title: A Bíróság (nyolcadik tanács) 2009. április 30-i ítélete.#Lidl Magyarország Kereskedelmi bt kontra Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Fővárosi Bíróság - Magyarország.#Áruk szabad mozgása - Rádióberendezések és távközlő végberendezések - A megfelelőség kölcsönös elismerése - Más tagállamban székhellyel rendelkező gyártó által kiadott megfelelőségi nyilatkozat el nem ismerése.#C-132/08. sz. ügy.

text:
      C‑132/08. sz. ügy
      Lidl Magyarország Kereskedelmi Bt.
      kontra
      a Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa
      (a Fővárosi Bíróság [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Áruk szabad mozgása – Rádióberendezések és távközlő végberendezések – A megfelelőség kölcsönös elismerése – Más tagállamban székhellyel rendelkező gyártó által kiadott megfelelőségi nyilatkozat el nem ismerése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Rádióberendezések és távközlő végberendezések, valamint megfelelőségük kölcsönös elismerése – 1999/5
            irányelv
      (1999/5 európai parlamenti és tanácsi irányelv)
      2.        Jogszabályok közelítése – Általános termékbiztonság – 2001/95 irányelv
      (2001/95 európai parlamenti és tanácsi irányelv)
      3.        Áruk szabad mozgása – Eltérések – Jogszabályok közelítéséről szóló irányelvek megléte – Joghatások
      (EK 28. és EK 30. cikk; 1999/5 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk)
      1.        A rádióberendezésekről és a távközlő végberendezésekről, valamint a megfelelőségük kölcsönös elismeréséről szóló 1999/5 irányelv
         értelmében a tagállamok nem írhatják elő a rádióberendezést forgalomba hozó személy számára, hogy megfelelőségi nyilatkozatot
         nyújtson be, ha az adott berendezést annak valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező gyártója ellátta CE‑jelöléssel,
         és kiállította róla a megfelelőségi nyilatkozatot. Az 1999/5 irányelv ugyanis a CE‑jelöléssel ellátott készülékekhez a megfelelőség
         vélelmét kapcsolja. E jelölés azt fejezi ki, hogy a szóban forgó készülékek ezen irányelv minden rendelkezésének megfelelnek,
         beleértve az irányelv által a készülékekre előírt megfelelőségértékelési eljárást. Következésképpen a CE‑jelölésű termékeket
         anélkül lehet forgalomba hozni, hogy előzetes engedélyezésnek vagy bármely olyan egyéb eljárásnak vetnék őket alá, amely a
         megfelelőségi jelölést feltüntetni köteles személyek számának megsokszorozására irányul.

      (vö. 26., 28., 33. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az általános termékbiztonságról szóló 2001/95 irányelv nem alkalmazható, amikor valamely személynek a rádióberendezésre vonatkozó
         megfelelőségi nyilatkozat kiállítására irányuló kötelezettségét érintő kérdések megítéléséről van szó. Ami a tagállamok említett
         irányelv értelmében vett azon lehetőségét illeti, hogy a megfelelőségi nyilatkozat bemutatásán kívüli egyéb kötelezettségeket
         írhatnak elő a rádióberendezések forgalmazása során, a terméket forgalmazó személy csak az ezen irányelv 2. cikkének e) pontjában
         meghatározott feltételek mellett tekinthető a termék gyártójának, illetve a 2. cikk f) pontjában meghatározott feltételek
         mellett a termék forgalmazójának. A gyártót és a forgalmazót csak a 2001/95 irányelvben rájuk külön‑külön előírt kötelezettségek
         terhelik.

      (vö. 40. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        Ha valamely kérdéskört közösségi szinten harmonizáltan szabályoztak, minden erre vonatkozó nemzeti intézkedést e harmonizációs
         intézkedés rendelkezései, nem pedig az EK 28. és az EK 30. cikk alapján kell megítélni. Az 1999/5 irányelv hatálya alá tartozó
         területeken a tagállamoknak maradéktalanul be kell tartaniuk ezen irányelv rendelkezéseit, és nem tarthatnak fenn azzal ellentétes
         nemzeti rendelkezéseket. Amennyiben egy tagállam úgy véli, hogy valamely harmonizált szabványnak történő megfelelés nem biztosítja
         azt, hogy a készülék megfeleljen az 1999/5 irányelvben előírt alapvető követelményeknek, amelyekre az említett szabvány szándékoltan
         vonatkozik, az érintett tagállam az ezen irányelv 5. cikkében előírt eljárást köteles követni. Ellenben a tagállam valamely
         korlátozás igazolásaként hivatkozhat az 1999/5 irányelv által harmonizált területen kívüli indokokra. Ilyen esetben a tagállam
         csak az EK 30. cikkben felsorolt indokok valamelyikére vagy a közérdek feltétlenül érvényesítendő követelményeire hivatkozhat.

      (vö. 46. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2009. április 30.(*)

      „Áruk szabad mozgása – Rádióberendezések és távközlő végberendezések – A megfelelőség kölcsönös elismerése – Más tagállamban székhellyel rendelkező gyártó által kiadott megfelelőségi nyilatkozat el nem ismerése”
      A C‑132/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Fővárosi Bíróság (Magyarország)
         a Bírósághoz 2008. április 2‑án érkezett, 2008. március 11‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Lidl Magyarország Kereskedelmi Bt.
      és
      a Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz tanácselnök (előadó), Juhász E. és G. Arestis bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Lidl Magyarország Kereskedelmi Bt. képviseletében Kölcsey‑Rieden R. ügyvéd,
      –        a magyar kormány képviseletében Fazekas J., Somssich R. és Szíjjártó K., meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében T. Materne, meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében W. Wils és Sipos A., meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a rádióberendezésekről és a távközlő végberendezésekről, valamint a megfelelőségük
         kölcsönös elismeréséről szóló, 1999. március 9‑i 1999/5/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 91., 10. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 13. fejezet, 23. kötet, 254. o.), az általános termékbiztonságról szóló, 2001. december 3‑i 2001/95/EK
         európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2002. L 11., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 447. o.),
         valamint az EK 30. cikk értelmezésére irányul.

      2        Ezt a kérelmet a Lidl Magyarország Kereskedelmi Bt. (a továbbiakban: Lidl), valamint a Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa
         (a továbbiakban: Hatóság) között egy belgiumi székhelyű társaság által gyártott rádióberendezés Lidl általi magyarországi
         forgalmazásának a Hatóság által történt megtiltása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
       Az 1999/5 irányelv
      3        Az 1999/5 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen határozza meg az irányelv hatályát:

      „Ez az irányelv szabályozási keretet teremt a rádióberendezések és távközlő végberendezések Közösségben történő forgalomba
         hozatala, szabad mozgása és üzembe helyezése számára.”

      4        Az 1999/5 irányelv 2. cikke értelmében:

      „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában a következő meghatározások érvényesek:
      a)      »készülék«: olyan berendezés, amely rádióberendezés vagy távközlő végberendezés, vagy mindkettő együtt;
      […]
      c)      »rádióberendezés«: olyan távközlési termék vagy egy termék lényeges alkotórésze, amely földfelszíni vagy műholdas távközlés
         céljára kiosztott spektrum felhasználásával képes rádióhullámok adása, illetve vétele útján távközlésre;

      d)      »rádióhullámok«: a 9 kHz és 3000 GHz frekvenciák közötti elektromágneses hullámok, amelyek mesterséges irányítás nélkül terjednek
         a térben;

      […]”
      5        Ami azokat az alapvető biztonsági követelményeket illeti, amelyeknek a készülékeknek meg kell felelniük, ezen irányelv 3. cikkének
         (1) bekezdése előírja:

      „A következő alapvető követelményeket kell alkalmazni valamennyi készülékre vonatkozóan:
      a)      a felhasználó és más személyek egészségének és biztonságának a védelme, beleértve a 73/23/EGK irányelvben szereplő biztonsági
         követelményekre vonatkozó célkitűzéseket is, de feszültségkorlátozás nélkül;

      b)      a 89/336/EGK irányelvben szereplő elektromágneses megfelelőségre vonatkozó védelmi követelmények.”
      6        Az 1999/5 irányelv 5. cikke kimondja:

      „(1)      Ha egy készülék megfelel […] a vonatkozó harmonizált szabványnak vagy részszabványnak, […], a tagállamok feltételezik, hogy
         a készülék megfelel a 3. cikkben említett harmonizált szabványok vagy részszabványok hatálya alá tartozó alapvető követelményeknek.

      (2)      Ha egy tagállam vagy a Bizottság úgy véli, hogy a harmonizált szabványoknak történő megfelelés nem biztosítja azt, hogy a
         készülék megfeleljen a 3. cikkben említett alapvető követelményeknek, amelyekre az említett szabványok szándékoltan vonatkoznak,
         a Bizottság vagy az érintett tagállam az ügyet a [távközlési megfelelőségértékelési és piacfelügyeleti bizottság] elé viszi.

      (3)      […] A bizottsággal folytatott konzultációt követően […] a Bizottság visszavonhatja a harmonizált szabványokat egy közleménynek
         az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában [való] közzétételével.”

      7        Az 1999/5 irányelv 6. cikkének (1) és (4) bekezdése előírja:

      „(1)      A tagállamok biztosítják, hogy a készüléket csak akkor hozzák forgalomba, ha az megfelel a 3. cikkben meghatározott alapvető
         követelményeknek és ezen irányelv egyéb vonatkozó rendelkezéseinek, valamint ha megfelelően helyezik üzembe, tartják karban
         és a rendeltetésének megfelelően használják. A forgalomba hozatal tekintetében a készülék nem tartozik egyéb nemzeti rendelkezések
         hatálya alá.

      […]
      (4)      Az olyan frekvenciasávot használó rádióberendezések esetében, amelyek használata a Közösségben nem harmonizált, a gyártó vagy
         annak a Közösségben letelepedett meghatalmazottja, vagy a forgalomba hozatalért felelős személy értesíti az adott tagállamban
         a spektrum kezelésért felelős nemzeti hatóságot arról a szándékáról, hogy ilyen berendezést kíván a nemzeti piacon forgalomba
         hozni.

      Ezt az értesítést legalább négy héttel a forgalomba hozatal előtt kell megküldeni, és tartalmaznia kell a berendezés rádiótechnikai
         jellemzőit […] és a IV. vagy V. mellékletben említett bejelentett szerv azonosító számát.”

      8        Az 1999/5 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A tagállamok a területükön nem tiltják meg, nem korlátozzák vagy gátolják a VII. mellékletben említett CE‑jelölést viselő
         készülék forgalomba hozatalát és üzembe helyezését, mert e jelölés azt igazolja, hogy a készülék megfelel ezen irányelv összes
         rendelkezésének […]. Ez nem sérti a 6. cikk (4) bekezdésének, a 7. cikk (2) bekezdésének és a 9. cikk (5) bekezdésének a rendelkezéseit.”

      9        Ami a CE‑megfelelőségi jelölést illeti, az 1999/5 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének első bekezdése kimondja:

      „Az összes vonatkozó alapvető követelménynek megfelelő berendezés a VII. mellékletben szereplő CE‑jelölést viseli. A jelölés
         a gyártó, annak a Közösségben letelepedett meghatalmazottja vagy a készülék forgalomba hozatalaláért felelős személy felelősségére
         kerül a készülékre.”

       A 2001/95 irányelv
      10      A 2001/95 irányelv 1. cikke a következőképpen határozza meg az irányelv célját és hatályát:

      „(1)      Ennek az irányelvnek a célja annak biztosítása, hogy a forgalomba hozott termékek biztonságosak legyenek.
      (2)      Ezt az irányelvet a 2. cikk a) pontjában meghatározott valamennyi termékre alkalmazni kell. Ennek az irányelvnek a rendelkezéseit
         az érintett termékek biztonságát azonos céllal szabályozó közösségi jogszabályok különös rendelkezéseinek hiányában kell alkalmazni.

