title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2005. szeptember 15-i ítélete. # Citicorp kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - LIVE RICHLY szóvédjegy - Feltétlen kizáró okok - Megkülönböztető képesség - A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja -Meghallgatáshoz való jog - A 40/94 rendelet 73. cikke. # T-320/03. sz. ügy

text:
      T‑320/03. sz. ügy
      Citicorp
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – LIVE RICHLY szóvédjegy – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztető képesség – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja – Meghallgatáshoz való jog – A 40/94 rendelet 73. cikke”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2005. szeptember 15.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Közösségi védjegy – Az OHIM határozatai – A védelemhez való jog tiszteletben tartása
      (40/94 tanácsi rendelet, 73. cikk)
      2.     Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – A közösségi bírósághoz benyújtott kereset – Több áru- vagy szolgáltatáscsoport
            vonatkozásában benyújtott védjegybejelentés – A jogvita tárgya egyetlen csoportra történő korlátozásának a felperes általi
            elfogadása – Másik csoportra vonatkozó jogalaptól való elállás
      3.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztető képesség hiánya
            – Esetleg több jelentéssel bíró, szójátékot alkotó, továbbá ironikusnak, meglepőnek vagy szokatlannak ható megjelölés – Lajstromozási
            feltétel – Az érintett áruknak és szolgáltatásoknak a gyártóra vagy forgalmazóra utaló megjelölésként történő érzékelhetőségre
            való alkalmassága
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      4.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztető képességgel
            nem rendelkező védjegyek – „LIVE RICHLY” szómegjelölés
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      5.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – A megjelölés megkülönböztető
            képességének hiánya – Azon megállapítás  elégtelensége, hogy az eredeti többletelem vagy leheletnyi képzelőerő hiánya miatt
            nem megkülönböztető a megjelölés
      (A 40/94 tanácsi rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja)
      1.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 73. cikkének második mondata szerint az OHIM határozatai csak olyan érveken és
         bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni. Ez a rendelkezés
         a közösségi védjegyjogban a védelemhez való jog biztosításának általános elvét fejezi ki, amelynél fogva a hatósági határozatok
         azon címzettjeinek, akiknek érdekeit a határozat jelentős mértékben érinti, lehetőséget kell biztosítani arra, hogy álláspontjukat
         megfelelően kifejthessék.

      (vö. 21‑22. pont)
      2.     A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) fellebbezési tanácsa által hozott, valamely védjegynek
         több áru- vagy szolgáltatáscsoport vonatkozásában történő lajstromozását megtagadó határozatával szemben benyújtott fellebbezés
         keretében az Elsőfokú Bíróságnak nem kell határoznia arról a jogalapról, amely csak valamely áru- vagy szolgáltatáscsoportra
         vonatkozik, ha a felperes gyakorlatilag elállt a jogalaptól annak kifejezett elismerésével, hogy a jogvita tárgya valamely
         másik csoportra korlátozódik.

      (vö. 48. pont)
      3.     Valamely nem leíró jellegű megjelölés attól még nem rendelkezik megkülönböztető jelleggel, hogy több jelentése is lehet, hogy
         szójátékot alkot, és hogy ironikusan, meglepően vagy váratlanul fogható fel a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdésének b) pontja értelmében. Ezen különféle elemektől ez a megjelölés egyúttal nem lesz oly mértékben megkülönböztető
         jellegű sem, hogy az érintett vásárlóközönség az adott áruk vagy szolgáltatások gyártójára vagy forgalmazójára utaló megjelölésként
         fogja fel, és ezáltal az összetévesztés lehetősége nélkül meg tudja különböztetni a védjegyjogosult áruját vagy szolgáltatását
         más gyártóétól vagy forgalmazóétól.

      (vö. 84. pont)
      4.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a LIVE RICHLY szómegjelölés, amelynek
         lajstromozását a Nizzai Megállapodás 36. osztályába tartozó pénzügyi és valutaszolgáltatások vonatkozásában kérték, nem rendelkezik
         az érintett szolgáltatások vonatkozásában megkülönböztető képességgel, mivel az érintett vásárlóközönség, azaz a szokásosan
         tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztót illetően a figyelem mértéke viszonylag csekélynek mutatkozhat
         a reklámjellegű jelzések tekintetében, amelyek nem bizonyulnak meghatározónak a körültekintő, angol nyelvű, illetve nem angol
         nyelvű, de elegendő angolnyelv-tudással rendelkező vásárlóközönség számára, amely a pénzügyi és valutaszolgáltatásokkal összefüggésben
         mindenekelőtt reklámkifejezésként érzékeli a megjelölést, nem pedig a szóban forgó szolgáltatások gyártójára vagy forgalmazójára
         való utalásként. A szóban forgó megjelölés nem tartalmaz olyan elemeket, amelyek alapján az érintett vásárlóközönség ezt a
         megjelölést nyilvánvaló reklámjelentésén túl könnyen és azonnal úgy meg tudná jegyezni, mint a jelölt szolgáltatásokra vonatkozó
         megkülönböztető védjegyet. Még ha feltételezzük is, hogy a szóban forgó megjelölést önmagában, más megjelölés vagy védjegy
         nélkül használnák, az érintett vásárlóközönség ‑ hacsak nem figyelmeztetik előre ‑ nem érzékelheti másként, csakis reklám
         célzatú értelemben.

      (vö. 70., 74., 76., 85. pont)
      5.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a védjegy megkülönböztető képességének
         hiánya nem következhet az eredeti többletelem vagy leheletnyi képzelőerő hiányából, mivel valamely közösségi védjegyet nem
         feltétlenül újonnan alkotnak meg, és az nem feltétlenül eredeti vagy kitalált elemeken alapul, hanem az arra való alkalmasságán,
         hogy a versenytársak azonos fajtájú áruihoz vagy szolgáltatásaihoz képest egyes árukat és szolgáltatásokat egyedivé tud tenni
         a piacon.

      (vö. 91. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2005. szeptember 15.(*)

      „Közösségi védjegy – LIVE RICHLY szóvédjegy – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztető képesség – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja – Meghallgatáshoz való jog – A 40/94 rendelet 73. cikke”
      A T-320/03. sz. ügyben,
      a Citicorp (székhelye: New York, New York állam [Egyesült Államok], képviselik: V. von Bomhard, A. Renck és A. Pohlmann ügyvédek,

      felperesnek,
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: S. Laitinen, P. Bullock és A. von Mühlendahl, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      az OHIM harmadik fellebbezési tanácsa által 2003. június 25-én hozott, a LIVE RICHLY szóvédjegy közösségi védjegyként történő
         bejelentésére vonatkozó határozata (R 85/2002‑3. sz. ügy) ellen benyújtott kereset tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA
      (harmadik tanács),
      tagjai: M. Jaeger elnök, J. Azizi és E. Cremona bírák,
      hivatalvezető: C. Kristensen tisztviselő,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. december 9-i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1       2001. március 2-án a felperes a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott be a Belső
         Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM).

      2       A lajstromoztatni kívánt védjegy a LIVE RICHLY szómegjelölés volt.
      3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 36. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában tették, a következő leírással:

      „Pénzügyi és valutaszolgáltatások, valamint ingatlanügyletek; különösen banki szolgáltatások; hitelkártyák; kereskedelmi és
         fogyasztói hitelek és finanszírozás; jelzálog- és ingatlanközvetítés; kezelés, tervezés és tanácsadás biztosítékok és ingatlanok
         vonatkozásában; befektetés, tanácsadás és segítségnyújtás befektetésekre vonatkozóan; biztonságos pénzügyi tranzakciókat elősegítő
         értékpapír-közvetítés és forgalomba hozatal; biztosítási szolgáltatások; különösen ingatlan- és balesetbiztosítások, életbiztosítási
         kötvények és járadékszerződések jegyzése és értékesítése”.

      4       2001. július 3-i levelével az elbíráló kifogásolta a LIVE RICHLY védjegy megkülönböztető képességének hiányát. A felperes
         vitatta az elbíráló álláspontját, és 2001. augusztus 8-i levelében kérte, hogy adjon helyt a védjegybejelentésének. 2001.
         december 4-i határozatával (a továbbiakban: az elbíráló határozata) az elbíráló fenntartotta a LIVE RICHLY szóvédjegy bejelentési
         kérelmének elutasítását.

      5       2002. január 22-én a felperes fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz az elbíráló határozata ellen a 40/94 rendelet 57-62. cikke
         alapján.

      6       2003. június 25-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a harmadik fellebbezési tanács elutasította a fellebbezést,
         és megerősítette az elbíráló elutasító határozatát. A fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy a LIVE RICHLY védjegy
         nem felel meg a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt követelményeknek, mivel az érintett vásárlóközönség
         azt egyszerű dicséretként, nem pedig a szóban forgó szolgáltatások gyártójára vagy forgalmazójára utaló megjelölésként érzékeli.

       Az eljárás és a felek kérelmei
      7       2003. szeptember 15-én a felperes a 40/94 rendelet 63. cikke alapján keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bíróság Hivatalához
         a megtámadott határozattal szemben. Miután az alperes benyújtotta válaszát, amelyben jelezte, hogy az elbíráló elfogadta a
         LIVE RICHLY védjegyet a biztosítási és ingatlanszolgáltatások vonatkozásában, a felperes az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata
         135. cikkének (2) bekezdése alapján kérelmezte, hogy választ nyújthasson be. A harmadik tanács elnöke 2004. február 19-i határozatával
         engedélyezte, hogy a felperes választ terjesszen elő.

      8       Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) úgy határozott, hogy írásbeli kérdéseket intéz a felekhez,
         és megnyitja a szóbeli szakaszt. A felek a megállapított határidőn belül válaszoltak ezekre a kérdésekre.

      9       A felek szóbeli előterjesztéseinek és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszainak meghallgatására a 2004.
         december 9-i tárgyaláson került sor. Ennek során az alperes fenntartotta, hogy a LIVE RICHLY védjegy bejegyezhető a biztosítási
         és ingatlanszolgáltatások vonatkozásában. Ennek előadását követően a felperes elismerte, hogy ezek a szolgáltatások nem képezték
         az Elsőfokú Bíróság előtti jogvita tárgyát, amely lényegében csak a pénzügyi és valutaszolgáltatásokra vonatkozott. Végül
         a felperes előadta, hogy a Bíróság a C‑64/02. P. sz., OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben 2004. október 21-én hozott ítéletét
         [EBHT 2004., I‑0000. o.] követően már nem hivatkozik arra, hogy a közösségi védjegy megkülönböztető képességének hiányát annak
         általános használatával kell bizonyítani. A felek ezen nyilatkozatai bekerültek a tárgyalásról készült jegyzőkönyvbe.

