title: A Bíróság (első tanács) 2005. december 15-i ítélete.#elleni büntetőeljárások Claude Nadin, Nadin-Lux SA (C-151/04) és Jean-Pascal Durré (C-152/04).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de police de Neufchâteau - Belgium.#Személyek és szolgáltatások szabad mozgása - Munkavállaló fogalma - Alá-fölérendeltség követelménye - Gépkocsi - Munkavállaló rendelkezésére bocsátás a munkáltató által - Külföldön nyilvántartásba vett jármű - Más tagállamban letelepedett munkáltató - Gépkocsi nyilvántartásba vétele és adóztatása.#C-151/04 és C-152/04. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑151/04. és C‑152/04. sz. egyesített ügyek
      Claude Nadin és társai
      ellen folyamatban lévő büntetőeljárások
      (A tribunal de police de Neufchâteau [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Személyek és szolgáltatások szabad mozgása – Munkavállaló fogalma – Alá‑fölérendeltség követelménye – Gépkocsi – Munkavállaló rendelkezésére bocsátás a munkáltató által – Külföldön nyilvántartásba vett jármű – Más tagállamban letelepedett munkáltató – Gépkocsi nyilvántartásba vétele és adóztatása”
      F. G. Jacobs főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. május 26.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2005. december 15.
      Az ítélet összefoglalása
      Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Korlátozások – Az államterületen lakóhellyel rendelkező önálló vállalkozót
            a más tagállamban letelepedett munkáltatója által a rendelkezésére bocsátott jármű nyilvántartásba vételére kötelező nemzeti
            szabályozás – Megengedhetetlenség – Igazolás – Hiány
      (EK  43. cikk)
      Ellentétes az EK 43. cikkel, ha valamely első tagállam nemzeti szabályozása az e tagállamban lakóhellyel rendelkező önálló
         vállalkozót az őt foglalkoztató, második tagállamban letelepedett társaság tulajdonában álló és a társaság által a rendelkezésére
         bocsátott jármű az első tagállamban való nyilvántartásba vételére kötelezi, amennyiben e járművet nem túlnyomórészt az első
         tagállam területén történő használatra szánják, és ténylegesen nem is így használják.

      Sem az adókikerülés elleni küzdelem, sem a visszaélések megelőzése, sem a megbízható azonosítás szükségessége, sem a közlekedésbiztonság,
         sem a környezetvédelmi politika nem igazolhat ilyen nyilvántartásba vételi kötelezettséget.

      (vö. 44‑45., 48‑49., 52., 55. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2005. december 15.(*)

      „Személyek és szolgáltatások szabad mozgása – Munkavállaló fogalma – Alá‑fölérendeltség követelménye – Gépkocsi – Munkavállaló rendelkezésére bocsátás a munkáltató által – Külföldön nyilvántartásba vett jármű – Más tagállamban letelepedett munkáltató – Gépkocsi nyilvántartásba vétele és adóztatása”
      A C‑151/04 és C‑152/04. sz. egyesített ügyekben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a tribunal de police de Neufchâteau
         (Belgium) a Bírósághoz 2004. március 25‑én érkezett 2004. január 16‑i határozataival terjesztett elő, az előtte

      Claude Nadin,
      a Nadin‑Lux SA (C‑151/04.)
      és
      Jean-Pascal Durré (C‑152/04.)
      ellen folyamatban lévő büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Schiemann, N. Colneric (előadó), J. N. Cunha Rodrigues és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. február 24‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       J.‑P. Durré képviseletében. J.‑F. Cartuyvels ügyvéd,
      –       a belga kormány képviseletében E. Dominkovits, meghatalmazotti minőségben, segítője B. van de Walle de Ghelcke ügyvéd,
      –       a finn kormány képviseletében T. Pynnä és A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Egyesült Királyság kormánya képviseletében C. White és K. Manji, meghatalmazotti minőségben, segítőjük P. Whipple barrister,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Martin és N. B. Rasmussen, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. május 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 10., EK 39., EK 43. és EK 49. cikk értelmezésére irányul.
      2       E kérelmeket a Belgiumban állandó lakóhellyel rendelkező C. Nadin és J.‑P. Durré ellen a más tagállamban letelepedett társaságok
         mint munkáltatóik által rendelkezésükre bocsátott társasági gépjárművek belgiumi nyilvántartásba vételét kötelezővé tévő belga
         szabályozás megsértése miatt folyamatban lévő két büntetőeljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3       Az EK 10. cikk kimondja:
      „A tagállamok az e szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása
         érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket. A tagállamok elősegítik a Közösség feladatainak teljesítését.

      A tagállamok tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti e szerződés célkitűzéseinek megvalósítását.”
      4       Az EK 39. cikk ekként rendelkezik:
      „(1)      A Közösségen belül biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását.
      (2)      A munkavállalók szabad mozgása magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését a
         tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka‑ és foglalkoztatási feltételek tekintetében.

      (3)      A közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra is figyelemmel, a munkavállalók szabad
         mozgása jogot biztosít a munkavállalónak arra, hogy:

      a)      tényleges állásajánlatokra jelentkezzen;
      b)      e célból a tagállamok területén szabadon mozogjon;
      c)      munkavállalás céljából valamely tagállamban tartózkodjon az adott tagállam állampolgárainak foglalkoztatására vonatkozó törvényi,
         rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően;

      d)      egy tagállamban történő alkalmazását követően a Bizottság által végrehajtási rendeletekben meghatározott feltételek mellett
         az adott tagállam területén maradjon.

      E cikk rendelkezései nem vonatkoznak a közszolgálatban történő foglalkoztatásra.”
      5       Az EK 43. cikk előírja:
      „Az alábbiakban megállapított rendelkezéseknek megfelelően tilos a valamely tagállam állampolgárainak egy másik tagállam területén
         történő szabad letelepedésére vonatkozó minden korlátozás. Ezt a rendelkezést azokra a korlátozásokra is alkalmazni kell,
         amelyek képviseletnek, fióktelepnek vagy leányvállalatnak egy tagállam valamely tagállamban letelepedett állampolgára által
         történő alapítására vonatkoznak.

      A szabad letelepedés magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására,
         vállalkozások, így különösen a 48. cikk második bekezdése szerinti társaságok alapítására és irányítására, a letelepedés országának
         joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek szerint, figyelemmel a tőkére vonatkozó fejezet rendelkezéseire is.”

      6       Az EK 49. cikk első bekezdése kimondja:
      „Az alábbiakban megállapított rendelkezéseknek megfelelően tilos a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó
         minden korlátozás a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösségnek nem abban a tagállamában letelepedettek,
         mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.”

       A nemzeti szabályozás
      7       A járműnyilvántartásról szóló, 2001. július 20‑i királyi rendelet (Moniteur belge, 2001. augusztus 8., 27031. o.) 1. cikke
         kimondja:

      „E rendelet alkalmazásában:
      […]
      27.      állandó létesítmény:
      –       olyan tartós és tényleges létesítmény, ahol jogi személy székhelye vagy központi ügyintézésének helye, vagy szervei ülésezésének
         és döntéshozatalának helye, vagy gazdasági tevékenységi körébe tartozó valamely tevékenység gyakorlásának helye, vagy e jogi
         személy nevében vagy javára eljáró természetes személy vagy személyek általi képviseletének helye található.”

      8       E rendelet 3. cikke ekként rendelkezik:
      „(1)      A Belgiumban lakóhellyel rendelkező személy köteles a Belgiumban forgalomba helyezni kívánt járművet a 6. cikk szerinti járműnyilvántartásba
         bejegyeztetni, akkor is, ha a jármű külföldi nyilvántartásba már be van jegyezve.

      Belgiumban lakóhellyel rendelkezik az a személy, aki a következő feltételek valamelyikének megfelel:
      a)      valamely belga település népesség‑nyilvántartásában szerepel;
      b)      természetes vagy jogi személyként a belga kereskedelmi vagy a belga kézműipari nyilvántartásban szerepel;
      c)      a belga kereskedelmi vagy kézműipari nyilvántartásban nem szereplő, nemzetközi, idegen vagy belga jog alapján vagy aszerint
         létesült jogi személyként Belgiumban állandó létesítménnyel rendelkezik, ahol a járművet kezelik vagy használják.

      (2)      Az alább felsorolt esetekben az (1) bekezdésben említett személy által forgalomba helyezett, külföldön nyilvántartásba vett
         jármű belgiumi nyilvántartásba vétele nem kötelező:

      […]
      2.      természetes személy által foglalkozásának gyakorlásához használt, e személlyel munkaviszonyt fenntartó külföldi tulajdonos
         nevén külföldön nyilvántartásba vett jármű; a hozzáadottérték‑adó tárgyában hatáskörrel rendelkező hatóság által kiállított
         igazolást [a továbbiakban: HÉA‑igazolás] a járműben kell tartani; a jármű használatának részletes szabályait a pénzügyminiszter
         állapítja meg.”

      9       A belga adóügyi igazgatás „Járműhasználat Belgiumban – Áthelyezési és át nem helyezési rendszer” című, 2000. május 3‑i 1/2000. sz.
         körlevelének 14. cikke előírja:

      „Az itt említett járművek olyan gépjárművek, amelyek nem felelnek meg a fenti 12. cikkben szereplő meghatározásnak. Ezek többek
         között személygépkocsik, vegyes gépkocsik, kisbuszok, terepjáró járművek stb.

      Ha ilyen járművet Belgiumban lakóhellyel rendelkező természetes személy más tagállamban letelepedett munkáltatója utasítására,
         foglalkozásának gyakorlásához használ, e járműre a hozzáadottérték‑adóról szóló törvény 12a. cikke (2) bekezdésének 7. pontja
         alapján az át nem helyezési rendszert kell alkalmazni, amennyiben a teljes behozatali vámmentességgel történő ideiglenes behozatal
         rendszere alkalmazható lenne, ha e járművet harmadik államból hoznák be Belgiumba. E jármű Belgiumban lakóhellyel rendelkező
         munkavállaló általi magánhasználata is megengedett, ha e magánhasználat a foglalkozásgyakorlási célú használathoz képest kiegészítő
         és esetleges jellegű, és e használatot a munkaszerződés megengedi.

      E jármű tekintetében az ideiglenes behozatal különös mentességi szabályai és az át nem helyezési rendszer csak a 15. cikkben
         kifejtett szigorú feltételek teljesülése esetén tekinthetők alkalmazandónak.”

