A Bíróság (ötödik tanács) április 25.-i ítélete: 2002. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 85/374/EGK irányelv. # C-154/00. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2011. szeptember 15-i ítélete.#Olivier Halley, Julie Halley és Marie Halley kontra Belgische Staat.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Rechtbank van eerste aanleg te Leuven - Belgium.#Közvetlen adózás - A tőke szabad mozgása - EUMSZ 63. cikk - A névre szóló részvények utáni öröklési illeték - A külföldi társaságokban fennálló részvények értékelésének a belföldi társaságok esetében rendelkezésre álló elévülési időnél hosszabb elévülési ideje - Korlátozás - Igazolás.#C-132/10. sz. ügy.

text:
      C‑132/10. sz. ügy
      Olivier Halley és társai
      kontra
      Belgische Staat
      (a Rechtbank van eerste aanleg te Leuven [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közvetlen adózás – A tőke szabad mozgása – EUMSZ 63. cikk – A névre szóló részvények utáni öröklési illeték – A külföldi társaságokban fennálló részvények értékelésének a belföldi társaságok esetében rendelkezésre álló elévülési időnél
         hosszabb elévülési ideje – Korlátozás − Igazolás”

      Az ítélet összefoglalása
      A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Adójogszabályok – Öröklési illeték
      (EUMSZ 63. cikk)
      Az EUMSZ 63. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállam olyan jogi szabályozása, amely az öröklési
         illeték területén tízéves elévülési időt ír elő az olyan társaság névre szóló részvényeinek az értékelésére, amelynek az elhunyt
         a részvényese volt, és amelynek a tényleges ügyvezetési központja más tagállamban található, míg ugyanezen határidő két év,
         amennyiben a tényleges ügyvezetési központ az első tagállamban található.

      Ugyanis az ilyen hosszabb elévülési idő alkalmazása olyan társaság részvényeivel rendelkező örökösök esetében, amelynek a
         tényleges ügyvezetési központja egy másik tagállamban található, azzal a következménnyel járhat, hogy eltántorítja az első
         tagállamban honos személyeket attól, hogy az e tagállamon kívül található vagyoni eszközökbe beruházásokat hajtsanak végre,
         vagy azokban beruházásokat tartsanak fenn, mivel az örököseik hosszabb ideig maradnak abban a bizonytalan helyzetben, hogy
         esetleg utólagos adómegállapítást alkalmaznak esetükben.

      Az ilyen jogi szabályozást nem igazolja sem az adóellenőrzés hatékonysága biztosításának a szükségessége, sem az adócsalás
         elleni küzdelem célkitűzése, mivel a tízéves elévülési idő általános alkalmazása egyáltalán nem függ a kölcsönös segítségnyújtási
         mechanizmusok vagy az érintett részvények értékének a vizsgálatát lehetővé tevő más eszközök hasznos igénybevételéhez szükséges
         időtartamtól. Meg kell ugyanis különböztetni azt az esetet, amelyben az adóköteles tényezőket eltitkolták a nemzeti adóhatóságok
         elől, és ez utóbbiak nem rendelkeznek a vizsgálat elindítását lehetővé tevő bizonyítékkal, attól az esettől, amelyben az említett
         adóhatóságok rendelkeznek ezen adóköteles tényezőkre vonatkozó információkkal. Amennyiben valamely tagállam adóhatóságai rendelkeznek
         olyan bizonyítékkal, amely lehetővé teszi számukra, hogy más tagállamok illetékes hatóságaihoz forduljanak, akár a tagállamok
         illetékes hatóságainak a közvetlen adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló 77/799 irányelvben vagy
         kétoldalú megállapodásokban előírt kölcsönös segítségnyújtás útján azért, hogy ez utóbbi hatóságok megadják nekik az adó helyes
         összegének megállapításához szükséges információkat, azon egyszerű tény, hogy az érintett adóköteles tényezők másik tagállamban
         találhatók, nem igazolja az utólagos adómegállapítás kiegészítő elévülési idejének általános alkalmazását, amely egyáltalán
         nem függ e kölcsönös segítségnyújtási mechanizmusok hasznos igénybevételéhez szükséges időtartamtól.

      (vö. 24., 30., 33., 36., 39–40. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2011. szeptember 15.(*)

      „Közvetlen adózás – A tőke szabad mozgása – EUMSZ 63. cikk – A névre szóló részvények utáni öröklési illeték – A külföldi társaságokban fennálló részvények értékelésének a belföldi társaságok esetében rendelkezésre álló elévülési időnél
         hosszabb elévülési ideje – Korlátozás − Igazolás”

      A C‑132/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a rechtbank van eerste aanleg
         te Leuven (Belgium) a Bírósághoz 2010. március 15‑én érkezett, 2010. február 12‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Olivier Halley,

      Julie Halley,

      Marie Halley
      és
      a Belgische Staat
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus (előadó) és A. Ó Caoimh bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsnok,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. január 13‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        O. Halley, J. Halley és M. Halley képviseletében A. Biesmans és R. Deblauwe advocaten,
      –        a belga kormány képviseletében M. Jacobs és J.‑C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében R. Lyal, P. van Nuffel és W. Roels, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 26. cikk, EUMSZ 49. cikk, EUMSZ 63. cikk és az EUMSZ 65. cikk értelmezésére
         vonatkozik.

      2        E kérelmet az O. Halley, J. Halley, valamint M. Halley és a Belgische Staat között azon vállalkozás névre szóló részvényeit
         terhelő öröklési illeték tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő, amelynek a tényleges ügyvezetési
         központja nem Belgiumban található.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A Szerződés 67. cikkének [az Amszterdami Szerződés által hatályon kívül helyezett cikk] végrehajtásáról szóló, 1988. június
         24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelv (HL L 178., 5. o., magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet 1. kötet 10. o.) 1. cikkének (1) bekezdése
         értelmében:

      „A következő rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok eltörlik a tagállamokban honos személyek közötti tőkemozgásokra vonatkozó
         korlátozásokat. Az irányelv alkalmazásának megkönnyítése érdekében a tőkemozgások osztályozása az I. mellékletben foglalt
         nómenklatúrával összhangban történik.”

      4        A 88/361 irányelv 1. cikkében említett tőkemozgások között ezen irányelv I. melléklete a „Személyes tőkemozgások” című XI. részében
         említi többek között az örökségeket és hagyatékokat.

       A nemzeti szabályozás
      5        Az 1936. március 31‑i 308. sz. királyi rendelettel (Belgisch Staatsblad, 1936. április 7., 2403. o.) megállapított és az 1936. május 4‑i törvénnyel (Belgisch Staatsblad, 1936. május 7., 3426. o.) megerősített, az öröklési illetékekről szóló törvénykönyv (a továbbiakban: törvénykönyv) 1. cikkének
         1.°pontja úgy rendelkezik, hogy minden, az örökhagyó hagyatékában található és megörökölt vagyontárgynak a tartozások levonása
         után fennmaradó értéke után öröklési illetéket kell fizetni.

      6        A törvénykönyv 111. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A [Belga] Királyság területén található, forgalmi értéken bevallott hagyatéki vagyon egésze vagy egy része alulértékelésének
         megállapítása céljából a címzett – a 105. cikkben meghatározott egyéb bizonyítási eszközök lehetőségének sérelme nélkül –
         szakértői véleményt kérhet az említett javak esetében; ingó materiális javak esetében a szakértői véleményhez való e jog mindazonáltal
         csak a tengeri hajók és a csónakok tekintetében gyakorolható.”

      7        Az említett törvénykönyv 137. cikke első bekezdésének 2.°pontja előírja, hogy az elévülési idő „az olyan javakra vonatkozó
         szakértői vélemények esetében, amelyek ilyen ellenőrzés tárgyát képezik, valamint az említett javak alulértékelése esetén
         az illetékek, kamatok és pénzbírságok esetében két év; az olyan javak alulértékelése esetén, amelyek nem képezik szakértői
         vélemény tárgyát, az illetékek, kamatok és pénzbírságok elévülési ideje tíz év; az elévülés az öröklési nyilatkozat benyújtásának
         napján kezdődik.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      8        A. De Pinsun és P.‑L. Halley, az alapügy felpereseinek szülei 2003. december 6‑án egyidejűleg hunytak el. Lakóhelyük Tervurenben
         (Belgium) volt, és az öröklési nyilatkozatot Leuvenben kellett benyújtani.

      9        2004. augusztus 16‑án és 2005. augusztus 16‑án az alapügy felperesei öröklésiilleték‑előlegként először 16 millió, majd 4 millió
         eurót fizettek meg.

      10      2005. november 7‑én az alapügy felperesei a leuveni adóhivatalhoz az apjuk, illetve az anyjuk hagyatékára vonatkozóan két
         öröklési nyilatkozatot nyújtottak be.

      11      A hagyatékhoz tartozott a Carrefour SA társaságnak – amelynek a székhelye az alapügy tényállásának időpontjában Levallois‑Perre‑ben
         (Franciaország) volt – az örököstársi közösséget mindkét esetben felerészben megillető 2 172 600 darab névre szóló részvénye
         és ugyanezen társaság 2085 darab bemutatóra szóló részvénye. Az alapügy felperesei a névre szóló részvényeket darabonként
         28,31 euróra értékelték, amely – 35% levonásával – a szüleik halálának a napján fennálló tőzsdei értéknek felelt meg.

      12      A derde Ontvangkantoor van de Registratie te Leuven (leuveni harmadik adókönyvelési hivatal) 2008. február 20‑i levelében
         arról tájékoztatta az alapügy felpereseit, hogy a brüsszeli központi hivatal 2008. január 29‑én úgy határozott, hogy a részvényeket
         egyenként 43,55 euróra kell értékelni.

