A Bíróság (ötödik tanács) december 5.-i ítélete: 1996. # John Reisdorf kontra Finanzamt Köln-West. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Hozzáadottérték-adó. # C-85/95. sz. ügy


A Bíróság július 11.-i ítélete: 1985. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # HÉA. # 107/84. sz. ügy


A Bíróság november 17.-i ítélete: 1993. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Hozzáadottérték-adó - Hatodik irányelv. # C-68/92. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1977. július 14-i ítélete. # Jean-Jacques Geist kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 61-76. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1975. január 23-i ítélete. # Raphael de Dapper kontra Európai Parlament. # 29-74. sz. ügy


A Bíróság 1979. június 26-i ítélete. # Pigs and Bacon Commission kontra Mc Carren and Company Limited. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court - Írország. # # 177/78. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2016. június 16.#EURO 2004. Hungary Kft. kontra Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága.#Előzetes döntéshozatal – Vámunió – Közös Vámtarifa – Vámérték – A vámérték megállapítása – Ügyleti érték – Ténylegesen kifizetett ár – A bejelentett ár helytállóságára vonatkozó megalapozott kételyek – A hasonló árukra vonatkozó más ügyletek keretében fizetett árnál alacsonyabb bejelentett ár.#C-291/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2016. június 16. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Vámunió — Közös Vámtarifa — Vámérték — A vámérték megállapítása — Ügyleti érték — Ténylegesen kifizetett ár — A bejelentett ár helytállóságára vonatkozó megalapozott kételyek — A hasonló árukra vonatkozó más ügyletek keretében fizetett árnál alacsonyabb bejelentett ár”
      A C‑291/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Magyarország) a Bírósághoz 2015. június 15‑én érkezett, 2015. május 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      az EURO 2004. Hungary Kft.
      és
      a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Nyugat‑dunántúli Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: A. Arabadjiev tanácselnök, S. Rodin és E. Regan (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a magyar kormány képviseletében Fehér M. Z. és Koós G., meghatalmazotti minőségben,

               —

               a spanyol kormány képviseletében A. Gavela Llopis, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Albenzio avvocato dello Stato,

               —

               a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, N. Vitorino és M. Rebelo, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében Havas L. és L. Grønfeldt, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1994. december 19‑i 3254/94/EK bizottsági rendelettel (HL 1994. L 346., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 5. kötet, 326. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL 1993. L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet 181. kötet 3. o.; a továbbiakban: végrehajtási rendelet) 181a. cikkének értelmezésére irányul.

               2

               Ezt a kérelmet az EURO 2004. Hungary Kft. és a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Nyugat‑dunántúli Regionális Vám‑ és Pénzügyőri Főigazgatósága (a továbbiakban: regionális vámhatóság) között, az e társaság által importált áruk vámértékét kiigazító, és terhére vámot és hozzáadottérték‑adót (héa) megállapító határozat hatályon kívül helyezése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A Vámkódex

               3

               Az 1996. december 19‑i 82/97/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 1997. L 17., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 8. kötet, 179. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 29. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Az importált áru vámértéke az ügyleti érték, vagyis a Közösség vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő, szükség esetén a 32. és 33. cikknek megfelelően kiigazított ár, feltéve hogy:

                        a)

                        a vevő számára az áru feletti rendelkezésre vagy az általa történő felhasználásra vonatkozóan nincs egyéb korlátozás, mint:

                                 —

                                 amelyet a Közösség jogszabályai vagy hatóságai írnak elő vagy követelnek meg,

                                 —

                                 amelyek behatárolják azt a földrajzi területet, amelyen belül az áruk viszonteladásra kerülhetnek,
                                 vagy

                                 —

                                 amelyek az áru értékét jelentősen nem befolyásolják;

                        b)

                        az eladás vagy az ár nem függ olyan feltételektől vagy ellenszolgáltatásoktól, amelyeknek az értéke nem határozható meg az értékelendő árut illetően;

                        c)

                        az áruknak a vevő általi későbbi viszonteladásából, átengedéséből, vagy használatából származó haszon – sem közvetlenül, sem közvetve – nem kerül vissza az eladóhoz, kivéve ha a 32. cikkel összhangban a megfelelő kiigazítás elvégezhető;
                        és

                        d)

                        a vevő és az eladó nincs kapcsolatban egymással, vagy ha a vevő és az eladó kapcsolatban áll egymással, az ügyleti érték a (2) bekezdés értelmében vámcélokra elfogadható.”

               4

               E kódex 30. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
               „(1)   Ha a vámérték a 29. cikk alapján nem határozható meg, akkor a (2) bekezdés a), b), c) és d) pontját kell alkalmazni […] ebben a sorrendben […].
               (2)   Az e cikk alapján meghatározott vámérték:
               […]

                        b)

                        a Közösségbe irányuló exportra eladott és az áru értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban exportált hasonló áru ügyleti értéke;

                  […]”

               5

               A Vámkódex 78. cikke a következőket mondja ki:
               „(1)   A vámhatóság saját kezdeményezésére vagy a nyilatkozattevő kérelmére, az áru kiadása után módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot.
               (2)   A vámhatóság az áru kiadása után, és azért, hogy meggyőződjön a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságáról, megvizsgálhatja az érintett áruval kapcsolatos import vagy export műveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatokat és kereskedelmi okmányokat. Az ilyen vizsgálat a nyilatkozattevő, az említett műveletekben üzlettársi minőségben közvetlenül vagy közvetve részt vevő valamilyen más személy, vagy az említett okmányt és adatokat üzleti célból birtokában tartó valamilyen más személy telephelyén végezhető el. A vámhatóság, amennyiben erre még lehetőség van, meg is vizsgálhatja az árut.
               (3)   Ha a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata vagy utólagos ellenőrzése azt jelzi, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, a vámhatóság, a megállapított rendelkezésnek megfelelően és a rendelkezésére álló új információk figyelembevételével meghoz minden szükséges intézkedést a helyzet rendezésére.”

         A végrehajtási rendelet

               6

               A végrehajtási rendelet 151. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének b) pontja (hasonló áruk ügyleti értéke) alkalmazásakor a vámértéket olyan hasonló áruk ügyleti értéke alapján kell megállapítani, amelyeket ugyanazon a kereskedelmi szinten és lényegében ugyanakkora mennyiségben adtak el, mint az értékelendő árukat. Ha ilyen eladás nem található, olyan hasonló áruk ügyleti értékét kell alapul venni, amelyeket más kereskedelmi szinten és/vagy más mennyiségben adtak el, kiigazítva azt az eltérő kereskedelmi szintből és/vagy mennyiségből adódó eltérésekkel, feltéve, hogy ezek a kiigazítások olyan bemutatott bizonyítékon alapulnak, amelyekből – függetlenül attól, hogy a kiigazítás értéknövekedést vagy értékcsökkenést eredményez – egyértelműen megállapítható a kiigazítás indokoltsága és pontossága.
               […]
               (5)   E cikk alkalmazásában az importált hasonló áruk ügyleti értéke a Vámkódex 29. cikke értelmében korábban már megállapított, az e cikk (1) és (2) bekezdésében foglalt rendelkezések szerint kiigazított vámértéket jelenti.”

               7

               Az említett rendelet 178. cikkének (4) bekezdése értelmében:
               „Az (1) bekezdésben előírt vámértékbevallásnak a vámhivatal számára történő benyújtása – a büntetőjogi rendelkezések esetleges alkalmazásának sérelme nélkül – egyenértékű a (2) bekezdésben említett személy felelősségvállalásával az alábbiak tekintetében:

                        —

                        a vámértékbevallásban megadott adatok pontossága és teljessége,

                        —

                        ezen adatok alátámasztásaként benyújtott okmányok hitelessége,
                        és

                        —

                        az áruk vámértékének meghatározásához szükséges bármely további adat vagy okmány benyújtása.”

               8

               A végrehajtási rendelet 181a. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A vámhatóságok nem kötelesek a behozott áruk vámértékét az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásával meghatározni abban az esetben, ha a (2) bekezdés rendelkezéseiben meghatározott eljárásnak megfelelően alapos okuk van kételkedni abban, hogy a bevallott érték a Vámkódex 29. cikkében hivatkozott teljes megfizetett vagy megfizetendő összeget jelenti.
               (2)   Ha a vámhatóság részéről az (1) bekezdésben említett kételyek merülnek fel, a 178. cikk (4) bekezdésének rendelkezései szerint további információk szolgáltatását kérheti. Ha a vámhatóság kételyei ezt követően továbbra is fennállnak, a vámhatóság köteles a végleges határozat meghozatalát megelőzően a kételyeit alátámasztó indokokról szükség esetén írásban értesíteni az érintett személyt, és lehetőséget biztosítani számára azok megválaszolására. A végleges határozatról és az azt alátámasztó indokolásról a vámhatóság az érintett személyt köteles írásban tájékoztatni.”

               9

               A végrehajtási rendelet tartalmazza az „Értelmező megjegyzések a vámértékre vonatkozóan” című 23. mellékletet. E mellékletnek a Közösségi Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjára vonatkozó megjegyzéseinek 1. pontja így rendelkezik:
               „Ezeknek a rendelkezéseknek az alkalmazása során a vámhatóságok, amennyiben lehetséges, azonos vagy hasonló áru eladását veszik alapul, ugyanazon a kereskedelmi szinten, és megközelítőleg azonos mennyiségben, mint az értékelés alatt álló áru esetében. Ha ilyen eladás nem található, azonos vagy hasonló árunak az eladása az alábbi három feltétel egyikének teljesülése esetén vehető figyelembe:
               […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               10

               2014. március 4‑én az EURO 2004. Hungary nevű magyarországi székhelyű gazdasági társaság a vámjogi képviselőjén keresztül a Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal Zala Megyei Vám‑ és Pénzügyőri Igazgatóságánál (a továbbiakban: megyei vámhatóság) 13000 kg bruttó tömegű, Kínából származó különféle áru szabad forgalomba bocsátását kezdeményezte elektronikus árunyilatkozat benyújtásával. Miután az árukat részleges fizikai vizsgálatot követően szabad forgalomba bocsátotta, ez a hatóság a Vámkódex 78. cikke alapján e nyilatkozat utólagos ellenőrzéséről döntött.

               11

               Az említett hatóság a 2014. június 12‑i határozatával az említett nyilatkozat utólagos ellenőrzését lezárta, és a vámáru‑nyilatkozatban bevallott 2589926 magyar forint (HUF) (hozzávetőleg 8288 euró) vámérték elvetésével az importált áruk végleges vámértékét 3023938 HUF‑ban (hozzávetőleg 9676 euró) állapította meg. E módosítások következtében az EURO 2004. Hungary terhére a megyei vámhatóság 12970 HUF (hozzávetőleg 41 euró) összegű vám és 47784 HUF (hozzávetőleg 153 euró) összegű behozatali héa fizetési kötelezettséget állapított meg.

