title: A Bíróság (első tanács) 2011. szeptember 22-i ítélete.#Belga Királyság kontra Deutsche Post AG és DHL International.#Fellebbezés - Megsemmisítés iránti kereset - Állami támogatások - Az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése - 659/1999/EK rendelet - Kifogást nem emelő bizottsági határozat - A »kétség« fogalma - Általános gazdasági érdekű szolgáltatások.#C-148/09 P. sz. ügy.

text:
      C‑148/09. P. sz. ügy
      Belga Királyság
      kontra
      Deutsche Post AG
      és
      DHL International
      „Fellebbezés – Megsemmisítés iránti kereset – Állami támogatások – Az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése – 659/1999/EK rendelet – Kifogást nem emelő bizottsági határozat – A »kétség« fogalma – Általános gazdasági érdekű szolgáltatások”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Megsemmisítés iránti kereset – Természetes vagy jogi személyek – Őket közvetlenül és személyükben érintő jogi aktusok – Az
            állami támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét hivatalos vizsgálati eljárás megindítása nélkül megállapító bizottsági
            határozat – Az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett érintett felek keresete – Elfogadhatóság – Feltételek
      (EK 88. cikk, (2) bekezdés és EK 230. cikk, negyedik bekezdés; 659/1999 tanácsi rendelet, 1. cikk, h) pont, 4. cikk, (3) bekezdés
            és 6. cikk, (1) bekezdés)
      2.        Megsemmisítés iránti kereset – Természetes vagy jogi személyek – Őket közvetlenül és személyükben érintő jogi aktusok – Az
            állami támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét hivatalos vizsgálati eljárás megindítása nélkül megállapító bizottsági
            határozat – Az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett érintett felek keresete – A kereset tárgyának megjelölése
      (EK 88. cikk, (2) bekezdés és EK 230. cikk, negyedik bekezdés; 659/1999 tanácsi rendelet, 1. cikk, h) pont, 4. cikk, (3) bekezdés
            és 6. cikk, (1) bekezdés)
      3.        Államok által nyújtott támogatások – Tervezett támogatások – A Bizottság által végzett vizsgálat – Előzetes szakasz és kontradiktórius
            szakasz – Valamely támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetősége – Értékelési nehézségek – A kontradiktórius eljárás
            megindítására vonatkozó bizottsági kötelezettség – A kétség fogalma – Objektív jelleg
      (EK 88. cikk, (2) bekezdés; 659/1999 tanácsi rendelet, 4. cikk, (3) bekezdés, 4. és 5. cikk, valamint 6. cikk, (1) bekezdés)
      1.        Az állami támogatások területén az EK 88. cikk alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999
         rendelet 4. cikkének (3) bekezdésén alapuló, kifogást nem emelő bizottsági határozat jogszerűsége attól függ, hogy felmerültek‑e
         kétségek a szóban forgó támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban. Mivel az ilyen kétségek olyan
         hivatalos vizsgálati eljárás megindításához kell, hogy vezessenek, amelyben az említett rendelet 1. cikkének h) pontjában
         meghatározott érintett felek is részt vehetnek, az utóbbi rendelkezés értelmében minden érintett felet a határozat által közvetlenül
         és személyében érintettnek kell tekinteni. Az EK 88. cikk (2) bekezdésében és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében
         előírt eljárási garanciák kedvezményezettjei ugyanis e garanciák tiszteletben tartását csak akkor tudják elérni, ha lehetőségük
         van arra, hogy a kifogást nem emelő határozatot az uniós bíróság előtt megtámadják.

      (vö. 54. pont)
      2.        Az állami támogatások területén az a felperes, aki a kifogást nem emelő bizottsági határozatot vitatja, bármely azt bizonyító
         jogalapra hivatkozhat, hogy a bejelentett intézkedés előzetes vizsgálatára irányuló szakaszban a Bizottság rendelkezésére
         álló információk és bizonyítékok értékelésének kétségeket kellett volna ébresztenie a szóban forgó intézkedés közös piaccal
         való összeegyeztethetőségével kapcsolatban. Az ilyen érvelés azonban nem változtathatja meg a kereset tárgyát és elfogadhatóságának
         feltételeit sem. Épp ellenkezőleg, az összeegyeztethetőséggel kapcsolatos kétségek fennállása pontosan az a tényező, amelyet
         a felperesnek alá kell támasztania annak bizonyítására, hogy a Bizottság köteles lett volna az EK 88. cikk (2) bekezdésében,
         valamint az EK 88. cikk alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében
         szabályozott hivatalos vizsgálati eljárást megindítani.

      Az uniós bíróságnak nem feladata, hogy a felperesnek kizárólag magát a támogatást értékelő határozat megalapozottságát vitató
         keresetét akként értelmezze, mint amely valójában a felperesnek az EK 88. cikk (2) bekezdéséből és a 659/1999 rendelet 6. cikkének
         (1) bekezdéséből eredő eljárási jogait kívánja megvédeni, amennyiben a felperes nem adott elő kifejezetten erre irányuló jogalapot.
         Ilyen esetben a jogalap értelmezése a kereset tárgyának átminősítéséhez vezetne.

      (vö. 55., 58. pont)
      3.        Az EK 88. cikk alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdéséből
         következik, hogy amennyiben a Bizottság az előzetes vizsgálatot követően azt állapítja meg, hogy a tervezett támogatás közös
         piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatosan kétségek merültek fel, köteles az EK 88. cikk (2) bekezdésében, valamint
         a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében szabályozott hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról határozni.

      Mivel a 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése szerinti kétség fogalma objektív jellegű, annak fennállását nemcsak a
         megtámadott aktus elfogadásának körülményei, hanem azon értékelések között is keresni kell, amelyekre a Bizottság támaszkodott.

      Ami az előzetes vizsgálati eljárás időtartamát és körülményeit illeti, jóllehet igaz, hogy önmagában a 659/1999 rendelet 4. cikkének
         (5) bekezdésében meghatározott két hónapos határidőt meghaladó időtartamból, valamint az érintett tagállamhoz intézett információkérések
         számából nem vezethető le, hogy a Bizottságnak meg kellett volna indítania a hivatalos vizsgálati eljárást, ez nem változtat
         azon, hogy e körülmények arra utaló bizonyítékoknak minősülhetnek, hogy a Bizottságnak kétségei lehettek a szóban forgó támogatás
         közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban.

      (vö. 77., 79., 81. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. szeptember 22.(*)

      „Fellebbezés – Megsemmisítés iránti kereset – Állami támogatások – Az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése – 659/1999/EK rendelet – Kifogást nem emelő bizottsági határozat – A »kétség« fogalma – Általános gazdasági érdekű szolgáltatások”
      A C‑148/09. P. sz. ügyben,
      a Belga Királyság (képviselik: C. Pochet és T. Materne, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: J. Meyers advocaat)

      fellebbezőnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2009. április 24‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a többi fél az eljárásban:
      a Deutsche Post AG (székhelye: Bonn [Németország], képviselik: T. Lübbig és J. Sedemund Rechtsanwälte),

      a DHL International (székhelye: Diegem [Belgium], képviselik: T. Lübbig és J. Sedemund Rechtsanwälte)

      felperesek az elsőfokú eljárásban,
      az Európai Bizottság (képviselik: B. Martenczuk és D. Grespan, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (előadó) és M. Safjan bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. szeptember 7‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. december 2‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Jelen fellebbezésével a Belga Királyság, amelyet az Európai Bizottság támogat, az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑388/03. sz.,
         Deutsche Post és DHL International kontra Bizottság ügyben 2009. február 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑199. o.;
         a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a Bizottság
         2003. július 23‑i azon határozatát, miszerint az EK 88. cikk (3) bekezdésében előírt előzetes vizsgálati eljárást követően
         nem emel kifogást a belga hatóságok által a La Poste SA, a belga postai szolgáltatásokat nyújtó állami vállalat javára hozott
         számos intézkedéssel szemben (C(2003) 2508 végleges határozat, a továbbiakban: vitatott határozat).

       Jogi háttér
      2        Az EK‑Szerződés [88.] cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK
         tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) (2) preambulumbekezdéséből következően
         e rendelet célja, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatával összhangban szabályozza és megszilárdítsa az EK 88. cikk alkalmazására
         vonatkozóan kialakult állandó bizottsági gyakorlatot.

      3        A 659/1999 rendelet 1. cikke így rendelkezik:

      „E rendelet alkalmazásában:
      [...]
      h)      az »érdekelt fél« [helyesen: érintett fél]: olyan tagállam vagy személy, vállalkozás vagy vállalkozások társulása, amelyek,
         illetve akinek érdekeit a támogatás nyújtása érintheti, különösen a támogatás kedvezményezettje, a versenytárs vállalkozások
         és a szakmai szövetségek.”

      4        Ugyanezen rendeletnek „A bejelentés előzetes vizsgálata és a Bizottság határozatai” című 4. cikkének (2)–(4) bekezdése így
         rendelkezik:

      „(2)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy a bejelentett intézkedés nem valósít meg támogatást,
         megállapítását határozatban rögzíti.

      (3)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy nem merült fel kétség a bejelentett intézkedés közös
         piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, és amennyiben az [az EK 87. cikk] (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, a Bizottság
         úgy határoz, hogy az intézkedés összeegyeztethető a közös piaccal (a továbbiakban: »kifogást nem tartalmazó határozat«) [helyesen:
         kifogást nem emelő határozat]. A határozat megjelöli, hogy a Szerződésben szereplő melyik kivétel került alkalmazásra.

      (4)      Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy kétség merült fel a bejelentett intézkedés közös
         piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, [az EK 88. cikk] (2) bekezdése szerinti eljárás kezdeményezéséről dönt (továbbiakban:
         »hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat«).”

      5        A 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „A hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza
         a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való
         összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt
         feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően
         indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja az előírt határidőt.”

       A jogvita előzményei
      6        A La Poste SA (a továbbiakban: La Poste) 1992‑ben közjogi részvénytársasággá alakult, de továbbra is ő a belga egyetemes postai
         szolgáltató, és teljesítenie kell sajátos kötelezettségeit az általános gazdasági érdekű szolgáltatások (a továbbiakban: ÁGÉSZ)
         keretében. Az ÁGÉSZ nettó többletköltsége ellentételezésének szabályait a belga állammal kötött üzemeltetési szerződés határozza
         meg.

      7        Az expressz csomagszállítási szolgáltatás a La Poste forgalmának 4%‑át teszi ki, ami ezen ágazatban 18%‑os piaci részesedésnek
         felel meg. A Deutsche Post AG (a továbbiakban: Deutsche Post) és annak belga leányvállalata, a DHL International e piacon
         35–45%‑os részesedéssel rendelkezik.

      8        2002. december 3‑án kelt levelükben a belga hatóságok bejelentették a Bizottságnak a La Poste 297,5 millió euró összegű tőkeemelési
         tervét.

      9        A kérelmezők 2003. július 22‑én felvilágosítást kértek a Bizottságtól a bejelentett intézkedés vizsgálati eljárásának állásáról,
         az abban való esetleges részvételük érdekében.

