A Törvényszék ítélete (harmadik tanács), 2016. június 1‑je.#Mega Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – A MAGNEXT európai uniós szóvédjegy bejelentése – MAGNET 4 korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A megjelölések hasonlósága – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-292/12 RENV. sz. ügy.


A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2014. november 27. # Cantina Broglie 1 Srl kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-154/11. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2011. október 13-i ítélete. # elleni büntetőeljárás Leo Apelt. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landgericht Baden-Baden - Németország. # 91/439/EGK irányelv - Vezetői engedélyek kölcsönös elismerése - A tartózkodási hely szerinti tagállam által kiállított nemzeti vezetői engedély bevonása és egy másik tagállam által a B és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély kiállítása - Az elismerés tartózkodási hely szerinti tagállam általi megtagadása - A D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély kiállításakor a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó érvényes vezetői engedély meglétének szükségessége. # C-224/10. sz. ügy

text:
      C‑224/10. sz. ügy
      Leo Apelt
      elleni
      büntetőeljárás
      (a Landgericht Baden-Baden [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „91/439/EGK irányelv – A vezetői engedélyek kölcsönös elismerése – A tartózkodási hely szerinti tagállam által kiállított nemzeti vezetői engedély bevonása és egy másik tagállam által a B
         és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély kiállítása – Az elismerésnek a tartózkodási hely szerinti tagállam általi megtagadása – A D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély kiállításakor a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó
         érvényes vezetői engedély meglétének szükségessége”

      Az ítélet összefoglalása
      Közlekedés – Közúti közlekedés – Vezetői engedély – 91/439 irányelv – Vezetői engedélyek kölcsönös elismerése – A B kategóriára
            érvényes vezetői engedély ideiglenes felfüggesztése, majd visszavonása az első tagállamban – A B kategóriára érvényes ideiglenes
            felfüggesztés időtartama alatt a második tagállamban kiállított engedély – A tartózkodási helyre vonatkozó feltétel ezen állam
            általi megsértése
      (A 2000/56 irányelvvel módosított 91/439 tanácsi irányelv, 1. cikk, (2) bekezdés, 5. cikk, (1) bekezdés, a) pont, 7. cikk,
            (1) bekezdés, b) pont és 8. cikk, (2) és (4) bekezdés)
      A 2000/56 irányelvvel módosított, a vezetői engedélyekről szóló 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésével, 5. cikke (1) bekezdésének
         a) pontjával, 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjával és 8. cikkének (2) és (4) bekezdésével nem ellentétes, ha valamely fogadó
         tagállam megtagadja egy másik tagállam által kiállított, B és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély
         elismerését, először is abban az esetben, ha az említett vezetői engedély jogosultjának a B kategóriába tartozó járművekre
         vonatkozó vezetői engedélyét a szokásos tartózkodási helyre vonatkozó feltétel megsértésével, valamint azt követően állították
         ki, hogy az első tagállam által kiállított vezetői engedélyét ezen első tagállam rendőrsége bevonta, de a járművezetési jogosultság
         említett első tagállamban való bírósági visszavonását megelőzően, valamint másodszor, abban az esetben, ha az említett vezetői
         engedély jogosultjának a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyét az említett, bíróság általi visszavonást
         követően állították ki, valamint azután, hogy eltelt az abban meghatározott, új vezetői engedély kiállítására vonatkozó tilalmi
         idő.

      A szokásos tartózkodási helyre vonatkozó, a 91/439 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő feltétel megsértése
         ugyanis önmagában elegendő annak igazolására, hogy valamely tagállam megtagadja egy másik tagállam által kiállított vezetői
         engedély elismerését. Ráadásul, amennyiben ezen engedélyt az első tagállamban kiállított vezetői engedély felfüggesztése iránti
         intézkedés érvényességi ideje alatt állították ki, és mind ezen intézkedést, mind a járművezetési jogosultság ezt követő bírósági
         visszavonását a második vezetői engedély kiállításának idején fennálló indokok támasztják alá, ugyanezen irányelv 1. cikkének
         (2) bekezdése és 8. cikkének (2) és (4) bekezdése nem tiltja meg egy tagállamnak, hogy területén megtagadja az ilyen engedély
         szerinti járművezetési jogosultság elismerését.

      Ezenkívül mind a 91/439 irányelv szövegéből, mind annak rendszeréből az következik, hogy a B kategóriába tartozó járművekre
         vonatkozó vezetői engedély előzetes és nélkülözhetetlen alapja a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély
         megszerzésének. Ezért ellentétes volna a közúti közlekedésbiztonságnak az említett irányelv első és negyedik preambulumbekezdésében
         hivatkozott céljával, ha valamely fogadó tagállam nem tagadhatná meg a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó, olyan szabálytalanságot
         mutató vezetői engedély alapján kiadott, a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély elismerését, amely
         igazolja ez utóbbi engedély el nem ismerését.

      (vö. 31., 34., 46–47., 50. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2011. október 13.(*)

      „91/439/EGK irányelv – A vezetői engedélyek kölcsönös elismerése – A tartózkodási hely szerinti tagállam által kiállított nemzeti vezetői engedély bevonása és egy másik tagállam által a B
         és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély kiállítása – Az elismerésnek a tartózkodási hely szerinti tagállam általi megtagadása – A D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély kiállításakor a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó
         érvényes vezetői engedély meglétének szükségessége”

      A C‑224/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Landgericht Baden-Baden (Németország)
         a Bírósághoz 2010. május 10‑én érkezett, 2010. május 6‑i határozatával terjesztett elő a

      Leo Apelt
      ellen folytatott büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, U. Lõhmus, A. Rosas (előadó), A. Ó Caoimh és A. Arabadjiev bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        L. Apelt képviseletében B. Stege Rechtsanwalt,
      –        az Európai Bizottság képviseletében G. Braun, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. június 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2000. szeptember 14‑i 2000/56/EK bizottsági irányelvvel (HL L 237., 45. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 7. fejezet, 5. kötet, 88. o.) módosított, a vezetői engedélyekről szóló, 1991. július 29‑i 91/439/EGK tanácsi
         irányelv (HL L 237., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 317. o.; a továbbiakban: 91/439 irányelv) 1. cikkének,
         5. cikke (1) bekezdése a) pontjának, 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának és 8. cikke (2) és (4) bekezdésének értelmezésére,
         valamint a vezetői engedélyekről szóló, 2006. december 20‑i 2006/126/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 403.,
         18. o.) 11. cikke (4) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a szándékosan elkövetett, vezetői engedély nélküli járművezetés miatt L. Apelt ellen indított büntetőeljárás keretében
         terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A 91/439 irányelv első preambulumbekezdése értelmében:

      „[…] a közös közlekedéspolitika értelmében, a közúti forgalombiztonság javításának és a közlekedés megkönnyítésének elősegítéseként,
         valamint azon személyek mozgásának megkönnyítésére, akik a letelepedési helyüktől eltérő tagállamban tették le a járművezetői
         vizsgát, kívánatos a közösségi minta szerinti nemzeti vezetői engedély kölcsönös elismerése a tagállamok részéről az engedélyek
         cseréjének bárminemű kötelezettsége nélkül”.

      4        A 91/439 irányelv negyedik preambulumbekezdése szerint a közúti közlekedésbiztonság érdekében a vezetői engedély kiállítására
         vonatkozó minimumkövetelményeket rögzíteni kell.

      5        A 91/439 irányelv 1. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege a következő:

      „(1)      A tagállamok ezen irányelv rendelkezéseivel összhangban nemzeti vezetői engedélyt vezetnek be, az I. vagy Ia. mellékletben
         leírt közösségi mintának megfelelően. […]

      (2)      A tagállamok az általuk kiállított vezetői engedélyeket kölcsönösen elismerik.”
      6        Ezen irányelv 3. cikke kimondja:

      „(1)      Az 1. cikkben előírt vezetői engedély az alábbi kategóriákba tartozó járművek vezetésére jogosít fel:
      [...]
      B kategória:
      –        3500 kilogrammot meg nem haladó megengedett legnagyobb össztömegű és a vezetői ülésen kívül legfeljebb nyolc ülőhellyel rendelkező
         gépkocsik; […]

      [...]
      D kategória:
      –        személyek szállítására szolgáló gépkocsik, amelyek a vezetői ülésen kívül nyolcnál több ülőhellyel rendelkeznek; […]
      (2)      Az A, B, B+E, C, C+E, D és D+E kategóriákon belül az alábbi alkategóriákba tartozó járművek vezetésére feljogosító egyedi
         vezetői engedély állítható ki […]”

      7        A 91/439 irányelv 5. cikke (1) bekezdése a) pontjának rendelkezései értelmében:

      „(1)      A vezetői engedélyek kiadását az alábbi feltételekhez kell kötni:
      a)      a C és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyek csak azoknak a személyeknek adhatók ki, akik már jogosultak
         a B kategóriába tartozó járművek vezetésére.”

      8        Ugyanezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Vezetői engedélyt ezenkívül csak azoknak a kérelmezőknek adhatnak ki:
      [...]
      b)      akiknek szokásos tartózkodási helye annak a tagállamnak a területén található, amelyik a vezetői engedélyt kiadja vagy aki
         bizonyítani tudja, hogy tanulmányi céllal ott töltött legalább hat hónapot.”

      9        A 91/439 irányelv 7. cikke (5) bekezdésének megfelelően senki nem rendelkezhet több mint egy vezetői engedéllyel.

      10      Ezen irányelv 8. cikkének (2) bekezdése és (4) bekezdésének első albekezdése ekként rendelkezik:

      „(2)      A büntetőjogi és a rendőrségi jogszabályok területiségére vonatkozó alapelvre is figyelemmel a szokásos tartózkodási hely
         szerinti tagállam a vezetés jogának korlátozására, felfüggesztésére, valamint visszavonására vagy megszüntetésére vonatkozó
         nemzeti rendelkezéseit alkalmazhatja egy másik tagállam által kiállított vezetői engedély jogosultjára, és szükség esetén
         e célból lecserélheti az engedélyt.

      [...]
      (4)      Egy tagállam megtagadhatja egy másik tagállam által olyan személy részére kiállított vezetői engedély érvényességének elismerését,
         akivel szemben az előbbi állam területén a (2) bekezdésben említett egyik intézkedést alkalmazták.”

      11      A 91/439 irányelv II. melléklete I. A. része 1. pontjának második bekezdése értelmében egy adott járműkategóriában engedélyt
         igénylő kérelmező, aki már rendelkezik egy másik kategóriára vonatkozó vezetői engedéllyel, mentesülhet az említett melléklet
         2–4. pontjában foglalt közös rendelkezések alól.

