title: Az Elsőfokú Bíróság (kibővített harmadik tanács) 2005. október 19-i ítélete. # Freistaat Thüringen (Németország) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatás - Támogatás visszaélésszerű alkalmazása - A visszatérítési utasítással való visszaélés kockázata - A támogatásnak az eredeti kedvezményezett termelőeszközeit megszerző társaság általi visszatérítése. # T-318/00. sz. ügy

text:
      T‑318/00. sz. ügy
      Freistaat Thüringen
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Állami támogatás – Támogatás visszaélésszerű alkalmazása – A visszatérítési utasítással való visszaélés kockázata – A támogatásnak az eredeti kedvezményezett termelőeszközeit megszerző társaság általi visszatérítése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Államok által nyújtott támogatások – Közigazgatási eljárás – A Bizottság azon lehetősége, hogy döntését a rendelkezésre álló
            információkra alapozza – Feltétel – Érintett tagállammal szembeni meghagyás kibocsátására irányuló hatáskör előzetes alkalmazása
            – Tényállás bírósági felülvizsgálata – Terjedelem
      (EK 88. cikk, (2) bekezdés; 659/1999 tanácsi rendelet, 5. cikk, (2) bekezdés, 6. cikk, (1) bekezdés, 10. cikk, (3) bekezdés
            és 13. cikk, (1) bekezdés)
      2.      Államok által nyújtott támogatások – A Bizottság által engedélyezett támogatások – A kedvezményezett általi visszaélésszerű
            felhasználás – Értékelési szempontok
      (EK 87. és 88. cikk, (2) bekezdés; 659/1999 tanácsi rendelet, (1) cikk, g) pont)
      3.      Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – Állami biztosíték kockáztatása – A biztosítéknyújtástól eltérő támogatás jellemzői
            – Feltétel – A kezes jogairól való lemondása a kedvezményezett adóssága megkönnyítése érdekében
      (EK 87. cikk)
      4.      Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Állami támogatások tárgyában hozott bizottsági határozat
      (EK 87. és 253. cikk)
      5.      Államok által nyújtott támogatások – Tilalom – Eltérések – Az eltérés terjedelme – Szigorú értelmezés – A Treuhandanstalt
            tevékenysége – A privatizáció fogalma
      (EK 87. cikk, (1) bekezdés és (2) cikk, c) pont)
      6.      Államok által nyújtott támogatások – Előzetesen jóváhagyott általános támogatási program alapján nyújtott egyedi támogatásnak
            a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét megállapító bizottsági határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem
      (EK 88. cikk, (3) bekezdés)
      7.      Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Valamely határozat egyébként elégséges indokolásában szereplő ténybeli tévedés – A
            határozat jogszerűségére gyakorolt hatás hiánya
      (EK 253. cikk)
      8.      Államok által nyújtott támogatások – Létező, illetve új támogatások – A hatóság által garantált hitel visszafizetésére felhasznált
            pénzügyi támogatás – Új támogatásként való minősítés
      (EK 88. cikk)
      9.      Államok által nyújtott támogatások – Jogellenes támogatás visszatéríttetése – Támogatással való visszaélés – A Bizottság számára
            ismert visszaélés – A támogatás címzettjétől való visszatérítés – Kizártság
      (EK 88. cikk, (2) bekezdés)
      10.    Államok által nyújtott támogatások – Jogellenes támogatás visszatéríttetése – Hatály – Belső eszközátszállást alkalmazó vállalkozások
            csoportjának nyújtott támogatás – Csoporthoz tartozó, nem kedvezményezett és az eszközátszállásból semmilyen haszonhoz nem
            jutó  vállalkozástól való visszatéríttetés – Kizártság
      (EK 88. cikk, (2) bekezdés)
      11.    Államok által nyújtott támogatások – Jogellenes támogatás visszatéríttetése – A támogatás kedvezményezettjétől az eszközöket
            megvásároló és a kedvezményezett tevékenységét folytató, nem kedvezményezett vállalkozástól való visszatéríttetés – Feltétel
            – A visszatérítést elrendelő határozat megkerülése – Eseti értékelés
      (EK 88. cikk, (2) bekezdés)
      1.      Az állami támogatásokkal kapcsolatos közigazgatási eljárásban a Bizottság akkor jogosult a rendelkezésére álló információk
         alapján elfogadni egy határozatot, ha olyan tagállammal áll szemben, amely nem tesz eleget együttműködési kötelezettségének,
         és nem bocsátja rendelkezésére azon információkat, amelyeket a Bizottság egy támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének
         megítélése érdekében kért. Ugyanakkor egy ilyen határozat elfogadását megelőzően a Bizottságnak tiszteletben kell tartania
         bizonyos eljárási jellegű kötelezettségeket. Különösen ilyen, hogy fel kell szólítania a tagállamot, hogy meghatározott határidőn
         belül bocsássa rendelkezésére valamennyi olyan dokumentumot, információt és adatot, amely a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének
         megítélése érdekében szükséges. A Bizottság csak akkor rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az eljárásnak véget vessen, és elfogadja
         a határozatot, amely a rendelkezésre álló adatok alapján megállapítja a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét
         vagy összeegyeztethetetlenségét, amennyiben a tagállam a Bizottság felszólítása ellenére nem bocsátja rendelkezésére a kért
         információkat. E kötelezettséget jeleníti meg és pontosítja az EK 88. cikk alkalmazására vonatkozó 659/1999 rendelet 5. cikkének
         (2) bekezdése, 10. cikkének (3) bekezdése és 13. cikkének (1) bekezdése.

