title: A Bíróság (nagytanács) 2006. október 3-i ítélete. # B. F. Cadman kontra Health & Safety Executive. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Egyesült Királyság. # Szociálpolitika - EK 141. cikk - A férfi és női munkavállalók egyenlő díjazásának elve - A szolgálati idő mint a díjazást meghatározó tényező - Objektív igazolás - Bizonyítási teher. # C-17/05. sz. ügy

text:
      C‑17/05. sz. ügy
      B. F. Cadman
      kontra
      Health & Safety Executive
      (a Court of Appeal [England & Wales] [Civil Division] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti
         kérelem)

      „Szociálpolitika – EK 141. cikk – A férfi és női munkavállalók egyenlő díjazásának elve – A szolgálati idő mint a díjazást meghatározó tényező – Objektív igazolás – Bizonyítási teher”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Szociálpolitika – Férfi és női munkavállalók – Egyenlő díjazás
      (EK 141. cikk; 97/80 tanácsi irányelv)
      2.        Szociálpolitika – Férfi és női munkavállalók – Egyenlő díjazás
      (EK 141. cikk; 97/80 tanácsi irányelv)
      1.        Az EK 141. cikket úgy kell értelmezni, hogy abban az esetben, ha a szolgálati idő kritériumának a díjazást meghatározó tényezőként
         való alkalmazása egyenlőtlenséget okoz az összehasonlítandó férfi és női munkavállalóknak az egyenlő vagy egyenlő értékű munka
         után járó díjazása tekintetében, mivel főszabályként a szolgálati idő kritériumának alkalmazása alkalmas a munkavállaló által
         megszerzett, a feladatainak jobb teljesítését lehetővé tevő tapasztalat jutalmazása jogszerű céljának elérésére, a munkáltatónak
         nem kell külön igazolnia, hogy e kritérium alkalmazása az adott állás tekintetében alkalmas e cél elérésére, kivéve ha a munkavállaló
         olyan bizonyítékokat szolgáltat, amelyek alkalmasak arra, hogy komoly kételyeket ébresszenek e tekintetben. A munkáltatónak
         kell tehát bizonyítania, hogy a főszabály szerint igaznak elfogadott tény, azaz hogy a szolgálati idő egyet jelent a tapasztalattal,
         és hogy az a munkavállaló számára lehetővé teszi feladatainak jobb teljesítését, az adott esetben is igaz a kérdéses állás
         vonatkozásában.

      (vö. 38., 40. pont és a rendelkező rész)
      2.        Az EK 141. cikket úgy kell értelmezni, hogy abban az esetben, ha a szolgálati idő kritériumának a díjazást meghatározó tényezőként
         való alkalmazása egyenlőtlenséget okoz az összehasonlítandó férfi és női munkavállalóknak az egyenlő vagy egyenlő értékű munka
         után járó díjazása tekintetében, amennyiben a díjazás meghatározásához a teljesítendő munka értékelésén alapuló munkakör-besorolási
         rendszert alkalmaznak, nem szükséges bizonyítani, hogy az adott munkavállaló a releváns időszak során olyan tapasztalatot
         szerzett, amely lehetővé teszi számára feladatainak jobb teljesítését. Ezzel szemben objektív módon kell figyelembe venni
         a teljesítendő munka jellegét.

      (vö. 39–40. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. október 3.(*)

      „Szociálpolitika – EK 141. cikk – A férfi és női munkavállalók egyenlő díjazásának elve – A szolgálati idő mint a díjazást meghatározó tényező – Objektív igazolás – Bizonyítási teher”
      A C‑17/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Court of Appeal (England & Wales)
         (Civil Division) (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2005. január 19‑én érkezett, 2005. január 11‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      B. F. Cadman
      és
      a Health & Safety Executive
      között,
      az Equal Opportunities Commission
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans és A. Rosas tanácselnökök, R. Schintgen, N. Colneric (előadó), S. von Bahr,
         J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó. Caoimh és L. Bay Larsen bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. március 8‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        B. F. Cadman képviseletében T. Gill barrister és E. Hawksworth solicitor,
      –        az Equal Opportunities Commission képviseletében R. Allen QC, R. Crasnow barrister, valamint J. Hardwick és M. Robison solicitor,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében M. Bethell és E. O’Neill, meghatalmazotti minőségben, segítőik: N. Underhill
         QC és N. Paines QC, valamint J. Eady barrister,

      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues, meghatalmazotti minőségben,
      –        Írország képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítője: N. Travers BL,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében M.‑J. Jonczy és N. Yerrell, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. május 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az EK 141. cikk értelmezése.

      2        E kérelmet a B. F. Cadman és a Health and Safety Executive (egészségügyi és biztonsági hivatal, a továbbiakban: HSE) között
         B. F. Cadman díjazásának a férfi munkavállalók díjazásával való összhangba hozása tárgyában folyó jogvitában terjesztették
         elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az EK 141. cikk (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Minden állam biztosítja annak az elvnek az alkalmazását, hogy a férfiak és a nők egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért egyenlő
         díjazást kapjanak.

      (2) E cikk alkalmazásában »díjazás« a rendes alap- vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás,
         amelyet a munkavállaló a munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel
         kap.

      A nemen alapuló megkülönböztetés nélküli egyenlő díjazás azt jelenti, hogy:
      a)      teljesítménybér esetén az azonos munkáért járó díjazást azonos mértékegység alapján állapítják meg;
      b)      időbér esetén azonos munkakörben azonos díjazás jár.”
      4        A férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10‑i
         75/117/EGK tanácsi irányelv (HL L 45., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 179. o.) 1. cikke a következőket
         írja elő:

      „Az [EK 141. cikkben] felvázolt, a férfiak és a nők egyenlő díjazásának elve (a továbbiakban: egyenlő díjazás elve) azt jelenti,
         hogy [az] ugyanazért a munkáért vagy azonos értékűnek tekintett munkáért járó díjazás minden vonatkozásában és minden feltételében
         meg kell szüntetni a nemi alapon történő megkülönböztetés minden fajtáját.

      Különös tekintettel a díjazás meghatározásakor alkalmazott munkakör-besorolási rendszerekre, amelyeknek mind a férfiak, mind
         a nők számára azonos feltételeken kell nyugodniuk kizárva a nemi alapon történő megkülönböztetés minden formáját (helyesen:
         Különösen ha a díjazás meghatározásakor munkakör-besorolási rendszereket alkalmaznak, e rendszereknek olyan kritériumokon
         kell alapulniuk, amelyek a férfi munkavállalók és a női munkavállalók tekintetében közösek, és amelyeket úgy kell megállapítani,
         hogy a nemi alapon történő megkülönbözetés minden formája kizárt legyen.).”

      5        A nemi alapon történő hátrányos megkülönböztetés esetén a bizonyítási teherről szóló, 1997. december 15‑i 97/80/EK tanácsi
         irányelvet (HL 1998. L 14., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 264. o.) a 3. cikkének (1) bekezdése szerint
         többek közt az EK 141. cikk és a 75/117 irányelv hatálya alá tartozó tényállásokra kell alkalmazni.

      6        A 97/80 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Az (1) bekezdésben említett egyenlő bánásmód elvére vonatkozóan közvetett megkülönböztetés áll fenn, amikor egy látszólag
         semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egyik nemhez tartozókat lényegesen nagyobb arányban érinti kedvezőtlenül,
         kivéve ha a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat helyes és szükséges, és a nemi hovatartozástól független, objektív okok igazolják.”

      7        Az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok „megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében,
         hogy az alperes legyen köteles azt bizonyítani, hogy az egyenlő bánásmód elvét nem sértették meg, amennyiben valaki úgy ítéli
         meg, hogy az egyenlő bánásmód elvének alkalmazásának elmulasztása miatt sérelmet szenvedett és bíróság vagy más illetékes
         hatóság előtt olyan tényekre hivatkozik, amelyekből közvetlen vagy közvetett megkülönböztetésre lehet következtetni”.

      8        A 97/80/EK irányelv Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságára történő kiterjesztéséről szóló, 1998. július 13‑i
         98/52/EK tanácsi irányelv (HL L 205., 66. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 307. o.) 2. cikke értelmében
         a 97/80 irányelvet az Egyesült Királyságban legkésőbb 2001. július 22‑ig át kellett ültetni.

      9        A 2002. szeptember 23‑i 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 269., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás
         5. fejezet, 4. kötet, 255. o.) módosított, a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés,
         az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv (HL L 39.,
         40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1.kötet, 187. o.; a továbbiakban: 76/207 irányelv) 2. cikkének (2) bekezdése
         a következőképpen rendelkezik:

      „Ezen irányelv alkalmazásában:
      […]
      –        »közvetett megkülönböztetés«: ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egyik nemhez tartozó személyeket
         a másik nemhez tartozó személyekhez képest hátrányosan érint, kivéve ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű
         céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek,

      […]”
      10      A 76/207 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „Az egyenlő bánásmód elvének alkalmazása azt jelenti, hogy nemi alapon semmiféle hátrányos megkülönböztetés nem állhat fenn
         a köz- vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket, a következők vonatkozásában:

      […]
      c)      foglalkozási (helyesen: foglalkoztatási) és munkakörülmények, ideértve az elbocsátásokat, valamint a 75/117/EGK irányelvben
         előírt díjazást;

      […]”
      11      A 2003/73 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének első mondata szerint a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti
         és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek legkésőbb 2005. október 5‑től megfeleljenek,
         vagy legkésőbb az említett időpontig biztosítják, hogy a szociális partnerek megállapodás útján bevezetik a szükséges rendelkezéseket.

       A nemzeti szabályozás
      12      Az Equal Pay Act 1970 (az egyenlő díjazásról szóló 1970. évi törvény, a továbbiakban: Equal Pay Act) 1. cikke a következőképpen
         rendelkezik:

      „(1)      Ha valamely szerződés, mely alapján női munkavállalót Nagy-Britanniában található létesítménynél alkalmaznak, nem tartalmaz
         (közvetlenül vagy kollektív szerződésre vagy más megállapodásra történő hivatkozás útján) az egyenlő bánásmódot előíró záradékot,
         úgy kell tekinteni, hogy a szerződésnek e záradék is a részét képezi.

      (2)      Az egyenlő bánásmódot előíró záradék az azon szerződési feltételekre vonatkozó rendelkezés (akár a díjazásra, akár másra vonatkozóan),
         amelyek alapján a női munkavállalót alkalmazzák (a továbbiakban: a női munkavállaló szerződése), és hatása a következő:

      […]
      b)      abban az esetben, ha a női munkavállalót olyan munkára alkalmazzák, amely az ugyanazon állást betöltő férfi munkavállaló munkájával
         egyenértékűnek minősül, akkor:

      (i)      ha (az egyenlő bánásmódot előíró záradék kivételével) a női munkavállaló szerződésének valamely, a munka értékelésén alapuló
         rendelkezése a női munkavállalóra nézve kedvezőtlenebb, vagy kedvezőtlenebbé válik, mint e férfi munkavállaló szerződésének
         hasonló rendelkezése, a női munkavállaló szerződésében foglalt rendelkezést módosítottnak kell tekinteni oly módon, hogy a
         kikötés kedvezőtlenebb jellege megszűnik, és

      (ii)      ha a női munkavállaló szerződése bármely időpontban nem tartalmaz (az egyenlő bánásmódot előíró záradék kivételével) valamely,
         e férfi munkavállaló szerződésében szereplő, előnyt biztosító, a munka értékelésén alapuló rendelkezést, úgy kell tekinteni,
         hogy a női munkavállaló szerződése tartalmaz ilyen rendelkezést.