      12      Az említett II. melléklet I. A. részének 2. pontja meghatározza a vizsga valamennyi járműkategóriára vonatkozó tartalmát.
         Az A és A1 kategóriákra vonatkozó különleges rendelkezéseket ezen I. A. rész 3. pontja írja elő, a C, C+E, C1, C1+E, D, D+E,
         D1 és D1+E kategóriákra vonatkozókat pedig az említett I. A. rész 4. pontja.

      13      A 2006/126 irányelv 11. cikkének (1) és (4) bekezdése szerint:

      „(1)      Amennyiben valamely tagállam által kiállított érvényes nemzeti vezetői engedély jogosultja egy másik tagállamba helyezi át
         szokásos tartózkodási helyét, kérheti vezetői engedélyének azzal egyenértékű engedélyre való lecserélését; a cserét végző
         tagállam kötelessége annak ellenőrzése, hogy a benyújtott vezetői engedély ténylegesen mely kategóriára érvényes. […]

      [...]
      (4)      A tagállam megtagadja a vezetői engedély kiállítását azon kérelmezőnek, akinek a vezetői engedélyét egy másik tagállamban
         korlátozták, felfüggesztették vagy visszavonták.

      A tagállam megtagadja egy másik tagállam által olyan személy részére kiállított vezetői engedély érvényességének elismerését,
         akinek a vezetői engedélyét az előbbi állam területén korlátozták, felfüggesztették vagy visszavonták.

      A tagállam szintén megtagadhatja a vezetői engedély kiállítását olyan kérelmező részére, akinek a vezetői engedélyét egy másik
         tagállamban érvénytelenítették.”

       A nemzeti szabályozás
      14      A személyek közúti közlekedésben való részvételének engedélyezéséről szóló 1998. augusztus 18‑i rendelet (a vezetői engedélyről
         szóló rendelet) (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr [Fahrerlaubnis‑Verordnung]) (BGBl. 1998. I.,
         2214. o.) 28. cikke (1) és (4) bekezdésének az alapügy tényállásának megvalósulása idején hatályos változata szerinti szövege
         a következő:

      „(1)      Azon személyek, akik az Európai Unióban vagy az Európai Gazdasági Térségben kiadott érvényes vezetői engedéllyel rendelkeznek,
         és szokásos tartózkodási helyük […] Németországban van, jogosultak – a (2)–(4) bekezdésben foglalt korlátozásokra is figyelemmel –
         a vezetői engedélyükben feltüntetett jogosultság keretein belül belföldön gépjárművet vezetni. […]

      (4)      Az (1) bekezdés szerinti jogosultság nem vonatkozik az Európai Unióban vagy az EGT‑ben kiadott vezetői engedély azon jogosultjaira,
      [...]
      3.      akiknek a vezetői engedélyét Németországban bíróság ideiglenesen vagy jogerősen, vagy közigazgatási hatóság azonnal végrehajthatóan
         vagy jogerősen visszavonta […]”

      15      A közúti közlekedésről szóló törvénynek (Straßenverkehrsgesetz) a tényállás megvalósulása idején hatályos változata 21. §‑a
         (1) bekezdésének 1. pontja (BGBl. 2006 I, 1958. o., a továbbiakban: StVG) az alábbiakat írja elő:

      „(1)      Egy évig terjedő szabadságvesztéssel vagy pénzbírsággal büntetendő az a személy, aki
      1)      járművet a megkövetelt vezetői engedély nélkül vezet, vagy a büntető törvénykönyv 44. §‑a vagy e törvény 25. §‑a értelmében
         járművezetéstől eltiltás hatálya alatt áll […].”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      16      L. Apelt német állampolgár részére a verdeni (Németország) illetékes kerületi hatóságok 1998. december 14‑én az 1a, 1b, 3,
         4 és 5 kategóriára érvényes vezetői engedélyt állítottak ki.

      17      2006. január 23‑án Németországban egy közúti ellenőrzés során a német hatóságok megállapították, hogy L. Apelt alkoholos állapotban
         vezetett. Másnap vezetői engedélyét a német rendőrség bevonta („polizeiliche Verwahrung”).

      18      Az Amtsgericht Osterholz-Scharmbeck 2006. május 31‑én L. Apeltet ittas járművezetés miatt pénzbírság megfizetésére kötelezte.
         Járművezetői engedélyét visszavonták, járművezetési jogosultságát megvonták, és megtiltották számára új vezetői engedély kiállításának
         kérelmezését, mely tilalom 2006. november 29‑én járt le.

      19      2006. március 1‑jén, tehát a német hatóságok által L. Apelt részére kiállított járművezetői engedély bíróság általi visszavonása
         előtt, de azt követően, hogy a német rendőrség bevonta ezen engedélyt, L. Apelt az illetékes cseh hatóságoktól B kategóriába
         tartozó járművekre vonatkozó járművezetési jogosultságot kapott, amely alapján ugyanaznap kiállították részére a vezetői engedélyt.
         Az ebben az engedélyben szereplő tartózkodási hely Németországban van.

      20      2007. április 30‑án, tehát az új vezetői engedély kérelmezésére vonatkozóan az Amtsgericht Osterholz-Scharmbeck által vele
         szemben előírt tilalmi idő eltelte után L. Apelt a cseh hatóságoktól a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó járművezetési
         jogosultságot kapott. Ennek alapján ugyanazon a napon kiállították számára a vezetői engedélyt, amelyen cseh köztársasági
         tartózkodási hely, valamint a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély kiállítási dátuma, azaz 2006. március
         1‑je szerepel.

      21      2009. július 11‑én L. Apeltet Achern városban (Németország) tetten érték buszvezetés közben. Az ügyészség az Amtsgericht Achernnél
         L. Apelt szándékosan elkövetett, vezetői engedély nélküli járművezetés miatti elítélését indítványozta. Az Amstgericht Achern
         azzal az indokolással utasította el ezt az indítványt, hogy az L. Apeltnek a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozóan
         a cseh hatóságok által, a tilalmi időt követően kiállított vezetői engedélye Németországban is érvényes.

      22      Az ügyészség e végzés ellen fellebbezést nyújtott be a Landgericht Baden-Baden előtt, arra hivatkozva, hogy a Németországban
         érvénytelen, B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély nélkülözhetetlen része a D kategóriába tartozó járművekre
         vonatkozó vezetői engedélynek.

      23      E körülmények között a Landgericht Baden-Baden az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket
         terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Megtagadhatja‑e valamely tagállam egy másik tagállam által kiállított, B és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői
         engedély érvényességének elismerését különösen a D kategória vonatkozásában – tekintettel a 91/439[…] irányelv 5. cikke (1) bekezdésének
         a) pontjára, amelynek értelmében a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély csak azoknak a személyeknek
         adható ki, akik már jogosultak a B kategóriájú járművek vezetésére – ugyanezen irányelv 1. cikkével, valamint 8. cikkének
         (2) és (4) bekezdésével összhangban akkor, ha az engedély jogosultjának a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői
         engedélyét még azt megelőzően adták ki, hogy az első tagállamban bírósági eljárásban visszavonták a vezetői engedélyt, a D
         kategóriára vonatkozót azonban már a bírósági visszavonást követően, valamint azután, hogy eltelt az abban meghatározott,
         az új vezetői engedély kiállítására vonatkozó tilalmi idő?

      2)      Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
      Megtagadhatja‑e az első tagállam a hivatkozott vezetői engedély elismerését – különösen a D kategória vonatkozásában – a 2006/126[…]
         irányelv 11. cikkének (4) bekezdése alapján, amelynek értelmében a tagállam megtagadja egy másik tagállam által olyan személy
         részére kiállított vezetői engedély érvényességének elismerését, akinek a vezetői engedélyét az előbbi tagállam területén
         visszavonták, ha a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyt 2006. március 1‑jén adták ki, míg a D kategóriára
         vonatkozót 2007. április 30‑án, és a vezetői engedélyt ez utóbbi napon állították ki?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      24      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy megtagadhatja‑e valamely tagállam egy másik tagállam
         által kiállított, B és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély érvényességének elismerését különösen a
         D kategória vonatkozásában – tekintettel a 91/439 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjára, amelynek értelmében a D
         kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély csak azoknak a személyeknek adható ki, akik már jogosultak a B kategóriájú
         járművek vezetésére – ezen irányelv 1. cikkével, valamint 8. cikkének (2) és (4) bekezdésével összhangban akkor, ha az engedély
         jogosultjának a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyét még azt megelőzően adták ki, hogy az első tagállamban
         bírósági eljárásban visszavonták a vezetői engedélyt, a D kategóriára vonatkozót azonban már a bírósági visszavonást követően,
         valamint azután, hogy eltelt az abban meghatározott, az új vezetői engedély kiállítására vonatkozó tilalmi idő.

      25      Hozzá kell tenni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság úgy pontosít, hogy bár a cseh hatóságok azt megelőzően állították ki
         L. Apelt számára a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyt, hogy annak járművezetési jogosultságát Németországban
         a bíróság visszavonta, ezen engedély kiállítása német vezetői engedélyének a német rendőrség általi bevonását követően történt,
         valamint hogy mind ez utóbbi intézkedést, mind a bíróság általi visszavonást a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó
         vezetői engedély cseh hatóságok általi kiállításának idején fennálló okok igazolták. A kérdést előterjesztő bíróság utal továbbá
         azon tényre, hogy ez utóbbi vezetői engedély szerint L. Apelt tartózkodási helye Németországban van.

      26      Márpedig a 91/439 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vezetői engedély többek között csak olyan kérelmezőnek
         adható ki, aki szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik annak a tagállamnak a területén, amelyik a vezetői engedélyt kiadja,
         vagy aki bizonyítani tudja, hogy tanulmányi céllal ott töltött legalább hat hónapot.

      27      Következésképpen annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság részére hasznos választ lehessen adni, az előterjesztett
         kérdést úgy kell érteni, hogy az lényegében arra irányul, ellentétes‑e a 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésével, 5. cikke
         (1) bekezdésének a) pontjával, 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjával és 8. cikkének (2) és (4) bekezdésével, ha valamely
         fogadó tagállam megtagadja egy másik tagállam által kiállított, B és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély
         elismerését először is abban az esetben, ha az említett vezetői engedély jogosultjának a B kategóriába tartozó járművekre
         vonatkozó vezetői engedélyét a szokásos tartózkodási helyre vonatkozó feltétel megsértésével, valamint azt követően állították
         ki, hogy az első tagállam által kiállított vezetői engedélyét ezen első tagállam rendőrsége bevonta, de a járművezetési jogosultság
         említett első tagállamban való bírósági visszavonását megelőzően, valamint, másodszor, abban az esetben, ha az említett vezetői
         engedély jogosultjának a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyét az említett, bíróság általi visszavonást
         követően állították ki, valamint azután, hogy eltelt az abban meghatározott, új vezetői engedély kiállítására vonatkozó tilalmi
         idő.