      10     A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       semmisítse meg a megtámadott határozatot;
      –       az alperest kötelezze a költségek viselésére.
      11     Az alperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       Indokolás
       A felperes által előterjesztett egyes bizonyítékok elfogadhatóságáról
       A felek érvei
      12     A LIVE RICHLY védjegy megkülönböztető képességére vonatkozó érvelését alátámasztandó, a felperes védjegyekre vonatkozó adatbázisok
         és internetes oldalak kivonatainak másolatát terjeszti elő, amelyek annak bizonyítására irányulnak, hogy a felperes az egyetlen
         jogalany, aki a bejelentett megjelölést az érintett szolgáltatások vonatkozásában használja.

      13     Az alperes szerint ezek az okiratok elfogadhatatlanok, mivel ezeket elsőként csak az Elsőfokú Bíróság előtt mutatták be (lásd
         e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑128/01. sz., DaimlerChrysler kontra OHIM (Calandre) ügyben 2003. március 6-án hozott ítéletének
         [EBHT 2003., II‑701. o.] 18. pontját).

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      14     Emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 63. cikke értelmében az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetek az OHIM tanácsai
         által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára, valamint arra irányulnak, hogy a megsemmisítésre irányuló jogvitában
         a megtámadott jogi aktus jogszerűségét a jogi aktus meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és jogi helyzet alapján
         kell megítélni (a Bíróság 15/76. és 16/76. sz., Franciaország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1979. február 7-én hozott
         ítéletének [EBHT 1979., 321. o.] 7. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑177/94. és T‑377/94. sz., Altmann és társai kontra
         Bizottság egyesített ügyekben 1996. december 12-én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑2041. o.] 119. pontja). Ezért az Elsőfokú
         Bíróságnak nem feladata az, hogy az első ízben előtte benyújtott bizonyítékok alapján újból megvizsgálja a tényállást. Az
         elsőként az Elsőfokú Bíróság előtt felhozott bizonyítékok tehát elfogadhatatlanok (lásd e tekintetben a Calandre-ítélet [hivatkozás
         a 13. pontban] 18. pontját).

      15     A jelen ügyben úgy tűnik – és ezt a felperes sem vitatja –, hogy azokat az okiratokat, amelyekre a felperes a LIVE RICHLY
         védjegy kizárólagos használatának igazolásaként hivatkozik, elsőként az Elsőfokú Bíróság előtt terjesztették elő. Következésképpen
         a felperes ezen okiratait elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

      16     Ezt a következtetést semmiképpen nem kérdőjelezik meg a felperesnek a tárgyaláson előadott érvei, miszerint először is a hivatkozott
         okiratok csak a már korábban felhozott tényeket támasztják alá, másodszor ezeket a tényeket az OHIM-nak hivatalból kellett
         volna vizsgálnia, és harmadszor ezek a tények nem változtatnak a fellebbezési tanács előtti jogvita tárgyán. Mint az a fenti
         14. pontban említésre került, az Elsőfokú Bíróság feladata a fellebbezési tanács határozata jogszerűségének vizsgálata. Ebből
         következik, hogy ezt a vizsgálatot a jogvitának a fellebbezési tanács előtt ismertetett ténybeli és jogi hátterére tekintettel
         kell elvégezni, illetve hogy az egyik fél nem változtathatja meg azokat a ténybeli és a jogi elemeket, amelyek alapján a fellebbezési
         tanács határozatának jogszerűségét vizsgálják (az Elsőfokú Bíróság T‑194/01. sz., Unilever kontra OHIM (tojásdad tabletta)
         ügyben 2003. március 5-én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑383. o.] 16. pontja). A fenti 15. pontban már említésre került,
         hogy a hivatkozott ténybeli elemek új ténybeli elemek, és azokat nem terjesztettek elő a fellebbezési tanács előtt. Ezek az
         elemek tehát nem tartoznak a jogvitának a fellebbezési tanács előtt, határozata meghozatalakor ismertetett ténybeli és jogi
         háttérbe. Ezt a megállapítást nem csorbítja, hogy ezek a tények csak a már korábban felhozott tényeket támasztják alá, és
         hogy ezek lényegében nem változtatnak a jogvita tárgyán. Az Elsőfokú Bíróság jogszerűségi vizsgálatára tekintettel így az
         Elsőfokú Bíróságnak nem feladata, hogy állást foglaljon ezen tények vonatkozásában. Ezenkívül azzal az érvvel kapcsolatban,
         miszerint ezeket a tényeket az OHIM-nak hivatalból kellett volna felvetnie, emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet
         74. cikkének (2) bekezdése szerint a feleknek kell kellő időben előterjeszteni azokat a bizonyítékokat, amelyeket fel kívánnak
         használni. Következésképpen az OHIM nem vádolható semmiféle jogsértéssel azon bizonyítékokat illetően, amelyeket a felperes
         nem terjesztett elé kellő időben.

       A meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított jogalapról
       A felek érvei
      17     A felperes előadja, hogy kétszeresen megsértették a 40/94 rendelet 73. cikkének második mondatában foglalt meghallgatáshoz
         való jogát.

      18     Először, a felperes úgy véli, hogy míg az elbíráló elutasító határozatát a „richly” (gazdagon) szó tisztán gazdasági jelentésére
         támaszkodva indokolta, addig a fellebbezési tanács a felperes által ismertetett, az előbbitől eltérő és jobban kimunkált fogalomra
         alapította határozatát, amely szerint ez a szó „gazdag vagy választékos módon; teljességgel és megfelelően” (in a rich or
         elaborate manner; fully and appropriately) jelentéssel bír. A felperes pedig a „richly” szónak erre a kimunkáltabb meghatározására
         hivatkozott a szóban forgó védjegy lajstromozása érdekében. A felperes szerint a fellebbezési tanács teljesen új tényre támaszkodott,
         amikor a felperes által a lajstromozás érdekében felhozott érve alapján elutasította a szóban forgó védjegy lajstromozását.
         Mivel a fellebbezési tanács nem adott lehetőséget a felperesnek arra, hogy erről az új tényről nyilatkozzék, a felperes szerint
         ezzel megsértette a 40/94 rendelet 73. cikkének második mondatában foglalt meghallgatáshoz való jogát. E tekintetben a Bíróságnak
         a 136/79. sz., National Panasonic kontra Bizottság ügyben 1980. június 26-án hozott ítéletének (EBHT 1980., 2033. o.) 21. pontjára,
         valamint a fellebbezési tanácsoknak az R 1112/2000‑3. sz., bébé kontra BEBÉ ügyben 2002. április 10-én hozott és az R 476/2002‑3. sz.,
         MYKO VITAL kontra Miko ügyben 2003. február 27-én hozott határozatára hivatkozik.

      19     Másodszor a felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács azzal is megsértette a meghallgatáshoz való jogát, hogy nem vizsgálta
         meg a felperes vonatkozó álláspontját annak megállapításakor, hogy a fogyasztók a LIVE RICHLY megjelöléssel jelölt szolgáltatások
         irányába csekély mértékű figyelmet tanúsítanak.

      20     Az alperes szerint a fellebbezési tanács az elbíráló határozatának megerősítésekor nem alkalmazta a „richly” (gazdagon) szó
         új jelentését. Következésképpen úgy véli, hogy a fellebbezési tanács nem sértette meg e tekintetben a felperes meghallgatáshoz
         való jogát. Az alperes nem tesz külön észrevételt meghallgatáshoz való joga állítólagos második megsértésének vonatkozásában.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      –       Előzetes észrevételek
      21     A 40/94 rendelet 73. cikkének második mondata szerint az OHIM határozatai csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak,
         amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni. Ez a rendelkezés a közösségi védjegyjogban
         a védelemhez való jog biztosításának általános elvét fejezi ki.

      22     A közösségi jog ezen általános elve alapján a hatósági határozatok azon címzettjeinek, akiknek érdekeit a határozat jelentős
         mértékben érinti, lehetőséget kell biztosítani arra, hogy álláspontjukat megfelelően kifejthessék (a Bíróság 17/74. sz., Transocean
         Marine Paint kontra Bizottság ügyben 1974. október 23-án hozott ítéletének [EBHT 1974., 1063. o.] 15. pontja és az Elsőfokú
         Bíróság a T‑34/00. sz., Eurocool Logistik kontra OHIM (EUROCOOL) ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002.,
         II‑683. o.] 21. pontja).

      23     A jelen ügyben annak vizsgálatáról van szó, hogy a felperesnek valóban nem állt módjában nyilatkoznia azzal kapcsolatban,
         hogy a fellebbezési tanács a „live richly” kifejezés bizonyos jelentése alapján a felperesétől eltérő érvelést fogadott el,
         illetve a fellebbezési tanács azon megállapításával kapcsolatban, hogy az érintett vásárlóközönség nem nagyon figyelmes.

      24     E tekintetben először meg kell vizsgálni az elbíráló határozata és a megtámadott határozat közötti különbségeket a felperes
         által hivatkozott szempontok vonatkozásában, mivel a két határozat közötti különbség hiányában kizárható a felperes védelemhez
         való jogának bárminemű megsértése. Ha ugyanis a fellebbezési tanács határozata ezeket a szempontokat illetően csupán megismétli
         az elbíráló határozatát, úgy kell tekinteni, hogy a felperesnek az elbíráló határozata elleni fellebbezés során módjában állt
         nyilatkozni ezekről a szempontokról.

      –       A „live richly” kifejezés jelentései
      25     A „live richly” kifejezés jelentésével kapcsolatban bevezetésként meg kell jegyezni, hogy a felperes a fellebbezési tanács
         előtt fellebbezésében jelezte, hogy a „rich” szó a Collins dictionary meghatározása szerint első jelentésében „vagyonnal, javakkal stb. rendelkező, sokat birtokló” (well supplied with wealth,
         property, etc., owning much), valamint hogy a „richly” szó ugyanezen szótár meghatározása szerint „(a) gazdag vagy választékos
         módon […]; (b) teljességgel és megfelelően” ([a] in a rich or elaborate manner […] ; [b] fully and appropriately […]).