      […]
      (3)      Az egyenlő bánásmódot előíró záradék hatálya nem terjed ki a női munkavállaló szerződése és a férfi munkavállaló szerződése
         közötti különbségre, ha a munkáltató bizonyítja, hogy ez a különbség ténylegesen olyan tárgyi kritériumon alapul, amely nem
         a nemek közötti különbség, és hogy e kritérium:

      a)      a fenti, a (2) bekezdés a) vagy b) pontjának hatálya alá tartozó, egyenlő bánásmódot előíró záradék esetében a női munkavállalók
         és a férfi munkavállalók helyzete közötti valós különbségből származik;

      […]
      […].”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      B. F. Cadman a HSE alkalmazásában áll. Mióta ezen intézménynél tevékenykedik, a díjazás rendszerét több alkalommal módosították.
         1992‑t megelőzően a rendszer indexált emeléseken alapult, azaz minden alkalmazott éves béremelésben részesült addig, amíg
         el nem érte a besorolási fokozatának legmagasabb fizetési fokozatát. 1992‑ben a HSE bevezetett egy teljesítményhez kötődő
         díjazási elemet, amely lehetővé tette az éves növekményösszeg kiigazítását oly módon, hogy az az alkalmazottak egyéni teljesítményét
         tükrözze. Ebben a rendszerben a legjobb teljesítményt nyújtó alkalmazottak gyorsabban tudták elérni a legmagasabb fizetési
         fokozatot. 1995‑ben egy a díjazásra vonatkozó hosszú távú megállapodás hatálybalépésének eredményeképpen az éves béremelés
         az alkalmazottak teljesítményéhez kötődő úgynevezett „equity shares” részesedések juttatása útján történt. E módosítás következtében
         lassult az ugyanazon besorolási fokozaton belül a hosszabb szolgálati idővel, illetve a kevésbé hosszú szolgálati idővel rendelkező
         alkalmazottak díjazása között fennálló különbségek csökkenésének üteme. Végül 2000‑ben a rendszert ismét módosították annak
         érdekében, hogy a legalacsonyabb fizetési fokozatba tartozó alkalmazottak magasabb éves fizetésemelésben részesülhessenek,
         és következésképpen a fizetési fokozaton belül gyorsabb legyen az előmenetel.

      14      2001. júniusában B. F. Cadman az Equal Pay Actre alapított keresettel fordult az Employment Tribunalhoz. A keresetindítás
         időpontjában B. F. Cadman közel öt éve vezetői beosztást látott el a 2. besorolási fokozatba tartozó ellenőrként. A viszonyítás
         alapjául négy férfi munkatársát jelölte meg, akik szintén ellenőrök a 2. besorolási fokozatban.

      15      Annak ellenére, hogy e négy személy ugyanabba a besorolási fokozatba tartozik, mint B. F. Cadman, jóval magasabb díjazásban
         részesültek, mint ő. A 2000/2001‑es adóévben B. F. Cadman éves fizetése 35 129 GBP volt, míg az említett, összehasonlítás
         alapjául szolgáló személyek számára fizetett összegeket megfelelően 39 125 GBP‑ben, 43 345 GBP‑ben, 43 119 GBP‑ben és 44 183 GBP‑ben
         határozták meg.

      16      A megállapítottak szerint a keresetlevélnek az Employment Tribunalhoz történő benyújtásának időpontjában az összehasonlítás
         alapjául szolgáló négy férfi hosszabb – részben alacsonyabb besorolású állásokban megszerzett – szolgálati idővel rendelkezett,
         mint a felperes.

      17      Az Employment Tribunal megállapította, hogy az Equal Pay Act 1. cikke értelmében B. F. Cadman munkaszerződésének a díjazásra
         vonatkozó rendelkezéseit módosítani kell annak érdekében, hogy azok ne legyenek kevésbé kedvezőek, mint az összehasonlítás
         alapját képező négy személy munkaszerződésében foglalt hasonló rendelkezések.

      18      A HSE az Employment Appeal Tribunalhoz fellebbezést nyújtott be, kérelmezve e határozat hatályon kívül helyezését. Ez a bíróság
         először is megállapította, hogy tekintettel a 109/88. sz. Danfoss‑ügyben 1989. október 17‑én hozott ítélet (EBHT 1989., 3199. o.)
         25. pontjára, a díjazásnak a szolgálati idő kritériuma alkalmazásából származó egyenlőtlenségét nem kell külön igazolni. Másodszor
         – a bíróság álláspontja szerint – még ha feltételezzük is, hogy ilyen igazolás szükséges, az Elsőfokú Bíróság jogban való
         tévedést követett el annak értékelése során.

      19      2003. november 4‑i beadványával B. F. Cadman megtámadta az Employment Appeal Tribunal határozatát a kérdést előterjesztő bíróságnál.

      20      A Court of Appeal álláspontja szerint a díjazások közötti különbségeket, melyekre B. F. Cadman hivatkozik kérelmének alátámasztása
         érdekében, a díjazási rendszer szerkezete magyarázza, mivel a HSE olyan béremelési rendszert alkalmaz, amely – így vagy úgy –
         figyelembe veszi a szolgálati időt és jutalmazza azt.

      21      Mivel a 2. besorolási fokozatban és általánosságban a HSE releváns munkavállalói csoportjában a nők átlagosan rövidebb szolgálati
         idővel rendelkeznek, mint a férfiak, a szolgálati idő kritériumának a díjazás meghatározása során való alkalmazása a nőkre
         nézve hátrányos.

      22      A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az Equal Opportunities Commission (esélyegyenlőségi bizottság) által szolgáltatott
         bizonyító adatok szerint – melyeket a jelen jogvita felei valamennyien elismernek – az Egyesült Királyságban, és az Európai
         Unió egész területén a női munkavállalók átlagosan rövidebb szolgálati idővel rendelkeznek, mint a férfi munkavállalók. A
         szolgálati idő kritériumának a díjazás meghatározása során való alkalmazása jelentős tényező a női munkavállalók és a férfi
         munkavállalók díjazása közötti – bár csökkenő mértékű – különbség fennmaradása tekintetében.

      23      E tekintetben a Court of Appeal felveti, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata eltért‑e attól a megállapítástól, amelyet a
         Bíróság a fent hivatkozott Danfoss‑ügyben hozott ítéletben tett, mely szerint „a munkavállalónak a szolgálati idő kritériumának
         alkalmazását nem kell külön igazolnia”. Újabb ítéletek, többek közt a C‑184/89. sz. Nimz‑ügyben 1991. február 7‑én hozott
         ítélet (EBHT 1991., I‑297. o.), a C‑1/95. sz. Gerster‑ügyben 1997. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5253. o.), valamint
         a C‑243/95. sz., Hill és Stapleton ügyben 1998. június 17‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3739. o.) bizonyos változást mutattak
         a Bíróság ítélkezési gyakorlatához képest. E vonatkozásban a Court of Appeal megjegyzi, hogy nem tartja meggyőzőnek a HSE
         érvelését, amely szerint a fent hivatkozott Danfoss‑ügyben hozott ítélet hatálya a Bíróság későbbi ítélkezési gyakorlatában
         csak a részmunkaidőben foglalkoztatottak tekintetében módosult, és hogy következésképpen a szolgálati idő kritériumának alkalmazása
         soha nem teszi szükségessé az objektív igazolást, a részmunkaidőben foglalkoztatottak esetét kivéve.

      24      A kérdést előterjesztő bíróság továbbá osztja az Employment Appeal Tribunal azon álláspontját, mely szerint amennyiben a fent
         hivatkozott Danfoss‑ügyben hozott ítélet hatályának kérdését B. F. Cadman számára kedvező módon kell megválaszolni, az ügyet
         az Employment Tribunal más ítélkező testülete elé kell utalni az igazolás kérdésének vizsgálata céljából.

      25      E körülmények között a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és
         előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Ha a munkáltató a szolgálati idő kritériumát a díjazást meghatározó tényezőként alkalmazza, és ennek eltérő hatása van az
         érintett férfi és női munkavállalókra, az EK 141. cikke megköveteli‑e, hogy a munkáltató e kritérium alkalmazását külön igazolja?
         Ha a válasz a körülményektől függ, melyek ezek a körülmények?

      2)      A fenti kérdésre más lenne‑e a válasz akkor, ha a munkáltató a szolgálati idő kritériumát a munkavállalóknál egyedi elbírálás
         alapján alkalmazná, oly módon, hogy ténylegesen értékelnék, hogy a hosszabb szolgálati idő mennyiben igazolja a magasabb fizetést?

      3)      Kell‑e különbséget tenni a szolgálati idő kritériumának alkalmazásakor a részmunkaidőben és a teljes munkaidőben dolgozó munkavállalók
         között?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésről
      26      A kérdéseket előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdéssel, amelyeket együttesen
         célszerű megvizsgálni, lényegében azt szeretné megtudni, hogy az EK 141. cikke előírja‑e a munkavállalók számára – és adott
         esetben milyen feltételek mellett – azt, hogy a szolgálati idő kritériumának a díjazást meghatározó tényezőként való alkalmazását
         igazolja, ha e tényező alkalmazása az összehasonlítandó férfi és női munkavállalók díjazásának egyenlőtlenségét vonja maga
         után.

       Az EK 141. cikk (1) bekezdésén alapuló általános rendszerről
      27      Az EK 141. cikk (1) bekezdése előírja azt az elvet, hogy az egyenlő vagy egyenlő értékű munkát egyenlően kell díjazni, függetlenül
         attól, hogy e munkát férfi munkavállaló vagy női munkavállaló végzi (a C‑320/00. sz., Lawrence és társai ügyben 2002. szeptember
         17‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7325. o.) 11. pontja).

      28      Amint azt a Bíróság a 43/75. sz. Defrenne‑ügyben 1976. április 8‑án hozott ítélet (EBHT 1976., 455. o.) 12. pontjában megállapította,
         ez az elv, amely a konkrét kifejeződése az egyenlő bánásmód általános elvének, mely tiltja az összehasonlítható tényállások
         tekintetében az eltérő bánásmódot, kivéve ha az eltérő bánásmód objektív módon igazolt, a Közösség alapelvei közé tartozik
         (lásd még a C‑381/99. sz. Brunnhofer‑ügyben 2001. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4961. o.] 28. pontját és a fent
         hivatkozott Lawrence és társai ügyben hozott ítélet 12. pontját).