      13      A kérdést előterjesztő bírósághoz benyújtott keresetlevelükben az alapügy felperesei elsődlegesen arra hivatkoznak, hogy a
         belga adóhatóságnak az említett névre szóló részvények alulértékelésének a megállapítására való joga elévült. Másodlagosan
         vitatják e részvényeknek az ezen adóhatóság által megállapított értékét.

      14      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a törvénykönyv 137. cikke első bekezdésének 2. pontjával összefüggésben
         értelmezett 111. cikke alapján lehetőség van a névre szóló részvényekre vonatkozó, ezen 111. cikkben említett szakértői véleményre,
         feltéve hogy azok Belgiumban található társaságéi. A részvényeket az e tagállamban található részvényeknek kell tekinteni,
         ha az érintett társaság tényleges ügyvezetési központja ott található. Ebben az esetben a részvények értékelésének elévülési
         ideje két év. Azonban az olyan társaságban fennálló részvények esetében, amelyeknek a tényleges ügyvezetése a belga területen
         kívül található, ilyen szakértői vélemény nem lehetséges, és az elévülési idő tíz év.

      15      Mivel a rechtbank van eerste aanleg te Leuven úgy vélte, hogy az alapeljárásban az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdések
         merültek fel, úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti
         a Bíróság elé:

      „Összeegyeztethető‑e az [EUMSZ] 26., [EUMSZ] 49., [EUMSZ] 63. és [EUMSZ] 65. cikkel a [törvénykönyv] 111. cikkével összefüggésben
         értelmezett 137. cikke (1) bekezdésének 2. pontja, amely értelmében a névre szóló részvényeket terhelő öröklési illeték elévülési
         ideje két év, ha a társaság tényleges ügyvezetési központja Belgiumban van, míg ez az elévülési idő tíz év, ha a társaság
         tényleges ügyvezetési központja nem Belgiumban található?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Az alapügyben szóban forgó szabadságról
      16      A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés az EUMSZ 26. cikkre, EUMSZ 49. cikkre., EUMSZ 63. cikkre és EUMSZ 65. cikkre
         vonatkozik. A Bírósághoz előterjesztett észrevételeiben a belga kormány és az Európai Bizottság azzal érvelnek, hogy az alapügy
         tekintetében csak a két utóbbi, vagyis a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezések relevánsak.

      17      E tekintetben a mára megszilárdult ítélkezési gyakorlatból következik, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a nemzeti
         szabályozás egyik vagy másik szabadság körébe tartozik‑e, az érintett szabályozás tárgyát kell figyelembe venni (a C‑157/05. sz.
         Holböck‑ügyben 2007. május 24‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑4051. o.] 22. pontja és a C‑182/08. sz. Glaxo Wellcome ügyben
         2009. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑8591. o.] 36. pontja).

      18      Az alapügyben az érintett nemzeti szabályozás tárgya azon időszak megállapítása, ameddig elvégezhető az öröklés útján átszálló,
         azon társaságban fennálló névre szóló részvények értékelése, amelynek a tényleges ügyvezetési központja a belga területen
         kívül található.

      19      Márpedig a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az öröklés, amely az elhunyt személy hagyatékának egy vagy több
         személyre történő átszállását jelenti, és amely a 88/361 irányelv I. mellékletének „Személyes tőkemozgások” című XI. része
         alá tartozik, tőkemozgásnak minősül az EUMSZ 63. cikk értelmében, azon eseteket kivéve, amikor a tőkemozgás összetevői egyetlen
         tagállamon belülre korlátozódnak (lásd ebben az értelemben a C‑11/07. sz., Eckelkamp és társai ügyben 2008. szeptember 11‑én
         hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6845. o.] 39. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az olyan helyzet, mint
         amelyről az alapügyben van szó, amelyben egy belga illetőségű személy olyan társaságban rendelkezik részvényekkel, amelynek
         a tényleges ügyvezetési központja Franciaországban található, semmiképpen sem minősül tisztán belső helyzetnek.

      20      Ebből következik, hogy az EUM‑Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni olyan esetben,
         mint amely az alapügyben szerepel.

      21      Ennélfogva meg kell állapítani, hogy kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 63. cikket
         úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállam olyan jogi szabályozása, amely az öröklési illeték területén
         a névre szóló részvények értékelésére eltérő elévülési határidőt ír elő aszerint, hogy e tagállamban található‑e, vagy sem
         a tényleges ügyvezetési központja a kibocsátó társaságnak, amelynek az elhunyt a részvényese volt.

       A tőke szabad mozgása korlátozásának a fennállása
      22      Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése szerint tiltott, tőkemozgást korlátozó intézkedések különösen
         azon intézkedéseket foglalják magukban, amelyek alkalmasak arra, hogy eltántorítsák a külföldieket attól, hogy valamely tagállamban
         beruházásokat hajtsanak végre, vagy ilyen beruházásokat tartsanak fenn (lásd ebben az értelemben a C‑377/07. sz. STEKO Industriemontage
         ügyben 2009. január 22‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑299. o.] 23. és 24. pontját, valamint a C‑450/09. sz. Schröder‑ügyben
         2011. március 31‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 30. pontját).

      23      Az alapügyben szóban forgó jogi szabályozással kapcsolatban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az
         ahhoz vezet, hogy a névre szóló részvények értékelésére vonatkozó elévülési idővel kapcsolatban az öröklési illetékre tekintettel
         különbséget állapít meg a részvényt kibocsátó vállalkozás tényleges ügyvezetési központjának a helye szerint, mivel az olyan
         társaság által kibocsátott részvények értékelésére vonatkozó elévülési idő, amelynek a tényleges ügyvezetési központja Belgiumban
         található, két év, miközben ha a részvények olyan társaságban állnak fenn, amelynek e központja más tagállamban található,
         az említett elévülési idő tíz év.

      24      Márpedig ilyen hosszabb elévülési idő alkalmazása olyan társaság részvényeivel rendelkező örökösök esetében, amelynek a tényleges
         ügyvezetési központja a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található, azzal a következménnyel járhat, hogy eltántorítja
         a belga illetőségű személyeket attól, hogy az e tagállamon kívül található vagyoni eszközökbe beruházásokat hajtsanak végre,
         vagy azokban beruházásokat tartsanak fenn, mivel az örököseik hosszabb ideig maradnak abban a bizonytalan helyzetben, hogy
         esetleg utólagos adómegállapítást alkalmaznak esetükben.

      25      Az ilyen nemzeti jogi szabályozás tehát a tőkemozgás EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése értelmében vett korlátozásának minősül.

       A tőke szabad mozgása korlátozásának az igazolásáról
      26      A tőke szabad mozgása korlátozásának az igazolása céljából a belga kormány egyrészt az adóellenőrzés hatékonysága biztosításának
         a szükségességére és másrészt az adócsalás elleni küzdelemre vonatkozó megfontolásokra hivatkozik.

      27      Az említett kormány szerint az adóellenőrzés hatékonyságával kapcsolatban a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található
         társaságok részvényeinek az értékelésére vonatkozó hosszabb elévülési idő alkalmazása azért szükséges, hogy be lehessen szerezni
         az ezekre vonatkozó információkat.

      28      Az adócsalás elleni küzdelemmel kapcsolatban az ilyen határidő lehetővé teszi a belga adóhatóságok számára azt, hogy a külföldön
         található társaságok részvényei alulértékelésének a felfedezése esetén vizsgálatot kezdjenek, és amennyiben bebizonyosodik,
         hogy e részvényekre túl alacsony összegű illetéket vetették ki, kiegészítő illetéket alkalmazzanak.

      29      Ezenkívül a belga kormány azzal érvel, hogy az olyan jogi szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, azért szükséges,
         mert az említett hatóságok nem rendelkeznek tényleges lehetőséggel a Belga Királyságtól eltérő tagállamban birtokolt eszközökről
         való információszerzésre. E kormány megállapítja, hogy a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adóztatás területén
         történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december 19‑i 77/799/EGK tanácsi irányelv (HL L 336., 15. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 63. o.) 2. cikke alapján benyújtott, információ iránti kérelmet egy tagállam csak abban
         a konkrét esetben terjeszthet elő, ha ezen utóbbi kezdettől fogva rendelkezik már kielégítő információval.

      30      E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az adócsalás elleni küzdelem és az adóellenőrzés hatékonysága
         biztosításának a szükségessége olyan nyomós közérdek, amely igazolhatja az EUM‑Szerződés által biztosított szabad mozgás gyakorlásának
         a korlátozását (az adócsalás elleni küzdelemmel kapcsolatban lásd különösen a C‑386/04. sz. Centro di Musicologia Walter Stauffer
         ügyben 2006. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8203. o.] 32. pontját és az adóellenőrzés hatékonyságával kapcsolatban
         a C‑318/07. sz. Persche‑ügyben 2009. január 27‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑359. o.] 52. pontját).

      31      Azonban a tőke szabad mozgásának korlátozása ilyen jogcímen kizárólag akkor fogadható el, ha az alkalmas a szóban forgó cél
         megvalósításának biztosítására anélkül, hogy túllépné az e cél eléréséhez szükséges mértéket (lásd különösen a C‑72/09. sz.
         Établissements Rimbaud ügyben 2010. októbere 28‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 33. pontját és az ott
         hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      32      Márpedig még feltételezve is azt, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti jogi szabályozás eléri az adóellenőrzések hatékonysága
         biztosításának a szükségességére és az adócsalás elleni küzdelemre vonatkozó célokat, meg kell jegyezni, hogy az ilyen szabályozás
         túllépi azt a mértéket, amely e célkitűzések megvalósításához szükséges.