               12

               A 2014. június 12‑i határozat indokolásából kitűnik, hogy a vámáru‑nyilatkozaton az áruk vámértéke az ügyleti érték alapján, a Vámkódex 29. cikkében foglaltak szerint került meghatározásra, az említett kódex 29. cikke (1) bekezdésének a)–c) pontjában foglalt korlátozások és feltételek pedig nem teljesültek az áru tekintetében, továbbá a d) pont szerinti kapcsolat az ügylet felei között szintén nem állt fenn.

               13

               A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a megyei vámhatóság összevetette a benyújtott kereskedelmi számlát az importőr számviteli nyilvántartásaival, bizonylataival, valamint a csatolt banki igazolással, és megállapította, hogy az ezen iratokban szereplő összeg megegyezik az árunyilatkozatban feltüntetettel. Mindazonáltal mivel úgy vélte, hogy az importált áruk nettó kilogrammra vetített vámértéke a rendelkezésre álló összehasonlítható áruk statisztikai átlagértékéhez képest rendkívül alacsony számlaárra utal, ez a hatóság kétségbe vonta a 150 kg nettó tömegű „pamut anyagú edényfogó kesztyű” megnevezésű, illetve a 24 kg nettó tömegű „kötött‑hurkolt mikroszálas törlőkendő” megnevezésű áru vámértékének helyességét.

               14

               Az említett hatóság felhívta az EURO 2004. Hungaryt az érintett áruk vámértéke helyességének bizonyítására, a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból azonban az tűnik ki, hogy az EURO 2004. Hungary nem szolgáltatott újabb bizonyítékot, csupán akként nyilatkozott, hogy a számla szerinti értéket fizette meg kínai partnerének.

               15

               Mivel a megyei vámhatóság számára még mindig kétséges volt az említett érték helyessége, statisztikai adatok alapján megvizsgálta, hogy a szóban forgó árutípusokat milyen egységáron értékesítettek a magyarországi importőrök részére, és a Vámkódex 30. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti „hasonló áruk ügyleti értéke” alapján számította ki az áruk vámértékét.

               16

               Az EURO 2004. Hungary fellebbezése folytán eljáró regionális vámhatóság a megyei vámhatóság 2014. június 12‑i határozatát helybenhagyta, mivel álláspontja szerint az a végrehajtási rendelet 181a. cikke szerinti eljárás alapján helytálló döntést hozott, a megyei vámhatóság kételye a bevallott érték elfogadhatóságával kapcsolatban racionális volt és az áruk vámértékének kiszámítása naprakész statisztikai adatok alapulvételével történt.

               17

               Az EURO 2004. Hungary keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz a regionális vámhatóság határozatának felülvizsgálata iránt. E társaság szerint a szóban forgó áruk bejelentett vámértékét a megyei vámhatóság egyedül azon indok miatt utasította el, hogy ez a társaság olcsón tudott vásárolni, ami csak jó üzleti kapcsolatainak volt köszönhető, ez pedig nem igazolhatja ezen érték kétségbevonását.

               18

               A regionális vámhatóság fenntartotta a határozatát megalapozó érvelését, és úgy érvelt, hogy az EURO 2004. Hungary nem adott magyarázatot az összehasonlító statisztikai értékekhez viszonyítottan irreálisan alacsony ár okára.

               19

               A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a végrehajtási rendelet 181a. cikkének értelmezésére van szükség azon kérdés tisztázása érdekében, hogy e rendelkezés alapján valamely vámhatóság eltérhet‑e az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásától az importált áruk vámértékének megállapítása érdekében.

               20

               Ebben a tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az importált áruk vámértékének megállapítása érdekében a vámérték megállapításának elsődleges és főszabály szerinti módszere az áruk ügyleti értékének figyelembevétele. Márpedig ha az importált áruk ügyleti értékének bizonyítására előterjesztett okiratok hitelessége és az ügylet valós tartalma egyébként nem vonható kétségbe, és nincs egyéb konkrét oka az ügyleti érték figyelmen kívül hagyásának, a vámhatóságok kötelesek ezen áruk igazolt ügyleti értékét vámértéknek elfogadni, hiszen ez a gyakorlat teszi elkerülhetővé az önkényes vámértékek alkalmazását, és ez teheti lehetővé a vámrendszer semleges működtetését. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint ez a jogértelmezés következik a 2008. február 28‑iCarboni e derivati ítélet (C‑263/06, EU:C:2008:128) 52–60. pontjából, annak figyelembevételével azonban, hogy ezt az ítéletet az alapügyétől lényegesen eltérő tényállás alapján hozták, és az nem a végrehajtási rendelet 181a. cikk szerinti kételyek lehetséges alapját vizsgálta.

               21

               Ilyen körülmények között a Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Magyarország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „A [végrehajtási rendelet 181a. cikkének] rendelkezését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes azon tagállami jogalkalmazási gyakorlat, amely a vámértéket »hasonló áruk ügyleti értéke« alapján határozza meg, mivel a hasonló áruk importja során alkalmazott beszerzési árak statisztikai átlagához képest a bejelentett ügyleti értéket irreálisan alacsonynak, és így valótlannak találja annak ellenére, hogy az importált áruért ténylegesen kifizetett ár igazolására felhasználni kívánt számla és átutalási igazolás hitelességét a hatóság nem dönti meg vagy vonja egyébként kétségbe, viszont az importőr sem eszközöl további bizonyítást az ügyleti érték alátámasztására?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               22

               A kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a végrehajtási rendelet 181a. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes a vámhatóságoknak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogalkalmazási gyakorlata, amely a Vámkódex 30. cikkében szereplő módszer szerint az importált áruk vámértékének a hasonló áruk ügyleti értéke alapján történő meghatározásából áll abban az esetben, ha a hasonló áruk importja során alkalmazott beszerzési árak statisztikai átlagához képest a bejelentett ügyleti értéket azon tény ellenére is irreálisan alacsonynak találják, hogy az importált árukért ténylegesen kifizetett ár igazolására előterjesztett számla és átutalási igazolás hitelességét a vámhatóságok nem cáfolták meg vagy vonták egyébként kétségbe, viszont az importőr a vámhatóság erre vonatkozó felhívása ellenére sem terjesztett elő további bizonyítékokat vagy információkat az áruk bejelentett ügyleti értéke helyességének alátámasztására.

               23

               Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a vámérték megállapítására vonatkozó európai uniós szabályozás méltányos, egységes és semleges rendszer létrehozására irányul, amely kizárja az önkényes és fiktív vámértékek alkalmazását (2010. július 15‑iGaston Schul ítélet, C‑354/09, EU:C:2010:439, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               24

               Így különösen, amint az a 2013. december 12‑iChristodoulou és társai ítélet (C‑116/12, EU:C:2013:825) 38. pontjából kitűnik, a Vámkódex 29. cikke alapján az importált áru vámértéke az ügyleti értékéből, vagyis az Unió vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő árból tevődik össze, figyelemmel azonban az e kódex 32. és 32. cikkének megfelelően elvégzendő kiigazításokra.

               25

               Ebben a tekintetben a Bíróság kifejtette, hogy noha a vámérték alapját főszabály szerint az árukért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár képezi, ez az ár olyan adat, amelyet adott esetben ki kell igazítani, ha az az önkényes vagy fiktív vámérték megállapításának elkerülése érdekében szükséges (lásd ebben az értelemben: 2013. december 12‑iChristodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               26

               Ugyanis az ügyleti értéknek tükröznie kell az importált áru valós gazdasági értékét, és figyelembe kell vennie ezen áru minden gazdasági értékkel rendelkező elemét (2013. december 12‑iChristodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               27

               Amikor azonban a vámértéket nem lehet meghatározni a Vámkódex 29. cikke szerint az importált áru ügyleti értéke alapján, a vámértéket e kódex 30. cikkében foglalt rendelkezéseknek megfelelően kell megállapítani, az utóbbi cikk (2) bekezdésének a)–d) pontjában foglalt módszerek egymást követő alkalmazásával (2013. december 12‑iChristodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 41. pont).

               28

               Abban az esetben, ha az importált áru vámértékét a Vámkódex 30. cikke alapján sem lehet meghatározni, a vámértéket e kódex 31. cikkében foglalt rendelkezéseknek megfelelően kell megállapítani (2013. december 12‑iChristodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 42. pont).

               29

               Következésképpen mind az említett kódex 29–31. cikkéből, mind pedig azon sorrendből, amely szerint a vámérték‑meghatározás kritériumait e cikkek alapján alkalmazni kell, az következik, hogy e rendelkezések között szubszidiárus viszony áll fenn. Ha ugyanis a vámérték nem állapítható meg valamely rendelkezés alapján, csak akkor kell a meghatározott sorrendben közvetlenül utána következő rendelkezésre hivatkozni (2013. december 21‑iChristodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 43. pont).

               30

               Mivel a vámérték‑megállapítás során a Vámkódex 29. cikkének megfelelően az ügyleti értéknek biztosítanak elsőbbséget, feltehetően a vámérték‑meghatározás e módja a legalkalmasabb, és leggyakrabban ezt alkalmazzák (2013. december 12‑i, Christodoulou és társai ítélet, C‑116/12, EU:C:2013:825, 44. pont).

               31

               Ami egyrészt azt a kérdést illeti, hogy a vámhatóságok milyen hatáskörrel rendelkeznek, ha valamely hozzájuk benyújtott bejelentés kételyeket ébreszt, a végrehajtási rendelet 181a. cikke előírja, hogy ha a vámhatóságoknak alapos okuk van kételkedni abban, hogy az importált áruk bevallott értéke az árukért megfizetett vagy megfizetendő teljes összeget jelenti, nem kötelesek a behozott áruk vámértékét az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásával meghatározni. A vámhatóságok tehát elutasíthatják a bejelentett árat, ha ezek a kételyek azt követően is fennállnak, hogy a vámhatóságok az érintett személyt adott esetben minden adat szolgáltatására és minden kiegészítő okmány benyújtására felhívták, valamint megfelelő lehetőséget biztosítottak számára, hogy az említett kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját (lásd ebben az értelemben: 2008. február 28‑iCarboni e derivati ítélet, C‑263/06, EU:C:2008:128, 52. pont).

               32

               Másrészt a Bíróság már megállapította, hogy ami az ügyleti érték helyett figyelembe veendő más értéket illeti, a végrehajtási rendelet 181a. cikke annak megállapítására szorítkozik, hogy „a vámhatóságok nem kötelesek a […] vámérték[et] az ügyleti érték szerinti módszer alkalmazásával meghatározni”, viszont nem jelöli meg, hogy ebben az esetben az ügyleti érték helyett milyen más értéket kell figyelembe venni (2008. február 28‑iCarboni e derivati ítélet, C‑263/06, EU:C:2008:128, 55. pont).

               33

               Ugyanis a Vámkódex 30. és 31. cikkének megfelelően, ha az importált áru vámértéke az e kódex 29. cikkének alkalmazásával nem határozható meg, azt elsősorban az említett 30. cikk, másodsorban pedig az említett 31. cikk alapján kell meghatározni (lásd ebben az értelemben: 2008. február 28‑iCarboni e derivati ítélet, C‑263/06, EU:C:2008:128, 56. pont).