      10      A Bizottság – mivel úgy ítélte meg, hogy a bejelentett tőkeemelés nem képez állami támogatást – 2003. július 23‑án, az EK 88. cikk
         (3) bekezdése szerinti előzetes vizsgálati eljárást követően meghozta a vitatott határozatot.

       A Bizottság előtti eljárás és a vitatott határozat
      11      A Bizottság a belga hatóságokkal folytatott három megbeszélést, valamint több levélváltást követően megállapította, hogy az
         e hatóságok által bejelentett tőke-hozzájárulás összeegyeztethető volt a közös piaccal.

      12      Ehhez a Bizottság előzetesen hat olyan, be nem jelentett intézkedést vizsgált meg, amelyekben a La Poste önálló állami vállalattá
         alakulása előtt részesült, mivel úgy ítélte meg, hogy a bejelentett tőkeemelés jogszerűségét e hat intézkedés határozza meg.

      13      Az első intézkedés a társasági adó megfizetése alóli mentesítésben nyilvánult meg. Mivel a La Poste 1992‑től 2002‑ig összesen
         nettó 238,4 millió euró veszteséget halmozott fel, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az ilyen mentesítés nem járt állami források
         átruházásával.

      14      A második intézkedés abban nyilvánult meg, hogy a belga állam a La Poste által képzett nyugdíjcélú tartalék 100 millió euró
         összegben történő visszavonásáért nyújtott ellenszolgáltatásként a közszolgáltatásokhoz szükséges ingatlanokat engedett át
         a La Poste részére. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy ez az intézkedés nem juttatott semmilyen előnyt a La Poste javára.

      15      A harmadik intézkedés abban nyilvánult meg, hogy az állam egyes leszerződött kölcsönökre garanciát vállalt. A Bizottság megállapította,
         hogy – mivel a La Poste soha nem vette igénybe e garanciát – megítélése szerint nem volt szó állami támogatásról.

      16      A negyedik intézkedés a közszolgáltatással érintett ingatlanokra vonatkozó ingatlanadó alóli mentesítésben nyilvánult meg.
         A Bizottság megállapította, hogy az ilyen intézkedés állami támogatásnak minősülhet.

      17      Az ötödik intézkedés az 1992‑től 1997‑ig terjedő időszakban az általános érdekű pénzügyi szolgáltatások túlkompenzációjában
         nyilvánult meg. A Bizottság megállapította, hogy az ilyen intézkedés állami támogatásnak minősülhet.

      18      A hatodik intézkedés 1997 márciusában és decemberében végrehajtott, összesen 62 millió euró összegű, az ÁGÉSZ elégtelen ellentételezését
         kiegyenlíteni hivatott két tőkeemelésben nyilvánult meg. A Bizottság megállapította, hogy az ilyen intézkedés állami támogatásnak
         minősülhet.

      19      A Bizottság a be nem jelentett negyedik, ötödik és hatodik intézkedéssel, valamint a bejelentett intézkedéssel kapcsolatban
         megállapította, hogy még ha fel is tételezzük, hogy ezek az intézkedések támogatási elemeket tartalmaznak, azok az EK 86. cikk
         (2) bekezdése alapján összeegyeztethetők a közös piaccal, mivel nem minősülnek az ÁGÉSZ nettó többletköltségei túlkompenzációjának.

      20      A Bizottság végül megjegyezte, hogy a 297,5 millió euró mértékű tőkeemelésben megnyilvánuló bejelentett intézkedés az ÁGÉSZ‑tevékenységek
         nettó többletköltségei történeti alulkompenzációjánál alacsonyabb összeget képezett, vagyis nem minősült az EK 87. cikk (1) bekezdése
         értelmében vett állami támogatásnak.

       Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
      21      A felperesek a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztettek elő, annak alátámasztása érdekében pedig hét
         jogalapra hivatkoztak. A Bizottság a felperesek kereshetőségi jogának és az eljáráshoz fűződő érdekének hiányára alapított
         elfogadhatatlansági kifogást emelt.

      22      Az Elsőfokú Bíróság 2004. december 15‑i végzésével úgy döntött, hogy az elfogadhatatlansági kifogást az érdemi határozatban
         bírálja el.

      23      Az elfogadhatósággal kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság egymás után vizsgálta meg a felperesek kereshetőségi jogát és az eljáráshoz
         fűződő érdekét.

      24      Először is megjegyezte, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 88. cikk (2) bekezdésében biztosított eljárási
         garanciák kedvezményezettjei e garanciák tiszteletben tartását csak akkor tudják érvényesíteni, ha lehetőségük van arra, hogy
         az ugyanezen cikk (3) bekezdése alapján hozott, a támogatást a közös piaccal hivatalos vizsgálati eljárás megindítása nélkül
         összeegyeztethetőnek nyilvánító bizottsági határozatot az uniós bíróság előtt megtámadják.

      25      Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 43. pontjában hangsúlyozta, hogy e garanciák kedvezményezettjei az EK 88. cikk (2) bekezdése
         szerinti érintett felek, vagyis többek között a vitatott támogatások kedvezményezettjeinek versenytárs vállalkozásai.

      26      Emlékeztetve arra, hogy ebben az összefüggésben a kereshetőségi jog csak akkor ismerhető el, ha az érintett felek keresete
         az őket megillető eljárási garanciák védelmére irányul, nem pedig akkor, ha az EK 88. cikk (3) bekezdése alapján hozott határozat
         megalapozottságát vonják kétségbe, az Elsőfokú Bíróság lefolytatta a felperesek által felhozott kereseti jogalapok elemzését,
         és megállapította, hogy e jogalapok két csoportba sorolhatók.

      27      A vitatott határozat megalapozottságát kétségbe vonó jogalapokkal kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49. pontjában
         úgy ítélte meg, hogy a felperesek továbbra sem bizonyították, hogy a vitatott határozat tárgyát képező támogatás lényeges
         mértékben érintette volna a piaci versenyhelyzetüket. Ezért megállapította, hogy a felperesek a vitatott határozat megalapozottságának
         kétségbe vonása kapcsán nem rendelkeztek kereshetőségi joggal.

      28      A felpereseket megillető eljárási garanciák védelmére irányuló jogalapokkal kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
         ítélet 52. pontjában úgy ítélte meg, hogy a felperesek a La Poste közvetlen versenytársaiként az EK 88. cikk (2) bekezdése
         értelmében vett érintett félnek minősülnek. Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság egyrészt a megtámadott ítélet 55. pontjában
         a második jogalapot úgy azonosította, mint amely kifejezetten vitatja a felperesek eljárási jogainak megsértését. Másrészt
         az ítélet 56. pontjában úgy ítélte meg, hogy a harmadik, negyedik, ötödik és hetedik jogalap a második jogalapot alátámasztó
         érvekkel szolgál. Ezért megállapította a felperesek kereshetőségi jogát, valamint a második jogalap és az annak alátámasztása
         érdekében előadott érvek elfogadhatóságát.

      29      Másodszor, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 62. pontjában megállapította, hogy a felperesek az EK 88. cikk (2) bekezdése
         szerinti érintetti minőségükben érdekükben áll a vitatott határozat megsemmisítését elérni, mivel az ilyen megsemmisítés arra
         kötelezné a Bizottságot, hogy megindítsa a hivatalos vizsgálati eljárást.

      30      Ezért az Elsőfokú Bíróság elutasította a Bizottság által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást.

      31      Az ügy érdemét illetően, miután emlékeztetett arra, hogy az olyan komoly nehézségek fogalma, amelyek fennállása esetén a Bizottságnak
         a támogatási intézkedés vizsgálata során meg kell indítania a hivatalos eljárást, objektív természetű, az Elsőfokú Bíróság
         a megtámadott ítélet 96–107. pontjában azonosította a támogatási intézkedés vizsgálata során ilyen komoly nehézségek fennállására
         utaló ténykörülményeket, vagyis az előzetes vizsgálat időtartamát és körülményeit, a vizsgálat elégtelen és hiányos jellegét,
         valamint a vitatott határozat tartalmát.

      32      Először is az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megállapította, hogy a bejelentett támogatás bejelentése és a vitatott határozat
         meghozatala között hét év, vagyis annyi idő telt el, amely jóval meghaladja az előzetes vizsgálat lefolytatására vonatkozóan
         a 659/1999 rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében meghatározott két hónapos határidőt.

      33      Ezt követően az eljárás a belga hatóságok és a Bizottság közötti három megbeszéléssel, valamint több információkéréssel folytatódott,
         amelyek során a Bizottság nem mulasztotta el hangsúlyozni az ügyirat bonyolultságát és az általa lefolytatandó vizsgálat jelentős
         kiterjedését, tudatában annak, hogy a bejelentett intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét azon hat intézkedés
         összeegyeztethetőségétől tette függővé, amelyeket nem jelentettek be neki.

      34      Az Elsőfokú Bíróság végül a megtámadott ítélet 103. pontjában hangsúlyozta, hogy a Bizottság bizonytalan volt a tekintetben,
         hogy a vitatott határozat elfogadásának jogi alapjaként az EK 87. cikken, vagy pedig az EK 86. cikk (2) bekezdésén alapuló
         megközelítést válassza.

      35      Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 106. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság eljárása jelentősen
         meghaladta azt, amit az EK 88. cikk (3) bekezdésének rendelkezései keretében lefolytatott első vizsgálat általában magában
         foglal.

      36      Másodszor, az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy a vitatott határozat tartalmával kapcsolatos tények arra utaló ténykörülményeknek
         is minősülnek‑e, hogy a Bizottság komoly nehézségekkel szembesült a szóban forgó intézkedések vizsgálata során.

      37      Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság egyrészt megállapította, hogy a La Poste javára hozott második intézkedésnek, azaz
         a nyugdíjcélú tartalék visszavonásának Bizottság általi vizsgálata elégtelen volt, amennyiben a Bizottságnak nem álltak rendelkezésére
         azok a tények, amelyek lehetővé tették volna számára, hogy az ingatlanok belga állam általi ingyenes rendelkezésre bocsátásával
         nyújtott előnyt értékelje.

      38      Másrészt, miután emlékeztetett arra, hogy a C‑280/00. sz., Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben 2003. július
         24‑én hozott, a vitatott határozat elfogadását követően kihirdetett ítélet (EBHT 2003., I‑7747. o.) 93. pontja értelmében
         a Bizottságnak meg kellett vizsgálnia, hogy az állam által ellentételezett ÁGÉSZ költsége egyenlő vagy alacsonyabb volt‑e,
         mint egy átlagos, jól vezetett vállalkozásé (a „benchmarking” kritériuma), az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság
         a jelen esetben elmulasztotta lefolytatni ezt az ellenőrzést. Az Elsőfokú Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy
         a bejelentett intézkedés vizsgálata hiányos volt.

      39      Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozatot megsemmisítette.