      29      Emlékeztetni kell továbbá a 75/117 irányelv 1. cikkének első bekezdésében foglalt főszabályra, amelynek célja alapvetően az
         EK 141. cikk (1) bekezdésében foglalt egyenlő díjazás elve konkrét alkalmazásának elősegítése, anélkül hogy ezen elv tartalmát
         vagy hatályát érintené (lásd a 96/80. sz. Jenkins‑ügyben 1981. március 31‑én hozott ítélet [EBHT 1981., 911. o.] 22. pontját).
         E szabály előírja az egyenlő vagy egyenlő értékűnek tekintett munkáért járó díjazás valamennyi tényezője és feltétele tekintetében
         a nemi alapon történő hátrányos megkülönböztetés minden formájának a megszüntetését (lásd a 237/85. sz. Rummler‑ügyben 1986.
         július 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1986., 2101. o.] 11. pontját).

      30      Nemcsak a közvetlen, hanem a közvetett hátrányos megkülönböztetés is az EK 141. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik.
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Jenkins‑ügyben hozott ítélet 14. és 15. pontját, valamint a C‑285/02. sz. Elsner-Lakeberg
         ügyben 2004. május 27‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5861. o.] 12. pontját).

      31      A következetes ítélkezési gyakorlat szerint az EK 141. cikket, ugyanúgy mint korábban az EGK‑Szerződés 119. cikkét (később
         az EK‑Szerződés 119. cikke [az EK‑Szerződés 117–120. cikkének az EK 136–143. cikk lépett a helyébe]), úgy kell értelmezni,
         hogy amennyiben fennáll a hátrányos megkülönböztetés látszata, a munkáltatónak kell bizonyítania, hogy a kérdéses gyakorlatot
         objektív tényezők igazolják, melyek semmilyen módon nem kapcsolódnak a nem alapján történő hátrányos megkülönböztetéshez (lásd
         ebben az értelemben többek közt a fent hivatkozott Danfoss‑ügyben hozott ítélet 22. és 23. pontját; a C‑33/89. sz. Kowalska‑ügyben
         1990. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑2591. o.] 16. pontját; a fent hivatkozott Hill és Stapleton ügyben hozott
         ítélet 43. pontját, és a C‑4/02. sz. és C‑5/02. sz., Schönheit és Becker egyesített ügyekben 2003. október 23‑án hozott ítélet
         [EBHT 2003., I‑12575. o.] 71. pontját).

      32      Az előterjesztett igazolásnak jogszerű célon kell alapulnia. Az e cél elérése érdekében választott eszközöknek annak elérésére
         alkalmasaknak és ahhoz szükségeseknek kell lenniük (lásd ebben az értelemben a 170/84. sz. Bilka‑ügyben 1986. május 13‑án
         hozott ítélet [EBHT 1986., 1607. o.] 37. pontját).

       A szolgálati idő kritériumának alkalmazásáról
      33      A fent hivatkozott Danfoss‑ügyben hozott ítélet 24. és 25. pontjában a Bíróság – miután rámutatott, hogy nem kizárt, hogy
         a szolgálati idő kritériumának alkalmazása kedvezőtlenebb hatást gyakorol a női munkavállalókra, mint a férfi munkavállalókra –
         megállapította, hogy a munkáltatónak nem kell külön igazolnia e kritérium alkalmazását.

      34      Ezen álláspontjával a Bíróság elismerte, hogy többek között az azon tapasztalat megszerzésének jutalmazása, amely a munkavállaló
         számára feladatainak jobb teljesítését teszi lehetővé, jogszerű bérpolitikai célnak minősül.

      35      Főszabály szerint a szolgálati idő kritériumának alkalmazása alkalmas e cél elérésére. A szolgálati idő ugyanis egyet jelent
         a tapasztalattal, amely a munkavállaló számára általában lehetővé teszi feladatainak jobb teljesítését.

      36      Ennek megfelelően a munkáltató a szolgálati időt jutalmazhatja, anélkül hogy annak jelentőségét a munkavállalóra bízott konkrét
         feladatok vonatkozásában igazolnia kellene.

      37      Ugyanebben az ítéletben a Bíróság ugyanakkor nem zárta ki, hogy fennállhatnak olyan helyzetek, amelyek esetében a szolgálati
         idő kritériumának alkalmazását a munkáltatónak a körülményekre kiterjedően igazolnia kell.

      38      Ez az eset áll fenn többek közt akkor, ha a munkavállaló olyan bizonyítékokat szolgáltat, melyek alkalmasak arra, hogy komoly
         kételyeket ébresszenek – az adott esetben – a szolgálati időre vonatkozó kritérium alkalmazásának a fent említett cél elérésére
         való alkalmassága tekintetében. Ebben az esetben a munkáltatónak kell bizonyítania, hogy a főszabály szerint igaznak elfogadott
         tény, azaz hogy a szolgálati idő egyet jelent a tapasztalattal, és hogy az a munkavállaló számára lehetővé teszi feladatainak
         jobb teljesítését, a jelen esetben is igaz a kérdéses állás vonatkozásában.

      39      Azt is hozzá kell fűzni, hogy amennyiben a díjazás meghatározásához a teljesítendő munka értékelésén alapuló munkakör-besorolási
         rendszert alkalmaznak, az adott kritérium alkalmazása igazolásának nem kell kiterjednie az érintett munkavállalók egyéni helyzetére.
         Következésképpen, ha a szolgálati idő kritériuma alkalmazásának célja a megszerzett tapasztalat elismerése, az ilyen rendszer
         keretében nem szükséges bizonyítani, hogy az adott munkavállaló a releváns időszak során olyan tapasztalatot szerzett, amely
         lehetővé teszi számára feladatainak jobb teljesítését. Ezzel szemben objektív módon kell figyelembe venni a teljesítendő munka
         jellegét (a fent hivatkozott Rummler‑ügyben hozott ítélet 13. pontja).

      40      A fenti megfontolásokból következően az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésre azt a választ kell
         adni, hogy feltételezve, hogy a szolgálati idő kritériumának a díjazást meghatározó tényezőként való alkalmazása egyenlőtlenséget
         okoz az összehasonlítandó férfi és női munkavállalóknak az egyenlő vagy egyenlő értékű munka után járó díjazása tekintetében
         az EK 141. cikket a következőképpen kell értelmezni:

      –        mivel főszabályként a szolgálati idő kritériumának alkalmazása alkalmas a munkavállaló által megszerzett, a feladatainak jobb
         teljesítését lehetővé tevő tapasztalat jutalmazása jogszerű céljának elérésére, a munkáltatónak nem kell külön igazolnia,
         hogy e kritérium alkalmazása az adott állás tekintetében alkalmas e cél elérésére, kivéve ha a munkavállaló olyan bizonyítékokat
         szolgáltat, amelyek alkalmasak arra, hogy komoly kételyeket ébresszenek e tekintetben;

      –        amennyiben a díjazás meghatározásához a teljesítendő munka értékelésén alapuló munkakör-besorolási rendszert alkalmaznak,
         nem szükséges bizonyítani, hogy az adott munkavállaló a releváns időszak során olyan tapasztalatot szerzett, amely lehetővé
         teszi számára feladatainak jobb teljesítését.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
      41      Tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésre adott válaszra, a harmadik kérdésre nem szükséges
         válaszolni.

       A jelen ítélet időbeli hatályáról
      42      Az Egyesült Királyság és Írország kormányának az az álláspontja, hogy amennyiben a Bíróság el kívánna térni a fent hivatkozott
         Danfoss‑ügyben hozott ítéletben megállapított elvektől, a jogbiztonsággal kapcsolatos megfontolások szükségessé teszik a meghozandó
         ítélet időbeli hatályának a korlátozását.

      43      Mivel a jelen ítélet csupán pontosítja a releváns ítélkezési gyakorlatot, nem szükséges annak időbeli hatályát korlátozni.

       A költségekről
      44      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      Abban az esetben, ha a szolgálati idő kritériumának a díjazást meghatározó tényezőként való alkalmazása egyenlőtlenséget okoz
            az összehasonlítandó férfi és női munkavállalóknak az egyenlő vagy egyenlő értékű munka után járó díjazása tekintetében, az
            EK 141. cikket a következőképpen kell értelmezni:
      –        mivel főszabályként a szolgálati idő kritériumának alkalmazása alkalmas a munkavállaló által megszerzett, a feladatainak jobb
            teljesítését lehetővé tevő tapasztalat jutalmazása jogszerű céljának elérésére, a munkáltatónak nem kell külön igazolnia,
            hogy e kritérium alkalmazása az adott állás tekintetében alkalmas e cél elérésére, kivéve ha a munkavállaló olyan bizonyítékokat
            szolgáltat, amelyek alkalmasak arra, hogy komoly kételyeket ébresszenek e tekintetben;
      –        amennyiben a díjazás meghatározásához a teljesítendő munka értékelésén alapuló munkakör-besorolási rendszert alkalmaznak,
            nem szükséges bizonyítani, hogy az adott munkavállaló a releváns időszak során olyan tapasztalatot szerzett, amely lehetővé
            teszi számára feladatainak jobb teljesítését.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság (harmadik tanács) 1980. május 28-i ítélete. # Richard Kuhner kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 33/79. és 75/79. sz. egyesített ügyek


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2006. július 12-i ítélete. # Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A VITACOAT közösségi szóvédjegy bejelentése - A VITAKRAFT korábbi nemzeti szóvédjegyek- Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 40/94 EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-277/04. sz. ügy

text:
      T‑277/04. sz. ügy
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A VITACOAT közösségi szóvédjegy bejelentése – A VITAKRAFT korábbi nemzeti szóvédjegyek– Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 40/94 EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      3.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      4.      Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás
      (40/94 tanácsi rendelet, 63. és 74. cikk, (1) bekezdés)
      1.      A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjából következik, hogy az összetéveszthetőség
         értékelése számos tényezőtől, különösen az adott védjegy piaci ismertségétől függ. A védjegy piacon való ismertségéből következő,
         átlagosnál nagyobb megkülönböztető képesség megléte szükségszerűen feltételezi, hogy ezen védjegy legalább az érintett vásárlóközönség
         jelentős része előtt ismert, anélkül hogy szükségszerűen jó hírnévnek örvendene a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése
         értelmében. Általánosságban, például a közönség érintett területeken való ismertségi szintjére vonatkozó meghatározott százalékértékekből
         kiindulva, nem lehet megállapítani, hogy a korábbi védjegy a piacon való ismertségének köszönhetően jelentős megkülönböztető
         képességgel rendelkezik. Ugyanakkor el kell ismerni, hogy egyfajta kölcsönös függőség áll fenn aközött, hogy a közönség mennyire
         ismer egy védjegyet, illetve ezen védjegy megkülönböztető képessége között, vagyis minél jobban ismeri a célközönség a védjegyet,
         annál erőteljesebb e védjegy megkülönböztető képessége.