      28      A következetes ítélkezési gyakorlat szerint a 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése a tagállamok által kiállított vezetői
         engedélyek minden külön formai követelmény nélküli kölcsönös elismerését írja elő. E rendelkezés egyértelmű és pontos kötelezettséget
         ró ez utóbbiakra, amely nem biztosít mérlegelési mozgásteret a teljesítése érdekében hozott intézkedések terén (a C‑184/10. sz.
         Grasser‑ügyben 2011. május 19‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 19. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlat).

      29      A kiállító tagállam feladata annak vizsgálata, hogy teljesülnek‑e az uniós jogszabályok által, többek között a szokásos tartózkodási
         helyre és a vezetésre való alkalmasságra vonatkozóan az említett irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében előírt minimumkövetelmények,
         és következésképpen igazolt‑e a vezetői engedély kiadása (a fent hivatkozott Grasser‑ügyben hozott ítélet 20. pontja és az
         ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      30      Ezért, ha valamely tagállam hatóságai a 91/439 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően kiállítottak egy vezetői engedélyt,
         a többi tagállamnak nincs joga azt vizsgálni, hogy az engedély megadása az ezen irányelv által előírt követelményeknek megfelelően
         történt‑e. Azt ugyanis, hogy valaki valamely tagállam által kiállított vezetői engedéllyel rendelkezik, annak bizonyítékaként
         kell tekinteni, hogy ennek az engedélynek a jogosultja ez utóbbi kiállításának napján megfelelt az említett követelményeknek
         (a fent hivatkozott Grasser‑ügyben hozott ítélet 21. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      31      A C‑1/07. sz. Weber‑ügyben 2008. november 20‑án hozott ítéletből (EBHT 2008., I‑8571. o.) azonban az következik, hogy a 91/439
         irányelv 1. cikkének (2) bekezdése és 8. cikkének (2) és (4) bekezdése nem tiltja meg egy tagállamnak, hogy területén megtagadja
         a valamely másik tagállamban kiállított vezetői engedély szerinti járművezetési jogosultság elismerését, ha annak jogosultjától
         az első tagállamban visszavonták a vezetői engedélyt, még akkor sem, ha ezen visszavonás tárgyában az említett engedély kiállítását
         követően hoztak határozatot, amennyiben ez utóbbi engedélyt az első tagállamban kiállított vezetői engedély felfüggesztése
         iránti intézkedés érvényességi ideje alatt állították ki, és mind e felfüggesztést, mind az említett visszavonást a második
         vezetői engedély kiállításának idején fennálló indokok támasztják alá.

      32      Az alapügyben a járművezetési jogosultság bíróság általi visszavonásáról azt követően hoztak határozatot, hogy a cseh hatóságok
         kiállították L. Apelt részére a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyt. E vezetői engedélyt azonban
         annak ellenére állították ki, hogy az L. Apelt részére Németországban kiállított vezetői engedélyt a német rendőrség bevonta.

      33      Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, az említett bevonás a 91/439 irányelv 8. cikkének (2) és (4) bekezdése
         szerinti felfüggesztésnek tekinthető. Az említett irányelvvel tehát nem ellentétes az, ha a német hatóságok Németország területén
         megtagadják az L. Apelt részére a cseh hatóságok által a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozóan kiállított vezetői engedély
         elismerését, tekintve hogy mind a német rendőrség általi bevonást, mind a bíróság általi visszavonást e vezetői engedély kiállításának
         idején fennálló indokok igazolták.

      34      Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik, hogy az említett vezetői
         engedélyben szereplő tartózkodási hely Németországban van. Márpedig a szokásos tartózkodási helyre vonatkozó, a 91/439 irányelv
         7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő feltétel megsértése önmagában elegendő annak igazolására, hogy valamely tagállam
         megtagadja egy másik tagállam által kiállított vezetői engedély elismerését.

      35      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis a 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésével, 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjával, valamint 8. cikkének (2) és (4) bekezdésével nem ellentétes, ha valamely fogadó tagállam megtagadja egy másik
         tagállam által kiállított vezetői engedélynek a saját területén való elismerését, amennyiben az ezen engedélyben feltüntetett
         adatok alapján megállapítást nyer, hogy a szokásos tartózkodási helyre vonatkozó, ezen irányelv 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjában szereplő feltételt megsértették (a fent hivatkozott Grasser‑ügyben hozott ítélet 33. pontja).

      36      Következésképpen a német hatóságok jogosultak voltak egy olyan vezetői engedély elismerésének megtagadására, mint amelyet
         L. Apelt részére a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozóan a cseh hatóságok állítottak ki.

      37      Azzal kapcsolatban, hogy valamely tagállam megtagadhatja‑e egy olyan vezetői engedély elismerését, mint amelyet L. Apelt részére
         a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozóan a cseh hatóságok állítottak ki, emlékeztetni kell arra, hogy a 91/439 irányelv
         5. cikke (1) bekezdésének a) pontjából következően a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyek csak azoknak
         a személyeknek adhatók ki, akik már jogosultak a B kategóriába tartozó járművek vezetésére.

      38      A Bizottság arra hivatkozik, hogy mivel a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély megszerzésének követelményei
         szigorúbbak, mint a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyé, és mivel a D kategóriába tartozó járművekre
         vonatkozó vezetői engedélyt az új vezetői engedély kérelmezésére vonatkozó tilalmi idő letelte után állították ki L. Apelt
         számára, a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély megszerzésének dátuma, amely az említett, D kategóriába
         tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyben szerepel, nem érintheti a vezetői engedélyek kölcsönös elismerésének a 91/439
         irányelv által előírt kötelezettségét.

      39      Ennek az érvelésnek nem lehet helyt adni.

      40      Ugyanis a 91/439 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének megfelelően annak 1. cikke szerint kiállított vezetői engedély különböző
         kategóriákba tartozó járművek vezetésére jogosít fel. Az említett irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével összhangban e kategóriákon
         belül különböző alkategóriákba tartozó járművek vezetésére feljogosító egyedi vezetői engedély állítható ki.

      41      E tekintetben a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély a 3500 kilogrammot meg nem haladó megengedett
         legnagyobb össztömegű és a vezetői ülésen kívül legfeljebb nyolc ülőhellyel rendelkező gépkocsik vezetésére jogosít fel. A
         D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély ellenben személyek szállítására szolgáló olyan gépkocsik vezetésére
         jogosít fel, amelyek a vezetői ülésen kívül nyolcnál több ülőhellyel rendelkeznek.

      42      Amint arra a főtanácsnok indítványának 33. pontjában rámutatott, ez a kategóriákra és alkategóriákra történő felosztás teszi
         lehetővé azon minimumkövetelmények kiigazítását, amelyek alapján a vezetői engedélyt ki kell állítani.

      43      Pontosabban, a 91/439 irányelv, a II. és III. mellékletében, a vezetői engedélyek valamennyi kategóriájára vonatkozó közös
         szabályokat ír elő. Valamennyi vezetői engedély kiállítása e közös szabályokba tartozó minimumkövetelmények teljesítéséhez
         van kötve. Például, amint arra a főtanácsnok az indítvány 37. pontjában rámutat, a jármű felett kellő uralmat kell tudni gyakorolni
         annak érdekében, hogy az ne idézzen elő veszélyhelyzetet, továbbá megfelelően kell tudni reagálni ilyen helyzetben, illetve
         ismerni kell a járművek közötti biztonságos távolságot, a féktávolságot és az érintett jármű biztonságos úttartását.

      44      E minimumkövetelmények teljesítésén túl minden kategória, többek között a D kategória esetében külön vizsgát kell tenni.

      45      E tekintetben megjegyzendő, hogy a 91/439 irányelv II. melléklete I. A. része 1. pontjának második bekezdése értelmében egy
         adott járműkategóriában engedélyt igénylő kérelmező, aki már rendelkezik egy másik kategóriára vonatkozó vezetői engedéllyel,
         mentesülhet a többek között a közúti közlekedésre vonatkozó jogszabályok ismeretére vonatkozó vizsga teljesítése alól.

      46      Így tehát mind a 91/439 irányelv szövegéből, mind annak rendszeréből az következik, hogy a B kategóriába tartozó járművekre
         vonatkozó vezetői engedély előzetes és nélkülözhetetlen alapja a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély
         megszerzésének.

      47      Ezért ellentétes volna a közúti közlekedésbiztonságnak a 91/439 irányelv első és negyedik preambulumbekezdésében hivatkozott
         céljával, ha valamely fogadó tagállam nem tagadhatná meg a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó, olyan szabálytalanságot
         mutató vezetői engedély alapján kiadott, a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély elismerését, amely
         igazolja ez utóbbi engedély el nem ismerését.

      48      Következésképpen meg kell állapítani, hogy ha egy tagállam a 91/439 irányelv alapján megtagadhatja egy másik tagállam hatóságai
         által kiállított, a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély érvényességének elismerését, ahhoz is joga
         van, hogy ne ismerje el egy olyan, a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély érvényességét, amelyet a
         B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó említett vezetői engedély alapján állítottak ki.

      49      Tekintettel arra, hogy a cseh hatóságok által L. Apelt részére a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozóan kiállított vezetői
         engedély olyan szabálytalanságokat mutat, amelyek igazolják az elismerésének megtagadását, nem ellentétes a 91/439 irányelv
         1. cikkének (2) bekezdésével, 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjával, 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjával és 8. cikkének
         (2) és (4) bekezdésével az, ha a német hatóságok azon vezetői engedély elismerését is megtagadják, amelyet a cseh hatóságok
         a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozóan L. Apelt részére annak B kategóriájú vezetői engedélye alapján állítottak ki.