      26     Azzal az állítással kapcsolatban, hogy a felperes nem nyilatkozott a fellebbezési tanács indokolására vonatkozóan, amely a
         „live richly” kifejezésnek a felperes által elfogadottól eltérő jelentésén alapult, és ezzel megsértették a védelemhez való
         jogát, meg kell jegyezni, hogy az elbíráló határozatában a következők szerint vonja kétségbe a felperes védjegyének megkülönböztető
         képességét:

      „Minden beruházó, akár hivatásos, akár nem, vagyona növelésére törekszik, és minden bank, amely valamennyire is sikeres, gazdagabbá
         teszi az ügyfeleit, illetve lehetővé teszi számukra, hogy gazdagon éljenek; a felperes minden versenytársa hasonló jelmondatokkal
         igyekszik magához vonzani az ügyfeleket, amelyek csak azt jelzik egyértelműen, hogy pénzügyi tevékenységet folytatnak.

      […] A befektetések több vagyont eredményeznek, mint más módszerek, így például a rendszeres munka vagy az öröklés. Mit szeretne
         az, aki ilyen szolgáltatásokért fizet? Gazdaggá válni, vagy mindenestre gazdagon élni.

      Az »élni« [live] és a »gazdagon« [richly] köznapi szavak; a »gazdag« szónak gazdaságilag pozitív mellékértelme van.”
      27     Az elbíráló határozatát követően a felperes a fellebbezési tanács előtt fellebbezésében hangsúlyozta, hogy a „live richly”
         kifejezést nem kizárólag gazdasági jelentésében kell érteni, hanem szélesebb és határozatlanabb értelemben, amely ragyogó,
         illetve tapasztalatban bővelkedő életet jelent.

      28     A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács megerősítette az elbíráló elutasító határozatát, különösen a következő indokoknál
         fogva:

      „10 […] A Collins angol szótár szerint a RICHLY (»gazdagon«) szó jelentése »gazdag vagy választékos módon; teljességgel és
         megfelelően« (»in a rich or elaborate manner; fully and appropriately«).

      11      E meghatározás alapján a LIVE és a RICHLY szavak együttes használata a bejelentéssel érintett szolgáltatásokkal összefüggésben
         világos, dicsérő konnotációjú információt közvetít. Arról tájékoztatja az érintett fogyasztókat, hogy a szóban forgó szolgáltatások
         gazdag életet tesznek lehetővé számukra.

      […]
      14      Az alperes azon érvével kapcsolatban, miszerint a RICHLY szónak több konnotációja is van, meg kell jegyezni, hogy valamely
         megjelölés megkülönböztető képességét csak a bejelentéssel érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában lehet megítélni.
         Az elbíráló tehát jogosan vette figyelembe a RICHLY szónak azt a jelentését, amely a bejelentéssel érintett szolgáltatásokhoz
         kapcsolódik.”

      29     Az elbíráló határozatából így tehát először is az következik, hogy a „richly” szót „pénzzel, vagyonnal rendelkezni” jelentéssel,
         vagyis gazdasági értelemben vette figyelembe.

      30     A megtámadott határozatból kitűnik továbbá, hogy a „richly” szónak a fellebbezési tanács által hivatkozott meghatározása elsősorban
         „in a rich manner” jelentéssel bír. A „rich” szó pedig, mint azt az alperes jelezte, első jelentésében mint „vagyonnal, javakkal
         stb. rendelkező, sokat birtokló” (well supplied with wealth, property, etc., owning much) határozható meg. Ezt az álláspontot
         a felperes sem vitatta, aki a fellebbezési eljárás előtt folyt eljárás során ugyanerre a meghatározásra hivatkozott, és a
         fellebbezésében elismerte, hogy a „rich” szó első jelentésében „jómódút vagy vagyonost” jelent (prosperous or wealthy). Következésképpen
         a fellebbezési tanács által hivatkozott meghatározásban, csakúgy mint az elbíráló által elfogadottban, a „richly” szó gazdasági
         jelentése rejlik.

      31     Másfelől a megtámadott határozat 14. pontja szerint a fellebbezési tanács egyetértett azzal, hogy az elbíráló a „richly” szó
         jelentését azokra a szolgáltatásokra tekintettel vette figyelembe, amelyekkel kapcsolatban a védjegybejelentést tették. Ebből
         következően a fellebbezési tanács elfogadta a „richly” szó gazdasági jelentését.

      32     Következésképpen a „richly” szónak a fellebbezési tanács által elfogadott jelentései valójában nem különböznek az elbíráló
         által elfogadott jelentésektől.

      33     Ezt a következtetést az sem kérdőjelezi meg, hogy a fellebbezési tanács jelezte, hogy a „richly” fogalom olyan meghatározását
         vette figyelembe, amely a „richly” szónak több jelentését foglalja magában. Ugyanis a több jelentést tartalmazó meghatározást
         úgy kell figyelembe venni, mintha csak az egyik jelentése kerülne figyelembevételre. Az, hogy ennek a szónak mely jelentése
         került figyelembevételre, a jelen ügyben abból állapítható meg, hogy a fellebbezési tanács megerősítette, hogy az elbíráló
         pontosan vette figyelembe a „richly” szó jelentését.

      34     Végül a „gazdag életet él” (to lead a rich life or to live a rich life) kifejezést illetően meg kell jegyezni, hogy ez a kifejezés
         mind az elbíráló, mind a fellebbezési tanács határozatában szerepel. Mivel ez a kifejezés a „rich” szón alapszik, amelynek
         – mint fentebb már említésre került – gazdasági értelme van, a megtámadott határozatban való használata nem vonja kétségbe
         a fenti megállapításokat.

      35     Azzal kapcsolatban, hogy a felperes az OHIM korábbi határozataira hivatkozik, elegendő emlékeztetni arra, hogy a fellebbezési
         tanács határozatainak jogszerűségét kizárólag a 40/94 rendelet, illetve annak a közösségi bíróság általi értelmezése alapján
         kell megítélni, nem pedig az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlata szerint (az Elsőfokú Bíróság T‑129/01. sz., Alejandro
         kontra OHIM – Anheuser-Busch [BUDMEN] ügyben 2003. július 3-án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2251. o.] 61. pontja).

      36     Továbbá mindenképpen fel kell idézni, hogy az Elsőfokú Bíróság már kimondta, hogy a fellebbezési tanácsok alapíthatják határozataikat
         olyan érvekre, amelyek nem hangzottak el az elbíráló előtt, amennyiben azokra az érintett félnek módjában állt észrevételt
         tenni, és e tények a szóban forgó jogi rendelkezés alkalmazására kihathattak. Az elbíráló és a fellebbezési tanácsok közötti
         eljárás egységességének elve alapján az utóbbiak újból megvizsgálhatják a bejelentést anélkül, hogy ebben az elbíráló okfejtése
         korlátozná őket (az Elsőfokú Bíróság T‑122/99. sz., Procter & Gamble kontra OHIM (szappan formája) ügyben 2000. február 16-án
         hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑265. o.] 27. pontja és a T‑198/00. sz., Hershey Foods kontra OHIM (Kiss Device with plume)
         ügyben 2002. június 5-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2567. o.] 25. pontja).

      37     A jelen ügyben még ha feltételezzük is, hogy a fellebbezési tanács elállt az elbíráló által elfogadott állásponttól, úgy tűnik
         egyrészt, hogy a fellebbezési tanács nem támaszkodott olyan új tényekre, amelyekről a felperesnek nem állt módjában nyilatkozni.
         Mivel ugyanis maga a felperes hivatkozott a „richly” szó jelentésének tágabb értelmezésére, nem állíthatja azt, hogy erről
         nem tudott nyilatkozni. Másrészt úgy tűnik, hogy a fellebbezési tanács csupán a felperesétől eltérő okfejtés elfogadására
         szorítkozott. Így a fenti 36. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel ez önmagában nem vezethetett a felperes
         védelemhez való jogának megsértéséhez.

      –        Az érintett vásárlóközönség figyelme
      38     Azzal kapcsolatban, hogy megsértették a felperes védelemhez való jogát azáltal, hogy a felperes nem nyilatkozott a fellebbezési
         tanácsnak az érintett vásárlóközönség figyelme mértékéről kialakított álláspontjáról, szintén meg kell vizsgálni a fellebbezési
         tanács és az elbíráló határozata közötti különbségeket.

      39     Az elbíráló határozatának második mondata szerint:
      „Arra az érvére válaszolva, miszerint a védjegy bizonytalan és meghatározatlan üzenetet közvetít, mindenekelőtt meg kell jegyezni,
         hogy a védjegy […] címzettje a széles értelemben vett vásárlóközönség, amely ésszerűen jól tájékozott, illetve ésszerűen figyelmes
         és körültekintő […].”

      40     A fellebbezési tanács a megtámadott határozat 13. és 15. pontjában a következőket állapítja meg:
      „13 Azzal kapcsolatban, hogyan érzékeli az érintett vásárlóközönség a LIVE RICHLY megjelölést, a fellebbezési tanács az elbírálóhoz
         hasonlóan úgy véli, hogy ez a jelmondat köznapi szavakból áll, amelyeket az érintett vásárlóközönség a bejelentéssel érintett
         szolgáltatásokkal társítva egyszerű dicsérő kifejezésként ért, nem pedig a szóban forgó szolgáltatások gyártójára vagy forgalmazójára
         utaló megjelölésként.

      […]
      15      Nyilvánvaló reklámjelentésén túlmenően az érintett vásárlóközönség a LIVE RICHLY szószerkezet más vonásából nem gondolhatja
         könnyen és közvetlenül azt, hogy a megjelölés megkülönböztető védjegy lenne a jelölt szolgáltatások vonatkozásában. Mivel
         az érintett vásárlóközönség nem ismeri a megjelölés hátterét, azt nem foghatja fel másként, mint reklámkifejezést. Az érintett
         fogyasztó nem nagyon figyelmes. Ha valamely megjelölés nem jelzi számára azonnal a megvásárolni kívánt dolog eredetét, és
         csak tisztán reklám jellegű és elvont információt közvetít, akkor nem szán rá időt, hogy tájékozódjon a megjelölés különféle
         lehetséges rendeltetéséről, és azt nem rögzíti védjegyként.

      41     A felperes a megtámadott határozat 15. pontjából – amely szerint az érintett fogyasztó nem nagyon figyelmes (not very attentive)
         – arra következtetett, hogy az érintett fogyasztó csekély (low) figyelmet tanúsít.

      42     Ezzel szemben az az állítás, hogy a fogyasztó nem nagyon figyelmes, nem jelenti szükségszerűen azt, hogy a fogyasztó csekély
         figyelmet tanúsít. Ez az állítás ugyanis azt is jelentheti, hogy az érintett fogyasztó ugyan nem szentel nagy figyelmet a
         szóban forgó védjegynek, ám ésszerű figyelmet tanúsít vele szemben.