      Annak vizsgálata során, hogy egy védjegy a fogyasztók általi ismertségéből következően rendelkezik‑e megkülönböztető képességgel,
         tekintetbe kell venni az ügy minden lényeges elemét, többek között a védjegy által elfoglalt piaci részesedést, az intenzitást,
         a védjegy használatának földrajzi kiterjedését és tartamát, a vállalkozás által a védjegy reklámozása céljából megvalósított
         beruházások jelentőségét, az érdekelt fogyasztók azon hányadát, amely a védjegy miatt úgy azonosítja az árukat és szolgáltatásokat,
         mint amelyek egy meghatározott vállalkozástól származnak, továbbá a kereskedelmi és iparkamaráktól és egyéb szakmai szervezetektől
         származó nyilatkozatokat.

      (vö. 33‑35. pont)
      2.      Ahhoz, hogy egy korábbi védjegy piacon való ismertségének köszönhetően jelentős megkülönböztető képességgel rendelkezzen,
         a védjegybejelentés benyújtásának időpontjában, vagy adott esetben az ezen bejelentés alátámasztásául hivatkozott elsőbbség
         időpontjában ismertnek kell lennie a közönség körében. Ugyanakkor nem lehet már kiindulásképpen kizárni, hogy egy, az ezen
         időpontnál valamennyivel korábban vagy későbben végzett piackutatás hasznos információkkal szolgálhat, szem előtt tartva ugyanakkor,
         hogy bizonyítóereje változhat annak függvényében, hogy az érintett időszak mennyire áll közel a védjegybejelentés benyújtásának
         vagy az adott védjegy bejelentése elsőbbségének időpontjához.

      (vö. 38. pont)
      3.      A kedvtelésből állatot tartó német átlagos fogyasztókból álló célközönség részéről a közösségi védjegyről szóló 40/94 közösségi
         rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján nem áll fenn az összetévesztés veszélye a Nizzai Megállapodás szerinti
         3. osztályba tartozó „Samponok, szőrkondicionáló öblítők, szőr‑ és bőrápoló készítmények, dezodorok; valamennyi állatok számára”,
         az 5. osztályba tartozó „Készítmények moly, bolha, tetű és egyéb paraziták irtására; valamennyi állatok számára”, valamint
         a 21. osztályba tartozó „Kefék és fésűk állatok számára” áruk vonatkozásában lajstromoztatni kívánt VITACOAT megjelölés és
         a korábban részben azonos, részben hasonló áruk vonatkozásában Németországban lajstromozott VITAKRAFT védjegy között. Ugyanis
         mivel a „Kraft” szónak pontos és a német fogyasztók számára azonnal érthető jelentése van, míg a „coat” számukra nem hordoz
         jelentést, vagy legfeljebb felismerik, hogy egy, ettől eltérő jelentésű angol szóról van szó, meg kell állapítani, hogy a
         megjelölések között erőteljes fogalmi különbség van, amely természete folytán képes nagyban ellensúlyozni az érintett megjelölések
         közötti enyhe vizuális és hangzásbeli hasonlóságot. A megjelölések elegendő különbséget mutatnak, különösen fogalmi szinten,
         ahhoz, hogy ki lehessen zárni az összetéveszthetőséget még azonos áruk esetén is, és még annak fényében is, hogy a szóban
         forgó áruk kiválasztása során a fogyasztók csekély mértékű körültekintést tanúsítanak.

      (vö. 61., 68. pont)
      4.      A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 63. cikke alapján a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési
         minták) fellebbezési tanácsainak határozatai ellen az Elsőfokú Bíróság előtt indult eljárások célja a fenti határozatok jogszerűségének
         a vizsgálata. Olyan tények, amelyekre anélkül hivatkoznak az Elsőfokú Bíróság előtt, hogy azt korábban felhozták volna az
         OHIM előtti eljárás során, csak abban az esetben befolyásolhatják a határozat jogszerűségét, ha ezen tényeket az OHIM‑nak
         hivatalból figyelembe kellett volna vennie.

      Ebben a vonatkozásban a 74. cikk (1) bekezdésének utolsó fordulatából – amely szerint a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival
         összefüggő eljárásban az OHIM a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint
         a kérelem szerinti igényekhez kötve van – következik, hogy az OHIM nem köteles hivatalból olyan tényeket figyelembe venni,
         amelyre a felek nem hivatkoztak az eljárás során. Tehát az ilyen tények nem befolyásolhatják a fellebbezési tanács határozatának
         jogszerűségét.

      Azonban sem a feleket, sem magát az Elsőfokú Bíróságot nem lehet akadályozni abban, hogy a közösségi jog értelmezése során
         a közösségi, nemzeti vagy nemzetközi ítélkezési gyakorlatból merítsen. Az egyik félnek tehát lehetősége van, hogy első ízben
         az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkozzon a nemzeti ítéletekre, mivel a fellebbezési tanácsnak nem azt róják fel, hogy nem vett
         tekintetbe egy adott nemzeti ítéletben szereplő tényeket, hanem azt, hogy megsértette a 40/94 rendelet valamely rendelkezését,
         és ezen jogalap alátámasztására az ítélkezési gyakorlatra hivatkozik.

      (vö. 69‑71. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2006. július 12.(*)

      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A VITACOAT közösségi szóvédjegy bejelentése – A VITAKRAFT korábbi nemzeti szóvédjegyek– Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 40/94 EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      A T‑277/04. sz. ügyben,
      a Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG (székhelye: Bréma [Németország], képviseli: U. Sander ügyvéd)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: J. Novais Gonçalves, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban:
      a Johnson’s Veterinary Products Ltd (székhelye: Sutton Coldfield [Egyesült Királyság], képviseli: M. Edenborough barrister)

      az OHIM első fellebbezési tanácsának 2004. április 27‑i (R 560/2003‑1. sz. ügy), a Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co.
         KG és a Johnson’s Veterinary Products Ltd közötti felszólalási eljárás ügyében hozott határozata hatályon kívül helyezése
         iránti keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA(második tanács),

      tagjai: J. Pirrung elnök, A. W. H. Meij és I. Pelikánová bírák,
      hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. július 9‑én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az OHIM Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. január 14‑én benyújtott válaszbeadványára,
      tekintettel a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. május 13‑án benyújtott válaszbeadványára,
      a 2006. január 11‑i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        1996. március 21‑én a Vitacoat Ltd a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet
         (HL 1994., L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján a VITACOAT szómegjelölés közösségi
         védjegyként történő lajstromozását kérte a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

      2        A bejelentést a védjegyekkel ellátható áruk és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 3., 5. és 21. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással:

      –        3. osztály: „Samponok, szőrkondicionáló öblítők, szőr- és bőrápoló készítmények, dezodorok; valamennyi állatok számára”;
      –        5. osztály: „Készítmények moly, bolha, tetű és egyéb paraziták irtására; valamennyi állatok számára”;
      –        21. osztály: „Kefék és fésűk állatok számára”.
      3        A védjegybejelentést a Közösségi Védjegyértesítő 1998. május 11‑i, 34/1998. számában hirdették meg.

      4        1998. május 25‑én a felperes felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben a VITAKRAFT szómegjelölésből
         álló, Németországban az alábbi áruk vonatkozásában lajstromozott négy védjegy (a továbbiakban: korábbi védjegyek) alapján:

      –        a 834 153. számon lajstromozott védjegy: „Üveg, porcelán és fajansz, főként madár-, kutya- és macskaetetők”;
      –        a 950 955. számon lajstromozott védjegy: „Állat-gyógyszerészeti készítmények halak, kedvtelésből tartott és házi madarak számára,
         a kizárólag gyógyszertárakban árusított készítmények kivételével”;

      –        a 1 065 186. számon lajstromozott védjegy: „Egészségügyi készítmények, valamint test- és szépségápolási készítmények kedvtelésből
         tartott állatok számára, samponok kedvtelésből tartott állatok számára;

      –        a 39 615 031. számon lajstromozott védjegy: „Mosásra szolgáló anyagok, szappanok, test- és szépségápoló szerek, hajszeszek,
         kártékony állatok irtására szolgáló készítmények, fésűk és kefék”.

      5        A felszólaló felszólalását többek között a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjára alapozta, és az a bejelentett
         védjegy árujegyzékében szereplő valamennyi áru ellen irányult.

      6        2000. február 11‑én a felszólalási osztály elutasította a felszólalást főként azon okból, hogy a korábbi védjegyek védjegyokiratainak
         nincs meg a teljes fordítása. A felperes által benyújtott fellebbezés eredményeként az OHIM harmadik fellebbezési tanácsa
         2001. június 19‑én e határozatot a korábbi védjegyekre vonatkozó részében megsemmisítette.

      7        2001. szeptember 4‑én a Vitacoat tájékoztatta az OHIM-ot a védjegybejelentés Johnson’s Veterinary Products Ltd társaság részére
         történő átruházásáról, amely átruházás 2001. október 29‑én került bevezetésre a Közösségi Védjegylajstromba.

      8        2003. július 29‑én a felszólalási osztály a felszólalást, mint nem megalapozottat, újból elutasította.

      9        2003. szeptember 24‑én a felperes fellebbezett a felszólalási osztály határozatával szemben.

      10      2004. április 27‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa elutasította a
         fellebbezést. Lényegében úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó áruk részben azonosak, részben pedig hasonlóak, ám a szóban forgó
         megjelölések hangzásban és vizuálisan csupán a hasonlóság néhány elemét hordozzák. A fellebbezési tanács álláspontja szerint
         ugyanis a „vita” szavak és a VITAKRAFT védjegyek mindössze csekély bennük rejlő megkülönböztető képességgel rendelkeznek a
         834 153. számon lajstromozott német védjegy által megjelölteken, valamint a 39 615 031. számon lajstromozott védjegy által
         megjelölt „fésűkön és keféken” kívüli áruk tekintetében. Megállapította továbbá, hogy a megjelölések fogalmi szinten különbözőek,
         mivel a „Kraft” német szó jelentése „erő, hatalom”, ennélfogva erősíti a „vita” elem sugallta „vitalitás”-fogalmat (németül
         „Vitalität”), míg a „vitacoat” szó nem rendelkezik olyan konkrét jelentéssel, amely független lenne attól a kérdéstől, hogy
         a német fogyasztó tisztában van‑e az angol „coat” szó jelentésével. A fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a felperes által
         annak bizonyítása céljából benyújtott dokumentumok, miszerint a korábbi védjegyek a német piacon megszerzett ismertségüknél
         fogva jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznek, nem bizonyítják kellő módon a korábbi védjegyek jó hírnevének meglétét
         (l. az alábbi 24. és 25. pontokat). Álláspontja szerint, mivel a felperes nem tudta bizonyítani, hogy védjegyei ismertek a
         német piacon, a szóban forgó védjegyek közötti hasonlóság nem elegendő ahhoz, hogy a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja értelmében összetéveszthetőséghez vezessen.