       A Bíróság előtti eljárás
      40      Fellebbezésében a Bizottság által támogatott Belga Királyság azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és
      –        a Deutsche Postot és a DHL Internationalt kötelezze a költségek viselésére.
      41      A Deutsche Post és a DHL International azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        utasítsa el a fellebbezést, és
      –        a Belga Királyságot és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      A fellebbezésről
      42      Fellebbezésének alátámasztása érdekében a Belga Királyság három jogalapra hivatkozik, amelyeket a következőkre alapít: először
         is az ügy körülményeinek téves minősítésére, másodszor az Elsőfokú Bíróság általi téves jogalkalmazásra, harmadszor pedig
         a jogbiztonság elvének megsértésére. A Belga Királyság fellebbezési kérelmeit támogató Bizottság ezenkívül önálló jogalapot
         is felhoz, amennyiben azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 230. cikk negyedik bekezdését.

      43      Mindjárt az elején meg kell vizsgálni azokat a jogalapokat, amelyekkel a Belga Királyság és a Bizottság azt vitatja, ahogyan
         az Elsőfokú Bíróság az első fokon előterjesztett kereset, valamint egyes olyan jogalapok elfogadhatóságát mérlegelte, amelyeknek
         helyt adott.

       A második fellebbezési jogalapról és a Bizottság által felhozott önálló jogalapról
       A felek érvei
      44      A Belga Királyság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a negyedik és hetedik kereseti
         jogalapot elfogadhatónak nyilvánította, még akkor is, ha e jogalapokkal a felperesek kétségbe vonták a vitatott határozat
         megalapozottságát.

      45      A Bizottság szerint az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 230. cikk negyedik bekezdését azáltal, hogy a felperesek keresetét
         azzal az indokkal nyilvánította elfogadhatónak, hogy a felperesek az EK 88. cikk (3) bekezdésére alapozott eljárási garanciáik
         védelmére hivatkoztak. Ilyen állítás ugyanis a felperesek által kifejtett kereseti jogalapok egyikében sem szerepel, vagyis
         a Bíróságnak ezen az alapon hivatalból hatályon kívül kell helyeznie a megtámadott ítéletet.

      46      Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság ezáltal a vitatott támogatás jogszerűségének kérdésével összefüggésben prejudikált.

      47      A Deutsche Post és a DHL International elöljáróban azt állítják, hogy a Bizottság által felhozott önálló jogalap elfogadhatatlan.

      48      Az ügy érdemével kapcsolatban előadják, hogy az Elsőfokú Bíróság megelégedett azzal, hogy a komoly nehézségek esetleges fennállásának
         mérlegelése szempontjából releváns körülmények összességét vegye figyelembe. Ezenkívül a Bizottság téved, amikor azt állítja,
         hogy az eljárási jogok védelmére alapított jogalapra az elsőfokú eljárás során nem hivatkoztak. A felperesek ezzel kapcsolatban
         idézik a keresetlevelük e problémával kapcsolatos különböző szövegrészeit.

       A Bíróság álláspontja
      –       A Bizottság által felhozott önálló jogalap elfogadhatósága
      49      Elöljáróban meg kell vizsgálni, hogy a Bíróság előtti eljárásban elfogadható‑e a Bizottság által arra alapított önálló jogalap,
         hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 230. cikk negyedik bekezdését.

      50      Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmánya 56. cikkének második bekezdése értelmében fellebbezéssel
         bármelyik fél élhet, akinek indítványait az Elsőfokú Bíróság egészben vagy részben elutasította. Mivel a Bizottság az Elsőfokú
         Bíróság előtti eljárásban alperes volt, a Bíróság eljárási szabályzata 115. cikkének 1. §‑a alapján a fellebbezés kézbesítésétől
         számított két hónapon belül válaszbeadványt nyújthat be az e cikk 2. §‑ában, valamint az eljárási szabályzat 116. cikkében
         meghatározott követelményeknek megfelelően.

      51      Ebből következik, hogy a Bizottság önálló jogalapja elfogadható.

      –       Az ügy érdeméről
      52      Az ügy érdemével kapcsolatban a Bizottság az EK 230. cikk negyedik bekezdésének megsértésére hivatkozik, amennyiben az Elsőfokú
         Bíróság azáltal, hogy a keresetlevélben kifejtett érvekből kiindulva mesterségesen felépített egy, az eljárási jogok megsértésére
         alapított jogalapot, átminősítette az első fokon előterjesztett, a vitatott határozat megalapozottsága ellen irányuló keresetet.
         A Belga Királyság is megjegyzi, hogy a felperesek a negyedik és hetedik jogalapjukban kizárólag a határozat megalapozottságát
         vitatták, vagyis az Elsőfokú Bíróság e jogalapokat tévesen nyilvánította elfogadhatónak.

      53      Először is az EK 230. cikk negyedik bekezdésében meghatározott feltételek megsértésére vonatkozó kifogással kapcsolatosan
         elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 659/1999 rendelet 4. cikke a bejelentett támogatási intézkedések olyan előzetes
         vizsgálati szakaszát hozza létre, amelynek célja, hogy a Bizottság előzetesen véleményt formálhasson a szóban forgó támogatás
         közös piaccal való összeegyeztethetőségéről. E szakaszt követően a Bizottság megállapítja, hogy az adott intézkedés vagy nem
         minősül támogatásnak, vagy az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik. Az utóbbi esetben a hivatkozott intézkedéssel
         kapcsolatosan vagy nem merülnek fel a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozó kétségek, vagy éppen
         ellenkezőleg, felmerülnek (a C‑83/09. P. sz., Bizottság kontra Kronoply és Kronotex ügyben 2011. május 24‑én hozott ítélet
         [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 43. pontja).

      54      A jelen ügyben a vitatott határozat a 659/1999 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésén alapuló, kifogást nem emelő határozat,
         amelynek jogszerűsége attól függ, hogy felmerültek‑e kétségek a szóban forgó támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségével
         kapcsolatban. Mivel az ilyen kétségek olyan hivatalos vizsgálati eljárás megindításához kell, hogy vezessenek, amelyben a
         659/1999 rendelet 1. cikkének h) pontjában meghatározott érintett felek is részt vehetnek, az utóbbi rendelkezés értelmében
         minden érintett felet a határozat által közvetlenül és személyében érintettnek kell tekinteni. Az EK 88. cikk (2) bekezdésében
         és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt eljárási garanciák kedvezményezettjei ugyanis e garanciák tiszteletben
         tartását csak akkor tudják érvényesíteni, ha lehetőségük van arra, hogy a kifogást nem emelő határozatot az uniós bíróság
         előtt megtámadják (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Kronoply és Kronotex ügyben hozott ítélet
         47. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      55      Amennyiben a felperes a kifogást nem emelő határozat megsemmisítését kéri, lényegében azt vitatja, hogy a szóban forgó támogatásra
         vonatkozó határozatot anélkül fogadták el, hogy a Bizottság hivatalos vizsgálati eljárást indított volna, amivel megsértette
         a felperes eljárási jogait. Annak érdekében, hogy megsemmisítés iránti keresetének helyt lehessen adni, a felperes bármely
         azt bizonyító jogalapra hivatkozhat, hogy a Bizottság rendelkezésére álló információknak és bizonyítékoknak a bejelentett
         intézkedés előzetes vizsgálati szakaszban történő értékelésének kétségeket kellett volna ébresztenie a szóban forgó intézkedés
         közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban. Az ilyen érvelés azonban nem változtathatja meg a kereset tárgyát
         és elfogadhatóságának feltételeit sem. Épp ellenkezőleg, az összeegyeztethetőséggel kapcsolatos kétségek fennállása pontosan
         az a tényező, amelyet a felperesnek alá kell támasztania annak bizonyítására, hogy a Bizottság köteles lett volna az EK 88. cikk
         (2) bekezdésében, valamint a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében szabályozott hivatalos vizsgálati eljárást megindítani
         (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Kronoply és Kronotex ügyben hozott ítélet 59. pontját).

      56      Ezen elvekre tekintettel kell megvizsgálni azt a mérlegelést, amelyet az Elsőfokú Bíróság a megsemmisítés iránti keresetben
         előadott jogalapok elfogadhatóságával kapcsolatban lefolytatott.

      57      A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában megállapította, hogy az elsőfokú eljárásban benyújtott
         keresetlevél második jogalapja az EK 88. cikk (3) bekezdése rendelkezéseinek megsértésén alapult, amennyiben a Bizottság úgy
         döntött, hogy nem indítja meg az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást, miközben komoly nehézségekkel kellett szembesülnie
         a vitatott intézkedések közös piaccal való összeegyeztethetőségének mérlegelése során.

      58      Ezért az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 54. pontjában helyesen állapította meg, hogy az uniós bíróságnak nem feladata,
         hogy a felperesnek kizárólag magát a támogatást értékelő határozat megalapozottságát vitató keresetét akként értelmezze, mint
         amely valójában a felperesnek az EK 88. cikk (2) bekezdéséből és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdéséből eredő eljárási
         jogait kívánja megvédeni, amennyiben a felperes nem adott elő kifejezetten erre irányuló jogalapot. Ilyen esetben a jogalap
         értelmezése a kereset tárgyának átminősítéséhez vezetne (lásd ebben az értelemben a C‑176/06. P. sz., Stadtwerke Schwäbisch
         Hall és társai kontra Bizottság ügyben 2007. november 29‑én hozott ítélet 25. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság
         kontra Kronoply és Kronotex ügyben hozott ítélet 55. pontját).

      59      E feltételek mellett az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 55. pontjában megállapította, hogy a felperesek a második jogalapjukban
         kifejezetten azt állították, hogy a megtámadott határozat elfogadása folytán sérültek az EK 88. cikk (2) bekezdéséből eredő
         eljárási jogaik.

      60      Márpedig ennek megállapításával az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot.

      61      Egyrészt ugyanis nem vitatott, hogy a felperesek által az első fokú eljárásban előterjesztett kereset ténylegesen a Bizottság
         azon határozatának megsemmisítésére irányul, amelynek értelmében nem indította meg az EK 88. cikk (2) bekezdésében és a 659/1999
         rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében szabályozott hivatalos vizsgálati eljárást.

      62      Másrészt, jóllehet az első fokú eljárásban előterjesztett keresetlevél nem fejti ki túl világosan a felperesek jogalapjait,
         konkrétan pedig azt a jogalapot, amely egyértelműen akként azonosítható, mint ami a felpereseket az EK 88. cikk (2) bekezdése
         és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése alapján megillető eljárási jogok védelmére irányul, ez nem változtat azon,
         hogy e keresetlevélnek magából a megszövegezéséből kiderül, hogy a felperesek azt állítják, hogy a vizsgálati eljárás megindításának
         elmaradása következtében nem részesülhettek azokban az eljárási biztosítékokban, amelyekhez e rendelkezések értelmében joguk
         van, mint ahogy az is, hogy annak alátámasztására szolgáló érveket adnak elő, hogy a Bizottságnak le kellett volna folytatnia
         az e rendelkezésekben szabályozott eljárást.

      63      E körülmények között az Elsőfokú Bíróság az EK 230. cikk negyedik bekezdésének megsértése nélkül, helyesen állapíthatta meg,
         hogy a keresetlevél olyan jogalapot tartalmazott, amellyel a felperesek az EK 88. cikk (2) bekezdése és a 659/1999 rendelet
         6. cikkének (1) bekezdése alapján őket megillető eljárási jogokat szándékoztak védeni.