               34

               Egyébiránt, többek között ugyanezen 30. cikk alkalmazását illetően a végrehajtási rendelet 23. mellékletében szereplő, a Vámkódex 30. pontja (2) bekezdésének a) és b) pontjára vonatkozó megjegyzés 1. pontjából az következik, hogy a vámhatóságok, amennyiben lehetséges, azonos vagy hasonló áru eladását veszik alapul, ugyanazon a kereskedelmi szinten, és megközelítőleg azonos mennyiségben, mint az értékelés alatt álló áru esetében.

               35

               Ebből következően a vámhatóságok a vámérték megállapítása céljából az importált áruk bejelentett árától eltérhetnek, és igénybe vehetik az importált áruk vámértéke megállapításának másodlagos módszereit – így például a Vámkódex 30. és 31. cikke szerinti módszereket, és különösen a hasonló áruk eladási árát –, ha az áruk vámértékére vonatkozó kételyeik azt követően is fennállnak, hogy a vámhatóságok az érintett személyt minden adat szolgáltatására és minden kiegészítő okmány benyújtására felhívták, valamint megfelelő lehetőséget biztosítottak számára, hogy az említett kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját.

               36

               Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata – amely az előtte folyamatban lévő ügyre vonatkozóan egyedüliként rendelkezik közvetlen ismeretekkel – annak meghatározása, hogy az alapügyben szóban forgó vámhatóság kételyei megalapozták‑e az említett másodlagos módszerek igénybevételét, továbbá hogy ez a hatóság felhívta‑e az érintett személyt minden adat szolgáltatására és minden kiegészítő okmány benyújtására, valamint megfelelő lehetőséget biztosítottak‑e számára, hogy az említett kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját.

               37

               Annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság hasznos választ kapjon, a fentieket ki kell egészíteni az alapeljárást illetően a Bíróság rendelkezésére álló tényállási elemekre vonatkozó következő észrevételekkel.

               38

               Ebben a tekintetben, először is többek között a szóban forgó kételyek megalapozottságát illetően meg kell jegyezni, hogy a Bíróság elé terjesztett iratokból az tűnik ki, hogy az alapügyben az importált áruk bejelentett ügyleti értéke – a szóban forgó vámhatóság álláspontja szerint – az összehasonlítható importált áruk statisztikai átlagértékéhez képest rendkívül alacsony volt. A jelen esetben, amint azt az Európai Bizottság hangsúlyozza, úgy tűnik, hogy bizonyos, az alapügyben szóban forgó árukat illetően a bejelentett ár több mint 50%‑kal alacsonyabb volt a statisztikai átlagárnál.

               39

               E körülmények között meg kell állapítani, hogy a megállapítotthoz hasonló árkülönbség elegendőnek tűnik a vámhatóság kételyeinek igazolásához és a szóban forgó áruk bejelentett vámértékének vámhatóság általi elvetéséhez.

               40

               Ezenkívül az nem vitatott, hogy az alapügyben azok a kételyek, amelyek azt eredményezték, hogy az említett hatóság a végrehajtási rendelet 181a. cikkét alkalmazta, nem a kereskedelmi számla hitelességére vonatkoztak, hanem az importált áruk vámértékének helyességére.

               41

               Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a végrehajtási rendelet 181a. cikkének alkalmazásában az importált áru ügyleti értékét igazoló okiratok hitelessége nem meghatározó elem, hanem az azon tényezők egyikének minősül, amelyeket a vámhatóságoknak figyelembe kell venniük. E hatóságoknak ugyanis ezen okiratok hitelessége ellenére is lehetnek kétségeik az importált áruk vámértékének helyességét illetően (lásd ebben az értelemben: 2008. február 28‑iCarboni e derivati ítélet, C‑263/06, EU:C:2008:128, 64. pont).

               42

               Másodszor, ami azt a kérdést illeti, hogy az alapügyben szóban forgó vámhatóság megfelelő lehetőséget biztosított‑e az érintett személy számára, hogy az e kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját, a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy a megyei vámhatóság felhívta az EURO 2004. Hungaryt az importált áruk vámértéke helyességének bizonyítására. E körülmények között meg kell állapítani, hogy ez a hatóság megfelelő lehetőséget biztosított az érintett társaság számára, hogy az említett kételyeket alátámasztó indokokról kifejtse az álláspontját.

               43

               Mindazonáltal a Bírósághoz benyújtott ügyiratokból az tűnik ki, hogy a vámhatóságnak adott válaszában ez a társaság nem terjesztett elő újabb bizonyítékokat, és úgy nyilatkozott, hogy a számla szerinti értéket fizette meg a szerződéses partnerének.

               44

               A fenti megfontolások összességéből következően az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a végrehajtási rendelet 181a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a vámhatóságoknak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogalkalmazási gyakorlata, amely a Vámkódex 30. cikkében szereplő módszer szerint az importált áruk vámértékének a hasonló áruk ügyleti értéke alapján történő meghatározásából áll abban az esetben, ha a hasonló áruk importja során alkalmazott beszerzési árak statisztikai átlagához képest a bejelentett ügyleti értéket azon tény ellenére is irreálisan alacsonynak találják, hogy az importált árukért ténylegesen kifizetett ár igazolására előterjesztett számla és átutalási igazolás hitelességét a vámhatóságok nem cáfolták meg vagy vonták egyébként kétségbe, viszont az importőr a vámhatóság erre vonatkozó felhívása ellenére sem terjesztett elő további bizonyítékokat vagy információkat az áruk bejelentett ügyleti értéke helyességének alátámasztására.

         A költségekről

               45

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az 1994. december 19‑i 3254/94/EK bizottsági rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 181a. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a vámhatóságoknak az alapügyben szóban forgóhoz hasonló jogalkalmazási gyakorlata, amely az 1996. december 19‑i 82/97/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 30. cikkében szereplő módszer szerint az importált áruk vámértékének a hasonló áruk ügyleti értéke alapján történő meghatározásából áll abban az esetben, ha a hasonló áruk importja során alkalmazott beszerzési árak statisztikai átlagához képest a bejelentett ügyleti értéket azon tény ellenére is irreálisan alacsonynak találják, hogy az importált árukért ténylegesen kifizetett ár igazolására előterjesztett számla és átutalási igazolás hitelességét a vámhatóságok nem cáfolták meg vagy vonták egyébként kétségbe, viszont az importőr a vámhatóság erre vonatkozó felhívása ellenére sem terjesztett elő további bizonyítékokat vagy információkat az áruk bejelentett ügyleti értéke helyességének alátámasztására.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: magyar.


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2005. március 17-i ítélete.#Isabella Scippacercola kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Az intézmények dokumentumaihoz való hozzáférés - Az 1049/2001/EK rendelet 4. cikkének (5) bekezdése.#T-187/03. sz. ügy.

text:
      T‑187/03. sz. ügy
      Isabella Scippacercola
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Az intézmények dokumentumaihoz való hozzáférés – Az 1049/2001/EK rendelet 4. cikkének (5) bekezdése”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2005. március 17.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Európai Közösségek – Intézmények – A dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés joga – 1049/2001 rendelet – A dokumentumokhoz
            való hozzáférés jogának korlátozása – Tagállamtól származó dokumentum hozzáférhetővé tételének megtagadása ezen állam előzetes
            engedélye hiányában – Tagállamtól származó dokumentum fogalma – Tagállam számára harmadik személy által készített jelentés
            – Bennfoglaltság
      (1049/2001 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 4. cikk, (5) bekezdés)
      2.     Európai Közösségek – Intézmények – A dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés joga – 1049/2001 rendelet – A dokumentumokhoz
            való hozzáférés joga alóli kivételek – Harmadik személyektől és valamely tagállamtól származó dokumentumok – A hozzáférési
            kérelmek eltérő kezelése – A tagállam joga arra, hogy az intézménytől a dokumentum hozzáférhetővé tételének megtagadását kérje
            – Az intézménynek a dokumentumok előzetes beleegyezés nélküli hozzáférhetővé tételének megtagadására vonatkozó kötelezettsége
      (1049/2001 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 4. cikk, (4) és (5) bekezdés)
      1.     Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló 1049/2001 rendelet 4. cikkének
         (5) bekezdéséből következik, hogy a harmadik személyek között a tagállamok egyedi bánásmódot élveznek. Ez a rendelkezés biztosítja
         ugyanis a tagállamnak azt a lehetőséget, hogy egy intézménytől azt kérje, hogy előzetes beleegyezése nélkül ne tegye hozzáférhetővé
         a tőle származó dokumentumokat. Az említett 4. cikk (5) bekezdése által a tagállamok számára biztosított e lehetőség magyarázata
         az, hogy e rendeletnek nem célja és nem is következménye a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó nemzeti jogszabályok
         módosítása.

      A költség-haszon elemzést, amelyhez a Kohéziós Alapra vonatkozóan a kedvezményezett tagállam által előterjesztett finanszírozási
         kérelem keretében jutott a Bizottság, és amely szükségszerűen része azoknak az információknak, amelyet az ilyen kérelmeknek
         tartalmazniuk kell, ezen államtól származónak kell tekinteni abban az esetben is, ha azt harmadik személy készítette az említett
         állam számára.

      (vö. 34., 36–39. pont)
      2.     Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló 1049/2001 rendelet 4. cikkének
         (4) bekezdése kötelezi az intézményeket a hozzáférés iránti kérelemmel érintett dokumentumot kibocsátó harmadik személlyel
         való egyeztetésre annak megállapítása érdekében, hogy az említett 4. cikk (1) vagy (2) bekezdésében felsorolt valamely kivétel
         alkalmazható‑e, kivéve ha egyértelmű, hogy a dokumentum hozzáférhetővé tehető, vagy nem tehető hozzáférhetővé. Következésképpen
         az érintett harmadik személlyel való egyeztetés, általános szabály szerint, előzetes feltétele az említett rendelet 4. cikkének
         (1) és (2) bekezdésében felsorolt hozzáférési kivételek alkalmazhatósága meghatározásának harmadik személytől származó dokumentumok
         esetében.

      Ugyanezen rendelet 4. cikkének (5) bekezdéséből ellenben az következik, hogy a tagállamokra külön bánásmód vonatkozik. A valamely
         tagállamtól származó és valamely intézmény birtokában lévő dokumentumok esetében ugyanis a tagállam kérheti, hogy az intézmény
         azokat ne tegye hozzáférhetővé. Az említett 4. cikk (5) bekezdése értelmében ez a tagállam nem köteles indokolni kérését,
         és az intézménynek nem feladata annak ellenőrzése, hogy a szóban forgó dokumentum hozzáférhetővé tételének megtagadása igazolt‑e
         többek között a közérdekkel. Következésképpen, amennyiben egy tagállam azt kéri egy intézménytől, hogy az előzetes beleegyezése
         nélkül ne tegyen hozzáférhetővé valamely tőle származó dokumentumot, akkor az intézmény kötve van ehhez a kérelemhez.