      E tekintetben, mivel a rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt, hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat az
         Európai Unió Hivatalos Lapjában történő közzétételével a tagállam és az egyéb érdekeltek megismerhetik azon tényeket, amelyekre a Bizottság végleges határozatát
         alapozni kívánja, ha az érdekeltek úgy ítélik meg, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozatban szereplő egyes
         tények tévesek, erre a Bizottság figyelmét fel kell hívniuk a közigazgatási eljárás folyamán, máskülönben az eljárás bíróság
         előtti szakaszában e tényeket már nem vitathatják. Ugyanakkor az érintettek által szolgáltatott ellentétes információk hiányában
         a Bizottság jogosult azon, akár téves információkat alapul venni, amelyekkel a végleges határozat elfogadásának időpontjában
         rendelkezik, amennyiben a szóban forgó tények kapcsán a Bizottság felszólította a tagállamot, hogy a szükséges információkat
         az ő rendelkezésére bocsássa. Amennyiben viszont a Bizottság elmulasztotta felszólítani a tagállamot, hogy bocsássa rendelkezésére
         az alapul venni kívánt tényekre vonatkozó információkat, később nem igazolhatja az esetleges ténybeli tévedéseket azt állítva,
         hogy a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró határozat elfogadásának időpontjában jogosult volt kizárólag az akkor rendelkezésére
         álló információkat alapul venni.

      A Bizottság ténymegállapításai egyébként nem mentesek a bírói felülvizsgálat lehetőségétől. Ugyanis amennyiben a tagállam
         teljeskörűen eleget tesz a Bizottság által kért információk rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettségének, az eljárás
         során átadott információk révén igen könnyen rámutathat arra, hogy a megtámadott határozatban szereplő ténybeli tévedések
         nem neki tudhatók be. Emellett amennyiben a Bizottság egy határozatot az olyan, rendelkezésére álló információk alapján fogad
         el, amelyek egyes ténybeli elemei tekintetében nem tartotta tiszteletben az ítélkezési gyakorlat által elismert és a 659/1999
         rendeletben megállapított eljárási kötelezettségeket, az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálati jogával élve megvizsgálhatja, hogy
         e ténybeli elemek figyelembevétele olyan mérlegelési hibához vezethetett‑e, amely megalapozza a megtámadott határozat jogellenességét.

      (vö. 73., 88–89. pont)
      2.      Az EK 88. cikk (2) bekezdéséből és az EK 88. cikk alkalmazására vonatkozó 659/1999 rendelet 1. cikkének g) pontjából következik,
         hogy annak megállapításához, hogy egy engedélyezett támogatási rendszerrel összhangban nyújtott támogatást visszaélésszerűen
         használtak‑e fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy a támogatás felhasználása megsértette e támogatási rendszert
         abban a formájában, ahogyan azt a Bizottság engedélyezte, azaz megsértette az e támogatási rendszere vonatkozó nemzeti szabályokat,
         vagy azon kiegészítő feltételeket, amelyeket a tagállam a támogatási rendszer Bizottság által történő engedélyeztetése során
         elfogadott.

      E tekintetben egy, a támogatás nyújtója által egyoldalúan meghatározott egyszerű kiegészítő feltétel megsértése, amely nem
         szerepelt a Bizottság által jóváhagyott támogatási szabályok között, nem tekinthető az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdése
         értelmében vett, a támogatás visszaélésszerű felhasználását elégségesen megalapozó körülménynek.

      (vö. 113–114., 144–145., 149. pont)
      3.      Egy támogatás esetében mind annak fennállását, mind annak mértékét a nyújtásának időpontjában fennálló körülmények alapján
         kell megítélni. Ennek megfelelően az a tény, hogy egy állami biztosítékot érvényesítenek a kedvezményezett vállalkozás teljesítésének
         elmaradása esetén, nem befolyásolja e biztosítéknak az EK 87. cikk szerinti megítélését, és nem keletkeztet új támogatást.

      Ugyanakkor bizonyos esetekben támogatásnak minősülhet az a tény, hogy az állami biztosíték nyújtója egyoldalúan lemond azon
         jogairól, amelyek megilletik a kedvezményezettel szemben a biztosíték érvényesítését követően. Ez a helyzet különösen akkor,
         ha az állami biztosíték nyújtója nem racionális gazdasági szereplőként jár el, minden lehetséges lépést megtéve azon összeg
         visszatérítése érdekében, amelyet biztosíték címén ki kellett fizetnie. Emellett amennyiben az eredetileg a hitelbiztosíték
         által garantált tartozás elengedése a biztosíték lehívását követően véglegessé válik, és így a kedvezményezett tartozásának
         közvetlen csökkenését eredményezi, ez külön támogatásnak minősülhet, mivel további gazdasági kedvezményt jelent mind a hitelbiztosítékhoz,
         mind annak lehívásához képest.

      (vö. 125–126. pont)
      4.      Az EK 253. cikk által előírt indoklásból világos és egyértelmű módon ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érvelésének
         oly módon, hogy egyrészről az érdekeltek a jogaik védelme érdekében megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és meggyőződhessenek
         arról, hogy a határozat megalapozott‑e, vagy sem, illetve másrészről, hogy a közösségi bíróság felülvizsgálatot gyakorolhasson.