      50      A fentiek alapján az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésével, 5. cikke
         (1) bekezdésének a) pontjával, 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjával és 8. cikkének (2) és (4) bekezdésével nem ellentétes,
         ha valamely fogadó tagállam megtagadja egy másik tagállam által kiállított, B és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó
         vezetői engedély elismerését, először is abban az esetben, ha az említett vezetői engedély jogosultjának a B kategóriába tartozó
         járművekre vonatkozó vezetői engedélyét a szokásos tartózkodási helyre vonatkozó feltétel megsértésével, valamint azt követően
         állították ki, hogy az első tagállam által kiállított vezetői engedélyét ezen első tagállam rendőrsége bevonta, de a járművezetési
         jogosultság említett első tagállamban való bírósági visszavonását megelőzően, valamint másodszor, abban az esetben, ha az
         említett vezetői engedély jogosultjának a D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyét az említett, bíróság
         általi visszavonást követően állították ki, valamint azután, hogy eltelt az abban meghatározott, új vezetői engedély kiállítására
         vonatkozó tilalmi idő.

       A második kérdésről
      51      Mivel az alapjogvita alapját képező tényállás a 2006‑os és a 2007‑es évben következett be, tehát a 2006/126 irányelv 11. cikke
         (4) bekezdésének hatálybalépése előtt, a második kérdésre nem szükséges válaszolni.

       A költségekről
      52      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      A 2000. szeptember 14‑i 2000/56/EK bizottsági irányelvvel módosított, a vezetői engedélyekről szóló, 1991. július 29‑i 91/439/EGK
            tanácsi irányelv 1. cikkének (2) bekezdésével, 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjával, 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjával
            és 8. cikkének (2) és (4) bekezdésével nem ellentétes, ha valamely fogadó tagállam megtagadja egy másik tagállam által kiállított,
            B és D kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedély elismerését, először is abban az esetben, ha az említett
            vezetői engedély jogosultjának a B kategóriába tartozó járművekre vonatkozó vezetői engedélyét a szokásos tartózkodási helyre
            vonatkozó feltétel megsértésével, valamint azt követően állították ki, hogy az első tagállam által kiállított vezetői engedélyét
            ezen első tagállam rendőrsége bevonta, de a járművezetési jogosultság említett első tagállamban való bírósági visszavonását
            megelőzően, valamint másodszor, abban az esetben, ha az említett vezetői engedély jogosultjának a D kategóriába tartozó járművekre
            vonatkozó vezetői engedélyét az említett, bíróság általi visszavonást követően állították ki, valamint azután, hogy eltelt
            az abban meghatározott, új vezetői engedély kiállítására vonatkozó tilalmi idő.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2016. szeptember 20.#Ledra Advertising Ltd és társai kontra Európai Bizottság és Európai Központi Bank.#Fellebbezés – A Ciprusi Köztársaság stabilitását célzó támogatási program – A konkrét gazdaságpolitikai feltételekről szóló, a Ciprusi Köztársaság és az Európai Stabilitási Mechanizmus között 2013. április 26‑án kötött egyetértési megállapodás – Az Európai Bizottság és az Európai Központi Bank feladatai – Az Európai Unió szerződésen kívüli felelőssége – Az EUMSZ 340. cikk második bekezdése – Feltételek – Ezen egyetértési megállapodás uniós joggal való összeegyeztethetőségének biztosítására vonatkozó kötelezettség.#C-8/15 P–C-10/15. P. sz. egyesített ügyek.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2016. szeptember 20. (
            *1
         )
      [A 2017. december 20‑i végzéssel kijavított szöveg]
      „Fellebbezés – A Ciprusi Köztársaság stabilitását célzó támogatási program – A konkrét gazdaságpolitikai feltételekről szóló, a Ciprusi Köztársaság és az Európai Stabilitási Mechanizmus között 2013. április 26‑án kötött egyetértési megállapodás – Az Európai Bizottság és az Európai Központi Bank feladatai – Az Európai Unió szerződésen kívüli felelőssége – Az EUMSZ 340. cikk második bekezdése – Feltételek – Ezen egyetértési megállapodás uniós joggal való összeegyeztethetőségének biztosítására vonatkozó kötelezettség”
      A C‑8/15. P–C‑10/15. P. sz. egyesített ügyekben,
      a Ledra Advertising Ltd (székhelye: Nicosia [Ciprus]) (C‑8/15 P),

         Andreas Eleftheriou (lakóhelye: Limassol [Ciprus]) (C‑9/15 P),

         Eleni Eleftheriou (lakóhelye: Limassol) (C‑9/15 P),

         Lilia Papachristofi (lakóhelye: Limassol) (C‑9/15 P),

         Christos Theophilou (lakóhelye: Nicosia) (C‑10/15 P),

         Eleni Theophilou (lakóhelye: Nicosia) (C‑10/15 P)
      (képviselik őket: A. Paschalides dikigoros, A. Paschadlidou barrister és A. Riza QC, C. Paschalides solicitor megbízásából)
      fellebbezőknek,
      az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2015. január 9‑én benyújtott három fellebbezése tárgyában,
      a többi fél az eljárásban:
      az Európai Bizottság (képviselik: J.‑P. Keppenne és M. Konstantinidis, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      [A 2017. december 20‑i végzéssel kijavítva] az Európai Központi Bank (EKB) (képviselik: Várhelyi G., K. Laurinavičius és O. Heinz, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: H.‑G. Kamann Rechtsanwalt)
      alperesek az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: K. Lenaerts elnök, A. Tizzano elnökhelyettes, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev (előadó) és D. Šváby tanácselnökök, A. Rosas, Juhász E., M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, M. Vilaras és E. Regan bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. február 2‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2016. április 21‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               A C‑8/15. P. sz. ügyben a Ledra Advertising Ltd, a C‑9/15. P. sz. ügyben Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou és Lilia Papachristofi, valamint a C‑10/15. P. sz. ügyben Christos Theophilou és Eleni Theophilou az Európai Unió Törvényszéke 2014. november 10‑iLedra Advertising kontra Bizottság és EKB végzésének (T‑289/13, EU:T:2014:981), 2014. november 10‑iEleftheriou és Papachristofi kontra Bizottság és EKB végzésének (T‑291/13, nem tették közzé, EU:T:2014:978), illetve 2014. november 10‑iTheophilou kontra Bizottság és EKB végzésének (T‑293/13, nem tették közzé, EU:T:2014:979) (a továbbiakban: megtámadott végzések) hatályon kívül helyezését kérik, amely végzésekben a Törvényszék részben elfogadhatatlannak, részben pedig megalapozatlannak nyilvánította az elsősorban a konkrét gazdaságpolitikai feltételekről szóló, a Ciprusi Köztársaság és az Európai Stabilitási Mechanizmus (ESM) között 2013. április 26‑án kötött egyetértési megállapodás (a továbbiakban: 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás) 1.23–1.27. pontjának megsemmisítése iránti, másodsorban pedig a fellebbezők által hivatkozott, az említett pontok ezen egyetértési megállapodásba való beillesztéséből és az Európai Bizottság felügyeleti kötelezettségének megsértéséből eredő kár megtérítése iránti kereseteiket.

         Jogi háttér

         Az ESM‑Szerződés

               2

               2012. február 2‑án Brüsszelben (Belgium) a Belga Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság, az Észt Köztársaság, Írország, a Görög Köztársaság, a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság, az Olasz Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Luxemburgi Nagyhercegség, Málta, a Holland Királyság, az Osztrák Köztársaság, a Portugál Köztársaság, a Szlovén Köztársaság, a Szlovák Köztársaság és a Finn Köztársaság megkötötte az európai stabilitási mechanizmus létrehozásáról szóló szerződést (a továbbiakban: ESM‑Szerződés). E Szerződés 2012. szeptember 27‑én lépett hatályba.

               3

               Az ESM‑Szerződés (1) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
               „Az Európai Tanács 2010. december 17‑én megállapodott, hogy az euróövezet tagállamainak állandó stabilitási mechanizmust kell létrehozniuk. Az Európai Stabilitási Mechanizmus (ESM) fogja betölteni az Európai Pénzügyi Stabilitási Eszköz (EFSF) és az Európai Pénzügyi Stabilizációs Mechanizmus (EFSM) jelenlegi szerepét, szükség esetén pénzügyi segítséget nyújtva az euróövezet tagállamainak.” [nem hivatalos fordítás]

               4

               Az említett Szerződés 1. és 2. cikke, valamint 32. cikkének (2) bekezdése értelmében a Szerződő Felek, nevezetesen azok a tagállamok, amelyek pénzneme az euró, nemzetközi pénzügyi intézményt hoznak létre maguk között, a jogi személyiséggel rendelkező ESM‑t.

               5

               Az ESM‑Szerződés 4. cikkének (1) és (3) bekezdése, valamint (4) bekezdésének első albekezdése a következőket állapítja meg:
               „(1)   Az ESM Kormányzótanáccsal és Igazgatótanáccsal, valamint főigazgatóval és a szükségesnek tartott személyi állománnyal rendelkezik.
               […]
               (3)   A közös megegyezéssel hozott döntést a szavazásban részt vevő tagoknak egyhangúlag kell meghozniuk. A tartózkodás nem akadálya a közös megegyezéssel történő döntéshozatalnak.
               (4)   Eltérve a (3) bekezdéstől, sürgős szavazási eljárásra kerül sor akkor, ha a Bizottság és az [Európai Központi Bank (EKB)] egyaránt úgy gondolja, hogy pénzügyi támogatás nyújtására vagy végrehajtására vonatkozó, a 13–18. cikkben meghatározott döntés sürgős meghozatalának elmaradása az euróövezet gazdasági és pénzügyi stabilitását veszélyeztetné. […]” [nem hivatalos fordítás]

               6

               Az ESM‑Szerződés 5. cikkének (3) bekezdése szerint „[a]z Európai Bizottság gazdasági ügyekért és monetáris politikáért felelős tagja, és az [Európai Központi Bank] elnöke, valamint az eurócsoport elnöke (ha ő maga nem az elnök vagy nem kormányzótanácsi tag), megfigyelőként részt vehetnek [az ESM] Kormányzótanácsának ülésein”. [nem hivatalos fordítás]

               7

               Az ESM‑Szerződés 6. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy „[a]z Európai Bizottság gazdasági ügyekért és monetáris politikáért felelős tagja, és az EKB elnöke egy‑egy megfigyelőt jelölhet [az ESM Igazgatótanácsába]” [nem hivatalos fordítás].