      64      Másodszor, nem kifogásolható az Elsőfokú Bírósággal szemben, hogy a második jogalap keretében figyelembe vette az első fokon
         előterjesztett keresetlevél azon adatait, amelyekkel a felperesek azt akarják bizonyítani, hogy a Bizottság részéről kétségeknek
         kellett volna felmerülniük a vitatott intézkedések közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően.

      65      Ezzel összefüggésben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában hangsúlyozta, hogy a felperesek a negyedik és
         a hetedik jogalap keretében azt állították, hogy a vitatott intézkedéseket képező intézkedéseknek a Bizottság általi vizsgálata
         elégtelen és hiányos volt. Ezért, miután a megtámadott ítélet 52. pontjában úgy ítélte meg, hogy a felperesek az expressz
         csomagszállítás piacán a La Poste közvetlen versenytársaiként csak mint az EK 88. cikk (2) bekezdése és a 659/1999 rendelet
         1. cikkének h) pontja értelmében vett érintett feleket megillető kereshetőségi joggal rendelkeztek, az Elsőfokú Bíróság a
         megtámadott ítélet 69. pontjában helyesen állapította meg, hogy a keresetlevélnek többek között a negyedik és a hetedik jogalapját
         kizárólag annyiban vizsgálhatja, amennyiben azok annak bizonyítására irányulnak, hogy a Bizottságnak meg kellett volna indítania
         a vizsgálat hivatalos szakaszát.

      66      E körülmények között az sem kifogásolható az Elsőfokú Bírósággal szemben, hogy elfogadhatónak nyilvánította azokat a jogalapokat,
         amelyekben a felperesek azt adták elő, hogy a Bizottság tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy a vizsgált intézkedések nem
         minősülnek állami támogatásoknak. Épp ellenkezőleg az Elsőfokú Bíróság e jogalapokat a megtámadott ítélet 67. pontjában kifejezetten
         elfogadhatatlanoknak nyilvánította.

      67      Ezért a Belga Királyság által felhozott második jogalapot, valamint a Bizottság által felhozott önálló jogalapot mint megalapozatlanokat
         el kell utasítani.

       Az első és a harmadik jogalapról
       A felek érvei
      68      Első jogalapjában a Belga Királyság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen minősítette a jelen ügy körülményeit.

      69      Jelen esetben a vizsgálati eljárás lefolytatásának körülményeit illetően az Elsőfokú Bíróság által alkalmazott két hónapos
         referencia‑határidő a Belga Királyság szerint csak tájékoztató jellegű, vagyis annak túllépése nem jelenti automatikusan azt,
         hogy a Bizottság komoly nehézségekkel szembesült. A Bizottság hozzáteszi, hogy a jelen ügy sajátos körülményei között az előzetes
         vizsgálat időtartama nem volt rendkívüli.

      70      Ezenkívül a Belga Királyság szerint az Elsőfokú Bíróság elmulasztott összefüggést megállapítani egyrészt a vizsgálatnak a
         vitatott intézkedések vizsgálatával, valamint e vizsgálat látható összetettségével járó széles köre, másrészt pedig a komoly
         nehézségek fennállása között. A Bizottság e nehézségek nem szükségszerűen eredményeznek komoly nehézségeket.

      71      Végül a Belga Királyság kiemeli, hogy a jogalapra vonatkozó bizonytalanság inkább az ügy lezárásával kapcsolatban a Bizottságot
         megillető választási lehetőséget, mint a komoly nehézségeket igazolja. A Bizottság ténylegesen azt állítja, hogy a végleges
         határozat a jogi alaptól függetlenül ugyanaz lett volna.

      72      A vitatott határozat tartalma kapcsán a Belga Királyság úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a bejelentett támogatás vizsgálatának
         kielégítő jellegével kapcsolatos elemzése során az ügy érdemét illetően a Bizottságétól eltérő eredményre jutott. Márpedig
         az ilyen különbség alapján nem lehet komoly nehézségek fennállására következtetni. Mindazonáltal e körülmény alapján nem állapítható
         meg, hogy a Bizottság által végzett vizsgálat hiányos lenne.

      73      Ezenkívül a Belga Királyság és a Bizottság a harmadik jogalapjukban azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a jogbiztonság
         elvét, amikor visszaható hatállyal alkalmazta a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott
         ítéletben megfogalmazott negyedik kritériumot.

      74      Ezzel összefüggésben a Bizottság másfelől hozzáteszi, hogy a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg
         ügyben hozott ítéletben kifejtett, „benchmarkingnak” nevezett kritérium nem releváns az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt
         eljárási garanciák védelmének vizsgálata keretében.

      75      Általános nézőpontból a Deutsche Post és a DHL International úgy véli, hogy az állami postai szolgáltatásokat nyújtó vállalkozások
         privatizációja kapcsán a Bizottság által indított vizsgálati eljárásokat a Bizottság hagyományosan hivatalos vizsgálati eljárás
         keretében folytatja le. Az ilyen műveleteket ugyanis összetett ténybeli háttér jellemzi, amely szükségszerűen komoly nehézségek
         fennállásával jár.

      76      Különösen, az elsőfokú eljárás felperesei mindenekelőtt arra emlékeztetnek, hogy a vizsgálati eljárás alkalmával maga a Bizottság
         hangsúlyozta a hozzá benyújtott ügyirat összetettségét. Ezt követően a Belga Királyság elmulasztott válaszolni az Elsőfokú
         Bíróság azon megállapításaira, amelyek szerint a Bizottság nem rendelkezett minden ténybeli információval az ingatlanok átadásának
         és a nyugdíjcélú tartalék visszavonásának megvizsgálására. Végül a felperesek emlékeztetnek arra, hogy az ÁGÉSZ költségeivel
         való, a fent hivatkozott Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ügyben hozott ítéletben megfogalmazott negyedik kritérium
         értelmében vett „benchmarking” a kérdéses időszakban megfelelt annak az elvárásnak, amelyet többek között maga a Bizottság
         fogalmazott meg.

       A Bíróság álláspontja
      77      Mindjárt az elején emlékeztetni kell arra, hogy a 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdéséből következik, hogy amennyiben
         a Bizottság az előzetes vizsgálatot követően azt állapítja meg, hogy a bejelentett intézkedésnek a közös piaccal való összeegyeztethetőségével
         kapcsolatosan kétségek merültek fel, köteles az EK 88. cikk (2) bekezdésében, valamint a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében
         szabályozott hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról határozni (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Kronoply és Kronotex
         ügyben hozott ítélet 46. pontját).

      78      Jelen esetben a vitatott határozat a 659/1999 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése alapján meghozott, kifogást nem emelő határozat,
         amelynek jogszerűsége attól függ, hogy a szóban forgó támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően merül‑e
         fel kétség.

      79      Mivel a 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése szerinti „kétség” fogalma objektív jellegű, annak fennállását nemcsak
         a megtámadott aktus elfogadásának körülményei, hanem azon értékelések között is keresni kell, amelyekre a Bizottság támaszkodott
         (lásd ebben az értelemben a C‑431/07. P. sz., Bouygues és Bouygues Télécom kontra Bizottság ügyben 2009. április 2‑án hozott
         ítélet [EBHT 2009., I‑2665. o.] 63. pontját).

      80      Jelen esetben az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt az előzetes vizsgálati eljárás időtartamát és körülményeit vizsgálta meg a
         megtámadott ítélet 96–107. pontjában. Ezt követően, a vitatott határozat tartalmával kapcsolatos kérdések vizsgálata keretében
         az Elsőfokú Bíróság egyrészt, a megtámadott ítélet 108–110. pontjában megállapította, hogy a nyugdíjcélú tartalék visszavonása
         vizsgálatának indokolása elégtelen volt, másrészt pedig, az ítélet 111–117. pontjában, hogy az ÁGÉSZ nyújtásával járó költségek
         vizsgálata hiányos volt. Végül a megtámadott ítélet 118. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy e körülmények összessége
         olyan objektív és egybehangzó bizonyítékokat képezett, amelyek alátámasztják, hogy a Bizottságnak meg kellett volna indítania
         a hivatalos vizsgálati eljárást.

      81      Először is, ami az előzetes vizsgálati eljárás időtartamát és körülményeit illeti, jóllehet igaz, hogy önmagában a 659/1999
         rendelet 4. cikkének (5) bekezdésében meghatározott két hónapos határidőt meghaladó időtartamból, valamint a belga hatóságokhoz
         intézett információkérések számából nem vezethető le, hogy a Bizottságnak meg kellett volna indítania a hivatalos vizsgálati
         eljárást, ez nem változtat azon, hogy – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 106. pontjában hangsúlyozta – e
         körülmények arra utaló bizonyítékoknak minősülhetnek, hogy a Bizottságnak kétségei lehettek a szóban forgó támogatás közös
         piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban.

      82      Ennek kapcsán különösen meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak a bejelentett intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetővé
         nyilvánításához le kellett folytatnia az 1992 és 1997 között elfogadott, be nem jelentett hat intézkedés közös piaccal való
         összeegyeztethetőségének vizsgálatát.

      83      Másodszor, a vitatott határozat tartalmával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság többek között megállapította, hogy az a vitatott
         intézkedések elégtelen vizsgálatát támasztja alá.

      84      Így az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 109. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a vitatott határozatot anélkül
         fogadta el, hogy rendelkezett volna azokkal az információkkal, amelyek lehetővé tették volna számára annak értékelését, hogy
         milyen előny származott az ingatlanok azon ingyenes rendelkezésre bocsátásából, amely a nyugdíjcélú tartalékok visszavonásának
         ellentételezéseként történt.

      85      Ezzel kapcsolatban a vitatott határozatból kiderül, hogy a tisztviselőként foglalkoztatott munkavállalók nyugdíjjogosultságának
         fedezete érdekében a La Poste 1992‑ben, önálló vállalattá alakulása során 100 millió euró összegű tartalékot képezett, amelyet
         1997‑ben visszavontak. Az e tartalékkal szembeni ellenszolgáltatást a közszolgáltatásokhoz szükséges ingatlanok átengedése
         képezte.

      86      E körülmények között az Elsőfokú Bíróság helyesen állapíthatta meg, hogy a Bizottságnak pontosításokat kellett volna kérnie
         a belga hatóságoktól többek között azon ingatlanállomány értékével kapcsolatban, amelyet a belga állam ingyenesen a La Poste
         rendelkezésére bocsátott.

      87      Nem kifogásolható ugyanis az Elsőfokú Bírósággal szemben annak megállapítása, hogy e körülmény bizonyítékként szolgálhat arra,
         hogy a Bizottság részéről kétségeknek kellett volna felmerülniük a vitatott intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét
         illetően. Ténylegesen nem kizárt, hogy a La Poste a rendelkezésre bocsátott ingatlanállomány értékének arányában jelentős
         gazdasági előnyhöz jut az állami támogatásnak minősülő e művelet folytán. Márpedig a Bizottságnak ahhoz, hogy ennek ellenkezőjéről
         megbizonyosodhasson, legalább annak a pénzügyi előnynek az értékelésével rendelkeznie kellett volna, amelyet a rendelkezésre
         bocsátás a La Poste számára jelent.