      10     E körlevél 15. cikkében felsorolja az ideiglenes behozatalra való jogosultsághoz teljesítendő feltételeket, így többek között
         kimondja:

      „[…]
      b)      a járműnek a munkáltató tulajdonát kell képeznie. Bérelt vagy lízingelt járműnél azonban figyelemmel kell lenni a fenti 9. cikkre;
      […]
      f)      ha a jogosult vezető állású munkavállaló (a társaság vezető tisztségviselője vagy ügyvezetője), csak akkor hivatkozhat a különös
         szabályokra, ha munkavállalói jogállással rendelkezik, és következésképpen bizonyítja, hogy a társasággal tényleges alá‑fölérendeltségi
         viszonyban áll. Az alá‑fölérendeltségi viszony azt jelenti, hogy a vállalkozás vezetője bizonyítja, hogy a társaság által
         megbízott más személy vagy társasági szerv (igazgatóság, igazgatási bizottság, vezetői tanács, […]) olyan alárendeltségében
         áll, hogy azok döntéseire semmiféle befolyást nem gyakorolhat. Így az egyszemélyes társaságok tagjai, a társaság alapító tagjai
         és fő részvényesei a különös szabályok hatályából mindenképpen ki vannak zárva.”

      11     E körlevél 9. cikkének első mondata ekként rendelkezik:
      „Bérbe vagy lízingbe vett jármű külföldi munkáltató által Belgiumban lakóhellyel rendelkező olyan személy/munkavállaló részére
         történő rendelkezésre bocsátása esetén, akire az alábbi 14. és 15. cikkben kifejtett különös szabályok alkalmazhatók, e munkavállaló
         az arra előírt feltételek mellett és alakiságok betartásával igazolást kérhet.”

      12     Belgiumban különféle gépjármű után fizetendő díjak kötődnek szorosan a nyilvántartásba vételhez. Így a jármű után e tény folytán
         a jövedelemadóval egy tekintet alá eső díjakról szóló törvény (a továbbiakban: CTA) 94. cikke első bekezdésének 1. pontja
         alapján forgalomba helyezési adót kell fizetni.

      13     E rendelkezés előírja:
      „Az állam javára a jövedelemadóval egy tekintet alá eső díjat kell fizetni a következők után:
      1.      személygépkocsik, vegyes gépkocsik, kisbuszok és motorkerékpárok, amint azokat a gépjármű‑ és pótkocsi‑nyilvántartásról szóló
         jogszabályok meghatározzák, amennyiben e jogszabályok alapján kiadott forgalmi rendszámmal rendelkeznek vagy kell rendelkezniük,
         kivéve a »próba« és »kereskedelmi« rendszámot, valamint a nemzetközi rendszámon kívül az ideiglenes rendszámokat.”

      14     A CTA 99. cikkének (1) bekezdése e tekintetben kimondja:
      „A 94. cikk 1. pontjában említett járműveket akkor kell Belgiumban közúti forgalomba helyezettnek tekinteni, amikor az Office
         de la circulation routière nyilvántartásába azokat bejegyezték vagy be kellett volna jegyezni.”

      15     A CTA gépjármű‑forgalombahelyezési díjról szóló 21. cikke ekként rendelkezik:
      „A díj alanya a járműnyilvántartásba bejegyzett vagy kötelezően bejegyzendő személy, mindaddig, amíg a jármű e személy nevén
         szerepel, vagy a járműnek e személy nevén kell szerepelnie a Direction pour l’immatriculation des véhicules nyilvántartásában.

      Az (1) bekezdés értelmében jármű: a személygépkocsi, a vegyes gépkocsi, a vegyes lassú jármű, a kisbusz, a mentőgépkocsi,
         a motorkerékpár, a motoros tricikli, a motoros négykerekű jármű, a kistehergépkocsi, a lassú kistehergépkocsi, a hajószállító
         pótkocsi, a lakópótkocsi, a lakógépkocsi, a 3500 kg megengedett legnagyobb tömegű pótkocsi és félpótkocsi.”

       Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
       A C‑151/04. sz. ügy
      16     C. Nadin belga állampolgár, Belgiumban rendelkezik lakóhellyel, de Luxemburgban dolgozik a Nadin‑Lux SA társaság ügyvezetőjeként.
      17     C. Nadint Belgiumban a vám‑ és pénzügyőrség 2002. március 21‑én ellenőrizte, amikor a Luxemburgban letelepedett Crédit Lease SA
         társaság tulajdonát képező, Luxemburgban nyilvántartásba vett járművel közlekedett.

      18     A kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő büntetőeljárás során C. Nadin azt a vallomást tette, hogy a járművet
         a Nadin‑Lux SA társaság vette, hogy a megrendelőlapot ő írta alá, és hogy a járművet a Crédit Lease SA társaság fizette ki.
         Bérleti szerződéssel rendelkezett, amelynek időtartama 2000 januárjában kezdődött, és körülbelül 42 hónapra szólt.

      19     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozathoz mellékelt iratokból az is kitűnik, hogy az érintett kért HÉA‑igazolást, de
         annak kiadását megtagadták, mert az érintett az őt alkalmazó társaság vezető tisztségviselője.

      20     C. Nadint azzal vádolják, hogy 2002. március 21‑én foglalkozásának gyakorlásához a vele munkaviszonyt fenntartó külföldi tulajdonos
         nevén külföldön nyilvántartásba vett járművet anélkül használta, hogy a járműben HÉA‑igazolást tartott volna.

      21     C. Nadin arra hivatkozik, hogy őt közösségi munkavállalónak kell tekinteni.
       A C‑152/04. sz. ügy
      22     J.‑P. Durré belga állampolgár, Belgiumban rendelkezik lakóhellyel, de Luxemburgban dolgozik a Delisalade SA társaságnál.
      23     J.‑P. Durrét Belgiumban a vám‑ és pénzügyőrség 2002. március 15‑én ellenőrizte, amikor a Delisalade SA társaság nevén Luxemburgban
         nyilvántartásba vett járművel közlekedett.

      24     J.‑P. Durré az ellenőrzéskor felmutatta munkáltatójának a gépkocsi használatára vonatkozó igazolását, melyet a luxemburgi
         társadalombiztosítási szervezet ellenjegyzett. Az érintett és munkáltatója által kötött munkaszerződés kimondja, hogy az utóbbi
         járművet bocsát előbbi rendelkezésére, és hogy a jármű kiegészítő jelleggel magáncélra is használható. J.‑P. Durrének az ellenőrzéskor
         nem volt HÉA‑igazolása.

      25     A Delisalade SA kezdetben J.‑P. Durré által alapított egyszemélyes felelősségű társaság volt, majd 1997‑ben részvénytársasággá
         alakult, melyben az érintett kisebbségi részvényes és vezető tisztségviselő.

      26     J.‑P. Durrét azzal vádolják, hogy 2002. március 15‑én, Belgiumban lakóhellyel rendelkezve Belgiumban forgalomba helyezni kívánt,
         külföldi nyilvántartásba már bejegyzett járművet elmulasztott a járműnyilvántartásba bejegyeztetni.

      27     J.‑P. Durré is arra hivatkozik, hogy őt közösségi munkavállalónak kell tekinteni.
      28     E körülmények között a tribunal de police de Neufchâteau eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Ellentétes‑e az EK 10., az EK 39., az EK 43. és az EK 49. cikkel, ha valamely tagállam olyan intézkedést fogad el, amely
         a területén lakóhellyel rendelkező munkavállalót valamely jármű nyilvántartásba vételére kötelezi, noha e jármű a munkáltatójának,
         mint más tagállamban letelepedett, a munkavállalóval munkaviszonyt fenntartó társaságnak a tulajdonát képezi, ám a munkavállaló
         egyidejűleg részvényes, vezető tisztségviselő, ügyvezetéssel megbízott személy, vagy ehhez hasonló funkciót tölt be?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      29     A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, ellentétes‑e az EK 10., EK 39., EK 43. és EK 49. cikkel, ha a
         valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy köteles e tagállamban nyilvántartásba bejegyeztetni a rendelkezésére bocsátott,
         az őt foglalkoztató, más tagállamban letelepedett társaság tulajdonában álló járművet, amennyiben e munkavállaló munkaviszonyban
         is áll és egyben a társaság részvényese, vezető tisztségviselője vagy ügyvezetője is.

       A munkavállalói vagy önálló vállalkozói minőségről
      30     Míg a munkavállalók az EK 39. cikk, addig az önálló vállalkozók az EK 43. cikk hatálya alá tartoznak.
      31     Az EK 39. cikk értelmében vett munkaviszony lényeges jellemzője, hogy valaki, bizonyos ideig, más javára és irányítása alatt
         munkát végez, melynek ellenértékeként díjazásban részesül, ezért az alá‑fölérendeltségi viszony nélkül végzett tevékenység
         az EK 43. cikk értelmében vett önálló vállalkozói tevékenységnek minősül (lásd a C‑268/99. sz., Jany és társai ügyben 2001.
         november 20‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8615. o.] 34. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      32     Azt, hogy létezik‑e az alapügyekben alá‑fölérendeltségi viszony, vagy sem, nem a Bíróság feladata megítélni.
      33     Mivel a kérdéses jogszabályok a Belgiumban lakóhellyel rendelkező munkavállaló számára nyilvántartásba vételi kötelezettség
         előírása nélkül megengedik, hogy a más tagállamban letelepedett munkáltatója által rendelkezésére bocsátott, annak tulajdonát
         képező járművel közlekedjen Belgium területén, azt kell megvizsgálni, ellentétes‑e az EK 43. cikkel az önálló vállalkozók
         e lehetőségből való kizárása.

       Az önálló vállalkozók szabad mozgása korlátozásának fennállásáról
      34     Az EK‑Szerződés személyek szabad mozgására vonatkozó rendelkezései összességének célja, hogy a közösségi tagállamok állampolgárai
         számára megkönnyítse a Közösség területén belül bármilyen szakmai tevékenység gyakorlását, és azokkal ellentétes minden olyan
         intézkedés, amely az állampolgárokat hátrányosan érinti, amikor ezek egy másik tagállam területén kívánnak gazdasági tevékenységet
         gyakorolni (lásd a C‑464/02. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7943. o.]
         34. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      35     Az olyan rendelkezések, amelyek megakadályozzák valamely tagállam állampolgárait abban, vagy visszatartják őket attól, hogy
         a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorolva elhagyják származási országukat, e szabadság akadályai, még abban az esetben is,
         ha a munkavállalók állampolgárságától függetlenül alkalmazandók (a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott
         ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 96. pontja és a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 35. pontja).

      36     A Dániában lakóhellyel rendelkező munkavállaló számára a más tagállamban letelepedett munkáltatója által rendelkezésre bocsátott,
         annak tulajdonát képező jármű dániai nyilvántartásba vételének kötelezettségéről a Bíróság már megállapította, hogy az a munkavállalók
         szabad mozgása akadályának minősül (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 46. és 52. pontját).
         Kétségtelen, hogy az alapügyekben szereplő nyilvántartásba vételi kötelezettség is a személyek szabad mozgása akadályának
         minősül az önálló vállalkozók tekintetében.