               8

               Az ESM‑Szerződés 12. cikke meghatározza a stabilitási támogatásra vonatkozó elveket, és (1) bekezdésében az alábbiakat állapítja meg:
               „Amennyiben az egész euróövezet és tagállamai pénzügyi stabilitásának megőrzéséhez feltétlenül szükséges, az ESM valamely ESM‑tagnak a választott pénzügyi segítségnyújtási eszköznek megfelelő szigorú feltételrendszerhez kötött stabilitási támogatást nyújthat. E feltételrendszer többek között makrogazdasági kiigazítási programból vagy az előre meghatározott támogathatósági feltételek további teljesítésére vonatkozó kötelezettségből állhat.” [nem hivatalos fordítás]

               9

               Az ESM valamely tagjának való stabilitási támogatás nyújtására vonatkozó eljárást az ESM‑Szerződés 13. cikke a következőképpen ismerteti:
               „(1)   Az ESM valamely tagja stabilitási támogatás iránti kérelmet terjeszthet a Kormányzótanács elnöke elé. E kérelem megjelöli a célzott pénzügyi segítségnyújtási eszközt vagy eszközöket. E kérelem kézhezvételekor a Kormányzótanács elnöke felkéri az Európai Bizottságot, hogy az EKB‑val együttműködésben:

                        a)

                        vizsgálja meg, vajon az euróövezet egészének vagy tagállamainak pénzügyi stabilitását fenyegeti‑e veszély, kivéve ha az EKB a 18. cikk (2) bekezdése alapján már végzett elemzést;

                        b)

                        vizsgálja meg az államadósság fenntarthatóságát. Amennyiben az hasznos és lehetséges, indokolt e vizsgálatot a [Nemzetközi Valutaalappal (IMF)] együttműködve elvégezni;

                        c)

                        vizsgálja meg az érintett ESM‑tag lehetséges és tényleges finanszírozási szükségleteit.

                  (2)   Az ESM‑tag kérelme és az (1) bekezdésben említett vizsgálat alapján a Kormányzótanács dönthet főszabály szerint az érintett ESM‑tagnak stabilitási támogatás pénzügyi segítségnyújtási eszköz formájában történő odaítéléséről.
               (3)   Ha a (2) bekezdés alapján határozatot hoz, a Kormányzótanács megbízza az Európai Bizottságot, hogy – az EKB‑val együttműködésben, és amennyiben lehetséges, az IMF‑fel közösen – egyetértési megállapodásról szóló tárgyalásokat folytasson az érintett ESM‑taggal, amely megállapodás pontosan meghatározza a pénzügyi segítségnyújtási eszközhöz kapcsolódó feltételrendszert. Az egyetértési megállapodás figyelembe veszi a kezelendő hiányosságok súlyosságát és a választott pénzügyi segítségnyújtási eszközt. Ezzel párhuzamosan az ESM főigazgatója javaslatot készít a pénzügyi segítségnyújtási eszközről szóló, a támogatás részleteit és pénzügyi feltételeit, valamint a választott eszközöket tartalmazó megállapodásra vonatkozóan, amely megállapodást a Kormányzótanács hagyja jóvá.
               Az egyetértési megállapodásnak teljes mértékben összhangban kell lennie az [EUM‑Szerződésben] szereplő, a gazdaságpolitikák összehangolására vonatkozó intézkedésekkel, különösen az Európai Unió minden jogi aktusával, ideértve az érintett ESM‑tagnak címzett minden véleményt, figyelmeztetést, ajánlást vagy határozatot.
               (4)   Az Európai Bizottság aláírja az egyetértési megállapodást az ESM nevében, amennyiben az megfelel a (3) bekezdésben megállapított feltételeknek, és azt a Kormányzótanács jóváhagyta.
               (5)   Az Igazgatótanács jóváhagyja a pénzügyi segítségnyújtási eszközről szóló megállapodást, amely tartalmazza a nyújtandó stabilitási támogatás pénzügyi részleteit, valamint adott esetben a támogatás első részlete folyósításának módozatait.
               […]
               (7)   Az Európai Bizottság feladata – az EKB‑val együttműködésben és amennyiben lehetséges, az IMF‑fel közösen – a pénzügyi segítségnyújtási eszközhöz kapcsolódó feltételek betartásának ellenőrzése.” [nem hivatalos fordítás]

         A 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás

               10

               A 2013. április 26‑i egyetértési megállapodásnak „A Cyprus Popular Bank és a Bank of Cyprus szerkezetátalakítása és szanálása” cím alá tartozó 1.23–1.27 pontjai (a továbbiakban: vitatott pontok) az alábbiak szerint rendelkeznek:

                        „1.23.

                        A már említett pénzügyi és könyv szerinti értékvizsgálat alapján megállapításra került, hogy Ciprus két legnagyobb bankja fizetésképtelenné vált. E helyzet kezelése érdekében a kormány egy nagyszabású szanálási és szerkezetátalakítási tervet hajtott végre. A verseny megőrzése mellett a jövőbeli egyensúlytalanságok felhalmozódásának elkerülése és az ágazat életképességének helyreállítása érdekében az adóalanyok pénzét fel nem használó, négy részből álló stratégiát fogadtak el.

                        1.24.

                        Először is a Görögországhoz kapcsolódó valamennyi eszköz (ideértve a tengeri közlekedés területén fennálló kölcsönöket is) és kötelezettség, amelyet a legrosszabb esetben 16,4, illetve 15 milliárd euróra becsülnek, átruházásra került. A görög eszközöket és kötelezettségeket a Piraeus Bank szerezte meg, amelynek szerkezetátalakítását a görög hatóságok fogják biztosítani. Az átruházást egy 2013. március 26‑án aláírt megállapodás alapján hajtották végre. Az eszközök könyv szerinti értéke 19,2 milliárd eurót tett ki, és ezen átruházás lehetővé tette a Görögország és Ciprus közötti kölcsönös kötelezettség jelentős csökkentését.

                        1.25.

                        Ami a [Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd, a továbbiakban: Cyprus Popular Bank] egyesült királysági fiókját illeti, minden betétet áthelyeztek [a Trapeza Kyprou Dimosia Etaira Ltd (a továbbiakban: Bank of Cyprus)] brit leányvállalatához. A kapcsolódó eszközöket a Bank of Cyprusban vonták össze.

                        1.26.

                        Másodszor a Bank of Cyprus valós értékükön átveszi – vételi és beolvasztási eljárás révén – a Cyprus Popular Bank ciprusi eszközeit, valamint névértéken a biztosított betéteit és sürgősségi likviditási támogatáshoz való hozzáférését. A Cyprus Popular Bank nem biztosított betéteit a régi szervezet keretében tartják fenn. Az a cél, hogy az átruházott eszközök értéke meghaladja az átruházott kötelezettségek értékét, úgy, hogy a különbség feleljen meg a Bank of Cyprus Cyprus Popular Bank által történő, az átruházott kockázattal súlyozott eszközök 9%‑ának megfelelő feltőkésítésének. A Bank of Cyprus olyan feltőkésítés tárgyát képezi, hogy a program végére elérje – a stresszteszt legrosszabb esetében – a 9%‑os minimális tulajdoni részesedéshányadot, ami hozzájárul majd a bizalom visszaállításához és a finanszírozási feltételek normalizálásához. A Bank of Cyprusban lévő nem biztosított betétek 37,5%‑ának A kategóriájú, teljes szavazati jogot és osztalékhoz való jogot biztosító részvényekké történő átalakítása biztosítja a tőkekövetelmény legnagyobb részét, a Cyprus Popular Bank régi szervezetéből jövő további sajáttőke‑hozzájárulással. A Bank of Cyprusnál maradó nem biztosított betétek egy részét átmenetileg befagyasztják.

                        1.27.

                        Harmadszor a tőkésítés céljai elérésének biztosítása érdekében a Bank of Cyprus és a Cyprus Popular Bank eszközeinek független részletesebb és új értékelését 2013. június végéig elvégzik a bankszanálás keretkövetelményeinek megfelelően. E célból a független értékelés feladatmeghatározását legkésőbb 2013. április közepéig kialakítják az Európai Bizottsággal, az EKB‑val és az IMF‑fel konzultálva. Ezen értékelést követően, ha szükséges, sor kerül a nem biztosított betétek A kategóriájú részvényekké történő átalakítására, annak biztosítása érdekében, hogy a válságfeltételek esetére fennálló 9%‑os minimális sajáttőkeszintre irányuló cél elérhető legyen a program végére. Ha e célra figyelemmel fel kell tőkésíteni a Bank of Cyprust, részvényfelvásárlásra kerül majd sor annak érdekében, hogy a feltőkésítésnek megfelelő összeget visszatérítsék a betéteseknek.” [nem hivatalos fordítás]

         A nemzeti jog

               11

               A 2013. március 22‑i O peri exiyiansis pistotikon kai allon idrimaton nomos (a hitelintézetek és más intézmények átszervezéséről szóló törvény, EE, I(I) melléklet, 4379. szám, 2013.3.22., a továbbiakban: 2013. március 22‑i törvény) 3. pontjának (1) bekezdése és 5. pontjának (1) bekezdése alapján a Kentriki Trapeza tis Kyprout (Ciprusi Központi Bank, a továbbiakban: CKB) – az Ypourgeio Oikonomikonnal (pénzügyminisztérium) együttesen – bízták meg az említett törvényben szereplő intézmények átszervezésével. E célból egyrészt a 2013. március 22‑i törvény 12. pontjának (1) bekezdése előírja, hogy a CKB rendelettel átalakíthatja a szanálási eljárás alá vont intézmény adósságait és kötelezettségeit, ideértve az alaptőke, vagy az ezen intézményben fennálló jelenlegi vagy jövőbeli bármilyen hitelegyenleg csökkentésének, módosításának, újraelosztásának vagy megújításának módját, illetve az értékpapírok tulajdoni részesedéssé való átalakításának módját. E pont másrészt előírja, hogy a 2013. március 22‑i törvény 2. pontjának ötödik bekezdése értelmében vett „biztosított betétek” ki vannak zárva ezen intézkedések alól. A felek nem vitatják, hogy a 100000 eurót el nem érő bankbetétekről van szó.

               12

               A to Peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 103 (a Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd saját eszközeivel történő átszervezéséről szóló 2013. évi rendelet, 103. sz. rendeleti közigazgatási aktus, EE, III(I) melléklet, 4645. szám, 2013.3.29., 769. o., a továbbiakban: 103. sz. rendelet) többek között a nem biztosított betétesei, a részvény‑, illetve kötvénytulajdonosai költségére írja elő a Bank of Cyprus feltőkésítését, hogy az folytathassa a banki szolgáltatások nyújtását. Így a nem biztosított betéteket átalakították a Bank of Cyprus részvényeivé (azaz minden egyes nem biztosított betét 37,5%‑a), a Bank of Cyprus által részvénnyé vagy betétté alakítható értékpapírokká (azaz minden egyes nem biztosított betét 22,5%‑a) és a CKB által betétekké alakítható értékpapírokká (azaz minden egyes nem biztosított betét 40%‑a). E rendelet a 10. pontja értelmében 2013. március 29‑én 6 órakor lépett hatályba.