      88      A jogbiztonság elvének állítólagos megsértésére alapított harmadik jogalappal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy – amint
         az a jelen ítélet 81. és 87. pontjából következik – a vitatott határozat elfogadásának körülményeivel, valamint az e határozat
         tartalmával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság által lefolytatott elemzés kiemelte azokat a kétségeket, amelyeknek a Bizottság
         részéről fel kellett volna merülniük a bejelentett intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban, amely
         kétségek elegendőek azon következtetés alátámasztásához, mely szerint a Bizottságnak meg kellett volna indítania az EK 88. cikk
         (2) bekezdésében és a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében szabályozott hivatalos vizsgálati szakaszt.

      89      E feltételek mellett e jogalapot nem kell megvizsgálni.

      90      E megfontolásokból következik, hogy az első jogalapot mint megalapozatlant, a harmadik jogalapot pedig mint hatástalant el
         kell utasítani.

      91      Ezért a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.

       A költségekről
      92      A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési
         eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
         Mivel a Belga Királyság és a Bizottság pervesztes lett, kötelezni kell őket a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
      2)      A Bíróság a Belga Királyságot és az Európai Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (második tanács) 2006. március 23-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Osztrák Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 79/409/EGK irányelv - Vadon élő madarak védelme - Haris - A Lauterarher Ried nemzeti park különleges védelmi terület - A Soren és Gleggen-Köblern területek kizárása - 92/43/EGK irányelv - Természetes élőhelyek védelme - Vadon élő állatok és növények - Építési tervre vagy projektre vonatkozó eljárás - Gyorsforgalmi főút nyomvonalának meghatározására irányuló eljárás - Környezeti hatásvizsgálati eljárás - Az osztrák területen haladó S18-as gyorsforgalmi főút építési projektjével összefüggő eljárási hiba- A 92/43 irányelv időbeli hatálya. # C-209/04. sz. ügy

text:
      C‑209/04. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Osztrák Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – 79/409/EGK irányelv – Vadon élő madarak védelme – Haris – A Lauteracher Ried‑i nemzeti park különleges védelmi terület – A Soren és a Gleggen-Köblern terület kizárása – 92/43/EGK irányelv – Természetes élőhelyek védelme – Vadon élő állatok és növények – Építési tervre vagy projektre vonatkozó eljárás – Gyorsforgalmi főút nyomvonalának meghatározására irányuló eljárás – Környezeti hatásvizsgálati eljárás – Az osztrák területen lévő S18‑as gyorsforgalmi főút építési projektjével összefüggő eljárási hiba – A 92/43 irányelv időbeli hatálya”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Környezet – A vadon élő madarak védelme – 79/409 irányelv – A különleges védelmi területek kiválasztása és lehatárolása
      (79/409 tanácsi irányelv, 4. cikk, (1) és (2) bekezdés; 92/43 tanácsi irányelv, 6. cikk, (4) bekezdés)
      2.        Környezet – A természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelme – 92/43 irányelv – Időbeli alkalmazás
      (92/43 tanácsi irányelv, 6. cikk, (3) és (4) bekezdés)
      1.        A vadon élő madarak védelméről szóló, 79/409 irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a különleges védelmi területként
         történő besorolásra legalkalmasabb területek kiválasztásakor a tagállamok mérlegelési jogköre nem arra vonatkozik, hogy KTT‑vé
         nyilvánítsák azokat a területeket, amelyek ornitológiailag a legalkalmasabbnak tűnnek, hanem csak arra, hogy a madárvédelmi
         irányelv I. mellékletben felsorolt fajok fennmaradására legalkalmasabb területek meghatározásakor alkalmazzák ezeket a szempontokat.

      Ezenkívül az ilyen terület kiválasztása és körülhatárolása során a tagállamok nem vehetnek figyelembe gazdasági követelményeket,
         sem a madárvédelmi irányelvvel megvalósítani kívánt ökológiai céloknál előbbre való közérdekként, sem pedig a természetes
         élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló 92/43 irányelv 6. cikke (4) bekezdésének első albekezdésében
         megjelölt fontos közérdeken alapuló kényszerítő okként.

      (vö. 33., 40. pont)
      2.        Az az alapelv, amely szerint a környezetre várhatóan jelentős hatást gyakorló projektek esetén környezeti hatásvizsgálatot
         kell végezni, nem alkalmazandó akkor, ha a projekt engedélyezésére vonatkozó kérelem hivatalos benyújtásának időpontja megelőzi
         az irányelv átültetésére nyitva álló határidő leteltének időpontját.

      Egyedül ez a formai feltétel van összhangban a jogbiztonság elvével, és csak ez alkalmas arra, hogy fenntartsa valamely irányelv
         hatékony érvényesülését. Ennek az az oka, hogy a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről
         szóló 92/43 irányelvhez hasonló irányelvek nagyrészt nagyobb terjedelmű projekteket érintenek, amelyek végrehajtása gyakran
         hosszú időt vesz igénybe. Nem lenne tehát célszerű, hogy azokat az eljárásokat, amelyek már nemzeti szinten is összetettek,
         és amelyeket már az irányelv átültetésére nyitva álló határidő letelte előtt kezdeményeztek, az irányelv speciális követelményeivel
         tovább terheljék és késleltessék, és a már kialakult helyzetet befolyásolják.

      (vö. 56–57. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2006. március 23. (*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 79/409/EGK irányelv – Vadon élő madarak védelme – Haris – A Lauteracher Ried nemzeti park különleges védelmi terület – A Soren és Gleggen-Köblern területek kizárása – 92/43/EGK irányelv – Természetes élőhelyek védelme – Vadon élő állatok és növények – Építési tervre vagy projektre vonatkozó eljárás – Gyorsforgalmi főút nyomvonalának meghatározására irányuló eljárás – Környezeti hatásvizsgálati eljárás – Az osztrák területen haladó S18-as gyorsforgalmi főút építési projektjével összefüggő eljárási hiba– A 92/43 irányelv időbeli hatálya”
      A C‑209/04. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2004. május 12‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: M. van Beek és B. Schima, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      az Osztrák Köztársaság (képviselik: E. Riedl, J. Müller, valamint K. Humer, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Schintgen, P. Kūris (előadó), G. Arestis és J. Klučka bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. október 6‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. október 27‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetével az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy:

      –        az Osztrák Köztársaság – mivel elmulasztotta a különleges védelmi területté (a továbbiakban: KVT) minősített Lauteracher Ried
         nemzeti parkhoz (a továbbiakban: Lauteracher Ried) sorolni a Soren és a Gleggen-Köblern nevű területeket, amelyek tudományos
         szempontok alapján, csakúgy mint a fenti KVT, az 1997. július 29-i 97/49/EK bizottsági irányelvvel (HL L 223., 9. o.; magyar
         nyelvű különkiadás, 15. fejezet, 3. kötet, 344. o.) módosított, a vadon élő madarak védelméről szóló, 1979. április 2-i 79/409/EGK
         tanácsi irányelv (HL L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás, 15. fejezet, 1. kötet, 98. o.) (a továbbiakban: madárvédelmi
         irányelv) 4. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a mennyiségük és méretük szerint legalkalmasabb területek közé tartoznak,

      –        –       és mivel nem tartotta megfelelően és teljes mértékben tiszteletben a Bodeni-tó S18 gyorsforgalmi főútja (a továbbiakban: S18
         főút) építési projektjének engedélyezése során a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről
         szóló, 1992. május 21-i 92/43/EGK tanácsi irányelv (HL L 206., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás, 15. fejezet, 2. kötet, 102.
         o., a továbbiakban: az élőhelyekről szóló irányelv) 6. cikkének (4) bekezdésében arra az esetre előírt követelményeket, amikor
         a kedvezőtlen eredményű hatásvizsgálatot követően mégis végrehajtanak valamely projektet –

      nem teljesítette a madárvédelmi irányelv irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdéséből és az az élőhelyekről szóló irányelv
         6. cikke (4) bekezdésének és 7. cikkének együtt értelmezett rendelkezéseiből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       Az Osztrák Köztársaság csatlakozásáról szóló okmány
      2        Az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját
         képező szerződések kiigazításáról szóló okmányt (HL 1994 C 241., 21. o. és HL 1995 L 1., 1. o., a továbbiakban: csatlakozási
         okmány) 1994. június 24-én írták alá és 1995. január 1-én lépett hatályba.

      3        A nevezett csatlakozási okmány 2. cikke értelmében „[a] csatlakozás napjától kezdve az eredeti szerződések rendelkezései és
         az intézmények által a csatlakozást megelőzően elfogadott jogi aktusok az új tagállamok számára kötelezőek, és e rendelkezések
         az említett szerződésekben, illetve az ebben az okmányban megállapított feltételekkel alkalmazandók ezekben az államokban.”

      4        A csatlakozási okmány 168. cikke értelmében:

      „Amennyiben a XIX. mellékletben szereplő lista vagy ezen okmány bármely más rendelkezése valamely határidőt nem ír elő, az
         új tagállamok hatályba léptetik azokat az intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy az EK-Szerződés 189. cikke és az
         Euratom-Szerződés 161. cikke szerinti irányelvek és határozatok, valamint az ESZAK-Szerződés 14. cikke szerinti ajánlások
         és határozatok rendelkezéseinek a csatlakozás napjától megfeleljenek.”

       A madárvédelmi irányelv
      5        1. cikkének (1) bekezdése értelmében a madárvédelmi irányelv „a Szerződésben érintett tagállamok európai területén természetesen
         előforduló összes vadon élő madárfaj védelmére vonatkozik. Magába foglalja e fajok védelmét, kezelését és ellenőrzését, továbbá
         szabályokat állapít meg hasznosításukkal kapcsolatban.”

      6        A haris (crex crex) olyan faj, amelyet a 79/409 irányelv módosításáról szóló, 1985. július 25-i 85/411/EGK bizottsági irányelv
         (HL L 233., 33. o.) vett fel a madárvédelmi irányelv I. mellékletébe (a továbbiakban: I. melléklet).

      7        A madárvédelmi irányelv 4. cikke értelmében:

      „(1) Az 1. mellékletben említett fajok fennmaradásának és szaporodásának biztosítása érdekében elterjedési területükön az
         élőhelyüket érintő különleges védelmi intézkedésekre van szükség.

       E tekintetben a következőket kell figyelembe venni:
      a)      a kipusztulással fenyegetett fajokat;
      b)      az élőhelyük meghatározott változásaira érzékeny fajokat;
      c)      a kis állományuk vagy korlátozott helyi elterjedésük miatt ritkának minősített fajokat;
      d)      az élőhelyük egyedi jellege miatt különleges figyelmet érdemlő egyéb fajokat.
      Az állományszintek változásának irányát és ingadozásait az értékelések háttér-információiként figyelembe kell venni.
      A tagállamok a mennyiségük és méretük szerint legalkalmasabb területeket e fajok védelme érdekében különleges védelmi területekké
         minősítik, figyelembe véve a fajok védelmi szükségleteit azokon a földrajzilag meghatározott tengeri és szárazföldi területeken,
         ahol ezt az irányelvet alkalmazni kell.