      Az állami támogatásokkal kapcsolatban elfogadott bizottsági határozatot illetően az indokolási kötelezettséget a címzettek
         vagy egyéb, a jogi aktus által az EK 230. cikk értelmében közvetlenül és személyükben érintett személyeknek a magyarázathoz
         fűződő érdekei alapján kell megítélni. Kitűnik tehát, hogy valamely, az állami támogatások tárgykörében hozott határozat indokolásának
         követelményét nem csupán annak a tagállamnak az érdekeire tekintettel kell értékelni, amely a határozat címzettje, mivel ez
         az érdek szűkebb körű lehet különleges körülmények hatására, mint amilyen egyes ténybeli vagy jogi kérdések vitatása a közigazgatási
         eljárás során, de kiterjed valamennyi olyan ténybeli és jogi elemre is, amelyre a határozatot alapították.

      (vö. 127, 156. pont)
      5.      A Treuhandanstalt tevékenységeinek a Bizottság által elfogadott keretszabályozása egy sor eltérést tartalmaz az EK 87. cikk
         (1) bekezdésében meghatározott, az állami támogatások közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét jelentő alapelvtől. Ezen
         eltérések elfogadásával a Bizottság célja a Treuhandanstalt – egy, a nemében egyedülálló szervezet – feladatának megkönnyítése
         volt, mely a korábbi Német Demokratikus Köztársaság vállalkozásainak szerkezetátalakítása és e vállalkozásoknak a tervgazdaságból
         a piacgazdaságba történő átmenetének biztosítása volt.

      Mindebből az következik, hogy a Treuhandanstalt támogatási programok keretében a „privatizáció” fogalmát – mint az EK 87. cikk
         (1) bekezdésében meghatározott, az állami támogatások közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét jelentő alapelvtől való
         eltérést jelentő szabályozás alkalmazásának feltételét – megszorítóan kell értelmezni. Ezen értelmezés körében az e szabályozás
         értelmében vett privatizáció csak akkor engedhető meg, ha egy magánbefektető olyan tulajdonrészt szerez egy már létező közvállalkozásban,
         amely lehetővé teszi e vállalkozás irányításának átszállását.

      Ugyanígy új kereskedelmi tevékenységre új vállalkozás létrehozása, közös vállalkozás formájában, amelynek egyik tagja a korábbi
         Német Demokratikus Köztársaság egy vállalkozása, másik tagja pedig a Németországi Szövetségi Köztársaság egy vállalkozása,
         nem tekinthető privatizációnak a Treuhandanstalt fent ismertetett programjai értelmében. Ellentétben az e programok alá tartozó
         privatizációval, amely egy vállalkozásnak a tervgazdaságból a piacgazdaságba történő átmenetét szolgálja, az új vállalkozás
         létrehozása lehetővé teszi egy új üzleti terv végrehajtását új eszközök bevonásával és új kereskedelmi tevékenység folytatásával.

      (vö. 176–177. pont)
      6.      A Bizottság által jóváhagyott támogatási program alapján nyújtott állami támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét
         megállapító határozat indokolásában a Bizottság arra a tényre szorítkozhat, hogy a támogatás nem egyeztethető össze a támogatási
         program jóváhagyása során előírt feltételekkel, ha a közigazgatási eljárás során nem hivatkoztak ilyen tényezőkre, amelyek
         tekintetében a bizonyítás terhe az érintett tagállamra hárul, illetve azt sem bizonyították, hogy nem támogatásról van szó,
         vagy hogy legalábbis e támogatás összeegyeztethető a közös piaccal, és nem visszaélésszerűen került felhasználásra.

      (vö. 180. pont)
      7.      Még ha egy vitatott jogi aktus preambulumbekezdése hibás ténybeli állítást is tartalmaz, e fogyatékosság nem vezet a jogi
         aktus megsemmisítéséhez, ha a megtámadott határozat egyéb preambulumbekezdései tartalmaznak olyan indokokat, amelyek megalapozottságát
         alátámasztják.

      (vö. 191. pont)
      8.      Önmagában az a tény, hogy a hatóságok által egy vállalkozásnak nyújtott pénzügyi támogatás az ezen hatóság által garantált
         hitelek visszafizetésére szolgált, nem enged arra következtetni, hogy az e biztosíték címén történő intézkedésről, és nem
         új támogatásról van szó.

      (vö. 247, 281. pont)
      9.      A Bizottságnak nincs jogában előírni a támogatásból részesülő vállalkozástól a jogellenesen nyújtott támogatás visszatéríttetését,
         amennyiben az ilyen értelmű határozat elfogadásakor tudta, vagy nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy ez e vállalkozás számára
         nem járt haszonnal.

      E tekintetben a jogellenes állami támogatások visszatéríttetésére vonatkozó elvekkel nincs összhangban a támogatásban részesülő
         vállalkozástól való visszatérítést elrendelő határozat, amennyiben – legkésőbb a megtámadott határozat meghozatalakor – a
         Bizottság rendelkezésére állt helytálló és egybevágó bizonyítékok csoportja, amelyből kitűnik, hogy e vállalkozás visszaélése
         miatt ténylegesen nem részesült a támogatások nagy részéből, ezenkívül e bizonyítékok lehetővé tették a visszaélés mértékének
         legalább becslésszerű meghatározását. A Bizottság határozata indokolásaként nem védekezhet azzal, hogy az érintett tagállam
         hatóságai nem látták el pontos tájékoztatással a támogatással való visszaélés mértékét illetően, amennyiben nem gyakorolta
         rendelkezésre álló hatáskörét, hogy ezen adatokat vele közöljék.