      43     A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat 13. pontjában a fellebbezési tanács megerősíti az elbíráló
         arra vonatkozó elemzését, hogyan érzékeli az érintett vásárlóközönség a LIVE RICHLY megjelölést. Határozata második mondatában
         az elbíráló úgy ítéli meg, hogy a védjegy üzenete a nagyközönségnek szól, amely nem csupán ésszerűen tájékozott és körültekintő,
         hanem ésszerűen figyelmes is.

      44     Következésképpen meg kell állapítani, hogy amikor a fellebbezési tanács nem tartotta nagyon figyelmesnek az érintett fogyasztót,
         valójában úgy ítélte meg, hogy az ésszerűen figyelmes. A fellebbezési tanács csak másképpen fogalmazta meg az elbírálónak
         a határozata második mondatában kifejtett álláspontját.

      45     Mivel a fellebbezési tanács csupán átfogalmazta az elbíráló álláspontját, a felperes tévesen vélte úgy, hogy a fellebbezési
         tanács csekélynek tekintette az érintett vásárlóközönség figyelmének mértékét, és erről a felperes nem nyilatkozhatott.

      46     A fent említett indokokból a felperesnek a védelemhez való joga megsértésére alapított kifogásait el kell utasítani.
       Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról
      47     A felperes lényegében úgy véli, hogy a megtámadott határozatot nem indokolták megfelelően, mivel anélkül utasítja el a bejelentett
         védjegy lajstromozását valamennyi szolgáltatás vonatkozásában, hogy meghatározná azokat az indokokat, amelyek miatt elutasították
         a bejelentést a biztosítási és ingatlanszolgáltatások vonatkozásában. Az alperes vitatja ezt a jogalapot, és úgy véli, hogy
         az OHIM már az eljárás kezdetétől elfogadta a lajstromozást a biztosítási és ingatlanszolgáltatások vonatkozásában.

      48     Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy miután az alperes azt nyilatkozta a tárgyaláson, hogy a LIVE RICHLY védjegy lajstromozható
         a biztosítási és ingatlanszolgáltatások vonatkozásában, a felperes kifejezetten elismerte, hogy a jogvita tárgya kifejezetten
         a pénzügyi és valutaszolgáltatásokra korlátozódik. A felperes ennélfogva elállt az indokolási kötelezettség megsértésére alapított
         jogalapjától, amely csak a biztosítási és ingatlanszolgáltatásokra vonatkozott. Az Elsőfokú Bíróságnak ezért nem kell határoznia
         erről a jogalapról.

       A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapról
       A felek érvei
      49     A felperes szerint a megtámadott határozatot azért is meg kell semmisíteni, mert a fellebbezési tanács tévesen értelmezi benne
         az azon feltétlen kizáró okot szabályozó 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját, amely alapján a közösségi védjegy
         megkülönböztető képességének hiánya miatt nem részesülhet védjegyoltalomban.

      50     A felperes mindenekelőtt hangsúlyozza, hogy mind az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata, mind a fellebbezési tanácsok gyakorlata
         megerősíti, hogy a jelmondatokra ugyanazok a feltételek vonatkoznak, mint a védjegyek minden többi típusára (az Elsőfokú Bíróság
         T‑138/00. sz., Erpo Möbelwerk kontra OHIM (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT) ügyben 2001. december 11-én hozott ítéletének
         [EBHT 2001., II‑3739. o.] 44. pontja és a fellebbezési tanács R 73/1998‑2. sz., BEAUTY ISN’T ABOUT LOOKING YOUNG BUT LOOKING
         GOOD ügyben 1999. február 11-én hozott határozata). A jelen ügyben a felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács kizárólag
         azért utasította el a szómegjelölés lajstromozását, mert dicsérő jelmondatról volt szó, és nem nyilatkozik a szóban forgó
         szolgáltatások megkülönböztetésére vonatkozó képességéről.

      51     Végül a felperes előadja, hogy a fellebbezési tanács elismerte, hogy a „live richly” kifejezés nem leíró jellegű. Ennek elismerése
         a felperes szerint feltételezi, hogy a fellebbezési tanács nem hivatkozhat ‑ mint jelen esetben ‑ kizárólag a kifejezés dicsérő
         jellegére annak érdekében, hogy kimutassa a szóban forgó védjegy megkülönböztető képességének hiányát. A felperes e vonatkozásban
         a fellebbezési tanács több határozatára hivatkozik.

      52     A felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács szerinte megalapozatlan álláspontjával szemben, miszerint a „live richly”
         kifejezés csupán egyszerű dicséret, amelynek egyértelmű jelentése van, valójában ez a kifejezés bizonytalan, határozatlan
         és kétértelmű jelentésénél fogva különféleképpen értelmezhető, különösen a pénzügyi és valutaszolgáltatások vonatkozásában.
         A felperes szerint a LIVE RICHLY bejelentett védjegy szójáték, és mint ilyennek aligha van értelme, mivel valószínűleg ahány
         ember van, annyiféleképpen lehet gazdagon élni, és minden fogyasztó a saját szája íze szerint értelmezi ezt a jelmondatot.
         Ezenkívül a felperes úgy véli, hogy a szóban forgó védjegy a fogyasztókból meglepetést, zavart vagy tanácstalanságot vált
         ki, mert nem számítanak arra, hogy egy bank „gazdagabb életre” buzdítva kínál pénzügyi szolgáltatásokat, ez pedig a LIVE RICHLY
         védjegy megkülönböztető képességéről tanúskodik. Érvelése alátámasztására a felperes a „gazdag” szónak a Collins English Dictionary 1995-ös kiadásában található meghatározására, a fellebbezési tanácsnak és az elbírálónak a „richly” szóról alkotott eltérő
         értelmezésére, a fellebbezési tanács R 393/2000‑1. sz., ES GIBT SIE NOCH, DIE GUTEN DINGE ügyben 2001. október 1-jén hozott
         határozatára, Egyesült Államokbeli reklámokra, valamint ezekről az interneten fellelhető megjegyzésekre hivatkozik. Különösen
         úgy gondolja, hogy ezek a megjegyzések arról tanúskodnak, hogy a fogyasztók közelről sem egyszerűen és egységesen érzékelik
         ezt a védjegyet.

      53     A felperes szerint másfelől a megtámadott határozat azon a téves feltevésen alapszik, miszerint a fogyasztói figyelem mértéke
         csekély, holott az valójában jelentős. A felperes szerint a pénzügyi szolgáltatások átlagos fogyasztója különösen óvatos és
         figyelmes, mivel ezeket a szolgáltatásokat nem lehet csak úgy „a polcról levéve” (off the shelf) megvásárolni, mint egy farmernadrágot
         vagy egy doboz tejet, és mert alapvető fontosságuk van a fogyasztó életében. Következésképpen az átlagos fogyasztó több időt
         áldoz a jelmondat jelentésének megértésére, és könnyebben megjegyzi, ha az pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos.

      54     A felperes szerint az Elsőfokú Bíróságnak a jelmondatokra vonatkozó ítélkezési gyakorlata és a fellebbezési tanácsok határozathozatali
         gyakorlata is megerősíti a LIVE RICHLY védjegy lajstromozásra való alkalmasságát. A DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT ítéletben
         (hivatkozás az 50. pontban) és a T‑130/01. sz., Sykes Enterprises kontra OHIM (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS) ügyben 2002. december
         5-én hozott ítéletében (EBHT 2002., II‑5179. o.) az Elsőfokú Bíróság elismerte, hogy egyrészt – az elbíráló 2001. július 3-i
         levelében foglaltakkal szemben – a fantázia vagy a hozzáadott többletelem hiányából nem következhet a megkülönböztető képesség
         hiánya. Másrészt az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy az azonos vagy hasonló védjegyek piaci használatának döntő szerepe
         van a védjegy benne rejlő megkülönböztető képességének értékelésében. A felperes szerint különösen a DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT
         ítéletben (hivatkozás az 50. pontban) fejtette ki az Elsőfokú Bíróság, hogy a megkülönböztető képesség hiányát csak az igazolhatja,
         ha kimutatásra kerül, hogy a szóban forgó szóvédjegyet bizonyítottan rendszeresen használták. A jelen ügyben a felperes hangsúlyozza
         egyrészt, hogy az alperes nem bizonyította a „live richly” kifejezés használatát, másrészt pedig ezt a kifejezést sohasem
         használták pénzügyi vagy valutaszolgáltatások reklámozására, illetve eladására. A felperes úgy véli, hogy jelmondata egyedi
         és különös jellegű, és így megkülönböztető képességgel rendelkezik a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.

      55     A fellebbezési tanácsok állandó gyakorlata is megerősíti a LIVE RICHLY védjegy lajstromozhatóságát. A felperes e tekintetben
         az R 1090/2000‑4. sz., WE GET IT DONE ügyben 2001. november 7-én hozott határozatot említi. Előadja, hogy e határozatból egyrészt
         arra lehet következtetni, hogy alacsony az előírt mércéje annak, amely alatt nem lehet alkalmazni a 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdésének b) pontját, másrészt hogy az OHIM-nak bizonyítania kell, hogy a védjegy e cikk alapján nem lajstromozható,
         és a megkülönböztető képesség hiányát nem elég csupán azzal az állítással alátámasztani, hogy semmitmondó jelmondatról vagy
         egyszerű dicsérő kifejezésről van szó. E határozat alapján a felperes úgy véli, hogy a fellebbezési tanács nem fejtette ki,
         hogy a „live richly” kifejezés reklámozó és dicsérő jellemzői miért zárnák ki a jelen ügyben azt, hogy a pénzügyi és valutaszolgáltatások
         átlagos fogyasztója kapcsolatba hozza egymással a megjelölést és a felperest, és ezáltal védjegyként fogja fel a jelmondatot.
         A felperes arra hivatkozik, hogy a jelmondat többféleképpen értelmezhető, illetve hogy az érintett vásárlóközönség a jelmondatot
         azonnal megjegyzi, mivel nem számít arra, hogy valamely pénzügyi intézmény ilyen jelmondattal reklámozza szolgáltatásait,
         valamint hogy ő az egyetlen, aki használja ezt a jelmondatot.