               13

               A to Peri tis Polisis Orismenon Ergasion tis Cyprus Popular Bank Public Co Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 104 (a Cyprus Popular Bank Public Co Ltd bizonyos üzletágainak értékesítéséről szóló 2013. évi rendelet, 104. sz. rendeleti közigazgatási aktus, EE, III(I) melléklet, 4645. szám, 2013.3.29., 781. o., a továbbiakban: 104. sz. rendelet) 2. és 5. pontjának együttes rendelkezései előírják, hogy 2013. március 29‑én 6 óra 10 perckor a Cyprus Popular Bank bizonyos eszközöket és forrásokat – ideértve a 100000 eurót el nem érő betéteket – utal át a Bank of Cyprushoz. A 100000 eurót meghaladó betétek a felszámolására váró Cyprus Popular Banknál maradnak.

         A jogviták előzményei

               14

               2012 első pár hónapjában egyes ciprusi székhelyű bankok, köztük a Cyprus Popular Bank és a Bank of Cyprus, pénzügyi nehézségekkel küzdöttek. A Ciprusi Köztársaság szükségesnek ítélte a feltőkésítésüket, és e célból az EFSF vagy az ESM pénzügyi segítsége iránti kérelmet nyújtott be az eurócsoport elnökéhez.

               15

               A 2012. június 27‑i nyilatkozatban az eurócsoport rámutatott arra, hogy a kért pénzügyi segítséget az EFSF vagy az ESM olyan egyetértési megállapodásban meghatározandó makrogazdasági kiigazítási program keretében fogja nyújtani, amelyre vonatkozóan a tárgyalásokat egyfelől az Európai Bizottság az EKB‑val és az IMF‑fel közösen, másfelől pedig a ciprusi hatóságok fogják lefolytatni.

               16

               A Ciprusi Köztársaság és a többi olyan tagállam, amelynek pénzneme az euró, 2013 márciusában politikai megállapodásra jutott az egyetértési megállapodás tervezetére vonatkozóan. Az eurócsoport 2013. március 16‑i nyilatkozatában üdvözölte e megállapodást, és néhány előírt kiigazítási intézkedésre hivatkozott, köztük a bankbetétek után fizetendő adó bevezetésére. Az eurócsoport rámutatott arra, hogy ezen összefüggésre tekintettel úgy ítéli meg, hogy Ciprus és az euróövezet pénzügyi stabilitásának biztosítására alkalmas pénzügyi segítség nyújtása főszabály szerint indokolt, és felhívta az érdekelt feleket a folyamatban lévő tárgyalások felgyorsítására.

               17

               2013. március 18‑án a Ciprusi Köztársaság elrendelte a bankok 2013. március 19‑én és 20‑án való bezárását. A ciprusi hatóságok úgy döntöttek, hogy a bankokból való tömeges pénzfelvétel elkerülése céljából 2013. március 28‑ig meghosszabbítják a bankok zárvatartását.

               18

               2013. március 19‑én a ciprusi parlament elutasította a ciprusi kormánynak a valamennyi ciprusi bankbetét után fizetendő adó bevezetésére vonatkozó törvényjavaslatát. Ezt követően e parlament elfogadta a 2013. március 22‑i törvényt.

               19

               A 2013. március 25‑i nyilatkozatban az eurócsoport kifejtette, hogy megállapodásra jutottak a ciprusi hatóságokkal a jövőbeli makrogazdasági kiigazítási program lényeges elemeiről, amely programot támogatja valamennyi olyan tagállam, amelynek pénzneme az euró, valamint a Bizottság, az EKB és az IMF is. Az eurócsoport továbbá üdvözölte a pénzügyi szektor átalakítására vonatkozó, e nyilatkozat mellékletében szereplő terveket.

               20

               2013. március 25‑én a CKB kormányzója átszervezési eljárás alá vonta a Bank of Cyprust és a Cyprus Popular Bankot. E célból 2013. március 29‑én a 2013. március 22‑i törvény alapján közzétették a 103. és a 104. sz. rendeletet.

               21

               E rendeletek hatálybalépésekor a fellebbezők betétekkel rendelkeztek a Bank of Cyprusnál és a Cyprus Popular Banknál. Az említett rendeletekben szereplő intézkedések alkalmazása e betétek értékének a fellebbezők által pontosan kiszámított, jelentős csökkenését eredményezte.

               22

               A 2013. április 24‑i ülésén az ESM kormányzótanácsa:

                        –

                        úgy határozott, hogy pénzügyi segítségnyújtási eszköz formájában támogatást nyújt a Ciprusi Köztársaság stabilitásához az ESM főigazgatója javaslatának megfelelően;

                        –

                        jóváhagyta az egyetértési megállapodás Bizottság által (az EKB‑val és az IMF‑fel együttműködésben) a Ciprusi Köztársasággal megtárgyalt tervezetét;

                        –

                        megbízta a Bizottságot e megállapodásnak az ESM nevében történő aláírásával.

               23

               Az egyetértési megállapodást 2013. április 26‑án írta alá a Ciprusi Köztársaság pénzügyminisztere, a CKB kormányzója és az ESM nevében a Bizottság elnökhelyettese, O. Rehn.

               24

               2013. május 8‑án az ESM Igazgatótanácsa jóváhagyta a pénzügyi segítségnyújtási eszközre vonatkozó megállapodást, valamint a Ciprusi Köztársaságnak szóló támogatás első részlete kifizetésének módozataira vonatkozó javaslatot. E részletet két kifizetés keretében folyósították, 2013. május 13‑án (2 milliárd euró), illetve 2013. június 26‑án (1 milliárd euró). A segély második, 1,5 milliárd euró nagyságrendű részletét 2013. szeptember 27‑én fizették ki.

         A Törvényszék előtti eljárások és a megtámadott végzések

               25

               A fellebbezők a Törvényszék Hivatalához 2013. május 24‑én benyújtott keresetleveleikkel három keresetet indítottak annak érdekében, hogy a Törvényszék:

                        –

                        kötelezze a Bizottságot és az EKB‑t arra, hogy fizessen számukra a betétjeik értékcsökkenésének megfelelő kártérítést;

                        –

                        „egyébiránt és/vagy másodlagosan” semmisítse meg a vitatott pontokat, és

                        –

                        sürgősen vizsgálja meg a keresetet, és e vizsgálatig úgy fogadja el „[EUMSZ 279.] cikk szerinti, a […] helyzet[ük] megőrzéséhez szükséges ideiglenes intézkedéseket, hogy azok ne érintsék [a Ciprusi Köztársaságnak] nyújtott stabilitási támogatást”.

               26

               A Törvényszék Hivatalához 2013. szeptember 24‑én, illetve október 1‑jén benyújtott külön beadványában a Bizottság és az EKB elfogadhatatlansági kifogást emelt a Törvényszék eljárási szabályzatának 114. cikke alapján.

               27

               A Törvényszék a megtámadott végzésekben a kereseteket mint részben elfogadhatatlanokat, részben pedig jogilag nyilvánvalóan megalapozatlanokat teljes egészében elutasította.

         A felek kérelmei

               28

               A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:

                        –

                        az első fokon előterjesztett első két kérelemre, azaz a kártérítési kérelemre és/vagy a vitatott pontok megsemmisítése iránti kérelemre tekintettel helyezze hatályon kívül a megtámadott végzéseket, és

                        –

                        az ügyeket utalja vissza a Törvényszék elé.

               29

               A Bizottság és az EKB azt kéri, hogy a Bíróság:

                        –

                        utasítsa el a fellebbezéseket, és

                        –

                        a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.

               30

               A Bíróság elnöke 2015. augusztus 21‑i határozatával a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélet meghozatala céljából elrendelte a C‑8/15. P–C‑10/15. P. sz. ügyek egyesítését.

         A fellebbezésekről

               31

               Fellebbezéseik alátámasztása érdekében a fellebbezők egy arra alapított jogalapot hoznak fel, hogy a Törvényszék az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapítására vonatkozó feltételek vizsgálatakor hibákat követett el.

               32

               A Bizottság és az EKB azt állítja, hogy a fellebbezések elfogadhatatlanok, és hozzáteszik, hogy a fellebbezések alátámasztására felhozott jogalapot mint megalapozatlant mindenképpen el kell utasítani.

         Az elfogadhatóságról

               33

               A Bizottság és az EKB a fellebbezések elfogadhatatlanságára hivatkozik, azzal az indokkal, hogy a fellebbezők lényegében a Törvényszék előtt már előadott érvek megismétlésére szorítkoznak, valamint a Törvényszék által a különböző bizonyítékokkal kapcsolatban végzett ténybeli értékeléseket vitatják.

               34

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 256. cikknek és az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikke első bekezdésének megfelelően a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat, és abban csak a Törvényszék hatáskörének hiányára, a fellebbező érdekeit hátrányosan befolyásoló, a Törvényszék előtt történt eljárási szabálytalanságra, valamint az uniós jog Törvényszék általi megsértésére alapított jogalapokra lehet hivatkozni (lásd különösen: 2014. szeptember 4‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               35

               Ezenfelül az EUMSZ 256. cikkből, a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből, valamint a Bíróság eljárási szabályzata 168. cikke (1) bekezdésének d) pontjából és 169. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni azon ítélet vitatott pontjait, amelynek hatályon kívül helyezését kérik, és a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket (lásd különösen: 2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 34. pont; 2014. szeptember 4‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 43. pont).

               36

               Közelebbről, ezen eljárási szabályzat 169. cikkének (2) bekezdése azt követeli meg, hogy a felhozott jogalapok és jogi érvek pontosan jelöljék meg a Törvényszék határozatában szereplő indokolás vitatott részeit.

               37

               Így az a fellebbezés, amely pusztán megismétli, illetve szó szerint újra előadja a Törvényszék elé terjesztett jogalapokat és érveket, ideértve azokat is, amelyek a Törvényszék által kifejezetten elvetett tényeken alapulnak, nem tesz eleget az e rendelkezések által támasztott indokolási követelményeknek. Az ilyen fellebbezés ugyanis valójában egyszerűen a Törvényszékhez benyújtott keresetlevél újbóli megvizsgálására irányul, ami nem tartozik a Bíróság hatáskörébe (lásd: 2014. szeptember 4‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               38

               Ha azonban a fellebbező az uniós jognak a Törvényszék általi értelmezését vagy alkalmazását kifogásolja, az elsőfokú eljárásban megvizsgált jogkérdések a fellebbezés keretében újból vita tárgyát képezhetik. Ugyanis, ha a fellebbező ily módon nem alapíthatná fellebbezését a Törvényszék előtt már felhasznált jogalapokra és érvekre, a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené (lásd: 2014. szeptember 4‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               39

               A jelen ügyben a fellebbezők jogalapjukkal azt kívánják bizonyítani, hogy a megtámadott végzések nem tartalmaznak indokolást, illetve hogy elégtelen indokolást tartalmaznak, valamint a Törvényszék által jogkérdésekre adott kifejezett választ kérdőjelezik meg, amely kérdések a fellebbezés keretében a Bíróság általi vizsgálat tárgyát képezhetik.

