title: A Bíróság (első tanács) 2009. március 19-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - Közös agrárpolitika - Állat-egészségügyi vizsgálatok és ellenőrzések díjai - 85/73/EGK irányelv - 882/2004/EK rendelet.#C-270/07. sz. ügy.

text:
      C‑270/07. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Németországi Szövetségi Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – Közös agrárpolitika – Állat-egészségügyi vizsgálatok és ellenőrzések díjai – 85/73/EGK irányelv – 882/2004/EK rendelet”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Mezőgazdaság – Az állat-egészségügyi jogszabályok közelítése – A friss hús állat-egészségügyi vizsgálatának és ellenőrzésének
            finanszírozása – 85/73 irányelv – A tényleges költségeket fedező különös díj
      (A 97/79 irányelvvel módosított 85/73 tanácsi irányelv, A. melléklet, I. fejezet, 4. pont, b) alpont)
      2.        Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A jogvita tárgya – A pert megelőző eljárás során történő meghatározás –
            A közösségi jog módosulása miatti kiigazítás – Megengedhetőség – Feltételek
      (EK 226. cikk)
      1.        A 97/79 irányelvvel módosított, a 89/662/EGK, a 90/425/EGK, a 90/675/EGK és a 91/496/EGK irányelv által szabályozott állat‑egészségügyi
         vizsgálatok és ellenőrzések finanszírozásáról szóló 85/73 tanácsi irányelv A. melléklete I. fejezete 4. pontjának b) alpontjában
         szabályozott díj egyrészről nem haladhatja meg a vizsgálatok és ellenőrzések során ténylegesen felmerült költségek összegét,
         másrészről e költségek mindegyikét számításba kell vennie anélkül, hogy egyeseket figyelmen kívül hagyhatna. Az említett díj
         tehát nem öltheti „átalánydíj” formáját, mivel az átalányösszegben rögzített díj lényegéhez tartozik, hogy az bizonyos esetekben
         magasabb, más esetekben pedig alacsonyabb az általa fedezni kívánt intézkedések valós költségénél.

      Ezzel szemben az a körülmény, hogy a fent említett rendelkezés alkalmazásával szedett díj különböző költségelemekből tevődik
         össze, önmagában nem teszi az említett díjat az említett rendelkezéssel összeegyeztethetetlenné.

      Az ilyen díj szedése nem ellentétes az átláthatóság céljával, amennyiben világosan és részletesen kitűnik belőle az azt alkotó
         különböző alkotórészek jellege, és lehetővé teszi a díjfizető számára a teljes díj pontos összetételének megismerését.

      Ezenkívül, amennyiben az ilyen díj nem fedez a közösségi szabályozásban szereplőktől eltérő költségelemeket, és nem haladja
         meg a ténylegesen felmerült költségeket, nem veszélyezteti a versenytorzulások elleni küzdelemnek a 85/73 irányelv által követett
         célját.

      (vö. 32., 37., 41., 43. pont)
      2.        A kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset keretében, ha a kereseti kérelmek főszabály szerint nem is terjeszkedhetnek
         túl az indokolással ellátott vélemény rendelkező részében, valamint a felszólító levélben foglalt állítólagos kötelezettségszegéseken,
         a Bizottságnak a későbbiekben módosításra vagy hatályon kívül helyezésre került közösségi jogi aktus eredeti szövegén alapuló,
         de az új rendelkezések által is fenntartott kötelezettségek megszegésének megállapítására irányuló keresete elfogadható. Ezzel
         szemben a jogvita tárgya a kötelezettségszegést megállapító eljárás lényeges alaki szabályainak megsértése nélkül nem terjeszthető
         ki az olyan új rendelkezésből eredő kötelezettségre, amelynek az érintett jogi aktus eredeti változatának szövegében nem található
         megfelelője.

      (vö. 50. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. március 19.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Közös agrárpolitika – Állat‑egészségügyi vizsgálatok és ellenőrzések díjai – 85/73/EGK irányelv – 882/2004/EK rendelet”
      A C‑270/07. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2007. június 6‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: F. Erlbacher és A. Szmytkowska, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: M. Lumma és C. Schulze‑Bahr, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: U. Karpenstein, Rechtsanwalt)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits és J.‑J. Kasel (előadó) bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: K. Sztranc‑Sławiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. szeptember 4‑i tárgyalásra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság
         – mivel Schleswig‑Holstein Landnak a húshigiéniára és a szárnyashúsra vonatkozó jogot érintő 1998. január 12‑i végrehajtási
         törvényének (Ausführungsgesetz zum Fleischhygienerecht und zum Geflügelfleischrecht für das Land Schleswig‑Holstein; GVOBl. Schl.‑H.
         1998, 2. o., a továbbiakban: Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye) 4. §‑át nem igazította a közösségi rendelkezésekhez –
         nem teljesítette, és továbbra sem teljesíti az 1997. december 18‑i 97/79/EK tanácsi irányelvvel (HL L 24, 31. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 3. fejezet, 22. kötet, 269. o.) módosított, a 89/662/EGK, a 90/425/EGK, a 90/675/EGK és a 91/496/EGK irányelvek
         által szabályozott állat‑egészségügyi vizsgálatok és ellenőrzések finanszírozásáról szóló, 1985. január 29‑i 85/73/EGK tanácsi
         irányelv (HL L 32., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 6. kötet, 161. o.; a továbbiakban: 85/73 irányelv) 1. cikkéből
         és 5. cikkének (3) és (4) bekezdéséből, valamint 2007. január 1‑jétől a 2006. május 23‑i 776/2006/EK bizottsági rendelettel
         (HL L 136., 3. o.) módosított, a takarmány‑ és élelmiszerjog, valamint az állat‑egészségügyi és az állatok kíméletére vonatkozó
         szabályok követelményeinek történő megfelelés ellenőrzésének biztosítása céljából végrehajtott hatósági ellenőrzésekről szóló,
         2004. április 29‑i 882/2004/EK európai parlamenti és a tanácsi rendelet (HL 165., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet,
         45. kötet, 200. o., a továbbiakban: 882/2004 rendelet) 27. cikkének (2), (4) és (10) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      2        Az 1991. július 29‑i 91/497/EGK tanácsi rendelettel (HL L 268., 69. o.; magyar nyelvű különkiadás: 3. kötet, 12. fejezet,
         72. o.) módosított és egységes szerkezetbe foglalt, a friss hús Közösségen belüli kereskedelmét érintő egészségügyi problémákról
         szóló, 1964. június 26‑i 64/433/EGK tanácsi irányelv (HL 1964. 121, 2012. o.; magyar nyelvű különkiadás: 3. fejezet, 1. kötet,
         34. o.; a továbbiakban: 64/433 irányelv) 3. cikke (1) bekezdése A. pontja d) alpontjának, 5. cikke (1) bekezdése a) pontja
         ii. alpontjának, valamint I. melléklete VIII. fejezete 40. pontja e) alpontjának együttes olvasatából következik, hogy a friss
         hús post mortem vizsgálatai szükség szerint kiterjednek az adott esetben bakteriológiai vizsgálatot és a gyógyszertani hatással bíró szermaradványok
         kimutatását célzó vizsgálatot is magukban foglaló laboratóriumi vizsgálatokra is.

      3        A 64/433 irányelvet 2006. január 1‑jei hatállyal hatályon kívül helyezte az emberi fogyasztásra szánt egyes állati eredetű
         termékek előállítására és forgalomba hozatalára vonatkozó élelmiszer‑higiéniai és állat‑egészségügyi feltételekről szóló egyes
         irányelvek hatályon kívül helyezéséről, valamint a 89/662/EGK és a 92/118/EGK tanácsi irányelv és a 95/408/EK tanácsi határozat
         módosításáról szóló, 2004. április 21‑i 2004/41/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 157., 33. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 3. fejezet, 44. kötet, 407. o.).

      4        A 2004/41 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a 64/433 irányelvre történő hivatkozásokat a szövegkörnyezettől függően
         az állati eredetű élelmiszerek különleges higiéniai szabályainak megállapításáról szóló, 2004. április 29‑i 853/2004/EK európai
         parlamenti és tanácsi rendeletre (HL L 139., 55. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 45. kötet, 14. o.) és az emberi
         fogyasztásra szánt állati eredetű termékek hatósági ellenőrzésének megszervezésére vonatkozó különleges szabályok megállapításáról
         szóló, 2004. április 29‑i 854/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletre (HL L 139., 206. o.; magyar nyelvű különkiadás
         3. fejezet, 45. kötet, 75. o.) történő hivatkozásként kell értelmezni.

      5        A 854/2004 rendelet 5. cikke (1) bekezdése d) és f) pontjának, valamint I. melléklete II. fejezete D. és F. pontjának együttes
         olvasatából következik, hogy a friss hús post mortem vizsgálatainak – amennyiben szükségesnek ítélik – laboratóriumi vizsgálatokat kell magukban foglalniuk a végső diagnózis
         felállítása és különösen állatbetegségek vagy olyan tényezők jelenlétének megállapítása érdekében, amelyek miatt a húst emberi
         fogyasztásra alkalmatlannak kell nyilvánítani, vagy felhasználását korlátozni kell. A hatósági állatorvosnak biztosítania
         kell minden további szükséges laboratóriumi vizsgálat elvégzését.

      6        A kérdéses vizsgálatok és ellenőrzések finanszírozása kapcsán a 85/73 irányelv 1. cikke kimondja, hogy a tagállamok biztosítják
         az említett vizsgálatok és ellenőrzések során felmerült költségek fedezésére szolgáló közösségi díj beszedését.