      56     A felperes a fellebbezési tanácsok általános gyakorlatából azt vezeti le, hogy a megjelölés megkülönböztető képességének megállapításánál
         számításba vehető a jelmondat bizonytalan jellege (a WE GET IT DONE határozat [hivatkozás fent], az R 135/2000‑2. sz., Taking
         care of the world’s water … and yours ügyben 2002. február 25-én hozott határozat és az R 222/2001‑1. sz., TEAM POWER ügyben
         2001. szeptember 18-án hozott határozat). Ebből a gyakorlatból vezeti le azt is, hogy ha a szóban forgó jelmondatot vagy annak
         egyik változatát nem használják az érintett piacon, úgy ez határozott jele annak, hogy benne rejlő megkülönböztető képességgel
         rendelkezik (a Taking care of the world’s water … and yours és TEAM POWER határozat [hivatkozás fent], az R 153/1998‑2. sz.,
         Früher an Später denken! ügyben 1999. május 4-én hozott határozat, az R 689/1999‑3. sz., UNLOCK THE POTENTIAL ügyben 2000.
         július 5-én hozott határozat, valamint az R 58/2001‑4. sz., WHATEVER WHENEVER ügyben 2002. június 5-én hozott határozat).

      57     A felperes végül megemlíti, hogy az OHIM a Nizzai Megállapodás 36. osztályába tartozó szolgáltatások vonatkozásában, „pénzügyi,
         valuta- és ingatlanszolgáltatások” leírással számos olyan jelmondatot lajstromozott, amelyben a „live” vagy a „life” szó szerepelt,
         így például a make more of life, a WHERE MONEY LIVES és a SO YOU CAN ENJOY LIFE! jelmondatokat. Előadja, hogy ellentmondásos
         lenne a LIVE RICHLY védjegy lajstromozásának megtagadása ugyanazon szolgáltatások vonatkozásában.

      58     Számos olyan jelmondatra is hivatkozik, amelyet egyes tagállamok nemzeti hatóságai lajstromoztak, és ez arról tanúskodik,
         hogy lajstromoztak már a szóban forgó jelmondatnál kevésbé megkülönböztető jelmondatokat is.

      59     A felperes megjegyzi, hogy a LIVE RICHLY védjegyet számos harmadik ország védjegyhivatalában lajstromozták, így az Ausztrál
         Nemzetközösségben és az Amerikai Egyesült Államokban, a Nizzai Megállapodás 36. osztályába tartozó ugyanazon áruk vonatkozásában.
         Bár elismeri, hogy az Amerikai Egyesült Államok és az Ausztrál Nemzetközösség nem tagállamok, a felperes úgy ítéli meg, hogy
         a LIVE RICHLY védjegy ezen lajstromozásai határozott jelét adják annak, hogy ez a védjegy az angol nyelvű országokban általánosságban
         bejegyezhető.

      60     Végül, amennyiben a jogvita csak a LIVE RICHLY védjegynek a pénzügyi és valutaszolgáltatások vonatkozásában történő lajstromozására
         vonatkozik, a felperes úgy véli, hogy önkényes, következetlen, paradox és ellentmondásos az alperes azon álláspontja, miszerint
         ez a név azért nem megkülönböztető a nevezett szolgáltatások vonatkozásában, mert a „live richly” kifejezés az anyagi értelemben
         gazdagabb élet folytatására vonatkozóan közvetít világos üzenetet, közben viszont megkülönböztető jellegű a biztosítási és
         ingatlanszolgáltatások vonatkozásában.

      61     A felperes szerint ez a következtetés azon a közelségen, sőt hasonlóságon alapszik, amely a pénzügyi és a biztosítási szolgáltatások,
         valamint a pénzügyi és az ingatlanszolgáltatások között áll fenn, és amelyet az alperes korábbi határozataiban már vezérelvül
         tűzött ki (a fellebbezési tanács R 498/2001‑3. sz., TravelCard kontra AIR TRAVEL CARD ügyben 2002. november 27-én hozott határozata,
         a 1454‑2003. sz., LLOYD kontra LLOYDS TSB ügyben 2003. július 21-én hozott határozata és a 2451‑2003. sz., ADIGSA kontra ADIG
         GRUPPE GUT FÜR IHR GELD ügyben 2003. november 11-én hozott határozata.

      62     A végső ellentmondás a felperes szerint viszont abból következik, hogy az alperes többek között azzal igazolja, hogy a védjegy
         nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a pénzügyi és valutaszolgáltatások vonatkozásában, hogy ez a védjegy azt az üzenetet
         hordozza, miszerint ezek a szolgáltatások az anyagi értelemben gazdagabb életnek legalábbis a lehetőségét kínálják az érintett
         vásárlóközönség számára. A felperes szerint még ha valóban helytálló is, hogy így érzékelik ezt a jelmondatot, a fogyasztó
         szempontjából végső soron a biztosítási és ingatlanszolgáltatások is az egyén lehetséges gazdagodását szolgálják. A felperes
         ezért úgy véli, hogy a fellebbezési tanácsnak nem sikerült bizonyítania a „live richly” kifejezés megkülönböztető képességének
         hiányát, hogy ez alapján elutasítsa a védjegy-bejelentési kérelmet a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján.
         Ezért a LIVE RICHLY védjegy lajstromozását a szóban forgó szolgáltatások vonatkozásában részben elutasító határozatot meg
         kell semmisíteni.

      63     Az alperes vitatja a felperes érveit, és úgy véli, hogy egyik érv sem vonja kétségbe azt, hogy a lajstromoztatni kívánt védjegy
         nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja–
      –       Előzetes észrevételek
      64     A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha „nem alkalmas
         a megkülönböztetésre”. A 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése ezenkívül kimondja, hogy „[a]z (1) bekezdést akkor is alkalmazni
         kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn”.

      65     Mint azt az Elsőfokú Bíróság korábban már kimondta, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának hatálya alá különösen
         azok a védjegyek tartoznak, amelyek nem teszik lehetővé az érintett vásárlóközönség számára, hogy pozitív vásárlási élmény
         esetében később újra megvegyék, illetve negatív élmény esetében elkerüljék a szóban forgó árukat vagy szolgáltatásokat (az
         Elsőfokú Bíróság T‑79/00. sz., Rewe-Zentral kontra OHIM (LITE) ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑705. o.
         ] 26. pontja és az EUROCOOL-ítélet [hivatkozás a 22. pontban] 37. pontja). Ilyennek minősülnek az érintett áruk és szolgáltatások
         reklámozására szokásosan használt megjelölések.

      66     Nem kétséges, hogy az egyébként reklámjelmondatként, minőségjelzésként használt vagy a védjeggyel érintett áruk vagy szolgáltatások
         vásárlására ösztönző megjelölésből vagy jelzésből álló védjegy lajstromozása nem kizárt ezen használat miatt (lásd értelemszerűen
         a Bíróság C‑517/99. sz., Merz & Krell ügyben 2001. október 4-én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑6959. o.] 40. pontját). Mindazonáltal
         az a megjelölés, amely a klasszikus értelemben vett védjegyfunkciókon túl további funkciókat is betölt, csak akkor megkülönböztető
         a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében, ha egyúttal gyártóra vagy forgalmazóra utaló megjelölésként
         is felfogható, és ezáltal az érintett vásárlóközönség az összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni a védjegyjogosult
         áruját vagy szolgáltatását más gyártó vagy forgalmazó árujától vagy szolgáltatásától (az Elsőfokú Bíróság T‑122/01. sz., Best
         Buy Concepts kontra OHIM (BEST BUY) ügyben 2003. július 3-án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2235. o.] 20. és 21. pontja).

      67     A megkülönböztető jelleg kizárólag egyrészt a bejelentéssel érintett áruk és szolgáltatások, másrészt annak vonatkozásában
         ítélhető meg, milyen képet alkot róla az áruk vagy szolgáltatások fogyasztójából álló érintett vásárlóközönség (az EUROCOOL-ítélet
         [hivatkozás a 22. pontban] 38. pontja és a LITE-ítélet [hivatkozás a 65. pontban] 27. pontja).

      68     Végül a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjából következően a megkülönböztető képesség minimális foka is elegendő
         ahhoz, hogy ne legyen alkalmazható az e cikkben meghatározott kizáró ok (a LITE-ítélet [hivatkozás a 65. pontban] 28. pontja).

      –       Az érintett vásárlóközönség és figyelmének mértéke
      69     Az érintett vásárlóközönséget illetően mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a szóban forgó szolgáltatások a Nizzai Megállapodás
         36. osztályába tartozó pénzügyi és valutaszolgáltatások. Az e szolgáltatásokkal érintett vásárlóközönségbe valamennyi fogyasztó
         beletartozik. A bejelentett védjegy megkülönböztető képességét tehát a szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő,
         átlagos fogyasztó feltételezhető elvárását figyelembe véve kell megítélni (lásd értelemszerűen a Bíróság C‑210/96. sz., Gut
         Springenheide és Tusky ügyben 1998. július 16-án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑4657. o.] 31. pontját).

      70     Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az érintett vásárlóközönség ‑ ebben az esetben az átlagos fogyasztó ‑ által a védjegyről
         alkotott képet befolyásolja a figyelem mértéke, amely a szóban forgó áru- vagy szolgáltatáscsoport rendeltetésétől függően
         változhat (lásd a védjegyekre vonatkozó tagállami szabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi
         irányelvre [HL 1989. L 40., 1. o.] vonatkozóan a Bíróság C‑342/97. sz., Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22-án
         hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑3819. o.] 26. pontját és a 40/94 rendeletre vonatkozóan a Tojásdad tabletta ítélet [hivatkozás
         a 16. pontban] 42. pontját).

      71     A felperes e tekintetben a fellebbezési tanács álláspontjával szemben úgy véli, hogy az érintett vásárlóközönség a pénzügyi
         szolgáltatásokat illetően nyilvánvalóan nagyon figyelmes, mivel ezeket a szolgáltatásokat nem lehet csak úgy „a polcról levéve”
         (off the shelf) megvásárolni, mint egy farmernadrágot vagy egy doboz tejet, és amelyek alapvető fontossággal bírnak a fogyasztó
         jövője szempontjából.

      72     Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt arra emlékeztet, hogy a felperes értelmezésével szemben, amely szerint a fellebbezési tanács
         csekélynek minősítette az érintett vásárlóközönség figyelmét, a fellebbezési tanács valójában úgy ítélte meg, hogy az érintett
         vásárlóközönség ésszerűen figyelmes (lásd a 42. és azt követő pontokat).

      73     Tekintettel továbbá a szóban forgó pénzügyi és valutaszolgáltatások jellegére, a fogyasztók egy része igen figyelmes vásárlóközönséget
         alkothat, amennyiben egyrészről a fogyasztói kötelezettségvállalás viszonylag jelentős, másrészről pedig ezek a szolgáltatások
         meglehetősen technikai jellegűnek mutatkoznak.