      (vö. 54., 56., 58., 62. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2005. március 17.(*)

      „Az intézmények dokumentumaihoz való hozzáférés – Az 1049/2001/EK rendelet 4. cikkének (5) bekezdése”
      A T‑187/03. sz. ügyben,
      Isabella Scippacercola (lakóhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik kezdetben: K. Adamantopoulos és D. Papakrivopoulos ügyvédek, később: Adamantopoulos
         és B. Keane solicitor, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek,
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: L. Flynn és P. Aalto, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      a Bizottság 2003. március 19‑i, a Spatán (Görögország) épülő athéni új nemzetközi repülőtér tervére vonatkozó dokumentumhoz
         való hozzáférés biztosítása iránt a felperes által előterjesztett kérelmet elutasító határozatának megsemmisítése iránti keresete
         tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (harmadik tanács),
      tagjai: J. Azizi elnök, M. Jaeger és Czúcz O. bírák,
      hivatalvezető: I. Natsinas tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. szeptember 9‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Jogi háttér
      1       Az EK 255. cikk az alábbiak szerint rendelkezik:
      „(1) Bármely uniós polgár, valamint valamely tagállamban lakóhellyel, illetve létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkező
         természetes vagy jogi személy jogosult az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz hozzáférni a (2) és (3) bekezdésnek
         megfelelően meghatározandó elvek és feltételek szerint.

      (2) Az e dokumentumokhoz való hozzáférési jog általános elveit és köz‑ vagy magánérdeken alapuló korlátozásait az Amszterdami
         Szerződés hatálybalépésétől számított két éven belül a Tanács határozza meg a 251. cikkben megállapított eljárásnak megfelelően.

      […]”
      2       Az Amszterdami Szerződés záróokmányához csatolt 35. sz. nyilatkozat (a továbbiakban: a 35. sz. nyilatkozat) szerint:
      „A Konferencia megállapodott abban, hogy az Európai Közösséget létrehozó szerződés 255. cikke (1) bekezdésében említett alapelvek
         és feltételek lehetővé teszik, hogy egy tagállam arra kérje a Bizottságot vagy a Tanácsot, hogy az e tagállamból származó
         dokumentumot a tagállam előzetes hozzájárulása nélkül harmadik felekkel ne közölje.”

      3       Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001
         európai parlamenti, tanácsi és bizottsági rendelet (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.)
         meghatározza az ezen intézmények dokumentumaihoz való, az EK‑Szerződés 255. cikkében előírt hozzáférési jogra irányadó elveket,
         feltételeket és korlátozásokat [az 1049/2001 rendelet 1. cikkének a) pontja]. Ez a rendelet 2001. december 3‑án lépett hatályba.

      4       Az 1049/2001 rendelet 2. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
      „(1)      Bármely uniós polgár, valamint valamely tagállamban lakóhellyel, illetve létesítő okirat szerinti székhellyel rendelkező természetes
         vagy jogi személy jogosult az intézmények dokumentumaihoz hozzáférni az e rendeletben meghatározott elvek, feltételek és korlátok
         szerint.

      […]
      (3)      Ez a rendelet az intézmény birtokában lévő dokumentumokra vonatkozik, amely dokumentumokat az intézmény állított ki, vagy
         hozzá érkeztek, és amelyek az Európai Unió tevékenységi területeire vonatkoznak.

      […]”
      5       Az 1049/2001 rendeletnek az értelmező rendelkezéseket tartalmazó 3. cikke szerint:
      „E rendelet alkalmazásában:
      a)      dokumentum: az adathordozótól (papír, elektronikus forma vagy hang‑, kép‑ vagy audiovizuális felvétel) függetlenül, az intézmény
         feladatkörébe tartozó politikára, tevékenységre és döntéshozatalra vonatkozó üggyel kapcsolatos adattartalom;

      b)      harmadik fél: természetes vagy jogi személy, vagy pedig az érintett intézményen kívüli szervezet, beleértve a tagállamokat,
         más közösségi vagy a Közösségen kívüli intézményeket és testületeket, valamint harmadik országokat.”

      6       Az 1049/2001 rendelet 4. cikke, amely az említett hozzáférési joggal kapcsolatos kivételeket határozza meg, az alábbiak szerint
         rendelkezik:

      „(1)      Az intézmények megtagadják a dokumentumokhoz való hozzáférést, ha a közzététel [helyesen: hozzáférhetővé tétel] kedvezőtlenül
         befolyásolná a következők védelmét:

      a)      a közérdek tekintetében:
      –       közbiztonság,
      –       védelmi és katonai ügyek,
      –       nemzetközi kapcsolatok,
      –       a Közösség vagy valamely tagállam pénzügyi, monetáris vagy gazdaságpolitikája
      b)      a személyiség és a magánszemély becsületének védelme, különösen a személyi adatok védelmére vonatkozó közösségi joganyagnak
         megfelelően.

      (2)      Az intézmények megtagadják a dokumentumokhoz való hozzáférést, ha a közzététel [helyesen: hozzáférhetővé tétel] hátrányosan
         befolyásolná a következők védelmét:

      –       természetes vagy jogi személy kereskedelmi érdekei, beleértve a szellemi tulajdont is;
      –       bírósági eljárások és jogi tanácsadás;
      –       ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok célja,
      kivéve ha a közzétételhez [helyesen: hozzáférhetővé tételhez] nyomós közérdek fűződik.
      […]
      (4)      A harmadik személyek dokumentumait illetően az intézmény köteles a harmadik személlyel egyeztetni annak megállapítása érdekében,
         hogy az (1) vagy a (2) bekezdésben felsorolt valamely kivétel alkalmazható‑e, kivéve ha egyértelmű, hogy a dokumentum közzétehető
         [helyesen: hozzáférhetővé tehető], vagy nem tehető közzé [helyesen: hozzáférhetővé].

      (5)      Bármely tagállam kérheti az intézménytől, hogy előzetes beleegyezése nélkül az intézmény az illető tagállamtól származó dokumentumot
         ne tegye közzé [helyesen: hozzáférhetővé].

      (6)      Ha a kivételek bármelyike a kért dokumentumnak csak részeit érinti, a dokumentum fennmaradó részei közzétehetők [helyesen:
         hozzáférhetővé tehetők].

      […]”
      7       Az 1049/2001 rendelet 5. cikke, amelynek címe „A tagállamokban található dokumentumok”, előírja:
      „Ha valamely tagállamhoz a birtokában lévő, valamely intézménytől származó dokumentum iránti kérelem érkezik, a tagállam konzultál
         az érintett intézménnyel olyan döntés meghozatala érdekében, amely nem veszélyezteti e rendelet céljainak megvalósítását,
         kivéve ha egyértelmű, hogy a dokumentum közzétehető [helyesen: hozzáférhetővé tehető], vagy nem tehető közzé [helyesen: hozzáférhetővé].

      A tagállam a kérelmet átirányíthatja az intézményhez [helyesen: megküldi az intézménynek].”
      8       Az 1049/2001 rendeletnek a minősített dokumentumok kezelésére vonatkozó 9. cikke a következők szerint rendelkezik:
      „(1)      A minősített dokumentumok az intézményektől vagy az általuk létesített ügynökségektől, tagállamoktól, harmadik országoktól
         vagy nemzetközi szervezetektől származó, az érintett intézmény szabályainak megfelelően „TRÈS SECRET/TOP SECRET”, „SECRET”
         vagy „CONFIDENTIEL” minősítésű dokumentumok, amelyek védelme az Európai Unió, illetve annak egy vagy több tagállama alapvető
         érdeke a 4. cikk (1) bekezdése a) pontjának hatálya alá tartozó területeken, nevezetesen közbiztonsági, védelmi és katonai
         ügyekben.

      (2)      A 7. és 8. cikkben megállapított eljárások alapján a minősített dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmekkel csak azok
         a személyek foglalkozhatnak, akik jogosultak betekinteni ezekbe a dokumentumokba. Ezek a személyek, a 11. cikk (2) bekezdésének
         sérelme nélkül, azt is értékelik, hogy a minősített dokumentumokra milyen hivatkozások tehetők a nyilvános nyilvántartásban.

      (3)      A minősített dokumentumok csak a kibocsátó hozzájárulásával vehetők fel a nyilvántartásba, illetőleg adhatók ki.
      […]”
      9       Az 1049/2001 rendelet alkalmazása részletes szabályainak 5. cikke (címe: Konzultációk), amely az eljárási szabályzatának módosításáról
         szóló, 2001. december 5‑i 2001/937/EK, ESZAK, Euratom bizottsági határozat (HL L 345., 94. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet,
         3. kötet, 408. o.) mellékletében szerepel, előírja:

      „(1)      Ha a Bizottsághoz a Bizottság birtokában lévő, de egy harmadik féltől származó dokumentum iránti hozzáférési kérelem érkezik,
         az a főigazgatóság vagy szervezeti egység, amelynél a dokumentum található, ellenőrzi, hogy az 1049/2001/EK rendelet 4. cikkében
         megállapított kivételek egyike alkalmazandó‑e a dokumentumra. Amennyiben a kért dokumentum a Bizottság biztonsági szabályai
         szerint minősített dokumentum, úgy e szabályzat 6. cikkét alkalmazzák.

      (2)      Amennyiben e vizsgálatot követően a dokumentummal rendelkező főigazgatóság vagy szervezeti egység úgy ítéli meg, hogy az 1049/2001/EK
         rendelet 4. cikkében megállapított kivételek valamelyike értelmében a hozzáférést meg kell tagadni, az elutasító választ anélkül
         kell megküldenie a kérelmezőnek, hogy a dokumentum szerzőjeként szereplő harmadik féllel konzultálna.

      (3)      A dokumentummal rendelkező főigazgatóság vagy szervezeti egység a szerzőként szereplő harmadik féllel folytatott konzultáció
         nélkül jóváhagyja a kérelmet, ha

      a)      a kért dokumentum szerzője révén, vagy az említett rendelet vagy hasonló rendelkezések értelmében korábban már nyilvánosságra
         került;

      b)      a dokumentum tartalmának felfedése vagy részbeni felfedése nyilvánvalóan nem érintené az 1049/2001/EK rendelet 4. cikkében
         említett érdekek egyikét sem.

      (4)      Minden egyéb esetben konzultálni kell a szerzőként szereplő harmadik féllel. Különösen akkor, ha a hozzáférés iránti kérelem
         valamely tagállamból származó dokumentumra irányul, az a főigazgatóság vagy szervezeti egység, amelynek tulajdonában van a
         dokumentum, konzultál a származás szerint illetékes hatósággal, amennyiben:

      a)      a dokumentum az 1049/2001/EK rendelet alkalmazásának időpontja előtt került a Bizottsághoz;
      b)      a tagállam kérte a Bizottságot, hogy az 1049/2001/EK rendelet 4. cikkének (5) bekezdésével összhangban a tagállam előzetes
         hozzájárulása nélkül ne hozza nyilvánosságra a dokumentumot.