      37     Ugyanis a Belgiumban lakóhellyel rendelkezők tekintetében az önálló vállalkozói tevékenységhez más tagállamokban való hozzáférést
         akadályozza, és így e személyeket visszatarthatja a szabad mozgáshoz való joguk gyakorlásától.

      38     A belga kormány állításával ellentétben a nyilvántartásba vételi kötelezettség nem veszti el akadály jellegét attól, hogy
         a más tagállamban letelepedett társaság a járművet Belgiumban a saját nevén nyilvántartásba vetetheti akár állandó létesítmény
         hiányában is, annak elkerülése érdekében, hogy a vezető tisztségviselő maga legyen köteles azt nyilvántartásba vetetni.

      39     Ilyen intézkedés csak az EK 46. cikk (1) bekezdésében kifejezetten szabályozott eltérési lehetőségek címén, vagy akkor lenne
         elfogadható, ha a Szerződéssel összeegyeztethető legitim célt szolgálna, és közérdekű kényszerítő indokok igazolnák. De még
         ebben az esetben is szükséges lenne, hogy az intézkedés alkalmazása kizárólag az elérni kívánt célkitűzés megvalósítására
         szorítkozzon, és ne terjedjen azon túl (lásd ennek megfelelően a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet
         53. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

       A személyek szabad mozgása korlátozásának igazoltságáról
      40     A jelen ügyben nem releváns kivételektől eltekintve a gépjármű‑adóztatásra vonatkozó szabályokat nem harmonizálták. A tagállamok
         így ezen a területen a közösségi jog tiszteletben tartásával szabadon gyakorolhatják adóztatási jogukat (a C‑451/99. sz.,
         Cura Anlagen‑ügyben 2002. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑3193. o.] 40. pontja).

      41     A fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 75–78. pontjából kitűnik, hogy a tagállam akkor írhat elő a
         más tagállamban letelepedett társaság tulajdonában álló és a tagállamban lakóhellyel rendelkező munkavállaló rendelkezésére
         bocsátott jármű nyilvántartásba vétele esetére díjfizetési kötelezettséget, ha e járművet túlnyomórészt az előbbi tagállam
         területén történő használatra szánják, vagy ténylegesen így használják.

      42     Annak megítélése, hogy az érintett munkavállalók így használták‑e a rendelkezésükre bocsátott járműveket, a nemzeti bíróság
         feladata.

      43     Nemleges válasz esetén az alapügyekben kérdéseshez hasonló nyilvántartásba vételi kötelezettség ellentétes a személyek szabad
         mozgásának elvével, és a jelen ügyekben a különösen a belga kormány által előadott érvelés sem igazolhat ilyen kötelezettséget.

      44     Először is, többek között a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 80. és 81. pontjából kitűnik, hogy
         a jelen ítélet 39. pontjában felsorolt feltételek hiányában az adókikerülés elleni küzdelem mint cél nem igazolhat díjat,
         és következésképpen az alapügyben kérdéseshez hasonló helyzetekben nyilvántartásba vételi kötelezettséget sem.

      45     A visszaélések megelőzését illetően a Bíróság ítélkezési gyakorlatából, többek között a C‑212/97. sz. Centros‑ügyben 1999.
         március 9‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑1459. o.) 24. pontjából az tűnik ki, hogy a tagállamnak jogában áll olyan intézkedéseket
         hozni, melyek célja annak megakadályozása, hogy néhány állampolgára a Szerződés alapján biztosított lehetőségekkel visszaélve
         megpróbálja a nemzeti jogszabályok alkalmazása alól kivonni magát, és hogy a jogalanyok a közösségi jogi rendelkezésekből
         visszaélésszerűen vagy csalárd módon előnyt szerezzenek.

      46     Azon körülmény alapján azonban, hogy a Belgiumban lakóhellyel rendelkező önálló vállalkozó a más tagállamban letelepedett
         munkáltatójának tulajdonát képező járművet használja Belgiumban, nem lehet általánosságban visszaélést feltételezni (lásd
         ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 67. pontját).

      47     Emellett a Bíróság korábban már kimondta, hogy az EK 39. és az EK 43. cikk ugyanolyan jogi védelmet biztosít (a C‑363/89. sz.
         Roux‑ügyben 1991. február 5‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑273. o.] 23. pontja).

      48     A megbízható azonosítás szükségességén alapuló érvet illetően fontos megállapítani azt, hogy a más tagállamban letelepedett
         társaság tulajdonában álló jármű tulajdonosa megbízható azonosításának biztosításához e jármű nyilvántartásba vételének kötelezővé
         tétele az e cél eléréséhez szükséges mértéken túlmegy. Ugyanis minden tagállam rendelkezik jármű‑nyilvántartási rendszerrel,
         ezért lehetségesnek tűnik valamely jármű tulajdonosának azonosítása, bármely tagállamban legyen is nyilvántartásba véve a
         jármű.

      49     A közlekedésbiztonságról szólva igaz ugyan, hogy az a személyek szabad mozgása akadályának igazolására alkalmas közérdekű
         kényszerítő indoknak minősül (lásd a fent hivatkozott Cura Anlagen‑ügyben hozott ítélet 59. pontját).

      50     Ha azonban a jármű műszaki vizsgálatát valamely tagállamban végezték, a gépjárművek és pótkocsijuk időszakos műszaki vizsgálatáról
         szóló tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1996. december 20‑i 96/96/EK tanácsi irányelv (HL 1997. L 46., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 7. fejezet, 2. kötet, 514. o.) 3. cikkének (2) bekezdésében kimondott egyenértékűség és kölcsönös elismerés
         elve megköveteli, hogy az összes többi tagállam elismerje az ezen alkalommal kiadott igazolást, ez azonban nem zárja ki kiegészítő
         vizsgálatok megkövetelhetőségét a saját területén történő nyilvántartásba vételhez, amennyiben e vizsgálatok ezen igazoláshoz
         nem voltak szükségesek (a fent hivatkozott Cura Anlagen‑ügyben hozott ítélet 62. pontja).

      51     Noha a Bíróság elismerte a saját területen történő nyilvántartásba vétel érdekében végezhető kiegészítő vizsgálatok lehetőségét,
         amennyiben e vizsgálatok a műszaki vizsgálati igazoláshoz nem voltak szükségesek, a kérdéses belga szabályozásból nem tűnik
         ki, hogy a kötelező nyilvántartásba vétel e közlekedésbiztonsági célt szolgálja.

      52     A környezetvédelmi politikán alapuló érvet illetően a fent hivatkozott Cura Anlagen‑ügyben hozott ítélet 68. pontjából kitűnik
         ugyan, hogy az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben szereplőhöz hasonló fogyasztási adó célja a jelentős üzemanyag‑fogyasztású
         járművek vásárlásának és birtoklásának akadályozása lehetett, ami pedig közérdek. Azonban egyrészt az Egyesült Királyság kormánya
         nem magyarázta el, hogyan védi a környezetet az alapügyekben kérdéseshez hasonló nyilvántartásba vételi kötelezettség, másrészt
         pedig a belga kormány a társasági tulajdonban álló jármű kötelező nyilvántartásba vételét lényegében pénzügyi okokkal indokolja.

      53     Ha a társaság tulajdonát képező járművet nem a jelen ítélet 41. pontjában kifejtett feltételek között használták, a kérdéses
         nyilvántartásba vételi kötelezettség még akkor sem igazolt, amennyiben az önálló vállalkozó kiegészítő jelleggel magáncélra
         is használhatja a társaság tulajdonát képező járművet (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet
         51. pontját).

      54     E körülmények között az EK 10. és az EK 49. cikket nem kell megvizsgálni.
      55     Az eddig kifejtettek összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre adandó válasz az, hogy ellentétes az EK 43. cikkel,
         ha valamely első tagállamnak az alapügyekben kérdéseshez hasonló nemzeti szabályozása az e tagállamban lakóhellyel rendelkező
         önálló vállalkozót az őt foglalkoztató, második tagállamban letelepedett társaság tulajdonában álló és a társaság által a
         rendelkezésére bocsátott jármű az első tagállamban való nyilvántartásba vételére kötelezi, amennyiben e járművet nem túlnyomórészt
         az első tagállam területén történő használatra szánják, és ténylegesen nem is így használják.

       A költségekről
      56     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Ellentétes az EK 43. cikkel, ha valamely első tagállamnak az alapügyekben kérdéseshez hasonló nemzeti szabályozása az e tagállamban
            lakóhellyel rendelkező önálló vállalkozót az őt foglalkoztató, második tagállamban letelepedett társaság tulajdonában álló
            és a társaság által a rendelkezésére bocsátott jármű az első tagállamban való nyilvántartásba vételére kötelezi, amennyiben
            e járművet nem túlnyomórészt az első tagállam területén történő használatra szánják, és ténylegesen nem is így használják.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság (első tanács) április 28.-i ítélete: 1999. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Az átültetés elmaradása. # C-250/98. sz. ügy


A Törvényszék (hatodik tanács) 2013. április 12-i ítélete. # Eesti Autorite Ühing kontra Európai Bizottság. # Verseny - Kartellek - Zeneművek interneten, műholdon keresztül történő nyilvános előadásával, illetve kábelen történő továbbközvetítésével kapcsolatos szerzői jogok - Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat - A földrajzi piac felosztása - A nemzeti közös jogkezelő társaságok közötti kétoldalú megállapodások - Több országra érvényes multirepertoár engedélyek kiadását kizáró összehangolt magatartás - Bizonyítás - Az ártatlanság vélelme. # T-416/08. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) július 15.-i ítélete: 1993. # GruSa Fleisch GmbH & Co. KG kontra Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Hamburg - Németország. # Export-visszatérítések. # C-34/92. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2009. július 16-i ítélete.#Jacques Damseaux kontra belga állam.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de première instance de Liège - Belgium.#A tőke szabad mozgása - Tőkejövedelmek adóztatása - A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény - A tagállamok EK 293. cikk szerinti kötelezettsége.#C-128/08. sz. ügy.

text:
      C‑128/08. sz. ügy
      Jacques Damseaux
      kontra
      État belge
      (a Tribunal de première instance de Liège [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A tőke szabad mozgása – Tőkejövedelmek adóztatása – A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény – A tagállamok EK 293. cikk szerinti kötelezettsége”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok
      (EK  234. cikk)
      2.        A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Adójogszabályok – Osztalékok adóztatása
      (EK 56. cikk)
      1.        A Bíróságnak az EK 234. cikk alapján nincs hatásköre arra, hogy megállapítsa a nemzeti adórendszerek párhuzamosságából eredő
         negatív hatások kiküszöbölése vagy enyhítése érdekében kötött kétoldalú egyezmények rendelkezéseinek valamely szerződő tagállam
         általi esetleges megsértését. A Bíróság nem vizsgálhatja meg a kapcsolatot egy nemzeti intézkedés és egy, a kettős adóztatás
         elkerüléséről szóló egyezmény rendelkezései között sem, mivel ez a kérdés nem tartozik a közösségi jog értelmezésének körébe.