      (vö. 321–323. pont)
      10.    Egy vállalkozás, amely vállalkozások olyan csoportjához tartozik, amelyen belül belső mechanizmusok léteznek az eszközök átruházására,
         nem kötelezhető jogellenes állami támogatás visszatérítésére – jóllehet ennek nem ő volt a kedvezményezettje – azon oknál
         fogva, hogy az e csoporthoz való tartozása miatt a támogatásból ténylegesen részesült, amikor megállapítható, hogy a csoporton
         belüli átruházási mechanizmusokat kizárólag e vállalkozás rovására, és nem annak javára alkalmazták.

      (vö. 324. pont)
      11.    Az a tény, hogy egy vállalkozás egy jogellenes támogatás kedvezményezettjétől az eszközök egy részét megvásárolta, és a kedvezményezett
         tevékenységét folytatja, nem elégséges annak megállapításához, hogy e támogatás visszatérítésére kötelező bizottsági határozat
         jogkövetkezményeinek megkerülésére irányuló ügyletről van szó. Meg kell ugyanis állapítani, hogy ténylegesen visszaélésről
         van‑e szó, figyelembe véve az olyan tényeket, mint az említett vétel végrehajtása, és különösen a ténylegesen kifizetett vételár,
         a kedvezményezett vagyonában lévő egyes eszközök megtartása és az ügylet gazdasági logikája.

      (vö. 326–343. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített harmadik tanács)
      2005. október 19.(*)

      „Állami támogatás – Támogatás visszaélésszerű alkalmazása – A visszatérítési utasítással való visszaélés kockázata – A támogatásnak az eredeti kedvezményezett termelőeszközeit megszerző társaság általi visszatérítése”
      A T‑318/00. sz. ügyben,
      a Freistaat Thüringen (Németország) (képviseli: M. Schütte ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      támogatja:
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: W.‑D. Plessing és T. Jürgensen, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: R. Bierwagen ügyvéd)

      beavatkozó
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: K.‑D. Borchardt és V. Kreuschitz, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: C. Koenig, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatja:
      az ODS Optical Disc Service GmbH (székhelye:  Hamburg [Németország], képviselik: I. Brinker és U. Soltész ügyvédek, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó,
      a Németország által a CDA Compact Disc Albrechts GmbH (Türingia) számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. június
         21‑i 2000/796/EK bizottsági határozat (HL L 318., 62. o.) megsemmisítése iránti kérelem tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (kibővített harmadik tanács),
      tagjai: J. Azizi elnök, R. García‑Valdecasas, J. D. Cooke, M. Jaeger és F. Dehousse bírák,
      hivatalvezető: D. Christensen tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. május 5‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Jogi háttér
      1        Az EK 87. cikk kimondja:

      „(1) Ha e szerződés másként nem rendelkezik, a közös piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból
         bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése
         által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet. [...]”

      2        Az EK 88. cikk a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A Bizottság a tagállamokkal együttműködve folyamatosan vizsgálja a tagállamokban létező támogatási programokat. A Bizottság
         javaslatot tesz a tagállamoknak a közös piac fokozatos fejlődése vagy működése által megkövetelt megfelelő intézkedések meghozatalára.

      (2) Ha a Bizottság – azt követően, hogy felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja, hogy egy állam
         által vagy állami forrásból nyújtott támogatás a 87. cikk értelmében nem egyeztethető össze a közös piaccal, vagy hogy az
         ilyen támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az érintett állam köteles a Bizottság által kitűzött
         határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani. […]”

      3        Az EK‑Szerződés [88.] cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK
         tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 5. cikke értelmében:

      „(1) Amennyiben a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az érintett tagállam által […] nyújtott információ hiányos, minden szükséges
         további információt megkér. Amikor egy tagállam válaszol az ilyen megkeresésre, a Bizottság értesíti a tagállamot a válasz
         kézhezvételéről.

      (2) Amennyiben az érintett tagállam nem vagy hiányosan adja meg a kért információt a Bizottság által előírt határidőn belül,
         a Bizottság emlékeztetőt küld további megfelelő határidő biztosításával, amely lejárta előtt  az információt át kell adni.

      […] ”
      4        Ezenkívül a 659/1999 rendelet 6. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza
         a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való
         összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt
         feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően
         indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja az előírt határidőt.

      […]”
      5        A 659/1999 rendelet 10. cikke szerint:

      „(1) Amennyiben bármilyen forrásból a Bizottság tudomására jut egy feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó információ,
         a Bizottság késedelem nélkül megvizsgálja az információt.

      (2) A Bizottság szükség esetén információt kér az érintett tagállamtól. A[z] […] 5. cikk (1) és (2) bekezdését értelemszerűen
         kell alkalmazni.