      (2)      A tagállamok hasonló intézkedéseket tesznek az I. mellékletben fel nem sorolt, rendszeresen előforduló vonuló fajok esetében
         is, szem előtt tartva azok védelmi szükségleteit azon a földrajzi tengeri és szárazföldi területen, ahol ezt az irányelvet
         alkalmazni kell, tekintettel költő-, vedlő- és telelőterületeikre, valamint vonulási útvonaluk pihenőhelyeire. […]

      […]
      (4)      Az (1) és (2) bekezdésekben meghatározott védett területek vonatkozásában a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket
         az élőhelyek szennyezésének vagy elpusztításának, illetve a madarak bármiféle zavarásának elkerülése érdekében, amennyiben
         azok e cikk céljai szempontjából jelentőséggel bírnak. A tagállamok e védett területeken kívül is törekednek az élőhelyek
         szennyezésének vagy elpusztításának elkerülésére.

       Az élőhelyekről szóló irányelv
      8        Az élőhelyekről szóló irányelv 6. cikkének (3) bekezdése és (4) bekezdésének első albekezdése értelmében:

      „(3) Figyelembe véve az adott természeti terület védelmével kapcsolatos célkitűzéseket, megfelelő vizsgálatot kell folytatni
         minden olyan terv vagy program hatásait illetően, amely nem kapcsolódik közvetlenül, illetve nem nélkülözhetetlen a természeti
         terület kezeléséhez, de akár önmagában, akár pedig más terv vagy program részeként valószínűleg jelentős hatással lesz arra.
         A természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának eredményét figyelembe véve, továbbá a (4) bekezdés rendelkezéseinek
         értelmében az illetékes nemzeti hatóságok csak azután hagyják jóvá az érintett tervet vagy programot, ha megbizonyosodtak
         arról, hogy az nem fogja hátrányosan befolyásolni az érintett természeti terület épségét, és miután – adott esetben – kikérték
         a lakosság véleményét is.

      […]
      (4)      Amennyiben a természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának kedvezőtlen eredménye ellenére valamely elsődlegesen fontos,
         társadalmi vagy gazdasági jellegű közösségi érdekre figyelemmel – alternatív megoldás hiányában – mégis végre kell hajtani
         egy tervet vagy programot, a tagállam minden szükséges kiegyenlítő intézkedést megtesz a Natura 2000 általános egységességének
         megóvása érdekében. A tagállam az elfogadott kiegyenlítő intézkedésekről értesíti a Bizottságot.”

      9        Az irányelv 7. cikke értelmében:

      „A 4. cikk (1) bekezdése alapján besorolt vagy a 4. cikk (2) bekezdése értelmében annak megfelelően elismert területek tekintetében
         ezen irányelv alkalmazásának napjától, illetve – amennyiben az későbbi időpontra esik – azon időponttól számítva, amikor a
         tagállam a 79/409/EGK irányelv értelmében végrehajtja, illetve elismeri a besorolást, a 79/409/EGK irányelv 4. cikke (4) bekezdésének
         első mondatából eredő kötelezettségek helyébe ezen irányelv 6. cikkének (2), (3) és (4) bekezdéséből eredő kötelezettségek
         lépnek.”

       A jogvita előzményei
      10      A Lauteracher Ried Vorarlberg tartományban található. Az Osztrák Köztársaságnak az Európai Unióhoz történt csatlakozását követően
         az osztrák kormány először 1995. június 7-én tájékoztatta a Bizottságot e tájvédelmi körzet különleges védelmi területté történő
         minősítéséről és ezt követően kiegészítő iratokat mutatott be. A Soren és Gleggen-Köblern területek nem tartoztak ehhez a
         KVT-hez.

      11      Az S18-as főútra vonatkozó építési projekt tekintetében a nyomvonal megállapítása 1992-ben kezdődött. A Dornbirn kerületi
         közigazgatási hivatallal 1992. április 29-én folytatott megbeszélést követően Vorarlberg tartomány hivatalos természet- és
         tájvédelmi szakértői szakvéleményének figyelembe vétele céljából a projektet teljesen átdolgozták. A főút nyomvonalának meghatározására
         vonatkozó projekt bemutatása és az érintett felek meghallgatása 1994. március 8-án kezdődött a szövetségi főútvonalakról szóló
         1971. évi törvény alapján. Az eljárás a nyomvonalnak a gazdasági ügyekért felelős szövetségi miniszter 1997. április 8-i rendeletével
         történt megállapításával végződött. A terv megvalósításának e szakaszában az osztrák hatóságok arra a megállapításra jutottak,
         hogy a S18-as út nyomvonalának nincs más alternatívája.

      12      A főútra vonatkozó építési engedélyezési eljárást 1999. január 27-én indították meg. Az S18-as építési projektet a Bregenz
         és Dornbirn kerületi közigazgatási hivatal 2001. július 6-án engedélyezte Vorarlberg tartomány jogszabályainak megfelelően.
         A gazdasági ügyekért felelős szövetségi miniszter nevezett rendeletére tekintettel ezzel a határozattal nem lehetett meghatározni
         a megállapítottól eltérő nyomvonalat.

      13      A nevezett határozat fellebbezés tárgyát képezte a Vorarlberg tartományi kormány előtt. Ez utóbbi 2003. február 21-én a határozatot
         helyben hagyó döntést hozott, amelynek végrehajtását a Verwaltungsgerichtshof 2003. augusztus 29-én felfüggesztette. Az S18-as
         főútvonal építési projekt végrehajtása jelenleg áll.

       A pert megelőző eljárás
      14      Egy panaszt követően a Bizottság 2001. november 12-én levelet intézett az osztrák hatóságokhoz a Lauteracher Ried KVT ornitológiai
         szempontból nem kielégítő besorolása, az S18-as építési projektnek a harisra és más, az e területen élő védelemre érdemes
         madárállományra gyakorolt feltételezett negatív kihatása, valamint további, e terület védelmével összefüggő kérdések tárgyában.

      15      Az osztrák kormány 2002. február 1-én a Bizottsághoz intézett válaszának vizsgálata után a Bizottság 2002. június 27-én felszólító
         levelet intézett az Osztrák Köztársasághoz. A Bizottság, mivel nem találta kielégítőnek az osztrák kormány által előterjesztett
         magyarázatot, 2003. július 11-én indokolással ellátott véleményben felszólította a tagállamot, hogy az értesítéstől számított
         két hónapon belül fogadja el az irányelvnek való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.

      16      A Bizottság, mivel úgy találta, hogy az Osztrák Köztársaság 2003. szeptember 26-i, az indokolással ellátott véleményre adott
         válaszlevelében foglalt érvek nem meggyőzőnek, és a terhére rótt kötelezettségszegés továbbra is fennáll, a jelen kereset
         benyújtása mellett döntött.

       A keresetről
      17      A Bizottság két kifogásra alapítja a keresetét. Először azt rója fel az Osztrák Köztársaságnak, hogy nem vette figyelembe
         a madárvédelmi irányelv 4. cikke (1) és (2) bekezdését egy különleges védelmi terület kiválasztásának és besorolásának eljárása
         során. Másodszor előadja, hogy nem teljesítették az élőhelyekről szóló irányelv 6. cikke (4) bekezdésének követelményeit az
         S18-as főút építési projektjének engedélyezése során.

       A madárvédelmi irányelv 4. cikke (1) és (2) bekezdésének figyelmen kívül hagyására alapított első kifogásról
       A felek érvei
      18      Első kifogásával a Bizottság előadja, hogy a Lauteracher Ried KVT jelenlegi besorolása és körülhatárolása nem felel meg a
         területen előforduló madárfajok, különösen a haris valamit más földön fészkelő vonuló madarak védelmére és tartós fennmaradására
         vonatkozó követelményeknek. A Bizottság szerint a KVT-t ki kell terjeszteni a Soren és Gleggen-Köblern területre is ahhoz,
         hogy megfeleljen a madárvédelmi irányelv 4. cikke (1) és (2) bekezdése követelményeinek.

      19      A Bizottság ezen kifogása alátámasztására először is előadja, hogy a KVT körülhatárolásának elsődleges kiindulópontja a védelemre
         érdemes madárfajok előfordulása. Tudományos információk és 2000-2002 között végrehajtott megfigyelések eredményei szerint
         a nevezett területrészek nem csak előfordulási területek, hanem a haris és más földön fészkelő vonuló madarak központi költőhelyeinek
         részei is. A Bizottság azt is kiemeli, hogy a Lauteracher Riedben és körülötte található mezők a madárvédelem tekintetében
         egységes, szerkezetileg különlegesen alkalmas természetes élőhelyet képeznek és ugyanazon madárállomány használja azokat.
         Ezen kívül a vorarlbergi Rajnavölgyben előforduló harisok a madarak olyan állományát képezik, amelyek közeli kapcsolatban
         állnak egymással.

      20      Továbbá a Bizottság előadja, hogy az ornitológiai követelmények alapján az összes legalkalmasabbnak tűnő területeken KVT-k
         létrehozására vonatkozó kötelezettség nem merül ki az első besorolással. A veszélyeztett fajok megőrzésének célja sokkal inkább
         a területmeghatározás felülvizsgálatát és adott esetben a fennálló különleges védelmi terület új körülhatárolását teszi szükségessé
         az újabb tudományos ismeretek fényében.

      21      Végül az a tény, hogy az Osztrák Köztársaság a Bangs és Matschels területeket, amelyek ugyanúgy Vorarlberg tartomány területén
         találhatóak és a haris fennmaradását hivatottak biztosítani, védelmi területté minősítette, nem változtat a tagállam azon
         kötelezettségén, hogy ezt a KVT-ként besorolt területtel határos Soren és Gleggen-Köblern területrészek tekintetében is megtegye.

      22      Az Osztrák Köztársaság előadja, hogy a Lauteracher Ried KVT jelenlegi körülhatárolása optimális módon felel meg a madárvédelmi
         irányelvnek a haris és a vorarlbergi Rajnavölgyben rendszeresen előforduló vonuló madárfajták védelmére és fenntartására irányuló
         követelményeinek.

      23      Azon az állásponton van, hogy eleget tett a madárvédelmi irányelvből eredő kötelezettségeinek a nevezett KVT és a Bangs és
         Matschels flóra-, fauna-, élőhely- és madárvédelmi területek együttes körülhatárolásával és ezáltal a vorarlbergi Rajnavölgy
         mennyiségük és méretük szerint legalkalmasabb területeit nyilvánította KVT-vé és ismerte el ilyenként az I. mellékletben felsorolt
         haris nevű madárfaj valamint a rendszeresen előforduló vonuló fajok fennmaradása céljából.

      24      A KTV körülhatárolása az e terület kiválasztásának és besorolásának idején rendelkezésre álló tudományos bizonyítékok alapján
         történt, amelyeket a Bíróság ítélkezési gyakorlatában megbízhatónak ismert el és amely ahhoz vezetett, hogy kizárólag ezt
         a területet sorolták be Vorarlberg tartomány legfontosabb mezei madár költőhelyeként.