      (5)      A szerző – a megkérdezett harmadik fél – válaszára biztosított határidő nem lehet öt munkanapnál rövidebb, viszont annak lehetővé
         kell tennie, hogy a Bizottság is betartsa saját válaszadási határidejét. Amennyiben az előírt határidőn belül nem érkezik
         válasz, illetve a harmadik fél nem lelhető fel, vagy nem azonosítható, a Bizottság az 1049/2001/EK rendelet 4. cikkében említett
         kivételekre vonatkozó szabályokkal összhangban hoz döntést, figyelembe véve azonban a rendelkezésére álló információ alapján
         a harmadik fél jogos érdekeit.

      (6)      Ha a Bizottság a dokumentum szerzőjének kifejezett véleménye ellenére hozzáférést kíván biztosítani egy dokumentumhoz, értesíti
         a szerzőt arról a szándékáról, hogy tíz munkanap elteltével nyilvánosságra hozza a dokumentumot, és felhívja annak figyelmét
         a nyilvánosságra hozatal megakadályozására rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségekre.

      […]”
       A jogvita alapját képező tényállás
      10     I. Scippacercola 2003. január 29‑i levelében azt kérte a Bizottságtól, hogy biztosítson számára hozzáférést több dokumentumhoz,
         köztük a Spatában épülő athéni új nemzetközi repülőtér tervére vonatkozó költség-haszon elemzéshez. Erre a tervre a Kohéziós
         Alapból származó közös finanszírozás vonatkozott.

      11     A Bizottság Regionális Politikai Főigazgatósága (a továbbiakban: a Főigazgatóság) 2003. február 21‑i levelében megtagadta
         a felperes számára a hozzáférést a költség-haszon elemzéshez, az alábbiakat fejtve ki:

      „Ami a költség-haszon elemzés másolatának igénylésére vonatkozó kérelmét illeti, mivel az […] 1049/2001 rendelet hatálybalépésének
         időpontját megelőző dokumentumról van szó, a […] 2001/937 határozat 5. cikke rendelkezéseinek megfelelően a nemzeti hatóságokkal
         az egyeztetés megtörtént. A nemzeti hatóságok 2002. február 10‑i faxukban tájékoztatták a [Regionális Politikai] Főigazgatóságot,
         hogy nem lehet engedélyezni a hozzáférést ehhez a dokumentumhoz.

      A megtagadás indoka a szellemi tulajdonhoz fűződő jogok védelmével volt kapcsolatos. A kérdéses tanulmányt magántanácsadók
         készítették egy bank megbízásából. Ez a bank segített a görög államnak, titoktartási kötelezettség mellett, a terv iratainak
         elkészítésében.

      E körülmények között a [Regionális Politikai] Főigazgatóság úgy ítéli meg, hogy az […] 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének
         megfelelően a kérdéses tanulmányt nem lehet hozzáférhetővé tenni […].”

      12     Az alperes ugyanezen levelében megküldte a felperesnek a Kohéziós Alap pénzügyi támogatása iránti kérelemnek a „Főbb következmények
         leírása” című részét, amely a költség-haszon elemzés főbb aspektusainak rövid leírását tartalmazta.

      13     A felperes 2003. február 24‑i és március 28‑i leveleiben ismét előterjesztette kérelmét.
      14     A Bizottság főtitkára 2003. március 19‑i levelében (a továbbiakban: a megtámadott határozat), amelyet 2003. március 31‑én
         kézbesítettek a felperesnek, megerősítette a kért dokumentumhoz való hozzáférés megtagadását. Ez a levél a következőket tartalmazza:

      „Köszönettel vettem 2003. február 26‑án nyilvántartásba vett február 24‑i levelét, amelyben az új athéni nemzetközi repülőtér
         építési tervére vonatkozó költség-haszon elemzés teljes szövegéhez való hozzáférés iránti kérelmének ismételt vizsgálatát
         kéri.

      Ezt az elemzést egy bank készítette a görög nemzeti hatóságok (Nemzetgazdasági Minisztérium) megbízásából.
      A […] 2001/937 határozattal elfogadott, az 1049/2001 rendelet alkalmazása részletes szabályainak 5. cikke (4) bekezdése a) pontja
         rendelkezéseinek megfelelően a Bizottság szolgálatai egyeztettek a görög hatóságokkal a Bizottságnak a rendelet hatályba lépésének
         időpontja (2001. december 3.) előtt megküldött dokumentum hozzáférhetősége vonatkozásában. A görög hatóságok válaszul jelezték,
         hogy nem egyeznek bele e dokumentum Bizottság általi hozzáférhetővé tételébe.

      Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján eljárva nem áll módomban hozzáférést biztosítani az Ön részére e dokumentumhoz,
         következésképpen meg kell erősítenem a Regionális Politikai [Főigazgatóság] önnel szemben hozott megtagadó határozatát.

      […]”
       Eljárás és a felek kérelmei
      15     A felperes 2003. május 28‑án benyújtott keresetlevelében a jelen keresetet terjesztette elő.
      16     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott.
      17     A felek előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszait a 2004. szeptember 9‑én megtartott tárgyaláson
         hallgatták meg.

      18     A felperes azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:
      –       semmisítse meg a megtámadott határozatot;
      –       kötelezze az alperest az eljárás költségeinek viselésére.
      19     Az alperes azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:
      –       a keresetet, mint megalapozatlant, utasítsa el;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       Indokolás
      20     A felperes keresetének alátámasztására négy jogalapot hozott fel. Az első jogalapban jogi hibára és a tények nyilvánvalóan
         téves értékelésére hivatkozik, amennyiben a Bizottság tévesen minősítette a kért dokumentumot tagállamtól származónak. A második
         jogalapban jogi hibára hivatkozik, amennyiben a Bizottság nem értékelte a kért dokumentum hozzáférhetővé tételével kapcsolatban
         a görög állam által az elutasító véleményének alátámasztására kifejtett indokokat. A harmadik jogalapban a megtámadott határozat
         kapcsán az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik. A negyedik jogalapban jogi hibára hivatkozik, amennyiben a Bizottság
         nem vizsgálta meg a kért dokumentumban szereplő információkhoz való részleges hozzáférés engedélyezésének lehetőségét.

       Az első jogalapról, amely szerint a Bizottság tévesen minősítette a kért dokumentumot tagállamtól származónak
       A felek érvei
      21     A felperes fenntartja, hogy a megtámadott határozat jogi hibán és a tények nyilvánvalóan téves értékelésén alapszik, amennyiben
         az alperes tévesen minősítette a kért dokumentumot tagállamtól származónak. Álláspontja szerint az alperes tévesen értelmezte
         és alkalmazta az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdését, valamint a 2001/937 határozat 5. cikkének (4) bekezdését.
         Az alperes megsértette az 1049/2001 rendelet 1. cikkének a) pontját, valamint e rendelkezés és az ítélkezési gyakorlat által
         is megerősített, a Bizottság dokumentumaihoz való lehető legszélesebb körű hozzáférés elvét.

      22     A felperes fenntartja, hogy az alperes hibát követett el, amikor a kért dokumentumot a görög hatóságoktól származónak minősítette.
         Álláspontja szerint a kért dokumentum harmadik személytől származik, és az 1049/2001 rendelet 4. cikke (4) bekezdésének rendelkezéseit
         kellett volna alkalmazni.

      23     A felperes megjegyzi, hogy a rendelet különböző nyelvi változatai alátámasztják azt az értelmezést, amely szerint a „származó”
         kifejezés olyan dokumentumra vonatkozik, amelyet a tagállam készített vagy a tagállam részére készítették.

      24     Álláspontja szerint a kért dokumentumot az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése szerinti „harmadik személy dokumentumának”
         kellett volna minősíteni. Az alperes 2003. február 21‑i leveléből következik, hogy a kért dokumentum szerzői vagy a magántanácsadók
         vagy a bank, amelyek a tervdokumentáció összeállítása keretében feltételezhetően elkészítették a költség-haszon elemzést.

      25     Másfelől, mivel a pénzügyi támogatás megítélésének egyik feltétele a költség-haszon elemzés bemutatása volt, a kért dokumentum
         „tulajdonosának” a repülőtéri társaságot lehet tekinteni. A repülőtéri társaság volt a spatai repülőtér építési tervének végrehajtója
         és a Kohéziós Alap támogatásának kizárólagos kedvezményezettje. Mindenesetre biztos, hogy a kért dokumentum nem egy tagállamtól
         származik.

      26     A felperes véleménye szerint a „származó” kifejezést szigorúan kell értelmezni. Ezen értelmezésnek összhangban kell lennie
         azzal a közösségi ítélkezési gyakorlattal, amely szerint a dokumentumokhoz való hozzáférés szabályai alóli kivételeket szigorúan
         kell értelmezni és alkalmazni (a Bíróság C‑174/98. P. és C‑189/98. P. sz., Hollandia és Van der Wal kontra Bizottság ügyben
         2000. január 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑1. o.] 27. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑105/95. sz., WWF UK
         kontra Bizottság ügyben 1997. március 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑313. o.] 56. pontja).

      27     Emlékeztet arra, hogy az 1049/2001 rendelet a dokumentumokhoz való lehető legszélesebb körű hozzáférésre hivatkozik (1. cikk
         a) pontja), és célként határozza meg azt, hogy a dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés jogának a lehető legteljesebben
         szerezzenek érvényt (preambulum). Ezzel a céllal lenne ellentétes az, ha a „származó” kifejezést olyan tágan értelmeznék,
         amely lehetővé tenné a dokumentumot a Bizottságnak csak „megküldő” tagállam számára, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdése
         rendelkezéseinek kedvezményében részesüljön.

      28     A felperes vitatja az alperes azon állítását, hogy a szerző személye nem bír jelentőséggel. Épp ellenkezőleg, személye lényeges
         a dokumentumokhoz való hozzáférés engedélyezésének eljárása során. Ha nem lenne az, akkor bármely harmadik fél megkerülhetné
         az 1049/2001 rendelet követelményeit azzal, hogy egész egyszerűen egy tagállamot kérne meg a dokumentumnak a Bizottsághoz
         történő megküldésére.

      29     A felperes elutasítja az alperesnek azt az állítását, amely szerint az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdését kell
         alkalmazni attól a pillanattól kezdve, hogy egy dokumentumot megküldtek egy közösségi intézménynek. A felperes szerint általában
         nem igazán nehéz azonosítani az egyes dokumentumok szerzőit. Mindenesetre a közigazgatás feladata megkönnyítése szempontjának
         nem kellene megelőznie az Európai Unió állampolgárai dokumentumokhoz való lehető legszélesebb körű hozzáférésének jogát, kivéve
         ha abból túlzott terhek származnának (a Bíróságnak a C‑353/99. P. sz., Tanács kontra Hautala ügyben 2001. december 6‑án hozott
         ítéletének [EBHT 2001., I‑9565. o.] 29. és 30. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑14/98. sz., Hautala kontra Tanács ügyben
         1999. július 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑2489. o.] 85–88. pontja). Jelen ügyben a dokumentum szerzőjének személye
         egyáltalán nem kétséges. Nyilvánvalóan harmadik személy hozta létre. Következésképpen a Bizottságnak az 1049/2001 rendelet
         4. cikkének (4) bekezdését kellett volna alkalmaznia ugyanezen rendelet 4. cikkének (5) bekezdése helyett.