      (3) Amennyiben az 5. cikk (2) bekezdése szerinti emlékeztető ellenére az érintett tagállam nem adja meg a Bizottság által
         előírt határidőn belül a kért információt, vagy amennyiben nem teljes információt ad, a Bizottság határozattal kérheti az
         információt (a továbbiakban: »információnyújtási rendelkezés«). A határozat rendelkezik a szükséges információkról, és határidőt
         szab annak benyújtására.”

      6        A 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A lehetséges jogellenes támogatás vizsgálata a 4. cikk (2), (3) vagy (4) bekezdése szerinti határozattal zárul. A hivatalos
         vizsgálati eljárást megindító határozatok esetében az eljárást a 7. cikk szerinti határozat zárja. Amennyiben egy tagállam
         nem tartja be az információnyújtási rendelkezést, a Bizottság a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza
         meg.”

      7        Ugyanezen rendelet 14. cikke kimondja:

      „(1) Amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam
         hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszatérítésére (a továbbiakban: »visszatérítési
         utasítás«). A Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatérítését, amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik
         általános elvével.

      (2) A visszatérítési utasítás szerint visszatérítésre kerülő támogatás magában foglalja a Bizottság által megfelelő kamatlábbal
         meghatározott kamatot. A kamat attól a naptól esedékes, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották,
         addig a napig, amíg visszafizetésre nem került.

      (3) Az Európai Közösségek Bíróságának a Szerződés [242.] cikke értelmében hozott határozatának sérelme nélkül a visszatérítést
         késedelem nélkül és az érintett tagállam nemzeti joga szerinti eljárás keretében kell végrehajtani, feltéve, hogy e rendelkezések
         lehetővé teszik a Bizottság határozatának azonnali és hatékony végrehajtását. Ebből a célból és a nemzeti bíróságok előtt
         zajló eljárás esetén – a közösségi jog sérelme nélkül – az érintett tagállamok meghozzák a jogrendszerük szerint rendelkezésre
         álló szükséges intézkedéseket, beleértve az átmeneti intézkedéseket is.”

      8        Másfelől a 659/1999 rendelet 16., „A támogatással való visszaélés” című cikke értelmében:

      „A 23. cikk sérelme nélkül, a támogatással való visszaélés esetén a Bizottság a 4. cikk (4) bekezdése értelmében hivatalos
         vizsgálati eljárást kezdhet. A 6., 7., 9. és 10. cikket, a 11. cikk (1) bekezdését, a 12., 13., 14. és 15. cikket értelemszerűen
         kell alkalmazni.”

      9        Végül a Bizottság 1994‑ben elfogadta a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott
         állami támogatásokról szóló, 1997‑ben módosított (HL C 283., 2. o.) közösségi iránymutatást (HL C 368., 12. o.) (a továbbiakban:
         megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás).

       A jogvita alapját képező tényállás
      10      A Németország állama által a CDA Compact Disc Albrechts GmbH (Türingia) számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2000.
         június 21‑i 2000/796/EK határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság a különböző német közjogi szervek
         által 1991 és 1995 között egy kompakt lemezeket (a továbbiakban: CD) és CD‑tartozékokat gyártó, a türingiai Albrechtsben letelepedett
         üzemnek (a továbbiakban: albrechtsi CD‑üzem) nyújtott pénzügyi támogatások jogszerűségéről döntött.

      A –  Általános háttér
      11      A megtámadott határozatban a Bizottság három fázist különböztetett meg: először a vállalkozás megalakulásának fázisát, másodszor
         a vállalkozás szerkezetátalakításának fázisát, és végül a vállalkozás egyes eszközeinek a MediaTec Datenträger GmbH társaság
         (a továbbiakban: MTDA) általi megváltását.

      1.     A vállalkozás megalakulásának fázisa (1990–1992)
      12      A megtámadott határozatból kitűnik, hogy az albrechtsi CD‑üzemet egy, 1990. február 20‑án egyrészről a szászországi Drezdában
         székhellyel rendelkező (állami tulajdonú) VEB‑kombinát Robotron (a továbbiakban: Robotron), másrészről a bajorországi Kranzbergben
         székhellyel rendelkező Pilz‑csoporthoz (a továbbiakban: Pilz‑csoport) tartozó R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG társaság
         (a továbbiakban: PBK) között született közös vállalkozási szerződés alapján hozták létre. Az akkor „Pilz & Robotron GmbH & Co.
         Beteiligungs KG” nevű közös vállalkozásnak (a továbbiakban: közös vállalkozás) a Robotron kétharmad‑, a PBK egyharmadrészben
         volt tulajdonosa. A közös vállalkozás célja CD, CD‑tok és ‑kiegészítők gyártása volt. Az ügyvezetést Reiner Pilz látta el,
         aki a Pilz‑csoportot is irányította (a megtámadott határozat 11. preambulumbekezdése).

      13      A társasági cél elérése érdekében a közös vállalkozás 1990. augusztus 29‑én fővállalkozási szerződést kötött a Pilz‑csoporthoz
         tartozó Pilz GmbH & Co. Construction KG társasággal (a továbbiakban: Pilz Construction) egy CD‑gyártó üzem kulcsrakész állapotban
         történő megépítésére 235,525 millió német márkás (DEM) átalányár fejében. E költségekhez jöttek még a földterület közművesítésének
         7,5 millió DEM‑re becsült költségei (a megtámadott határozat 12. és 20. preambulumbekezdése).