      25      Az Osztrák Köztársaságot e terület besorolásánál kizárólag csak a madárvédelmi irányelv 4. cikke (1) és (2) bekezdéséből levezethető
         ornitológiai illetve ökológiai szempontok vezérelték. Egy, a haris fejlődése számára elengedhetetlen zavartalan természetes
         egység a Lauterbacher Ried  KVT területén összpontosul, ez az egység azonban nem terjed ki a Soren és Gleggen-Köblern területeken
         található mezőkre.

      26      Az Osztrák Köztársaság szerint a legalkalmasabb területek meghatározásához számos feltételt kell vizsgálni, többek között
         azt, hogy a két madárfajta egy meghatározott területen vagy e terület egy részén fordul-e elő. Ez utóbbi azonban nem kizárólagosan
         irányadó a madárvédelmi irányelv követelményeinek való megfelelés tekintetében. Ahhoz, hogy az irányelv értelmében a legalkalmasabb
         területhez tartozzon, a területnek egyidejűleg további ornitológiai illetve ökológiai szempontokat is ki kell elégítenie.
         Azt is vizsgálni és mérlegelni kell, hogy a területek mennyiségük és méretük szerint, valamit állapotuk és környezetük szempontjából
         megfelelőek-e. E tekintetben a területet már hátrányosan érintő szabadidős tevékenységekre, a gazdálkodási rendszerre vagy
         más adottságokra és az élőhely általuk okozott romlására kell gondolni. A Soren és a Gleggen-Köblern területek terhelésük
         és jelenlegi minőségük alapján nem felelnek meg a madárvédelmi irányelv által a KVT besorolása tekintetében felállított irányadó
         követelményeknek.

      27      E tekintetben az Osztrák Köztársaság arra utal, hogy egy terület méret szerinti megfelelőségének megítélése során szerepet
         játszhat a gazdasági és társadalmi érdekek legalábbis közvetett figyelembe vétele, és hangsúlyozza, hogy ugyanez vonatkozik
         az egyének jogaiba történő beavatkozásra is.

      28      Az Osztrák Köztársaság szerint az a kifogás, amely szerint a Lauteracher Ried KVT-t utólag módosítania kellett volna és folyamatosan
         ki kellett volna igazítania, minden jogalapot nélkülöz. Egy ilyen kötelezettség nehezen lenne összeegyeztethető az igazgatási
         intészkedések jogszerűségének elvével és a Bíróság ítélkezési gyakorlatával ellentétesnek bizonyulhatna.

      29      Ezen kívül a Soren és a Gleggen-Köblern területek, még ha nem is tartoznak a madárvédelmi irányelv 4. cikke (1) bekezdésének
         negyedik albekezdése értelmében a legalkalmasabb területek közé, nem nélkülöznek minden védelmet. Az S18-as építési projekt
         elleni fellebbezési eljárásban ugyanis ezeket e cikk (4) bekezdése második mondatának védelme alá vonták.

       A Bíróság álláspontja
      30      A jogvita eldöntése céljából mindenekelőtt a tagállamoknak a madárvédelmi irányelv szerint fennálló, a KVT-k kiválasztására
         és besorolására vonatkozó kötelezettségeire irányadó elvekre kell utalni.

      31      Az irányelv 4. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdése szerint a tagállamok a mennyiségük és méretük szerint legalkalmasabb
         területeket e fajok védelme érdekében különleges védelmi területekké  minősítik. Ennek során figyelembe kell venniük a fajok
         védelmi szükségleteit azokon a földrajzilag meghatározott tengeri és szárazföldi területeken, ahol ezt az irányelvet alkalmazni
         kell. E cikk (2) bekezdése értelmében hasonló intézkedéseket kell tenniük az I. mellékletben fel nem sorolt, rendszeresen
         előforduló vonuló fajok esetében is, tekintettel költő-, vedlő- és telelőterületeikre, valamint vonulási útvonaluk pihenőhelyeire.

      32      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a madárvédelmi irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése kötelezi a tagállamokat
         arra, hogy jogilag védett területeket alakítsanak ki, amelyek alkalmasak többek között az I. mellékletben felsorolt madárfajok
         fennmaradásának és szaporodásának biztosítására, valamint az I. mellékletben fel nem sorolt, rendszeresen előforduló vonuló
         fajok szaporodásának, vedlésének és áttelelésének biztosítására (lásd a C-166/97. sz. Bizottság kontra Franciaország ügyben
         1999. március 18-án hozott ítélet [EBHT 1999., I-1719.o.] 21. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot)

      33      Másrészt a Bíróság úgy határozott, hogy a tagállamok mérlegelési jogköre a KVT-ként történő besorolásra legalkalmasabb területek
         kiválasztásakor nem annak célszerűsége mérlegelésére vonatkozik, hogy azokat a területeket KVT-vé nyilvánítsák, amelyek ornitológiailag
         a legalkalmasabbnak tűnnek, hanem csak ezen feltételek alkalmazására az I. mellékletben felsorolt fajok fennmaradására a legalkalmasabb
         területek meghatározása tekintetében (lásd többek között a C-3/96. sz. Bizottság kontra Hollandia ügyben 1998. május 19-én
         hozott ítélet [EBHT 1998., I-3031. o.] 61. pontját).

      34      Utalni kell továbbá arra, hogy a tudományos tanulmányok és egy, a Bizottság által az eljárás során előterjesztett és az osztrák
         kormány által nem vitatott megfigyelés eredményei szerint 2000-2002 évek során az adott években 4 vagy 5, 4 és 3 éneklő harishímet
         figyeltek meg az 580 hektár alapterületű Lauteracher Ried KVT-n. A 64 illetve 352 hektár alapterületű Soren és Gleggen-Köblern
         területeken végzett megfigyelések 4, 2 és 3 felfedezett madárral csak csekély mértékben maradtak ez alatt.

      35      Emellett, a Bizottságnak a továbbiakban nem vitatott állítása szerint, 2001-ben a középső sárszalonka (galliano galliano),
         a bibic (vanellus vanellus) és a nagy póling (numenius arquata) vonuló madarak nagyobb számban költöttek mindkét, az osztrák
         hatóságok által nem KVT-ként besorolt területen. A Lauteracher Ried KVT-n a költőpárok száma középső sárszalonkából 3–5, bibicből
         11 vagy 12, és a nagy pólingból 3 volt. A Soren és Gleggen-Köblern területeken a számok a következőek voltak: 3 és 3 vagy
         4 középső sárszalonka 6 és 9 bibic és 1 (valószínűleg) illetve 8  nagy póling.

      36      Ebből következik, mint azt a főtanácsnok indítványának 32. pontjában kifejtette, hogy a Soren és Gleggen-Köblern területek
         mind a haris mind pedig az I. mellékletben fel nem sorolt olyan vonuló fajok, mint a középső sárszalonka, a bibic és a nagy
         póling esetén legalábbis hasonló jelentősséggel bírnak, mint a Lauteracher Ried KVT-n belüli területek. Ezen kívül a három
         utóbbi vonuló faj esetén az osztrák kormány által az egységes formanyomtatványokon megadott számok csak akkor teljesülnek,
         ha a nevezett KVT-n kívüli részterületeket is figyelembe vesszük.

      37      Az osztrák kormány azon érve tekintetében, miszerint a Soren és Gleggen-Köblern területek a fennálló terhelés és állapotuk
         illetve jelenlegi minőségük alapján nem a legalkalmasabb területek a fent nevezett madárfajok védelmére, elegendő arra utalni,
         hogy azokon, mint az a fenti 34. és 35. pontban kifejtésre került, a nevezett KVT-nél kisebb területen hasonló számú költőmadár
         honos, mint amelyet a KVT-ben megfigyeltek.

      38      Így meg kell állapítani, hogy ornitológiai szempontból a Soren és Gleggen-Köblern területek a Lauteracher Ried KVT-vel együtt,
         a madárvédelmi irányelv 4. cikke (1) és (2) bekezdése szerinti különleges védelmi területkénti besorolás szempontjából a mennyiségük
         és méretük szerint legalkalmasabb területek közé tartoznak.

      39      Ezt a megállapítást az osztrák kormány azon érve sem kérdőjelezheti meg, hogy egy különleges védelmi területté besorolandó
         terület tulajdonságainak szükséges megítélése során legalábbis közvetetten figyelembe kellene venni a gazdasági és társadalmi
         szempontokat.

      40      A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján ugyanis a tagállamok egy különleges védelmi terület kiválasztása és körülhatárolása
         során nem vehetnek figyelembe gazdasági követelményeket sem a madárvédelmi irányelv által megvalósítani kívánt ökológiai céloknál
         előbbre való közérdekként, sem pedig az élőhelyekről szóló irányelv 6. cikke (4) bekezdésének első albekezdésében megjelölt
         fontos közérdeken alapuló kényszerítő okként (lásd többek között a C-44/95. sz. Royal Society for the Protection of Birds
         ügyben 1996. július 11-én hozott ítélet [EBHT 1996., I-3805. o.] 31. és 42. pontját).

      41      Ami az osztrák kormány arra vonatkozó előterjesztését illeti, hogy a helyben végzett megfigyelések alapján nem lehet arra
         következtetni, hogy a Soren és Gleggen-Köblern területek alkalmasak a védendő madarak megőrzésére, meg kell állapítani, hogy
         az nem tartalmaz semmilyen tudományos igazolást arra, hogy ezeket a területeket miért zárták ki a KVT-k közül. Sőt, e területek
         KVT-ként történő besorolásának a madárvédelmi irányelv céljaival összhangban biztosítania kell a haris, az I. mellékletben
         felsorolt egyik faj, valamint egyéb rendszeresen előforduló vonuló fajok fennmaradását.

      42      Nem lehet elfogadni az osztrák kormány azon érvét sem, amely szerint a Bizottság arra vonatkozó kijelentése, hogy a Lauteracher
         Ried KVT területét folyamatosan kell változtatni és kiigazítani téves, mivel ennek a követelménynek nincs jogalapja.

      43      Valójában noha az Osztrák Köztársaságnak a KVT-nek legalkalmasabb területek besorolására vonatkozó kötelezettsége nem vitatottan
         teljes mértékben hatályba lépett 1995. január 1-én, az Európai Unióhoz történt csatlakozásával, ez a kötelezettség nem ért
         véget ugyanezen a napon. Sem a madárvédelmi irányelv sem pedig 4. cikkének szövege nem utal a legkevésbé sem arra ugyanis,
         hogy az irányelv átültésére vonatkozó kötelezettség a nevezett napon kimerülne. Mint ezen kívül a főtanácsnok indítványának
         39. pontjában kifejtette, a hatékony madárvédelem céljával aligha lenne összeegyeztethető, hogy a védendő fajok megőrzésére
         kiváló területeket csak azért nem helyzik védelem alá, mert ez a madárvédelmi irányelv átültetését követően vált nyilvánvalóvá.