      33      A Bíróságnak az abban az esetben történő utólagos adómegállapítás elelévülési idejére vonatkozó ítélkezési gyakorlatából,
         ha az adóhatóságok elől megtakarításokat és/vagy követelésekből származó jövedelmeket titkolnak el, ugyanis kitűnik, hogy
         két esetet kell megkülönböztetni: ebből az első azon helyzetnek felel meg, amelyben az adóköteles tényezőket eltitkolják,
         és az említett hatóságok nem rendelkeznek a vizsgálat elindítását lehetővé tevő bizonyítékkal, és a második eset azon helyzet,
         amelyben az adóhatóságok rendelkeznek az ezen adóköteles tényezőkre vonatkozó információkkal (a C‑155/08. és C‑157/08. sz.,
         X és Passenheim‑van Schoot egyesített ügyekben 2009. június 11‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑5093. o.] 62. és 63. pontja).

      34      Az alapügyben vitathatatlan, hogy a szóban forgó névre szóló részvényeket megemlítik az öröklési nyilatkozatokban, és így
         az érintett tagállam adóhatóságai rendelkeznek az e részvényekre vonatkozó információkkal. Az alapügyben szóban forgó jogi
         szabályozás ezért a fenti pontban említett második eset körébe tartozik.

      35      Márpedig a második esettel kapcsolatban a Bíróság a fent hivatkozott X és Passenheim‑van Schoot egyesített ügyekben hozott
         ítélet 74. pontjában úgy ítélte meg, hogy nem igazolható az utólagos adómegállapítás meghosszabbított elévülési idejének valamely
         tagállam általi alkalmazása, amely nem kifejezetten annak lehetővé tételét célozza, hogy e tagállam adóhatóságai hasznosan
         vehessék igénybe a tagállamok közötti kölcsönös segítségnyújtási mechanizmusokat, és amely akkor lép működésbe, ha más tagállamban
         található az érintett adóköteles tényező.

      36      Amennyiben ugyanis valamely tagállam adóhatóságai rendelkeznek olyan bizonyítékkal, amely lehetővé teszi számukra, hogy más
         tagállamok illetékes hatóságaihoz forduljanak, akár a 77/799 irányelvben vagy kétoldalú megállapodásokban előírt kölcsönös
         segítségnyújtás útján azért, hogy ez utóbbi hatóságok megadják nekik az adó helyes összegének megállapításához szükséges információkat,
         azon egyszerű tény, hogy az érintett adóköteles tényezők másik tagállamban találhatók, nem igazolja az utólagos adómegállapítás
         kiegészítő elévülési idejének általános alkalmazását, amely egyáltalán nem függ e kölcsönös segítségnyújtási mechanizmusok
         hasznos igénybevételéhez szükséges időtartamtól (a fent hivatkozott X és Passenheim‑van Schoot egyesített ügyekben hozott
         ítélet 75. pontja).

      37      Márpedig a jelen ügyben igaz ugyan, hogy az említett irányelv nem alkalmazandó az öröklési illetékre, a Bírósághoz benyújtott
         iratokból kiderül, hogy nem tűnik kizártnak, hogy a belga adóhatóságok a szóban forgó részvények értékének a vizsgálata érdekében
         mindazonáltal folyamodhattak volna más olyan kölcsönös segítségnyújtási mechanizmusokhoz, mint amilyen különösen a Franciaország
         és Belgium között a kettős adóztatás elkerüléséről, valamint bizonyos, a hagyatékot terhelő adókkal és az illetékekkel kapcsolatos
         kérdésekről 1959. január 20‑án, Brüsszelben létrejött megállapodás.

      38      Mindenesetre amint a Bizottság helyesen megjegyezte, a tőzsdén jegyzett olyan társaságok részvényei értékének a meghatározása
         céljából, mint amelyekről az alapügyben szó van, semmi nem akadályozza meg a belga adóhatóságokat abban, hogy a vizsgálatuk
         elindítása érdekében az e részvényeknek a tulajdonosuk halálának az időpontjában vagy a sajtóban, vagy az interneten feltüntetett
         árfolyamára hivatkozzanak. Amint az a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, e hatóságok egyébként végül ezen az alapon
         értékelték több mint két évvel az öröklési nyilatkozatok benyújtását követően az alapügyben szóban forgó részvényeket.

      39      Ebből következik, hogy az olyan társaságban fennálló részvények értékelésére rendelkezésre álló tízéves idő, amelynek a tényleges
         ügyvezetési központja a Belga Királyságtól eltérő tagállamban található, nem igazolható, mivel az ilyen elévülési idő általános
         alkalmazása egyáltalán nem függ a kölcsönös segítségnyújtási mechanizmusok vagy e részvények értékének a vizsgálatát lehetővé
         tevő más eszközök hasznos igénybevételéhez szükséges időtartamtól.

      40      A fenti megállapításokból következik, hogy az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 63. cikket úgy
         kell értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállam olyan jogi szabályozása, mint amelyről az alapügyben szó van, amely
         az öröklési illeték területén tízéves elévülési időt ír elő az olyan társaság névre szóló részvényeinek az értékelésére, amelynek
         az elhunyt a részvényese volt, és amelynek a tényleges ügyvezetési központja más tagállamban található, míg ugyanezen határidő
         két év, amennyiben a tényleges ügyvezetési központ az első tagállamban található.

       A költségekről
      41      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      Az EUMSZ 63. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállam olyan jogi szabályozása, mint amelyről az
            alapügyben szó van, amely az öröklési illeték területén tízéves elévülési időt ír elő az olyan társaság névre szóló részvényeinek
            az értékelésére, amelynek az elhunyt a részvényese volt, és amelynek a tényleges ügyvezetési központja más tagállamban található,
            míg ugyanezen határidő két év, amennyiben a tényleges ügyvezetési központ az első tagállamban található.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: holland.


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) március 30.-i ítélete: 1993. # Ulrich Klinke kontra az Európai Közösségek Bírósága. # Tisztviselők. # T-30/92. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) február 24.-i ítélete: 1994. # Administration des douanes kontra Solange Chiffre. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour d'appel de Toulouse - Franciaország. # C-368/92. sz. ügy


A Bíróság (tizedik tanács) 2013. május 16-i ítélete. # Európai Bizottság kontra Ryanair Ltd. # Fellebbezés - Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset - EK 232. cikk - 659/1999/EK rendelet - 20. cikk (2) bekezdés - Olasz légitársaságoknak nyújtott állítólagos állami támogatás - Panasz - A Bizottság határozatának hiánya. # C-615/11 P. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 2015. június 11-i ítélete. # Association médicale européenne (EMA) kontra Európai Bizottság. # C-100/14 P. sz. ügy


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2007. november 29-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2004/24/EK irányelv - Hagyományos növényi gyógyszerek - Közösségi kódex - Az előírt határidőn belüli átültetés elmulasztása. # C-67/07. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2007. november 29‑i ítélete – Bizottság kontra Franciaország
      (C‑67/07. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2004/24/EK irányelv – Hagyományos növényi gyógyszerek – Közösségi kódex – Az előírt határidőn belüli átültetés elmulasztása”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 7. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – Az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló 2001/83/EK irányelvnek
                  a hagyományos növényi gyógyszerek tekintetében történő módosításáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/24/EK európai parlamenti
                  és tanácsi irányelvnek (HL L 136., 85. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 34. kötet, 313. o.) való megfeleléshez szükséges
                  rendelkezések előírt határidőn belüli elfogadásának elmulasztása.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Francia Köztársaság – mivel az előírt határidőn belül nem fogadta el azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket,
                     amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexéről szóló 2001/83/EK
                     irányelvnek a hagyományos növényi gyógyszerek tekintetében történő módosításáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/24/EK európai
                     parlamenti és tanácsi irányelvnek – nem teljesítette az ezen irányelv 2. cikkéből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság a Francia Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság ítélete (második tanács), 2016. május 26.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs kontra National Exhibition Centre Limited.#Az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (England) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – 77/388/EGK hatodik irányelv – Mentesség – A 13. cikk B. része d) pontjának 3. alpontja – Fizetésekre és átutalási forgalomra vonatkozó ügyleteket – Fogalom – Előadásra vagy más eseményre szóló belépőjegy vásárlása – Betéti kártyás vagy hitelkártyás fizetés – Úgynevezett kártyakezelési szolgáltatások.#C-130/15. sz. ügy.