      7        A 85/73 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének értelmében a közösségi díjakat olyan mértékben kell megállapítani, amely fedezi
         az illetékes hatóság felmerülő költségeit a vizsgálati szerv bér‑ és társadalombiztosítási költségei, valamint a vizsgálatok
         és az ellenőrzések során felmerülő adminisztratív költségek tekintetében, amelyek magukban foglalhatják az ellenőrök szakmai
         továbbképzésének költségeit is. Ezenkívül az említett cikk (3) bekezdése értelmében tagállamok akkor jogosultak a közösségi
         díjak mértékét meghaladó díjat kiszabni, ha az egyes tagállamok által kiszabott díj teljes összege nem haladja meg a vizsgálat
         tényleges költségét. Az említett 5. cikk (4) bekezdése pedig kimondja, hogy a közösségi díjak lépnek minden egyéb, a tagállam
         nemzeti, regionális vagy helyi hatóságai által az ugyanazon irányelv 1. cikke szerinti vizsgálatokért és ellenőrzésekért kiszabott
         egészségügyi vizsgálati illetékek és díjak helyébe.

      8        A 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezetének 1. pontja rögzíti a vágással kapcsolatos ellenőrzési költségek címén fizetendő
         átalánydíjakat. A darabolási tevékenységekkel kapcsolatos ellenőrzések és vizsgálatok költségei fedezésének módját ugyanazon
         fejezet 2. pontja határozza meg. Az említett I. fejezet 4. pontja a) és b) alpontjának értelmében:

      „A megnövekedett költségek fedezésére a tagállamok
      a)      növelhetik egyes létesítményekben az 1. és a 2. a) pontok [helyesen: az 1. pont és a 2. pont a) alpontja] alapján kiszabott
         átalánydíjakat.

      […]
      b)      vagy, a tényleges költségeket fedező díjat szabhatnak ki.”
      9        A 882/2004 rendelet 27. cikke kimondja:

      „(1)      A tagállamok illetékeket vagy díjakat szedhetnek a hatósági ellenőrzések során felmerülő költségek fedezésére.
      (2)      A IV. melléklet A. szakaszában és az V. melléklet A. szakaszában említett tevékenységek esetében azonban a tagállamok biztosítják
         az illeték beszedését.

      […]
      (4)      A hatósági ellenőrzések céljára az (1) és (2) bekezdéssel összhangban beszedett illetékek:
      a)      nem lehetnek magasabbak a felelős illetékes hatóságok által, a VI. mellékletben felsorolt tételek kapcsán viselt költségeknél;
      b)      az illetékes hatóságok által adott időszak alatt viselt költségek alapján átalányként, vagy adott esetben a IV. melléklet
         B. szakaszában vagy az V. melléklet B. szakaszában meghatározott összegként is megállapíthatók.

      […]
      (10)      A 28. cikkben említett kiadásokból származó költségek sérelme nélkül a tagállamok az e cikkben említetteken kívül nem szedhetnek
         be más illetéket a rendelet végrehajtása céljára.

      […]”
       A nemzeti szabályozás
      10      Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑ának szövege a következő:

      „(1)      A szermaradványok kimutatását, a trichinellavizsgálatot és az egészségügyi vizsgálatot magában foglaló ante és post mortem vizsgálatokért kiszabandó díj összegét egyedenként, fajtától függően állapítják meg abban a darabolóüzemben, amelyben a hús
         darabolására és csontozására sor kerül, csontos hús tonnájában kifejezve.

      (2)      A díj kiszámítása során figyelembe kell venni:
      1.      a vizsgálati szerv bér‑ és társadalombiztosítási költségeit,
      2.      a vizsgálatok és az ellenőrzések során felmerülő adminisztratív költségeket, amelyek magukban foglalhatják az ellenőrök szakmai
         továbbképzésének költségeit.

      (3)      A közigazgatási díjak legfeljebb az alábbi arányban növelhetők:
      1.      100%‑ig, amennyiben a közigazgatási aktusra kérelemre 18 óra és reggel 7 óra között, nagyüzemekben 18 óra és reggel 6 óra
         között, szombaton 15 óra után, vasárnap vagy jogszabályban meghatározott munkaszüneti napon kerül sor.

      2.      50%‑ig, amennyiben a közigazgatási aktusra kérelemre a meghatározott vizsgálati időn vagy vágási napokon kívül kerül sor.
      (4)      […]
      A díjakon kívül az alábbi költségek […] fizetendők:
      […]
      2.      [a] bakteriológiai vizsgálatokhoz kapcsolódó szállítási költségek (bakteriológiai minták, ESB‑minták és egyéb gyanús minták,
         kivéve a szermaradványok kutatásával kapcsolatos vizsgálatok mintáit […]) és

      3.      [a] (2) bekezdésben említett mintákkal kapcsolatos vizsgálatok költségei […]”
       A pert megelőző eljárás
      11      Egy hozzá benyújtott panaszt követően a Bizottság 2005. március 21‑én felszólító levelet küldött a Németországi Szövetségi
         Köztársaságnak, amelyben tájékoztatta e tagállamot arról, hogy megítélése szerint a Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye
         4. §‑ának (4) bekezdése nincs összhangban a Bíróság által a C‑284/00. sz. és C‑288/00. sz., Stratmann és Fleischversorgung
         Neuss egyesített ügyekben 2002. május 30‑án hozott ítéletben [EBHT 2002., I‑4611. o.] értelmezett 85/73 irányelv releváns
         rendelkezéseivel.

      12      A német hatóságok 2005. május 20‑án a fenti felszólításra azt a választ adták, hogy a Bizottságnak a 85/73 irányelv nemzeti
         jogba történő helyes átültetésével kapcsolatos aggályai megalapozatlanok, és a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung
         Neuss ügyben hozott ítélet a jelen ügyben nem releváns.

      13      A Bizottság, mivel nem találta kielégítőnek e választ, 2006. július 4‑én indokolással ellátott véleményt adott ki, amelyben
         újra kifejtette a felszólító levélben kifejtett kifogásokat, és felszólította a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy
         a kézhezvételétől számított két hónapon belül tegye meg a véleményben foglaltaknak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.

      14      Mivel az említett tagállam nem válaszolt az indokolással ellátott véleményre, a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett
         döntött.

       A keresetről
       A felek érvei
      15      A Bizottság arra hivatkozik, hogy Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑a (4) bekezdésének alkalmazásával az
         említett Land illetékes hatóságai a közösségi átalánydíjat meghaladó mértékben szedhetik be a friss hús bakteriológiai vizsgálatainak
         elvégzése kapcsán felmerült költségeknek megfelelő összegeket. Márpedig a Bíróság a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung
         Neuss ügyben hozott ítéletben úgy határozott, hogy mind a 64/433 és a 85/73 irányelv szövegéből, mind azok céljából következik,
         hogy az e vizsgálatok folytán felmerült költségeket a tagállamok által az utóbbi irányelv címén szedett közösségi díj fedezi.

      16      Az új közösségi szabályozás, azaz a 853/2004 és a 854/2004 rendelet 2006. január 1‑jei, valamint a 882/2004 rendelet 2007.
         január 1‑jei hatálybalépése semmilyen tekintetben nem változtatott a fenti helyzeten. Egyrészről ugyanis e rendeletek releváns
         rendelkezéseinek szövegéből kitűnik, hogy a bakteriológiai vizsgálatok továbbra is azon kötelező egészségügyi vizsgálatok
         és ellenőrzések részét képezik, amelyek költségét a közösségi díj fedezi. E vizsgálatok tehát nem adhatnak okot az említett
         díjhoz kapcsolódó illetéken kívül további illeték szedésére. Másrészről Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑ának
         (4) bekezdése ellentétes a releváns közösségi rendelkezések céljával, mivel az utóbbiak – ahogyan azt a Bíróság a fent hivatkozott,
         az új közösségi szabályozásra analógia útján átültethető Stratmann és Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítéletében már
         korábban megállapította – azon versenytorzulások orvoslására irányulnak, amelyek a vizsgálatok és az ellenőrzések finanszírozásának
         szintjén eltéréseket idéznek elő. Márpedig fennáll a kockázat, hogy e cél nem érhető el, ha a közösségi jog által előírt bizonyos
         vizsgálati intézkedések kikerülnek a fenti módon harmonizált közösségi finanszírozási rendszer hatálya alól, és külön tagállami
         díjak tárgyát képezhetik.

      17      A Németországi Szövetségi Köztársaság állításával ellentétben a Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑ának (4) bekezdéséhez
         hasonló rendelkezés nem alapulhat a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezetének 4. pontján. A Bíróság a fent hivatkozott Stratmann
         és Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítéletében ugyanis kifejezetten kizárta annak lehetőségét, hogy az említett 4. pont
         b) alpontjára lehessen hivatkozni annak érdekében, hogy a bakteriológiai vizsgálatoknak az átalánydíj összegét meghaladó költségét
         figyelembe lehessen venni. Az említett ítéletben a Bíróság egyébiránt kimondta, hogy az említett rendelkezés alapján szedett
         díjnak átalányösszeg formáját kell öltenie. A jelen esetben azonban nincs szó a közösségi díj átalányösszegének általános
         emeléséről, amely díj a ténylegesen felmerült teljes költséget fedezi. Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑ának
         (4) bekezdése tehát ellentétes a 85/73 irányelv 5. cikke (4) bekezdésének első albekezdésével.

      18      A Bizottság arra is hivatkozik, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által saját álláspontja alátámasztására felhozott,
         a C‑374/97. sz. Feyrer‑ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5153. o.] a jelen ügyben nem releváns. A
         Bíróság által a fenti ítéletben tárgyalt kérdések ugyanis jelentősen eltérnek a jelen jogvitában felmerültektől.