      Amennyiben a termékek közösségi jogszabályok által megállapított különleges biztonsági előírások hatálya alá tartoznak, ezt
         az irányelvet kizárólag az említett előírások hatálya alá nem tartozó szempontok, veszélyek vagy veszélykategóriák tekintetében
         kell alkalmazni. […]”

      11      A 2001/95 irányelv 2. cikkének a), e) és f) pontja előírja:

      „Ezen irányelv alkalmazásában:
      a)      termék: minden olyan termék – ideértve a szolgáltatással összefüggésben nyújtott terméket is –, amelyet fogyasztóknak szántak,
         vagy nem a fogyasztóknak szántak, de amelyet a fogyasztók ésszerűen előrelátható feltételek mellett valószínűsíthetően használnak,
         és üzleti tevékenység folyamán ellenszolgáltatás fejében vagy anélkül, új, használt vagy újrafeldolgozott állapotban szállítottak
         vagy bocsátottak rendelkezésre.

      […]
      e)      gyártó:
      i.      a terméknek a Közösség területén székhellyel rendelkező előállítója, vagy bármely más személy, aki magát – nevének, védjegyének
         vagy más megkülönböztető jegyének a terméken történő elhelyezésével – előállítóként jelöli meg, vagy a termék újracsomagolását
         végző személy;

      ii.      a termék Közösség területén székhellyel nem rendelkező előállítójának a képviselője, illetve a Közösség területén székhellyel
         rendelkező képviselő hiányában a termék importőre;

      iii.      az értékesítési láncban hivatásszerűen részt vevő más szereplő, amennyiben tevékenysége a termék biztonsági jellemzőit befolyásolhatja;
      f)      forgalmazó: olyan, az értékesítési láncban hivatásszerűen részt vevő szereplő, akinek tevékenysége a termék biztonsági jellemzőit
         nem befolyásolja”.

      12      A 2001/95 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A tagállamok biztosítják, hogy a gyártók és a forgalmazók oly módon teljesítsék az ennek az irányelvnek az alapján őket terhelő
         kötelezettségeket, hogy a forgalmazott termékek biztonságosak legyenek.”

      13      Ugyanezen irányelv 8. cikke (2) bekezdésének első és második bekezdése kimondja:

      „Amikor a tagállamok illetékes hatóságai az (1) bekezdésben előírt, különösen a d)–f) pontban említett intézkedéseket hoznak,
         a Szerződésnek és különösen annak 28. és 30. cikkének megfelelően járnak el oly módon, hogy az intézkedéseket a veszély súlyosságával
         arányos módon, és az elővigyázatosság elvének megfelelő figyelembevételével hajtsák végre.

      Ebben az összefüggésben a tagállamok illetékes hatóságai ösztönzik a gyártóknak és a forgalmazóknak az ennek az irányelvnek
         és különösen a III. fejezetnek az alapján őket terhelő kötelezettségekkel összhangban tett önkéntes lépéseit, ideértve – adott
         esetben – a szakmai szabályzatok megalkotását is.”

       A nemzeti jog
      14      Az elektronikus hírközlésről szóló 2003. évi C. törvény 118. §‑ának 32. pontja szerint:

      „E törvény alkalmazásában:
      […]
      32. Gyártó: az a gazdálkodó szervezet, amely felel a berendezés tervezéséért, gyártásáért, csomagolásáért, jelöléséért és forgalomba
         hozataláért, függetlenül attól, hogy ezeket a feladatokat saját maga vagy megbízásából más végzi. Gyártónak tekintendő az
         is, aki ugyancsak forgalomba hozatal céljából jelentős, az alapvető követelményeket befolyásoló változtatásokat vagy bővítéseket
         végez meglévő berendezéseken, vagy azokból új berendezést állít elő. Ha a gyártó székhelye nem Magyarország területén van,
         a készülék importálója tekintendő gyártónak.”

      15      A rádióberendezésekről és az elektronikus hírközlő végberendezésekről, valamint megfelelőségük kölcsönös elismeréséről szóló
         5/2004. (IV. 13.) IHM rendelet 1. §‑ának (2) bekezdése szerint „[a] rendelet hatálya kiterjed Magyarországon minden – az (1) bekezdés
         hatálya alá tartozó – készüléket gyártó, importáló, forgalomba hozó (a továbbiakban együtt: gyártó), forgalmazó, tanúsító,
         üzembe helyező és felhasználó természetes és jogi személyre, jogi személyiséggel nem rendelkező más szervezetekre, külföldi
         székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepére és képviselőjére, valamint a Nemzeti Hírközlési Hatóságra”.

      16      E rendelet 4. §‑ának (4) bekezdése szerint az Európai Unióban nem harmonizált frekvenciát vagy frekvenciasávot használó rádióberendezés
         magyarországi forgalomba hozatali szándékát a gyártónak külön jogszabály szerint be kell jelentenie a hatóságnak.

      17      Az említett rendelet 10. §‑ának (6) bekezdése értelmében a gyártónak „megfelelőségi nyilatkozatot kell kiállítania arról,
         hogy a készülék megfelel az alapvető követelményeknek. A készülék forgalomba hozatalához a Magyarországon gyártott készülék
         esetén a megfelelőségi nyilatkozatot magyar nyelven vagy magyar nyelven is ki kell állítania. Nem Magyarországon gyártott
         készülék esetén a nyilatkozat az Európai Unió bármely tagállamának hivatalos nyelvén kiállítható. A megfelelőségi nyilatkozat
         tartalmi követelményeit a 6. számú melléklet tartalmazza”.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      18      A Lidl forgalmazza Magyarországon az „UC Babytalker 500” típusjelű rádióberendezést, amelyet egy belgiumi székhelyű társaság
         gyárt, valamint lát el CE‑jelöléssel és megfelelőségi nyilatkozattal. E berendezés nem harmonizált frekvenciát használ.

      19      A Lidl egyik eladási helyén 2007‑ben lefolytatott vizsgálatot követően a Hatóság megállapította, hogy az adott berendezés
         nem rendelkezik a vonatkozó magyar jogszabály előírásai szerinti megfelelőségi nyilatkozattal. Ezt követően a Hatóság megtiltotta
         a Lidlnek az adott berendezés forgalmazását a magyar jogszabályok szerinti megfelelőségi nyilatkozat bemutatásáig, ugyanis
         – miután Magyarországon a Lidl hozza forgalomba a berendezést – őt tekintette a készülék gyártójának.

      20      Mivel a Hatóság nem fogadta el a belga gyártó által kiállított megfelelőségi nyilatkozatot, a Lidl bíróság előtt megtámadta
         a forgalmazást megtiltó határozatot, kérve ez utóbbi hatályon kívül helyezését.

      21      A Fővárosi Bíróság – úgy ítélve meg, hogy az adott termék az alkalmazandó közösségi irányelveknek megfelelően minden tagállamban
         forgalmazható, és figyelembe véve az alapeljárás alperesének ezzel ellentétes álláspontját – az eljárás felfüggesztéséről
         határozott, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Értelmezhető‑e az [1999/5 irányelv] 8. cikke úgy, hogy a rádióberendezések és távközlő végberendezések (a továbbiakban: készülék)
         szabad mozgására vonatkozó ezen rendelkezésen túl további kötelezettségek nem írhatók elő egy olyan készülék forgalomba hozatala
         során, amely készülék ezen [i]rányelv hatálya alá tartozik, és amely készüléket egy másik tagállamban székhellyel rendelkező
         gyártó CE[‑]jelöléssel látott el?

      2)      Értelmezhetők‑e [a 2001/95 irányelv] 2. cikk[ének] e) és f) pontjában foglaltak a forgalmazásra vonatkozó kötelezettségek
         szempontjából úgy, hogy a készüléket az egyik tagállamban forgalomba hozó (a gyártásban részt nem vevő), nem a gyártó székhelye
         szerinti tagállamban székhellyel rendelkező szervezet is gyártónak tekinthető?

      3)      Értelmezhetők‑e [a 2001/95 irányelv] 2. cikk[e] e) pont[jának] i., ii. [és] iii. alpontjában, valamint f) pontjában foglaltak
         úgy, hogy egy másik tagállamban gyártott készülék forgalmazója (aki nem azonos a gyártóval) az adott készülékre vonatkozó
         műszaki‑technikai adatokat rögzítő megfelelőségi nyilatkozat kiállítására kötelezhető?

      4)      Értelmezhetők‑e [a 2001/95 irányelv] 2. cikk[e] e) pont[jának] i., ii. [és] iii. alpontjában, valamint f) pontjában foglaltak
         oly módon, hogy egy tagállamban csak forgalmazást végző, a tagállam területén székhellyel rendelkező szervezet egyúttal a
         forgalmazott készülék gyártójának is tekinthető, abban az esetben, ha a forgalmazó tevékenysége a készülék biztonsági jellemzőit
         nem befolyásolja?

      5)      Értelmezhető‑e [a 2001/95 irányelv] 2. cikkének f) pontja úgy, hogy az itt meghatározott forgalmazótól azok a követelmények
         is elvárhatók, amelyek egyébként ezen [i]rányelv alapján csak a 2. cikk[ének] e) pontjában meghatározott gyártóval szemben
         várhatóak el, [például] a műszaki technikai körülményekre vonatkozó megfelelőségi nyilatkozat kiadása?

      6)      Megalapozhatják‑e a [8/74. sz., Dassonville‑ügyben 1974. július 11‑én hozott ítéletből (EBHT 1974., 837. o.) következő] formula
         alkalmazása alóli kivétel lehetőségét [az EK 30. cikkben], illetve az [ún.] alapvető követelményekben […] foglaltak, figyelembe
         véve az egyenértékűség elvében […] és a kölcsönös elismerés elvében […] foglaltakat is?

      7)      Értelmezhető‑e [az EK 30. cikk] úgy, hogy az itt felsoroltakon túl semmiféle más indokkal nem lehet a tranzitáruk kereskedelmét
         és behozatalát korlátozni?

      8)      Eleget tesz‑e a CE[‑]jelölés az egyenértékűség elvében, illetve a kölcsönös elismerés elvében foglaltaknak, valamint [az EK 30. cikk]
         szerinti feltételeknek?

      9)      Értelmezhető‑e úgy a CE[‑]jelölés, hogy az azzal rendelkező készülékek esetében további műszaki‑minőségi előírások a tagállamok
         rész[é]ről semmilyen hivatkozással nem alkalmazhatóak?

      10)      Értelmezhetők‑e [a 2001/95 irányelv] 6. cikkének (1) bekezdése, illetve […] 8. cikk[e] (2) bekezdés[ének] második mondatában
         foglaltak úgy, hogy a gyártó és a forgalmazó az áruk forgalmazása tekintetében, amennyiben nem a gyártó forgalmazza a terméket,
         ugyanolyan kötelezettségek alanyának tekinthetők?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az 1999/5 irányelv értelmezéséről
      22      A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy az 1999/5 irányelv értelmében valamely
         tagállam előírhatja‑e a rádióberendezést a nemzeti piacon forgalomba hozó gazdasági szereplők számára, hogy megfelelőségi
         nyilatkozatot nyújtsanak be, jóllehet az adott berendezést annak valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező gyártója
         ellátta CE‑jelöléssel, és kiállította róla a megfelelőségi nyilatkozatot.

      23      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az 1999/5 irányelv – amely létrehozza a rádióberendezések Közösségben történő forgalomba
         hozatalának, szabad mozgásának és üzembe helyezésének szabályozási keretét – a 6., 8. és 12. cikkében tartalmazza az alapeljárás
         megoldása szempontjából releváns szabályokat.