       Az eljárás és a felek kérelmei
      11      A keresetlevelet eredetileg német nyelven nyújtották be. Az angol az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 131. cikkének (2) bekezdése
         értelmében, a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalánál 2004. augusztus 11‑én emelt kifogása nyomán vált az eljárás nyelvévé.

      12      A felperes számos, német nyelvű mellékletet csatolt keresetleveléhez. 2005. január 31‑én ezek egy részét rövidített változatra
         cserélte.

      13      Az eljárási szabályzat 131. cikkének (3) bekezdése értelmében az Elsőfokú Bíróság engedélyezte, hogy a felperes szóbeli előterjesztését
         német nyelven tegye meg.

      14      A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
      15      Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
      16      A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        hagyja helyben a megtámadott határozatot;
      –        a közösségi védjegybejelentést utalja vissza az OHIM elé, hogy az eljárhasson a lajtromozás ügyében;
      –        a felperest kötelezze a beavatkozó részéről az Elsőfokú Bíróság, a fellebbezési tanács és a felszólalási osztály előtti eljárásokkal
         kapcsolatban felmerült költségek viselésére.

      17      A tárgyalás során a beavatkozó az Elsőfokú Bíróság kérdésére adott válaszában kifejtette, hogy második kérelme valójában keveredik
         az elsővel. A harmadik kérelme pedig, álláspontja szerint annak biztosítására irányul, hogy az OHIM a kereset elutasításának
         esetén ténylegesen folytassa le a bejelentett védjegy lajstromozási eljárását. A költségekkel kapcsolatban kijelentette, hogy
         óvatosságból a negyedik kérelmet a lehető legtágabb értelemben fogalmazta.

       Indokolás
       A felperesnek a megtámadott határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelméről
      18      A felperes egyetlen, a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja megsértéséből eredő jogalapra hivatkozik. Ez a jogalap
         lényegében három részre bontható. Az elsővel a felperes arra hivatkozik, hogy a VITAKRAFT védjegyek és azok „vita” eleme a
         német piacon megszerzett ismertségénél fogva jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznek. A jogalap második részével
         a felperes felrója a fellebbezési tanácsnak, hogy a megjelölések hasonlóságának vizsgálata során hibát követett el, különösen
         azért, mert nem azt állapította meg, hogy a „vita” szó alkotja a domináns elemet. Jogalapjának harmadik részével a felperes
         bemutatja, hogy e két hiba, valamint annak következtében, hogy a szóban forgó áruk hasonlóságának mértékéről nem vett tudomást,
         a fellebbezési tanács tévesen az összetéveszthetőség hiányát állapította meg, amely összetéveszthetőséget egyébként a német
         bíróságok a jelen ügyhöz hasonló ügyekben rendszerint elismernek.

       Általános észrevételek
      19      A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés
         nem részesülhet védjegyoltalomban, ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik
         a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága
         miatt.

      20      A Bíróság és az Elsőfokú Bíróság állandó ítélkezési gyakorlat szerint az áruk és szolgáltatások származásának tekintetében
         az összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni annak alapján, hogy az érintett vásárlóközönség milyen képet alkot a megjelölésről
         és a szóban forgó árukról vagy szolgáltatásokról, és figyelembe kell venni valamennyi, a jelen ügyre jellemző tényezőt, különösen
         a megjelölések és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös függőséget (lásd az Elsőfokú Bíróság
         T‑57/03. sz., SPAG kontra OHIM – Dann et Backer (HOOLIGAN) ügyben 2005. február 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑287. o.]
         51. pontját).

      21      Jelen ügyben a felek egyetértenek abban, hogy, mivel a korábbi védjegyek Németországban állnak oltalom alatt, és az árukat
         minden, kedvtelésből állatot tartó személynek szánják, a célközönséget az ilyen állatot tartó német átlagfogyasztók alkotják.

      22      Ezen túl, amint az a megtámadott határozat 2123. pontjaiból következik, a fellebbezési tanács megállapította, hogy a védjegybejelentéssel
         érintett valamennyi áru azonos az 1 065 186. számon és 39 615 031. számon lajstromozott korábbi védjegyek által megjelölt
         egyik vagy másik áruval. A fellebbezési tanács kijelentette továbbá a megtámadott határozat 24. pontjában, hogy a bejelentett
         védjegy árujegyzékében szereplő áruk, valamint a 834 153. számon lajstromozott védjegy árujegyzékében szereplő áruk hasonlóak.
         A felperes ezeket a megállapításokat nem vitatta.

      23      A felperes egyetlen jogalapját ezen megállapítások fényében kell megvizsgálni.

       A jogalap első, a korábbi védjegyek ismertségükből adódóan jelentős megkülönböztető képességének meglétéből eredő első jogalapról
      –       A megtámadott határozat
      24      A fellebbezési tanács előtt a felperes védjegyei ismertségének alátámasztása céljából az alábbi bizonyítékokat nyújtotta be:

      –        a VITAKRAFT védjeggyel megjelölt áruk árlistája az 1994‑es évre;
      –        a VITAKRAFT védjegyekre vonatkozó, 1997‑ben végzett piackutatás;
      –        VITA védjegyre, illetve a vásárlóközönség által esetlegesen ezzel kapcsolatba hozott VITAKRAFT megjelölésre vonatkozó, 1992‑ben
         végzett piackutatás.

      25      A fellebbezési tanács az árlistát elvetette, mivel az elsősorban a szóban forgó ütköző védjegyekkel megjelölt áruktól különböző
         árukra vonatkozik (a megtámadott határozat 29. pontja). Az 1997‑es piackutatással kapcsolatban a fellebbezési tanács úgy ítélte
         meg, hogy az nem bír kellő bizonyító erővel, mivel a megkérdezett személyek nem spontán módon kapcsolták össze a VITAKRAFT
         védjegyet és az általa megjelölt árukat, hanem a kérdőív hívta fel figyelmüket a szóban forgó megjelölésre és árukra (a megtámadott
         határozat 30. pontja). Az 1992‑es piackutatásról a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy meglehetősen csekély bizonyító erővel
         bír, lévén nem a releváns időszakra vonatkozik. A fellebbezési tanács álláspontja szerint feltételezhető, legalábbis az ellenkező
         bizonyításáig, hogy a piaci viszonyok jelentős mértékben megváltoznak négy év folyamán. A fellebbezési tanács hozzátette továbbá,
         hogy e piackutatás nem a VITAKRAFT védjegyekre vonatkozik, kizárólag kedvtelésből állatokat tartó személyeket érint, e fogyasztók
         figyelmét a szóban forgó áruk tekintetében a VITA védjegy irányába befolyásolták, és mindössze a megkérdezett személyek 20%‑a
         azonosította a VITAKRAFT védjegyeket (a megtámadott ítélet 31. pontja).

      –       A felek érvei
      26      Mindenekelőtt, az 1994‑es árlistát illetően, a felperes hangsúlyozza, hogy ebben szerepelnek a korábbi védjegyekkel megjelölt
         áruk is.

      27      Továbbá, az 1997‑es piackutatás kapcsán a felperes lényegében bírálja, hogy a fellebbezési tanács nem fogadta el a megkérdezett
         személyeknek a védjeggyel és a szóban forgó árukkal kapcsolatban nyújtott tájékoztatást. A felperes álláspontja szerint lehetetlen,
         hogy az interjúk során a fogyasztókat ne tájékoztassák a piackutatásban érintett védjegyről. A tárgyalás során a felperes
         ehhez még annyit tett hozzá, hogy mivel a „vita” szó gyakorta használatos eleme az emberi fogyasztásra szánt élelmiszereket
         jelölő védjegyeknek, a korábbi védjegyekkel megjelölt áruk feltüntetése szükséges volt az emberi fogyasztásra szánt élelmiszerek
         ágazatába tartozó védjegyekkel való összetévesztés kizárása végett.

      28      Végül pedig, ami az 1992‑es piackutatást illeti, a felperes előadja mindenekelőtt, hogy a szóban forgó piac nem változik egy
         viszonylag rövid, négyéves időszak folyamán, amit az 1997‑es piackutatás is bizonyít. A felperes ezt követően hangsúlyozza,
         hogy az ezen vizsgálatot végző Allensbach közvélemény-kutató intézet komoly elismertségnek örvend. A piackutatás bizonyítja,
         hogy a szóban forgó piac egy reprezentatív csoportja számára a „vita” szó alkotja a VITAKRAFT védjegyek domináns elemét, és
         ezen vásárlóközönség a szóban forgó árukat megjelölő megjelölésben szereplő „vita” szót azonnal kapcsolatba hozza a felperes
         korábbi védjegyeivel.

      29      Az OHIM erre elöljáróban azt a választ adja, hogy az árlista, tartalmától függetlenül, önmagában még nem alkalmas annak bizonyítására,
         hogy a korábbi védjegyek ismertek.

      30      Az 1997‑es piackutatással kapcsolatban az OHIM úgy véli, hogy főszabályként a fogyasztók nem egy meghatározott márka felé
         fordulnak, hanem spontán módon döntenek arról, hogy melyik terméket vásárolják meg. Következésképpen kizárólag a fogyasztó
         egy, valamely védjegy meghatározott áruk vonatkozásában való ismereteire vonatkozó kérdésre adott spontán válasza szolgálhat
         elegendő bizonyítékként az adott védjegy piacon való ismertségére. Jelen esetben egyrészt a fogyasztókat közvetlenül a VITAKRAFT
         védjegyek felé irányították, másrészt az érintett áruk vonatkozásában a piackutatás kifejezetten általánosságokra szorítkozik.
         Az OHIM a tárgyaláson ehhez még hozzátette, hogy a piackutatás bizonyítóerejét gyengíti továbbá az is, hogy a releváns időszakot
         követő időszakra vonatkozik, és ennélfogva befolyásolhatták a védjegybejelentés benyújtását követően indított reklámkampányok.

      31      Végezetül pedig, az 1992‑es piackutatással kapcsolatban az OHIM felhívja a figyelmet arra, hogy eszerint a megkérdezett személyek
         70%‑a semmilyen kapcsolatba nem hozta a „vita” szót a korábbi védjegyekkel, noha a kérdések oly módon voltak megfogalmazva,
         hogy a megkérdezett fogyasztókat egy meghatározott eredmény felé irányítsák.

      32      A beavatkozó úgy véli, hogy az 1997‑es piackutatást el kell vetni, mivel a releváns időszakot követő időszakra vonatkozik,
         az 1992‑es piackutatás pedig nem bír elég bizonyító erővel, lévén nem a korábbi védjegyekre, hanem a VITA megjelölésre vonatkozik.
         A tárgyalás során a beavatkozó kifejtette, hogy az 1992‑ben megkérdezett személyeknek feltett kérdések a VITA és VITAKRAFT
         megjelölések között legfeljebb bizonyos képzettársítást sugallhattak.