      14      Ezenkívül a közös vállalkozás két tagja a CD‑ és CD‑tok‑gyártási kapacitás növeléséről szóló szerződést kötött egy 1992. május
         26-i módosító záradékkal. Az ehhez szükséges szolgáltatások és felszerelések összértéke 39 millió DEM‑et ért el (a megtámadott
         határozat 22. preambulumbekezdése).

      15      A beruházások finanszírozására a közös vállalkozás, a Robotron és a PBK a szükséges összegeket egy banki konzorciumtól vette
         fel kölcsönként. A banki hiteleket részben vagy egészben lefedte a Treuhandanstalt, az egykori Német Demokratikus Köztársaság
         vállalkozásai privatizációjának finanszírozásával megbízott állami ügynökség (a továbbiakban: THA), valamint Bajorország garanciavállalása.
         Ezenkívül Freistaat Thüringen (Türingia tartomány, a továbbiakban: Türingia) és Freistaat Bayern (Bajorország tartomány, a
         továbbiakban: Bajorország) – ez utóbbi a Bayerische Landesanstalt für Aufbaufinanzierungon, Bajorország infrastruktúrafinanszírozási
         ügynökségén (a továbbiakban: LfA) keresztül – szubvenciókat és pénzügyi támogatásokat nyújtott a közös vállalkozás beruházására.

      16      Másfelől az albrechtsi CD‑üzem megalakulási fázisában a közös vállalkozásban fennálló társasági részesedések több ízben is
         gazdát cseréltek. Először is a Robotron THA általi 1992‑es felszámolása miatt az e társaságot a közös vállalkozásban megillető
         társasági részesedést a PBK‑nak adták el. Ezt követően a PBK az őt a közös vállalkozásban megillető majdnem teljes társasági
         részesedést akként ruházta át a szintén a Pilz‑csoporthoz tartozó Pilz GmbH & Co. Compact Disc KG társaságra (a továbbiakban:
         Pilz Compact Disc), hogy a közös vállalkozás ez utóbbi leányvállalata lett. Végül 1992. november 24‑én, az átruházást és székhelyének
         Albrechtsbe történt áthelyezését követően a közös vállalkozás Pilz Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: PA) változtatta nevét.
         Rögtön az átruházást követően integrálták a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási rendszerébe (a megtámadott határozat
         13. és 14. preambulumbekezdése).

      2.     A szerkezetátalakítás fázisa (1993–1998)
      17      A CD‑gyártó üzem 1993‑ban kezdte meg működését. Működésének kezdetétől fogva komoly nehézségekkel kellett szembenéznie, és
         súlyosan eladósodott (a megtámadott határozat 15. preambulumbekezdése).

      18      A helyzet orvoslása végett 1994. március 7‑én reorganizációs megállapodás jött létre a Pilz‑csoport (benne a PA) és az albrechtsi
         CD‑üzem építésének finanszírozásában részt vett bankok és a közjogi szervek (a THA, az LfA, a Thüringer Industriebeteiligungsgesellschaft
         [a továbbiakban: TIB] és a Thüringer Aufbaubank [a továbbiakban: TAB]) között. A megállapodás keretében a CD‑gyártó üzem építéséhez
         nyújtott banki hitelek nagy részét részben vagy egészben visszafizették. Ezenkívül a reorganizációs megállapodás alapján 1994.
         január 1‑jére visszamenő hatállyal a PA 98%‑nyi társasági részesedését a TIB, 2%‑nyi társasági részesedését a TAB szerezte
         meg, és ezáltal a PA kivált a Pilz‑csoportból. 1994 októberétől a társaság CDA Compact Disc Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban:
         CD Albrechts) változtatta nevét (a megtámadott határozat 15. és 17. preambulumbekezdése). A TAB és a LfA másfelől 1994‑ben
         és 1995‑ben több hitelt nyújtott a CD Albrechtsnek.

      19      Szintén 1994 folyamán a német hatóságok tudomására jutott, hogy az albrechtsi CD‑üzem építésének finanszírozásához nyújtott
         pénzügyi támogatások jelentős részével visszaéltek a Pilz‑csoporton belül működtetett központosított pénzgazdálkodási rendszeren
         keresztül a csoport egyéb társaságai javára. Ezenkívül 1995. július 25‑én a Pilz‑csoport társaságainak teljes vagyonára csődeljárás
         indult. Végül Reiner Pilzet csődbűntett és más bűncselekmények miatt szabadságvesztés‑büntetésre ítélték (a megtámadott határozat
         16. preambulumbekezdése).

      3.     Egyes eszközöknek az MTDA által megvásárlása
      20      1998. január 1‑jei hatállyal az MTDA, amely a TIB 100%‑os leányvállalata, és amely tevékenységét elsősorban nagy teljesítményű
         adathordozók, nevezetesen írható CD‑k (CD‑ROM) és DVD‑k előállítása terén fejti ki, megváltotta a CD Albrechtshez tartozó
         eszközök, nevezetesen az állóeszközök, a termelési értékek és a rövid távon realizálható értékek egy részét, valamint a műszaki
         know how‑t és az értékesítést (a megtámadott határozat 18. preambulumbekezdése).