      74     A figyelem mértéke mindazonáltal viszonylag csekélynek mutatkozhat a reklámjellegű jelzések tekintetében, amelyek nem bizonyulnak
         meghatározónak a körültekintő vásárlóközönség számára (lásd e tekintetben a REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS ítélet [hivatkozás
         az 54. pontban] 24. pontját és a BEST BUY ítélet [hivatkozás a 66. pontban] 25. pontját).

      75     Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a jelölt szolgáltatások összességének címzettje a szokásosan tájékozott és körültekintő
         közönség.

      76     Másfelől, mivel a LIVE RICHLY szómegjelölés angol szavakból áll, az érintett vásárlóközönség angol nyelvű, illetve ha nem
         angol nyelvű, akkor megfelelő angolnyelv-tudással rendelkező vásárlóközönség.

      –       Az érintett vásárlóközönség által alkotott képről
      77     Meg kell vizsgálni, milyen képet alkot az érintett vásárlóközönség a LIVE RICHLY megjelölésről mint pénzügyi és valutaszolgáltatásokat
         jelölő védjegyről.

      78     E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a LIVE RICHLY megjelölés két olyan szokásos
         angol szóból álló jelmondat, amelyet az érintett vásárlóközönség egyszerű dicsérő kifejezésnek vesz, amely szerint a felperes
         szolgáltatásai gazdag életet biztosítanak a fogyasztóknak. A fellebbezési tanács ezenkívül úgy vélte, hogy nyilvánvaló reklámjelentésén
         túl az érintett vásárlóközönség a LIVE RICHLY megjelölést nem tudja könnyen és azonnal úgy megjegyezni, mint a jelölt szolgáltatásokra
         vonatkozó védjegyet. Mivel az átlagos fogyasztó nem nagyon figyelmes, ha a megjelölés nem jelzi számára közvetlenül a jelölt
         áru vagy szolgáltatás eredetét, és csak tisztán reklámozó jellegű és elvont információt közvetít, akkor nem szán rá időt,
         hogy tájékozódjon a megjelölés különféle lehetséges rendeltetéséről, és nem gondolja védjegynek. Ezen okból kifolyólag a fellebbezési
         tanács arra a megállapításra jutott, hogy a megjelölés nem képezheti védjegy tárgyát.

      79     Figyelemmel ezen megállapításokra, téves a felperes azon állítása, miszerint a fellebbezési tanács álláspontja szerint a szóban
         forgó megjelölés kizárólag azért nem lajstromozható, mert dicsérő reklámkifejezésről van szó. Ezen megállapítások alapján
         cáfolható továbbá a felperes azon érve, miszerint a fellebbezési tanács tartózkodott annak minősítésétől, hogy a LIVE RICHLY
         megjelölés alkalmas-e arra, hogy általa meg lehessen különböztetni a felperes szolgáltatásait a versenytársak szolgáltatásaitól.

      80     Amikor a megtámadott határozat 15. pontjában a fellebbezési tanács azt a megállapítást tette, hogy az érintett vásárlóközönség
         a megjelölést nem tudja könnyen és azonnal úgy megjegyezni, mint a jelölt szolgáltatásokra vonatkozó védjegyet, nemcsak arra
         következtetett, hogy a „live richly” kifejezés reklámjellege miatt a szóban forgó megjelölés nem rendelkezik megkülönböztető
         képességgel, hanem azt is figyelembe vette, hogy alkalmas lehet-e ez a megjelölés arra, hogy az érintett vásárlóközönség meg
         tudja különböztetni a felperes áruját valamely másik versenytárs árujától.

      81     Ezen túlmenően, mivel több alkotóelemből álló (összetett) védjegyről van szó, megkülönböztető képességének megítélésekor azt
         egészében kell figyelembe venni (az Elsőfokú Bíróság T‑79/01. és T‑86/01. sz., Bosch kontra OHIM (Kit pro és Kit Super Pro)
         egyesített ügyekben 2002. november 20-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4881. o.] 22. pontja).

      82     E tekintetben meg kell jegyezni, hogy – mint ezt a felek is elismerik – a LIVE RICHLY megjelölés, ha nem is kizárólagosan
         és közvetlenül ír le valamely szolgáltatást vagy árut, két hétköznapi angol szóból áll, amelyeknek együttesen önálló jelentésük
         van. Ezt a megjelölést ugyanis könnyen lehet úgy érteni, hogy a felperes szolgáltatásai gazdag életmódot tesznek lehetővé
         a szolgáltatás igénybe vevői számára.

      83     Természetesen ha a „gazdag életmód” kifejezés különféleképpen érthető, és ezért bizonytalan az értelme, a szóvédjegy jelentését
         a védjegybejelentésben feltüntetett szolgáltatásokra tekintettel kell megvizsgálni (lásd a Kit pro és Kit Super pro ítélet
         [hivatkozás a 81. pontban] 24. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Amennyiben a szóban forgó szóvédjegyet pénzügyi
         és valutaszolgáltatásokkal hozzák összefüggésbe, úgy elsősorban anyagi vagy gazdasági értelemben fogják fel. A fellebbezési
         tanács ezért helytállóan ítélte meg úgy, hogy a LIVE RICHLY megjelölés a pénzügyi és valutaszolgáltatásokkal összefüggésben
         világos, dicsérő konnotációjú információt közvetít.

      84     Másfelől meg kell állapítani, hogy a nem leíró jellegű LIVE RICHLY megjelölés attól még nem rendelkezik megkülönböztető jelleggel,
         hogy több jelentése is lehet, hogy szójátékot alkot, és hogy ironikusan, meglepően vagy váratlanul fogható fel. Ezen különféle
         elemektől ez a megjelölés nem lesz egyúttal oly mértékben megkülönböztető jellegű sem, hogy az érintett vásárlóközönség gyártóra
         vagy forgalmazóra utaló megjelölésként fogja fel, és ezáltal az összetévesztés lehetősége nélkül meg tudja különböztetni a
         védjegyjogosult szolgáltatását más gyártó vagy forgalmazó szolgáltatásától (a BEST BUY ítélet [hivatkozás a 66. pontban] 21. pontja;
         a REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS ítélet [hivatkozás a 66. pontban] 28. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑146/02–T‑153/02. sz.,
         Deutsche SiSi-Werke kontra OHIM (álló tasak) ügyben 2004. január 28-án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑0000. o.] 38. pontja).

      85     Mint arra a fellebbezési tanács is rámutatott, a jelen ügyben az érintett vásárlóközönség a pénzügyi és valutaszolgáltatásokkal
         összefüggésben valóban mindenekelőtt reklámkifejezésként érzékeli a megjelölést, nem pedig a szóban forgó szolgáltatások gyártójára
         vagy forgalmazójára való utalásként. A LIVE RICHLY megjelölés nem tartalmaz olyan elemeket, amelyek alapján az érintett vásárlóközönség
         ezt a megjelölést nyilvánvaló reklámjelentésén túl könnyen és azonnal úgy meg tudná jegyezni, mint a jelölt szolgáltatásokra
         vonatkozó megkülönböztető védjegyet. Még ha feltételezzük is, hogy a szóban forgó megjelölést önmagában, más megjelölés vagy
         védjegy nélkül használnák, az érintett vásárlóközönség – hacsak nem figyelmeztetik előre – nem érzékelheti másként, csakis
         reklám célzatú értelemben (a REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS ítélet [hivatkozás az 54. pontban] 28. pontja).

      86     Annak az álláspontnak az ellentmondásos jellegét illetően, hogy az OHIM a biztosítási és ingatlanszolgáltatások vonatkozásában
         elfogadta a LIVE RICHLY védjegyet, hangsúlyozni kell, hogy az Elsőfokú Bíróság hatásköre arra terjed ki, hogy a 40/94 rendeletet
         az elé terjesztett jogvitára alkalmazza. Természetesen amennyire lehetséges, egységességet kell tartani a védjegyek elfogadásában,
         ám az Elsőfokú Bíróságnak nem feladata, hogy az elé terjesztett jogvitán kívül a védjegyekről határozzon.

      –       Azzal kapcsolatban, hogy a felperes kizárólagosan használta a védjegyet
      87     Arra az érvre vonatkozóan, hogy nem vették figyelembe a bejelentett védjegy használatának hiányát, a felperes a tárgyaláson
         előadta, hogy az OHIM kontra Erpo Möbelwerk ítéletet [hivatkozás a 9. pontban] követően visszavonja azt az állítását, hogy
         az OHIM-nak a közösségi védjegy általános használatával kell igazolni a megkülönböztető képesség hiányát. Ez a nyilatkozat
         bekerült a tárgyalásról készült jegyzőkönyvbe. A felperes mindazonáltal arra hivatkozik, hogy a védjegy használatának hiánya
         arra utalhat, hogy a versenytársak saját szolgáltatásaik feltüntetésére nem támaszkodhatnak erre a kifejezésre.

      88     Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben emlékeztet arra, hogy a védjegy megkülönböztető képessége az alapján ítélhető meg, hogy
         az érintett vásárlóközönség egyúttal a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások gyártójára vagy forgalmazójára utaló megjelölésként
         is felfoghatja (lásd fentebb a 66. pontot). A korábbi használat hiánya nem feltétlenül annak jele, hogy így fogják fel.

      89     A jelen ügyben a fenti szempontokra tekintettel a használat hiánya – még ha bizonyított is – nem kérdőjelezi meg a szóban
         forgó szolgáltatásokról alkotott képet. A felperes érvét ezért el kell utasítani.

      –       A védjegy kitalált jellegének hiányát illetően
      90     A felperes szerint alaptalan, hogy az elbíráló 2001. július 3-i levelében a védjegy kitalált jellegének hiányára tekintettel
         utasította el a védjegybejelentést.

      91     Az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatban emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat alapján az eredeti többletelem hiányából
         (az Elsőfokú Bíróság T‑87/00. sz., Bank für Arbeit und Wirtschaft kontra OHIM (EASYBANK) ügyben 2001. április 5-én hozott
         ítéletének [EBHT 2001., II‑1259. o.] 39. pontja) vagy a leheletnyi képzelőerő hiányából (az Elsőfokú Bíróság T‑135/99. sz.
         Taurus-Film kontra OHIM [Cine Action] ügyben 2001. január 31-én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑379. o.] 31. pontja és a
         T‑136/99. sz., Taurus-Film kontra OHIM [CineComedy] ügyben 2001. január 31-én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑397. o.] 31. pontja)
         nem következhet a megkülönböztető képesség hiánya, mivel valamely közösségi védjegyet nem feltétlenül újonnan alkotnak meg,
         és az nem feltétlenül eredeti vagy kitalált elemeken alapul, hanem az arra való alkalmasságán, hogy a versenytársak azonos
         fajtájú áruihoz vagy szolgáltatásaihoz képest egyes árukat és szolgáltatásokat egyedivé tud tenni a piacon (a LITE-ítélet
         [hivatkozás a 65. pontban] 30. pontja).