      24      Ezen irányelv 6. és 8. cikke az adott irányelv rendelkezéseinek megfelelő készülékek szabad mozgását biztosítja (a C‑14/02. sz.
         ATRAL‑ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4431. o.] 50. pontja).

      25      Ugyan a tagállamok – az 1999/5 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében – biztosítják, hogy a készülékeket
         csak akkor hozzák forgalomba, ha azok megfelelnek az ezen irányelvben meghatározott alapvető követelményeknek, a forgalomba
         hozatal tekintetében – ugyanezen rendelkezés második mondatának értelmében – nem támaszthatnak a készülékekkel szemben további
         nemzeti követelményeket. Ezenkívül ugyanezen irányelv 8. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok a területükön nem gátolhatják
         a CE‑jelölést viselő készülékek forgalomba hozatalát.

      26      Az 1999/5 irányelv ugyanis a CE‑jelöléssel ellátott készülékekhez a megfelelőség vélelmét kapcsolja. E jelölés azt fejezi
         ki, hogy a szóban forgó készülékek ezen irányelv minden rendelkezésének megfelelnek, beleértve az irányelv által a készülékekre
         előírt megfelelőségértékelési eljárást (lásd a fent hivatkozott ATRAL‑ügyben hozott ítélet 51. pontját).

      27      E rendszerben – az 1999/5 irányelv 12. cikke (1) bekezdése első albekezdésének második mondata szerint – a CE‑jelölés a gyártó,
         annak a Közösségben letelepedett meghatalmazottja vagy a készülék forgalomba hozatalaláért felelős személy felelősségére kerül
         a készülékre.

      28      Következésképpen a CE‑jelölésű termékeket anélkül lehet forgalomba hozni, hogy előzetes engedélyezésnek (lásd e tekintetben
         a fent hivatkozott ATRAL‑ügyben hozott ítélet 52. pontját) vagy bármely olyan egyéb eljárásnak vetnék őket alá, amely a megfelelőségi
         jelölést feltüntetni köteles személyek számának megsokszorozására irányul.

      29      A tagállamok tehát – az 1999/5 irányelv 6. cikke (4) bekezdésének, 7. cikke (2) bekezdésének és 9. cikke (5) bekezdésének
         sérelme nélkül – kötelesek elismerni az ezen irányelv 12. cikkének (1) bekezdésében felsorolt személyek által elhelyezett
         CE‑jelölést. Annak előírása, hogy e személyek valamelyike megfelelőségi nyilatkozatot nyújtson be az 1999/5 irányelv 12. cikkének
         (1) bekezdésében szereplő más személyek által CE‑jelöléssel már ellátott rádióberendezésekre, az 1999/5 irányelvben előírtakhoz
         képest további követelmények támasztásával gátolná e termék forgalomba hozatalát.

      30      Ebből következően az 1999/5 irányelvvel ellentétesek azok a nemzeti szabályok, amelyek az ezen irányelvvel harmonizált területen
         arra kötelezik a CE‑jelölésű és a gyártó által kiállított megfelelőségi nyilatkozattal ellátott termékek forgalomba hozataláért
         felelős személyeket, hogy újabb megfelelőségi nyilatkozatot nyújtsanak be.

      31      Az a tény, hogy a CE‑jelölést elhelyező gyártó a forgalomba hozatal szerinti tagállamtól eltérő tagállamban található, nincs
         hatással e megállapításra. Épp ellenkezőleg, az 1999/5 irányelv – mivel a rádióberendezések szabad mozgását és a megfelelőségük
         kölcsönös elismerését célozza – pontosan ezt a helyzetet fedi le.

      32      Ezenkívül, tekintettel az 1999/5 irányelv 6. cikkének (4) bekezdésére, az a körülmény sem változtat e megállapításon, hogy
         az alapeljárásban érintett berendezés nem harmonizált frekvenciát használ. Az ezen rendelkezés által bevezetett eljárási szabály
         csak arra kötelezi a gyártót, annak a Közösségben letelepedett meghatalmazottját vagy a forgalomba hozatalért felelős személyt,
         hogy értesítse az adott tagállamban a spektrum kezeléséért felelős nemzeti hatóságot arról a szándékról, hogy ilyen berendezéseket
         kíván a nemzeti piacon forgalomba hozni. Bár e szabály az 1999/5 irányelv mechanizmusainak a belső jogban történő végrehajtását
         kívánja végigkísérni, semmiképp sem biztosít olyan lehetőséget a tagállamok számára, hogy feltételekhez kössék vagy szűkítsék
         az 1999/5 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének második mondatában előírt tilalmat (lásd a C‑388/00. és C‑429/00. sz., Radiosistemi
         egyesített ügyekben 2002. június 20‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑5845. o.] 53. pontját).

      33      Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1999/5 irányelv értelmében a tagállamok nem írhatják elő
         a rádióberendezést forgalomba hozó személy számára, hogy megfelelőségi nyilatkozatot nyújtson be, ha az adott berendezést
         annak valamely másik tagállamban székhellyel rendelkező gyártója ellátta CE‑jelöléssel, és kiállította róla a megfelelőségi
         nyilatkozatot.

       A 2001/95 irányelv értelmezéséről
      34      Az együtt vizsgálandó második, harmadik, negyedik, ötödik és tizedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében
         arra keresi a választ, hogy a rádióberendezés forgalmazója a 2001/95 irányelv rendelkezései értelmében tekinthető‑e e termék
         gyártójának, anélkül hogy részt vett volna a gyártásban, és anélkül hogy tevékenysége befolyásolná a termék biztonsági jellemzőit,
         valamint hogy e forgalmazó kötelezhető‑e az adott rádióberendezésekre vonatkozó technikai adatokat tartalmazó megfelelőségi
         nyilatkozat kiállítására vagy alávethető‑e a gyártót terhelő kötelezettségeknek, amennyiben ez utóbbi nem forgalmazza az adott
         terméket.

      35      Bevezetésként emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/95 irányelv – az 1. cikkének (2) bekezdése értelmében – nem alkalmazható,
         amennyiben létezik az érintett termékek biztonságát azonos céllal szabályozó különös közösségi szabályozás.

      36      Ahogy azt többek között a belga kormány és a Bizottság lényegében előadja, az 1999/5 irányelv ilyen különös szabályozást jelent
         a rádióberendezések megfelelőségi nyilatkozatát illetően.

      37      Így a 2001/95 irányelv, valamint a „gyártó” és „forgalmazó” kifejezéseknek az irányelv 2. cikkének e) és f) pontjában szereplő
         fogalma nem alkalmazható, amikor valamely személynek a rádióberendezésre vonatkozó megfelelőségi nyilatkozat kiállítására
         irányuló kötelezettségét érintő kérdések megítéléséről van szó.

      38      Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy valamely tagállam előírhat‑e az ilyen forgalmazó számára
         általában a gyártókat terhelő és a 2001/95 irányelvből eredő kötelezettségeket, meg kell állapítani, hogy a Bíróságnak benyújtott
         iratok nem tartalmaznak információt ilyen kötelezettségekről, a rádióberendezések magyarországi forgalmazóit terhelő, a megfelelőségi
         nyilatkozat bemutatására vonatkozó kötelezettségen kívül.

      39      Mindenesetre a 2001/95 irányelvből eredő különleges kötelezettségek meghatározása érdekében meg kell állapítani, hogy valamely
         terméket forgalmazó személy csak ezen irányelv 2. cikkének e) pontjában meghatározott feltételek mellett tekinthető a termék
         gyártójának, valamint az e 2. cikk f) pontjában meghatározott feltételek mellett a termék forgalmazójának. A gyártót és a
         forgalmazót csak a 2001/95 irányelvben rájuk külön‑külön előírt kötelezettségek terhelik.

      40      Következésképpen a második, harmadik, negyedik, ötödik és tizedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/95 irányelv
         nem alkalmazható, amikor valamely személynek a rádióberendezésre vonatkozó megfelelőségi nyilatkozat kiállítására irányuló
         kötelezettségét érintő kérdések megítéléséről van szó. Ami a tagállamok 2001/95 irányelv értelmében vett azon lehetőségét
         illeti, hogy a megfelelőségi nyilatkozat bemutatásán kívüli egyéb kötelezettségeket írjanak elő a rádióberendezések forgalmazása
         során, a terméket forgalmazó személy csak az ezen irányelv 2. cikkének e) pontjában meghatározott feltételek mellett tekinthető
         a termék gyártójának, illetve a 2. cikk f) pontjában meghatározott feltételek mellett a termék forgalmazójának. A gyártót
         és a forgalmazót csak a 2001/95 irányelvben rájuk külön‑külön előírt kötelezettségek terhelik.

       Az EK 30. cikk értelmezéséről
      41      Az együtt vizsgálandó hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik kérdés az EK 30. cikk értelmezéséről, valamint azokról az
         esetleges indokokról szól, amelyekre valamely tagállam a CE‑megfelelőségi jelölést viselő rádióberendezések szabad mozgása
         akadályainak igazolása céljából hivatkozhat.

      42      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – miként azt különösen a Bizottság előadja – ha valamely területet közösségi szinten
         harmonizáltan szabályoztak, minden e területre vonatkozó nemzeti intézkedést a harmonizációs intézkedés rendelkezései, nem
         pedig az EK 28. és az EK 30. cikk alapján kell megítélni (lásd a C‑324/99. sz. DaimlerChrysler‑ügyben 2001. december 13‑án
         hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9897. o.] 32. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      43      Ami a rádióberendezésekre vonatkozó megfelelőségi tanúsítvány bemutatásának kötelezettségét illeti, az 1999/5 irányelv különleges
         szabályozást tartalmaz. Ezen irányelv szövegéből és céljából kitűnik, hogy az a hatálya alá tartozó területen teljes harmonizációra
         törekszik. Ebből következik, hogy az ezen irányelv hatálya alá tartozó területeken a tagállamoknak maradéktalanul be kell
         tartaniuk az irányelvet, és nem tarthatnak fenn azzal ellentétes nemzeti rendelkezéseket (lásd a fent hivatkozott ATRAL‑ügyben
         hozott ítélet 44. pontját).

      44      Az 1999/5 irányelv hatálya alá tartozó, az abban szereplő alapvető követelményeknek és biztonsági előírásoknak vélelmezetten
         megfelelő készülékek szabad mozgása csak ugyanezen irányelvben előírt feltételek mellett akadályozható. Amennyiben egy tagállam
         úgy véli, hogy valamely harmonizált szabványnak történő megfelelés nem biztosítja azt, hogy a készülék megfeleljen az irányelvben
         előírt alapvető követelményeknek, amelyekre az említett szabvány szándékoltan vonatkozik, az érintett tagállam – az irányelv
         5. cikke értelmében – az ügyet a [távközlési megfelelőségértékelési és piacfelügyeleti] bizottság elé viheti. A harmonizált
         szabványok alapvető követelményekhez viszonyított hiányosságai esetében e szabványokat csak az 1999/5 irányelv 5. cikkében
         szereplő eljárásnak megfelelően lehet visszavonni. Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy az 1999/5 irányelvvel
         létrehozott szabályozás biztosítja az ezen irányelvben szereplő alapvető követelmények tiszteletben tartását.