      19      A Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvényét a 85/73 irányelv 1. cikke
         és A. melléklete I. fejezete 4. pontja b) alpontja együttes rendelkezései alapján fogadták el, amelyek értelmében a tagállamok
         a vágásból származó hús vizsgálata és egészségügyi ellenőrzése folytán ténylegesen felmerülő költségeket fedező díjat szabhatnak
         ki.

      20      Az említett tagállam mindenekelőtt megemlíti, hogy a Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvényében a vágóállatok vizsgálata
         és az egészségügyi ellenőrzések kapcsán meghatározott díj nem foglalja magában a bakteriológiai vizsgálatok elvégzése céljából
         levett minták szállításának és vizsgálatának költségeit. Mindez egyébiránt megfelel a tagállami szabályozásnak, amely szerint
         díj semmilyen esetben nem fedezhet ilyen költségeket. Jogszerű tehát a fenti költségek fedezésére szánt összegek elkülönítve
         történő beszedése.

      21      Ezt követően a Németországi Szövetségi Köztársaság arra hivatkozik, hogy Schleswig‑Holstein Land a friss hús vizsgálatának
         és ellenőrzésének díjai címén nem szedi sem a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezetének 2. és 3. pontjában meghatározott
         átalányösszegeket, sem az ugyanazon fejezet 4. pontja a) alpontjának alkalmazásával az átalányösszegeket növelő díjakat. Ezért
         nem lehet – a Bizottsághoz hasonlóan – azt állítani, hogy az említett összegeket a közösségi átalánydíjon „felül” szedik be.
         E vonatkozásban igen jelentős különbség van Schleswig‑Holstein Land szabályozása és a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung
         Neuss ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben felmerült szabályozás között. Ezenkívül a fent hivatkozott Feyrer‑ügyben
         hozott ítélet 32. pontjának megfelelően a tagállamok minden további előzetes feltétel teljesítése nélkül élhetnek a 85/73
         irányelv A. melléklete I. fejezete 4. pontjának b) alpontjában számukra elismert lehetőséggel, feltéve hogy a külön díj összege
         nem haladja meg a ténylegesen felmerült költségeket. Következésképpen amennyiben e feltétel teljesül, különböző szolgáltatásokért
         külön díjak szedhetők. Ugyanakkor a kettős finanszírozást – a jelen esethez hasonlóan – el kell kerülni.

      22      Végezetül a Németországi Szövetségi Köztársaság azt állítja, hogy Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑ának
         (4) bekezdése a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete 4. pontja b) alpontjának sem a szövegével, sem a céljával nem ellentétes.
         Egyrészről ugyanis e rendelkezés különböző nyelvi változatainak együttes olvasatából az következik, hogy az utóbbival nem
         ellentétes sem több részleges díj beszedése, sem a díjakból és illetékekből összeadódó „teljes díj” beszedése. Másrészről
         az említett irányelv által követett célnak, azaz a díjszámítási alapok harmonizálásának, nem kell az alkalmazandó díjmértékek
         harmonizálásához vezetnie, mivel maga az irányelv szabályoz olyan eltérési lehetőségeket, amelyek lehetővé teszik a tagállamok
         számára a különböző költségstruktúrák figyelembevételét.

      23      Az említett tagállam hozzáteszi, hogy egyébiránt elkerülhetetlen a szóban forgó díj összegének esettől függően történő változása,
         mivel a figyelembe vett költségek a vágóhídi létesítményekben fennálló feltételek és az elvégzendő vizsgálatok szerint eltérnek.
         A ténylegesen felmerült költségek fedezésére hivatott díj pontosan abban különbözik az átalánydíjtól, hogy az első esetben
         a költségek az érintett vágóhídi létesítménytől függenek, míg a második esetben e költségeket az összes vágóhídi létesítményre
         terhelik. A Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑ának (4) bekezdéséhez hasonló rendelkezés semmilyen tekintetben
         nem ütközik a 85/73 irányelv 5. cikkének (3) bekezdésében szereplő, a vizsgálatok tényleges költségeinek túllépésére vonatkozó
         tilalomba.

      24      A 2006. január 1‑jétől alkalmazandó 853/2004 és 854/2004, valamint a 2007. január 1‑jétől alkalmazandó 882/2004 rendelet semmilyen
         tekintetben nem változtat a fenti helyzeten, mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság által felhozott, a jelen ítélet 19–23. pontjában
         szereplő érvek az új rendeletekre analógia útján átültethetők.

       A Bíróság álláspontja
      25      Először is meg kell említeni, hogy keresete alátámasztására a Bizottság két kifogásra hivatkozik, amelyek a Németországi Szövetségi
         Köztársaság egyrészről a 85/73 irányelv 1. cikkéből és 5. cikke (2) és (3) bekezdéséből, másrészről a 882/2004 rendeletből
         eredő kötelezettségeinek megsértésén alapulnak.

       Az első kifogásról
      26      Annak érdekében, hogy az első kifogás megalapozottságáról határozatot lehessen hozni, előzetesen meg kell határozni, hogy
         a Bizottság által említett fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítélet a jelen ügyben releváns‑e,
         és választ kell adni arra a kérdésre, hogy a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete 4. pontjának b) alpontját úgy kell-e
         értelmezni, ahogy az említett intézmény javasolja, amely szerint az említett rendelkezés alkalmazásával szedett díjnak átalányösszeg
         formáját kell öltenie.

      27      Elsőként rátérve a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítéletnek a jelen ügyben felmerült
         jogi helyzetre analógia útján történő alkalmazására, meg kell említeni, hogy amint azt a Németországi Szövetségi Köztársaság
         ‑ anélkül, hogy azt a Bizottság vitatta volna ‑ állítja, Schleswig‑Holstein Land a friss hús vizsgálati és ellenőrzési díjai
         címén nem szed sem a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezetének 2. és 3. pontja szerinti átalányösszegeket, sem az ugyanazon
         I. fejezet 4. pontja a) alpontjának alkalmazásával az átalányösszegek növelését célzó díjakat.

      28      Mivel kétségtelen, hogy a jelen ügyben az illetékes tagállami hatóságok csak külön díjat szednek – még ha ez utóbbi különböző
         összegekből áll is össze –, meg kell állapítani, hogy Schleswig‑Holstein Land szabályozása egy lényeges pontban különbözik
         a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát képező szabályozástól.

      29      Ebből következik, hogy a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítéletben a Bíróság által elfogadott
         megoldás nem ültethető át analógia útján a jelen ügyben felmerülthöz hasonló helyzetre.

      30      Másodsorban a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete 4. pontja b) alpontjának értelmezését illetően mindenekelőtt meg kell
         állapítani, hogy a Bizottság állításával ellentétben a Bíróság a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung Neuss ügyben
         hozott ítélet 56. pontjában nem mondta ki, hogy az említett rendelkezésben előírt díjnak átalányösszeg formáját kell öltenie.

      31      A Bíróság ugyanis az említett 56. pontban a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete 4. pontjának a) alpontjában szereplő
         növeléseket említette, mivel kizárólag e rendelkezés használja a „növelhetik” és az „átalánydíjakat” kifejezéseket. Az említett
         56. pont második része, amely a tagállamoknak a közösségi díjak mértékét meghaladó összegű külön díj szedésére való lehetőségét
         érinti, semmilyen módon nem utal átalányösszegre, csupán azon egyedüli feltételhez köti e lehetőség alkalmazását, hogy az
         említett díj a ténylegesen felmerült költségek összességét fedezze.

      32      Következésképpen az említett díj egyrészről nem haladhatja meg a ténylegesen felmerült költségek összegét, másrészről e költségek
         mindegyikét számításba kell vennie anélkül, hogy egyeseket figyelmen kívül hagyhatna. Az említett díj tehát nem öltheti „átalánydíj”
         formáját e kifejezésnek a Bizottság által állított értelmében, mivel ahogyan azt a Bíróság a fent hivatkozott Stratmann és
         Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítélet 52. pontjában kimondta, az átalányösszegben rögzített díj lényegéhez tartozik,
         hogy az bizonyos esetekben magasabb, más esetekben pedig alacsonyabb az általa fedezni kívánt intézkedések valós költségénél.

      33      Hozzá kell tenni, hogy a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítélet 56. pontjának fenti olvasata
         teljes mértékben összhangban van annak szerkezetével, mivel e pont szélesebb körű érvelés részét képezi, amelynek célja azon
         kérdés megválaszolása, hogy a másodlagos közösségi jognak megfelelően elvégzett bakteriológiai vizsgálatok és trichinellavizsgálatok
         költségeit fedezi‑e a tagállamok által a közösségi jog alkalmazásával a friss hús egészségügyi vizsgálata és ellenőrzése címén
         szedett közösségi díj, vagy a közösségi jog felhatalmazza az említett tagállamokat olyan külön díj szedésére, amely az említett
         költségek fedezése érdekében növeli a közösségi díjat.

      34      Mivel a fent hivatkozott Stratmann és Fleischversorgung Neuss ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát képező előzetes
         döntéshozatal iránti kérelem elbírálása keretében a Bíróságnak nem kellett válaszolnia arra a kérdésre, hogy a 85/73 irányelv
         A. melléklete I. fejezete 4. pontja b) alpontjának alkalmazásával szedett díjnak átalánydíj formáját kell‑e öltenie, az említett
         ítéletből a fenti kérdésre adandó válasz tekintetében nem vonható le semmilyen következtetés.