      92     A jelen ügyben a megtámadott határozatból nem következik, hogy a fellebbezési tanács arra alapította volna megállapítását,
         hogy a megkülönböztető képesség meglétének feltétele, hogy a védjegy eredeti vagy kitalált legyen.

      93     A 40/94 rendelet 63. cikke alapján kizárólag a fellebbezési tanácsok határozatai támadhatók meg keresettel az Elsőfokú Bíróság
         előtt. A felperes viszont kifogását arra alapítja, hogy az elbíráló 2001. július 3-i levelében az eredetiség és a kitalált
         jelleg szempontjait vette figyelembe, amelyre azonban a megtámadott határozat nem volt tekintettel.

      94     Következésképpen még ha feltételezzük is, hogy az elbíráló határozatában tévesen vette figyelembe ezt a feltételt, mivel nincsen
         erre utaló jel a megtámadott határozatban, ezt az érvet el kell utasítani.

      –       Az OHIM és más hatóságok gyakorlata
      95     A felperesnek az OHIM korábbi határozataira, az OHIM által és a tagállamokban lajstromozott jelmondatokra, valamint a LIVE
         RICHLY védjegy harmadik országokban történt elfogadására hivatkozó érveivel kapcsolatban elegendő arra emlékeztetni, hogy
         egyrészt a közösségi védjegyszabályozás autonóm rendszert alkot (az Elsőfokú Bíróság T‑32/00. sz., Messe München kontra OHIM
         (electronica) ügyben 2000. december 5-én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑3829. o.] 47. pontja), és hogy másrészt a fellebbezési
         tanács határozatainak jogszerűségét kizárólag a 40/94 rendelet, illetve e rendeletnek a közösségi bíróság általi értelmezése
         alapján kell megítélni, nem pedig az OHIM korábbi határozathozatali gyakorlata alapján (a BUDMEN-ítélet [hivatkozás a 35. pontban]
         61. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑106/00. sz., Streamserve kontra OHIM (STREAMSERVE) ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének
         [EBHT 2002., II‑723.o.] 66. pontja).

      96     Ezért a felperesnek az OHIM korábbi határozataira, az OHIM által vagy a tagállamokban lajstromozott más jelmondatokra, valamint
         a LIVE RICHLY védjegy harmadik országokban történt lajstromozására hivatkozó érvei nem relevánsak, és azokat el kell utasítani.

       A költségekről
       A felek érvei
      97     A felperes szerint a megtámadott határozatból nem lehet arra következtetni, hogy a védjegybejelentést egyedül a pénzügyi és
         valutaszolgáltatások vonatkozásában utasították el. A felperes szerint az alperes csak az eljárás során ismerte el, hogy a
         LIVE RICHLY védjegy lajstromozható a biztosítási és ingatlanszolgáltatások vonatkozásában. Következésképpen úgy véli, hogy
         az alperest kötelezni kell a jelen kereset során felmerült költségek legalább kétharmadának viselésére.

      98     A tárgyaláson az alperes úgy vélte, hogy a védjegynek a biztosítási és ingatlanszolgáltatások vonatkozásában történő lajstromozására
         vonatkozó nyilatkozatai nem hatnak ki a költségek megosztására.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      99      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. § -a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Ezenkívül az eljárási szabályzat 87. cikkének 6. § -a alapján, ha az eljárás okafogyottá válik, a költségekről
         az Elsőfokú Bíróság szabad mérlegelése szerint határoz.

      100   A jelen ügyben az alperes kérte a felperesnek a költségek viselésére való kötelezését. A felperes által hivatkozott valamennyi
         jogalap elutasításra került, kivéve az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó jogalapot, amelyről a felperesnek a
         jogvita tárgyát érintő kiigazítására tekintettel (lásd a 48. pontban) nem szükséges határozni. A felperes kiigazításai azonban
         az alperes azon nyilatkozatait követte, amelyeket első ízben az eljárás során terjesztett elő, és amelyek a bejelentett védjegynek
         a biztosítási és ingatlanszolgáltatásokkal kapcsolatban történő lajstromozására vonatkoztak, amely szolgáltatásokról a megtámadott
         határozatból nem derült ki egyértelműen, hogy a lajstromozás elutasítása azokra nem vonatkozik.

      101   Ilyen körülmények között el kell rendelni, hogy a felperes maga viseli saját költségeit és az alperes részéről felmerült költségek
         felét.

      A fenti indokok alapján,
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (harmadik tanács)
      a következőképpen határozott :
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi saját költségeinek és az alperes részéről felmerült költségek felének viselésére.
      3)      Az alperes maga viseli saját költségei felét.

               Jaeger

                Azizi

                Cremona

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. szeptember 15-i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     M. Jaeger

               hivatalvezető

                      elnök

         * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság 2003. szeptember 9-i ítélete. # Katharina Rinke kontra Ärztekammer Hamburg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesverwaltungsgericht - Németország. # Féfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód - 86/457/EGK és 93/16/EGK irányelvek. # C-25/02. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2004. március 31-i ítélete. # Fieldturf Inc. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy. # T-216/02. sz. ügy


title: A Bíróság 1974. december 4-i ítélete. # Yvonne van Duyn kontra Home Office. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice, Chancery Division - Egyesült Királyság. # Közrend. # 41-74. sz. ügy