      (vö. 22. pont)
      2.        Mivel a közösségi jog a jelen állapotában nem ír elő általános szempontokat a tagállamok közötti hatáskörmegosztást illetően
         az Európai Közösségen belüli kettős adóztatás elkerülése terén, nem ellentétes az EK 56. cikkel az olyan kétoldalú adóegyezmény,
         amelynek értelmében a valamely tagállamban letelepedett társaság által egy valamely más tagállambeli illetőségű részvényesnek
         fizetett osztalékok mindkét tagállamban megadóztathatók, és amely nem ír elő a részvényes illetősége szerinti tagállam terhére
         feltétlen kötelezettséget az ebből eredő kettős adóztatás megakadályozására.

      Ugyanis, a valamelyik tagállamban letelepedett társaság által a valamely más tagállambeli illetőségű részvényesnek fizetett
         osztalék jogi értelemben véve kettős adóztatás tárgya lehet, ha mindkét tagállam azt a lehetőséget választja, hogy gyakorolja
         adóügyi hatáskörét és az említett osztalékokat a részvényes oldalán megadóztatja. A tagállamok adóügyi hatáskörének párhuzamos
         gyakorlásából származó esetleges hátrányok, amennyiben az ilyen gyakorlat nem tartalmaz hátrányos megkülönböztetést, nem képeznek
         a Szerződés által tiltott korlátozást.

      E tekintetben, amikor mind az osztalék kifizetésének helye szerinti tagállam, mind a részvényes illetősége szerinti tagállam
         megadóztathatja az említett osztalékot, úgy tekinteni, hogy az említett kettős adóztatás megakadályozása szükségképpen az
         illetőség szerinti tagállam feladata, azt eredményezné, hogy a forráshely szerinti tagállamnak elsőbbsége lenne az ilyen típusú
         jövedelmek megadóztatásánál. Mégha az ilyen hatáskörmegosztás meg is felelne többek között a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési
         Szervezet (OECD) által kidolgozott, a jövedelem és a vagyon adóztatásáról szóló modellegyezményből kitűnő nemzetközi joggyakorlatnak,
         akkor sem kétséges, hogy a közösségi jog a jelen állapotában az ilyen esetekben nem ír elő általános szempontokat a tagállamok
         közötti hatáskörmegosztást illetően a Közösségen belüli kettős adóztatás elkerülése terén. Következésképpen, ugyan valamely
         tagállam nem hivatkozhat valamely kétoldalú egyezményre annak érdekében, hogy kivonja magát a Szerződésből eredő kötelezettségei
         alól, az a körülmény, hogy mind az osztalék kifizetésének helye szerinti tagállam, mind a részvényes illetősége szerinti tagállam
         megadóztathatja az említett osztalékot, nem jelenti azt, hogy az illetőség szerinti tagállam a közösségi jog értelmében köteles
         lenne megakadályozni azokat a hátrányokat, amelyek a két tagállam között ekként megosztott hatáskör gyakorlásából eredhetnek.

      (vö. 26., 27., 32–35. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. július 16.(*)

      „A tőke szabad mozgása – Tőkejövedelmek adóztatása – A kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény – A tagállamok EK 293. cikk szerinti kötelezettsége”
      A C‑128/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal de première instance
         de Liège (Belgium) a Bírósághoz 2008. március 28‑án érkezett, 2008. március 20‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Jacques Damseaux
      és
      az État belge
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits (előadó) és J.‑J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: R. Şereş tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. február 5‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        J. Damseaux képviseletében E. Traversa ügyvéd,
      –        a belga kormány képviseletében J.‑C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és J.‑C. Gracia, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. Bruni, meghatalmazotti minőségben, segítője: P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        a holland kormány képviseletében M. Noort, C. Wissels és Y. de Vries, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében L. Seeboruth és S. Ford, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és J.‑P. Keppenne, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 56. cikk és az EK 293. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a J. Damseaux és a belga adóhatóság között, azon osztalékok Belgiumban történő megadóztatása tárgyában folyamatban
         lévő eljárás keretében terjesztették elő, amelyeket J. Damseaux egy Franciaországban letelepedett társaságtól kapott, és amelyeket
         ez utóbbi tagállamban egyszer már megadóztattak.

       Jogi háttér
      3        A Belgium és Franciaország között a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint a jövedelemadók területén a kölcsönös közigazgatási
         együttműködés és jogsegély szabályainak megállapításáról szóló, 1964. március 10‑én megkötött, és az 1999. február 8‑án Brüsszelben
         aláírt záradékkal módosított egyezmény (a továbbiakban: francia–belga egyezmény) 15. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Azok a valamely szerződő államból származó osztalékok, amelyeket valamely másik szerződő államban illetékességgel rendelkezőnek
         fizetnek ki, ebben a másik államban adókötelesek.

      (2) Mindazonáltal a (3) bekezdés rendelkezéseinek sérelme nélkül, ezen osztalékok az osztalékot fizető társaság illetékessége
         szerinti Szerződő Államban, ezen állam jogszabályai alapján is adóztathatók, az így megállapított adó azonban nem haladhatja
         meg:[…]

      b)      az osztalékok bruttó összegének 15%‑át […]
      E bekezdés rendelkezései nem érintik a társaság adóztatását azon nyereség után, amelyből az osztalékot fizetik.
      […]
      (4) Hacsak nem a (3) bekezdés szerinti kifizetésben részesül, a franciaországi illetőségű társaságtól osztalékban részesülő
         belga illetőségű személy ezen osztalékok vonatkozásában kérheti az osztalékfizető társaság által adott esetben fizetett adó
         visszatérítését. Franciaország levonhatja a visszatérített összegekből a jelen cikk (2) bekezdésében meghatározott forrásadót,
         a visszatérített összegekhez kapcsolódó osztalékokra alkalmazandó mérték alapján.

      […]”.
      4        A francia–belga egyezmény 19. cikkének A. pontja kimondja, hogy:

      „A kettős adóztatást a következő módon kell elkerülni:
      A. Belgiumot illetően:
      (1)      A 15. cikk (2)–(4) bekezdésében meghatározott rendszerbe tartozó, tőkebefektetésből származó jövedelem és haszon, amely után
         forrásadót vetettek ki Franciaországban, és amelyet belga illetőségű, társasági adó alá tartozó társaságoknak fizettek, a
         francia nettó adóösszegre kivetett általános mértékű forrásadó erejéig a belga nemzeti jogszabályokban meghatározott feltételek
         mellett mentesül a társasági adó és az osztalékfizetésre kivetett adó alól.

      Az előző bekezdésben érintett és az egyéb belga illetőségűek által kapott jövedelmek és hasznok […] esetében, amelyek után
         Franciaországban forrásadót vetettek ki, a francia nettó adóösszeg után Belgiumban fizetendő adóból le kell vonni egyrészt
         az általános mértékű forrásadót, másrészt pedig a belga jogszabályokban meghatározott feltételekkel levonható külföldi adó
         – a nettó összeg legalább 15%‑át kitevő – átalányösszegét.

      A 15. cikk (2)–(3) bekezdésében meghatározott rendszer alá tartozó osztalékokat illetően, amelyeket belga illetőségű természetes
         személynek fizetett ki, az utóbbi a fent hivatkozott külföldi adóátalány beszámítása helyett e jövedelmek címén kérheti az
         adóelőlegnek a belga jogszabályokban meghatározott mértékben és szabályok szerinti beszámítását a belga illetőségű társaságok
         által kifizetett osztalékok javára, feltéve, hogy kérelmét az éves adóbevallás benyújtására meghatározott határidőn belül,
         írásban nyújtja be.

      […]”
      5        Az 1992. április 10‑i királyi rendelet által összehangolt, és az 1992. június 12‑i törvénnyel megerősített, jövedelemadóról
         szóló törvény (Moniteur belge, 1992. július 30‑i melléklete, a továbbiakban: CIR 1992) 171. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A 130–168. cikktől eltérve külön adóznak, kivéve ha az így kiszámított és az egyéb jövedelmekhez kapcsolódó adóval növelt
         adó meghaladja a hivatkozott rendelkezéseknek a teljes adóköteles jövedelemre való alkalmazásából eredő adót:

      […]
      2.a) 15%‑os mértékig
      […]
      b)      a 269. cikk (2) bekezdése 2. pontjában, (3) bekezdésében és (11) bekezdésében említett osztalékok”.
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      6        A belga illetőségű J. Damseaux a 2005 és 2007 közötti időszakban a franciaországi székhelyű Total részvénytársaságtól – amely
         társaságban 5463 darab részvénnyel rendelkezik – osztalékot kapott.

      7        Erre az osztalékra először 25%‑os forrásadót vetettek ki Franciaországban. A francia–belga egyezmény 15. cikkének (2) bekezdése
         alapján J. Damseaux kérhette e forrásadó egy részének visszatérítését úgy, hogy ezáltal végülis az említett osztalékokból
         Franciaországban mindössze 15% adó kerüljön ténylegesen levonásra.

      8        Az említett megadóztatás utáni, fennmaradó összegből Belgiumban 15%‑ot vontak le forrásadóként.

      9        Mivel J. Damseaux úgy vélte, hogy az ő francia eredetű osztalékát súlyosabban adóztatják, mint a belga eredetű osztalékokat,
         és mivel ő azt a lehetőséget választotta, hogy a Francia Köztársaság vonja le tőle a forrásadót, a Belga Királyságnak, mint
         illetőség szerinti tagállamnak, a kettős adóztatás elkerülése érdekében lehetővé kellene tennie a francia adónak a belga forrásadóba
         való beszámítását, vagy le kellene mondania a forrásadóról, ezért J. Damseaux panaszt nyújtott be a belga adóhatóság által
         a kifizetett osztalékkal kapcsolatban hozott állásfoglalással szemben.

      10      Mivel a belga adóhatóság elutasította az említett panaszt, azzal az indokkal, hogy a francia–belga egyezmény 15. cikke előírja
         az osztalékok mind Franciaországban, mind Belgiumban történő megadóztatását, J. Damseaux a liège‑i elsőfokú bírósághoz fordult.

      11      Az említett bíróság úgy véli, hogy mégha a belga illetőségű személyek helyzete objektíve összehasonlítható is, különféle adóztatási
         rendszerek alá tartoznak, aszerint, hogy Belgiumban letelepedett társaságtól vagy valamely másik tagállamban letelepedett
         társaságtól kapnak osztalékot. Ugyanis, mégha a külföldi társaság által belga illetőségű személynek fizetett osztalékok nemzetközi
         jogilag kettős adóztatás alá is tartoznak, a belga társaságok által belga illetőségű személyeknek fizetett osztalékok a CIR 1992
         171. cikke 2a. bekezdése b) pontjának értelmében kizárólag 15%‑os adó alá tartoznak, és nem vethetők kettős adóztatás alá.