      21      A megváltással egyidejűleg a CD Albrechts megnevezése LCA Logistik Center Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: LCA), az MTDA‑é
         pedig CDA Datentnträger Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: CDA) változott. Az LCA mindazonáltal továbbra is tulajdonosa volt
         a termeléshez szükséges földterületnek, az azon található épületeknek, a műszaki infrastruktúrának, valamint a logisztikának.
         Ezenkívül az LCA és a CDA szolgáltatások cseréjére irányuló szerződést kötöttek, amely magában foglalt egyrészt egy 800 000 DEM
         éves bérleti díjra vonatkozó haszonbérleti szerződést, másrészt egy mintegy évi 3 millió DEM volumenű, az eladások volumenétől
         függő szolgáltatásnyújtási szerződést (a megtámadott határozat 19. preambulumbekezdése).

      22      Végül 2000. szeptember 22‑én az LCA‑t a saját kérelmére indított csődeljárás során felszámolták.

      B –  A közigazgatási eljárás lefolyása
      23      A Bizottság, miután a sajtóból tudomást szerzett arról, hogy a német hatóságok támogatásokat nyújtottak az albrechtsi CD‑üzem
         építéséhez, 1994 októberétől kérte a Németországi Szövetségi Köztársaságtól a támogatásokra vonatkozó információk megküldését.
         Ezt követően intenzív levélváltásra és különböző értekezletekre került sor a német hatóságok és a Bizottság között (a megtámadott
         határozat 1–3. preambulumbekezdése).

      24      1998. július 17‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a Németországi Szövetségi Köztársaságot az EK 88. cikk (2) bekezdésében
         szereplő hivatalos vizsgálati eljárás e támogatások tekintetében történt megnyitásáról szóló határozatáról (a továbbiakban:
         eljárást megindító határozat). A levélhez csatolták a német hatóságokhoz intézett kérdések listáját. Az eljárást megindító
         határozatot közzétették az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának 1998. december 15‑i számában (az EK [88. cikk (2) bekezdése] alkalmazásával a többi tagállamhoz és az egyéb érdekeltekhez
         a német kormány által az egykori bajorországi Pilz‑[cs]oporthoz tartozott türingiai CD Albrechts GmbH létrehozásához nyújtott
         támogatás vonatkozásában címzett bizottsági közlemény [HL C 390., 7. o.]).

      25      A német hatóságok kiegészítő információkat tartalmazó különböző levelek megküldésével reagáltak az eljárást megindító határozatra.
         Különböző megbeszélések zajlottak még a német hatóságok és a Bizottság képviselői között.

      26      Mindazonáltal a Bizottság, mivel úgy vélte, hogy a német hatóságok által átadott információk nem adnak kielégítő választ a
         kérdéseire, 1999. július 22‑i levelében 1999. augusztus 31‑ig terjedő válaszadási határidőt szabott. Miután 1999. július 28‑i
         levelükben a határidő meghosszabbítását kérték, a Bizottság képviselőivel 1999. szeptember 23‑án Brüsszelben folytatott megbeszélést
         követően a német hatóságok újból kiegészítő információkat adtak.

      27      Másfelől, az eljárást megindító határozatban megszabott határidő lejártát követően a CDA társaság, valamint a Point Group Ltd
         társaság, amely a CDA versenytársa, érintetti minőségben lépett fel, és észrevételeket nyújtott be a Bizottsághoz.

      28      Végül, a megtámadott határozat 2000. június 21‑i elfogadásával a Bizottság lezárta az eljárást.

      C –  Tényállás megállapítása és jogi minősítés
      29      A Bizottság elkülönítve vizsgálta a Németországi Szövetségi Köztársaság által a megalakulás fázisában, a szerkezetátalakítás
         fázisában, és végül a CD Albrechts bizonyos eszközeinek az MTDA általi megváltása során nyújtott pénzügyi támogatásokat.

      1.     A Németországi Szövetségi Köztársaság által a megalakulási fázisában nyújtott pénzügyi támogatások
      30      A megtámadott határozatban a Bizottság öt, a megalakulás fázisában nyújtott pénzügyi támogatást azonosított. A megtámadott
         határozat 32. preambulumbekezdésében szereplő szinoptikus táblázat a következőképpen írja le őket:

               A támogatás jellege

               Összeg millió DEM-
               ben

               Kedvezmé-nyezett

               Nyújtó

               Időpont

               Jogalap

               1

               100%-os (kezdetben 80%-os) teljesítési biztosíték 52,7 millió DEM-ig

               54,7

               PBK

               LfA

               1991

               A Bajor állam állami biztosítékairól és kezességvállalásairól szóló törvény

               2

               Szubvenciók és a befektetésre nyújtott pénzügyi támogatások

               19,42

               Közös vállalkozás

               LfA

               1991/1992

               „Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladat, a beruházási adókedvezményekről szóló törvény

               3

               Tartozáselengedés

               3,0

               PBK

               LfA

               1994

               Nincs

               4

               100%-os kezességvállalás

               190,0

               Robotron, közös vállalkozás

               THA

               199[2]

               THA-program

               5

               Szubvenciók és a befektetésre nyújtott pénzügyi támogatások

               63,45

               Közös vállalkozás, 1992.11.24-től PA

               Türingia

               1991–1993

               „Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladat, a beruházási szóló törvény a beruházási adókedvezményekről