      35      Meg kell továbbá jegyezni, hogy a fent hivatkozott Feyrer‑ügyben hozott ítélet gyengíti a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete
         4. pontja b) alpontjának olyan értelmezését, amely szerint az e rendelkezés alkalmazásával szedett díj nem tevődhet össze
         több elemből.

      36      A Bíróság ugyanis az említett Feyrer‑ügyben hozott ítélet 26. pontjában – amelyben utal a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete
         4. pontjának b) alpontjára – emlékeztetett arra, hogy az említett irányelv 2. cikke (3) bekezdésének, jelenleg 5. cikke (3) bekezdésének
         alkalmazásával az e rendelkezésben említett „kiszabott díj összege [helyesen: kiszabott díj teljes összege]” nem haladhatja
         meg a vizsgálat tényleges költségét. Márpedig a „teljes” díj szükségképpen az azt képező több elem összeadásából származik.

      37      Az a körülmény tehát, miszerint a jelen ügyben szóban forgó díj különböző költségelemekből tevődik össze, önmagában nem olyan
         jellegű, hogy az említett díjat összeegyeztethetetlenné tenné a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete 4. pontjának b) alpontjával.

      38      E vonatkozásban hozzá kell tenni: a jelen ügyben nem vitatott, hogy a kérdéses díj nem haladja meg a ténylegesen felmerült
         valós költségeket. Következésképpen az említett díj ebből a szempontból nem ellentétes a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete
         4. pontjának b) alpontjával (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Feyrer‑ügyben hozott ítélet 27. és 29. pontját).

      39      Ugyanezen okból az említett díj a 85/73 1. cikkével és 5. cikke (4) bekezdésével sem ellentétes.

      40      Végül meg kell állapítani, hogy a Bizottság álláspontjával szemben a Bizottság első kifogásában említett díj szedése nem ellentétes
         az átláthatóság céljával és a versenytorzulások elleni küzdelem céljával.

      41      Elsőként az átláthatóság céljára rátérve meg kell említeni, hogy az említett díj, amelyből kitűnik a különböző alkotórészeinek
         világos és részletes megjelölése, lehetővé teszi a teljes díj pontos összetételének megismerését a díjfizető számára, és ily
         módon képessé teszi arra, hogy egyrészről módosítsa tevékenységének szervezését működésének különösen bizonyos költségek megtakarításával
         történő optimalizálása céljából, másrészről pedig adott esetben összehasonlítsa saját költségeit más gazdasági szereplőkéivel.

      42      Ami másodsorban a versenytorzulások elleni küzdelem célját illeti, emlékeztetni kell arra, hogy e küzdelemnek nem az egész
         Európai Közösségre alkalmazandó azonos összegű díj bevezetése az eszköze, hanem a friss hús egészségügyi vizsgálata és ellenőrzése
         finanszírozására vonatkozó harmonizált szabályok elfogadása (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Feyrer‑ügyben hozott
         ítélet 40. pontját). Ezért a vizsgálati és ellenőrzési intézkedések kerültek harmonizálásra oly módon, hogy – amint az a 85/73
         irányelv 5. cikkének (1) bekezdéséből és a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezetének 4. és 5. pontjából is kitűnik – a közösségi
         díj megállapítása céljából a különböző költségelemeket figyelembe lehessen venni.

      43      Márpedig amennyiben nem bizonyítják, vagy akár állítják, hogy a Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑ában meghatározott
         díj a közösségi szabályozásban szereplőktől eltérő költségelemeket is fedez, vagy meghaladja a ténylegesen felmerült költségeket,
         az nem veszélyezteti a versenytorzulások elleni küzdelemnek a 85/73 irányelv által követett célját.

      44      A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság által első kifogása alátámasztására felhozott érvelést
         nem lehet elfogadni.

      45      Következésképpen a Bizottság első kifogását mint megalapozatlant el kell utasítani.

       A második kifogásról
      46      Második kifogásával a Bizottság azt rója a Németországi Szövetségi Köztársaság terhére, hogy 2007. január 1‑jét követően nem
         teljesítette a 882/2004 rendelet 27. cikke (2), (4) és (10) bekezdéséből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy nem igazította
         e rendelkezésekhez Schleswig‑Holstein Land végrehajtási törvénye 4. §‑ának rendelkezéseit.

      47      E kifogás kapcsán mindenekelőtt meg kell említeni, hogy a 2006. július 6‑i indokolással ellátott vélemény rendelkező része
         nem hivatkozik a 882/2004 rendelet 27. cikkének a Németországi Szövetségi Köztársaság általi állítólagos megsértésére, amely
         egyébiránt későbbi időpontban vált alkalmazandóvá, mint amikor az indokolással ellátott véleményt az említett tagállammal
         közölték.

      48      E feltételek mellett meg kell vizsgálni, hogy elfogadható‑e a Bizottság által keresete alátámasztására felhozott második kifogás.

      49      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az EK 226. cikk szerinti eljárásban a kötelezettségszegés
         fennállását a Bizottság által a szóban forgó tagállam számára az indokolással ellátott véleménynek való megfelelésre kitűzött
         határidő leteltekor hatályos közösségi jogszabályok alapján kell megítélni (lásd különösen a C‑365/97. sz., Bizottság kontra
         Olaszország ügyben 1999. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7773. o.] 32. pontját és a C‑275/04. sz., Bizottság kontra
         Belgium ügyben 2006. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9883. o.] 34. pontját).

      50      A kereseti kérelmek főszabály szerint nem terjeszkedhetnek túl az indokolással ellátott vélemény rendelkező részében, valamint
         a felszólító levélben foglalt állítólagos kötelezettségszegéseken, azonban a Bizottságnak a későbbiekben módosításra vagy
         hatályon kívül helyezésre került közösségi jogi aktus eredeti szövegén alapuló, de az új rendelkezések által is fenntartott
         kötelezettségek megszegésének megállapítására irányuló keresete elfogadható. Ezzel szemben a jogvita tárgya a kötelezettségszegést
         megállapító eljárás lényeges alaki szabályainak megsértése nélkül nem terjeszthető ki az olyan új rendelkezésből eredő kötelezettségre,
         amelynek az érintett jogi aktus eredeti változatának szövegében nem található megfelelője (lásd ebben az értelemben a C‑363/00. sz.,
         Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. június 12‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5767. o.] 22. pontját és a fent hivatkozott
         Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 35. pontját).

      51      A jelen ügyben nyilvánvaló, hogy a 882/2004 rendelet 27. cikkének (2), (4) és (10) bekezdésében említett díjak vagy illetékek
         – különösen a másodikként említett rendelkezés b) alpontjából kitűnően – átalányösszegben is megállapíthatók.

      52      E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy az említett díjak és illetékek alapvetően különböznek azoktól a díjaktól, amelyeket
         a tagállamok a 85/73 irányelv A. melléklete I. fejezete 4. pontja b) alpontjának alkalmazásával szedhetnek, mely utóbbiak
         – ahogyan a jelen ítélet 32. pontjából is következik – nem ölthetik átalánydíj formáját, hanem a ténylegesen felmerült valós
         költségeknek kell megfelelniük.

      53      Következésképpen a Bizottság második kifogásával kiterjesztette a jogvitának az indokolással ellátott véleményben rögzített
         tárgyát a 882/2004 rendeletből következő azon kötelezettségre, amelynek a 85/73 irányelvben nem található megfelelője, és
         az említett intézmény ily módon megsértette a kötelezettségszegést megállapító eljárás szabályszerűségének lényeges alaki
         szabályait.

      54      Ezért a Bizottság második kifogását mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

      55      A fentiekre tekintettel a Bizottság keresetét teljes egészében el kell utasítani.

       A költségekről
      56      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Németországi Szövetségi Köztársaság kérelmének megfelelően kötelezni
         kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      Az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság 1984. március 20-i ítélete. # C. Razzouk és A. Beydoun kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # 75/82. és 117/82. sz. egyesített ügyek


A Törvényszék (ötödik tanács) 2015. szeptember 25-i ítélete. # Carsten Bopp kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-209/14. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (harmadik tanács) 2011. szeptember 14-i ítélete. # André Hecq kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat - Tisztviselők - Szociális biztonság. # F-47/10. sz. ügy


A Bíróság október 26.-i ítélete: 1983. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Féfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód. # 163/82. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2014. szeptember 17.#Cruz & Companhia Lda kontra Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP).#A Supremo Tribunal Administrativo (Portugália) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelme – 2988/95/EK, Euratom rendelet – 3. cikk – Szabálytalansággal kapcsolatos eljárás – Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) – Jogosultatlanul kapott export‑visszatérítések behajtása – Elévülési idő – Hosszabb nemzeti jogi elévülési idő alkalmazása – Az általános szabályok szerinti elévülési idő – Közigazgatási intézkedések és szankciók.#C‑341/13. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑341/13. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Supremo Tribunal Administrativo (Portugália) a Bírósághoz 2013. június 24‑én érkezett, 2013. április 17‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Cruz & Companhia Lda
            és
            az Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas, IP (IFAP)
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
            tagjai: M. Ilešič tanácselnök, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (előadó) és E. Jarašiūnas bírák,
            főtanácsnok: P. Mengozzi,
            hivatalvezető: A. Calot Escobar,
            tekintettel az írásbeli szakaszra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a Cruz & Companhia Lda képviseletében P. Sousa Machado és F. Duarte Geada advogados,
            – a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és M. Moreno, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében D. Triantafyllou és P. Guerra e Andrade, meghatalmazotti minőségben,
            tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
            meghozta a következő

