fellépni.”

      11      A törvény 2. cikke a következőképpen határozza meg a társadalmi szervezet fogalmát:

      „(1)      E törvény hatálya alá tartozó társadalmi szervezet jogi formájára való tekintet nélkül minden olyan egyesülés, amelyet jogi
         és természetes személyek hosszabb időre, valamely közös cél elérésére önkéntesen hoznak létre, és amely magára nézve kötelező
         döntéseit szervezetten hozza.

      (2)      A jelen törvény értelmében nem minősülnek társadalmi szervezetnek:
      1.      a politikai pártok […],
      2.      a Bundestag és a Landok parlamentjeinek politikai csoportjai,
      3.      […]”
      12      Az említett törvény 3. cikke a következőképpen szabályozza a társadalmi szervezetekkel szemben kiszabható tilalmakat:

      „(1)      Társadalmi szervezetet csak abban az esetben lehet betiltottnak […] tekinteni, ha a tilalom elrendelésére jogosult hatóságok
         határozattal megállapították, hogy céljai vagy tevékenysége sérti a büntetőjogi szabályokat, vagy az alkotmányos rendbe vagy
         a népek közötti kölcsönös megértés eszméjébe ütközik; a határozatban el kell rendelni a társadalmi szervezet feloszlatását
         […]. A tilalommal egyidejűleg főszabály szerint

      1.      a szervezet vagyonának,
      2.      harmadik személyek követeléseinek […], és
      3.      – amennyiben a jogosult az adott dolognak a társadalmi szervezet javára történő átengedésével a szervezet alkotmányba ütköző
         tevékenységét szándékosan támogatta, vagy a dolog rendeltetésénél fogva ezen tevékenység támogatását szolgálja – harmadik
         személyek tulajdonában álló dolgok

      lefoglalását és elkobzását is el kell rendelni.
      […]
      (3)      A tilalom – kifejezett korlátozás hiányában – a társadalmi szervezeten belül minden olyan szervezetre kiterjed, amely a tényleges
         kapcsolatok összességét tekintve a társadalmi szervezet részeként jelenik meg (alszervezet). A saját jogi személyiséggel rendelkező,
         nem területi alapon szerveződő részszervezetekre a tilalom csak akkor terjed ki, ha a tilalmat elrendelő határozat kifejezetten
         megnevezi azokat.

      […]
      (5)      A tilalom elrendelésére jogosult hatóság a társadalmi szervezet tagjai által elkövetett cselekményekre is alapozhatja a tilalmat,
         ha azok

      1.      a társadalmi szervezetben folytatott tevékenységgel vagy a társadalmi szervezet céljával összefüggésben állnak,
      2.      szervezett döntésen alapulnak, és
      3.      a körülmények alapján feltételezhető, hogy a társadalmi szervezet nem lép fel ezekkel szemben.”
      13      A Vereinsgesetz 14. cikke szerint:

      „(1)      Azokat a szervezeteket, amelyek tagjai vagy vezetői valamennyien vagy többségükben külföldi személyek (külföldieket tömörítő
         szervezetek) […] a (2) bekezdés alapján is be lehet tiltani. Azok a szervezetek, amelyek tagjai vagy vezetői valamennyien
         vagy többségükben az Európai Unió tagállamainak külföldi állampolgárai, nem minősülnek külföldi szervezetnek. […]”.

      14      A Vereinsgesetz 15. cikke így rendelkezik:

      „A 14. cikk értelemszerűen alkalmazható azokra a külföldi székhelyű társadalmi szervezetekre (külföldi szervezetek), amelyek
         felépítése vagy tevékenysége a jelen törvény területi hatálya alá tartozik. A tilalom elrendelése a szövetségi belügyminiszter
         hatáskörébe tartozik.

      [...]”
      15      A Vereinsgesetz 18. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A jelen törvény területi hatályán kívül eső székhelyű, azonban a területi hatály alá tartozó alszervezetekkel rendelkező
         társadalmi szervezetek betiltása csak a területi hatályon belüli alszervezetekre terjed ki. Ha a társadalmi szervezetnek nincs
         e törvény területi hatálya alá tartozó szervezete, a tilalom az […] e hatály alá tartozó tevékenységére vonatkozik.”

       Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      16      A Mesopotamia Broadcast, a dán jog szerint alakult és dániai székhellyel rendelkező részvény- és holdingtársaság, több dán
         sugárzási engedély jogosultja. Többek között a szintén dán társaságként működő Roj TV televíziós csatorna üzemeltetője. A
         Roj TV túlnyomórészt kurd nyelvű adásait műholdon keresztül Európa-szerte és a Közel-Keleten is sugározzák. Többek között
         egy németországi székhelyű társasággal készíttet műsorokat.

      17      2006‑ban és 2007‑ben a török állami szervek az irányelv rendelkezéseit átültető nemzeti szabályozás dániai alkalmazására hatáskörrel
         rendelkező dán rádió‑ és televízió‑bizottsághoz fordultak. A török szervek azt kifogásolták, hogy a Roj TV az adásaival az
         Európai Unió által terrorista szervezetnek minősített Kurd Munkáspárt (a továbbiakban: PKK) céljait támogatja.

      18      A dán rádió‑ és televízió‑bizottság 2007. május 3‑i és 2008. április 23‑i határozatával elbírálta a panaszokat. Úgy döntött,
         hogy a Roj TV nem sértette meg az irányelv 22. és 22a. cikkét átültető dán jogszabályt. Az említett bizottság többek között
         rámutatott arra, hogy a Roj TV műsorai nem uszítottak faji, nemi, vallási vagy nemzetiségi alapú gyűlöletre. Arra az álláspontra
         helyezkedett, hogy a társaság műsorai csupán információt és véleményeket közvetítenek, és az általuk sugárzott erőszakos képek
         a Törökországban és a kurd területeken tapasztalható erőszakot tükrözték.

      19      A német szövetségi belügyminisztérium a Mesopotamia Broadcastnak és a Roj TV‑nek címzett 2008. június 13‑i határozatában azt
         állapította meg, hogy a Roj TV televíziós csatorna Mesopotamia Broadcast általi üzemeltetése az alaptörvénnyel összefüggésben
         értelmezett Vereinsgesetz értelmében megsértette „a népek közötti kölcsönös megértés eszméjét”, és megtiltotta a Mesopotamia
         Broadcastnak, hogy a Roj TV útján a Vereinsgesetz hatálya alá tartozó területen tevékenykedjen. A Roj TV tevékenységét szintén
         betiltotta.

      20      2008. július 9‑én a Mesopotamia Broadcast és a Roj TV a határozat megsemmisítése iránt keresetet nyújtott be a Bundesverwaltungsgerichthez.

      21      E bíróság előtt a felperesek előadták, hogy a határon átnyúló televíziózás területén kifejtett tevékenységeik az irányelv
         hatálya alá tartoznak. E rendelkezések alapján egyedül a Dán Királyság – mint az a tagállam, amelynek területén a Mesopotamia
         Broadcast és a Roj TV székhelye található – gyakorolhat ellenőrzést az említett tevékenységek fölött. Főszabály szerint minden
         más ellenőrzés tilos. Az irányelv eltérést megengedő intézkedései valóban lehetővé teszik kettős ellenőrzés lefolytatását.
         Az ilyen intézkedések alkalmazási feltételei azonban az alapeljárásokban nem teljesültek.

      22      A német szövetségi kormány a Bundesverwaltungsgericht előtt arra hivatkozott, hogy a Mesopotamia Broadcast és a Roj TV televíziós
         műsorszolgáltató tevékenysége a Vereinsgesetz hatálya alá tartozik. Úgy ítélhető meg, hogy ez a két társaság tevékenysége
         révén a PKK‑t népszerűsíti Németországban.

      23      A német szövetségi kormány azt is állította, hogy az alapügyben megállapított, a népek közötti kölcsönös megértés eszméjének
         megsértésére alapított tilalmat az indokolta, hogy a Roj TV műsorai – Németországban is – a kurdok és a törökök közötti nézeteltérések
         erőszakos megoldására bujtanak fel, és a PKK arra irányuló törekvéseit támogatják, hogy a Török Köztársaság elleni gerillaháborúba
         fiatal kurdokat toborozzanak.