A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2013. január 23-i ítélete. # Nicolas Katrakasas kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat - Belső versenyvizsgák COM/INT/OLAF/09/AD 8 és COM/INT/OLAF/09/AD 10. # F-24/11. sz. ügy


A Bíróság június 9.-i ítélete: 1993. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 84/466/Euratom irányelv. # C-95/92. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) június 13.-i ítélete: 2002. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Írország. # Tagállami kötelezettségszegés - 79/409/EGK és 92/43/EGK irányelvek. # C-117/00. sz. ügy


A Törvényszék (ötödik tanács) 2013. február 20-i ítélete. # Caventa AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A BERG közösségi ábrás védjegy bejelentése - A korábbi Christian Berg közösségi szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-225/11. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2005. december 8-i ítélete. # Európai Központi Bank kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv - Az Európai Központi Bank székhelyéről szóló megállapodás -Választottbírósági kikötés - Az EKB által bérelt ingatlanok - A bérleti díjat befolyásoló közvetett adók. # C-220/03. sz. ügy

text:
      C‑220/03. sz. ügy
      Európai Központi Bank
      kontra
      Németországi Szövetségi Köztársaság
      „Az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv – Az Európai Központi Bank székhelyéről szóló megállapodás – Választottbírósági kikötés – Az EKB által bérelt ingatlanok – A bérleti díjat befolyásoló közvetett adók”
      C. Stix‑Hackl főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. szeptember 13.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2005. december 8.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Az Európai Közösségek kiváltságai és mentességei – A Közösségek adómentessége – Az Európai Központi Bank székhelyéről szóló
            megállapodás – Az EKB hivatalos használatára teljesített termékértékesítések és különböző szolgáltatások után fizetett forgalmi
            adó visszatérítése – Feltétel – Számlán való külön feltüntetés – Egyértelmű és pontosan meghatározott feltétel
      (Az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv, 3. cikk,. második bekezdés)
      2.     Az Európai Közösségek kiváltságai és mentességei – A Közösségek adómentessége – Közvetett és forgalmi adók visszatérítése
            – Termékértékesítések és különböző szolgáltatások után fizetett forgalmi adó alkalmazása – Feltétel – Számlán való külön feltüntetés
            – Megengedhetőség – A közösségi intézmények és a tagállamok mozgástere a visszatérítésekre vonatkozó végrehajtási megállapodások
            megkötése során
      (Az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv, 3. cikk, második bekezdés)
      1.     A Német Szövetségi Köztársaság kormánya és az Európai Központi Bank között ezen intézmény székhelyéről kötött megállapodás
         8. cikkének (1) bekezdése kifejezetten és egyértelműen attól a jelen esetben nem teljesített feltételtől teszi függővé az
         EKB hivatalos használatára teljesített termékértékesítések és különböző szolgáltatások után fizetett forgalmi adó visszatérítését,
         hogy a forgalmi adót az EKB‑nak kiállított „számlán külön feltüntet[ték]”. Jóllehet valamely megállapodás rendelkezésének
         jogi összefüggései „fényében” történő értelmezése elvileg alkalmas lehet a szöveg ellentmondásainak feloldására, ez az értelmezés
         azonban nem akadályozhatja meg a rendelkezés egyértelmű és határozott szövegének hatékony érvényesülését.

      (vö. 31. pont)
      2.     A Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya és az Európai Központi Bank között 1998. szeptember 18‑án létrejött, az EKB
         székhelyéről szóló megállapodás 8. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltétel, miszerint az EKB hivatalos használatára teljesített
         termékértékesítések és különböző szolgáltatások után fizetett forgalmi adót abban az esetben téríti vissza a tagállam, ha
         azt az EKB‑nak kiállított „számlán külön feltüntet[ték]”, nem ellentétes az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről
         szóló jegyzőkönyv 3. cikke második bekezdésének célkitűzéseivel, illetve szövegével, amely szerint a tagállamok elengedik
         vagy visszatérítik a Közösség által hivatalos használatra végrehajtott beszerzések árában foglalt közvetett, illetve forgalmi
         adók összegét. Ez a rendelkezés csupán az adó-visszatérítésre vonatkozó „megfelelő intézkedések” elfogadásáról rendelkezik,
         méghozzá csak „jelentős összegű beszerzések” vonatkozásában, és kizárólag „lehetőség szerint”. A közösségi intézmények és
         a tagállamok számára tehát bizonyos mozgástér áll rendelkezésre a 3. cikk második bekezdésének végrehajtására vonatkozó megállapodások
         megkötésekor.

      (vö. 32. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2005. december 8.(*)

      „Az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv – Az Európai Központi Bank székhelyéről szóló megállapodás – Választottbírósági kikötés – Az EKB által bérelt ingatlanok – A bérleti díjat befolyásoló közvetett adók”
      A C‑220/03. sz. ügyben,
      az EK 238. cikk alapján a Bírósághoz 2003. május 21‑én
      az Európai Központi Bank (képviselik: C. Zilioli és M. Benisch, meghatalmazotti minőségben, segítői: H.‑G. Kamann és M. Selmayr Rechtsanwälte, kézbesítési
         cím: Luxembourg),

      felperesnek
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviseli: U. Forsthoff, meghatalmazotti minőségben, segítője: W. Hölters Rechtsanwalt),

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Schiemann (előadó), K. Lenaerts, Juhász E. és M. Ilešič bírák,
      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. június 9‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. szeptember 13‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az Európai Központi Bank (EKB) keresetével lényegében annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi
         Köztársaság köteles neki visszatéríteni a forgalmi adó összegét a Németországban hivatalos használat céljából szükséges valamennyi
         áru értékesítése és szolgáltatás nyújtása, és különösen valamennyi ingatlanbérlet vonatkozásában, amennyiben a forgalmi adó
         összegét az intézmény által kifizetett ár igazolhatóan vagy ésszerű gazdasági elemzéssel kimutathatóan tartalmazta. Ezen elvi
         jellegű megállapításon túl az EKB azt kéri, hogy a Bíróság kötelezze e tagállamot 8 794 023,37 EUR visszatérítésére az általa
         kifizetett bérleti díjakban foglalt forgalmi adó címén, és 1 925 689,23 EUR visszatérítésére a bérlettel kapcsolatban felmerült
         járulékos költségekben és különböző munkák költségeiben foglalt forgalmi adó címén.

       Jogi háttér
      2       Az EKB a Németországi Szövetségi Köztársaság kormánya és az Európai Központi Bank között 1998. szeptember 18‑án létrejött,
         az EKB székhelyéről szóló megállapodásban (BGBl. 1998. II., 2745. o., a továbbiakban: székhely-megállapodás) foglalt választottbírósági
         kikötés alapján előterjesztett kérelmeit a székhely-megállapodásnak az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről
         szóló 1965. április 8‑i jegyzőkönyv (HL 1967. 152., 13. o., a továbbiakban: jegyzőkönyv) 3. cikkének második bekezdésére és
         23. cikkének első bekezdésére figyelemmel értelmezett 8. cikkének (1) bekezdésére alapítja.

      3       Az EK 291. cikk szerint:
      „A Közösséget a tagállamok területén megilletik a feladatai ellátásához szükséges kiváltságok és mentességek az Európai Közösségek
         kiváltságairól és mentességeiről szóló 1965. április 8‑ai jegyzőkönyvben megállapított feltételek szerint. Ugyanez vonatkozik
         az Európai Központi Bankra, az Európai Monetáris Intézetre és az Európai Beruházási Bankra.”

       A jegyzőkönyv
      4       A jegyzőkönyv 3. cikkének második bekezdése előírja:
      „A tagállamok kormányai lehetőség szerint kötelesek megtenni a megfelelő intézkedéseket az ingó és ingatlan vagyontárgyak
         árában foglalt közvetett, illetve forgalmi adók összegének elengedése vagy visszatérítése érdekében mindazon esetekben, amikor
         a Közösségek hivatalos használatra jelentős összegű beszerzéseket hajtanak végre, amelyek ára ilyen jellegű adót tartalmaz.
         E rendelkezések alkalmazása azonban nem járhat a Közösségeken belüli versenyt torzító hatással.”

      5       A jegyzőkönyv 23. cikkének első bekezdése alapján a jegyzőkönyvet az EKB‑ra is alkalmazni kell.
       A székhely-megállapodás
      6       Preambulumának ötödik bekezdése szerint a székhely-megállapodás „az Európai Központi Bank Németországi Szövetségi Köztársaságban
         élvezett kiváltságainak és mentességeinek az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyvvel összhangban
         történő megállapítására irányul”.

      7       A székhely-megállapodás 8. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
      „A jegyzőkönyv 3. cikkének második bekezdése alapján a Bundesamt für Finanzen (szövetségi pénzügyi hivatal) a forgalmiadó-bevételből
         kérelemre visszatéríti a vállalkozások által az EKB számára teljesített termékértékesítések és különböző szolgáltatások után
         a számlán külön feltüntetett forgalmi adót, ha az adott tevékenységet az EKB hivatalos használata indokolta. Ennek feltétele,
         hogy a tevékenységet terhelő forgalmi adó összege minden esetben meghaladja az 50 DEM öszeget, és hogy az EKB ezt a vállalkozásnak
         kifizesse. […]”

      8       A székhely-megállapodás 21. cikke a következő választottbírósági kikötést tartalmazza:
      „A [Németországi Szövetségi Köztársaság] kormány[a] és az EKB között a jelen megállapodás értelmezése vagy alkalmazása kapcsán
         felmerülő vitákat, amelyeket a szerződő felek közvetlenül nem tudnak rendezni, a KBER [Központi Bankok Európai Rendszere és
         az Európai Központi Bank] alapokmányának 35.4. cikke alapján bármely fél az Európai Közösségek Bírósága elé terjesztheti.”

       A KBER alapokmánya
      9       A Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank KBER EK‑Szerződéshez csatolt alapokmányának (a továbbiakban:
         a KBER alapokmánya) 35.4. cikke a következőket fogalmazza meg:

      „A Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy az EKB által vagy nevében kötött közjogi vagy magánjogi szerződésekben foglalt
         választottbírósági kikötés alapján határozatot hozzon.”

       A forgalmi adóra vonatkozó rendelkezések
      10     A forgalmi adóról szóló törvény (Umsatzsteuergesetz), amelynek a jelen jogvitában irányadó változata 1999. június 9‑én kelt
         (BGBl. 1999. I., 1270. o., a továbbiakban: UstG), a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) rendelkezéseinek
         a német jogba történő átültetésére irányul.

      11     Az UstG 4 §‑a 12. pontjának a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontján alapuló a) alpontja szerint forgalmiadó-mentes
         az ingatlanok bérbe- és haszonbérbeadása. Ez az adómentesség a bérbeadással kapcsolatos valamennyi mellékszolgáltatásra kiterjed,
         így különösen a járulékos költségekre is.