      45      Ezenkívül, ahogy a Bizottság is megjegyzi, abban az esetben, ha valamely tagállam a korlátozás igazolásaként az 1999/5 irányelv
         által harmonizált területen kívüli indokra hivatkozik, az EK 30. cikket hívhatja fel. Ilyen esetben a tagállam csak az EK 30. cikkben
         felsorolt közérdeken alapuló indokok valamelyikére vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlatában meghatározott feltétlenül érvényesítendő
         követelményekre hivatkozhat (lásd különösen a 120/78. sz. REWE‑Zentral, ún. „Cassis de Dijon”‑ügyben 1979. február 20‑án hozott
         ítélet [EBHT 1979., 649. o.] 8. pontját). A korlátozásnak mindkét esetben alkalmasnak kell lennie a kitűzött cél megvalósítására,
         és nem mehet túl az annak eléréséhez szükséges mértéken (lásd a fent hivatkozott Radiosistemi egyesített ügyekben hozott ítélet
         42. pontját, valamint a fent hivatkozott ATRAL‑ügyben hozott ítélet 64. pontját).

      46      A fenti megállapításokra figyelemmel a hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy ha
         valamely kérdéskört közösségi szinten harmonizáltan szabályoztak, akkor minden erre vonatkozó nemzeti intézkedést e harmonizációs
         intézkedés rendelkezései, nem pedig az EK 28. és az EK 30. cikk alapján kell megítélni. Az 1999/5 irányelv hatálya alá tartozó
         területeken a tagállamoknak maradéktalanul be kell tartaniuk ezen irányelv rendelkezéseit, és nem tarthatnak fenn azzal ellentétes
         nemzeti rendelkezéseket. Amennyiben egy tagállam úgy véli, hogy valamely harmonizált szabványnak történő megfelelés nem biztosítja
         azt, hogy a készülék megfeleljen az 1999/5 irányelvben előírt alapvető követelményeknek, amelyekre az említett szabvány szándékoltan
         vonatkozik, az érintett tagállam az ezen irányelv 5. cikkében előírt eljárást köteles követni. Ellenben a tagállam valamely
         korlátozás igazolásaként hivatkozhat az 1999/5 irányelv által harmonizált területen kívüli indokokra. Ilyen esetben a tagállam
         csak az EK 30. cikkben felsorolt indokok valamelyikére vagy a közérdek feltétlenül érvényesítendő követelményeire hivatkozhat.

       A költségekről
      47      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A rádióberendezésekről és a távközlő végberendezésekről, valamint a megfelelőségük kölcsönös elismeréséről szóló, 1999. március
            9‑i 1999/5/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv értelmében a tagállamok nem írhatják elő a rádióberendezést forgalomba
            hozó személy számára, hogy megfelelőségi nyilatkozatot nyújtson be, ha az adott berendezést annak valamely másik tagállamban
            székhellyel rendelkező gyártója ellátta CE‑jelöléssel, és kiállította róla a megfelelőségi nyilatkozatot.
      2)      Az általános termékbiztonságról szóló, 2001. december 3‑i 2001/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv nem alkalmazható,
            amikor valamely személynek a rádióberendezésre vonatkozó megfelelőségi nyilatkozat kiállítására irányuló kötelezettségét érintő
            kérdések megítéléséről van szó. Ami a tagállamok 2001/95 irányelv értelmében vett azon lehetőségét illeti, hogy a megfelelőségi
            nyilatkozat bemutatásán kívüli egyéb kötelezettségeket írhatnak elő a rádióberendezések forgalmazása során, a terméket forgalmazó
            személy csak az ezen irányelv 2. cikkének e) pontjában meghatározott feltételek mellett tekinthető a termék gyártójának, illetve
            a 2. cikk f) pontjában meghatározott feltételek mellett a termék forgalmazójának. A gyártót és a forgalmazót csak a 2001/95
            irányelvben rájuk külön‑külön előírt kötelezettségek terhelik.
      3)      Ha valamely kérdéskört közösségi szinten harmonizáltan szabályoztak, minden erre vonatkozó nemzeti intézkedést e harmonizációs
            intézkedés rendelkezései, nem pedig az EK 28. és az EK 30. cikk alapján kell megítélni. Az 1999/5/EK irányelv hatálya alá
            tartozó területeken a tagállamoknak maradéktalanul be kell tartaniuk ezen irányelv rendelkezéseit, és nem tarthatnak fenn
            azzal ellentétes nemzeti rendelkezéseket. Amennyiben egy tagállam úgy véli, hogy valamely harmonizált szabványnak történő
            megfelelés nem biztosítja azt, hogy a készülék megfeleljen az 1999/5 irányelvben előírt alapvető követelményeknek, amelyekre
            az említett szabvány szándékoltan vonatkozik, az érintett tagállam az ezen irányelv 5. cikkében előírt eljárást köteles követni.
            Ellenben a tagállam valamely korlátozás igazolásaként hivatkozhat az 1999/5 irányelv által harmonizált területen kívüli indokokra.
            Ilyen esetben a tagállam csak az EK 30. cikkben felsorolt indokok valamelyikére vagy a közérdek feltétlenül érvényesítendő
            követelményeire hivatkozhat.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: magyar.


A Bíróság (ötödik tanács) február 27.-i ítélete: 2003. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - EK 23. és EK 25. cikk. # C-389/00. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1982. május 13-i ítélete. # Agata Alaimo kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 16/81. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2017. szeptember 12.#Alexios Anagnostakis kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – Intézményi jog – Az Európai Bizottságot arra felkérő polgári kezdeményezés, hogy az államadósság szükségállapotban lévő tagállamokban való eltörlésére vonatkozó jogalkotási javaslatot terjesszen elő – Nyilvántartásba vétel iránti kérelem – A Bizottság általi megtagadás – A Bizottság hatáskörének nyilvánvaló hiánya – 211/2011/EU rendelet – A 4. cikk (2) bekezdésének b) pontja – Indokolási kötelezettség – EUMSZ 122. cikk – EUMSZ 136. cikk – Megsértés.#C-589/15. P. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2017. szeptember 12. (
            *1
         )
      „Fellebbezés – Intézményi jog – Az Európai Bizottságot arra felkérő polgári kezdeményezés, hogy az államadósság szükségállapotban lévő tagállamokban való eltörlésére vonatkozó jogalkotási javaslatot terjesszen elő – Nyilvántartásba vétel iránti kérelem – A Bizottság általi megtagadás – A Bizottság hatáskörének nyilvánvaló hiánya – 211/2011/EU rendelet – A 4. cikk (2) bekezdésének b) pontja – Indokolási kötelezettség – EUMSZ 122. cikk – EUMSZ 136. cikk – Megsértés”
      A C‑589/15. P. sz. ügyben,

         Alexios Anagnostakis (lakóhelye: Athén [Görögország], képviselik: A. Anagnostakis dikigoros és F. Moyse avocat)
      fellebbezőnek
      az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2015. november 13‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      az Európai Bizottság (képviselik: M. Konstantinidis és H. Krämer, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: K. Lenaerts elnök, A. Tizzano elnökhelyettes, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, Juhász E., M. Berger és A. Prechal tanácselnökök, A. Rosas, J. Malenovský, D. Šváby, S. Rodin (előadó) és C. Lycourgos bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. december 13‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2017. március 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet

               1

               Alexios Anagnostakis a fellebbezésével az Európai Unió Törvényszéke 2015. szeptember 30‑iAnagnostakis kontra Bizottság ítélet (T‑450/12, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2015:739) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítélettel a Törvényszék elutasította a fellebbezőnek az „Egymillió aláírás a szolidáris Európáért” európai polgári kezdeményezés nyilvántartásba vétele iránti, a Bizottsághoz 2012. július 13‑án benyújtott kérelmet elutasító, 2012. szeptember 6‑i C(2012) 6289 final bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítésére irányuló keresetét.

         Jogi háttér

               2

               A polgári kezdeményezésről szóló, 2011. február 16‑i 211/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2011. L 65., 1. o.; helyesbítés: HL 2012. L 94., 49. o.) (1), (2), (4) és (10) preambulumbekezdése a következőképpen szól:

                        „(1)

                        Az Európai Unióról szóló szerződés (EUSZ) megerősíti az uniós polgárság intézményét, és tovább fokozza az Unió demokratikus működését többek között azáltal, hogy kimondja, minden polgárnak joga van ahhoz, hogy részt vegyen az Unió demokratikus életében az európai polgári kezdeményezés révén. Ez az eljárás lehetővé teszi a polgárok számára, hogy közvetlenül forduljanak a Bizottsághoz olyan kéréssel, amelyben a Szerződések végrehajtása céljából uniós jogi aktusra irányuló javaslat beterjesztésére hívják fel a Bizottságot, hasonlóan az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 225. cikke értelmében az Európai Parlament számára, valamint az EUMSZ 241. cikke értelmében a Tanács számára biztosított joghoz.

                        (2)

                        A polgári kezdeményezésre alkalmazandó eljárásoknak és feltételeknek világosnak, egyszerűnek, felhasználóbarátnak és a polgári kezdeményezés jellegével arányosnak kell lenniük annak érdekében, hogy bátorítsák a polgárok részvételét, és elérhetőbbé tegyék az Uniót. Továbbá észszerű egyensúlyt kell teremteniük a jogok és kötelezettségek között.

                  […]

                        (4)

                        A Bizottságnak kérésre tájékoztatnia kell a polgárokat, és nem hivatalos formában tanácsot kell adnia számukra a polgári kezdeményezésekkel kapcsolatban, különösen a nyilvántartásba vételi kritériumokat illetően.

                  […]

                        (10)

                        A javasolt polgári kezdeményezések koherenciájának és átláthatóságának biztosítása, és annak elkerülése érdekében, hogy olyan javasolt polgári kezdeményezéshez gyűjtsenek aláírásokat, amely ezen rendeletben foglalt feltételeknek nem felel meg, a kezdeményezéseket a Bizottság által rendelkezésre bocsátott honlapon, a szükséges számú támogató nyilatkozat polgároktól történő összegyűjtését megelőzően nyilvántartásba kell venni. Az e rendeletben foglalt feltételeknek megfelelő valamennyi javasolt polgári kezdeményezést a Bizottságnak kell nyilvántartásba vennie. A nyilvántartásba vétel tekintetében a Bizottságnak a megfelelő ügyintézés általános elvei szerint kell eljárnia.”

               3

               A 211/2011 rendelet 1. cikke a következőképpen szól:
               „Ez a rendelet a polgári kezdeményezésre alkalmazandó eljárásokat és feltételeket állapítja meg az EUSZ 11. cikkében és az EUMSZ 24. cikkében meghatározottak szerint.”

               4

               E rendelet 2. cikke értelmében:
               „E rendelet alkalmazásában:

                        1.

                        »polgári kezdeményezés«: az e rendeletnek megfelelően a Bizottsághoz benyújtott kezdeményezés, amelyben felkérik a Bizottságot, hogy hatáskörén belül terjesszen elő megfelelő javaslatot azokban az ügyekben, amelyekben a polgárok megítélése szerint a Szerződések végrehajtása céljából uniós jogi aktusra van szükség, és amelyet a tagállamok legalább egynegyedéből származó, egymillió jogosult aláíró támogat;

                  […]

                        3.

                        »szervezők«: a polgári kezdeményezés előkészítéséért és a Bizottsághoz való benyújtásáért felelős, polgári bizottságot létrehozó természetes személyek.”