      24      A német szövetségi kormány ezenkívül hangsúlyozta, hogy az irányelv rendelkezései nem érintik a tagállamok általános büntető-
         vagy rendőrségi szabályait, sem az egyesülési jog területét, még akkor sem, ha ezek a szabályok kihathatnak a televíziós műsorszolgáltató
         tevékenységekre.

      25      A Bundesverwaltungsgericht, miután úgy döntött, hogy megtekint egy válogatást, amelyet a Roj TV televíziós adásaiban sugárzott
         képsorokból készítettek, úgy vélte, hogy ez az adás – a Mesopotamia Broadcast vezetőinek hozzájárulásával – nyilvánvalóan
         a PKK pártján áll, és igen erősen tükrözi annak erőszakos, militarista hozzáállását. A Mesopotamia Broadcast a Roj TV televíziós
         csatornán keresztül dicshimnuszt zeng a PKK vezette fegyveres harcról. Ez a televíziós csatorna nem semleges módon tudósít
         a konfliktusról, hanem a PKK által folytatott gerillaharcot és az általa elkövetett merényleteket támogatja azzal, hogy elfogadja
         a PKK álláspontját, és az elesett harcosokat hősként és mártírként dicsőíti. A Mesopotamia Broadcast és a Roj TV ezzel hozzájárul
         a törökök és a kurdok közötti erőszakos törökországi összecsapások felszításához, és tovább súlyosbítja a Németországban élő
         törökök és kurdok közötti feszültséget.

      26      A Bundesverwaltungsgericht úgy vélte, hogy az alapügyben megállapított tilalom arra alapítható, hogy a Vereinsgesetz 3. cikkének
         az alaptörvény 9. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése értelmében megsértették a népek közötti
         kölcsönös megértés eszméjét. E bíróságban felmerült az a kérdés, hogy az adott ügyben ennek a tiltó oknak az alkalmazása milyen
         feltételek között tartozik az irányelv által összehangolt területre.

      27      E körülmények között a Bundesverwaltungsgericht úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából
         az alábbi, a C‑244/10. és a C‑245/10. sz. ügyben megegyező kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Valamely társadalmi szervezetnek a népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértése okán történő betiltásáról szóló
         nemzeti jogszabály alkalmazása az irányelv által összehangolt területre tartozik‑e, és ha igen, mely feltételek mellett, és
         ennélfogva az irányelv 2a. cikke kizárja‑e az említett területeken történő alkalmazását?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      28      A Bundesverwaltungsgericht kérdése lényegében arra irányul, hogy az irányelv 22a. cikkét úgy kell‑e értelmezni, mint amellyel
         ellentétes az, hogy valamely tagállam egy általános jogszabály – mint amilyen az alaptörvénnyel összefüggésben értelmezett
         Vereinsgesetz – alapján intézkedéseket foganatosít egy másik tagállamban székhellyel rendelkező televíziós műsorszolgáltatóval
         szemben arra hivatkozással, hogy a műsorszolgáltató tevékenysége és céljai a népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértésére
         vonatkozó tilalomba ütköznek.

       Előzetes észrevételek
      29      Az irányelv – ahogyan a címéből is következik – az Unión belül a műsorterjesztési szolgáltatások nyújtásának szabadságát sértő
         korlátozások megszüntetése érdekében a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós
         műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolására irányul.

      30      A 97/36 irányelv (1) preambulumbekezdése szerint a 89/552 irányelv jogi keretet szab a televíziós műsorszolgáltatásnak a belső
         piacon, és ez a keret a 97/36 irányelv (4) preambulumbekezdése értelmében segít az ilyen szolgáltatások Unión belüli szabad
         mozgásának biztosításában.

      31      A 89/552 irányelv (9) és (10) preambulumbekezdéséből továbbá az következik, hogy az uniós jogalkotó által megszüntetni kívánt
         akadályok a tagállami rendelkezések közötti, a műsorszolgáltató tevékenységre és a televíziós adások terjesztésére vonatkozó
         eltérésekből erednek.