      12      Miután kiemelte, hogy a francia–belga egyezmény nem képezte tárgyát a C‑513/04. sz., Kerckhaert és Morres ügyben 2006. november
         14‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑10967. o.) alapját képező előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek, a liège‑i elsőfokú
         bíróság rámutat, hogy az említett egyezmény a belga adójogszabályok részét képezi, és ebből következően annak a közösségi
         joggal összeegyeztethetőnek kell lennie. Az említett bíróság hangsúlyozza azt is, hogy a Belga Királyság nem tett semmilyen
         intézkedést az érintett osztalékok kettős adóztatásának megszüntetésére.

      13      E körülmények miatt a liège‑i elsőfokú bíróság az eljárás felfüggesztéséről határozott, és az alábbi kérdéseket terjesztette
         a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      Az [EK] 56. cikk[é]t úgy kell‑e értelmezni, hogy tilos a […] francia–belga egyezményből eredő olyan korlátozás, amely megengedi
         a Franciaországban letelepedett társaságok részvényei után járó osztalékok részleges kettős adóztatását, és amely ezen osztalékokat
         súlyosabban adóztatja meg a belga társaságok által belga illetőségű személyek részére fizetett osztalékokra alkalmazandó belga
         forrásadóhoz viszonyítva?

      2)      Az [EK] 293. cikk[é]t úgy kell‑e értelmezni, hogy [a Belga Királyság] jogellenesen járt el, mikor nem folytatott újabb tárgyalásokat
         [a Francia Köztársasággal] a Franciaországban letelepedett társaságok részvényei után kifizetett osztalékok kettős adóztatása
         elkerülésének új módszeréről?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      14      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra szeretne választ kapni, hogy ellentétes‑e az EK 56. cikkel az olyan kétoldalú
         adóegyezmény, amelynek értelmében a valamelyik tagállamban letelepedett társaság által a valamely más tagállambeli illetőségű
         részvényesnek fizetett osztalék mindkét tagállamban megadóztatható, anélkül, hogy a részvényes illetékessége szerinti tagállam
         megakadályozná az ebből eredő kettős adóztatást.

      15      A jelen esetben, a francia–belga egyezmény 15. cikke értelmében, a valamely szerződő államból származó osztalékok, amelyeket
         valamely másik szerződő államban illetékességgel rendelkezőnek fizetnek ki, ebben a másik államban adókötelesek, de abban
         a szerződő államban is megadóztathatók, ahol az osztalékot fizető társaság letelepedett, ezen adó azonban nem haladhatja meg
         az osztalék bruttó összegének 15%‑át.

      16      Bár a Franciaországban letelepedett társaságok által a belga illetőségű részvényeseknek fizetett osztalékok így mindkét tagállamban
         megadóztathatók, a francia–belga egyezményből, miként azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, úgy tűnik, hogy az tartalmaz
         a kettős adóztatás elkerülésére vonatkozó rendelkezéseket is.

      17      Ugyanis a francia–belga egyezmény 19. cikke A. pontja (1) bekezdésének második albekezdése szerint azon osztalékokat illetően,
         amelyek után Franciaországban forrásadót vetettek ki, a francia nettó adóösszeg után Belgiumban fizetendő adóból le kell vonni
         egyrészt az általános mértékű forrásadót, másrészt pedig a belga jogszabályokban meghatározott feltételekkel levonható külföldi
         adónak a nettó összeg legalább 15%‑át kitevő átalányösszegét. A francia–belga egyezmény említett 19. cikke A. pontja (1) bekezdésének
         harmadik albekezdése szerint a 15. cikk (2)–(3) bekezdésében meghatározott rendszer alá tartozó osztalékokat illetően, amelyeket
         belga illetőségű természetes személynek fizettek ki, az utóbbi a fent hivatkozott külföldi adóátalány beszámítása helyett
         e jövedelmek címén kérheti az adóelőlegnek a belga jogszabályokban meghatározott mértékben és szabályok szerinti beszámítását
         a belga illetőségű társaságok által kifizetett osztalékok javára, feltéve, hogy kérelmét az éves adóbevallás benyújtására
         meghatározott határidőn belül, írásban nyújtja be.

      18      E tekintetben a francia kormány úgy érvel, hogy mivel a francia–belga egyezmény célja és hatása azon kettős adóztatásnak az
         elkerülése, amelynek a tárgya a Franciaországban letelepedett társaság által belga részvényeseknek fizetett osztalék, ezért
         az első kérdésre nem kell választ adni.

      19      Az alapeljárás felperese szintén úgy véli, hogy a francia–belga egyezmény 19. cikke A. pontjának a Belga Királyság általi
         helyes alkalmazásának az volna a hatása, hogy elkerüli a belga illetőségű részvényeseknek fizetett francia osztalékok kettős
         adóztatását. A Belga Királyság azonban nem alkalmazza az említett 19. cikk A. pontját, hiszen a belga szabályozás már nem
         rendelkezik meghatározott százaléknyi összeg beszámításának lehetőségéről, ami szerinte nem csak a francia–belga egyezmény
         megsértését képezi, hanem az EK 56. cikk által tiltott, hátrányos megkülönböztetést is.

      20      Az EK 234. cikk alapján indított eljárásban nem a Bíróság feladata a francia–belga egyezmény 19. cikke A. pontjának értelmezése
         és az abból eredő kötelezettségek meghatározása, mivel ezen értelmezés a nemzeti bíróságok hatáskörébe tartozik.

      21      Ha ezen értelmezés keretében az említett nemzeti bíróság úgy ítéli meg, hogy a francia-belga egyezmény a Belga Királyság irányában
         kötelezettséget tartalmaz a kettős adóztatás átalányösszeg vagy adójóváírás útján megvalósítandó elkerülésére vonatkozóan,
         akkor e bíróság feladata, nemzeti jogának megfelelően, levonni az említett 19. cikk A. pontja alkalmazásának elmulasztásából
         eredő következményeket.

      22      Ugyanis az ítélkezési gyakorlatból következően a Bíróságnak az EK 234. cikk alapján nincs hatásköre arra, hogy megállapítsa
         a kettős adóztatás hatásainak kiküszöbölése vagy enyhítése érdekében kötött kétoldalú egyezmények rendelkezéseinek valamely
         szerződő tagállam általi esetleges megsértését (lásd ebben az értelemben a C‑298/05. sz. Columbus Container Services ügyben
         2007. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑10451. o.] 46. pontját). A Bíróság nem vizsgálhatja meg a kapcsolatot egy
         nemzeti intézkedés és egy olyan, a kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény rendelkezései között sem, mint amilyen az
         alapügyben szereplő kétoldalú adóegyezmény, mivel ez a kérdés nem tartozik a közösségi jog értelmezésének körébe (lásd ebben
         az értelemben a C‑141/99. sz. AMID‑ügyben 2000. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑11619. o.] 18. pontját, valamint
         a fent hivatkozott Columbus Container Services ügyben hozott ítélet 47. pontját).

      23      Ugyanakkor az első kérdés megfogalmazásából az következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság arra a vélelemre támaszkodik,
         hogy a francia–belga egyezmény fenntartja a jogi értelemben vett kettős adóztatást a Franciaországban letelepedett társaságok
         által a belga illetőségű részvényeseknek fizetett osztalékok tekintetében. Ebből következően az előterjesztő bíróság első
         kérdését úgy kell érteni, mint amely arra szeretne választ kapni, hogy ellentétes‑e az EK 56. cikkel az olyan kétoldalú adóegyezmény,
         mint az alapeljárásbeli, amelynek értelmében a valamely tagállamban letelepedett társaság által egy valamely más tagállambeli
         illetőségű részvényesnek fizetett osztalékok mindkét tagállamban megadóztathatók, és amely nem ír elő a részvényes illetősége
         szerinti tagállam terhére feltétlen kötelezettséget az ebből eredő kettős adóztatás megakadályozására.

      24      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban
         hatáskörüket a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd többek között a C‑446/03. sz., Marks & Spencer
         ügyben 2005. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10837. o.] 29. pontját; a C‑196/04. sz., Cadbury Schweppes és Cadbury
         Schweppes Overseas ügyben 2006. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7995. o.] 40. pontját; a C‑374/04. sz. Test
         Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11673. o.] 36. pontját,
         és a C‑379/05. sz. Amurta‑ügyben 2007. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑9569. o.] 16. pontját).

      25      Többek között az egyes tagállamoknak kell a közösségi jog tiszteletben tartásával megszervezniük a felosztott nyereség adóztatására
         vonatkozó rendszerüket, és ennek keretében meghatározniuk azt az adóalapot és adómértéket, amely az osztalékban részesülő
         befektetőre alkalmazandó (lásd többek között a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben
         hozott ítélet 50. pontját, a C‑446/04. sz. Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én hozott ítélet
         [EBHT 2006., I‑11753. o.] 47. pontját, és a C‑194/06. sz. Orange European Smallcap Fund ügyben 2008. május 20‑án hozott ítélet
         [EBHT 2008., I‑3747. o.] 30. pontját).

      26      Ebből egyrészt az következik, hogy a valamelyik tagállamban letelepedett társaság által a valamely más tagállambeli illetőségű
         részvényesnek fizetett osztalék jogi értelemben véve kettős adóztatás tárgya lehet, ha mindkét tagállam azt a lehetőséget
         választja, hogy gyakorolja adóügyi hatáskörét és az említett osztalékokat a részvényes oldalán megadóztatja.

      27      Másrészt, a Bíróság korábban már kimondta, hogy a tagállamok adóügyi hatáskörének párhuzamos gyakorlásából származó esetleges
         hátrányok, amennyiben az ilyen gyakorlat nem tartalmaz hátrányos megkülönböztetést, nem képeznek az EK‑Szerződés által tiltott
         korlátozást (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kerckhaert és Morres ügyben hozott ítélet 19., 20. és 24. pontját,
         valamint a fent hivatkozott Orange European Smallcap Fund ügyben hozott ítélet 41., 42. és 47. pontját).

      28      Jóllehet az Európai Közösségen belüli kettős adóztatás elkerülése szerepel a Szerződés célkitűzései között, megállapítandó,
         hogy a kapcsolt vállalkozások nyereségkiigazításával kapcsolatos kettős adóztatás megszüntetéséről szóló, 1990. július 23‑i
         egyezmény (HL L 225., 10. o.) kivételével a tagállamok erre vonatkozóan még nem kötöttek többoldalú egyezményt az EK 293. cikk
         alapján (lásd a C‑336/96. sz. Gilly‑ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2793. o.] 23. pontját).