      –       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      33      Amint az a 40/94 rendelet hetedik preambulumbekezdéséből következik, az összetéveszthetőség értékelése számos tényezőtől,
         különösen az adott védjegy piaci ismertségétől függ. Mivel az összetéveszthetőség annál nagyobb, minél erőteljesebb a korábbi
         védjegy megkülönböztető képessége, a jelentős, akár benne rejlő, akár a piacon való ismertségéből következő megkülönböztető
         képességgel rendelkező védjegyek tehát szélesebb körű védelmet élveznek, mint a csekély megkülönböztető képességgel rendelkező
         védjegyek (ennek megfelelően l. a Bíróság C‑251/95. sz., SABEL-ügyben 1997. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997.,
         I‑6191. o.] 24. pontját; a C‑39/97. sz. Canon-ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑5507. o.] 18. pontját
         és a C‑342/97. sz. Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3819. o.] 20. pontját).

      34      A védjegy piacon való ismertségéből következő, átlagosnál nagyobb megkülönböztető képesség megléte szükségszerűen feltételezi,
         hogy ezen védjegy legalább az érintett vásárlóközönség jelentős része előtt ismert, anélkül, hogy szükségszerűen jó hírnévnek
         örvendene a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében. Általánosságban, például a közönség érintett területeken
         való ismertségi szintjére vonatkozó meghatározott százalékértékekből kiindulva, nem lehet megállapítani, hogy a korábbi védjegy
         a piacon való ismertségének köszönhetően jelentős megkülönböztető képességgel rendelkezik (lásd ennek megfelelően a Bíróság
         C‑108/97. és C‑109/97. sz., Windsurfing Chiemsee ügyben 1999. május 4‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑2779. o.] 52. pontját
         és a fent hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer ítélet 24. pontját). Ugyanakkor el kell ismerni, hogy egyfajta kölcsönös függőség
         áll fenn aközött, hogy a közönség mennyire ismer egy védjegyet, illetve ezen védjegy megkülönböztető képessége között, vagyis
         minél jobban ismeri a célközönség a védjegyet, annál erőteljesebb e védjegy megkülönböztető képessége.

      35      Annak vizsgálata során, hogy egy védjegy a fogyasztók általi ismertségéből következően rendelkezik e megkülönböztető képességgel,
         tekintetbe kell venni az ügy minden lényeges elemét, többek között a védjegy által elfoglalt piaci részesedést, az intenzitást,
         a védjegy használatának földrajzi kiterjedését és tartamát, a vállalkozás által a védjegy reklámozása céljából megvalósított
         beruházások jelentőségét, az érdekelt fogyasztók azon hányadát, amely a védjegy miatt úgy azonosítja az árukat és szolgáltatásokat,
         mint amelyek egy meghatározott vállalkozástól származnak, továbbá a kereskedelmi és iparkamaráktól és egyéb szakmai szervezetektől
         származó nyilatkozatokat (ennek megfelelően lásd a fent hivatkozott Windsurfing Chiemsee ítélet 51. pontját és a fent hivatkozott
         Lloyd Schuhfabrik Meyer ítélet 23. pontját, illetve ilyen értelemben és ennek megfelelően a Bíróság C‑375/97. sz., General
         Motors ügyben 1999. szeptember 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑5421. o.] 26. és 27. pontját).

      36      Jelen ügyben a felperes három bizonyítékot nyújtott be korábbi védjegyei piacon való ismertségének alátámasztására: egy 1994‑es
         árlistát, egy 1997‑es piackutatást és egy 1992‑es piackutatást (lásd a fenti 24. pontot).

      37      Először is, az árlistával kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a bemutatott katalógusok nem bizonyítják sem annak tényét,
         hogy e katalógusokat a vevőkör számára terjesztették, sem az esetleges terjesztésük jelentőségét, sem a védjegy által megjelölt
         termékek tényleges eladásának mennyiségét (e tekintetben lásd az Elsőfokú Bíróság T‑356/02. sz., Vitakraft-Werke Wührmann
         kontra OHIM – Krafft (VITAKRAFT) ügyben 2004. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3445. o.] 34. pontját. E katalógusok
         még kevésbé képesek a használat intenzitását bizonyítani. Ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazható az árlistákra is, amelyek
         funkciója hasonló egy katalóguséhoz. Következésképpen a felperes azon érvét, mely szerint a fellebbezési tanács tévedett volna
         ezen árlista tartalma tekintetében, el kell vetni.

      38      Másodsorban, az 1992‑ben és 1997‑ben végzett piackutatásokkal kapcsolatban mindenekelőtt meg kell említeni, hogy ahhoz, hogy
         egy korábbi védjegy piacon való ismertségéből köszönhetően jelentős megkülönböztető képességgel rendelkezzen, a védjegybejelentés
         benyújtásának időpontjában, vagy adott esetben az ezen bejelentés alátámasztásául hivatkozott elsőbbség időpontjában ismertnek
         kell lennie a közönség körében (e tekintetben lásd az Elsőfokú Bíróság T‑8/03. sz. El Corte Inglés kontra OHIM – Pucci (EMILIO
         PUCCI) ügyben 2004. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑4297. o.] 71‑73., a fellebbezés által nem érintett pontjait).
         Ugyanakkor nem lehet már kiindulásképpen kizárni, hogy egy, az ezen időpontnál valamennyivel korábban vagy későbben végzett
         piackutatás hasznos információkkal szolgálhat, szem előtt tartva ugyanakkor, hogy bizonyítóereje változhat annak függvényében,
         hogy az érintett időszak mennyire áll közel a védjegybejelentés benyújtásának vagy az adott védjegy bejelentése elsőbbségének
         időpontjához. Ezen túl bizonyítóereje függ a piackutatás készítése során alkalmazott módszertől.

      39      Jelen esetben az 1997‑es piackutatás bizonyítóereje csekély, amint azt a fellebbezési tanács helyesen megállapítja, azon ténynél
         fogva, hogy a megkérdezett személyek nem spontán módon válaszoltak, hiszen a felhasznált kérdőíveken fel voltak tüntetve a
         szóban forgó megjelölések, továbbá az áruk. Ezt a megállapítást nem vonja kétségbe a felperes azon érve, mely szerint egyrészt
         az érintett áruk pontos megjelölése szükséges volt annak érdekében, nehogy a közönség emberi fogyasztásra szánt élelmiszereket
         jelölő védjegyeket jelöljön meg, másrészt egy olyan felmérés, amely az érintett védjegyről még csak említést sem tesz, csak
         a nagy közismertségnek örvendő védjegyek (»berühmte Marken«) esetében vezet használható eredményhez (lásd a fenti 27. pontot).
         Valójában lehetséges lett volna megjelölni, a VITAKRAFT védjegyek említése nélkül, a megkérdezett személyek számára a szóban
         forgó árukat, vagy számukra mutatni egy olyan különféle védjegyeket tartalmazó listát, amelyben szerepel a szóban forgó korábbi
         megjelölés is.

      40      Ilyen körülmények között a fellebbezési tanács nem követett el jogi hibát, amikor úgy vélte, hogy az 1997‑es piackutatás önmagában
         nem alkalmas a VITAKRAFT védjegyek közönség körében való ismertségének bizonyítására. Az Elsőfokú Bíróságnak tehát nem kell
         állást foglalnia az OHIM és a beavatkozó kiegészítő érvével kapcsolatban, amely szerint a piackutatás bizonyítóerejét csökkenti
         az a tény is, hogy a releváns időszakot követő időszakra vonatkozik.

      41      Az 1992‑es piackutatást nem lehet azonnal elvetni pusztán azon oknál fogva, hogy elsősorban a VITA védjegyre, nem pedig a
         VITAKRAFT védjegyekre vonatkozik, mivel a felperes azt kívánja bizonyítani, hogy a „vita” szó a korábbi védjegyek domináns
         elemét alkotja, amennyiben a célközönség, a két védjegy ismertsége folytán, a „vita” szót azonnal kapcsolatba hozza a VITAKRAFT
         védjegyekkel, amikor a piackutatás egy kérdése pontosan ezen esetleges kapcsolatra tér ki.

      42      Ugyanakkor, amint azt a fellebbezési tanács helyesen megállapította, az 1992‑es piackutatás bizonyítóerejét csökkenti az a
         tény, hogy mintegy négy évvel a szóban forgó védjegybejelentés benyújtásának időpontja előtt készült. Továbbá, a fellebbezési
         tanácshoz csatlakozva, meg kell állapítani, hogy azon személyek százalékos aránya, akik a „vita” szót kapcsolatba hozzák a
         korábbi védjegyekkel, nem kellően magas annak bizonyítására, hogy e védjegyek, vagy akár csak „vita” elemük, a fogyasztók
         körében szerzett ismertségüknél fogva jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznének. Hiszen a kérdezőbiztosok által
         feltett kérdés a fogyasztókat arra késztette, hogy a VITAKRAFT védjegyeket kapcsolatba hozzák valamennyi, a „vita” szót tartalmazó
         megjelöléssel, mivel a „vita” szó mellett szereplő többi elem esetleges jelenléte nem jutott a megkérdezett fogyasztók eszébe.
         Még ilyen körülmények között is csupán a megkérdezett, kedvtelésből állatot tartó személyek 33%‑a vélte úgy, hogy a „vita”
         elemet tartalmazó valamennyi megjelölés ugyanazon vállalkozáshoz tartozik. Mindössze a megkérdezett, kedvtelésből állatot
         tartó személyek 25%‑a társította a „vita” szóval a VITAKRAFT védjegyet vagy egy ilyen megnevezésű vállalkozást.

      43      Továbbá, a fellebbezési tanács helyesen mutatta be, hogy a fogyasztókat tájékoztatták az érintett árukról (állatápolási készítmények),
         valamint a szóban forgó védjegyekről (VITA és VITAKRAFT). Tekintettel arra, hogy a feltett kérdések alkalmasak voltak a fogyasztók
         felperes számára kedvező irányba való vezetésére, a fellebbezési tanács helyesen vélte úgy, hogy az 1992‑es piackutatás nem
         elegendő annak megállapításához, hogy korábbi védjegyek ismertek, és következésképpen azok, vagy „vita” elemük megkülönböztető
         képessége jelentős.

      44      Ezen okoknál fogva, mivel a felperes nem bizonyította kellőképpen, hogy a korábbi védjegyek a közönség körében szerzett ismertségüknél
         fogva jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznek, az első jogalapot, mint nem megalapozottat, el kell utasítani.

       A jogalap második, az ütköző megjelölések hasonlóságának hibás értékeléséből eredő részéről
      –       A felek érvei
      45      Az ütköző megjelölések összehasonlításával kapcsolatban a felperes először is vitatja, hogy a „vita” elem csekély benne rejlő
         megkülönböztető képességgel rendelkezne, még abban az esetben is, ha a fellebbezési tanács megalapozottan vélte úgy, hogy
         a célközönség ezzel a szóval a német „vital” (vitális) és „Vitalität” (vitalitás) szavakat hozza kapcsolatba. Egyrészt, noha
         ezen „élet” jelentésű latin szót egy általános műveltségű kisebbség olykor „egy ember élete” (németül „Lebenslauf”) vonatkozásában
         használja, ez a jelentés a német fogyasztók többsége számára nem ismert. Másrészt a felperes bemutatja, hogy ellentétben a
         fellebbezési tanács álláspontjával, a német „vital” és „Vitalität” szavak nem leíró jellegűek a korábbi védjegyekkel megjelölt
         áruk tekintetében. A felperes megjegyzi továbbá, hogy az OHIM már elismerte a „vita” szó megkülönböztető képességét, amikor
         2002. július 15‑én meghirdette a korábbi védjegyekkel megjelöltekkel analóg árukat megjelölő VITA közösségi szóvédjegy bejelentését.