            Az ítélet indoklása
            Ítéletet
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.) 3–5. cikkének értelmezésére vonatkozik.
            2. Ezt a kérelmet a Cruz & Companhia Lda (a továbbiakban: Cruz & Companhia) és az Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (mezőgazdasági és halászati finanszírozó intézet, a továbbiakban: IFAP) között a Cruz & Companhia által az 1995‑ös gazdasági évben jogosulatlanul kapott borexport‑visszatérítések behajtására vonatkozó adóügyi végrehajtás tárgyában terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            A 2988/95 rendelet
            3. A 2988/95 rendelet harmadik preambulumbekezdése értelmében:
            „mivel az erre a decentralizált igazgatásra és az ellenőrző rendszerekre vonatkozó részletek a vonatkozó közösségi politikák alapján különböző részletes rendelkezések tárgyát képezik; mivel ugyanakkor a[z Unió] pénzügyi érdekeire nézve hátrányos jogszabályokat minden területen fel kell számolni.”
            4. E rendelet ötödik preambulumbekezdése kimondja, hogy „a szabálytalan magatartásról és az ahhoz kapcsolódó közigazgatási intézkedésekről és szankciókról a jelen rendelettel összhangban az ágazati szabályok rendelkeznek”.
            5. Az említett rendelet 1. cikke szerint:
            „(1) Az [Unió] pénzügyi érdekeinek védelme céljából a[z uniós] joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében.
            (2) Szabálytalanság a[z uniós] jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása útján történő megsértése, amelynek eredményeként a[z Unió] általános költségvetése vagy a[z Unió] által kezelt költségvetések kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a[z Unió] nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.”
            6. Ugyanezen rendelet 3. cikkének (1) és (3) bekezdése szerint:
            „(1) Az eljárás elévülési ideje az 1. cikk (1) bekezdésében említett szabálytalanság elkövetését követő négy év. Mindazonáltal az ágazati szabályok ennél rövidebb, de legalább hároméves időszakot is előírhatnak.
            [...]
            A hatáskörrel rendelkező hatóságnak a szabálytalansággal kapcsolatos bármely vizsgálata vagy eljárása, amelyről az érintett személyt tájékoztatták, megszakítja az elévülést. A megszakadást kiváltó cselekményt követően az elévülés újrakezdődik.
            [...]
            (3) A tagállamok fenntartják maguknak a lehetőséget, hogy az (1) […] bekezdésben előírtnál hosszabb időszakot alkalmazzanak.”
            7. A 2988/95 rendelet 4. cikke értelmében:
            „(1) Főszabályként minden szabálytalanság a jogtalanul megszerzett előny elvonását vonja maga után:
            – tartozás tárgyát képező vagy jogtalanul kapott összegek utáni fizetési vagy visszafizetési kötelezettség formájában,
            [...]
            (2) Az (1) bekezdésben említett intézkedések alkalmazása a megszerzett előny, valamint – megfelelő rendelkezés esetében – az átalány alapján meghatározható kamat elvonására korlátozódik.
            [...]
            (4) Az e cikkben előírt intézkedések nem minősülnek szankciónak.”
            8. E rendelet 5. cikke ekként rendelkezik:
            „(1) A szándékosan elkövetett vagy gondatlanságból okozott szabálytalanságok a következő közigazgatási szankciók kiszabását vonhatják maguk után:
            a) közigazgatási bírság fizetése;
            b) olyan összeg megfizetése, amely a jogtalanul szerzett vagy kicsalt összeget – adott esetben kamataival együtt – meghaladja; […];
            c) a közösségi szabályok által nyújtott előny teljes vagy részleges megvonása, még akkor is, ha a gazdasági szereplő a szóban forgó előnynek csupán egy részében részesült jogosulatlanul;
            [...]
            g) egyéb, tisztán gazdasági jellegű szankciók, amelyek természetüket és alkalmazási körüket tekintve egyenértékűek az érintett ágazatok konkrét követelményeinek fényében a Tanács által a Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörökkel összhangban a Tanács által elfogadott ágazati szabályokban előírtakkal.
            (2) A jelen rendelet hatálybalépésekor érvényben lévő ágazati szabályokban rögzített rendelkezések sérelme nélkül egyéb szabálytalanságok csak az (1) bekezdésben felsorolt, büntetőjogi szankcióval nem egyenértékű szankciókat vonhatnak maguk után, amennyiben az ilyen szankciók elengedhetetlenek a szabályok helyes alkalmazásának biztosításában.”
            9. A 2988/95 rendelet a 11. cikke értelmében 1995. december 26‑án lépett hatályba.
            A 729/70/EGK rendelet
            10. Az 1995. május 22‑i 1287/95/EK tanácsi rendelettel (HL L 125., 1. o.) módosított, a közös agrárpolitika finanszírozásáról szóló, 1970. április 21‑i 729/70/EGK tanácsi rendelet (HL L 94., 13. o.; a továbbiakban: 729/70 rendelet) 1. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezett, hogy az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) az Unió költségvetésének részét képezi, és az két részlegből, azaz a Garanciarészlegből és az Orientációs Részlegből áll. Az említett cikk  (2) bekezdése szerint a Garanciarészleg finanszírozza többek között a harmadik országba irányuló export utáni visszatérítéseket.
            11. E rendelet 2. cikkének (1) bekezdése így rendelkezett:
            „Az 1. cikk (2) bekezdésének a) pontja alapján finanszírozni kell a harmadik országba irányuló export utáni visszatérítéseket, amelyeket a mezőgazdasági piacok közös szervezése keretében a[z uniós jogi] szabályoknak megfelelően ítélnek oda.
            [...]” [nem hivatalos fordítás]
            12. Az említett rendelet 4. cikkének szövege a következő volt:
            „(1) Minden tagállam tájékoztatja a Bizottságot a következőkről:
            a) azokról a hatóságokról és szervekről, amelyeket a 2. és a 3. cikkben említett kiadások kifizetésére akkreditál (a továbbiakban: »kifizető ügynökségek«);
            [...]
            (3) A kifizető ügynökségekre vonatkozóan minden tagállam közli a Bizottsággal a következő [néhány] adatot: a kifizető ügynökségek neve és statútuma; a[z uniós jogi] szabályoknak a közös agrárpolitika keretén belül való végrehajtására vonatkozó kifizetések teljesítésének adminisztratív, számviteli és belső ellenőrzési feltételei, [valamint] az akkreditálási okirat.
            A fenti adatok bármilyen változásáról a Bizottságot haladéktalanul tájékoztatni kell.
            [...]” [nem hivatalos fordítás]
            13. A 729/70 rendelet 5. cikke szabályozta azokat a módokat, amelyek szerint az ugyanezen rendelet 4. cikke szerinti nemzeti hatóságok és szervek által előlegezett finanszírozást az EMOGA végső elszámolási eljárása során a Bizottság jóváhagyja, és ennek érdekében többek között úgy rendelkezett, hogy a számlák elszámolására vonatkozó határozatban ki kell térni a benyújtott számlák teljességére, pontosságára és a valóságnak való megfelelésére.
            14. E rendelet 5. cikke (2) bekezdésének c) pontja kimondta, hogy a Bizottság:
            „határoz a kiadásoknak a 2. és 3. cikk szerinti [uniós] finanszírozásból való kizárásáról, amennyiben azokat nem a[z uniós jogi] előírásoknak megfelelően hajtották végre.
            Mielőtt a finanszírozás megtagadására vonatkozó határozat megszületik, a Bizottság vizsgálatainak eredményét, valamint az érintett tagállam válaszait írásban közlik, amely után a két fél arra törekszik, hogy megállapodásra jusson a meghozandó intézkedéseket illetően.
            Ha nem jutnak megállapodásra, a tagállam négy hónapon belül eljárás indítását kérheti az álláspontok egyeztetése érdekében, amelynek eredményeit egy – a Bizottságnak megküldött és a Bizottság által a finanszírozást megtagadó határozat meghozatala előtt elbírált – jelentésbe kell foglalni.
            A Bizottság a kizárásra kerülő pénzösszegeket különösen abból a szempontból vizsgálja meg, hogy mekkora a feltárt meg nem felelés jelentősége. A Bizottság ennek érdekében figyelembe veszi a jogsértés természetét és súlyát, továbbá a[z Unió] által elszenvedett pénzügyi veszteséget.
            Nem tagadható meg azoknak a kiadásoknak a finanszírozása, amelyek több, mint huszonnégy hónappal azelőtt merültek fel, hogy a Bizottság e vizsgálatok eredményét írásban közölte az érintett tagállammal. E rendelkezés azonban nem vonatkozik a következő pénzügyi következményekre:
            – amelyeket a 8. cikk (2) bekezdésében említett szabálytalanság idézett elő;
            – amelyek olyan nemzeti támogatáshoz vagy jogsértéshez kapcsolódnak, amely tekintetében a[z EK] 93. és [EK] 169. cikkben említett eljárást indítottak.” [nem hivatalos fordítás]
            15. Az említett rendelet 8. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezett, hogy a tagállamok a nemzeti törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy meggyőződjenek az EMOGA által finanszírozott ügyletek tényleges végrehajtásáról és szabályszerűségéről, a szabálytalanságokat megelőzzék és kivizsgálják, a szabálytalanságok, illetve hanyagság következtében elveszett összegeket behajtsák.
            16. Ugyanezen rendelet 8. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezett, hogy a teljes behajtás hiányában a szabálytalanságokból vagy gondatlanságból eredő pénzügyi következményeket az Unió viseli, a tagállamok közigazgatási hatóságainak vagy egyéb szerveinek tulajdonítható szabálytalanságok és gondatlanság következményeinek kivételével. E rendelkezés utolsó albekezdése szerint: „a behajtott összegeket az akkreditált kifizető ügynökség részére kell folyósítani, amely levonja azt a [FEOGA] által finanszírozott kiadásokból. A behajtott vagy késedelmesen fizetett összegek utáni kamatot az [EMOGA‑nak] kell befizetni” [nem hivatalos fordítás].
            A portugál jog
            17. A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a portugál jog az ebben a tagállamban jogosulatlanul kapott export‑visszatérítéseknek az uniós költségvetés javára történő behajtása vonatkozásában nem ír elő különös elévülési időt. A polgári törvénykönyv 309. cikke húszéves általános elévülési időről rendelkezik, míg e törvénykönyv 304. cikkének (1) bekezdése kimondja:
            „[H]a az elévülési idő lejárt, a jogosultnak jogában áll megtagadni a szolgáltatás teljesítését, illetve bármilyen eszközzel tiltakozni az elévült jog gyakorlásával szemben.”
            18. Az 1992. június 28‑i 155/92. sz. törvényrendelet hozza létre az állami pénzügyi igazgatás rendszerét. E törvényrendelet 36. cikke rendelkezik többek között az államkincstárnak visszafizetendő közpénzek behajtásának módjairól.
            19. E törvényrendelet 40. cikke így rendelkezik:
            „(1) – A kapott összegek visszafizetésének kötelező jellege az átvételüktől számított öt év után elévül.
            (2) – A fent említett elévülési idő megszakadására, illetve nyugvására az elévülés általános megszakadási, illetve nyugvási okai miatt kerül sor.”
            Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            20. A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a Cruz & Companhia nevű társaság bor‑, égetett szesz‑ és ezek származékainak kereskedelmével foglalkozik. A tevékenysége keretében ez a társaság az 1995‑ös gazdasági év során többször exportált bort Angolába olyan áron, amely alacsonyabb volt annál, mint amelyet a bornak az Unió piacán történő értékesítése esetén kaphatott volna. A Cruz & Companhia az Instituto Nacional de Garantia Agráriától (nemzeti mezőgazdasági garanciaintézet, a továbbiakban: INGA) az export‑visszatérítések kifizetését kérte, és ennek érdekében kiviteli hozzájáruló nyilatkozatokat nyújtott be.
            21. A 2004‑es év folyamán az INGA 634 995,78 euró összegű, jogosulatlanul kapott export‑visszatérítés visszafizetésére szólította fel a Cruz & Companhiát.
            22. A 2005‑év során az INGA e követelés behajtása iránt bírósági eljárást indított a Cruz & Companhia ellen.
            23. A Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu (közigazgatási és adóügyi bíróság, Viseu, Portugália) a 2011. december 28‑i ítéletével elutasította a Cruz & Companhia által a behajtási eljárás vonatkozásában előterjesztett keresetet, mivel álláspontja szerint – tekintettel a polgári törvénykönyv 309. cikke szerinti húszéves elévülési időre – a követelés nem évült el.
            24. A Cruz & Companhia ezen ítélettel szemben fellebbezést terjesztett elő a Supremo Tribunal Administrativo (legfelsőbb közigazgatási bíróság) előtt. A Cruz & Companhia lényegében úgy érvel, hogy a húszéves általános elévülési időnek az 1995. évi borexport‑visszatérítés behajtására való alkalmazása ellentétes a portugál jogrendben közvetlenül alkalmazandó uniós joggal, valamint a jogbiztonság, a közösségi és a nemzeti jogviták közötti hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvével és az arányosság elvével. Ebben a tekintetben a Cruz & Companhia azt állítja, hogy a rá vonatkozó ügyben a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti négyéves elévülési időt kell alkalmazni, tekintettel arra, hogy a portugál jogszabály nem rendelkezik az e cikk (3) bekezdése szerinti hosszabb, különös elévülési időről. Az érvelése alátámasztására többek között a Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítéletből (C‑201/10 és C‑202/10, EU:C:2011:282) levonható következtetésre hivatkozik.
            25. Egyébiránt a Cruz & Companhia úgy véli, hogy feltételezve, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtti ügyben a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése szerinti hosszabb, nemzeti jogi elévülési időt lehet alkalmazni, ennek az időnek a Portugál Köztársaság nemzeti pénzügyi érdekeit sértő szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárásokról szóló 1992. június 28‑i 155/92. sz. törvényrendelet 40. cikke szerinti ötéves időnek kell lennie, mivel a hátrányos megkülönböztetés tilalmával ellentétes, hogy az Unió pénzügyi érdekeit sértő szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárásokra a hasonló nemzeti helyzetekre alkalmazandónál négyszer hosszabb elévülési időt meghatározó szabály vonatkozzon.
            26. Az IFAP lényegében úgy érvel, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke szerinti elévülési idő nem vonatkozik az e rendelet 4. cikke szerinti, közigazgatási intézkedések útján elkövetett szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárásokra. Az e 3. cikkben foglalt elévülési tárgyú szabályok ugyanis csak az említett rendelet 5. cikke szerinti közigazgatási szankciók kiszabása céljából folytatott eljárásokra vonatkoznak.
            27. A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu 2011. december 28‑i ítélete összhangban van a kérdést előterjesztő bíróság állandó ítélkezési gyakorlatával, amely szerint nem a 155/92. sz. törvényrendelet 40. cikkében meghatározott elévülési idő, hanem a polgári törvénykönyv 309. cikkében általános jelleggel meghatározott húsz év az export‑visszatérítések visszafizetésének elévülési ideje.
            28. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az előtte lévő ügyben alkalmazható‑e a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti elévülési idő. Így különösen arra a kérdésre vár választ, hogy ez a rendelkezés csak az Unió és a mezőgazdasági támogatások nemzeti kifizető ügynöksége közötti jogviszonyokra alkalmazandó, vagy e kifizető ügynökség és azon támogatások kedvezményezettje közötti jogviszonyokra is, amelyek felvétele jogosultatlannak minősül. Ez a bíróság azt is tudni kívánja, hogy ez a négyéves elévülési idő a 2988/95 rendelet 5. cikkében említett közigazgatási szankciókon kívül alkalmazandó‑e az e rendelet 4. cikkében említett közigazgatási intézkedésekre is.
            29. E körülmények között a Supremo Tribunal Administrativo felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
            „1. Az eljárásnak a [2988/95] rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti elévülési ideje kizárólag az Unió és […] az uniós támogatások [nemzeti] kifizető szerveként eljáró ellenérdekű fél közötti jogviszonyban alkalmazzák‑e, vagy a közösségi támogatások kifizető szerveként eljáró ellenérdekű fél és a fellebbező fél mint a jogosulatlanul nyújtott támogatások kedvezményezettje közötti jogviszonyban is figyelembe veszik?
            2. Amennyiben megállapításra kerül, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti elévülési idő a támogatások kifizető szerve és a jogosulatlanul nyújtottnak minősített támogatások kedvezményezettje közötti jogviszonyban is alkalmazható, azt úgy kell‑e értelmezni, hogy az említett elévülési idő kizárólag a 2988/95 rendelet 5. cikke értelmében vett közigazgatási szankciók esetén alkalmazható, vagy az ugyanezen rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerinti »közigazgatási intézkedések«, azaz konkrétan a jogosulatlanul kapott támogatások visszatérítéséről szóló bekezdés esetén is?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            Az alapügy megoldása szempontjából a válaszok relevanciájáról
            30. A portugál kormány észrevételeiben úgy érvel, hogy az alapügyet nem lehet a 2988/95 rendelet rendelkezései alapján értelmezni, mivel annak nem a közigazgatási eljárások elévülési ideje a tárgya, hanem a Cruz & Companhia részére jogosulatlanul nyújtott támogatások visszafizetéséről szóló határozatra vonatkozó végrehajtási eljárások, azaz a követelés behajtása iránti eljárás. Ily módon az eljárások elévülésének az e rendelet 3. cikke szerinti rendszerére már nem lehet hivatkozni a támogatások visszafizetési kötelezettségére vonatkozó, jogerőre emelkedett bírósági határozat végrehajtásának szakaszában. Következésképpen az előterjesztett kérdésekre adott válaszoknak a portugál kormány szerint nincs relevanciájuk az alapügyben meghozandó határozat szempontjából.
            31. Nem vitatott, hogy – amint arra e kormány rámutat – a 2988/95 rendelet nem rendelkezik az e rendelet szerinti „közigazgatási intézkedést” elfogadó nemzeti határozat végrehajtási határidejéről.
            32. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálásának Bíróság általi megtagadása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy az uniós jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem ismeri azon ténybeli és jogi elemeket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdésekre hasznos választ adjon (Pfleger és társai ítélet, C‑390/12, EU:C:2014:429, 26. pont, valamint Melki és Abdeli ítélet, C‑188/10 és C‑189/10, EU:C:2010:363, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            33. Márpedig a jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kifejezetten kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság határozathozatala során abból indult ki, hogy a Cruz & Companhia a keresetében nem közvetlenül a végrehajtandó tartozás elévülésére, hanem a megállapított szabálytalanságok miatt indult eljárásokból következő, „a kapott összegek visszaadására vonatkozó kötelezettségre” hivatkozott. A kérdést előterjesztő bíróság kérdései ily módon lényegében annak meghatározására irányulnak, hogy a 2988/95 rendelet időbeli szempontból milyen mértékben szabályozza a közigazgatási hatóságnak az uniós költségvetésből jogosulatlanul kapott összegek behajtására vonatkozó közigazgatási intézkedés elfogadására irányuló fellépését.
            34. E körülmények között válaszolni kell a Supremo Tribunal Administrativo által előzetes döntéshozatalra ekként előterjesztett kérdésekre.
            Az ügy érdeméről
            Az első kérdésről
            35. Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az vonatkozik az EMOGA keretében az export‑visszatérítések kifizetését végző nemzeti ügynökség által megállapított szabálytalanság alapján az uniós támogatások kedvezményezettjeivel szemben a nemzeti hatóságok által megindított eljárásokra.