      30     Az alperes vitatja ezeket az érveket, és fenntartja, hogy az 1049/2001 rendelet értelmében az eljárás tárgyát képező dokumentum
         a Görög Köztársaságtól származik.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      31     Mindenekelőtt hangsúlyozni kell, hogy az 1049/2001 rendelet 2. cikkében meghatározott, az intézmények dokumentumaihoz való
         hozzáférés joga ugyanezen cikk (3) bekezdése szerint az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság birtokában lévő olyan dokumentumokra
         vonatkozik, amelyeket ezek az intézmények állítottak ki, vagy amelyek hozzájuk érkeztek. Így az intézményeket adott esetben
         rá lehet kényszeríteni arra, hogy tegyék hozzáférhetővé a harmadik személyektől, az ugyanezen rendelet 3. cikke b) pontjában
         meghatározott harmadik személy fogalmának megfelelően ideértve a tagállamokat is, származó dokumentumokat.

      32     Emlékeztetni kell arra, hogy az 1049/2001 rendelet hatálybalépését megelőzően a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről
         szóló, 1994. február 8‑i 94/90 EK, ESZAK, Euratom bizottsági határozat (HL L 46., 58. o.) szabályozta a Bizottság dokumentumaihoz
         való nyilvános hozzáférést. E határozat 1. cikke formálisan is elfogadta a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános
         hozzáférésről szóló, a Tanács és a Bizottság által 1993. december 6‑án elfogadott magatartási kódexet (HL 1993. L 340., 41. o.),
         amely a határozat mellékleteként szerepelt. Az említett magatartási kódex „Az első kérelmek kezelése” cím harmadik bekezdésében
         úgy rendelkezik, hogy „[h]a az intézmény birtokában lévő dokumentum szerzője természetes vagy jogi személy, tagállam, másik
         közösségi intézmény vagy szerv, illetve más nemzeti vagy nemzetközi szervezet, akkor a kérelmet közvetlenül a dokumentum szerzőjénél
         kell előterjeszteni”. Következésképpen ezt a „szerző szabályának” nevezett rendelkezést alkalmazva egy intézmény nem volt
         jogosult hozzáférhetővé tenni a harmadik személyek széles körétől, ideértve a tagállamokat is, származó dokumentumokat, és
         a dokumentumokhoz való hozzáférést kérelmező kénytelen volt az adott esetben kérelmét közvetlenül a kérdéses harmadik személyhez
         intézni.

      33     A szerző szabályát nem vette át az 1049/2001 rendelet, amely így megerősíti, hogy elvben az intézmények valamennyi dokumentuma
         a nyilvánosság számára hozzáférhető.

      34     Mindenesetre az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdéséből az következik, hogy a harmadik személyek között a tagállamok
         egyedi bánásmódot élveznek. Ez a rendelkezés biztosítja a tagállamnak azt a lehetőséget, hogy egy intézménytől azt kérje,
         hogy előzetes beleegyezése nélkül ne tegye hozzáférhetővé a tőle származó dokumentumokat. Emlékeztetni kell arra, hogy az
         1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése a 35. sz. nyilatkozatot ülteti át, amely szerint a Szerződés magas szerződő feleinek
         konferenciája megállapodott abban, hogy az EK 255. cikk (1) bekezdésében említett alapelvek és feltételek lehetővé teszik,
         hogy egy tagállam arra kérje a Bizottságot vagy a Tanácsot, hogy az e tagállamból származó dokumentumot a tagállam előzetes
         hozzájárulása nélkül harmadik felekkel ne közölje. Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése által a tagállamok számára
         biztosított e lehetőség magyarázata az, hogy e rendeletnek nem célja és nem is következménye a dokumentumokhoz való hozzáférésre
         vonatkozó nemzeti jogszabályok módosítása (lásd az 1049/2001 rendelet (15) preambulumbekezdését és az Elsőfokú Bíróság T‑76/02. sz.,
         Messina kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 17‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették hozzáférhetővé] 40. és 41. pontját).

      35     Jelen ügyben fontos megállapítani, hogy a Kohéziós Alapra vonatkozóan előterjesztett finanszírozási kérelem keretében jutott
         az alperes az eljárás tárgyát képező dokumentumhoz. Ebből a szempontból meg kell jegyezni, hogy az 1999. június 21‑i 1265/1999/EK
         tanácsi rendelettel (HL L 161., 62. o.; magyar nyelvű különkiadás 14. fejezet, 1. kötet, 78. o.), valamint az 1999. június
         21‑i 1264/1999/EK tanácsi rendelettel (HL L 161., 57. o.; magyar nyelvű különkiadás 14. fejezet, 1. kötet, 73. o.) módosított,
         a Kohéziós Alap létrehozásáról szóló, 1994. május 16‑i 1164/94/EK tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         14. fejezet, 1. kötet, 9. o. ) 10. cikkének (3) bekezdése szerint az alap által finanszírozandó projektek támogatása iránti
         kérelmeket a kedvezményezett tagállam nyújtja be. Ugyanezen cikk (4) bekezdésének megfelelően a kérelmeknek tartalmazniuk
         kell a költségek és a hasznok elemzését.

      36     Ebből következik, hogy a Kohéziós Alap keretében egyrészt a támogatási kérelmeket kizárólag a kedvezményezett tagállam nyújtja
         be, másrészt a költség-haszon elemzésre vonatkozó jelentés szükségszerű része az e kérelemben kötelezően szereplő információknak.

      37     Jelen ügyben a költség-haszon elemzést egy bank készítette el a görög nemzeti hatóságok megbízásából. Ez a dokumentum része
         volt azoknak az információknak, amelyet a Kohéziós Alapra vonatkozó támogatási kérelemnek tartalmaznia kell.

      38     Következésképpen, anélkül hogy szükség lenne dönteni abban a kérdésben, hogy a tagállamok által egyszerűen megküldött (de
         nem létrehozott) dokumentumokra kiterjed‑e az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése, elegendő azt megállapítani, hogy
         egy bank által a görög nemzeti hatóságok megbízásából készített kérdéses dokumentum egy tagállam számára készült.

      39     E körülményekre tekintettel azt a következtetést kell levonni, hogy az alperes nem követett el hibát, amikor a dokumentumot
         tagállamtól származónak minősítette.

      40     Egyébként jelen ügyben egyáltalán nem helytálló a felperes azon érve, amely szerint bármely harmadik személy megkerülheti
         az 1049/2001 rendelet alapján őt terhelő kötelezettséget azzal, hogy egészen egyszerűen megkér egy tagállamot arra, hogy küldje
         meg a dokumentumot az alperesnek. Már megállapítást nyert, hogy a Kohéziós Alapra vonatkozóan előterjesztett finanszírozási
         kérelem keretében jutott az alperes a kérdéses dokumentumhoz. A Kohéziós Alap keretében a Bizottságnak kizárólag a kedvezményezett
         tagállam a tárgyalópartnere. A projektek támogatása iránti kérelmeket kizárólag a kedvezményezett tagállam nyújtja be, következésképpen
         nem jutott volna el az alpereshez a kapott dokumentum, ha a görög hatóságok nem terjesztették volna elő a Kohéziós Alapra
         vonatkozó pénzügyi támogatás iránti kérelmüket.

      41     E megállapításokból következik, hogy az első jogalapot az Elsőfokú Bíróság elutasítja.
       A második jogalapról, amely szerint a Bizottság nem értékelte a tagállam által az elutasító véleményének alátámasztására kifejtett
            indokokat
       A felek érvei
      42     A felperes fenntartja, hogy az alperes megsértette az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdésének és a 2001/937 határozat
         5. cikke (4) bekezdésének szövegét és szellemét, amennyiben elmulasztotta értékelni a kért dokumentum hozzáférhetővé tételével
         kapcsolatban a görög állam által az elutasító véleményének alátámasztására kifejtett indokokat. Ezáltal az alperes tényleges
         vétójogot biztosított a tagállamnak a birtokában lévő dokumentum hozzáférhetővé tételével kapcsolatban.

      43     A felperes szerint az „egyeztetni” és a „kérni” igéknek az 1049/2001 rendelet 4. cikke (4) és (5) bekezdésében, valamint a
         2001/937 határozat 5. cikke (4) bekezdésében való alkalmazásából következik, hogy a tagállam által adott vélemény nem köti
         a Bizottságot. A „kérni” kifejezés nyilvánvaló jelentésével lenne ellentétes, ha a fent hivatkozott cikkeket úgy értelmeznék,
         hogy azok vétójogot biztosítanak a tagállamoknak a tőlük származó dokumentumok hozzáférhetővé tételére vonatkozóan.

      44     A felperes fenntartja, hogy az intézmények birtokában lévő dokumentumok hozzáférhetővé tételére vonatkozó határozatokat csak
         az intézmények hozhatják meg, és a hozzáférhetővé tétel megtagadását az intézményeknek kell megindokolni az 1049/2001 rendelet
         4. cikke (1)–(3) bekezdése alapján.

      45     A felperes megjegyzi, hogy a neki küldött két levélben az alperes a görög hatóságok elutasító véleményére és nagyon szűkszavúan
         az e hatóságok által az elutasító véleményük alátámasztására kifejtett indokokra hivatkozott. Semmi jele nem volt annak, hogy
         az alperes értékelte volna ezen indokokat. A megtámadott határozat még kevesebb információt tartalmaz a görög hatóságok által
         felhozott indokokra és ezen indokok Bizottság általi értékelésére vonatkozóan. A főtitkár egyszerűen a görög hatóságok által
         kifejtett elutasító véleményre hivatkozik.

      46     A felperes véleménye szerint az alperesnek értékelnie kellett volna a görög hatóságok által felhozott indokokat, és ezen értékelésének
         részleteit ismertetnie kellett volna a felperesnek küldött levelekben. Az alperes úgy járt el, mintha kötve lett volna a görög
         állam véleményéhez.

      47     A felperes szerint az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy a Bizottság bizonyos feltételek esetén megtagadja
         a hozzáférést. Ha e feltételek egyike teljesül, akkor a Bizottságnak meg kell tagadnia a hozzáférést. Ezzel ellentétben ugyanezen
         rendelet 4. cikkének (5) bekezdése nem azt írja elő, hogy a Bizottságnak meg kell tagadnia a hozzáférést, csak azt, hogy a
         tagállam kérheti ezt a megtagadást. E kérés teljesítése ezt követően a Bizottság mérlegelésére van bízva.

      48     A felperes kétségeinek ad hangot azzal kapcsolatban, hogy az iratokhoz való hozzáférés önálló szabályozásával rendelkező tagállamokban
         kötelező jellegűnek tekintenék a Bizottságnak a hozzáférés megtagadására vonatkozó kérelmét. Állítása szerint az alperes is
         elismeri, hogy ez nem így van, amennyiben megerősíti, hogy kérelmeit, „amennyire lehetséges”, figyelembe kell venni. Ez azt
         jelenti, hogy egy ilyen egyeztetés keretében kifejtett véleménye nem döntő, és nem is kötelező jellegű abban az esetben, ha
         annak meghatározásáról van szó, hogy nemzeti szinten engedélyezzék‑e, vagy sem a dokumentumhoz való hozzáférést.