      46      A felperes álláspontja szerint a korábbi védjegyek vásárlóközönség körében megszerzett ismertsége folytán a „vita” szó alkotja
         azok domináns elemét.

      47      A fentiektől függetlenül a felperes vitatja a megjelölések vizuális, fogalmi és hangzásbeli hasonlósága fellebbezési tanács
         által végzett értékelését.

      48      A felperes először is, a vizuális hasonlósággal kapcsolatban hangsúlyozza, hogy a fogyasztó nem fog a védjegy filológiai elemzésébe
         bocsátkozni. Épp ellenkezőleg: mivel figyelmének szintje viszonylag alacsony a szóban forgó áruk kiválasztása során, a VITAKRAFT
         és VITACOAT megjelölések első felének azonossága, valamint a második felükben szereplő „a” és „t” betűk azonossága a vásárlókat
         az ütköző megjelölések összetévesztéséhez vezethetik. A felperes a tárgyaláson kiemelte azt a tényt, hogy a fogyasztó nagyobb
         figyelmét fordít egy megjelölés elejére, mint végére.

      49      Másodsorban, a fogalmi hasonlósággal kapcsolatban, a felperes álláspontja szerint a fellebbezési tanács hibát követett el,
         amikor úgy vélte, hogy a fogyasztó egyáltalában nem társítja a „coat” szóval a német „vital” és „Vitalität” szavak által keltett
         képzetet, függetlenül attól, hogy ismeri‑e vagy sem az angol szó jelentését. A felperes úgy véli, hogy sok német fogyasztó
         előtt ismert, hogy a „coat” szó jelentése „Fell” (szőrzet) németül, így értik a bejelentett megjelölés leíró jellegét. Továbbá
         az, hogy a célközönség érti a „coat” szót, nem vezet fogalmi különbséghez, épp ellenkezőleg: hangsúlyozza az ütköző védjegyek
         közötti fogalmi hasonlóságot.

      50      A tárgyaláson a felperes ehhez hozzátette, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében (a T‑292/01. sz. Phillips-Van
         Heusen kontra OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) ügyben 2003. október 14‑én hozott ítélet [EBHT 2003., II‑4335. o.]
         54. pontja; a T‑185/02. sz. Ruiz‑Picasso és társai kontra OHIM – DaimlerChrysler (PICARO) ügyben 2004. június 22‑én hozott
         ítélet [EBHT 2004., II‑1739. o.] 56. pontja és a T‑336/03. sz. Éditions Albert René kontra OHIM – Orange (MOBILIX) ügyben
         2005. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 2005., II‑4667. o.] fellebbezéssel érintett 80. pontja), egy olyan fogalmi különbség,
         amely képes nagyban ellensúlyozni az érintett megjelölések közötti vizuális és hangzásbeli hasonlóságot, akkor állhat fenn,
         ha legalább az egyik megjelölés az érintett közönség észlelése szerint világos és határozott jelentéssel bír. A felperes álláspontja
         szerint jelen ügyben nem ez az eset áll fenn, mivel a „vitakraft” és „vitacoat” szavaknak nincs konkrét jelentésük sem a német,
         sem az angol nyelvben.

      51      Harmadsorban pedig, a hangzásbeli hasonlóság vonatkozásában, a felperes egyrészt arra hivatkozik, hogy ezt nem képes ellensúlyozni
         a megjelölések közötti állítólagos fogalmi különbség, amely jelen esetben nem létezik. Másrészt a fellebbezési tanács azon
         megállapítása, mely szerint a korábbi védjegyek „r” és „f” betűinek jelenléte kizár bármiféle hangzásbeli hasonlóságot, sérti
         azt az elvet, mely szerint az összetéveszthetőséget a megjelölések közötti hasonló, nem pedig különböző elemeinek függvényében
         kell mérlegelni.

      52      Az OHIM és a beavatkozó ellentmond a felperes érveinek.

      –       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      53      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli
         és fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által keltett együttes benyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető
         és domináns jegyeik figyelembe vételével (l. a fent hivatkozott BASS-ítélet 47. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      54      Mindenekelőtt, ami a „vita” szó megkülönböztető képességének mértékét illeti, a kedvtelésből állatot tartó német átlagos fogyasztókból
         álló célközönség a „vita” szót, amely mint ilyen a német nyelvben nem létezik, úgy fogja érteni, mint a „vital” (vitális)
         és a „Vitalität” (vitalitás) szavak fogalomköréhez kapcsolódó szót. Noha egy latin eredetű szó kevésbé ismerős egy német nyelvű,
         mint egy spanyol fogyasztó számára, a „vita” szó általánosságban különböző áruk vagy szolgáltatások széles körének tulajdonítható
         pozitív minőséget idéz fel. A megjelölés előtagját alkotó „vita” szó az azt követő szóhoz, vagyis a német „Kraft” szónak (erő,
         hatalom) a „vitalitás” képzetét kapcsolja. Ennélfogva azt a közönség jelen ügyben nem a korábbi megjelölés megkülönböztető
         és domináns elemeként fogja érzékelni. Következésképpen el kell utasítani a felperes azon álláspontját, mely szerint a „vita”
         szó jelentős benne rejlő megkülönböztető képességgel rendelkezik. Továbbá, amint az a fenti 3344. pontokból is adódik, a
         „vita” szó sem a fogyasztók körében, a korábbi védjegyekről szerzett ismertségénél fogva, sem pedig azon gazdasági kapcsolat
         folytán, amellyel a célközönség e védjegyeket és a VITA védjegyek jogosultjait társítja, nem különösebben megkülönböztető
         jellegű.

      55      Az, hogy a VITA közösségi szóvédjegynek a korábbi védjegyekkel megjelölt árukkal analóg áruk tekintetében történő bejelentését
         az OHIM meghirdette, ezen értékelést nem gyengíti. Hiszen nem annak megállapításáról van szó, hogy a megjelölés „nem rendelkezik
         megkülönböztető képességgel”, vagy „tisztán leíró jellegű”, és ily módon, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) vagy
         c) pontja értelmében nem részesülhet védjegyoltalomban. Csupán azt kell meghatározni, hogy a „vita” szó a korábbi védjegyek
         domináns elemét alkotja‑e, vagy sem.

      56      Továbbá, a vizuális hasonlósággal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az ütköző megjelölések egyrészt a „vita” szóból,
         másrészt a „kraft” vagy „coat” szavakból állnak. Tehát közös az első felük („vita”), valamint az utolsó betűjük („t”) és a
         második részük közepén elhelyezkedő betű („a”). Ezek kívül a megjelölések hossza is közel azonos. Ezen hasonlósági elemek
         ellenére a szavak második fele, vagyis a „kraft” és „coat” elemek különbségei eltérő összbenyomást eredményeznek. Következésképpen
         a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a vizuális összbenyomásban a különbségek hangsúlyosabbak a hasonló elemeknél.

      57      Hangzásbeli szinten meg kell állapítani, hogy a „vitakraft” szó három szótagból áll („vi”, „ta” és „kraft”), melyekben „i‑a‑a”
         magánhangzók követik egymást, és hangzásban az „r” és ”f” hangoknak van figyelemfelkeltő jellegük, lévén a „c” és „t” mássalhangzók
         zöngétlenek és rövidek. A főhangsúly az első szótagra esik, a mellékhangsúly pedig az utolsóra. Ugyanakkor a bejelentett megjelölés
         esetében meg kell jegyezni, hogy az angol szavak meglehetősen elterjedtek a németországi reklámokban, olyannyira, hogy sok
         fogyasztó ismeri legalább az angol kiejtési szabályokat. Vagyis a „coat” szót egy magánhangzóval, a „co:t”-hoz hasonlatosan
         fogják kiejteni. .Ugyanakkor, mivel a „vita” szó hasonlít a német „vital” és „Vitalität” szavakra, a fogyasztók azt nem fogják
         a német kiejtés helyett („vi:ta”) angol kiejtéssel felváltani („vaita”). Tehát a bejelentett védjegy három szótagból áll,
         melyekben „i‑a‑o” magánhangzók követik egymást, második felükben pedig csak a „c” és „t” mássalhangzó található, a hangsúly
         pedig az első szótagra esik. A „vitakraft” és „vitacoat” szavak harmadik szótagjának kiejtése közötti különbség folytán meg
         kell állapítani, a fellebbezési tanácshoz csatlakozva, hogy a hangzásbéli különbségek jelentősek.

      58      Végezetül pedig, ami a fogalmi szintet illeti, a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a korábbi védjegyeknek
         a vitalitás fogalmához kapcsolódó „vita” szóval, valamint az „erő, hatalom” jelentésű német „kraft” szóval való képzettársítása
         a fogyasztókört arra vezetné, hogy a „vitakraft” szót az egészség és vitalitás fokozásának vagy visszaállításának fogalmához
         kössék, noha a szó ilyen formában nem létezik a német nyelvben. A bejelentett védjegyet illetően, a „coat” szónak nincs jelentése
         a német nyelvben. Kevéssé valószínű, hogy a fogyasztók értenék az angol „coat” szót. Legfeljebb azt tudják, hogy a szó angolul
         „kabátot” jelent. Még ha ismernék is a szó valamennyi jelentését, ez semmi esetre sem változtat azon, hogy e jelentések egyértelműen
         különböznek a „Kraft” szó jelentésétől. Ezen túl, azáltal, hogy a fogyasztók esetleg értik a „coat” szó jelentését, még nem
         fogják a „vita” szót a bejelentett védjegy domináns elemeként érzékelni, még kevésbé pedig a korábbi védjegyek domináns elemeként.
         A fogalmi összbenyomást azon együttes alkotja, melyben a „vita” előtag az azt követő „coat” szót a „vitalitás” fogalomköréhez
         kapcsolja, ily módon e két szó egy egységet alkot anélkül, hogy az egyiket a másikkal szemben dominánsnak lehetne tekinteni.

      59      Következésképpen meg kell állapítani, hogy, főként a két megjelölés első négy betűjének azonossága folytán, fennáll egy csekély
         vizuális hasonlóság, amelyet azonban jelentős mértékben gyengít az ütköző megjelölések második fele, vagyis a „kraft” és „coat”
         szavak közötti különbség.