               40

               Ezenkívül, noha igaz, hogy a fellebbezők által a fellebbezéseik keretében előadott érvelés szerkezete nem szabatos, meg kell állapítani, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 169. cikke (2) bekezdésének megfelelően megjelölik a megtámadott végzések indokolásának vitatott részeit, valamint a jogi érveket, ami lehetővé teszi a Bíróság által jogi szempontból elvégzendő jogszerűségi vizsgálatot.

               41

               Ebből következik, hogy a fellebbezések elfogadhatók.

         Az ügy érdeméről

         A fellebbezők érvelése

               42

               A fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy a megtámadott végzések 45. pontjában annak megállapítására szorítkozott, hogy a Bizottságra és az EKB‑ra ruházott feladatok nem foglalják magukban saját döntéshozatali jogkör gyakorlását. Ezáltal a Törvényszék figyelmen kívül hagyta az ESM‑Szerződés 13. cikkének (4) bekezdését, elvonatkoztatva attól a körülménytől, hogy a Bizottság aláírta a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodást, noha ez utóbbi jogellenes feltételt tartalmaz. Így az érintett ciprusi bankok belső feltőkésítéséért valójában a Bizottság és az EKB a felelős.

               43

               E tekintetben a fellebbezők rámutatnak arra, hogy a Törvényszék előtt arra hivatkoztak, hogy a betéteik értékcsökkenésének valódi okát a Ciprusi Köztársaságnak nyújtott pénzügyi segítségnyújtási eszköz feltételei jelentik, és az, ahogyan e feltételeket a Bizottság és EKB megkövetelte. A Bizottság és az EKB ugyanis e tagállamot arra kötelezte, hogy fogadja el a 103. és a 104. rendeletet, ezen intézmények e célból sürgősen beavatkozó tisztviselőinek közreműködésével. A fellebbezők e tekintetben kifejtik, hogy a Ciprusi Köztársaság a Cyprus Popular Bank és a Bank of Cyprus feltőkésítése érdekében nyújtott be pénzügyi segítségnyújtási eszköz iránti kérelmet, nem pedig annak érdekében, hogy e bankokat a belső feltőkésítési eszköz idő előtti alkalmazása révén szanálják. A fellebbezők előadják, hogy a Bizottság és az EKB kezdeti álláspontja viszont azt volt, hogy ezen eszközhöz kell folyamodni.

               44

               A fellebbezők kifogásolják, hogy a Törvényszék nem válaszolt azon érveikre, amelyek annak bizonyítására irányultak, hogy az említett intézmények döntő szerepet játszottak a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás elfogadásában, és ennélfogva a Bank of Cyprus feltőkésítésével és a Cyprus Popular Bank szanálásával összefüggő pénzügyi kár bekövetkezésében.

               45

               A fellebbezők továbbá úgy érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azon érvük megvizsgálásakor, miszerint a Bizottság elmulasztotta biztosítani a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás uniós joggal való összeegyeztethetőségét.

               46

               A fellebbezők így azt kifogásolják, hogy a Törvényszék nem vette megfelelően figyelembe a Bizottság állítólagos tétlenségét, noha a 2012. november 27‑iPringle‑ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756) 164. pontja szerint az ESM‑Szerződés által a Bizottságra ruházott feladatok lehetővé teszik számára – amint azt e Szerződés 13. cikkének (3) és (4) bekezdése előírja –, hogy biztosítsa az ESM által kötött egyetértési megállapodásoknak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, ezen ítélet 174. pontja szerint pedig e Szerződés 13. cikkének (3) bekezdése értelmében azon egyetértési megállapodásnak, amelyről a stabilitási támogatást kérő tagállammal tárgyalnak, teljes mértékben összhangban kell lennie az uniós joggal. Így a Bíróság kimondta, hogy a pénzügyi segítségnyújtási eszközhöz kapcsolódó feltételrendszernek összhangban kell lennie az uniós joggal.

               47

               Márpedig a vitatott pontokban szereplő belső feltőkésítési intézkedés alkalmazása nyilvánvalóan sérti az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 17. cikkének (1) bekezdésében, valamint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény 1. kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikkében biztosított tulajdonhoz való jogot.

               48

               A Bizottság és az EKB vitatja a fellebbezők által előadott érvek megalapozottságát.

         A Bíróság álláspontja

               49

               Jogalapjukkal a fellebbezők a Törvényszék által azzal kapcsolatban elvégzett értékelést vitatják, hogy a Bizottság és az EKB milyen szerepet játszott a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás elfogadásában. Különösen azzal érvelnek, hogy a Ciprus által végrehajtott belső feltőkésítés szerzői valójában ezen intézmények, és hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a fellebbezők azon érvét vizsgálta, miszerint a Bizottság nem biztosította a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás uniós joggal való összeegyeztethetőségét.

               50

               E jogalap egyrészt a megtámadott végzések 44–47. pontjára vonatkozik, amely pontokban a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság és az EKB nem volt kezdeményezője a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás elfogadásának, ennélfogva nem rendelkezik hatáskörrel az egyetértési megállapodás vitatott pontjainak jogellenességére alapított kártérítési keresetek elbírálására. Az említett jogalap másrészt a megtámadott végzések 48–54. pontjára vonatkozik, amely pontokban a Törvényszék lényegében kimondta, hogy a fellebbezők nem bizonyították, hogy az általuk állítólag elszenvedett kárt az okozta, hogy a Bizottság megsértette a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás uniós joggal való összeegyeztethetőségének biztosítására vonatkozó állítólagos kötelezettségét.

               51

               A Törvényszék a megtámadott végzések 44. pontjában megállapította, hogy az említett egyetértési megállapodást együttesen fogadta el az ESM és a Ciprusi Köztársaság, és hogy – amint az ESM‑Szerződés 13. cikkének (4) bekezdéséből kitűnik – a Bizottság csak az ESM nevében írta alá ezen egyetértési megállapodást. Ezt követően a 2012. november 27‑iPringle‑ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756) 161. pontjára támaszkodva az említett végzések 45. pontjában emlékeztetett arra, hogy még ha az ESM‑Szerződés a Bizottságra és az EKB‑ra bíz is az e Szerződés céljainak megvalósításához fűződő egyes feladatokat, egyrészt az ESM‑Szerződésben a Bizottságra és az EKB‑ra ruházott feladatok nem foglalnak magukban saját döntéshozatali jogkört, másrészt pedig az e két intézmény által e Szerződés keretében végzett tevékenységek csak az ESM‑et kötelezik.

               52

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az eurócsoport 2012. június 27‑i nyilatkozatából kitűnik – a Bizottságot és az EKB‑t azzal bízták meg, hogy folytassanak tárgyalásokat a ciprusi hatóságokkal egy egyetértési megállapodásban meghatározandó makrogazdasági kiigazítási programról. A Bizottság és az EKB azáltal, hogy részt vettek a ciprusi hatóságokkal folytatott tárgyalásokban, technikai szakértelmet biztosítottak, tanácsokkal szolgáltak és iránymutatásokat javasoltak, azon hatáskörök keretein belül jártak el, amelyekkel az ESM‑Szerződés 13. cikkének (3) bekezdése felruházta őket. Márpedig a Bizottságnak és az EKB‑nak a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás aláírásához vezető eljárásban való, e rendelkezésben előírt részvétele nem teszi lehetővé azt, hogy e megállapodást nekik betudható aktusnak lehessen minősíteni.

               53

               Amint ugyanis a Bíróság a 2012. november 27‑iPringle‑ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756) 161. pontjában hangsúlyozta, az ESM‑Szerződésben a Bizottságra és az EKB‑ra ruházott feladatok – bármilyen fontosak is – nem foglalnak magukban saját döntéshozatali jogkört. Az e két intézmény által ugyanezen Szerződés keretében végzett tevékenységek csak az ESM‑et kötelezik.

               54

               Ezenkívül, amint arra a főtanácsnok az indítványának 53. pontjában rámutatott, az a körülmény, hogy egy vagy több uniós intézmény bizonyos szerepet játszhat az ESM keretén belül, nem változtat az ESM aktusainak jellegén, amely aktusok nem képezik az uniós jogrend részét.

               55

               Azonban, noha e megállapítás érintheti az EUMSZ 263. cikk alapján benyújtható megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságának feltételeit, nem akadályozhatja azt, hogy az EUMSZ 268. cikk, valamint az EUMSZ 340. cikk második és harmadik bekezdése alapján benyújtott kártérítési kereset keretében a Bizottsággal és az EKB‑val szemben olyan jogellenes magatartásokra lehessen hivatkozni, amelyek adott esetben valamely egyetértési megállapodásnak az ESM nevében való elfogadásához kötődnek.

               56

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ESM‑Szerződésben a Bizottságra és az EKB‑ra ruházott feladatok nem változtatják meg azokat a hatásköröket, amelyeket az EU‑ és az EUM‑Szerződés ezen intézményekre ruház (2012. november 27‑iPringle‑ítélet, C‑370/12, EU:C:2012:756, 162. pont).

               57

               Ami konkrétan a Bizottságot illeti, az EUSZ 17. cikk (1) bekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság „előmozdítja az Unió általános érdekeit”, és „felügyeli az uniós jog alkalmazását” (2012. november 27‑iPringle‑ítélet, C‑370/12, EU:C:2012:756, 163. pont).

               58

               Egyébiránt az ESM‑Szerződés által a Bizottságra ruházott feladatok lehetővé teszik számára – amint azt e Szerződés 13. cikkének (3) és (4) bekezdése előírja –, hogy biztosítsa az ESM által kötött egyetértési megállapodásoknak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét (lásd ebben az értelemben: 2012. november 27‑iPringle‑ítélet, C‑370/12, EU:C:2012:756, 164. pont).

               59

               Következésképpen, amint azt a Bizottság a tárgyaláson feltett kérdésre válaszolva maga is elismerte, ezen intézmény az ESM‑Szerződés keretében is megőrzi az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése szerinti, a Szerződések őre szerepét, ily módon tartózkodnia kell attól, hogy olyan egyetértési megállapodást írjon alá, amelynek az uniós joggal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban kétségei vannak.