               5

               Az említett rendelet 4. cikkének (1)–(3) bekezdése előírja:
               „(1)   A javasolt polgári kezdeményezés aláíróitól származó támogató nyilatkozatok összegyűjtésének megkezdését megelőzően a szervezőknek a II. mellékletben meghatározott információk rendelkezésre bocsátása révén nyilvántartásba kell vetetniük a polgári kezdeményezést a Bizottsággal, különös tekintettel a javasolt polgári kezdeményezés tárgyára és céljaira.
               Az információkat az Unió valamelyik hivatalos nyelvén kell eljuttatni a Bizottsághoz, a Bizottság által erre a célra rendelkezésre bocsátott online nyilvántartás (»a nyilvántartás«) segítségével.
               A szervezők a nyilvántartás számára és adott esetben a honlapjukon rendszeresen naprakész információt nyújtanak a javasolt polgári kezdeményezés támogatási és finanszírozási forrásairól.
               A (2) bekezdésnek megfelelő nyilvántartásba vétel visszaigazolását követően a szervezőknek módjukban áll a javasolt polgári kezdeményezést az Unió más hivatalos nyelvein is nyilvántartásba vetetni. A javasolt polgári kezdeményezés lefordítása az Unió más hivatalos nyelveire a szervezők feladata.
               A Bizottság létrehoz egy kapcsolattartó pontot, amelynek feladata a tájékoztatás és segítségnyújtás.
               (2)   A Bizottság a II. mellékletben foglalt információk kézhezvételétől számított két hónapon belül a javasolt polgári kezdeményezést egyedi nyilvántartási szám alatt nyilvántartásba veszi, és erről visszaigazolást küld a szervezőknek az alábbi feltételek teljesülése esetén:
               […]

                        b)

                        a javasolt polgári kezdeményezés nem esik nyilvánvalóan a Bizottság azon hatáskörén kívül, hogy a Szerződések végrehajtásához uniós jogi aktusra irányuló javaslatot nyújtson be;

                  […]
               (3)   A Bizottság visszautasítja a nyilvántartásba vételt, ha a (2) bekezdésben meghatározott feltételek nem teljesülnek.
               A javasolt polgári kezdeményezés nyilvántartásba vételének elutasítása esetén a Bizottság tájékoztatja a szervezőket az elutasítás okairól, valamint a rendelkezésükre álló valamennyi lehetséges peres és peren kívüli jogorvoslatról.”

         A jogvita előzményei és a vitatott határozat

               6

               A jogvita előzményei a megtámadott ítélet alapján a következőképpen foglalhatók össze.

               7

               2012. július 13‑án A. Anagnostakis „Egymillió aláírás a szolidáris Európáért” címet viselő európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatot nyújtott be a Bizottságnak.

               8

               E javaslat arra irányult, hogy az uniós jog keretében szabályozzák a „szükségállapot elvét, amely szerint, ha valamely állam pénzügyi és politikai fennállása veszélybe kerül valamely szégyenletes adósság visszafizetése miatt, ezen adósság megfizetésének megtagadása szükséges és igazolt”.

               9

               A szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat az elfogadása jogalapjaként a „gazdaság‑ és monetáris politikára (EUMSZ 119–EUMSZ 144. cikk)” utalt.

               10

               A vitatott határozatban a Bizottság, miután emlékeztetett a 211/2011 rendelet 4. cikkének (2) bekezdésére, és jelezte, hogy megvizsgálta az EUM‑Szerződésnek a szóban forgó európai polgári kezdeményezésben hivatkozott rendelkezéseit, különösen az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdését, valamint „minden egyéb lehetséges jogalapot”, megtagadta e javaslat nyilvántartásba vételét, abból az okból, hogy az nyilvánvalóan nem tartozik azon hatáskörébe, amely alapján a Szerződések végrehajtásához uniós jogi aktus elfogadására irányuló javaslatot terjeszthet elő.

         A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet

               11

               A Törvényszék Hivatalához 2012. október 11‑én benyújtott keresetlevéllel A. Anagnostakis a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztett elő.

               12

               Keresete alátámasztása érdekében a felperes egyetlen, több részre osztott jogalapra hivatkozott, amelyet arra alapított, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a 211/2011 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján megtagadta a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvántartásba vételét. E tekintetben lényegében azt állította, hogy a Bizottság helyt adhatott volna e javaslatnak, valamint az EUMSZ 122. cikk (1) és (2) bekezdése, az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdésének b) pontja és a nemzetközi jog szabályai alapján javaslatot tehetett volna jogi aktus elfogadására.

               13

               A megtámadott ítéletben a Törvényszék az indokolás hiányára vagy elégtelenségére alapított jogalap hivatalból történő vizsgálata alapján megállapította, hogy a Bizottság a vitatott határozat elfogadásakor tiszteletben tartotta az indokolási kötelezettséget. Ezenkívül rámutatott, hogy a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot akkor, amikor megállapította, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvánvalóan nem tartozik azon hatáskörébe, amely alapján e tekintetben jogi aktus elfogadására irányuló javaslatot terjeszthet elő. Következésképpen a Törvényszék a keresetet mint megalapozatlant elutasította.

         A felek kérelmei

               14

               Fellebbezésében A. Anagnostakis azt kéri, hogy a Bíróság:

                        –

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;

                        –

                        semmisítse meg a vitatott határozatot;

                        –

                        kötelezze a Bizottságot, hogy vegye nyilvántartásba a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatot, és rendeljen el minden további, a jog által megkövetelt intézkedést; továbbá

                        –

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               15

               A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és A. Anagnostakist kötelezze a költségek viselésére.

         A fellebbezésről

               16

               Fellebbezésének alátámasztása érdekében a fellebbező négy jogalapra hivatkozik. Az első jogalap téves jogalkalmazáson alapul annyiban, amennyiben a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság a vitatott határozat elfogadásakor teljesítette az indokolási kötelezettséget. A második, harmadik és negyedik jogalap e határozat megalapozottságának felülvizsgálatával kapcsolatos, és az EUMSZ 122. cikk, az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdésének és a nemzetközi jogi szabályoknak a téves értelmezésén alapul.

         Az első, a vitatott határozat indokolásának elégséges voltával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított jogalapról
      A felek érvei

               17

               Az első jogalapjával a fellebbező azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 28–32. és 34. pontjában megállapította, hogy a vitatott határozat megfelelt az EUMSZ 296. cikk szerinti indokolási kötelezettségből fakadó követelményeknek.

               18

               Először is a Törvényszék a megtámadott ítélet 28. pontjában tévesen ítélt úgy, hogy az indokolási kötelezettségre vonatkozó ítélkezési gyakorlatra tekintettel elegendő indokolásnak minősül az, hogy a Bizottság a vitatott határozatban mindössze a 211/2011 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontjára utal. Az ilyen hivatkozás ugyanis nem képez részletes és egyértelmű indokolást a Bizottság hatáskörének az említett rendelkezés értelmében vett „nyilvánvaló” hiánya vonatkozásában.

               19

               Ezt követően a fellebbező szerint e tekintetben nem elegendő a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 27. pontjában tett azon megállapítása, miszerint a Bizottság elvégezte „a Szerződésnek [a] kezdeményezésben említett rendelkezéseinek ([EUMSZ] 119–EUMSZ 144. cikk), illetve minden egyéb lehetséges jogalapnak a részletes [vizsgálatát]”.

               20

               Ugyanez vonatkozik az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdésére vonatkozó, a vitatott határozatban foglalt utalásra.

               21

               Végül a Törvényszék tévesen állapította meg a megtámadott ítélet 30. és 31. pontjában, hogy a vitatott határozat indokolása elegendő volt tekintettel e határozat jellegére, valamint elfogadásának körülményeire. A Törvényszék ezen érvelése ugyanis egyrészt nincs kapcsolatban a Bizottság hatáskörének nyilvánvaló hiányával, másrészt téves okozati összefüggést hoz létre egyfelől a megtámadott ítélet 30. pontjában hivatkozott azon tény, miszerint „[az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat] nem volt egyértelmű és pontos a Bizottság azon hatáskörének állítólagos jogalapját illetően, hogy a Szerződések végrehajtásához uniós jogi aktusra irányuló javaslatot nyújtson be”, másfelől azon kötelezettség között, hogy meg kell jelölni a vitatott határozat indokait.

               22

               A Bizottság, egyetértve a Törvényszék első jogalappal támadott érvelésével, úgy véli, hogy e jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

         A Bíróság álláspontja

               23

               Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Lisszaboni Szerződéssel bevezetett EUSZ 11. cikk (4) bekezdése elismeri az uniós polgárok azon jogát, hogy bizonyos körülmények között kezdeményezzék, hogy a Bizottság – hatáskörén belül – terjesszen elő megfelelő javaslatot azokban az ügyekben, amelyekben e polgárok megítélése szerint a Szerződések végrehajtásához uniós jogi aktus elfogadására van szükség.

               24

               Az európai polgári kezdeményezéshez való jog – többek között a Parlamenthez benyújtható petícióhoz való joghoz hasonlóan – a polgárok ahhoz való jogára vonatkozó, az EUSZ 10. cikk (3) bekezdésében biztosított eszköz, hogy részt vegyenek az Unió demokratikus életében, hiszen lehetővé teszi számukra, hogy közvetlenül forduljanak a Bizottsághoz olyan kéréssel, amelyben a Szerződések végrehajtása céljából uniós jogi aktusra irányuló javaslat beterjesztésére hívják fel a Bizottságot.

               25

               Az EUMSZ 24. cikk első bekezdésének megfelelően az európai polgári kezdeményezésekre alkalmazandó eljárásokat és feltételeket a 211/2011 rendelet határozza meg. Ennek 4. cikke állapítja meg az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat Bizottság általi nyilvántartásba vételének feltételeit.

               26

               Az említett feltételek között e rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontja előírja, hogy a Bizottság az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatot nyilvántartásba veszi, amennyiben az „nem esik nyilvánvalóan a Bizottság azon hatáskörén kívül, hogy a Szerződések végrehajtásához uniós jogi aktusra irányuló javaslatot nyújtson be”.

               27

               E rendelkezés alapján tagadta meg a Bizottság a vitatott határozatban a fellebbező által hozzá benyújtott, európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvántartásba vételét.

               28

               E tekintetben, mivel a fellebbező az első jogalapjában azzal érvel, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy e határozat elegendő indokolást tartalmazott, hangsúlyozni kell, hogy a 211/2011 rendelet 4. cikke (3) bekezdésének második albekezdésében foglalt azon kötelezettség, hogy a szervezőket tájékoztatni kell az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatuk nyilvántartásba vétele megtagadásának okairól, az EUMSZ 296. cikkben a jogi aktusok tekintetében előírt indokolási kötelezettségnek az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatra vonatkozó különös kifejeződése. Az e cikkre vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolásnak igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus természetéhez, és világosan és egyértelműen ki kell fejtenie a jogi aktust megalkotó intézmény érvelését úgy, hogy az érintettek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és a bíróság felülvizsgálatot gyakorolhasson (lásd különösen: 2003. március 6‑iInterporc kontra Bizottság ítélet, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, 55. pont).

               29

               Ahogy az az állandó ítélkezési gyakorlatból szintén kitűnik, az indokolás követelményét az ügy körülményeire figyelemmel kell értékelni. Nem követelmény az indokolással szemben, hogy a releváns tény‑ és jogkérdések minden részletére kitérjen, amennyiben nem csupán ezen aktus szövege, hanem egyben kontextusa, valamint a tárgyra vonatkozó jogszabályok összessége alapján döntendő el az a kérdés, hogy az indokolás megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek (2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 150. pont; 2016. december 21‑iClub Hotel Loutraki és társai kontra Bizottság ítélet, C‑131/15 P, EU:C:2016:989, 47. pont).

               30

               Ezen, a megtámadott ítélet 22–24. pontjában helyesen felidézett elvek mentén kell megvizsgálni, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta‑e a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a vitatott határozat elfogadásakor tiszteletben tartotta az indokolási kötelezettséget.