      12     Az UstG 9. §‑ának a hatodik irányelv 13. cikkének C. részén alapuló (1) bekezdése alapján lehetőség van arra, hogy az UstG
         4. §‑a 12. pontjának a) alpontja szerint egyébként adómentes tevékenység adókötelesnek minősüljön, amennyiben adóköteles tevékenységet
         végző és az előzetesen felszámított adó levonására jogosult vállalkozó javára végzik.

      13     A német adójog értelmében az EKB nem minősül vállalkozónak, ezért az EKB által bérelt ingatlanok bérbeadói nem élhetnek az
         UstG 9. §‑ának (1) bekezdésében biztosított azon lehetőséggel, hogy az EKB‑nak történő ingatlan-bérbeadás, valamint a mellékszolgáltatások
         nyújtása adókötelesnek minősüljön. Az adókötelesség lehetővé tétele a német jog alapján azért is kizárt, mivel az EKB a magánszektorban
         tevékenykedő más bankokhoz és biztosítótársaságokhoz hasonlóan csak olyan tevékenységet végezhet, amelynél nem lehet az előzetesen
         felszámított adót levonni.

      14     Az UstG 15. §‑ának a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdésén alapuló (1) bekezdése alapján a forgalmiadó-köteles tevékenységet
         végző vállalkozók adójuk összegéből levonhatják azon forgalmi adót, amelyet beszállítóik a közvetített szolgáltatásokért előzetesen
         felszámítottak. Nincsen azonban erre lehetőségük olyan tevékenységeknél, amelyeket – mint az ingatlan-bérbeadást és a mellékszolgáltatások
         nyújtását – az UstG 4. §‑a 12. pontjának a) alpontja forgalmiadó-mentesnek nyilvánít, mivel ebben az esetben nem kerül sor
         forgalmi adó felszámítására, és így levonása sem lehetséges.

       A tényállás
      15     Az EKB több épületet bérel Frankfurtban (Németország), ahol a székhelye található. A két fő ingatlan
      –       a Eurotower épület, amely a Kaiserstraße 29. szám alatt található (a továbbiakban: Eurotower) és
      –       az Eurotheum épület, amely a Neue Mainzer Straßén és Junghofstraßén található (a továbbiakban: Eurotheum).
      16     Megállapítható, hogy az UstG 4. §‑a 12. pontjának a) alpontja alapján ezen ingatlanok bérbeadása forgalmiadó-mentes. Ugyanígy
         azon alapelv szerint, hogy a mellékszolgáltatások osztják a főszolgáltatás sorsát, a bérbeadáshoz kapcsolódó költségek (a
         karbantartás költsége, villamos energia, víz, biztosítás stb., a továbbiakban: költségek) is forgalmiadó-mentesek. Következésképpen
         a bérbeadók, akik az EKB‑nak ingatlant adnak bérbe, és viselik az ehhez kapcsolódó költségeket, nem számláznak az EKB‑nak
         forgalmi adót e tevékenység után.

      17     Maguk a bérbeadók alanyai a forgalmi adónak az általuk bérbe adott ingatlanokkal kapcsolatos valamennyi mellékszolgáltatás
         vonatkozásában (építési, költözési, karbantartási munkák, valamint villamosenergia-, víz-, biztosítási díj stb., a továbbiakban:
         igénybevett tevékenységek). Ha a bérbeadó által végzett bérbeadás forgalmiadó-köteles lenne, az UstG 15. §‑ának (1) bekezdése
         alapján kétségtelenül levonhatná az őt adóköteles tevékenysége alapján terhelő forgalmi adó összegéből azt az adóösszeget,
         amelyet az igénybevett tevékenységekre fizetett ki (a továbbiakban: előzetesen felszámított adó). Így vissza is igényelhetné
         ezt az összeget.

      18     Emiatt a bérbeadóknak érdekükben áll, hogy éljenek a számukra az UstG 9. §‑ának (1) bekezdésében biztosított lehetőséggel,
         és így az egyébként adómentes bérbeadás adókötelesnek minősüljön. Abban az esetben, amikor a bérbeadó élhet ezzel a lehetőséggel,
         azaz amikor vállalkozónak minősülő és szintén adóköteles tevékenységet végző bérlőnek ad bérbe, ezután levonhatja a bérbeadást
         terhelő forgalmi adó összegét az általa végzett tevékenységeket terhelő forgalmi adóból. A bérlő így elvileg visszaigényelheti
         a bérleti díj után fizetett adó összegét, és anyagilag nem jár számára hátrányos következménnyel, hogy a bérbeadó az adókötelességet
         választotta.

      19     Az EKB szerint ez a mentesítési rendszer azt eredményezi, hogy meg kell fizetnie a bérbeadóinak az igénybevett tevékenységek
         után az általuk megfizetett forgalmi adó összegét. A bérbeadók ugyanis a haszonrésük alapján állapítják meg a bérleti díjat,
         és ezért az olyan bérlőktől, mint az EKB, akiknek nem tudják kiszámlázni az előzetesen felszámított adót, magasabb bérleti
         díjat kérnek. Habár ezen összegek nem jelennek meg külön a számlákon, az EKB szerint bizonyítani lehetne, hogy bekerülnek
         a neki kiszámlázott bérleti díjba és költségekbe. Az EKB ebből arra következtet, hogy közvetett módon forgalmi adót fizet.

      20     A Németországi Szövetségi Köztársaság vitatja, hogy az EKB által fizetett bérleti díj és költségek tartalmaznák a forgalmi
         adó összegét. Arra hivatkozik, hogy számos más bérlő – köztük a magánszektorban tevékenykedő bankok és biztosítótársaságok
         is – adójogilag ugyanolyan helyzetben van, mint az EKB. A bérleti díjat és a költségeket a piac határozza meg, és az EKB nem
         bizonyította, hogy az általa fizetett bérleti díj és költségek ténylegesen annyival magasabbak, mint amennyi adót a bérbeadók
         a bérbeadással kapcsolatos adóköteles tevékenységük után előzetesen megfizettek.

      21     Az illetékes helyi adóhatóság, a Finanzamt Wiesbaden 2001. április 9‑i levelében elutasította az EKB forgalmiadó-visszatérítés
         iránti kérelmét, amely arra a forgalmi adóra vonatkozott, amelyet az EKB szerint a bérleti díjról és a költségekről a bérbeadók
         által részére kiállított számlák tartalmaznak. Az EKB a székhely-megállapodás 8. cikkének (1) bekezdésére és a jegyzőkönyv
         3. cikkének második bekezdésére hivatkozva nem értett egyet az elutasítással. Mivel nem sikerült megszüntetni a német hatóságok
         és az EKB közötti vitát, ez utóbbi benyújtotta a jelen keresetet.

       A kereset elfogadhatóságáról
      22     A Németországi Szövetségi Köztársaság vitatja a kereset elfogadhatóságát mind a jegyzőkönyv, mind a székhely-megállapodás
         alapján.

      23     A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint először is a székhely-megállapodás 21. cikkében foglalt választottbírósági kikötés
         kifejezetten és kizárólag „a jelen megállapodás” értelmezése vagy alkalmazása kapcsán felmerülő vitákra vonatkozik. Következésképpen
         úgy véli, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a jegyzőkönyv értelmezésére és alkalmazására, különösen 3. cikke második
         bekezdésének közvetlen alkalmazását illetően, és hogy a kereset e tekintetben elfogadhatatlan.

      24     Ezzel kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy a kereset – amint erre az EKB a tárgyaláson hivatkozott – nem a jegyzőkönyv
         3. cikke második bekezdésének értelmezésére, illetve közvetlen alkalmazására irányul, hanem tárgya kizárólag a székhely-megállapodás
         8. cikke (1) bekezdésének alkalmazása, amelyet a jegyzőkönyv 3. cikkének második bekezdésére tekintettel kell értelmezni,
         és amely ebben az összefüggésben a jegyzőkönyv egyedi végrehajtásáról rendelkezik. A székhely-megállapodás 21. cikkében foglalt
         választottbírósági kikötés alapján a Bíróság rendelkezik hatáskörrel a székhely-megállapodás 8. cikke (1) bekezdésének értelmezésére
         és alkalmazására e rendelkezés, jogi összefüggései fényében.

      25     Másodszor a Németországi Szövetségi Köztársaság előadja, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint megszorítóan
         értelmezendő választottbírósági kikötés nem alkalmazható a jelen jogvitában, mivel nem merült fel vita „a székhely-megállapodás
         értelmezése vagy alkalmazása kapcsán”. Az EKB‑val ugyanis egyetértenek abban, hogy a székhely-megállapodás 8. cikkének (1) bekezdése
         – a szövege alapján – kizárólag a számlán külön feltüntetett forgalmi adó visszatérítésére vonatkozik, és így ez a rendelkezés
         nem alkalmazható, mivel a jelen ügyben nem forgalmiadó-visszatérítésről van szó.

      26     Ezzel kapcsolatban az EKB jogosan mutat rá, hogy nyilvánvalóan vita merült fel közte és a Németországi Szövetségi Köztársaság
         között a székhely-megállapodás 8. cikke (1) bekezdésének értelmezése és alkalmazása kapcsán, különösen azt a kérdést illetően,
         hogy – a jegyzőkönyv 3. cikkének második bekezdésére tekintettel ezt a rendelkezést tágabban értelmezve – köteles‑e ez a tagállam
         nemcsak akkor visszatéríteni az EKB‑nak a forgalmi adót, amikor az a 8. cikk (1) bekezdése szövegének megfelelően külön megjelenik
         a számlán, hanem akkor is, ha igazolható – akár számla hiányában is –, hogy a forgalmi adó valójában az EKB‑t terhelte.