      29      Ugyanígy, a különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, 1990.
         július 23‑i 90/435/EGK tanácsi irányelv (HL L 225., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 147. o.), valamint
         a megtakarításokból származó kamatjövedelem adóztatásáról szóló, 2003. június 3‑i 2003/48/EK tanácsi irányelv (HL L 157.,
         38. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 369. o.) kivételével a közösségi jog szintjén a mai napig semmilyen
         egységesítést vagy összehangolást célzó intézkedés nem született a kettős adóztatás elkerülése terén (lásd többek között a
         fent hivatkozott Orange European Smallcap Fund ügyben hozott ítélet 32. pontját).

      30      A közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak
         egyezményekben vagy egyoldalúan meghatározni adóztatási joghatóságuk megosztásának szempontjait, különösen a kettős adóztatás
         elkerülése érdekében (a fent hivatkozott Gilly‑ügyben hozott ítélet 24. és 30. pontja; a C‑307/97. sz. Saint‑Gobain ZN ügyben
         1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6161. o.] 57. pontja; a fent hivatkozott Amurta‑ügyben hozott ítélet 17. pontja,
         valamint az Orange European Smallcap Fund ügyben hozott ítélet 32. pontja). A tagállamok feladata meghozni a kettős adóztatást
         eredményező helyzetek megakadályozásához szükséges intézkedéseket, többek között a nemzetközi adóügyi gyakorlatban követett
         szempontok alkalmazásával (lásd a fent hivatkozott Kerckhaert és Morres ügyben hozott ítélet 23. pontját).

      31      Miként arra a jelen ítélet 15. pontjában rámutattunk, jelen esetben a Francia Köztársaság és a Belga Királyság közötti adóügyi
         hatáskörmegosztásnak megfelelően a Franciaországban letelepedett társaságok által a belga illetőségű részvényeseknek fizetett
         osztalékok mindkét tagállamban megadóztathatók.

      32      Abban az esetben, amikor mind az osztalék kifizetésének helye szerinti tagállam, mint a részvényes illetősége szerinti tagállam
         megadóztathatja az említett osztalékot, úgy tekinteni, hogy az említett kettős adóztatás megakadályozása szükségképpen az
         illetőség szerinti tagállam feladata, azt eredményezné, hogy a forráshely szerinti tagállamnak lenne elsőbbsége az ilyen típusú
         jövedelmek megadóztatásánál.

      33      Mégha az ilyen hatáskörmegosztás meg is felelne többek között a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) által
         kidolgozott, a jövedelem és a vagyon adóztatásáról szóló modellegyezményből és különösen annak 23B. cikkéből kitűnő nemzetközi
         joggyakorlatnak, akkor sem kétséges, hogy a közösségi jog a jelen állapotában az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló esetekben
         nem ír elő általános szempontokat a tagállamok közötti hatáskörmegosztást illetően a Közösségen belüli kettős adóztatás elkerülése
         terén (lásd a fent hivatkozott Kerckhaert és Morres ügyben hozott ítélet 22. pontját, valamint Columbus Container Services
         ügyben hozott ítélet 45. pontját).

      34      Következésképpen, ugyan valamely tagállam nem hivatkozhat valamely kétoldalú egyezményre annak érdekében, hogy kivonja magát
         a Szerződésből eredő kötelezettségei alól (lásd a C‑170/05. sz., Denkavit Internationaal és Denkavit France ügyben 2006. december
         14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11949. o.] 53. pontját, valamint a fent hivatkozott Amurta‑ügyben hozott ítélet 55. pontját),
         az a körülmény, hogy mind az osztalék kifizetésének helye szerinti tagállam, mind a részvényes illetősége szerinti tagállam
         megadóztathatja az említett osztalékot, nem jelenti azt, hogy az illetőség szerinti tagállam a közösségi jog értelmében köteles
         lenne megakadályozni azokat a hátrányokat, amelyek a két tagállam között ekként megosztott hatáskör gyakorlásából eredhetnek.

      35      E körülményekre tekintettel, és mivel a kérdést előterjesztő bíróság első kérdésének kizárólag a francia-belga egyezmény a
         tárgya, az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy mivel a közösségi jog a jelen állapotában az alapeljárás tárgyát képezőhöz
         hasonló esetekben nem ír elő általános szempontokat a tagállamok közötti hatáskörmegosztást illetően a Közösségen belüli kettős
         adóztatás elkerülése terén, nem ellentétes az EK 56. cikkel az olyan kétoldalú adóegyezmény, mint az alapeljárásbeli, amelynek
         értelmében a valamely tagállamban letelepedett társaság által egy valamely más tagállambeli illetőségű részvényesnek fizetett
         osztalékok mindkét tagállamban megadóztathatók, és amely nem ír elő a részvényes illetősége szerinti tagállam terhére feltétlen
         kötelezettséget az ebből eredő kettős adóztatás megakadályozására.

       A második kérdésről
      36      Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdést nem szükséges megválaszolni.

       A költségekről
      37      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Mivel a közösségi jog a jelen állapotában az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló esetekben nem ír elő általános szempontokat
            a tagállamok közötti hatáskörmegosztást illetően az Európai Közösségen belüli kettős adóztatás elkerülése terén, nem ellentétes
            az EK 56. cikkel az olyan kétoldalú adóegyezmény, mint az alapeljárásbeli, amelynek értelmében a valamely tagállamban letelepedett
            társaság által egy valamely más tagállambeli illetőségű részvényesnek fizetett osztalékok mindkét tagállamban megadóztathatók,
            és amely nem ír elő a részvényes illetősége szerinti tagállam terhére feltétlen kötelezettséget az ebből eredő kettős adóztatás
            megakadályozására.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


title: A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2010. december 16. # José Manuel Baena Grupo, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi formatervezési minta - Törlési eljárás - Ülő alakot ábrázoló lajstromozott közösségi formatervezési minta - Korábbi közösségi ábrás védjegy - Törlési ok - Egyéni jelleg - Eltérő összbenyomás - A 6/2002/EK rendelet 6. cikke és 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-513/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hetedik tanács) 2010. december 16‑i ítélete – Baena Grupo kontra OHIM – Neuman és Galdeano del Sel (ülő alak)
      (T‑513/09. sz. ügy)
      „Közösségi formatervezési minta – Törlési eljárás – Ülő alakot ábrázoló lajstromozott közösségi formatervezési minta – Korábbi közösségi ábrás védjegy – Törlési ok – Egyéni jelleg – Eltérő összbenyomás – A 6/2002/EK rendelet 6. cikke és 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi formatervezési minták – Megsemmisítési okok – Az egyéni jelleg hiánya – A vitatott, illetve a korábbi formatervezési minta által tett összbenyomás összehasonlítása (6/2002 tanácsi rendelet, 6. cikk,
         (1) bekezdés és 25. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 21–26. pont)

      Tárgy

               Az OHIM harmadik fellebbezési tanácsának egyrészről Herbert Neuman és Andoni Galdeano del Sel, másrészről pedig a José Manuel
                  Baena Grupo, SA közötti törlési eljárással kapcsolatban 2009. október 14‑én hozott határozata ellen (R 1323/2008‑3. sz. ügy)
                  benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A törlés iránti kérelemmel érintett közösségi formatervezési minta:

               A 000426895-0002. sz., „pólók, sapkák, reklámmatricák, nyomott anyagok díszítése, beleértve a reklámanyagokat is” tekintetében
                  bejegyzett közösségi formatervezési minta.

               A közösségi formatervezési minta jogosultja:

               José Manuel Baena Grupo, SA.

               A közösségi formatervezési minta törlését kérelmező felek:

               Herbert Neumann és Andoni Galdeano del Sel.

               A törlést kérelmező védjegye vagy formatervezési mintája:

               A nizzai osztályozás 25., 28. és 32. osztályába tartozó árukra vonatkozó, 1312651. sz. közösségi ábrás védjegy.

               A formatervezési minták megsemmisítési osztályának határozata:

               A megsemmisítési osztály a kérelemnek helyt adott, és a formatervezési mintát Törölte.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a megtámadott határozatot hatályon kívül helyezte, és a közösségi formatervezési mintáról szóló 6/2002
                  rendelet 60. cikkének (1) bekezdése értelmében ráruházott hatáskör alapján az ügyet érdemben bírálta el, és kimondta a közösségi
                  minta törlését.

      Rendelkező rész
      1)         A Törvényszék a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) harmadik fellebbezési tanácsának
            2009. október 14‑én hozott határozatát (R 1323/2008‑3. sz. ügy) hatályon kívül helyezi.
      2)         Az OHIM maga viseli saját költségeit, valamint a José Manuel Baena Grupo, SA részéről felmerült költségeket. Herbert Neuman
            és Andoni Galdeano del Sel maguk viselik saját költségeiket.


title: A Bíróság (első tanács) 2009. december 17-i ítélete.#Eva Martín Martín kontra EDP Editores SL.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Audiencia Provincial de Salamanca - Spanyolország.#85/577/EGK irányelv - 4. cikk - Fogyasztóvédelem - Üzlethelyiségen kívül kötött szerződések - Elállási jog - A kereskedő tájékoztatási kötelezettsége - A szerződés érvénytelensége - Megfelelő intézkedések.#C-227/08. sz. ügy.

text:
      C‑227/08. sz. ügy
      Eva Martín Martín
      kontra
      EDP Editores SL
      (az Audiencia Provincial de Salamanca [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „85/577/EGK irányelv – 4. cikk – Fogyasztóvédelem – Üzlethelyiségen kívül kötött szerződések – Elállási jog – A kereskedő tájékoztatási kötelezettsége – A szerződés érvénytelensége – Megfelelő intézkedések”
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – A fogyasztók védelme az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén – 85/577 irányelv – A fogyasztó
            elállási joga
      (85/577 tanácsi irányelv, 4. és 5. cikk, (1) bekezdés)
      Az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 85/577 irányelv 4. cikkével nem ellentétes,
         ha valamely nemzeti bíróság hivatalból érvénytelennek nyilvánítja az említett irányelv hatálya alá tartozó szerződést azzal
         az indokkal, hogy a fogyasztót nem tájékoztatták az elállási jogáról, jóllehet a fogyasztó ezen érvénytelenségre az illetékes
         nemzeti bíróságok előtt soha nem hivatkozott.

      E rendelkezés ugyanis egyrészről közérdeken alapszik, amely igazolhatja a nemzeti bíróság pozitív beavatkozását az üzlethelyiségen
         kívül kötött szerződések esetén a fogyasztó és a kereskedő között fennálló egyenlőtlen helyzet ellensúlyozása érdekében.

      Másrészről a szóban forgó szerződés érvénytelenségének megállapítására irányuló intézkedés a 85/577 irányelv 4. cikkének harmadik
         bekezdése értelmében „megfelelőnek” minősíthető, mivel olyan kötelezettség elmulasztását szankcionálja, amelynek a tiszteletben
         tartása alapvető jelentőségű a fogyasztó szerződési akaratának kialakulása és a közösségi jogalkotó által megkívánt védelmi
         szint megvalósulása szempontjából.