      32      Ebből következően az irányelv által összehangolt területek körébe csak azok tartoznak, amelyek szorosan véve az irányelv 1. cikkének
         a) pontjában meghatározott televíziós műsorszolgáltatást érintik (lásd a C‑34/95–C‑36/95. sz., De Agostini és TV‑Shop egyesített
         ügyekben 1997. július 9‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3843. o.] 26. pontját).

      33      Végül a 89/552 irányelv nyolcadik preambulumbekezdéséből az következik, hogy a televíziós műsorszolgáltatásra és műsorterjesztésre
         alkalmazott jog egy általánosabb jogi elvnek, nevezetesen az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában,
         1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény 10. cikkének (1) bekezdésében foglalt szólásszabadságnak a sajátos megnyilvánulása.
         A 97/36 irányelv (15) preambulumbekezdéséből másfelől az következik, hogy az EU‑Szerződés F. cikkének (2) bekezdése (jelenleg
         az EUSZ 6. cikk (2) bekezdése) értelmében az Unió elismeri az Európai Unió alapjogi chartájában megfogalmazott jogokat, szabadságokat
         és alapelveket, és minden olyan intézkedésnek, amely a televíziós adások vételének és/vagy továbbítása felfüggesztésének korlátozására
         irányul, az ilyen elveknek meg kell, hogy feleljen.

      34      Végül emlékeztetni kell arra is, hogy az irányelvnek nem célja a hatálya alá tartozó területekre vonatkozó szabályok teljes
         harmonizálása, hanem olyan minimumszabályokat ír elő, amelyeknek az Unióból származó és az Unión belüli vételre szánt adásoknak
         meg kell felelniük (lásd ebben az értelemben a C‑222/07. sz. UTECA‑ügyben 2009. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑1407. o.]
         19. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      35      Az irányelv ezért azt az alapelvet fogalmazza meg, hogy a fogadó tagállam a hatáskörébe tartozó műsorszolgáltatók televíziós
         adásai tekintetében elismeri a származási tagállam ellenőrző szerepét. Az irányelv 2a. cikkének (1) bekezdése ugyanis úgy
         rendelkezik, hogy a tagállamok biztosítják a más tagállamokból származó televíziós adások vételének szabadságát, és nem korlátozzák
         a területükön azok továbbközvetítését olyan okoknál fogva, amelyek az irányelv által összehangolt területekre tartoznak.

      36      A Bíróság e tekintetben hangsúlyozta, hogy a televíziós adásokra vonatkozó tagállami jog alkalmazásának és az irányelv betartásának
         ellenőrzése kizárólag annak a tagállamnak a feladata, amelyből az adások származnak, és hogy a fogadó tagállam nem gyakorolhat
         önálló ellenőrzést olyan okoknál fogva, amelyek az irányelv által összehangolt területekre tartoznak (lásd ebben az értelemben
         a C‑11/95. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1996. szeptember 10‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4115. o.] 34. és 86. pontját,
         valamint a fent hivatkozott De Agostini és TV‑Shop egyesített ügyekben hozott ítélet 27. pontját).

      37      Abból azonban, hogy az irányelv a közérdek, a jó erkölcs vagy a közbiztonság területére vonatkozóan nem kimerítő jellegű,
         az következik, hogy a tagállamok továbbra is alkalmazhatnak a műsorszolgáltatók által a területükön kifejtett tevékenységekre
         olyan általános szabályokat, amelyek ezekre a területekre vonatkoznak, amennyiben azok nem korlátozzák a másik tagállamból
         származó televíziós adások tulajdonképpeni továbbközvetítését saját területükön, és nem írják elő előzetes ellenőrzésüket.

       Az irányelv 22a. cikkének értelmezéséről
      38      Tekintettel a Bíróság elé terjesztett kérdésre, amely a jelen ügyben arra irányul, hogy úgy kell‑e értelmezni a jelen ügyben
         a népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértésére alapított tiltó okot, mint amely benne foglaltatik a „faji, nemi,
         vallási vagy nemzetiségi alapon történő gyűlöletre uszítás” irányelv szerinti fogalmában, és következésképpen az irányelv
         által összehangolt területekre tartozik, először is észre kell vennünk, hogy az irányelv nem tartalmazza a 22a. cikkében foglalt
         fogalmak meghatározását.