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1974. december 4. (*)„Közrend”A 41‑74. sz. ügyben,a
 Bírósághoz az angliai High Court of Justice, Chancery Division által az
 EGK‑Szerződés 177. cikke értelmében benyújtott, az e bíróság előttYvonne Van Duynésa „Home Office”között
 folyamatban lévő eljárásban, az EGK‑Szerződés 48. cikkének és a
külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek,
közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések
összehangolásáról szóló, 1964. február 25‑i
64/221/EGK tanácsi irányelv (HL 1964. április 4.,
850. o.) 3. cikkének értelmezésére vonatkozó előzetes
döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 R. Lecourt elnök, C. Ó Dálaigh és
A. J. Mackenzie Stuart tanácselnökök, A. M. Donner,
R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
H. Kutscher és M. Sørensen (előadó) bírák,főtanácsnok: H. Mayras,hivatalvezető: A. Van Houtte,meghozta a következőÍtéletet1        A
 Vice Chancellor 1974. március 1-jei határozatával, amely június 13-án
érkezett a Bírósághoz, az angliai High Court of Justice, Chancery
Division az EGK-Szerződés 177. cikke alapján előzetes döntéshozatal
céljából három, a közösségi jog egyes, a munkavállalók szabad mozgásával
 kapcsolatos rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozó kérdést
terjesztett a Bíróság elé.2        Ezeket
 a kérdéseket olyan holland állampolgár tette fel a Home Office ellen
benyújtott keresetében, akinek megtagadták az Egyesült Királyságba
történő belépését abból a célból, hogy a Szcientológiai Egyháznál
titkári állást töltsön be.3        Az
 elutasítás az Egyesült Királyság kormányának az említett szervezettel
szemben alkalmazott politikája értelmében történt, amelynek
tevékenységét a társadalomra veszélyesnek ítéli. Az első kérdésről4        Az
 első kérdés alapján a Bíróságnak azt kell eldöntenie, hogy az
EGK-Szerződés 48. cikke közvetlenül alkalmazandó-e abban az
értelemben, hogy a magánszemélyek számára olyan jogokat biztosít,
amelyeket a tagállamokban a bíróságok előtt érvényesíthetnek.5        A
 48. cikk (1) és (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az átmeneti időszak
 végére biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását, és tartalmazza
 „az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés
megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a
javadalmazás valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek
tekintetében”.6        Ezek
 a rendelkezések a tagállamokra pontosan meghatározott kötelezettséget
rónak, amely nem igényel sem a Közösség intézményei, sem pedig a
tagállamok részéről semmilyen jogi aktust, és amely számukra nem enged
meg semmilyen mérlegelési lehetőséget a végrehajtás során.7        A
 (3) bekezdés, amely a munkavállalók szabad mozgásának elvéből eredő
jogokat határozza meg, a közrendi, közbiztonsági és közegészségügyi okok
 alapján indokolt korlátozásokkal kapcsolatos fenntartást tartalmaz.E
 fenntartás alkalmazása ugyanakkor bírósági úton felülvizsgálható, így
valamely tagállam lehetősége arra, hogy a fenntartással éljen, nem
gátolja azt, hogy a 48. cikknek a munkavállalók szabad mozgását
biztosító rendelkezései a magánszemélyekre olyan jogokat ruházzanak,
amelyeket bírósági úton érvényesíthetnek, és amelyeket a nemzeti
bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.8        A feltett kérdésre tehát igenlő választ kell adni. A második kérdésről9        A
 második kérdés alapján a Bíróságnak az kell eldöntenie, hogy a
külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek,
közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések
összehangolásáról szóló, 1964. február 25-i 64/221 tanácsi irányelv
közvetlenül alkalmazandó-e abban az értelemben, hogy magánszemélyek
számára olyan jogokat biztosít, amelyeket bármely tagállamban a
tagállami bíróságok előtt érvényesíthetnek.10      Az
 előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy az
irányelv egyetlen jelentőséggel bíró rendelkezése 3. cikkének (1)
bekezdése, amely szerint „a közrendi, illetve közbiztonsági indokok
alapján hozott intézkedések kizárólag az érintett személy viselkedésén
alapulhatnak”.11      Az
 Egyesült Királyság úgy érvelt, hogy a Szerződés 189. cikke különbséget
tesz a rendelet, az irányelv és a határozat hatálya között, ezért tehát
azt kell vélelmezni, hogy a Tanács, mivel irányelvet, és nem rendeletet
fogadott el, azt akarta, hogy ez a jogi aktus hatályában különbözzön a
rendelettől, s következésképpen ne legyen közvetlenül alkalmazandó.12      Ugyanakkor,
 bár a 189. cikk rendelkezései alapján a rendeletek közvetlenül
alkalmazandók, és természetükből adódóan közvetlen hatállyal bírnak,
ebből nem következik az, hogy az e cikkben felsorolt egyéb jogi aktusok
soha nem rendelkezhetnek hasonló hatállyal.Az
 irányelv 189. cikk által elismert kötelező jellegével
összeegyeztethetetlen lenne annak elvi kizárása, hogy az érintett
személyek hivatkozhassanak az abban meghatározott kötelezettségre.Különösképpen
 azokban az esetekben, amikor a Közösség hatóságai irányelvekben
kötelezték a tagállamokat arra, hogy meghatározott magatartást
kövessenek, egy ilyen jogi aktus hatékony érvényesülése sérülne, ha a
jogalanyok nem hivatkozhatnának rá a bíróságok előtt, és a nemzeti
bíróságok a közösségi jog elemeként nem vehetnék azt figyelembe.A
 177. cikk, amely lehetővé teszi a nemzeti bíróságoknak, hogy az
intézmények kivétel nélkül valamennyi jogi aktusának értelmezését és
érvényességét illetően a Bírósághoz forduljanak, magában foglalja azt
is, hogy a jogalanyok hivatkozhatnak ezekre a jogi aktusokra e bíróságok
 előtt.Minden egyes esetben meg kell
vizsgálni, hogy a szóban forgó rendelkezés természete, rendszere és
kifejezései alapján alkalmas-e közvetlen hatály kiváltására a tagállamok
 és a magánszemélyek közötti jogviszonyokban.13      A
 64/221 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése, amely kimondja, hogy a
közrendi indokok alapján hozott intézkedések kizárólag az érintett
személy viselkedésén alapulhatnak, korlátozni kívánja a nemzeti
jogszabályok által a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak a külföldiek
belépése és kiutasítása tárgyában általában biztosított diszkrecionális
jogkört.Egyrészről a rendelkezés olyan
kötelezettséget határoz meg, amely nem tartalmaz semmilyen fenntartást
vagy feltételt, és amely természeténél fogva nem igényel sem a Közösség
intézményei, sem a tagállamok részéről semmilyen jogi aktust.Másrészről
 mivel a tagállamok számára előírt olyan kötelezettségről van szó, amely
 értelmében a Szerződésnek a magánszemélyek érdekét védő egyik alapvető
elvéhez képest eltérést tartalmazó rendelkezés alkalmazásakor nem
vehetik figyelembe a személyes viselkedéstől eltérő elemeket, ezért az
érintettek jogbiztonsága megkívánja, hogy hivatkozhassanak erre a
kötelezettségre, jóllehet azt olyan normatív aktus rögzítette, amely nem
 bír a jog erejénél fogva a maga teljességében közvetlen hatállyal.14      Bár
 a rendelkezés értelmének és pontos hatályának megállapítása értelmezési
 kérdéseket vethet fel, ezek a kérdések bírósági úton rendezhetők,
figyelemmel a Szerződés 177. cikkében megállapított eljárásra is.15      A
 feltett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 1964. február
25-i 64/221 tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a magánszemélyek
számára olyan jogokat keletkeztet, amelyeket a tagállami bíróság előtt
érvényesíthetnek, és amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell
részesíteniük. A harmadik kérdésről16      A
 harmadik kérdés alapján a Bíróságnak azt kell eldöntenie, hogy a
Szerződés 48. cikke és a 64/221 irányelv 3. cikke értelmezhető-e úgy,
hogy„amikor egy tagállam eleget tesz azon
kötelezettségének, hogy a közrendi indokok alapján hozott intézkedését
kizárólag az érintett személy viselkedésére alapozza, jogában áll-e a
személy viselkedése szempontjából figyelembe vennia)      azt
 a tényt, hogy ez a személy olyan csoporthoz vagy szervezethez tartozik
vagy tartozott, amelynek tevékenységét az adott tagállam a közérdekkel
ellentétesnek tartja, jóllehet a szóban forgó állam jogszabályai a
tevékenységet nem tiltják;b)      azt
 a tényt, hogy az érintett személy e tagállamban ilyen csoport vagy
szervezet keretén belül kíván tevékenységet folytatni, miközben az adott
 tagállam azon állampolgáraira, akik ilyen csoportnál vagy szervezetnél
hasonló tevékenységet kívánnak folytatni, semmilyen korlátozás nem
vonatkozik”.17      E
 tekintetben először azt kell megvizsgálni, hogy adott csoporthoz vagy
szervezethez való tartozás önmagában értelmezhető-e a 64/221 irányelv 3.
 cikkének értelmében vett személyes viselkedésként.Bár
 igaz az, hogy egy csoporthoz való tartozás, amely a múltban véget ért,
általában nem lehet olyan jellegű, hogy igazolja az érintettől a
Közösségen belüli szabad mozgás kedvezményének megtagadását, ugyanúgy
igaz az is, hogy egy csoporthoz való jelenlegi tartozás, amely a csoport
 vagy a szervezet tevékenységében való részvételt, valamint annak
céljaival és szándékaival való azonosulást tükröz, az érintett személy
szándékos cselekményének tekinthető, vagyis az idézett rendelkezés
értelmében a személy viselkedésének részét képezi.18      A
 feltett kérdés felveti továbbá azon tény jelentőségének kérdését, hogy a
 szóban forgó szervezet tevékenységét, amelyet a tagállam a közérdekkel
ellentétesnek tekint, a nemzeti jogszabályok nem tiltják.E
 tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a közrend fogalmát közösségi
összefüggésben – különösen a munkavállalók szabad mozgását biztosító
alapelvtől való eltérés igazolásakor – szigorúan kell érteni, úgy, hogy
annak tartalmát az egyes tagállamok a közösségi intézmények ellenőrzése
nélkül egyoldalúan nem határozhatják meg.Mindazonáltal
 azok a sajátos körülmények, amelyek igazolhatják a közrend fogalmára
történő hivatkozást, országonként és koronként változhatnak, ezért e
tekintetben a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok mérlegelési
jogkörét – a Szerződésben rögzített korlátok között – el kell ismerni.19      Ebből
 következik, hogy az a tagállam, amelynek hatáskörrel rendelkező
hatóságai adott szervezet tevékenysége tekintetében, azt a társadalomra
nézve veszélyesnek ítélve, egyértelműen állást foglaltak, és hatósági
intézkedéseket foganatosítottak azért, hogy akadályozzák ezeket a
tevékenységeket, nem köteles jogszabállyal megtiltani ezeket a
tevékenységeket annak érdekében, hogy a közrendre hivatkozhasson, ha
ilyen intézkedést a körülmények nem indokolnak.20      A
 feltett kérdés felveti végül azt a kérdést, hogy egy tagállam a
közrendre való hivatkozással megtilthatja-e saját területén egy másik
tagállam állampolgárának, hogy adott csoportban vagy szervezetben munkát
 vállaljon, jóllehet saját állampolgárainak nem tiltja meg ugyanezt a
tevékenységet.21      E
 tárgyban a Szerződés, miközben elismeri a munkavállalók szabad, az
állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetéstől mentes
mozgását, a 48. cikk (3) bekezdésében az ebből eredő jogokat közrendi,
közbiztonsági és közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokkal
kapcsolatos fenntartással egészíti ki.A
fenti rendelkezés alapján az említett fenntartás hatálya alá eső jogok
közé tartozik többek között az, ,hogy a munkavállaló tényleges
állásajánlatokra jelentkezzen, e célból a tagállamok területén szabadon
mozogjon, és hogy munkavállalás céljából valamely tagállamban
tartózkodjon.Az említett fenntartás tehát
azt eredményezi, hogy egy másik tagállam állampolgárának az adott
tagállam területére való belépése és a területén való tartózkodása
minden olyan esetben elutasítható, ha a fenntartás alkalmazható.22      Másrészről
 viszont ellentétes a nemzetközi jog elvével – amelyet a tagállamok
közötti kapcsolatokban az EGK-Szerződés sem hagyhat figyelmen kívül –
az, hogy egy tagállam a saját állampolgáraitól megtagadja a területére
való belépés és az ott tartózkodás jogát.23      Ebből
 következik, hogy egy tagállam, a közrendre való hivatkozással adott
esetben megtagadhatja egy másik tagállam állampolgárától a munkavállalók
 szabad mozgásának elvéből eredő kedvezményeket, és megtilthatja, hogy
az adott személy munkavállalóként dolgozzon, akkor is, ha a saját
állampolgárait nem veti alá hasonló korlátozásoknak.24      A
 feltett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az EGK-Szerződés
48. cikkét és a 64/221 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy az a tagállam, amely a közrendre hivatkozva érvényesít
korlátozó intézkedéseket, az egyén személyes viselkedésének elemeként
figyelembe veheti azt a tényt, hogy az egyén olyan csoporthoz vagy
szervezethez tartozik, amelynek tevékenységét az adott tagállam a
társadalomra veszélyesnek tartja, anélkül, hogy a szóban forgó
tevékenységet jogszabály tiltaná, és anélkül, hogy bármilyen korlátozást
 alkalmazna a saját állampolgáraival szemben, akik a másik tagállam
állampolgára által végzett tevékenységhez hasonló tevékenységet kívánnak
 folytatni ugyanazon csoportban vagy szervezetben. A költségekről25      A
 Bíróságnál észrevételt előterjesztő Egyesült Királyság és az Európai
Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem téríthetők meg.Mivel
 ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti
bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a
bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa High Court of Justice 1974. március 1-jei határozatával hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen határozott:1)      Az
 EGK-Szerződés 48. cikke közvetlen hatállyal bír a tagállamok
jogrendjében, és olyan jogokat ruház a magánszemélyekre, amelyeket a
nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.2)      A
 külföldiek mozgására és tartózkodására vonatkozó, a közérdek,
közbiztonság vagy közegészség által indokolt különleges intézkedések
összehangolásáról szóló, 1964. február 25-i 64/221 tanácsi irányelv 3.
cikkének (1) bekezdése a magánszemélyek számára olyan jogokat
keletkeztet, amelyeket a tagállami bíróságok előtt érvényesíthetnek, és
amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.3)      Az
 EGK-Szerződés 48. cikkét és a 64/221 irányelv 3 cikkének (1) bekezdését
 úgy kell értelmezni, hogy az a tagállam, amely a közrendre hivatkozva
érvényesít korlátozó intézkedéseket, az egyén személyes viselkedésének
elemeként figyelembe veheti azt a tényt, hogy az egyén olyan csoporthoz
vagy szervezethez tartozik, amelynek tevékenységét az adott tagállam a
társadalomra veszélyesnek tartja, anélkül, hogy a szóban forgó
tevékenységet jogszabály tiltaná, és anélkül, hogy bármilyen korlátozást
 alkalmazna a saját állampolgáraival szemben, akik a másik tagállam
állampolgára által végzett tevékenységhez hasonló tevékenységet kívánnak
 folytatni ugyanazon csoportban vagy szervezetben.LecourtÓ Dálaigh      Mackenzie StuartDonnerMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherSørensenKihirdetve Luxembourgban, az 1974. december 4‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       R. Lecourthivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: angol.