      49     A felperes szerint, ha egy tagállam úgy tekintené, hogy köti őt az alperes álláspontja, akkor ez az állampolgári jogok nyilvánvaló
         korlátozását jelentené ebben a tagállamban, és az alperes valódi vétójogot szerezne, anélkül talán, hogy ismerné az adott
         nemzeti rendszert. Álláspontja szerint mindenesetre a tagállam mérlegelési jogkörrel rendelkezik a hozzáférés engedélyezésének
         módozatai tekintetében, annak érdekében, hogy összeegyeztethesse saját nemzeti rendszere követelményeit a szerző jogrendszerének
         követelményeivel. Analógia útján bár a tagállam kérheti, hogy a Bizottság tagadja meg a hozzáférést, az alperes mérlegelési
         jogkörrel rendelkezik annak érdekében, hogy a tagállammal egyetértésben meghatározhassa azt, hogy miként vegye figyelembe
         annak aggodalmait úgy, hogy közben biztosítsa a dokumentumokhoz való lehető legszélesebb körű hozzáférést.

      50     A tárgyalás során a felperes úgy érvelt, hogy az 1049/2001 rendelet 9. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy a minősített dokumentumok
         csak a kibocsátó hatóság hozzájárulásával tehetők hozzáférhetővé. Fenntartja, hogy ha a közösségi jogalkotó az említett rendelet
         4. cikkének (5) bekezdésében vétójogot kívánt volna biztosítani a tagállamoknak, akkor e rendelkezéshez hasonló fordulatot
         alkalmazott volna.

      51     Az alperes vitatja ezeket az érveket, és a jogalap elutasítását kéri.
       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      52     A jelen jogalapban rejlő kérdés az, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése annak előírásával, hogy egy tagállam
         kérheti egy intézménytől, hogy az előzetes beleegyezése nélkül ne tegye hozzáférhetővé a tőle származó dokumentumot, vétójogot
         biztosít‑e ezen tagállamnak, vagy hagy‑e mérlegelési jogkört az intézménynek.

      53     Emlékeztetni kell arra, hogy az 1049/2001 rendelet úgy rendelkezik, hogy elvben az intézményeknek valamennyi dokumentumot
         hozzáférhetővé kell tenniük a nyilvánosság számára [(11) preambulumbekezdés].

      54     A harmadik személyek dokumentumai esetén a rendelet 4. cikkének (4) bekezdése kötelezi az intézményeket az érintett harmadik
         személlyel való egyeztetésre annak megállapítása érdekében, hogy az ugyanezen rendelet 4. cikkének (1) vagy (2) bekezdésében
         felsorolt valamely kivétel alkalmazható‑e, kivéve ha egyértelmű, hogy a dokumentum hozzáférhetővé tehető, vagy nem tehető
         hozzáférhetővé. Ebből következik, hogy az intézmények nem kötelesek egyeztetni az érintett harmadik személlyel, ha egyértelmű,
         hogy a dokumentum hozzáférhetővé tehető, vagy nem tehető hozzáférhetővé. Minden egyéb esetben az intézményeknek egyeztetniük
         kell a kérdéses harmadik személlyel. Következésképpen a harmadik személyek dokumentumai esetében az érintett harmadik személlyel
         való egyeztetés, általános szabály szerint, előzetes feltétele az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdésében felsorolt
         hozzáférési kivételek alkalmazhatósága meghatározásának.

      55     Ráadásul az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése alapján az alperest terhelő, harmadik személlyel való egyeztetési
         kötelezettség nem érinti annak meghatározásához való jogát, hogy az említett rendelet 4. cikkének (1) és (2) bekezdésében
         meghatározott kivételek közül alkalmazható‑e valamelyik.

      56     Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdéséből ellenben az következik, hogy a tagállamokra külön bánásmód vonatkozik.
         Ez a rendelkezés biztosítja a tagállamnak azt a lehetőséget, hogy egy intézménytől azt kérje, hogy előzetes beleegyezése nélkül
         az intézmény ne tegye hozzáférhetővé a tőle származó dokumentumokat. Emlékeztetni kell arra, miként az a fenti 35. pontban
         is kifejtésre került, hogy ez a rendelkezés a 35. sz. nyilatkozatot ülteti át.

      57     Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése így a tagállamokat a többi harmadik személyétől eltérő helyzetbe hozza, mivel
         ebből a szempontból lex specialist fogalmaz meg. Ebből a rendelkezésből következik, hogy a tagállamnak lehetősége van vagy a dokumentum átadásakor, vagy azt
         követően azt kérni egy intézménytől, hogy az előzetes beleegyezése nélkül ne tegye hozzáférhetővé a tőle származó dokumentumot.
         Abban az esetben, ha a tagállam ilyen kérelmet terjeszt elő, az intézmény a dokumentum hozzáférhetővé tételét megelőzően köteles
         kikérni a tagállam előzetes beleegyezését. Ezen, e rendelkezéssel egyértelműen meghatározott, a tagállam előzetes beleegyezésének
         kikérésére vonatkozó, az intézményt terhelő kötelezettséget minden hatásától megfosztaná az, ha az intézmény az érintett tagállam
         ezzel ellentétes kifejezett kérésére ellenére határozhatna a dokumentum hozzáférhetővé tételéről. Ha az említett dokumentumhoz
         való hozzáférés megtagadására vonatkozó tagállami kérés ellenére az intézmény jogosult lenne a dokumentum hozzáférhetővé tételére,
         akkor a tagállam helyzete nem különbözne az átlagos harmadik személyek helyzetétől. Következésképpen, ellentétben a felperes
         által állítottakkal, a tagállam ez irányú kérése arra kötelezi az intézményt, hogy ne tegye hozzáférhetővé a kérdéses dokumentumot.
         Még ha, mint a jelen ügyben is, a tagállam nem is terjesztett elő ilyen kérést a dokumentum átadásakor, az intézmény akkor
         is jogosult kikérni a tagállam beleegyezését a dokumentum harmadik személyek részére történő hozzáférhetővé tételét megelőzően.
         Az intézmény ebben az esetben is köteles tiszteletben tartani a tagállam által előterjesztett, a hozzáférhetővé tétel megtagadására
         vonatkozó esetleges kérést.

      58     Meg kell jegyezni ebből a szempontból, hogy a tagállam nem köteles indokolni az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése
         alapján előterjesztett kérelmét, és egy ilyen kérelem előterjesztésekor az intézmény nem jogosult azt vizsgálni, hogy a tárgybeli
         dokumentum hozzáférhetővé tételének megtagadása indokolt‑e a közérdek szempontjából.

      59     Az intézmény feladata a tagállammal való egyeztetés az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdése 35. sz. nyilatkozattal összhangban
         álló alkalmazásának biztosítása, valamint az eljárás tárgyát képező dokumentumhoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében,
         lehetővé téve adott esetben annak a tagállamnak, amelytől a dokumentum származik, hogy a hozzáférhetővé tételhez beleegyezését
         adja. Ha ez a tagállam az egyeztetést követően az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján nem terjeszt elő kérelmet,
         akkor az intézmény feladata annak értékelése az említett rendelet 4. cikkének (4) bekezdése alapján, hogy a dokumentum hozzáférhetővé
         tehető‑e, vagy sem.

      60     Meg kell állapítani, hogy amennyiben egy tagállam az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján kérelmet terjesztett
         elő, akkor e tagállam azon vonatkozó nemzeti rendelkezéseit kell alkalmazni, amelyek a dokumentumokhoz való hozzáférési jogot,
         valamint egy esetleges jogorvoslat jogi kereteit határozzák meg. Következésképpen a nemzeti közigazgatási és igazságszolgáltatási
         hatóságok feladata a nemzeti jog alkalmazásával annak mérlegelése, hogy engedélyezni kell‑e a tagállamtól származó dokumentumokhoz
         való hozzáférést, valamint annak meghatározása, hogy lehet‑e, és ha lehet, akkor milyen terjedelemben, alkalmazni az érintettek
         jogorvoslati jogát.

      61     Végül a felperesnek a tárgyalás során felhozott azon érvével kapcsolatban, amely szerint, ha a közösségi jogalkotó az 1049/2001
         rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében vétójogot kívánt volna biztosítani a tagállamoknak, akkor az említett rendelet 9. cikke
         (3) bekezdésének rendelkezéshez hasonló fordulatot alkalmazott volna, meg kell állapítani, hogy ez utóbbi rendelkezés sajátos
         szabályokat alakít ki az intézményektől, a tagállamoktól, a harmadik országoktól vagy a nemzetközi szervezetektől származó
         titkos vagy bizalmas dokumentumok hatékony védelme érdekében az 1049/2001 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában
         meghatározott területeken, különösen a közbiztonság, valamint a védelmi és katonai ügyek területén. Ez a cikk meghatározza
         azokat a személyeket, akik e dokumentumok kezelésére jogosultak, és úgy rendelkezik, hogy a minősített dokumentumok csak a
         kibocsátó hatóság hozzájárulásával vehetők nyilvántartásba, illetőleg tehetők hozzáférhetővé. E szabályok különös jellegére
         figyelemmel meg kell állapítani, hogy nem áll fenn kapcsolat e cikk és az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése között,
         valamint hogy következésképpen ez utóbbi értelmezése érdekében nem lehet e rendelkezésre eredményesen hivatkozni. Valójában
         egy tagállam általi „TRÈS SECRET/TOP SECRET”, „SECRET” vagy „CONFIDENTIEL” minősítés elvben megfelel a dokumentumra vonatkozó
         hozzáférhetővé tételi tilalom megállapításának. Valamely tagállamtól származó más jellegű dokumentumok vonatkozásában egy
         ilyen tilalom csak a tagállam kifejezett kérése alapján állapítható meg.

      62     Az előző megállapításokra figyelemmel azt a következtetést kell levonni, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése
         alapján, amennyiben egy tagállam azt kéri egy intézménytől, hogy az előzetes beleegyezése nélkül ne tegye hozzáférhetővé a
         tőle származó dokumentumot, akkor az intézmény kötve van ehhez a kérelemhez. Következésképpen a felperes által felhozott második
         jogalap, amely szerint az alperes nem értékelte a kért dokumentum hozzáférhetővé tételével kapcsolatban a görög állam által
         az elutasító véleményének alátámasztására kifejtett indokokat, nem megalapozott.

       Az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó harmadik jogalapról
       A felek érvei
      63     A felperes fenntartja, hogy az EK 253. cikkben meghatározott követelményt megszegve az alperes a megtámadott határozat indokolására
         vonatkozó kötelezettség megsértésével jogi hibát követett el. Álláspontja szerint a görög állam által kifejtett indokok alperes
         általi értékelésének elmulasztása az indokolási kötelezettség megsértésének minősül.