      60      A két kezdőszótag („vi‑ta”) azonossága következtében ugyancsak fennáll csekély hangzásbeli hasonlóság is, amelyet jelentős
         mértékben gyengít a „kraft” (amelyben az „a” magánhangzó, valamint az „r” és „f” mássalhangzók hangsúlyosak és a „coat” (amelyben
         az „o” magánhangzó jelenléte a meghatározó) szavak közötti hangzásbeli különbség.

      61      Végezetül, mivel a „Kraft” szónak pontos és a német fogyasztók számára azonnal érthető jelentése van, míg a „coat” számukra
         nem hordoz jelentést, vagy legfeljebb felismerik, hogy egy, ettől eltérő jelentésű angol szóról van szó, meg kell állapítani,
         hogy a megjelölések között erőteljes fogalmi különbség van. Egy ilyen fogalmi különbség képes nagyban ellensúlyozni az érintett
         megjelölések közötti vizuális és hangzásbeli hasonlóságot (e tekintetben lásd a fent hivatkozott BASS-ítélet 54. pontját).
         Az ütköző megjelölésekben jelen lévő „vita” előtag ezen értékelésen nem képes változtatni, mivel azt a közönség előtagként
         érzékeli, vagyis a megjelölések által keltett összbenyomásban fogalmi szinten nagyrészt a megjelölések második fele a meghatározó.

      62      Tekintettel az ütköző megjelölések közötti fogalmi különbségre, valamint a vizuális és hangzásbeli különbség elemeire, helyben
         kell hagyni a fellebbezési tanács megállapítását, miszerint a megjelölések csupán csekély mértékben hasonlóak, lévén a köztük
         fennálló fogalmi különbség képes nagyban ellensúlyozni a vizuális és hangzásbeli hasonlóságot.

       A jogalap harmadik, az összetévesztés veszélyének fennállásából eredő részéről
      –       A felek érvei
      63      A felperes álláspontja szerint az összetéveszthetőség fellebbezési tanács által végzett értékelése az alábbi hibákban szenved.

      64      Először is, a fellebbezési tanács nem vette tekintetbe a korábbi védjegyek piacon való ismertségükből adódó jelentős megkülönböztető
         képességét. Másodsorban alábecsülte az ütköző megjelölések hasonlóságának mértékét. Harmadsorban a fellebbezési tanács nem
         tulajdonított kellő jelentőséget a szóban forgó védjegyekkel megjelölt áruk azonosságának.

      65      Végezetül pedig a felperes kijelenti, hogy a német bíróságok ehhez hasonló esetekben általában elismerték az összetévesztés
         veszélyének fennállását, ami a keresetlevélhez csatolt bírósági határozatokból is kiderül.

      66      Az OHIM és a beavatkozó ezen érvekkel szembehelyezkedik. Az OHIM úgy véli továbbá, hogy, mivel a német bírósági határozatokat
         nem az OHIM előtti eljárás folyamán nyújtották be, ezen dokumentumokat elfogadhatatlanoknak kell nyilvánítani.

      –       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      67      Elöljáróban meg kell állapítani, amint az a fenti 44. és 62. pontokból is következik, hogy a fellebbezési tanács nem követett
         el hibát, amikor úgy vélte egyrészt, hogy a korábbi védjegyek nem rendelkeznek a fogyasztók körében való ismertségük folytán
         jelentős megkülönböztető képességgel, másrészt, hogy az ütköző megjelölések csupán csekély mértékben hasonlóak.

      68      Továbbá meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács tekintetbe vette a szóban forgó védjegyek által megjelölt áruk nagy
         részének azonosságát. Ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy e megjelölések elegendő különbséget mutatnak, különösen fogalmi szinten,
         ahhoz, hogy ki lehessen zárni az összetéveszthetőséget még azonos áruk esetén is. Az Elsőfokú Bíróság helyben hagyja ezt az
         értékelést, még annak fényében is, hogy a szóban forgó áruk kiválasztása során a fogyasztók csekély mértékű körültekintést
         tanúsítanak.

      69      Végezetül pedig, a felperes által idézett német ítélkezési gyakorlattal kapcsolatban meg kell állapítani mindenekelőtt, hogy
         a német bíróságok ítéleteire első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt történt hivatkozás.

      70      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 40/94. rendelet 63. cikke alapján az Elsőfokú Bíróság előtt indult eljárások célja
         a fellebbezési tanács által hozott határozatok jogszerűségének a vizsgálata. Olyan tények, amelyekre anélkül hivatkoznak az
         Elsőfokú Bíróság előtt, hogy azt korábban felhozták volna az OHIM előtti eljárás során, csak abban az esetben befolyásolhatják
         a határozat jogszerűségét, ha ezen tényeket az OHIM-nak hivatalból figyelembe kellett volna vennie. A 74. cikk (1) bekezdésének
         utolsó fordulatából – amely szerint a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban az OHIM a vizsgálat során
         a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van –
         következik, hogy az OHIM nem köteles hivatalból olyan tényeket figyelembe venni, amelyre a felek nem hivatkoztak az eljárás
         során. Tehát az ilyen tények nem befolyásolhatják a fellebbezési tanács határozatának jogszerűségét (lásd az Elsőfokú Bíróság
         T‑115/03. sz. Samar kontra OHIM – Grotto (GAS STATION) ügyben 2004. július 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2939. o.]
         13. pontját.

      71      Ezt még annyival kell pontosítani, hogy sem a feleket, sem magát az Elsőfokú Bíróságot nem lehet akadályozni abban, hogy a
         közösségi jog értelmezése során a közösségi, nemzeti vagy nemzetközi ítélkezési gyakorlatból merítsen. A nemzeti ítéletekre
         történő hivatkozás ezen lehetőségére a fenti 70. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem vonatkozik, mivel a fellebbezési
         tanácsnak nem azt rója fel a felperes, hogy nem vett tekintetbe egy adott nemzeti ítéletben szereplő tényeket, hanem azt,
         hogy megsértette a 40/94 rendelet egy rendelkezését, és ezen jogalap alátámasztására az ítélkezési gyakorlatra hivatkozik.

      72      Jelen ügyben ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a német bíróságok felperes által hivatkozott határozatai a megtámadott határozatot
         nem képesek kétségbe vonni. Egyrészt nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék a fellebbezési tanács ténymegállapításait,
         másrészt, hogy bizonyítsák a korábbi védjegyek piacon való ismertségét vagy azt, hogy a német fogyasztó kapcsolatba hozza
         a „vita” szót a felperes védjegyeivel, a fenti 70. pontban bemutatott okoknál fogva. Másrészt a felperes nem hivatkozott ezen
         határozatokban szereplő olyan, meghatározott jogi érvre, amely lehetővé tenné, hogy a fenti 71. pontban bemutatott körülmények
         között ebből induljon ki a Bíróság.

      73      A fentiekből az következik, hogy a fellebbezési tanács nem követett el hibát az összetéveszthetőség átfogó értékelése során.
         Következésképpen a jogalap harmadik része nem megalapozott. Ennélfogva a felperes egyetlen jogalapját, és ezzel a keresetet
         is el kell utasítani.

       A beavatkozó a bejelentett védjegy lajstromozása iránti kérelméről
      74      A beavatkozó harmadik kérelmével kapcsolatban meg kell említeni, hogy a 40/94 rendelet 63. cikkének (6) bekezdése értelmében
         az OHIM köteles megtenni a közösségi bíróság ítéletének végrehajtásához szükséges intézkedéseket. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság
         nem utasíthatja az OHIM‑ot. Ez utóbbinak kötelessége ugyanis az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek rendelkező részéből és indokolásából
         levonni a következtetéseket (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑163/98. sz. Procter & Gamble kontra OHIM (BABY-DRY) ügyben 1999. július
         8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑2383. o.] 53. pontját, a T‑331/99. sz., Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld kontra OHIM
         (Giroform) ügyben 2001. január 31‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑433. o.] 33. pontját; a T‑34/00. sz. Eurocool Logistik
         kontra OHIM (EUROCOOL) ügyben 2002. február 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑683. o.] 12. pontját és a T‑388/00. sz.
         Lernsysteme kontra OHIM – Educational Services (ELS) ügyben 2002. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4301. o.]
         19. pontját).

      75      A beavatkozó azon kérelme, amely a lajstromozási eljárás OHIM részéről való lefolytatására irányul, végső soron olyan intézkedést
         jelent, amely az ítélet végrehajtását vonja maga után, és a valóságban összekeveredik az első, a kereset elutasítására irányuló
         kérelemmel. Amennyiben a beavatkozónak ezen túl szándékában állt, hogy azt kérje az Elsőfokú Bíróságtól, hogy csatlakozzon
         az OHIM-hoz a bejelentett védjegy lajstromozása iránti eljárásban, ez a kérelem elfogadhatatlan a fenti pontban hivatkozott
         ítélkezési gyakorlat értelmében.

       A költségekről
      76       Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat 136. cikkének 2. §‑a alapján a feleknél a fellebbezési tanács előtti
         eljárással kapcsolatban szükségszerűen felmerült költségeket megtérítendő költségeknek kell tekinteni. Ugyanezen rendelkezés
         vonatkozik arra az esetre is, ha a fellebbezési tanács határozatát hatályon kívül helyezik az eljárás költségeire vonatkozó
         rendelkezéssel együtt. Ugyanakkor ha a megtámadott határozatot nem helyezik hatályon kívül még részben sem, az OHIM előtti
         eljárással kapcsolatban felmerült költségekről rendelkező rész érvényes marad, figyelemmel egy esetleges fellebbezésre.

      77      Következésképpen a beavatkozó azon kérelmét, hogy az Elsőfokú Bíróság a felperest kötelezze a felszólalási osztály és a fellebbezési
         tanács előtti eljárásokkal kapcsolatban felmerült költségek viselésére, el kell utasítani. Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárással
         kapcsolatban felmerült költségek viselésére, mivel a felperes pervesztes lett, az alperes és a beavatkozó kérelmének megfelelően
         őt kell kötelezni.

      A fenti indokok alapján,
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a felperest kötelezi saját, illetve a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták)
            (OHIM), valamint a beavatkozó részéről az Elsőfokú Bíróság előtti eljárással kapcsolatban felmerült költségek viselésére.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. július 12‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                      J. Pirrung

               hivatalvezető

                      elnök

         * Az eljárás nyelve: angol.


A Törvényszék ítélete (ötödik tanács), 2017. február 28.#Canadian Solar Emea GmbH és társai kontra Az Európai Unió Tanácsa.#Dömping – Kínából származó vagy ott feladott kristályos szilícium fotovillamos modulok és alapvető részeik (azaz elemek) behozatala – Végleges dömpingellenes vám – Kötelezettségvállalások – Megsemmisítés iránti kereset – Az eljáráshoz fűződő érdek – Elfogadhatóság – Exportáló ország – A vizsgálat terjedelme – Mintavétel – Rendes érték – Az érintett termék meghatározása – A piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállásának a megadása iránti kérelem elfogadásának a határideje – Az új rendelkezések időbeli hatálya – Kár – Okozati összefüggés.#T-162/14. sz. ügy.