      39      Ezenkívül – ahogyan arra a főtanácsnok indítványa 63. pontjában rámutatott – a 89/552 és a 97/36 irányelv előkészítő anyagai
         nem tartalmaznak releváns információkat a „gyűlöletre uszítás” fogalmának jelentésére és tartalmára vonatkozóan, és azt erősítik
         meg, hogy az uniós jogalkotó az irányelv 22a. cikkében olyan, a közrenden alapuló tilalmat kívánt létrehozni, amely eltér
         a különlegesen a kiskorúak védelmére vonatkozótól.

      40      Ebből az következik, hogy az irányelv 22a. cikkének tartalmát az ebben a cikkben használt kifejezéseknek az általános nyelvhasználatban
         elfogadott szokásos jelentése szerint kell meghatározni, figyelembe véve azt a szövegkörnyezetet, amelyben a kifejezéseket
         használják, és az irányelv célkitűzéseit (lásd a C‑336/03. sz. easyCar‑ügyben 2005. március 10‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑1947. o.] 21. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      41      A „gyűlölet” és az „uszítás” szavakkal kapcsolatban arra kell rámutatni, hogy ezek egyrészt egy meghatározott magatartásra
         ösztönző cselekményre vonatkoznak, másrészt pedig arra irányulnak, hogy ellenséges vagy elutasító érzelmeket ébresszenek személyek
         csoportja iránt.

      42      Így az irányelv a „gyűlöletre uszítás” fogalmának használatával azt tűzte ki célul, hogy megakadályozza minden olyan ideológia
         terjedését, amely nem tiszteli az emberi értékeket, és különösen az olyan kezdeményezéseket, amelyek a személyek meghatározott
         közösségével szemben elkövetett terrorista cselekmények általi erőszakot dicsőítik.

      43      A „népek közötti kölcsönös megértés eszméje” megsértésének fogalmát illetően ‑ amint az a jelen ítélet 25. pontjában is említésre
         került – a kérdést előterjesztő bíróság szerint a Mesopotamia Broadcast és a Roj TV hozzájárul a törökök és a kurdok közötti
         erőszakos törökországi összecsapások felszításához, és tovább súlyosbítja a Németországban élő törökök és kurdok közötti feszültséget,
         és ezzel megsérti a népek közötti kölcsönös megértés eszméjét.

      44      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a „gyűlöletre uszítás” fogalma kiterjed az ilyen magatartásra.

      45      Így – amint azt a főtanácsnok indítványa 88. és 89. pontjában hangsúlyozta – az irányelv 22a. cikkében megfogalmazott közrendi
         szabály tiszteletben tartását azon tagállam illetékes hatóságainak kell ellenőrizniük, amelynek joghatósága van a szóban forgó
         műsorszolgáltató felett, függetlenül az érintett etnikai vagy kulturális közösségek e tagállam területén való jelenlététől.
         Az említett cikkben kimondott tilalom alkalmazása ugyanis nem a szóban forgó adásnak a származási tagállamban vagy egy konkrét
         tagállamban kifejtett hatásaitól függ, hanem kizárólag az ebben a rendelkezésben található két feltétel, tudniillik a gyűlöletre
         uszítás és a faji, nemi, vallási vagy nemzetiségi alap együttes fennállásától.

      46      A fentiekből ezért az következik, hogy az irányelv 22a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az alapeljárásokban szereplő, a népek
         közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértését tiltó nemzeti jogszabály hatálya alá tartozó olyan tényállást, mint amely
         az alapeljárásban szerepel, úgy kell minősíteni, mint amely benne foglaltatik a „faji, nemi, vallási vagy nemzetiségi alapon
         történő gyűlöletre uszítás” e cikk szerinti fogalmában.