      64     A felperes úgy érvel, hogy az eljárás tárgyát képező ügyben az alperes csak a görög állam által az elutasító véleményének
         alátámasztására kifejtett indokok ismertetésére szorítkozott. Az alperes által a felperesnek megküldött két levélben és különösen
         a megtámadott határozatban sehol nem szerepel a kért dokumentumhoz való hozzáférés engedélyezésének alperes általi megtagadására
         vonatkozó indokok kifejtése. Az alperes, mivel így járt el, nem biztosította a felperes számára, hogy megismerhesse a kért
         dokumentum hozzáférhetővé tétele megtagadásának alapjául szolgáló indokokat, és nem tette lehetővé a közösségi bíró számára,
         hogy felülvizsgálati jogkörét gyakorolja.

      65     Az alperes fenntartja, hogy a megtámadott határozat indokolása teljes volt, mivel abban kifejtette a dokumentumhoz való hozzáférés
         megtagadásának indokait, vagyis azt, hogy a nemzeti hatóságok azt kérték tőle, hogy ne tegye hozzáférhetővé a dokumentumokat.

       Az Elsőfokú Bíróság értékelése
      66     Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy egyedi határozat indokolási kötelezettségének célja
         az érintettnek elegendő tájékoztatás biztosítása annak eldöntéséhez, hogy a határozat megalapozott‑e, vagy hogy adott esetben
         valamilyen, az érvényességének vitatását lehetővé tevő hibája van, valamint annak lehetővé tétele, hogy a közösségi bíró gyakorolja
         a határozat jogszerűsége feletti kontrollját. E kötelezettség terjedelme a tárgybeli jogi aktus jellegétől és elfogadásának
         körülményeitől függ (az Elsőfokú Bíróság T‑551/93., T‑231/94–T‑234/94. sz., Industrias Pesqueras Campos és társai kontra Bizottság
         ügyben 1996. április 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑247. o.] 140. pontja, a T‑46/98. és a T‑151/98. sz., CCRE kontra
         Bizottság ügyben 2000. február 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑167. o.] 46. pontja, valamint a T‑80/00. sz., Associação
         Comercial de Aveiro kontra Bizottság ügyben 2002. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2465. o.] 35. pontja).

      67     A megtámadott határozatból következik, hogy az világosan jelzi, hogy az alperes egyeztetett a görög hatóságokkal, amelyek
         azt kérték, hogy a dokumentumot ne tegye hozzáférhetővé, és következésképpen így az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése
         alapján az említett dokumentumot nem tehette hozzáférhetővé.

      68     Ebből következik, hogy a megtámadott határozat indokolása teljes volt, mivel az kifejtette a dokumentumhoz való hozzáférés
         megtagadásának okát, vagyis a nemzeti hatóságok azon kérését, hogy ne tegye hozzáférhetővé a dokumentumot.

      69     Emlékeztetni kell ebből a szempontból arra, hogy a korábban megállapítottaknak megfelelően az intézmény kötve van a tagállam
         által az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (5) bekezdése alapján előterjesztett kérelemhez. E feltételek között az alperesnek
         nem volt lehetősége értékelni a görög állam által kifejtett indokokat.

      70     Végül, még ha az átláthatóságra törekedve az alperes közölte is a felperessel a tagállam által kifejtett indokokat, meg kell
         állapítani, hogy az alperesnek nem feladata elmagyarázni a felperesnek azon indokokat, amelyek alapján a kérdéses tagállam
         az 1049/2001 rendelet 4. cikke (5) bekezdését alkalmazva előterjesztette kérelmét, mivel ez a rendelkezés nem teszi kötelezővé
         a tagállamok számára, hogy e kérelmüket megindokolják.

      71     E megállapításokból következik, hogy a harmadik jogalap nem megalapozott.
       A negyedik jogalapról, amely szerint a Bizottság nem vizsgálta meg a kért dokumentumban szereplő információkhoz való részleges
            hozzáférés engedélyezésének lehetőségét
       A felek érvei
      72     A felperes fenntartja, hogy az alperes az 1049/2001 rendelet 4. cikke (6) bekezdésének megsértésével jogi hibát követett el
         azáltal, hogy nem vizsgálta meg a kért dokumentumban szereplő és a kivételekkel nem érintett információkhoz való részleges
         hozzáférés engedélyezésének lehetőségét.

      73     A felperes megjegyzi, hogy az alperes, kérelmével ellentétben, a Kohéziós Alap pénzügyi támogatása iránti kérelemnek a költség-haszon
         elemzés főbb aspektusainak rövid leírását tartalmazó részét, és nem a tanulmány teljes szövegét közölte vele. Ez a közlés
         nem felel meg az 1049/2001 rendelet 4. cikke (6) bekezdésében meghatározott követelményeknek, mivel ez a leírás nem képezi
         a kért dokumentum e rendelkezés értelmében vett részét.

      74     A felperes úgy érvel, hogy a tagállamnak a hozzáférés megtagadására irányuló kérelme ellenére, mivel az alperes köteles a
         lehető legszélesebb körű hozzáférést engedélyezni a dokumentumokhoz, meg kellett volna vizsgálnia a részleges hozzáférés engedélyezésének
         lehetőségét. Mivel az alperes még csak nem is vállalkozott annak meghatározására, hogy részleges hozzáférés engedélyezhető‑e,
         jogi hibát követett el (a fenti 29. pontban említett Tanács kontra Hautala ítélet 29. és 30. pontja, valamint a fenti 29. pontban
         említett Hautala kontra Tanács ítélet 85–88. pontja).

      75     Az alperes vitatja ezen érveket, és a jogalap elutasítását kéri.
       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      76     Az 1049/2001 rendelet 4. cikke (6) bekezdésének megfelelően, ha a fenti egy vagy több kivétel bármelyike a kért dokumentumnak
         csak egy részét érinti, a dokumentum fennmaradó részei hozzáférhetővé tehetők.

      77     A megtámadott határozat nem említi azt, hogy az alperes foglalkozott‑e a kért dokumentumhoz való részleges hozzáférés engedélyezésének
         lehetőségével. Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy miként arról a felperest is tájékoztatták, az érintett tagállam teljes
         mértékben tiltakozott a dokumentum egészének hozzáférhetővé tétele ellen. Mivel az alperes kötve volt ehhez a kérelemhez,
         ezért e dokumentumhoz való részleges hozzáférés sem volt lehetséges. E körülmények között meg kell állapítani, hogy az említett
         dokumentumhoz való részleges hozzáférés megtagadásának indokait ki nem mondottan, azonban szükségszerűen tartalmazta a tagállam
         kérelme.

      78     Ebből következően a jogalapot el kell utasítani.
      79     A fentebb kifejtettek teljességére figyelemmel a kereset egészét el kell utasítani.
       A költségekről
      80     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az alperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (harmadik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi a költségek viselésére.

               Azizi

               Jaeger

               Czúcz

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. március 17‑i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     M. Jaeger

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: angol.


A Törvényszék (negyedik tanács) 2013. november 12-i ítélete. # Gamesa Eólica, SL kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-245/12. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) november 7.-i ítélete: 2002. # Glencore Grain Ltd és Compagnie Continentale (France) SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés. # C-24/01. P. és C-25/01. P. sz. egyesített ügyek


title: A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2012. április 19‑i ítélete.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE kontra Európai Bizottság.#Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – Közösségi közbeszerzési eljárás – A Regionális Politikai Főigazgatóság informatikai rendszerének karbantartására irányuló szolgáltatásnyújtás – Valamely ajánlattevő ajánlatának elutasítása – Megsemmisítés iránti kereset – Egyenlő bánásmód – Indokolási kötelezettség – Lényeges eljárási szabályok megsértése – Nyilvánvaló értékelési hiba – Szerződésen kívüli felelősség.#T‑49/09. sz. ügy.

text:
      A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2012. április 19‑i ítélete – Evropaïki Dynamiki kontra Bizottság
      (T‑49/09. sz. ügy)
      „Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – Közösségi közbeszerzési eljárás – A Regionális Politikai Főigazgatóság informatikai rendszerének karbantartására irányuló szolgáltatásnyújtás – Valamely ajánlattevő ajánlatának elutasítása – Megsemmisítés iránti kereset – Egyenlő bánásmód – Indokolási kötelezettség – Lényeges eljárási szabályok megsértése – Nyilvánvaló értékelési hiba – Szerződésen kívüli felelősség”
      1.                     Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – A szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződés
            odaítélési eljárása keretében hozott, ajánlatot elutasító határozat – A kereset benyújtásakor a felperes rendelkezésére álló
            információkra tekintettel történő értékelés (EK 253. cikk; 1605/2002 tanácsi rendelet, 100. cikk, (2) bekezdés; 2342/2002
            bizottsági rendelet, 149. cikk, (2) bekezdés) (vö. 33–37., 45. pont)
      2.                     Az Európai Unió közbeszerzései – Közbeszerzési eljárás útján történő szerződéskötés – Az intézmények mérlegelési jogköre –
            Bírósági felülvizsgálat – Korlátok (vö. 56. pont)
      3.                     Eljárás – Pervezető intézkedések – Dokumentumok benyújtására történő felhívás – A kérelmező kötelezettségei (vö. 83. pont)
      4.                     Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények – A jogvita tárgyának megjelölése – A felhozott jogalapok rövid ismertetése (A
            Bíróság alapokmánya, 21. cikk, első bekezdés; a Törvényszék eljárási szabályzata, 44. cikk, 1. §, c) pont) (vö. 89., 90. pont)
      5.                     Az Európai Unió közbeszerzései – Közbeszerzési eljárás – Az ajánlattevőkkel szembeni egyenlő bánásmód tiszteletben tartására
            vonatkozó kötelezettség – Az esélyegyenlőség biztosításának, valamint az átláthatóság elve tiszteletben tartásának szüksége
            – Az átláthatósági kötelezettség terjedelme (vö. 107–110. pont)
      6.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Jogellenesség – Kár – Okozati összefüggés – Valamelyik feltétel hiánya – A kártérítési
            kereset egészének elutasítása (EK 288. cikk, második bekezdés) (vö. 127., 128. pont)
      Tárgy

               Egyrészt a Bizottság 2008. november 21‑i, a felperes által a REGIO‑A4‑2008‑01 számú, a Regionális Politikai Főigazgatóság
                  informatikai rendszerének karbantartására és fejlesztésére irányuló közbeszerzési eljárásban (HL 2008/S 117‑155067) benyújtott
                  ajánlatot elutasító határozatának, valamint a szerződést egy másik ajánlattevőnek odaítélő határozatának megsemmisítése iránti
                  kérelem, másrészt kártérítési kérelem.

            Rendelkező rész
      1)         A Törvényszék a keresetet elutasítja.
      2)         A Törvényszék az Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE‑t kötelezi a költségek
         viselésére.


A Bíróság január 19.-i ítélete: 1994. # SAT Fluggesellschaft mbH kontra Eurocontrol. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour de cassation - Belgium. # C-364/92. sz. ügy