               31

               A jelen esetben – ahogy azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 28. pontjában megállapította – nem vitatott, hogy e határozatból kiderül, a Bizottság az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvántartásba vételének megtagadását a 211/2011 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírt feltétel teljesülésének a hiányával indokolta. E tekintetben az említett határozat rámutatott, hogy a Bizottság szerint sem az e javaslatban hivatkozott, az uniós gazdaság‑ és monetáris politikára vonatkozó rendelkezések, azaz az EUMSZ 119–EUMSZ 144. cikk, sem bármely egyéb jogalap nem hatalmazta fel ezen intézményt arra, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyának megfelelő, a Szerződések végrehajtását célzó uniós jogi aktusra irányuló javaslatot terjesszen elő. Ebben az összefüggésben a Bizottság konkrétan említette az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdését, és megjelölte azon okokat, amelyek miatt megállapította, hogy e rendelkezés e célból nem minősülhet megfelelő jogalapnak.

               32

               Ellentétben azzal, amit a fellebbező sugallni látszik, a Törvényszék nem azt állapította meg, hogy a vitatott határozat mindezen elemei egyenként elegendő indokolásnak minősültek az indokolási kötelezettségre vonatkozó ítélkezési gyakorlatban támasztott követelményeknek való megfelelés szempontjából. A megtámadott ítélet 30. és 31. pontjában nem is azt mondta ki, hogy az ilyen indokolás önmagából a szóban forgó jogi aktus jellegéből és elfogadásának körülményeiből következik.

               33

               Ezzel szemben a Törvényszék a Bíróság a jelen ítélet 28. és 29. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatának megfelelően megvizsgálta, hogy a vitatott határozat indokolása megfelelt‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek, figyelembe véve a benne foglalt tényezők összességét és az adott ügy körülményeit, különösen e határozat jellegét és elfogadásának körülményeit.

               34

               E tekintetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 25. és 26. pontjában lényegében hangsúlyozta, hogy figyelemmel magára az európai polgári kezdeményezéshez való jog jellegére, és arra a hatásra, amelyet az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvántartásba vételét megtagadó határozat az Unió demokratikus életére gyakorolhat, a Bizottságnak az ilyen javaslat nyilvántartásba vételét megtagadó határozatát úgy kell indokolnia, hogy egyértelműen feltüntesse e megtagadást igazoló okokat. Következésképpen amennyiben az említett megtagadás – a jelen esethez hasonlóan – a 211/2011 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontján alapul, ezen indokolásnak fel kell tüntetnie azon okokat, amelyek miatt a Bizottság úgy véli, hogy az említett javaslat nyilvánvalóan azon hatáskörén kívül esik, hogy a Szerződések végrehajtásához uniós jogi aktusra irányuló javaslatot nyújtson be.

               35

               E keretben, amennyiben a 211/2011 rendelet II. melléklete alapján az európai polgári kezdeményezés szervezői a javaslatuk mellékletében bővebb információkat is megadnak a javaslat tárgyával, céljaival és hátterével kapcsolatban, a Bizottság köteles gondosan és pártatlanul megvizsgálni ezen információkat.

               36

               A Törvényszék mindazonáltal a megtámadott ítélet 30. és 31. pontjában hangsúlyozta, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat igen rövid és nem egyértelmű annyiban, amennyiben az e javaslatban érintett uniós jogi aktus jogalapját illetően lényegében mindössze együttesen utal az uniós gazdaság‑ és monetáris politikára vonatkozó EUMSZ 119–EUMSZ 144. cikkre, anélkül hogy a legcsekélyebb magyarázatot vagy pontosítást adott volna az említett javaslat tartalma és az abban hivatkozott EUM‑Szerződés 26. cikke közötti kapcsolat vonatkozásában.

               37

               E tekintetben, jóllehet a Bizottság internetes oldala csupán azt teszi lehetővé, hogy „A gazdaság‑ és monetáris politika EUMSZ 119–EUMSZ 144. cikk” sort egyben válasszák ki, hangsúlyozni kell, hogy a 211/2011 rendelet II. melléklete értelmében a szervezők mellékelhettek volna részletesebb információkat a tekintetben, hogy e cikkek mennyiben relevánsak a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tartalmára; a szervezők nem állítják, hogy ezt megtették.

               38

               Márpedig ilyen körülmények között nem róható fel a Törvényszéknek, hogy nem vette figyelembe a jelen ítélet 28. és 29. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatot akkor, amikor a megtámadott ítélet 31. pontjában megállapította, hogy a Bizottság jogosan határozott az említett javaslatban együttesen hivatkozott rendelkezések közül kizárólag arról, amely álláspontja szerint a legkevésbé volt irreleváns, vagyis az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdéséről, és nem kellett külön indokolást adnia valamennyi említett rendelkezésről, sem a fortiori indokolnia az EUM‑Szerződés bármely egyéb rendelkezése relevanciájának hiányát.

               39

               E körülmények között a Törvényszék jogosan állapíthatta meg a megtámadott ítélet 32. pontjában, hogy a vitatott határozat, figyelemmel az elfogadásának összefüggéseire, elegendő olyan elemet tartalmaz, amelyből a felperes a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvántartásba vétele megtagadásának igazolását megismerheti, és az uniós bíróság felülvizsgálatot gyakorolhat.

               40

               Ez utóbbi tekintetben a megtámadott ítéletből egyértelműen kiderül, hogy a Törvényszék el tudta végezni e határozat felülvizsgálatát, beleértve azt a kérdést is, hogy az EUMSZ 122. cikk szolgálhat‑e a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyát képező intézkedés jogalapjaként, jóllehet e cikket e javaslat konkrétan nem említette.

               41

               A fentiekből következően a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 34. pontjában úgy határozott, hogy az adott ügy körülményei között a Bizottság tiszteletben tartotta a vitatott határozat elfogadásakor őt terhelő indokolási kötelezettséget.

               42

               A fellebbező ezenkívül annyiban vitatja e határozat indokolását, amennyiben a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat az említett határozatban érintett rendelkezések értelmében nem esett nyilvánvalóan a Bizottság hatáskörén kívül. Meg kell azonban állapítani, hogy ezen érv nem az indokolási kötelezettséggel mint lényeges eljárási szabállyal, hanem az indokolás megalapozottságának külön kérdésével kapcsolatos, amely a vitatott határozat érdemi jogszerűségére vonatkozik (2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 146. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezt tehát a második, harmadik és a negyedik jogalapra vonatkozó válasz keretében kell vizsgálni.

               43

               A fenti megfontolásokra tekintettel az első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

         A második, harmadik és negyedik, a vitatott határozat megalapozottságának felülvizsgálatával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított jogalapról
      Előzetes megfontolások

               44

               A második, harmadik és negyedik jogalappal a fellebbező kifogásolja, hogy a Törvényszék az EUMSZ 122. cikk, az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdésének és a nemzetközi jogi szabályok téves értelmezése miatt állapította meg, hogy a 211/2011 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontjában foglalt feltétel az adott ügyben nem teljesült.

               45

               Előzetesen meg kell állapítani, hogy ami először is az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvántartásba vételét illeti, a Bizottságnak a 211/2011 rendelet 4. cikke értelmében meg kell vizsgálnia, hogy az ilyen javaslat megfelel‑e a többek között az e cikk (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott nyilvántartásba vételi feltételeknek. Figyelembe kell tehát venni az említett cikk (1) és (2) bekezdése értelmében az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyát és céljait, amelyeket az európai polgári kezdeményezés szervezői jelölnek meg az említett rendelet II. melléklete értelmében kötelezően vagy fakultatívan.

               46

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy – amint az a 211/2011 rendelet (4) preambulumbekezdéséből és a 4. cikke (1) bekezdésének utolsó albekezdéséből kitűnik – a Bizottság e nyilvántartásba vételi eljárás keretében köteles segítséget nyújtani és tanácsot adni az európai polgári kezdeményezés szervezőinek, különös tekintettel a nyilvántartásba vételi feltételekre.

               47

               Hangsúlyozni kell ezután, hogy – amint arra e rendelet (10) preambulumbekezdése emlékeztet – az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvántartásba vételére vonatkozó határozatot az említett rendelet 4. cikke értelmében a megfelelő ügyintézés elve szerint kell elfogadni, amelyhez különösen a hatáskörrel rendelkező intézmény azon kötelezettsége kapcsolódik, hogy gondos és pártatlan vizsgálatot folytasson le, amely figyelembe veszi ezenkívül az adott ügy valamennyi releváns tényezőjét.

               48

               A megfelelő ügyintézés elvéhez kapcsolódó ezen követelmények általános jelleggel alkalmazandók az uniós adminisztráció által a nyilvánossággal fennálló kapcsolatai során tanúsított tevékenységre (lásd ebben az értelemben: 2017. április 4‑iOmbudsman kontra Staelen ítélet, C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 34. pont), és ebből következően az európai polgári kezdeményezés benyújtásához való joggal – mint a polgároknak az Unió demokratikus életében való részvételére szolgáló eszközzel – összefüggésben.

               49

               Ráadásul az ezen eszköz által követett, a 211/2011 rendelet (1) és (2) preambulumbekezdésében megfogalmazott, továbbá többek között a polgárok részvételének bátorítására és az Unió elérhetőbbé tételére irányuló céloknak megfelelően az e rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontjában foglalt nyilvántartásba vételi feltételt az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatot elbíráló Bizottságnak oly módon kell értelmeznie és alkalmaznia, hogy biztosítsa az európai polgári kezdeményezés könnyű elérhetőségét.

               50

               Következésképpen a Bizottság a 211/2011 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján csak akkor tagadhatja meg az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvántartásba vételét, ha az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat – tekintettel a szervezők által az e rendelet II. melléklete alapján nyújtott kötelező vagy adott esetben kiegészítő információkból következő tárgyára és céljaira – nyilvánvalóan azon hatáskörön kívül esik, hogy a Bizottság Szerződések végrehajtásához uniós jogi aktusra irányuló javaslatot nyújtson be.

               51

               Ezen pontosítást követően másodsorban meg kell határozni azon felülvizsgálat határait, amelyre a Bíróság a jelen fellebbezés keretében jogosult.

               52

               Ahogy azt ugyanis a főtanácsnok indítványának többek között a 7., 31. és 40. pontjában megállapította, a fellebbező a Bíróság előtti jelen eljárás során jelentősen módosította a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyára és az ennek megfelelő jogalapra vonatkozó magyarázatait, valamint azt állította, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben e kérdésről több ízben helytelen vagy hiányos megállapításokat tett.

               53

               Márpedig – amint azt a főtanácsnok indítványának többek között a 30. pontjában megállapította – hangsúlyozni kell elsőként, hogy a vitatott határozat megalapozottságának felülvizsgálata keretében a Törvényszék által a megtámadott ítéletben kialakított érvelés megalapozottságának értékelése csak azon információk alapján végezhető el, amelyeket a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat szervezői a javaslatuk nyilvántartásba vétele iránti, a Bizottságnak címzett kérelmükben nyújtottak, nem pedig azon pontosításokra tekintettel, amelyet a fellebbező csupán a jelen fellebbezés keretében adott elő.

               54

               Ahogy azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 3. pontjában és konkrétabban ezen ítélet több részében megállapította, ezen információk e javaslat tárgyát mindössze úgy írták le, mint amely arra irányult, hogy az uniós jog keretében szabályozzák a „szükségállapot elvét, amely szerint, ha valamely állam pénzügyi és politikai fennállása veszélybe kerül valamely szégyenletes adósság visszafizetése miatt, ezen adósság megfizetésének megtagadása szükséges és igazolt”, valamint az elfogadásának jogalapjaként csupán együttesen hivatkoztak az EUMSZ 119–EUMSZ 144. cikkre.