      27     Ezekre a megállapításokra tekintettel el kell utasítani a Németországi Szövetségi Köztársaság által előterjesztett elfogadhatatlansági
         kifogásokat, és meg kell állapítani, hogy a Bíróság a székhely-megállapodásnak az EK 238. cikkel és a KBER alapokmányának
         35.4. cikkével összefüggésben értelmezett 21. cikke alapján hatáskörrel rendelkezik arra, hogy határozzon az EKB keresetéről.

       Az ügy érdeméről
      28     Megállapítható, hogy a székhely-megállapodás 8. cikkének (1) bekezdése, szövege szerint, kizárólag az EKB számára teljesített
         „termékértékesítések és különböző szolgáltatások után a számlán külön feltüntetett” forgalmi adó visszatérítéséről rendelkezik.
         Az is bizonyos, hogy az említett értékesítéseket és szolgáltatásokat semmilyen forgalmi adó nem terheli, és így semmilyen
         adót nem lehet külön kiszámlázni ezen értékesítések és szolgáltatások „után”.

      29     Az EKB mindazonáltal arra hivatkozik, hogy a székhely-megállapodás 8. cikkének a jegyzőkönyv 3. cikkének második bekezdésére
         figyelemmel értelmezett (1) bekezdése nem kizárólag a számlán külön feltüntetett forgalmi adó visszatérítéséről rendelkezik,
         hanem valamennyi forgalmi adó visszatérítéséről, amelyet az EKB által kifizetett ár tartalmaz, és így a bérbeadók által kiszámlázott
         bérleti díj összegében tükröződő, az EKB‑t közvetve terhelő forgalmi adó visszatérítéséről is, függetlenül attól, hogy ezt
         külön feltüntetik‑e a számlán. Ez abból következik, hogy a jegyzőkönyv 3. cikkének második bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik,
         hogy a tagállamok „lehetőség szerint [...] mindazon esetekben” kötelesek visszatéríteni a forgalmi adót, és ezenkívül általános
         jelleggel előírja „az ingó és ingatlan vagyontárgyak árában foglalt közvetett [...] adók összegének” visszatérítését.

      30     Ez az érvelés nem fogadható el.
      31     A székhely-megállapodás 8. cikkének (1) bekezdése kifejezetten és egyértelműen attól a jelen esetben nem teljesített feltételtől
         teszi függővé a forgalmi adó visszatérítését, hogy a forgalmi adót „a számlán külön feltüntet[ték]”. Jóllehet valamely megállapodás
         rendelkezésének jogi összefüggései „fényében” történő értelmezése elvileg alkalmas lehet a szöveg ellentmondásainak feloldására,
         ez az értelmezés azonban nem akadályozhatja meg a rendelkezés egyértelmű és határozott szövegének hatékony érvényesülését.

      32     Ezen túlmenően „a számlán külön feltüntetett” forgalmi adóra vonatkozó feltétel nem ellentétes a jegyzőkönyv 3. cikke második
         bekezdésének célkitűzéseivel, illetve szövegével. Ez a rendelkezés csupán az adóvisszatérítésre vonatkozó „megfelelő intézkedések”
         elfogadásáról rendelkezik, méghozzá csak „jelentős összegű beszerzések” vonatkozásában, és kizárólag „lehetőség szerint”.
         A közösségi intézmények és a tagállamok számára tehát bizonyos mozgásteret biztosítottak a 3. cikk második bekezdésének végrehajtására
         vonatkozó megállapodások megkötéséhez.

      33     Az EKB‑nak ki nem számlázott, de a vele szerződésben álló felek által előzetesen megfizetett, és így az EKB‑nak kiszámlázott
         árat befolyásolni képes adó visszatérítésének kizárása nem lépi túl ezt a mozgásteret. Ugyanez vonatkozik a székhely-megállapodásban
         az adóvisszatérítésre meghatározott 50 DEM‑es küszöbértékre. Így tehát ezek a követelmények összhangban állnak a jegyzőkönyvvel.

      34     Egyébiránt a fent említett feltétel az Európai Közösség és a fogadó tagállam pénzügyi érdekeit is óvja azáltal, hogy megakadályozza,
         hogy közpénzeket használjanak olyan, részletes és bonyolult visszatérítési eljárások végrehajtására, amelyek annak bizonyítását
         szolgálják, hogy az EKB kiadásainak egy része valójában a vele szerződő egyik fél által előzetesen megfizetett adónak felel
         meg.

      35     Végül meg kell jegyezni, hogy az EKB által hivatkozott 2/68. sz., Ufficio Imposte di Consumo di Ispra kontra Bizottság ügyben
         1968. december 17‑én hozott végzés [EBHT 1968., 635. o.] nem releváns a jelen ügyben, mivel azt olyan helyzettel kapcsolatban
         hozták, amikor az Európai Közösségek Bizottsága az olasz kormánnyal kötött megállapodásában az e megállapodásban korlátozta
         az e megállapodásban nem részes harmadik személyeknek a jegyzőkönyv alapján fennálló jogait és biztosítékait.

      36     E megállapításokra tekintettel az EKB keresetét el kell utasítani.
       A költségekről
      37     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Az EKB‑t, mivel pervesztes lett, a Németországi Szövetségi Köztársaság kérelmének megfelelően kötelezni kell
         a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      Az Európai Központi Bankot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások.
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság június 25.-i ítélete: 2002. # Dante Bigi elleni büntetőeljárás, a Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano részvételével. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale di Parma - Olaszország. # C-66/00. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) január 27.-i ítélete: 1994. # Alison Maitland Toosey kontra Chief Adjudication Officer. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Social Security Commissioner - Egyesült Királyság. # Munkavállalók szabad mozgása - Szociális biztonság - Rokkantsági ellátások. # C-287/92. sz. ügy


title: Bírósági ítélet ( 2006. január 17. ) az E-4/05: HOB-vín kontra az izlandi állam és az Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (az izlandi állami alkohol- és dohányipari vállalat) ügyben  (Az áruk szabad mozgása – Kereskedelmi jellegű állami monopóliumok – Az áruk raklapon való kötelező szállítása és a raklap árának az árba való beszámítása – Az alkoholtartalmú italok importőreinek hátrányos megkülönböztetése – Erőfölénnyel való visszaélés)

text:
               27.4.2006

               HU

               Az Európai Unió Hivatalos Lapja

               C 100/3

      BÍRÓSÁGI ÍTÉLET

   (2006. január 17.)
   az E-4/05: HOB-vín kontra az izlandi állam és az Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (az izlandi állami alkohol- és dohányipari vállalat) ügyben

      (Az áruk szabad mozgása – Kereskedelmi jellegű állami monopóliumok – Az áruk raklapon való kötelező szállítása és a raklap árának az árba való beszámítása – Az alkoholtartalmú italok importőreinek hátrányos megkülönböztetése – Erőfölénnyel való visszaélés)

   (2006/C 100/03)
   Az E-4/05 HOV-vín kontra Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins ügyben – a Héraðsdómur Reykjavíkur (reykjavíki kerületi bíróság) részéről a bírósághoz benyújtott, az EGT-megállapodás 11., 16., 57. és 59. cikkének értelmezésére vonatkozó KERESETET illetően a Carl Baudenbacher, elnökből és előadó bíróból, valamint Henrik Bull és Thorgeir Örlygsson bírókból álló Bíróság 2006. január 17-én ítéletet hozott, amelynek rendelkező része a következő:

               1.

               Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 16. cikke nem tiltja, hogy az alkoholtartalmú italok kiskereskedelmi forgalmazásának kizárólagos jogát birtokló állami vállalatok megköveteljék szállítóiktól, hogy a kiskereskedelmi értékesítésre szánt alkoholtartalmú italokat a vállalkozásnak egy meghatározott típusú raklapon (EUR-raklap) szállítsák, sem azt, hogy a raklap árát a termék ára tartalmazza, kivéve, amennyiben a nemzeti bíróság a rendelkezésére álló tények alapján megállapítja, hogy – a monopólium vagy azon belül egyes üzletek üzletpolitikája, illetve a monopólium szabályainak megszegése következtében – az importőrök valóban más elbánásban részesülnek, mint a belföldi termelők.

               2.

               Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 59. cikkének (1) bekezdése és 54. cikke nem tiltja, hogy az alkoholtartalmú italok kiskereskedelmi forgalmazásának kizárólagos jogát birtokló állami vállalatok megköveteljék szállítóiktól, hogy a kiskereskedelmi értékesítésre szánt alkoholtartalmú italokat a vállalkozásoknak egy meghatározott típusú raklapon (EUR-raklap) szállítsák, sem azt, hogy a raklap árát a termék ára tartalmazza, amennyiben a nemzeti bíróság nem állapítja meg, hogy az ilyen követelmény hátrányosan érinti a versenyt.