            36. Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 729/70 rendelet 2. cikke értelmében a közös agrárpolitika keretében e rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján finanszírozni kell a harmadik országba irányuló export utáni visszatérítéseket, amelyeket a mezőgazdasági piacok közös szervezése keretében az uniós jog szabályainak megfelelően ítélnek oda.
            37. Az említett rendelet 4. cikke alapján a tagállamok kijelölik azokat a hatóságokat és szerveket, amelyeknek hatáskört biztosítanak a rendelet 2. és 3. cikkében említett kiadások kifizetésére. A tagállamok kötelesek közölni a Bizottsággal többek között az uniós jogi szabályoknak a mezőgazdasági piacok közös szervezése keretén belül való végrehajtására vonatkozó kifizetések teljesítésének adminisztratív, számviteli és belső ellenőrzési feltételeit. E rendelet 5. cikke tartalmazza azokat a részletes szabályokat, amelyek szerint az EMOGA végső elszámolási eljárása keretében a Bizottság jóváhagyja az e nemzeti hatóságok és szervek által megelőlegezett kiadásokat.
            38. Az említett rendelet 8. cikkének alapján a tagállamok a nemzeti törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően megteszik azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy meggyőződjenek róla, hogy az EMOGA által finanszírozott ügyletek ténylegesen megvalósulnak és végrehajtásuk szabályszerű, megakadályozzák és kivizsgálják a szabálytalanságokat, behajtsák a szabálytalanság, illetve gondatlanság miatt elveszett összegeket. Teljes behajtás hiányában a szabálytalanság, illetve gondatlanság pénzügyi következményeit az Unió viseli, a tagállamok közigazgatási vagy más szerveinek tulajdonítható szabálytalanság, illetve gondatlanság következményeinek a kivételével. Az ily módon behajtott összegeket a kifizető hatóságok és szervek részére kell folyósítani, és le kell vonni az EMOGA által finanszírozott kiadásokból.
            39. E rendelkezésekből következik, hogy a levonási és visszatérítési rendszerek szükségleteinek megfelelő eljárások és cselekmények főszabály szerint a tagállamok hatáskörében maradnak (lásd ebben az értelemben: Mertens és társai ítélet, 178/73–180/73, EU:C:1974:36, 16. pont), és hogy e jogosultságok gyakorlása során a 729/70 rendelet – szabálytalanságok miatt elveszett összegek tagállamok általi behajtására vonatkozó – 8. cikke (1) bekezdésének szövege kifejezetten kötelezi a mezőgazdasági intervenció közösségi mechanizmusainak irányításával megbízott nemzeti közigazgatási szerveket a jogosulatlanul vagy szabálytalanul folyósított összegek behajtására anélkül, hogy ezek az Unió nevében és érdekében eljáró közigazgatási szervek ennek során mérlegelési jogkört gyakorolhatnának abban a tekintetben, hogy helyénvaló‑e vagy sem a jogosulatlanul vagy szabálytalanul nyújtott uniós pénzeszközök visszatérítését követelni (lásd ebben az értelemben: BayWa és társai ítélet, 146/81, 192/81 és 193/81, EU:C:1982:146, 30. pont).
            40. Ebben a tekintetben azáltal, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok az alapügybeli Cruz & Companhiához hasonló gazdasági szereplő által az Unió költségvetéséből jogosulatlanul kapott export‑visszatérítések visszafizetését követelik, az Unió nevében és a költségvetése érdekében járnak el, és a 2988/95 rendelet 1. cikke szerinti szabálytalanság tárgyában folytatnak eljárást, ezért e rendelet alkalmazási területén járnak el.
            41. A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az vonatkozik az EMOGA keretében az export‑visszatérítések kifizetését végző nemzeti ügynökség által megállapított szabálytalanság alapján az uniós támogatások kedvezményezettjeivel szemben a nemzeti hatóságok által megindított eljárásokra.
            A második kérdésről
            42. A második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében meghatározott elévülési időt nemcsak az e rendelet 5. cikke szerinti közigazgatási szankciók kiszabását eredményező szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárásokban kell alkalmazni, hanem az említett rendelet 4. cikke szerinti közigazgatási intézkedések elfogadását eredményező eljárásokban is.
            43. Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2988/95 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése „a[z uniós] joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozást alakít ki az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében”, amelynek célja e rendelet harmadik preambulumbekezdéséből következően „az [Unió] pénzügyi érdekeire nézve hátrányos cselekményekkel szemben minden területen való fellépés” (Handlbauer‑ítélet, C‑278/02, EU:C:2004:388, 31. pont, valamint Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, C‑278/07–C‑280/07, EU:C:2009:38, 20. pont).
            44. Márpedig a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése az eljárások tekintetében a szabálytalanság elkövetésekor megkezdődő elévülési időt állapít meg, amely szabálytalanság e rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerint „[a]z [uniós] jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása útján történő megsértése, amelynek eredményeként a[z] Unió általános költségvetése […] kárt szenved vagy szenvedhet” (Handlbauer‑ítélet, EU:C:2004:388, 32. pont, valamint Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 21. pont).
            45. Ebből az következik, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése mind az e rendelet 5. cikke értelmében vett közigazgatási szankciók kiszabásához vezető szabálytalanságokra, mind az említett rendelet 4. cikke értelmében vett közigazgatási intézkedés tárgyát képező szabálytalanságokra alkalmazandó, amely intézkedés, anélkül hogy szankció jelleget öltene, a jogosulatlanul megszerzett előny elvonását vonja maga után (lásd ebben az értelemben: Handlbauer‑ítélet, EU:C:2004:388, 33. és 34. pont, valamint Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 22. pont).
            46. Mindazonáltal az alapügyet illetően először is meg kell vizsgálni, hogy a 2988/95 rendelet alkalmazható‑e az időbeli hatálya alapján, amennyiben a Cruz & Companhia által jogosulatlanul kapott export‑visszatérítések az e rendelet hatálybalépése előtt megvalósított ügyletekért kerültek kifizetésre.
            47. A 2988/95 rendelet elfogadása előtt az uniós jogalkotó nem rendelkezett olyan elévülési szabályról, amely a gazdasági szereplő által azon cselekménye vagy mulasztása útján jogosulatlanul megszerzett előnynek a behajtására lenne alkalmazandó, amelynek eredményeként az Unió általános költségvetése vagy az Unió által kezelt költségvetések kárt szenvednek (Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 25. pont).
            48. Ezért e rendelet elfogadása előtt a nemzeti bíróságoknak az uniós jog alapján jogosulatlanul kifizetett összeg behajtására vonatkozó jogvitákban – uniós rendelkezés hiányában – nemzeti jogukat alkalmazva kellett dönteniük, az uniós jog által felállított korlátok között, vagyis a nemzeti jog előírásai nem tehették gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a jogosulatlanul kifizetett támogatás behajtását, és a nemzeti jog alkalmazásának a hasonló nemzeti jogviták eldöntésére vonatkozó eljárásokhoz képest hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek kellett lennie (lásd: Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 26. pont).
            49. A 2988/95 rendelet és különösen a 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének az elfogadásával az uniós jogalkotó e területen általánosan alkalmazandó elévülési szabályt kívánt bevezetni, amellyel egyrészt valamennyi tagállamban alkalmazott minimális határidőt szándékozott meghatározni, és másrészt ki akarta zárni azt a lehetőséget, hogy az uniós költségvetésből jogosulatlanul kapott összegeket a vitatott kifizetéseket érintő szabálytalanság elkövetése utáni négyéves időszak eltelte után visszaköveteljék (Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 27. pont).
            50. Ily módon a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének elfogadásával – e cikk (3) bekezdésének sérelme nélkül – az uniós jogalkotó olyan általános elévülési szabályt határozott meg, amellyel szándékosan négy évre csökkentette azt az időszakot, amely alatt a tagállamok hatóságainak az Unió nevében és a költségvetése érdekében eljárva be kell vagy be kellett volna hajtaniuk a jogosulatlanul kapott ilyen előnyöket (Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 29. pont), mindazonáltal az azon hibákkal és tévedésekkel kapcsolatos eljárások kivételével, amelyeket maguk a nemzeti hatóságok követtek el (lásd ebben az értelemben: Bayerische Hypotheken‑ und Vereinsbank ítélet, C‑281/07, EU:C:2009:6, 22. pont).
            51. A nemzeti jogi elévülési szabály időbeli hatálya alatt keletkezett azon adósságokkal kapcsolatban, amelyek e szabály alapján még nem évültek el, a 2988/95 rendelet hatálybalépése azzal a következménnyel jár, hogy e rendelet 3. cikke (1) bekezdése első albekezdésének megfelelően az ilyen adósságnak főszabály szerint a szabálytalanság elkövetéséne k időpontjától számított négy év alatt kell elévülnie (lásd: Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 31. pont).
            52. E körülmények között az említett rendelkezés alkalmazásában a gazdasági szereplő által a 2988/95 rendelet hatálybalépésénél korábbi szabálytalanság miatt jogosulatlanul kapott valamennyi összeget főszabály szerint elévültnek kell tekinteni a szóban forgó szabálytalanság elkövetését követő négy év során hozott bármely, megszakadást kiváltó cselekmény hiányában, amely alatt az ugyanezen rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése értelmében a hatáskörrel rendelkező hatóságnak e szabálytalansággal kapcsolatos bármely olyan vizsgálata vagy eljárása értendő, amelyről az érintett személyt tájékoztatták (lásd ebben az értelemben: Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 32. pont).