      44      Ami az Osztrák Köztársaság arra vonatkozó érvét illeti, hogy a Szövetségi Környezetvédelmi Hivatal (Umweltbundesamt) által
         a BirdLife együttműködésével készített Important Bird Areas in Österreich című tanulmányra, mint a Lauteracher Ried kiválasztásának
         és besorolásának idején meglévő egyetlen megbízható állapotfelmérésre és tudományos értékelésre támaszkodott, elegendő annak
         megállapítása, hogy a besorolási kötelezettséget, mint azt a Bizottság joggal jegyezte meg, nem korlátozza az egy bizonyos
         időpontban meglévő tudományos ismeretek állapota.

      45      Valójában az iratokból kiderül, hogy rendelkezésre állnak további tudományos jellegű ornitológiai tanulmányok és szakvélemények,
         valamint a Lauteracher Ried KVT besorolásának alapjául szolgálóknál későbbi megfigyelési eredményeknél is. Ezen adatok alapján,
         amelyek helyességét az Osztrák Köztársaság nem vitatta, e KVT besorolását is felül kellett volna vizsgálni.

      46      Az Osztrák Köztársaság arra sem hivatkozhat, hogy a Bangs és Matschels területek védelmi területté történt minősítésével,
         amelyeken a haris szintén előfordul, megszűnt a Soren és Gleggen-Köblern területek KVT-vé minősítésére vonatkozó kötelezettsége.

      47      Mint a Bíróság korábban kifejtette, a tagállamok kötelesek minden területet KVT-vé nyilvánítani, amelyek ornitológiai szempontok
         szerint a legalkalmasabbnak tűnnek az érintett fajok megőrzésére (lásd többek között a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia-ítélet
         62. pontját).

      48      Végül, ami az osztrák kormány azon érvét illeti, hogy a Soren és Gleggen-Köblern területek nem nélkülöznek minden védelmet,
         elegendő arra utalni, hogy a madárvédelmi irányelv 4. cikke (1) bekezdése kötelezi a tagállamokat mindazon területeket KVT-vé
         minősítésére, amelyek az I. mellékletben felsorolt fajok védelmére mennyiségük és méretük szerint legalkalmasabbak, és hogy
         ez a kötelezettség nem kerülhető meg más különleges védelmi intézkedések elfogadásával (a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Hollandia-ítélet 55. pontja).

      49      Figyelemmel a fentiekre meg kell állapítani, hogy a Bizottság első kifogása megalapozott.

       Az élőhelyekről szóló irányelv 6. cikke (4) bekezdése szerinti követelmények figyelmen kívül hagyására alapított kifogásról

      50      Második kifogásával a Bizottság előadja, hogy az Osztrák Köztársaság az S18-as főút építési projektjének engedélyezése során
         a Lauteracher Ried KVT-re megállapított, a biotópok és állandó élőhelyek védelmére vonatkozó követelmények tekintetében megszegte
         az élőhelyekről szóló irányelv 6. cikke (4) bekezdése és 7. cikke összefüggő rendelkezéseiből eredő kötelezettségeit.

      51      A Bizottság mindenekelőtt előadja, hogy 2000. májusát megelőzően nem került sor a madárvédelmi irányelv céljaival összhangban
         álló tényleges és részletes vizsgálatra. Amikor a környezeti hatásvizsgálat 2000. májusában Vorarlberg tartomány hivatalos
         szakértőinek kedvezőtlen álláspontjához vezetett az S18-as főút építési projektjének a KVT-re való kihatásai miatt, nem készítettek
         tanulmányt annak vizsgálatára, hogy elképzelhetőek-e ezen út nyomvonala tekintetében alternatív megoldások. Ezek után a Bizottság
         arra utal, hogy az építési engedély 2001. július 6-i megadását követően nem értesítették közvetlenül az építkezés káros hatásainak
         ellensúlyozására tett kiegyenlítő intézkedésekről. Végül előadja, hogy nem tudta megállapítani, hogy minden, a Natura 2000
         általános egységességének megóvása érdekében szükséges kiegyenlítő intézkedést ténylegesen megtettek-e.

      52      Az Osztrák Köztársaság az összes jogalapot vitatja, amelyekre a Bizottság második kifogását alapítja.

       Az élőhelyekről szóló irányelv időbeli hatályáról
      53      Mivel, mint az a jelen ítélet 11. pontjából is kitűnik, a S18-as főút építési projektjére vonatkozó tényállás egy része az
         Osztrák Köztársaság Európai Unióhoz való csatlakozását valósult meg, az élőhelyekről szóló irányelv feltételezett megszegéséről
         való döntést megelőzően vizsgálni kell, hogy az irányelv alkalmazandó-e a Bizottság keresetének alapjául szolgáló jogvita
         tényállására.

      54      E tekintetben nem vitatott, hogy az S18-as főút építésére vonatkozó projekt 1992-ben vette kezdetét. Az eljárást megszakították,
         majd 1994. március 8-án folytatták, amikor a nevezett projektet a szövetségi főútvonalakról szóló 1971. évi törvény alapján
         hivatalosan ismertették és vizsgálati eljárásnak vetették alá.

      55      Ezen felül az derül ki az iratokból, hogy ugyanabban az évben, azaz az Osztrák Köztársaságnak az Európai Unióhoz 1995. január
         1-én történt csatlakozását megelőzően, hozták nyilvánosságra a teljes a szövetségi szakértői jelentést.

      56      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából azonban az következik, hogy az az alapelv, amely szerint a környezetre várhatóan jelentős
         hatást gyakorló projektek esetén környezeti hatásvizsgálatot kell végezni, nem alkalmazandó akkor, ha egy projekt engedélyezésére
         vonatkozó kérelem hivatalos benyújtásának időpontja megelőzi az irányelv átültetésére nyitva álló határidő leteltének időpontját
         (lásd az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 1985. június 27-i 85/337/EGK tanácsi
         rendelet [HL L 175., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 248. o.] tekintetében a C-431/92. sz. Bizottság
         kontra Németország ügyben 1995. augusztus 11-én hozott ítélet [EBHT 1995., I-2189. o.] 29. és 32. pontját valamint a C-81/96.
         sz. Gedeputeerde Staten van Noord-Holland ügyben 1998. június 18-án hozott ítélet [EBHT 1998., I-3923. o.] 23. pontját).

      57      A Bíróság álláspontja szerint ugyanis csak ez a formai feltétel van összhangban a jogbiztonság elvével és alkalmas arra, hogy
         fenntartsa egy irányelv hatékony érvényesülését. Ennek az az oka, hogy az élőhelyekről szóló irányelvhez hasonló irányelvek
         nagyrészt nagyobb terjedelmű projekteket érintenek, amelyek végrehajtása nagyon gyakran hosszú időt vesz igénybe. Nem lenne
         tehát célszerű, hogy azokat az eljárásokat, amelyek már nemzeti szinten is összetettek, és amelyeket már az irányelv átültetésére
         nyitva álló határidő letelte előtt kezdeményeztek, az irányelv speciális követelményeivel tovább terheljék és késleltessék,
         és a már kialakult helyzetet befolyásolják (lásd analógia alapján a korábban hivatkozott Gedeputeerde Staten van Noord-Holland-ítélet
         23. és 24. pontját).

      58      Azonban mind a 85/337 irányelv, mind pedig az élőhelyekről szóló irányelv érinti bizonyos köz- és magánprojektek környezetre
         gyakorolt hatásainak vizsgálatát. A vizsgálati eljárás mindkét esetben megelőzi a projektekről való végleges döntést. E vizsgálat
         eredményeit figyelembe kell venni a projektekről való döntés során, amelyek az eredmények mértékében megváltoztathatóak. A
         projekt vizsgálatának különböző szakaszai annyira kötődnek egymáshoz, hogy összetett intézkedésnek tekinthetőek. Az a körülmény,
         hogy a rendelkezések tartalmilag különböznek, nem kérdőjelezheti meg ezt a megítélést. Ebből következik, hogy a kifogás megítélése
         szempontjából azt az időpontot kell figyelembe venni, amikor a projektet hivatalosan előterjesztették, azaz a fenti 54. pontban
         meghatározott időpontot.

      59      Ezt követően arra kell utalni, hogy a csatlakozási okmányok rendelkezései szerint a közösségi jogból következő jogok és kötelezettségek
         a kivételektől eltekintve a csatlakozástól kezdődően azonnal alkalmazandóak az új tagállamokban (lásd e tekintetben a C-179/00.
         sz. Weidacher ügyben 2002. január 15-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-501. o.] 18. pontját).

      60      A csatlakozási okmányból következik, hogy a madárvédelmi irányelvből és az élőhelyekről szóló irányelvből eredő kötelezettségek
         az Osztrák Köztársaságra 1995. január 1-től érvényesek, és nem engedtek eltérést, illetve nem biztosítottak átmeneti időszakot
         a tagállam számára.

      61      Így meg kell állapítani, hogy az S18-as főút építési projekt engedélyezésére vonatkozó eljárást hivatalosan az Osztrák Köztársaságnak
         az Európai Unióhoz történt csatlakozása előtt indították meg.

      62      Ebből következik, hogy a fenti 56. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az élőhelyekről szóló irányelvből
         eredő kötelezettségek a jelen ügyben az Osztrák Köztársaságot nem terhelik és az S18-as főút építési projektje nem tartozik
         az ezen irányelvben meghatározott kötelezettségek alá.

      63      Figyelemmel a fentiekre meg kell állapítani, hogy a Bizottság második kifogása nem megalapozott.

      64      Ebből következően meg kell állapítani, hogy az Osztrák Köztársaság – mivel elmulasztotta a Lauteracher Ried KTV-hez sorolni
         a Soren és a Gleggen-Köblern nevű területeket, amelyek tudományos szempontok alapján, csakúgy mint a fenti KTV, a madárvédelmi
         irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a mennyiségük és méretük szerint a legalkalmasabb területek közé tartoznak
         – nem teljesítette az említett irányelv fenti rendelkezéseiből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      65      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Ugyanezen szabályzat 69. cikke 3. §-ának első albekezdése alapján részleges pernyertesség esetén, illetve kivételes
         okból a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje
         saját költségeit. Mivel jelen esetben mind az Osztrák Köztársaság, mind a Bizottság részlegesen pervesztes lett, úgy kell
         határozni, hogy mindketten maguk viselik saját költségeiket.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az Osztrák Köztársaság – mivel elmulasztotta a különleges védelmi területté minősített Lauteracher Ried nemzeti tájvédelmi
            területhez sorolni a Soren és a Gleggen-Köblern nevű területeket, amelyek tudományos szempontok alapján, csakúgy mint a fenti
            különleges védelmi terület, az 1997. július 29-i 97/49/EK bizottsági irányelvvel módosított, a vadon élő madarak védelméről
            szóló, 1979. április 2-i 79/409/EGK tanácsi irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a mennyiségük és méretük
            szerint a legalkalmasabb területek közé tartoznak – nem teljesítette az említett irányelv ezen rendelkezéseiből eredő kötelezettségeit.

      2)      A Bíróság a keresetet ezt meghaladóan elutasítja.
      3)      Az Európai Közösségek Bizottsága és az Osztrák Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.