               55

               Másodikként szintén az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a fellebbezési eljárás keretében a Bíróság hatásköre főszabály szerint az első fokon megtárgyalt jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik (lásd ebben az értelemben: 2014. április 30‑iFLSmidth kontra Bizottság ítélet, C‑238/12 P, EU:C:2014:284, 42. pont; 2014. május 22‑iASPLA kontra Bizottság ítélet, C‑35/12 P, EU:C:2014:348, 39. pont).

               56

               Márpedig a jelen ügyben – ahogy azt a jelen ítélet 12. pontja hangsúlyozta – a fellebbező a Törvényszék előtti keresete keretében felhozott egyetlen jogalap alátámasztásaként az EUMSZ 122. cikk (1) és (2) bekezdésére, az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdésére, valamint a nemzetközi jog szabályaira hivatkozott.

               57

               Következésképpen a Bíróság az annak bizonyítására irányuló érvekre vonatkozó vizsgálatának, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy az uniós jogban nincs megfelelő jogalap a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatban említett elv elfogadására, azon érvekre kell korlátozódnia, amelyek célja annak bizonyítása, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte az EUMSZ 122. cikket, az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdését, valamint a nemzetközi jog szabályait.

         A második, az EUMSZ 122. cikk értelmezésével összefüggő téves jogalkalmazásra alapított jogalapról
      – A felek érvei

               58

               A négy részből álló második jogalapjával a fellebbező kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 41–43. és 47–50. pontjában tévesen értelmezte az EUMSZ 122. cikk (1) és (2) bekezdését, amikor a 211/2011 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontját megsértve megállapította, hogy e rendelkezések nyilvánvalóan nem képeznek jogalapot arra, hogy uniós jogszabályok keretében elfogadják a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyát képező elvet.

               59

               Elsőként az EUMSZ 122. cikkének elkülönített, az EUMSZ 119–EUMSZ 126. cikk összefüggésén kívül eső értelmezésével a Törvényszék nem vette figyelembe az EUM‑Szerződés harmadik része VIII. címe „Gazdaságpolitika” címet viselő 1. fejezetének szellemiségét, amelynek alapelve értelmében a tagállamok gazdaságpolitikája a nemzeti kormányok hatáskörébe tartozik, és azokat össze kell hangolni.

               60

               A fellebbező azt állítja többek között, hogy az EUMSZ 122. cikk (1) és (2) bekezdéséből kitűnik, azon intézkedések, amelyek meghozatalát a Bizottság a cikk alapján javasolhatja a Tanácsnak, lehetnek korrekciósok vagy megelőzők, és céljuk az Unió céljainak elérését veszélyeztető súlyos nehézségekkel vagy ezek komoly veszélyével való szembenézés. Márpedig a Törvényszék, mivel az említett cikket kiragadta az összefüggéséből, tévesen alkalmazta a jogot.

               61

               Másodikként a fellebbező hangsúlyozza, hogy EUMSZ 122. cikk (1) bekezdése – amely egyébiránt a tagállamok közötti szolidaritási elvet rögzíti – széles mérlegelési jogkört biztosít a Bizottságnak ahhoz, hogy a valamelyikük súlyos nehézségeivel való szembenézéshez megfelelő intézkedések elfogadását javasolja. A szükségállapot elvének uniós jogszabályban való elfogadása ilyen megfelelő intézkedésnek minősülne. A Törvényszék tévesen értelmezte az EUMSZ 122. cikket annyiban, amennyiben mindezek ellenére megállapította, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat nyilvánvalóan kívül esik a Bizottság hatáskörén.

               62

               Harmadikként a fellebbező először is vitatja a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 41. cikkében foglalt, a 2012. november 27‑iPringle ítéleten (C‑370/12, EU:C:2012:756) alapuló érvelését. A Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor összehasonlította a szóban forgó európai polgári kezdeményezésben javasolt intézkedést és az említett ítélet tárgyát képező Európai Stabilitási Mechanizmust (a továbbiakban: ESM), amely alapvetően eltér az említett intézkedéstől. A szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgya mindössze a szükségállapot elvének az uniós szabályozásba való belefoglalása, tekintettel a Görög Köztársaságnak az adósságából fakadó súlyos nehézségeire, nem pedig az ESM‑hez hasonló pénzügyi mechanizmus létrehozása.

               63

               Másodsorban a fellebbező azzal érvel, hogy jogilag téves a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 42. pontjában foglalt és azon alapuló értékelése, hogy az EUMSZ 122. cikk (1) bekezdéséből az következik, hogy az említett rendelkezésben foglalt intézkedések „a tagállamok közötti támogatáson alapulnak”. E cikk értelmezéséből kiderül, hogy a tagállamok közötti, említett cikkben hivatkozott szolidaritás – ellentétben a Törvényszék megállapításával – nem felel meg a tagállamok közötti pénzügyinek szánt segítségnek.

               64

               Negyedikként a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 47–49. pontjában újra a 2012. november 27‑iPringle ítéletre (C‑370/12, EU:C:2012:756) hivatkozott azon következtetés érdekében, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat céljára az EUMSZ 122. cikk (2) bekezdése nyilvánvalóan nem vonatkozik.

               65

               Először is a szükségállapot elvének az uniós szabályozásba való belefoglalása sok tekintetben nem hasonlítható az ESM‑hez. Másodsorban a Törvényszék helytelenül állapította meg, hogy a szükségállapot bejelentésére irányuló eljárást a tagállamok, nem pedig az Unió kezdeményezi. A szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat ugyanis azt állította, hogy a szolidaritás szellemében az Unió hagyja jóvá az ilyen nyilatkozatot. Harmadsorban a Törvényszék a megtámadott ítélet 49. pontjában helytelenül állapította meg, hogy a szükségállapot elvének elfogadása nemcsak a tagállamok Unió felé fennálló adósságára, hanem az említett tagállam egyéb jogi és természetes személyek, közjogi személyek és magánszemélyek felé fennálló adósságaira is vonatkozna. Ezen elv elfogadása valójában kizárólag a tagállam Unió felé fennálló tartozását érintené. Mindenesetre a Bizottság adhatott volna részleges választ a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatra, lehatárolva annak tárgyát kizárólag ezen adósságra, amely nyilvánvalóan az EUMSZ 122. cikk (2) bekezdésének hatálya alá tartozik.

               66

               A Bizottság szerint a második jogalapot el kell utasítani elfogadhatatlanként, mivel az új érveket tartalmaz, vagy mindenesetre megalapozatlanként.

         – A Bíróság álláspontja

               67

               Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében valamely uniós jogi aktus jogalapja megválasztásának olyan objektív elemeken kell alapulnia, amelyek alkalmasak a bírósági felülvizsgálatra, ilyen elemnek számít többek között az aktus célja és tartalma (2004. április 29‑iBizottság kontra Tanács ítélet, C‑338/01, EU:C:2004:253, 54. pont; 2012. július 19‑iParlament kontra Tanács ítélet, C‑130/10, EU:C:2012:472, 42. pont; 2014. december 18‑iEgyesült Királyság kontra Tanács ítélet, C‑81/13, EU:C:2014:2449, 35. pont).

               68

               Elsőként, mivel a második jogalapjával – amelynek részeit együttesen kell vizsgálni – a fellebbező kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 40–43. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy határozott, hogy az EUMSZ 122. cikk (1) bekezdése nyilvánvalóan nem képez megfelelő jogalapot a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyát képezőhöz hasonló intézkedés elfogadásához, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés szerint a Tanács a Bizottság javaslata alapján, a tagállamok közötti szolidaritás szellemében határozhat a gazdasági helyzetnek megfelelő intézkedésekről, különösen ha egyes termékekkel való ellátásban – ideértve különösképpen az energia területét – súlyos nehézségek merülnek fel.

               69

               E tekintetben először is – ahogy azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 41. pontjában helyesen megállapította – a Bíróság a 2012. november 27‑iPringle ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756) 116. pontjában kimondta, hogy az EUMSZ 122. cikk (1) bekezdése nem minősül megfelelő jogalapnak az Unió által a súlyos finanszírozási zavarokkal küzdő, illetve ilyen zavarok veszélyének kitett tagállamoknak történő esetleges pénzügyi támogatáshoz.

               70

               Jóllehet a fellebbező azzal érvel, hogy az ESM, amely az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy tárgya volt, több tekintetben is különbözik a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatban foglalt intézkedéstől, az említett ítéletből kitűnik, hogy az EUMSZ 122. cikk (1) bekezdése nem olyan intézkedésekre vonatkozik, amelyek alapvető célja, hogy valamely tagállam pénzügyi nehézségeinek súlyosságát enyhítse.

               71

               Másodszor meg kell állapítani, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot annak a megtámadott ítélet 42. és 43. pontjában való megállapításával, hogy figyelembe véve különösen a tagállamok közötti szolidaritás szellemét – amelynek az EUMSZ 122. cikk (1) bekezdésének szövege értelmében elsődlegesen érvényesülnie kell az említett rendelkezésen alapuló, gazdasági helyzetnek megfelelő intézkedések elfogadásakor – az említett rendelkezés nem minősülhet megfelelő jogalapnak ahhoz, hogy elfogadjanak egy olyan intézkedést vagy elvet, amely alapján valamely tagállam egyoldalúan lényegében úgy dönthetne, hogy az adósságát részben vagy egészben nem fizeti vissza.

               72

               Annyiban, amennyiben a fellebbező vitatja konkrétan a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 43. pontjában foglalt azon megállapítását, miszerint a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat lehetővé tenné, hogy valamely tagállam, súlyos finanszírozási problémákkal szembesülve, „egyoldalúan” úgy döntsön, hogy az adósságát részben vagy egészben nem fizeti vissza, meg kell állapítani, hogy a fellebbező csupán jelen fellebbezés keretében utalt arra, hogy az ilyen tagállam azon lehetőségét, hogy a szükségállapotra hivatkozzon, a Bizottság által meghatározandó feltételeknek lehetne alávetni. Márpedig, ahogy azt a jelen ítélet 53. pontja hangsúlyozza, az ilyen utalás nem vehető figyelembe a Törvényszék által a megtámadott ítélet 43. pontjában végzett értékelés megalapozottságának értékelésekor.

               73

               Következésképpen a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg a megtámadott ítélet 40–43. pontjában, hogy az EUMSZ 122. cikk (1) bekezdése nem képez megfelelő jogalapot a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyát képezőhöz hasonló intézkedés elfogadásához.

               74

               Másodikként annyiban, amennyiben a fellebbező a második jogalapjában kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 47–50. pontjában megállapította, hogy az EUMSZ 122. cikk (2) bekezdése nem képez megfelelő jogalapot az ilyen intézkedés elfogadásához, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés szerint, ha egy tagállam természeti csapások vagy általa nem befolyásolható rendkívüli események folytán nehézségekkel küzd, vagy súlyos nehézségek komoly veszélye áll fenn, a Tanács a Bizottság javaslata alapján az érintett tagállamnak bizonyos feltételek mellett uniós pénzügyi támogatást nyújthat.

               75

               E tekintetben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 48. pontjában helyesen állapította meg, hogy a Bíróság a 2012. november 27‑iPringle ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756) 65., 104. és 131. pontjában már kimondta, hogy az EUMSZ 122. cikk (2) bekezdése hatáskört biztosít az Uniónak arra, hogy ad hoc pénzügyi támogatást nyújtson valamely tagállamnak, amely a fent említett helyzetben van, azonban e rendelkezés nem igazolhatja az adósság visszafizetését a szükségállapot elve alapján elengedő mechanizmus jogszabályba való foglalását, figyelemmel többek között az ilyen mechanizmus általános és állandó jellegére.