               60

               Ebből következik, hogy a Törvényszék az EUMSZ 268. cikknek és az EUMSZ 340. cikk második és harmadik bekezdésének értelmezése és alkalmazása során tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott végzések 46. és 47. pontjában megállapította, hogy a vitatott pontok jogellenességére alapított kártérítési kereset elbírálására nem rendelkezik hatáskörrel, pusztán arra a megállapításra támaszkodva, hogy az említett pontok elfogadása formálisan nem tudható be sem a Bizottságnak, sem pedig az EKB‑nak.

               61

               A fellebbezéseknek tehát helyt kell adni, és a megtámadott végzéseket hatályon kívül kell helyezni.

         A Törvényszék előtti keresetekről

               62

               Az Európai Unió Bíróságának alapokmánya 61. cikkének első bekezdése szerint a Bíróság a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén az ügyet érdemben maga is eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi. A jelen ügyben ez a helyzet.

               63

               A Bíróság ugyanis abban a helyzetben van, hogy el tudja bírálni a fellebbezők által az EUMSZ 268. cikk és az EUMSZ 340. cikk második és harmadik bekezdése alapján benyújtott, az őket állítólag amiatt ért kár megtérítése iránti kérelmet, mert egyrészt a Bizottság és az EKB a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodásba beiktatta a vitatott pontokat, másrészt pedig, mert a Bizottság a tétlensége miatt megsértette arra vonatkozó kötelezettségét, hogy ezen egyetértési megállapodás elfogadása keretében biztosítsa, hogy e megállapodás megfeleljen az uniós jognak.

               64

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az Unió EUMSZ 340. cikk második bekezdése szerinti szerződésen kívüli felelősségének megállapításához több feltétel együttes teljesülése szükséges, nevezetesen az uniós intézménnyel szemben kifogásolt magatartás jogellenessége, a kár tényleges jellege, valamint az intézmény magatartása és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállása (2014. október 14‑iGiordano kontra Bizottság ítélet, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               65

               Az első feltételt illetően a Bíróság már több alkalommal is tisztázta, hogy olyan jogszabály kellően súlyos megsértését kell megállapítani, amelynek célja, hogy a magánszemélyek számára jogokat keletkeztessen (lásd különösen: 2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, 42. pont; 2014. július 10‑iNikolaou kontra Számvevőszék ítélet, C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, 53. pont).

               66

               A jelen ügyben az a jogszabály, amelynek tiszteletben tartását a fellebbezők szerint a Bizottság nem biztosította a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás elfogadása keretében, a Charta 17. cikkének (1) bekezdése. E rendelkezés, amely kimondja, hogy mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogszerűen szerzett tulajdonát birtokolja, olyan jogszabálynak minősül, amelynek célja, hogy a magánszemélyek számára jogokat keletkeztessen.

               67

               Egyébiránt hangsúlyozni kell, hogy noha a tagállamok az ESM‑Szerződés keretében nem az uniós jogot hajtják végre, így ennek keretében a Chartának nem címzettjei (lásd ebben az értelemben: 2012. november 27‑iPringle‑ítélet, C‑370/12, EU:C:2012:756, 178–181. pont), az uniós intézmények azonban a Charta címzettjei, ideértve azt az esetet is, amikor – amint arra a főtanácsnok az indítványának 85. pontjában rámutatott – az uniós jog keretein kívül járnak el. Végeredményben a Bizottság a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodáshoz hasonló megállapodás elfogadásakor mind az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése értelmében, amely az uniós jog alkalmazása felügyeletének általános feladatával bízza meg, mind pedig az ESM‑Szerződés 13. cikkének (3) és (4) bekezdése értelmében, amely szerint a Bizottság köteles felügyelni az ESM által kötött egyetértési megállapodásoknak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét (lásd ebben az értelemben: 2012. november 27‑iPringle‑ítélet, C‑370/12, EU:C:2012:756, 163. és 164. pont), köteles biztosítani, hogy az ilyen megállapodás összeegyeztethető legyen a Chartában biztosított alapvető jogokkal.

               68

               Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság a 2013. április 26‑i egyetértési megállapodás elfogadása során hozzájárult‑e a fellebbezőknek a Charta 17. cikke (1) bekezdése értelmében vett tulajdonhoz való jogának kellően súlyos megsértéséhez.

               69

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Charta e rendelkezésében biztosított tulajdonhoz való jog nem abszolút jog, és annak gyakorlását az Unió által kitűzött általános érdekű célok korlátozhatják (lásd: 2011. november 16‑iBank Melli Iran kontra Tanács ítélet, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, 113. pont; 2016. május 12‑iBank of Industry and Mine kontra Tanács ítélet, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 55. pont).

               70

               Következésképpen, amint a Charta 52. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, a tulajdonhoz való jog gyakorlása korlátozható, amennyiben ezek a korlátozások ténylegesen az elérni kívánt általános érdekű célkitűzéseket szolgálják, és nem járnak az elérni kívánt cél tekintetében olyan aránytalan és elviselhetetlen beavatkozással, amely magának az így biztosított jognak a lényegét sértené (lásd ebben az értelemben: 2011. november 16‑iBank Melli Iran kontra Tanács ítélet, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, 114. pont; 2016. május 12‑iBank of Industry and Mine kontra Tanács ítélet, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, 56. pont).

               71

               E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy – amint az ESM‑Szerződés 12. cikkéből kitűnik – egy olyan egyetértési megállapodás elfogadása, mint amely a ciprusi hatóságok és különösen a Bizottság közötti tárgyalások eredményeképpen jött létre, az Unió által követett általános érdekű célkitűzést szolgál, azaz azt, hogy biztosítsa az egész euróövezet bankrendszerének stabilitását.

               72

               A pénzügyi szolgáltatások ugyanis központi szerepet játszanak az Unió gazdaságában. A bankok és a hitelintézetek lényeges finanszírozási forrást jelentenek a különböző piacokon tevékenykedő vállalkozások számára. Ráadásul a bankok között gyakori a szoros összefonódás, és közülük számos bank nemzetközi szinten működik. Ez az oka annak, hogy egy vagy több bank működési zavara gyorsan továbbgyűrűzhet a többi bankra is, akár az érintett tagállamban, akár más tagállamokban. Ez pedig negatív átgyűrűző hatásokat fejthet ki a gazdaság más ágazataiban (2016. július 19‑iKotnik és társai ítélet, C‑526/14, EU:C:2016:570, 50. pont).

               73

               A jelen ügyben a vitatott pontokban meghatározott intézkedések többek között előírják a Cyprus Popular Bank biztosított betéteinek a Bank of Cyprus általi átvételét, a Bank of Cyprusban lévő nem biztosított betétek 37,5%‑ának teljes szavazati jogot és osztalékhoz való jogot biztosító részvényekké történő átalakítását, valamint e nem biztosított betétek egy másik részének átmeneti befagyasztását, kifejtve, hogy ha a válságfeltételek esetére fennálló 9%‑os minimális sajáttőkeszint biztosítására irányuló célra figyelemmel fel kell tőkésíteni a Bank of Cyprust, részvényfelvásárlásra kerül majd sor annak érdekében, hogy a feltőkésítésnek megfelelő összeget visszatérítsék a nem biztosított betétek tulajdonosainak.

               74

               Az euróövezet bankrendszere stabilitásának biztosítására irányuló célkitűzésre figyelemmel, valamint a pénzügyi veszteségek azon közvetlen veszélyére tekintettel, amelynek az érintett két bank betétesei e bankok fizetésképtelensége esetén ki lettek volna téve, az ilyen intézkedések nem minősülnek olyan aránytalan és elviselhetetlen beavatkozásnak, amely magának a fellebbezők tulajdonhoz való jogának a lényegét sértené. Következésképpen ezen intézkedések nem tekinthetők e jog indokolatlan korlátozásának (lásd analógia útján: 2003. július 10‑iBooker Aquaculture és Hydro Seafood ítélet, C‑20/00 és C‑64/00, EU:C:2003:397, 79–86. pont).

               75

               E tényezőkre figyelemmel nem tekinthető úgy, hogy a Bizottság azáltal, hogy lehetővé tette a vitatott pontok elfogadását, hozzájárult a fellebbezőknek a Charta 17. cikkének (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz való jogának megsértéséhez.

               76

               Ebből következik, hogy az Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának első feltétele a jelen ügyben nem teljesül, így a fellebbezők által előterjesztett kártérítési kérelmeket mint jogilag megalapozatlanokat el kell utasítani.

         A költségekről

               77

               A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről. E szabályzat 138. cikkének (2) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy több pervesztes fél esetén a Bíróság határoz a költségek megosztásáról.

               78

               Mivel a Bíróság a fellebbezéseknek helyt adott, a kereseteket azonban elutasította, a Ledra Advertising, A. Eleftheriou, E. Eleftheriou, L. Papachristofi, C. Theophilou és E. Theophilou, valamint a Bizottság és az EKB maga viseli saját költségeit.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke 2014. november 10‑iLedra Advertising kontra Bizottság és EKB végzését (T‑289/13, EU:T:2014:981), 2014. november 10‑iEleftheriou és Papachristofi kontra Bizottság és EKB végzését (T‑291/13, nem tették közzé, EU:T:2014:978), valamint 2014. november 10‑iTheophilou kontra Bizottság és EKB végzését (T‑293/13, nem tették közzé, EU:T:2014:979) hatályon kívül helyezi.

                           2)

                           A Bíróság a T‑289/13., T‑291/13. és T‑293/13. sz. ügyekben a Törvényszékhez benyújtott kereseteket elutasítja.

                           3)

                           A Ledra Advertising Ltd, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou, Lilia Papachristofi, Christos Theophilou és Eleni Theophilou, az Európai Bizottság és az Európai Központi Bank (EKB) maga viseli a mind az elsőfokú eljárásban, mind pedig a fellebbezésekkel kapcsolatban felmerült saját költségeit.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság 1976. április 8-i ítélete. # Merkur-Außenhandel GmbH kontra Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Hamburg - Németország. # 106-75. sz. ügy


A Bíróság február 27.-i ítélete: 1985. # Olasz Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # EMOGA elszámolás. # 55/83. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) október 21.-i ítélete: 1999. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Tagállami kötelezettségszegés - 94/45/EK irányelv - Az átültetés elmaradása. # C-430/98. sz. ügy


A Bíróság 1982. március 23-i ítélete. # "Nordsee" Deutsche Hochseefischerei GmbH kontra Reederei Mond Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG és Reederei Friedrich Busse Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen - Németország. # # 102/81. sz. ügy