            53. Ebből következik, hogy amennyiben – mint ahogy az alapügyben történt – 1995 folyamán szabálytalanságot követtek el, ez a szabálytalanság a négyéves elévülési szabály hatálya alá tartozik, és ezért az említett szabálytalanság 1995‑ban történt elkövetésének pontos időpontjától függően valamikor 1999 folyamán évül el, figyelemmel a tagállamok azon lehetőségére, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján hosszabb elévülési időszakokat írjanak elő (lásd analógia útján: Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb és társai ítélet, EU:C:2009:38, 33. pont).
            54. Másodszor, figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az uniós jogalkotó a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében kifejezetten úgy rendelkezett, hogy a tagállamok az említett 3. cikk (1) bekezdése szerinti négyéves minimális határidőnél hosszabb elévülési időt is előírhatnak. Az említett jogalkotó ugyanis nem kívánta egységesíteni az e téren alkalmazandó határidőket, így a 2988/95 rendelet hatálybalépése nem kötelezhette a tagállamokat arra, hogy négy évre csökkentsék azt az elévülési időt, amelyet – az e területen korábban meglévő uniós jogszabályok hiányában – a múltban alkalmaztak (lásd ebben az értelemben: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 25. pont).
            55. Ily módon a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében előírt lehetőség keretében a tagállamok széles mérlegelési jogkört tartanak fenn a maguk számára hosszabb elévülési idő megállapítását illetően, amelyet az Unió pénzügyi érdekeit sértő szabálytalanság esetén kívánnak alkalmazni (Corman‑ítélet, C‑131/10, EU:C:2010:825, 54. pont, valamint Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 26. pont).
            56. E tekintetben azon hosszabb elévülési idő, amelyet a tagállamok a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése alapján továbbra is előírhatnak, következhet az e rendelet elfogadásának időpontjánál korábbi általános rendelkezésekből, ezért az említett államok alkalmazhatnak ilyen hosszabb határidőket úgy, hogy a jogosulatlanul kapott előnyök visszakövetelésére négy évnél hosszabb elévülési időt előíró, általános rendelkezés bírósági jogalkalmazás eredményeképpen érvényesül (Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 29. pont).
            57. Bizonyos, hogy a gazdasági szereplő könnyebben meg tudja állapítani az alkalmazandó elévülési időt, ha azt a nemzeti jogalkotó az érintett területen alkalmazandó különös rendelkezésben rögzíti. Azonban, ilyen különös rendelkezés hiányában olyan területen, mint például az uniós költségvetés rovására jogosulatlanul kapott export‑visszatérítések visszafizetése, önmagában nem ellentétes a jogbiztonság elvével egy polgári jogi rendelkezésben előírt általános elévülési idő alkalmazása, amely hosszabbnak bizonyul, mint a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt négyéves határidő (lásd ebben az értelemben: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 33. pont).
            58. Ugyanakkor az ilyen alkalmazás csak abban az esetben felel meg a jogbiztonság elvének, ha az kellően előrelátható volt. E tekintetben arra kell emlékeztetni, hogy nem a Bíróság feladata, hogy előzetes döntéshozatali iránti kérelem keretében megállapítsa, hogy létezik–e, vagy sem, ilyen jogalkalmazási gyakorlat (lásd ebben az értelemben: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 34. pont).
            59. Egyébiránt az e rendelet szerinti szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárás esetében a 2988/95 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében említett hosszabb nemzeti jogi elévülési idő alkalmazása nyilvánvalóan nem haladhatja meg azt a mértéket, amely az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére irányuló cél eléréséhez szükséges (lásd ebben az értelemben: AJD Tuna ítélet, C‑221/09, EU:C:2011:153, 79. pont, valamint Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 38. pont).
            60. Természetesen nem kizárt, hogy egyrészt a polgári jogi rendelkezésen alapuló húszéves elévülési szabály szükségesnek és arányosnak tűnhet – különösen magánszemélyek közötti jogvitákban –, tekintettel az említett szabállyal követett és a nemzeti jogalkotó által meghatározott célra (lásd analógia útján: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 41. pont). Másrészt, az Unió pénzügyi érdekei védelmének célja érdekében a szóban forgó tagállam egyik polgári jogi rendelkezéséből következő tízéves elévülési idő alkalmazása nem ellentétes az arányosság elvével (lásd ebben az értelemben: Corman‑ítélet, EU:C:2010:825, 24., 31. és 49. pont).
            61. A Bíróság azonban már megállapította, hogy tekintettel az említett célra, amellyel kapcsolatban az uniós jogalkotó úgy ítélte meg, hogy négyéves, vagy akár hároméves elévülési időszak már önmagában is elegendő idő ahhoz, hogy lehetővé tegye a nemzeti hatóságok számára azon szabálytalanságok üldözését, amelyek a pénzügyi érdekekeit sértik, és olyan intézkedés meghozatalához vezethetnek, mint a jogosulatlanul kapott előny behajtása, az említett hatóságok számára biztosított harmincéves időszak meghaladja azt a mértéket, amely a gondos közigazgatás számára szükséges (lásd ebben az értelemben: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 43. pont).
            62. A Bíróság ebben az összefüggésben hangsúlyozta, hogy erre a közigazgatásra általános gondossági kötelezettség hárul az általa teljesített, de az uniós költségvetést terhelő kifizetések szabályszerűségének ellenőrzésében, tekintettel arra, hogy a tagállamoknak teljesíteniük kell az EU 4. cikk (3) bekezdése szerinti általános gondossági kötelezettséget, amely azt jelenti, hogy intézkedéseket kell hozniuk a szabálytalanságok gyors orvoslása érdekében. Ily módon azon lehetőség elismerése, hogy a tagállamok e közigazgatás számára a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírtnál jóval hosszabb eljárási határidőt engedhetnek, némiképp tétlenségre ösztönözné a nemzeti hatóságokat a 2988/95 rendelet 1. cikke szerinti „szabálytalanságok” üldözése terén, miközben a gazdasági szereplőket egyrészről hosszan tartó jogi bizonytalanságnak, másrészről pedig annak a kockázatnak tenné ki, hogy ezen időszak végén esetleg már nem tudnák bizonyítani a szóban forgó ügyletek szabályosságát (lásd ebben az értelemben: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 44. és 45. ítélet).
            63. Ezek a megállapítások a 2988/95 rendelet 1. cikke szerinti szabálytalansággal kapcsolatos eljárás tekintetében a polgári törvénykönyv egyik rendelkezéséből következő húszéves elévülési idő alkalmazása esetében is érvényesek. Ugyanis, ha a négyéves elévülési határidő a nemzeti hatóságok szempontjából mindenképpen túlságosan rövidnek tűnik ahhoz, hogy lehetővé tegye számukra a bonyolultabb szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárások lefolytatását, a nemzeti jogalkotónak az említett cikk (3) bekezdésének megfelelően megmarad az a jogosultsága, hogy – a 155/92. sz. törvényrendelet 40. cikke szerintihez hasonló –, hosszabb elévülési időt fogadjon el (lásd ebben az értelemben: Ze Fu Fleischhandel és Vion Trading ítélet, EU:C:2011:282, 46. pont).
            64. Mindazonáltal hangsúlyozni kell, hogy ilyen szabály hiányában az olyan szabálytalanságokat, mint amelyek az alapügy tárgyát képezik, a jelen ítélet 53. cikkében felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az elkövetésüktől számított négyéves elévülési időt követően elévültnek kell tekinteni, figyelembe véve a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése szerinti, az elévülés megszakadását kiváltó cselekményeket, és tiszteletben tartva az említett 3. cikk (1) bekezdésének negyedik albekezdésében foglalt felső határt.
            65. A fentiekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében meghatározott elévülési időt nemcsak az e rendelet 5. cikke szerinti közigazgatási szankciók kiszabását eredményező szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárásokra kell alkalmazni, hanem az említett rendelet 4. cikke szerinti közigazgatási intézkedések elfogadását eredményező eljárásokra is. Noha ugyanezen rendelet 3. cikkének (3) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára az e cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerinti négy‑ vagy háromévesnél hosszabb olyan elévülési idő alkalmazását, amely az említett rendelet elfogadásának időpontja előtti általános rendelkezésekből ered, a húszéves elévülési idő alkalmazása meghaladja azt a mértéket, amely az Unió pénzügyi érdekei védelme céljának eléréséhez szükséges.
            A költségekről
            66. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
            1) Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18‑i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az vonatkozik az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) keretében az export‑visszatérítések kifizetését végző nemzeti ügynökség által megállapított szabálytalanság alapján az uniós támogatások kedvezményezettjeivel szemben a nemzeti hatóságok által megindított eljárásokra.
            2) A 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében meghatározott elévülési időt nemcsak az e rendelet 5. cikke szerinti közigazgatási szankciók kiszabását eredményező szabálytalanságokkal kapcsolatos eljárásokra kell alkalmazni, hanem az említett rendelet 4. cikke szerinti közigazgatási intézkedések elfogadását eredményező eljárásokra is. Noha ugyanezen rendelet 3. cikkének (3) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára az e cikk (1) bekezdésének első albekezdése szerinti négy‑ vagy háromévesnél hosszabb olyan elévülési idő alkalmazását, amely az említett rendelet elfogadásának időpontja előtti általános rendelkezésekből ered, a húszéves elévülési idő alkalmazása meghaladja azt a mértéket, amely az Unió pénzügyi érdekei védelme céljának eléréséhez szükséges.