       Az alapeljárásban hozott határozatról a De Agostini és TV‑Shop egyesített ügyekben hozott ítélet tükrében
      47      Annak lehetővé tétele érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az irányelv 22a. cikkének a fentiekben kifejtett értelmezésére
         tekintettel elbírálja az elé terjesztett jogvitát, az irányelvnek a televíziós reklámra és a szponzorálásra vonatkozó rendelkezései
         és a nem kifejezetten a műsorszolgáltatásra és a műsorterjesztésre vonatkozó nemzeti rendelkezések közötti kapcsolat tekintetében
         utalni kell a fent hivatkozott De Agostini és TV‑Shop egyesített ügyekben hozott ítéletre.

      48      Az említett ítélet 33. és 34. pontjában ugyanis a Bíróság kiemelte, hogy bár az irányelv úgy rendelkezik, hogy a tagállamok
         biztosítják a más tagállamokból származó televíziós adások vételének szabadságát, és nem korlátozzák a területükön azok továbbközvetítését
         olyan okoknál fogva, amelyek a televíziós reklám és a szponzorálás területére tartoznak, mégsem zárja ki teljesen és automatikusan
         az ilyen szabályok alkalmazását. Főszabály szerint ezért nem ellentétes az irányelvvel az olyan nemzeti jogszabály alkalmazása,
         amely általánosan fogyasztóvédelmi célra irányul, de nem vezet be a televíziós adásokra vonatkozóan további ellenőrzést azon
         felül, amelyet a származási tagállam köteles lefolytatni.

      49      Ugyanezen ítélet 38. pontjában a Bíróság azt is kifejtette, hogy az irányelv nem akadálya annak, hogy valamely tagállam egy
         megtévesztő reklám ellen irányuló általános fogyasztóvédelmi szabályozás alapján egy másik tagállamból sugárzott televíziós
         reklám miatt intézkedéseket foganatosítson a reklámozóval szemben, feltéve hogy ezek az intézkedések nem akadályozzák a másik
         tagállamból származó televíziós adások tulajdonképpeni továbbközvetítését a saját területén.

      50      Ez az okfejtés azokra a tagállami szabályozásokra is vonatkozik, amelyek nem kifejezetten a műsorszolgáltatásra és a műsorterjesztésre
         vonatkoznak, hanem általánosan közrendi célra irányulnak, de nem akadályozzák a más tagállamból származó televíziós adások
         tulajdonképpeni továbbközvetítését az adott tagállam területén.

      51      A kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak megküldött aktából és a német kormány által a Bíróság előtti szóbeli szakaszban
         előadott magyarázatokból e tekintetben az tűnik ki, hogy a Vereinsgesetz nem kifejezetten a televíziós műsorszolgáltatókra
         vagy a műsorszolgáltató tevékenységre illetve a televíziós adások terjesztésére vonatkozik, hanem általánosságban a társadalmi
         szervezetek tevékenységére. Ezenkívül a szövetségi belügyminisztérium 2008. június 13‑i, az alaptörvénnyel összefüggésben
         értelmezett Vereinsgesetzen alapuló határozatának rendelkező része tizenegy szempontot tartalmaz. Ebben a határozatban konkrétan
         az szerepel, hogy a Roj TV televíziós csatorna Mesopotamia Broadcast általi üzemeltetése megsértette a népek közötti kölcsönös
         megértés eszméjét, hogy a Mesopotamia Broadcast többet nem tevékenykedhet a Vereinsgesetz hatálya alá tartozó területen a
         Roj TV csatorna útján, hogy ez utóbbi tevékenysége sérti a népek közötti kölcsönös megértés eszméjét, hogy a Roj TV televíziós
         csatorna többet nem tevékenykedhet a Vereinsgesetz hatálya alá tartozó területen, és hogy azt az említett törvény hatálya
         alá tartozó területen betiltották.