               76

               Ami ezenkívül azon téves jogalkalmazást illeti, amelyet a Törvényszék a fellebbező szerint a megtámadott ítélet 49. pontjában valósított meg az EUMSZ 122. cikk (2) bekezdésében említett pénzügyi támogatás jellegét illetően, meg kell állapítani – ahogy azt a Törvényszék a megtámadott ítélet említett pontjában teszi –, hogy a 2012. november 27‑iPringle ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756) 118. pontjából kitűnik, hogy e rendelkezés kizárólagos tárgya az Unió, nem pedig a tagállamok által nyújtott pénzügyi támogatás.

               77

               Következésképpen a Törvényszék jogosan állapíthatta meg a megtámadott ítélet 49. pontjában, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyát képező szükségállapot elvének elfogadása az említett rendelkezés alapján nem minősülhet az „Unió által nyújtott támogatási intézkedésnek”, mivel egy ilyen elv elfogadása nem kizárólag a tagállamnak az Unió felé fennálló adósságára vonatkozna, hanem más közjogi vagy magánszemélyekkel, és így többek között a tagállamokkal szembeni adósságaira is.

               78

               Annyiban, amennyiben a fellebbező ezzel összefüggésben vitatni kívánja a Törvényszék azon megállapítását, miszerint a szükségállapot elvének a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat szerinti elfogadása nem kizárólag a tagállam Unió felé fennálló tartozását érintené, meg kell állapítani, hogy a jelen fellebbezési eljárás előtt a fellebbező soha nem állította, hogy e javaslat a tagállam Unió felé fennálló tartozására korlátozódik. Ezenkívül az érve ellentmond a fellebbezésben foglalt egyéb állításoknak, amelyek szerint az említett javaslat célja, hogy a szükségállapotban lévő tagállamoknak lehetővé váljon – nemcsak az Unió, hanem a többi tagállam felé fennálló – adósságuk részbeni felfüggesztése vagy eltörlése. Következésképpen az említett érv nem állja meg a helyét.

               79

               Ami végül az arra alapított érvet illeti, hogy a Bizottság részben helyt adhatott volna a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatnak, ezen érvet elfogadhatatlanként el kell utasítani a jelen ítélet 55. pontjában felidézett állandó ítélkezési gyakorlat értelmében, mivel azt első alkalommal a fellebbezési eljárás során adták elő.

               80

               Ebből következik, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg a megtámadott ítélet 50. pontjában, hogy az olyan intézkedés, mint amelyet a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat előirányzott, nyilvánvalóan nem tartozik azon pénzügyi támogatási intézkedések közé, amelyeket a Tanács a Bizottság javaslata alapján az EUMSZ 122. cikk (2) bekezdése értelmében meghozhat.

               81

               A fenti megfontolásokból következik, hogy a második jogalapot el kell utasítani.

         A harmadik, az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdésének alkalmazása során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított jogalapról
      – A felek érvei

               82

               A harmadik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 57–60. pontjában tévesen értelmezte az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdését. Ellentétben azzal, amit a Törvényszék megállapított, a szükségállapot elvének az uniós szabályozásban való kimondása alapulhat az EUMSZ 136. cikkén, amelynek célja többek között hozzájárulni „a gazdasági és monetáris unió megfelelő működéséhez”.

               83

               E vonatkozásban a fellebbező azt állítja, hogy jogilag téves a megtámadott ítélet 58. pontjában foglalt azon állítás, miszerint a szükségállapot elvének elfogadásának az a hatása, hogy a szerződő felek szabad akaratát az államadósság egyoldalú eltörlésének jogszabályi mechanizmusával helyettesíti, amit ez a rendelkezés nyilvánvalóan nem enged meg. Az említett elv elfogadása ugyanis lehetővé tenné a súlyos nehézségekkel szembesülő tagállamnak, hogy átmenetileg felfüggessze valamennyi adósságának fizetését annak érdekében, hogy a gazdaságpolitikáját a növekedésre összpontosítsa a növekedést elősegítő gazdasági befektetések ösztönzésével, ami vitathatatlanul hozzájárulna a gazdasági és monetáris unió megfelelő működéséhez, az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdésének megfelelően. A fellebbező ezzel összefüggésben és ennek szemléltetésére az Európai Tanács 2011. július 21‑i határozatára hivatkozik, amelyből következik, hogy az uniós jog szolgálhat valamely tagállam államadósságának eltörlésére vonatkozó határozat alapjául.

               84

               Ráadásul az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdése kifejezetten felhatalmazza a Tanácsot arra, hogy intézkedéseket fogadjon el a gazdaságpolitikai iránymutatások megállapítására. Következésképpen a Bizottság is jogosult arra, hogy javasolja a Tanácsnak ilyen intézkedések elfogadását.

               85

               Ebből kifolyólag a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat a 211/2011 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján nem esik nyilvánvalóan a Bizottság hatáskörén kívül, és a Törvényszék helytelenül állapította a megtámadott ítélet 59. pontjában, hogy a szükségállapot elvének elfogadása nyilvánvalóan nem tartozik az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdése által előírtak alá.

               86

               Ezenkívül a fellebbező szerint a stabilitási mechanizmus és a pénzügyi támogatás mechanizmusa, amelyet az EUMSZ 136. cikk (3) bekezdése hagy jóvá, magában foglalja, hogy egy tagállam, amennyiben szükségállapotba kerül, a tagállamok egyetértése alapján felfüggeszti adóssága megfizetését. Mindenesetre az EUMSZ 352. cikk feljogosítja a Bizottságot, hogy olyan intézkedésre tegyen javaslatot, mint amely az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgya, és szükséges a Szerződésekben foglalt célkitűzések valamelyikének, mint például az euróövezet stabilitásának megvalósításához.

               87

               A Bizottság szerint a harmadik jogalapot részben mint elfogadhatatlant, a fennmaradó részben pedig mint megalapozatlant el kell utasítani.

         – A Bíróság álláspontja

               88

               Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdése értelmében a gazdasági és monetáris unió megfelelő működésének biztosítása érdekében és a Szerződések vonatkozó rendelkezéseivel összhangban a Tanács intézkedéseket fogadhat el azon tagállamokra vonatkozóan, amelyek pénzneme az euró, egyrészt e rendelkezés a) pontja szerint ezen tagállamokban a költségvetési fegyelem és a költségvetési felügyelet összehangolásának erősítésére, másrészt az említett rendelkezés b) pontja értelmében a gazdaságpolitikai iránymutatások megállapítására ezen tagállamokra vonatkozóan, biztosítva egyúttal ezeknek az Unió egészére vonatkozóan elfogadott iránymutatásokkal való összeegyeztethetőségét és felügyeletét.

               89

               A Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 57. és 58. pontjában úgy ítélt, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyát képező szükségállapot elvének elfogadása nyilvánvalóan nem minősülhet az előző pontban körülírt intézkedésnek.

               90

               A Törvényszék ugyanis a megtámadott ítélet 57. pontjában helyesen mondta ki, hogy semmi nem enged arra következtetni, és a felperes egyáltalán nem bizonyította, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslat tárgyát képező szükségállapot elvének elfogadása a költségvetési fegyelem összehangolásának erősítésére irányulna, vagy azon gazdaságpolitikai iránymutatások közé tartozna, amelyeket a Tanács a gazdasági és monetáris unió megfelelő működésének biztosítása érdekében kidolgozhat.

               91

               A Törvényszék a megtámadott ítélet 58. pontjában is helyesen járt el, amikor egyrészt emlékeztetett arra, hogy a 2012. november 27‑iPringle ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756) 51. és 64. pontjából kiderül, az Unió szerepe a gazdaságpolitika területén koordinációs intézkedések elfogadására korlátozódik, másrészt megállapította, hogy az európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatban előirányzotthoz hasonló intézkedés elfogadásának – távol attól, hogy az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett „gazdaságpolitikai iránymutatás” fogalma alá tartozna – a valóságban az a hatása, hogy a szerződő felek szabad akaratát az államadósság egyoldalú eltörlésének jogszabályi mechanizmusával helyettesíti, amit ez a rendelkezés nyilvánvalóan nem enged meg.

               92

               Ebből következően a Törvényszék a megtámadott ítélet 59. pontjában helyesen hagyta helyben a Bizottság azon következtetését, hogy a fellebbező értelmezése szerinti szükségállapot elvének szabályozására irányuló javaslat nyilvánvalóan nem tartozik az EUMSZ 136. cikk (1) bekezdése által előírtak alá.

               93

               Annyiban, amennyiben a felperes a végül a harmadik jogalap keretében azt javasolja, hogy a szóban forgó európai polgári kezdeményezésre irányuló javaslatban előirányzott szükségállapot elvét az uniós jogban el lehet fogadni az – adott esetben az EUMSZ 352. cikkel összefüggésben értelmezett – EUMSZ 136. cikk (3) bekezdése alapján, elegendő azt megállapítani, hogy ezen érvet első alkalommal csupán a jelen fellebbezési eljárás során adták elő, így az a jelen ítélet 55. pontjában felidézett állandó ítélkezési gyakorlat értelmében nem képezheti a Bíróság vizsgálatának tárgyát a jelen ügyben.

               94

               A fentiekre tekintettel a harmadik jogalapot el kell utasítani.

         A negyedik, a nemzetközi jog értelmezésével összefüggő téves jogalkalmazásra alapított jogalapról
      – A felek érvei

               95

               A negyedik jogalappal a felperes kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte a nemzetközi jogot, amikor a megtámadott ítélet 65. pontjában megállapította, hogy az olyan nemzetközi jog elv létezése, mint jelen esetben a szükségállapot elve, mindenesetre nem elégséges a Bizottság jogalkotási kezdeményezésének megalapozásához. Ezenkívül a Törvényszék nem vizsgálta azon érvek megalapozottságát, amelyek ezen elvnek a nemzetközi jogban való fennállására vonatkoztak.

               96

               A Bizottság szerint, mivel a fellebbezés nem tartalmaz egyetlen, a Törvényszék azon értékelését vitató érvet sem, miszerint a Szerződéseknek és nem valamely nemzetközi jogi szabálynak kell biztosítania a Bizottság szükséges hatáskörét, e jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

         – A Bíróság álláspontja

               97

               Emlékeztetni kell arra, hogy az EUSZ 5. cikk (1) és (2) bekezdésében szereplő hatáskör‑átruházás elvének megfelelően az Unió kizárólag a tagállamok által a Szerződésekben ráruházott hatáskörök határain belül jár el az e Szerződésekben foglalt célkitűzések megvalósítása érdekében.

               98

               Ami különösen az uniós intézményeket illeti, az EUSZ 13. cikk (2) bekezdése pontosítja, hogy ezek mindegyike a Szerződésekben rájuk ruházott hatáskörök határain belül, az ott meghatározott eljárások, feltételek és célok szerint járnak el.

               99

               Következésképpen a Bizottság csak akkor javasolhatja uniós jogi aktus elfogadását, ha e tekintetben a Szerződések hatáskört biztosítanak.

               100

               Ebből kifolyólag a Törvényszék nem alkalmazta tévesen jogot, amikor a megtámadott ítélet 65. pontjában megállapította, hogy önmagában valamely nemzetközi jogi elvnek a létezése – feltételezve, hogy ez megállapítható – mindenesetre nem lenne elégséges a Bizottság jogalkotási kezdeményezésének megalapozásához.

               101

               Ilyen körülmények között nem kifogásolható az sem, hogy a Törvényszék nem vizsgálta az említett érv nemzetközi jogban való fennállásával kapcsolatos érv megalapozottságát.

               102

               Ennélfogva a negyedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

               103

               Mivel a Bíróság a fellebbező által előterjesztett egyik jogalapnak sem adott helyt, a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.

         A költségekről

               104

               A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.

               105

               Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a jelen fellebbezéssel kapcsolatos költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

                           2)

                           A Bíróság Alexios Anagnostakist kötelezi a költségek viselésére.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: görög.