A Bíróság 1962. december 14-i ítélete. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse kontra ESZAK Főhatóság. # 33/59. sz. ügy


title: A Bíróság (nyolcadik tanács) 2013. november 7-i ítélete. # Jan Sneller kontra DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad der Nederlanden - Hollandia. # Jogvédelmi biztosítás - 87/344/EGK irányelv - 4. cikk (1) bekezdés - A biztosítottnak a jogi képviselője szabad megválasztásához való joga - A biztosító valamely alkalmazottja által bírósági és közigazgatási eljárásokban nyújtandó jogi segítségnyújtást biztosító szerződésre alkalmazandó általános feltételekben előírt záradék - A külső jogi képviselő által nyújtott jogi segítségnyújtással kapcsolatos költségeknek csupán az ügy elintézéséhez a biztosító által külső jogi képviselő megbízását szükségesnek ítélt esetben való fedezése. # C-442/12. sz. ügy

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2013. november 7. (
            *1
         )
      „Jogvédelmi biztosítás — 87/344/EGK irányelv — 4. cikk (1) bekezdés — A biztosított jogi képviselője szabad megválasztásához való joga — A biztosító valamely munkavállalója által bírósági és közigazgatási eljárásokban nyújtandó jogi segítségnyújtást biztosító szerződésre alkalmazandó általános feltételekben előírt záradék — A külső jogi képviselő általi jogi segítségnyújtással kapcsolatos költségeknek csupán abban az esetben való megtérítése, ha az ügy elintézéséhez a biztosító szükségesnek ítéli külső jogi képviselő megbízását”
      A C‑442/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia) a Bírósághoz 2012. október 3‑án érkezett, 2012. szeptember 28‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Jan Sneller

      és
      a DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
      tagjai: C. G. Fernlund, a nyolcadik tanács elnöke, tanácselnökként eljáró bíró, C. Toader (előadó) és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: M. Ferreira tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. szeptember 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV képviseletében J. W. H. van Wijk és B. J. Drijber advocaten,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: W. Ferrante avvocato dello Stato,

               —

               az osztrák kormány képviseletében A. Posch, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében F. Wilman és K.‑P. Wojcik, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1987. június 22‑i 87/344/EGK tanácsi irányelv (HL L 185., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 187. oldal) 4. cikke (1) bekezdése alapeljárás folyamán hatályos változatának értelmezésére irányul.

               2

               Ezt a kérelmet a J. Sneller és a DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV biztosítótársaság (a továbbiakban: DAS) között a biztosított által választott ügyvéd által szolgáltatott jogi segítségnyújtás költségei viselésének tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 87/344 irányelv tizenegyedik preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „mivel a jogvédelmi biztosítási fedezettel rendelkező személy érdeke azt jelenti, hogy a biztosított személynek képesnek kell lennie ügyvédet, vagy a nemzeti jog szerint megfelelő szakképesítéssel rendelkező egyéb személyt választania bármely vizsgálat vagy bírósági eljárás esetén [helyesen: bármely bírósági vagy közigazgatási eljárás keretében] és bármikor, ha érdekütközés lép fel”.

               4

               Ezen irányelv 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Ennek az irányelvnek az a célja, hogy összehangolja a […] jogvédelmi biztosítást érintő törvényi, rendeleti és közigazgatási intézkedésekben meghatározott rendelkezéseket annak érdekében, hogy lehetővé tegye a letelepedés jogának tényleges gyakorlását, és amennyire csak lehetséges, kizárjon minden, különösen abból adódó érdekütközést, hogy a biztosító másnak is biztosítási fedezetet nyújt, illetve ugyanannak a személynek nyújt mind a jogvédelem[re], mind […] egyéb ágazatokba sorolt kockázatokra biztosítási fedezetet; illetve, amennyiben ilyen konfliktus előfordul, lehetővé tegye annak rendezését.”

               5

               A hivatkozott irányelv 2. cikkének (1) bekezdése így szól:
               „Ez az irányelv a jogvédelmi biztosításra vonatkozik. Ez olyan kötelezettségvállalást jelent, mely díjfizetés ellenében magában foglalja a jogi eljárások költségeinek viselését és egyéb, a biztosításhoz közvetlenül kapcsolódó szolgáltatások nyújtását, különösen a következő célokból:

                        —

                        a biztosított személy számára kártérítés biztosítása az őt ért veszteség, kár vagy sérülés esetén, peren kívüli egyezség vagy polgári, illetve büntetőeljárás keretében [helyesen: a biztosított személy kárának peren kívüli egyezség útján, illetve polgári vagy büntetőeljárás által történő megtérítése],

                        —

                        a biztosított személy védelme, illetve képviselete polgári, büntető‑, közigazgatási vagy egyéb eljárásban, vagy bármilyen, vele szemben támasztott követelés esetén.

               6

               Ugyanezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
               „A jogvédelmi biztosítási szerződés kifejezett módon elismeri, hogy:

                        a)

                        amikor ügyvédet vagy a nemzeti jogszabályok értelmében megfelelő szakképzettséggel bíró egyéb személyt vesznek igénybe a biztosított személy érdekeinek védelme, képviselete vagy szolgálata érdekében valamely vizsgálatban vagy eljárásban [helyesen: bármely bírósági vagy közigazgatási eljárásban], a biztosított személy szabadon választhatja ki a kérdéses ügyvédet vagy egyéb személyt;

                        b)

                        a biztosított személy szabadon választhat ügyvédet, vagy elhatározása szerint, és amennyiben a nemzeti jogszabályok azt lehetővé teszik, bármely más megfelelő szakképzettséggel bíró személyt érdekei szolgálatára, érdekütközés esetén.”

               7

               A 87/344 irányelv 5. cikke értelmében:
               „(1)   Valamennyi tagállam mentességet adhat a 4. cikk (1) bekezdésének alkalmazása alól a jogvédelmi biztosításra vonatkozóan, amennyiben az alábbi feltételek mindegyike teljesül:

                        a)

                        a biztosítás olyan esetekre korlátozódik, amelyek az érintett tagállam területén közúti járművek használatából erednek;

                        b)

                        a biztosítás valamely közúti járművel kapcsolatos baleset vagy annak meghibásodása esetén nyújtandó segítségre vonatkozó szerződéshez kapcsolódik;

                        c)

                        sem a jogvédelmi biztosítást nyújtó, sem a segítségnyújtásra fedezetet nyújtó biztosító nem biztosít semmilyen felelősségbiztosítási ágazatot;

                        d)

                        intézkedéseket tesznek annak érdekében, hogy a jogvitában érdekelt mindkét fél számára biztosított jogi tanácsadást és képviseletet teljes mértékben független ügyvédek lássák el, amennyiben a felek jogvédelmi biztosítását ugyanaz a biztosító nyújtja.

                  (2)   A tagállam által az (1) bekezdés szerint egy biztosítóintézetnek nyújtott mentesség nem érinti a 3. cikk (2) bekezdésének alkalmazását.”

         A holland jog

               8

               A pénzügyi felügyeletről szóló holland törvény (Wet op het financieel toezicht) 4:67. cikkének (1) bekezdése a következőképpen szól:
               „A jogvédelmi biztosítást nyújtó biztosító gondoskodik arról, hogy a jogvédelmi szolgáltatás nyújtásáról szóló megállapodás kifejezett módon előírja, hogy a biztosított személy szabadon választhat ügyvédet vagy egyéb megfelelő jogi szakképzettséggel bíró személyt:

                        a)

                        amikor a biztosított valamely bírósági vagy közigazgatási eljárásban a védelmét, képviseletét vagy érdekei szolgálatát ellátni képes ügyvédet vagy egyéb megfelelő jogi szakképzettséggel bíró személyt vesz igénybe; vagy

                        b)

                        érdekütközés esetén.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               9

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az tűnik ki, hogy J. Sneller jogvédelmi biztosítást kötött a Reaal Schadeverzekeringen N. V.‑nél (a továbbiakban: Reaal). A biztosítási szerződés úgy rendelkezik, hogy a jogvédelmi szolgáltatás nyújtásával a DAS van megbízva.

               10

               A hivatkozott szerződés továbbá úgy rendelkezik, hogy a DAS az igényeket saját munkatársai útján intézi el. Mindemellett, amennyiben az igény elintézését a szerződésnek megfelelően vagy a DAS álláspontja szerint külső jogi képviselőre kell bízni, a biztosított jogosult az általa választott ügyvédet, illetve jogi képviselőt megbízni.

               11

               Az alapeljárásban J. Sneller jogellenes elbocsátása miatti kártérítés iránti bírósági eljárást szándékozik indítani korábbi munkáltatójával szemben. Ennek érdekében a választása szerinti ügyvéd segítségét kívánja igénybe venni, és a jogvédelmi biztosítójával szándékozik viseltetni az e jogi segítségnyújtással összefüggő költségeket. A DAS egyetértett azzal, hogy J. Sneller pert indítson, azonban úgy vélte, hogy a J. Sneller által kötött biztosítási szerződés ilyen esetre nem írja elő a biztosított választása szerinti ügyvéd általi jogi segítségnyújtás költségeinek fedezését. A DAS kijelentette, hogy csak azt hajlandó biztosítani, hogy J. Snellernek maga nyújtson jogi segítséget valamely munkavállalója útján, aki nem ügyvéd.

               12

               E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a holland jog alapján a J. Sneller által a korábbi munkáltatója ellen indítandó eljárás keretében a jogi képviselet nem kötelező.

               13

               Miután a DAS elutasította a J. Sneller által választott ügyvéd általi jogi segítségnyújtás költségeinek fedezését, J. Sneller a voorzieningenrechter te Amsterdamhoz (az ideiglenes intézkedésekről határozó amszterdami bíróság) fordult, azt kérve, hogy kötelezze a DAS‑t arra, hogy viselje a szóban forgó költségeket. 2011. március 8‑i ítéletével a voorzieningenrechter te Amsterdam elutasította e kérelmet.

               14

               A Gerechtshof te Amsterdam (amszterdami fellebbviteli bíróság) 2011. július 26‑i ítéletével helybenhagyta a [voorzieningenrechter te Amsterdam] ítéletét. A Gerechtshof te Amsterdam úgy ítélte meg, hogy a pénzügyi felügyeletről szóló törvény 4:67. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapeljáráshoz hasonló körülmények között, amikor a megállapodás tárgya természetbeni jogvédelmi biztosítás, a szabad ügyvédválasztáshoz való jog nem a biztosított javára történő eljárás indításának szabad elhatározásából ered, hanem ahhoz szükséges a jogvédelmi biztosító arra vonatkozó döntése is, hogy a jogi segítségnyújtást nem a biztosító valamely munkavállalójának, hanem egy külső jogi képviselőnek kell nyújtania. Csak ebben az esetben állhat fenn a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja által elkerülni kívánt érdekütközés lehetősége.