      52      A német kormány írásbeli észrevételeiben és a Bíróság előtti szóbeli előadásában többek között azt fejtette ki, hogy bár a
         szövetségi belügyminisztérium 2008. június 13‑i határozatával az alapeljárásban szereplő műsorszolgáltatók minden tevékenységét
         betiltotta Németországban, e tagállam mégsem tudja elhárítani a külföldön gyártott televíziós adások esetleges németországi
         hatásait. Így a Roj TV műsorának vételét és magáncélú felhasználását nem tiltották be, és az a gyakorlatban továbbra is valóban
         lehetséges. Ez a tagállam konkrétan azt adta elő, hogy bár nem akadályozza az ezen műsorszolgáltató által gyártott, Dániából
         származó televíziós adások továbbközvetítését a saját területén, a tevékenységnek a szövetségi belügyminisztérium 2008. június
         13‑i határozatával történt betiltása miatt jogellenes viszont a Roj TV által szervezett vagy a javára a Németországi Szövetségi
         Köztársaság területén gyakorolt minden tevékenység. Tilos tehát Németországban a műsorkészítés, valamint olyan megmozdulások
         szervezése, amelyek keretében nyilvános helyen – például stadionban – a Roj TV adásait közvetítik, csakúgy mint a Németország
         területén folytatott támogató tevékenység.

      53      Az olyan intézkedések, mint amelyek az előző pontban szerepelnek, főszabály szerint nem minősülnek a tulajdonképpeni továbbközvetítés
         akadályának, de a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megítélnie azokat a konkrét hatásokat, amelyek az alapeljárás felperesei
         által gyártott, más tagállamból származó televíziós adásokra vonatkozóan az alapeljárásban szereplő tiltó határozatból erednek,
         és meg kell vizsgálnia azt, hogy az említett határozat nem akadályozza‑e az említett adások tulajdonképpeni továbbközvetítését
         a tagállam területén.

      54      A fenti megállapítások összességére tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 22a. cikkét úgy
         kell értelmezni, hogy a népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértését tiltó nemzeti jogszabály hatálya alá tartozó
         olyan tényállást, mint amely az alapeljárásokban szerepel, úgy kell minősíteni, mint amely benne foglaltatik a „faji, nemi,
         vallási vagy nemzetiségi alapon történő gyűlöletre uszítás” fogalmában. Ez a cikk nem akadálya annak, hogy valamely tagállam
         olyan általános jogszabály alapján, mint amilyen a Vereinsgesetz, egy másik tagállamban székhellyel rendelkező televíziós
         műsorszolgáltatóval szemben azzal az indokkal foganatosítson intézkedéseket, hogy a műsorszolgáltató tevékenységei és céljai
         sértik a népek közötti kölcsönös megértés eszméjét, feltéve hogy – és ezt a nemzeti bíróság feladata megvizsgálni – az említett
         intézkedések nem akadályozzák az említett műsorszolgáltató által gyártott, a másik tagállamból származó televíziós adások
         tulajdonképpeni továbbközvetítését a fogadó tagállam területén.

       A költségekről
      55      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      Az 1997. június 30‑i 97/36/EK irányelvvel módosított, a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított,
            televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezések összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i 89/552/EGK
            tanácsi irányelv 22a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a népek közötti kölcsönös megértés eszméjének megsértését tiltó nemzeti
            jogszabály hatálya alá tartozó olyan tényállást, mint amely az alapeljárásokban szerepel, úgy kell minősíteni, mint amely
            benne foglaltatik a „faji, nemi, vallási vagy nemzetiségi alapon történő gyűlöletre uszítás” fogalmában. Ez a cikk nem akadálya
            annak, hogy valamely tagállam olyan általános jogszabály alapján, mint amilyen a 2007. december 21‑i törvény 6. cikkével módosított,
            az egyesülési jogról szóló, 1964. augusztus 5‑i törvény (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts), egy másik tagállamban
            székhellyel rendelkező televíziós műsorszolgáltatóval szemben azzal az indokkal foganatosítson intézkedéseket, hogy a műsorszolgáltató
            tevékenységei és céljai sértik a népek közötti kölcsönös megértés eszméjét, feltéve hogy – és ezt a nemzeti bíróság feladata
            megvizsgálni – az említett intézkedések nem akadályozzák az említett műsorszolgáltató által gyártott, a másik tagállamból
            származó televíziós adások tulajdonképpeni továbbközvetítését a fogadó tagállam területén.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.