      A fenti következtetés azonban nem zárja ki, hogy az említett védelmi szintet olyan más intézkedések is biztosíthassák, mint
         például a szerződéstől való elállásra nyitva álló határidők újraindulása, amely lehetővé teszi a fogyasztó számára az irányelv
         5. cikkének (1) bekezdésében számára biztosított jog gyakorlását. Egyébiránt az eljáró nemzeti bíróság bizonyos körülmények
         között figyelembe veheti a fogyasztó azon szándékát is, hogy nem kívánja a szóban forgó szerződés érvénytelenségének megállapítását.

      (vö. 28., 34–36. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. december 17.(*)

      „85/577/EGK irányelv – 4. cikk – Fogyasztóvédelem – Üzlethelyiségen kívül kötött szerződések – Elállási jog – A kereskedő tájékoztatási kötelezettsége – A szerződés érvénytelensége – Megfelelő intézkedések”
      A C‑227/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Audiencia Provincial de Salamanca
         (Spanyolország) a Bírósághoz 2008. május 26‑án érkezett, 2008. május 20‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Eva Martín Martín
      és
      az EDP Editores SL
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök (előadó), az első tanács elnökeként eljárva, A. Borg Barthet és M. Ilešič bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. március 12‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az EDP Editores SL képviseletében J. M. Sanchez Garcia abogado,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében B. Plaza Cruz és J. López‑Medel Bascones, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Vidal Puig és W. Wils, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. május 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló,
         1985. december 20‑i 85/577/EGK tanácsi irányelv (HL L 372., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 262. o.;
         a továbbiakban: irányelv) 4. cikkének értelmezésére vonatkozik).

      2        E kérelmet az EDP Editores SL (a továbbiakban: EDP) és Eva Martín Martín között az utóbbi által – a lakóhelyén az EDP egyik
         képviselőjével megkötött szerződés aláírása során – vállalt kötelezettségek betartásának megtagadása kapcsán folyamatban lévő
         eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az irányelv negyedik, ötödik és hatodik preambulumbekezdése kimondja:

      „[…] a kereskedő üzlethelyiségén kívül megkötött szerződések jellegzetessége, hogy rendszerint a kereskedő a szerződéskötést
         kezdeményező fél, és a fogyasztó erre nincs felkészülve, illetve ezt nem várja; […] gyakran nem képes összehasonlítani az
         ajánlatban szereplő minőséget és árat más ajánlatokkal; […];

      […] a fogyasztó számára biztosítani kell a legalább hét napon belüli elállás jogát, hogy képes legyen felmérni a szerződésből
         származó kötelezettségeit;

      […] megfelelő intézkedésekkel kell gondoskodni arról, hogy a fogyasztót e mérlegelési időtartamról írásban tájékoztassák”.
      4        Az irányelv 1. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Az irányelv hatálya azokra a szerződésekre terjed ki, amelyek alapján a kereskedő árut szállít vagy szolgáltatást nyújt egy
         fogyasztó számára, és e szerződés megkötése:

      […]
      –      a kereskedő általi felkeresés alkalmával történik
      i)      a fogyasztó otthonában vagy egy másik fogyasztó otthonában;
      […]
      ha a felkeresés nem a fogyasztó kifejezett kívánságára történik.”
      5        Az irányelv 4. cikke értelmében:

      „Az 1. cikk rendelkezéseinek hatálya alá tartozó ügyletek esetében a kereskedőnek az 5. cikkben meghatározott időszakon belüli
         elállási jogról írásbeli tájékoztatót kell a fogyasztó rendelkezésére bocsátania, azon személy neve és címe megjelölésével
         együtt, akivel szemben ez a jog gyakorolható.

      Ezt a tájékoztatót dátummal és a szerződés azonosításához szükséges adatokkal kell ellátni. A tájékoztatót a fogyasztó rendelkezésére
         kell bocsátani:

      a)      az 1. cikk (1) bekezdése esetén a szerződés megkötésének időpontjában;
      […]
      A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy saját nemzeti jogszabályaik megfelelő fogyasztóvédelmi intézkedéseket tartalmazzanak,
         ha az ebben a cikkben említett tájékoztató nem áll rendelkezésre.”

      6        Az irányelv 5. cikke értelmében:

      „(1)      A fogyasztó számára biztosítani kell a jogot, hogy a nemzeti jogban előírt eljárás szerint egy értesítés elküldésével visszavonja
         kötelezettségvállalásának következményeit a 4. cikk rendelkezéseiben említett tájékoztató kézhezvételének napjától számított
         hét napnál nem rövidebb időszakon belül. […]

      (2)      Az értesítés elküldése a fogyasztót a felmondott szerződés hatálya alatt vállalt minden kötelezettség alól mentesíti.”
      7        Az említett irányelv 8. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Ez az irányelv nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy az irányelv által érintett területeken a fogyasztók védelme
         szempontjából kedvezőbb rendelkezéseket fogadjanak el vagy tartsanak fenn.”

       A nemzeti szabályozás
      8        Az irányelvet üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekről szóló, 1991. november 21‑i 26/1991. törvény (BOE, 283/1991. sz., 1991. november 26.) ülteti át a spanyol jogba.

      9        Az említett törvény 3. cikke kimondja:

      „(1)      Az 1. cikkben említett szerződést, illetve szerződési ajánlatot írásban kell rögzíteni, két példányban, csatolva hozzá a dátummal,
         továbbá a fogyasztó saját kezű aláírásával ellátott elállási nyilatkozat formanyomtatványát.

      (2)      A szerződési okiratnak közvetlenül a fogyasztó aláírásának fenntartott rész felett, kiemelt betűtípussal szedve tartalmaznia
         kell azt az egyértelmű és pontos utalást, hogy ez utóbbinak joga van elállnia a megrendeléstől, valamint e jog gyakorlásának
         előfeltételeit és következményeit.

      (3)      Az elállási nyilatkozatnak világosan feltüntetett módon tartalmaznia kell az »elállási nyilatkozat« megnevezést, tartalmaznia
         kell a nyilatkozat címzettjének nevét és címét, valamint a szerződésben szereplő adatokat és a szerződő felek nevét.

      (4)      A szerződés aláírását követően a vállalkozó vagy a nevében eljáró személy a fogyasztó részére átadja a szerződés egy példányát,
         valamint az elállási nyilatkozat formanyomtatványát.

      (5)      Az e cikkben említett kötelezettségek teljesítésének megtörténtét a vállalkozónak kell bizonyítania.”
      10      A 26/1991. törvény 4. cikke tartalmazza a 3. cikkben felsorolt rendelkezések megsértésének következményeit, és az alábbiak
         szerint rendelkezik:

      „Az előző cikkben előírt rendelkezések megsértésével kötött szerződést vagy az azok megsértésével tett ajánlatot a fogyasztó
         kérésére érvénytelennek kell tekinteni.

      A vállalkozó nem hivatkozhat az érvénytelenségre, kivéve, ha a teljesítés meghiúsulása kizárólag a fogyasztónak róható fel.”
      11      Az említett törvény 9. cikke értelmében:

      „Az e törvény által a fogyasztónak biztosított jogokról való lemondás semmis. A fogyasztóra nézve kedvezőbb rendelkezést tartalmazó
         szerződéses kikötések viszont érvényesek maradnak.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      12      E. Martín Martín 2003. május 20‑án lakóhelyén szerződést kötött az EDP egyik képviselőjével tizenöt könyv, öt DVD és egy DVD‑lejátszókészülék
         megvásárlásáról. E termékeket 2003. június 2‑án adták át a részére.

      13      Mivel az EDP nem kapta meg az áru vételárát, a Juzgado de Primera Instancia n° 1 de Salamanca előtt fizetési meghagyás kibocsátása
         iránti kérelmet terjesztett elő E. Martín Martín ellen 1861,52 euró, annak törvényes kamatai és az eljárási költségek megfizetése
         iránt.

      14      Mivel az említett bíróság 2007. június 14‑i ítéletével kötelezte az alperest a követelt összeg megfizetésére, az alperes fellebbezést
         nyújtott be az Audiencia Provincial de Salamanca előtt.

      15      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban az Audiencia Provincial de Salamanca először is úgy véli, hogy megállapítható
         a szóban forgó szerződés érvénytelensége, mivel az alperest nem tájékoztatták megfelelően arról, hogy az áru átadását követő
         hét napon belül visszavonhatja kötelezettségvállalását, sem pedig e joga gyakorlásának feltételeiről és következményeiről.
         Az említett bíróság ugyanakkor megemlíti, hogy E. Martín Martín – sem az elsőfokú bíróság előtt, sem a fellebbezési eljárás
         során – semmilyen érvénytelenségi okra nem hivatkozott.

      16      Márpedig, tekintettel arra a körülményre, hogy a 26/1991. törvény 4. cikke szerint a 3. cikkben meghatározott feltételek megsértésével
         kötött szerződés érvénytelenségének megállapítását a fogyasztónak kell kérnie, és hogy a spanyol jog szerint a polgári jogi
         jogvitákban általában az úgynevezett „kérelemre történő eljárás elve” („de justicia rogada”) alkalmazandó, amelynek alapján
         a bíróság nem vizsgálhatja hivatalból a felek által fel nem hozott tényeket, bizonyítékokat és állításokat, az Audiencia Provincial
         de Salamanca bizonytalan a tekintetben, hogy az elsőfokú határozat ellen benyújtott fellebbezés tárgyában történő döntéshozatal
         céljából kizárólag az ellentmondási és a fellebbezési eljárás során felhozott jogalapokat kell figyelembe vennie, vagy ellenkezőleg,
         az irányelv rendelkezései lehetővé teszik számára, hogy hivatalból kimondja a szerződés esetleges érvénytelenségét.

      17      E körülmények között az Audiencia Provincial de Salamanca az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Az EK 153. cikket – az EK 3. cikkel és az EK 95. cikkel, valamint az Európai Unió (2000. december 7‑én, Nizzában kihirdetett)
         Alapjogi Chartájának (HL C 364., 1. o.) 38. cikkével, továbbá az irányelvvel, különösen annak 4. cikkével összefüggésben –
         úgy kell‑e értelmezni, hogy azok lehetővé teszik az elsőfokú ítélet elleni fellebbezést elbíráló bíróság számára az említett
         irányelv hatálya alá tartozó szerződés érvénytelenségének hivatalból történő megállapítását olyan esetben, amikor az érvénytelenségre
         az alperes fogyasztó sem a fizetési meghagyással szembeni ellentmondás szakában, sem a szóbeli tárgyaláson, sem a fellebbezésben
         nem hivatkozott?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      18      Kérdésével az Audiencia Provincial de Salamanca lényegében arra kíván választ kapni, hogy az irányelv 4. cikkét úgy kell‑e
         értelmezni, hogy az lehetővé teszi a nemzeti bíróság számára, hogy hivatalból hivatkozzon az említett rendelkezés megsértésére,
         és megállapítsa az említett irányelv hatálya alá tartozó szerződés érvénytelenségét azzal az indokkal, hogy a fogyasztót nem
         tájékoztatták elállási jogáról, jóllehet ezen érvénytelenségre a fogyasztó az illetékes nemzeti bíróságok előtt soha nem hivatkozott.