               15

               J. Sneller ezen ítéletet megtámadta a kérdést előterjesztő bíróság előtt. E bíróság szerint mind a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének különböző nyelvi változatai, mind a C-199/08. sz. Eschig-ügyben 2009. szeptember 10-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-8295. o.), illetve a C-293/10. sz. Stark-ügyben 2011. május 26-án hozott ítélet (EBHT 2011., I-4711. o.) jelentős érveket nyújtanak annak az álláspontnak az alátámasztására, hogy a szerződéses feltételeknek mindenképpen biztosítaniuk kell, hogy bírósági vagy közigazgatási eljárás megindítása esetén a biztosított jogosult legyen jogi képviselőjét szabadon kiválasztani.

               16

               E bíróság úgy ítéli meg, hogy az alapeljárásban adandó válasza bizonyos társadalmi következményekkel járhat, ugyanis amennyiben a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének ilyen értelmezése kerül elfogadásra, a biztosítási díjak valószínűleg jelentős mértékű emelkedése elkerülhetetlen.

               17

               E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelső bíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Lehetővé teszi‑e a [87/344] irányelv 4. cikkének (1) bekezdése, hogy az a jogvédelmi biztosító, amely biztosítási szerződéseiben rögzíti, hogy a bírósági és közigazgatási eljárásokban főszabály szerint a biztosító munkavállalói nyújtanak jogi segítséget, azt is kikösse, hogy a biztosított által szabadon kiválasztott ügyvéd vagy jogi képviselő útján szolgáltatott jogi segítségnyújtással összefüggésben felmerülő költségeket csak akkor fedezi, ha úgy ítéli meg, hogy az ügy elintézését külső jogi képviselőre kell bízni?

                        2)

                        Befolyásolja‑e az első kérdésre adandó választ, hogy az érintett bírósági vagy közigazgatási eljárásban kötelező‑e, vagy sem, a jogi képviselet?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               18

               A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a 87/344 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, hogy az a jogvédelmi biztosító, amely biztosítási szerződéseiben rögzíti, hogy a bírósági és közigazgatási eljárásokban főszabály szerint a biztosító munkavállalói nyújtanak jogi segítséget, azt is kikösse, hogy a biztosított által szabadon választott ügyvéd vagy jogi képviselő útján szolgáltatott jogi segítségnyújtással összefüggésben felmerülő költségeket csak akkor fedezi, ha úgy véli, hogy az ügy elintézését külső jogi képviselőre kell bízni.

               19

               E tekintetben pontosítani kell, hogy a DAS szerint a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő „amikor ügyvédet […] vesznek igénybe” passzív formája – amely a rendelkezés német, angol és holland nyelvi változatban is szerepel – azt bizonyítja, hogy e rendelkezés nem határozza meg, hogy az eljárás keretében a biztosító vagy a biztosított feladata‑e annak mérlegelése, hogy szükség van‑e külső jogi képviselő igénybevételére. Következésképpen a DAS‑nak jogában áll e kérdést a biztosítási szerződésekben szabályozni, mivel a szóban forgó rendelkezést úgy is lehet értelmezni, hogy az úgy rendelkezik, hogy „amikor [a biztosító úgy dönt, hogy] ügyvédet […] vesznek igénybe […], a biztosított személy szabadon választhatja ki [a kérdéses ügyvédet]”.

               20

               A 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának ilyen megszorító értelmezése nem elfogadható.

               21

               Elsősorban ugyan igaz, hogy a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja önmagában nem teszi lehetővé az „amikor ügyvédet […] vesznek igénybe, [….] a biztosított személy szabadon választhatja ki [a kérdéses ügyvédet]” kitétel terjedelmének meghatározását, ám valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (a fent hivatkozott Eschig‑ügyben hozott ítélet 38. pontja).

               22

               E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy mind a 87/344 irányelv tizenegyedik preambulumbekezdéséből, mind 4. cikkének (1) bekezdéséből egyaránt az következik, hogy a jogvédelmi biztosítási fedezettel rendelkező személy érdeke azt jelenti, hogy a biztosított személynek bármely közigazgatási vagy bírósági eljárás keretében jogosultnak kell lennie szabadon ügyvédet vagy a nemzeti jog szerint megfelelő szakképesítéssel rendelkező egyéb személyt választani (a fent hivatkozott Stark‑ügyben hozott ítélet 28. pontja).

               23

               Ugyanis a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának és tizenegyedik preambulumbekezdésének együttes olvasatából az következik, hogy az ügyvédnek a biztosított személy általi szabad kiválasztása nem korlátozódhat kizárólag azokra a helyzetekre, amikor a biztosító úgy dönt, hogy külső jogi képviselőt kell igénybe venni.

               24

               Másodsorban – amint arra az Európai Bizottság is hivatkozik – meg kell állapítani, hogy az 87/344 irányelvben, és különösen annak 4. cikkében meghatározott célkitűzéssel, vagyis a biztosítottak érdekeinek széles körű védelmével (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Eschig‑ügyben hozott ítélet 45. pontját) összeegyeztethetetlen a szóban forgó irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának a DAS által javasolthoz hasonló megszorító értelmezése.

               25

               E tekintetben rá kell mutatni, hogy a 87/344 irányelvnek a biztosított jogi képviselő kiválasztásához való jogára vonatkozó 4. cikkének (1) bekezdése általános hatályú és kötelező jellegű (lásd a fent hivatkozott Eschig‑ügyben hozott ítélet 47. pontját és a fent hivatkozott Stark‑ügyben hozott ítélet 29. pontját).

               26

               Harmadsorban a biztosításai díjak összegének kérdését illetően meg kell állapítani, hogy a biztosítottak jogi képviselő kiválasztásával kapcsolatos joga gyakorlásának különböző elemei nem zárják ki bizonyos esetekben a biztosítók által viselendő költségek korlátozását.

               27

               Ugyanis a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmében vett választás lehetőségéből nem következik az, hogy a tagállamok kötelesek lennének előírni a biztosítók számára, hogy azoknak egy biztosított védelmének keretében – ahhoz, hogy e szabadságot ne fosszák meg lényegétől – minden körülmény között fedezniük kell az összes költséget. E szabadságot az fosztaná meg a lényegétől, ha e költségek megtérítésének korlátozása de facto lehetetlenné tenné, hogy a biztosított ésszerűen válassza ki képviselőjét. Mindenesetre az esetlegesen e tekintetben eljáró bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy fennáll‑e ilyen jellegű korlátozás (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Stark‑ügyben hozott ítélet 33. pontját).

               28

               Ezen túlmenően a szerződő felek szabadon megállapodhatnak a jogi segítségnyújtás költségei magasabb összeghatárának megtérítésében, amely esetlegesen a biztosított által fizetendő magasabb biztosítási díj kikötésével járhat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Stark‑ügyben hozott ítélet 34. pontját).

               29

               A fenti megfontolásokra figyelemmel az első kérdésre azt a választ kell adni, a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, hogy az a jogvédelmi biztosító, amely biztosítási szerződéseiben rögzíti, hogy a bírósági és közigazgatási eljárásokban főszabály szerint a biztosító munkavállalói nyújtanak jogi segítséget, azt is kikösse, hogy a biztosított által szabadon kiválasztott ügyvéd vagy jogi képviselő útján szolgáltatott jogi segítségnyújtással összefüggésben felmerülő költségeket csak akkor fedezi, ha úgy ítéli meg, hogy az ügy elintézését külső jogi képviselőre kell bízni.

         A második kérdésről

               30

               A kérdést előterjesztő bíróság második kérdésével lényegében arra vár választ, hogy befolyásolja‑e az első kérdésre adandó választ az, hogy a nemzeti jog értelmében a jogi képviselet a bírósági vagy közigazgatási eljárásban kötelező‑e, vagy sem.

               31

               Tekintettel arra egyrészt, hogy – amint arra a jelen ítélet 25. pontjában emlékeztettünk – a biztosított jogi képviselő kiválasztására vonatkozó joga általános hatályú és kötelező jellegű, másrészt pedig arra, hogy a 87/344 irányelv tizenegyedik preambulumbekezdéséből, valamint 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjából következően e jog létezése és terjedelme nem függ a bíróság előtti jogi képviseletre vonatkozó nemzeti szabályoktól, e nemzeti szabályok nem befolyásolják az első kérdésre adandó választ.

               32

               E megfontolásokra figyelemmel azt a választ kell adni a második kérdésre, hogy az első kérdésre adandó választ nem befolyásolja az, hogy a nemzeti jog értelmében a jogi képviselet a bírósági vagy közigazgatási eljárásban kötelező‑e, vagy sem.

         A költségekről

               33

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1987. június 22‑i 87/344/EGK tanácsi irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, hogy az a jogvédelmi biztosító, amely biztosítási szerződéseiben rögzíti, hogy a bírósági és közigazgatási eljárásokban főszabály szerint a biztosító munkavállalói nyújtanak jogi segítséget, azt is kikösse, hogy a biztosított által szabadon kiválasztott ügyvéd vagy jogi képviselő útján szolgáltatott jogi segítségnyújtással összefüggésben felmerülő költségeket csak akkor fedezi, ha úgy ítéli meg, hogy az ügy elintézését külső jogi képviselőre kell bízni.

                           2)

                           Az első kérdésre adandó választ nem befolyásolja az, hogy a nemzeti jog értelmében a jogi képviselet a bírósági vagy közigazgatási eljárásban kötelező‑e, vagy sem.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.