      19      A fenti kérdés megválaszolása érdekében először is emlékeztetni kell arra, hogy közösségi jog főszabály szerint nem írja elő
         a nemzeti bíróságok számára, hogy hivatalból hivatkozzanak a közösségi rendelkezések megsértésére alapított jogalapra, amennyiben
         e jogalap vizsgálatával túllépnék a felek által körülhatárolt jogvita kereteit, és más tényeket és körülményeket vennének
         alapul, mint amelyekre az említett rendelkezések alkalmazásában érdekelt fél a kérelmét alapította (lásd ebben az értelemben
         különösen a C‑430/93. sz., van Schijndel és van Veen ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4705. o.] 22. pontját,
         valamint a C‑222/05‑C‑225/05. sz., Weerd és társai egyesített ügyekben 2007. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑4233. o.]
         36. pontját).

      20      A nemzeti bíróság hatáskörének ilyen korlátozását az az elv indokolja, miszerint az eljárást a feleknek kell kezdeményezniük,
         és ebből következően a bíróság csak kivételes esetekben, közérdekből járhat el hivatalból (lásd a fent hivatkozott van Schijndel
         és van Veen ügyben hozott ítélet 21. pontját, valamint a Weerd és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 35. pontját).

      21      Ezért először is azt kell meghatározni, hogy az alapeljárásban szóban forgó közösségi rendelkezés, azaz az irányelv 4. cikke
         olyannak tekinthető‑e, mint amely ilyen közérdeken alapszik.

      22      E tekintetben utalni kell arra, hogy az irányelv célja – ahogyan az különösen a negyedik és az ötödik preambulumbekezdéséből
         következik – a fogyasztó védelme a szerződés üzlethelyiségen kívüli megkötésének sajátos körülményeiből származó kockázatokkal
         szemben (a C‑412/06. sz. Hamilton‑ügyben 2008. április 10‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2383. o.] 32. pontja), mivel e szerződések
         jellegzetessége, hogy rendszerint a kereskedő a szerződéskötést kezdeményező fél, és a fogyasztó erre semmilyen módon nincs
         felkészülve, és különösen nem képes összehasonlítani a rendelkezésre álló különböző ajánlatokban szereplő minőséget és árat.

      23      A fenti egyenlőtlen helyzetre tekintettel nyújt védelmet az irányelv a fogyasztó részére azáltal, hogy mindenekelőtt elállási
         jogot biztosít a javára. E jog közelebbi célja ugyanis az üzlethelyiségen kívüli házalás eredményeként a fogyasztót ért hátrány
         ellensúlyozása, legalább hétnapos időtartamon keresztül biztosítva számára azt a lehetőséget, hogy felmérhesse a szerződésből
         származó kötelezettségeket (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Hamilton‑ügyben hozott ítélet 33. pontját).

      24      Az irányelv – annak érdekében, hogy megerősítse a fogyasztó védelmét az utóbbit készületlenül érő helyzetben – 4. cikkében
         a fentieken kívül előírja, hogy a kereskedő írásban tájékoztassa a fogyasztót a szerződéstől való elállásra vonatkozó jogáról,
         valamint e jog gyakorlásának feltételeiről és módjáról.

      25      Végül az irányelv 5. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy az említett legalább hétnapos határidő azon a napon kezdődik,
         amikor a fogyasztó a kereskedőtől az említett tájékoztatást megkapja. Ezen előírás magyarázata – ahogyan azt a Bíróságnak
         alkalma volt pontosítani – az a megfontolás, hogy ha a fogyasztó nem szerzett tudomást az elállási jog fennállásáról, gyakorolni
         sem tudja azt (a C‑481/99. sz. Heininger‑ügyben 2001. december 13‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9945. o.] 45. pontja).

      26      Másképpen fogalmazva, az irányelv által létrehozott védelmi rendszer nem csupán azt feltételezi, hogy a fogyasztó, mint a
         jogviszony gyengébbik fele, jogosult a szerződéstől való elállásra, hanem azt is, hogy jogairól tudomást szerez oly módon,
         hogy azokról írásban kifejezetten tájékoztatják.

      27      Meg kell tehát állapítani, hogy az irányelv 4. cikkében szereplő tájékoztatási kötelezettség az irányelv általános összefüggését
         tekintve központi helyet foglal el, és az – ahogyan arra a főtanácsnok indítványának 55. és 56. pontjában rámutatott – az
         elállási jog hatékony gyakorlásának, ily módon a közösségi jogalkotó szándékának megfelelő fogyasztóvédelem hatékony érvényesülésének
         alapvető biztosítéka.

      28      Az ilyen rendelkezés következésképpen közérdeken alapszik, amely a jelen ítélet 20. pontjában említett ítélkezési gyakorlat
         értelmében igazolhatja a nemzeti bíróság pozitív beavatkozását az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztó
         és a kereskedő között fennálló egyenlőtlen helyzet ellensúlyozása érdekében.

      29      E feltételek mellett figyelembe kell venni, hogy amennyiben a fogyasztót nem tájékoztatták megfelelően elállási jogáról, az
         eljáró nemzeti bíróság hivatalból hivatkozhat az irányelv 4. cikkében szereplő előírások megsértésére.

      30      Mivel ez bizonyított, annak érdekében, hogy válaszolni lehessen az Audiencia Provincial de Salamanca által feltett kérdésre,
         másodsorban pontosítani kell azokat a következményeket, amelyek az említett jogsértésből, különösen pedig az eljáró nemzeti
         bíróság azon lehetőségéből eredhetnek, hogy a szóban forgó tájékoztatási kötelezettség megsértésével kötött szerződést érvénytelennek
         nyilvánítsa.

      31      E vonatkozásban a Bíróságnak alkalma volt pontosítani, hogy – bár az irányelv 4. cikkének harmadik bekezdése szerint a tagállamok
         feladata szabályozni a tájékoztatási kötelezettség megsértésének következményeit – a magánszemélyek közötti jogvitában eljáró
         nemzeti bíróságok a nemzeti jogrend valamennyi szabályát kötelesek minden lehetséges módon az irányelv szövegét és célját
         figyelembe véve úgy értelmezni, hogy az irányelv célkitűzésével összhangban lévő eredményre jussanak (lásd ebben az értelemben
         különösen a C‑350/03. sz. Schulte‑ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑9215. o.] 69., 71. és 102. pontját).

      32      Ezen összefüggésben egyrészről meg kell említeni, hogy az irányelv 4. cikkének harmadik bekezdésében szereplő „megfelelő fogyasztóvédelmi
         intézkedések[…]” fogalma elismeri a nemzeti hatóságok mérlegelési mozgásterét a tájékoztatás elmaradása következményeinek
         meghatározása vonatkozásában, amennyiben azzal az irányelv céljával összhangban élnek annak érdekében, hogy a fogyasztók számára
         megőrizzék – az adott ügy sajátos körülményeihez képest megfelelő feltételek mellett – elismert védelmet.

      33      Másrészről arra is emlékeztetni kell, hogy az irányelv minimumharmonizációt hajt végre, amennyiben 8. cikke értelmében nem
         akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy az általa érintett területeken a fogyasztók védelme szempontjából kedvezőbb rendelkezéseket
         fogadjanak el vagy tartsanak fenn (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Hamilton‑ügyben hozott ítélet 48. pontját).

      34      E feltételek mellett a kérdést előterjesztő bíróság által tervezetthez hasonló – a szóban forgó szerződés érvénytelenségének
         megállapítására irányuló – intézkedés az említett 4. cikk harmadik bekezdésének értelmében „megfelelőnek” minősíthető, mivel
         olyan kötelezettség elmulasztását szankcionálja, amelynek a tiszteletben tartása – a jelen ítélet 26.és 27. pontjában említetteknek
         megfelelően – alapvető jelentőségű a fogyasztó szerződési akaratának kialakulása és a közösségi jogalkotó által megkívánt
         védelmi szint megvalósulása szempontjából.

      35      Végül pontosítani kell, hogy egyrészről a fenti következtetés nem zárja ki, hogy az említett védelmi szintet olyan más intézkedések
         is biztosíthassák, mint például a szerződéstől való elállásra nyitva álló határidők újraindulása, amely lehetővé teszi a fogyasztó
         számára az irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében számára biztosított jog gyakorlását. Másrészről az eljáró nemzeti bíróság
         bizonyos körülmények között figyelembe veheti a fogyasztó azon szándékát is, hogy nem kívánja a szóban forgó szerződés érvénytelenségének
         megállapítását (lásd analógia útján a C‑243/08. sz. Pannon GSM ügyben 2009. június 4‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem
         tették közzé] 33. pontját).

      36      A fenti megfontolások összességére tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 4. cikkével nem
         ellentétes, ha valamely nemzeti bíróság hivatalból érvénytelennek nyilvánítja az említett irányelv hatálya alá tartozó szerződést
         azzal az indokkal, hogy a fogyasztót nem tájékoztatták az elállási jogáról, jóllehet a fogyasztó ezen érvénytelenségre az
         illetékes nemzeti bíróságok előtt soha nem hivatkozott.

       A költségekről
      37      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1985. december 20‑i 85/577/EGK tanácsi irányelv
            4. cikkével nem ellentétes, ha valamely nemzeti bíróság hivatalból érvénytelennek nyilvánítja az említett irányelv hatálya
            alá tartozó szerződést azzal az indokkal, hogy a fogyasztót nem tájékoztatták az elállási jogáról, jóllehet a fogyasztó ezen
            érvénytelenségre az illetékes nemzeti bíróságok előtt soha nem hivatkozott.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


A Bíróság (hatodik tanács) november 7.-i ítélete: 2002. # Eila Päivikki Maaheimo. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tarkastuslautakunta - Finnország. # C-333/00. sz. ügy


A Bíróság 1994. május 3-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # C-47/93. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) november 21.-i ítélete: 1989. # Mathilde Becker és Josyane Starquit kontra Európai Parlament. # Tisztviselők. # C-41/88. és C-178/88. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (negyedik tanács) június 7.-i ítélete: 1984. # Siegfried Zelger kontra Sebastiano Salinitri. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberlandesgericht München - Németország. # # 129/83. sz. ügy


A Bíróság március 31.-i ítélete: 1998. # Francia Köztársaság és Société commerciale des potasses et de l'azote (SCPA) és Entreprise minière et chimique (EMC) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # C-68/94. és C-30/95. sz. egyesített ügyek