               Összesen

               330,57

         31      A táblázatból először is kitűnik, hogy 1992‑ben a THA 190 millió DEM összegben 100%‑os biztosítékot nyújtott, amely a Robotronnak
         és a közös vállalkozásnak megítélt banki hitelek túlnyomó részét lefedte. A Bizottság szerint a biztosítékot a közös piaccal
         összeegyeztethetetlen állami támogatásnak kell tekinteni, amennyiben azokat nem a Bizottság által 1991. szeptember 26‑i SG(91) D/17825
         (a továbbiakban: első THA‑program), illetve 1992. december 8‑i SG(92) D/17613 levelével (a továbbiakban: második THA‑program)
         jóváhagyott támogatási programokban meghatározott feltételeknek megfelelően nyújtották. A Bizottság mindazonáltal úgy ítéli
         meg, hogy mivel a kezdetben biztosított 190 millió DEM‑ből a THA ténylegesen mindössze 120 millió DEM‑es összeget költött
         el biztosíték címén, csupán ez utóbbi összeget kell visszatéríteni.

      32      Másodszor, a Bizottság megállapította, hogy a Türingia által a közös vállalkozásnak, majd a PA‑nak 1993. december 31‑ig az
         „Investitionszulagengesetz” (a beruházási adókedvezményekről szóló törvény), valamint a huszadik és huszonegyedik „Rahmenpläne
         der Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftstruktur«” (az 1969. október 6‑i törvény alkalmazásával az
         1992‑es és 1993‑as évekre a „Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladatra vonatkozóan elfogadott keretprogramok,
         a továbbiakban: TIC‑program) alapján nyújtott szubvenciók és beruházási támogatások összértéke 63,45 millió DEM‑et ért el.
         Ugyanakkor a Bizottság szerint e regionális célú támogatást tévesen nyújtották közérdekű feladat és a beruházási adókedvezményekről
         szóló törvény jogcímén, ennélfogva – mivel összeegyeztethetetlen a közös piaccal – vissza kell téríteni. Figyelemmel a Türingia
         által meghozott, 32,5 millió DEM‑es összeg visszatérítését elrendelő határozatra, a Bizottság úgy véli, hogy egy 30,95 millió DEM‑es
         összeget még vissza kell téríttetni.

      33      Harmadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1991‑ben és 1992‑ben Bajorország – az LfA közvetítésével – szubvenciókat és beruházási
         támogatásokat nyújtott a közös vállalkozásnak 19,42 millió DEM összértékben. Ugyanakkor – amennyiben e szubvenciókkal és támogatásokkal
         a Pilz‑csoport társaságainak javára visszaéltek – a Bizottság úgy véli, hogy azokat tévesen nyújtották a TIC‑program és a
         beruházási adókedvezményekről szóló törvény jogcímén. A Bizottság szerint ennélfogva az EK‑Szerződéssel összeegyeztethetetlen
         támogatásokról van szó.

      34      Negyedszer, a Bizottság megállapította, hogy Bajorország a bajor pénzügyminisztérium 1973. augusztus 7‑i L 6511‑1/7 – 43358
         közleményében közzétett „Richtlinien für die Übernahme von Staatsbürgschaften im Bereich der gewerblichen Wirtschaft” (az
         ipari ágazat számára történő állami biztosítéknyújtásról szóló iránymutatások, a továbbiakban: Bajorország által történő biztosítéknyújtásról
         szóló szabályozás) alkalmazásával 80–100%‑os biztosítékot nyújtott a PBK által végül felvett 54,7 millió DEM összértékű bankhitelekre.
         A Bizottság szerint a német hatóságok az eljárást megindító határozatban szereplő tájékoztatáskérés ellenére nem mutattak
         be olyan kellően részletes bizonyítékokat, amelyek eloszlatták volna a Bajorország (az LfA) által nyújtott biztosítékkal kapcsolatos
         műveletek jogszerűségét érintő kételyeket. Ezenkívül, figyelemmel arra, hogy a szóban forgó támogatás nem beruházás finanszírozását
         szolgálta, hanem azzal visszaéltek, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy e biztosítékot összeegyeztethetetlen támogatásnak kell
         minősíteni.

      35      Ötödször, a Bizottság úgy vélte, hogy a 3 millió DEM‑nek a fenti 34. pontban szereplő biztosíték jogcímén a bankoknak történt
         megfizetésével a PBK‑nál keletkezett tartozás LfA általi elengedése állami támogatást valósított meg. A Bizottság szerint
         e támogatás összeegyeztethetetlen a közös piaccal, amennyiben jogalap nélkül nyújtották.

      36      E megállapítások alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az albrechtsi CD‑üzem megalakulásának fázisában a
         Németországi Szövetségi Köztársaság az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével 260,57 millió DEM összértékű állami támogatásokat
         nyújtott. E támogatások Türingia 63,45 millió DEM összegű, az LfA 77,12 millió DEM összegű (54,7 millió DEM biztosíték formájában,
         19,42 millió DEM beruházási támogatás formájában és 3 millió DEM tartozáselengedés formájában nyújtott) és a THA 120 millió DEM
         összegű támogatásaiból álltak.

      37      A Bizottság szerint e támogatások főként azért összeegyeztethetetlenek, mert a Pilz‑csoporthoz tartozó társaságokat juttatták
         előnyhoz, és mert emiatt az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen alkalmazták őket.

      2.     A szerkezetátalakítás fázisában nyújtott pénzügyi támogatások
      38      A megtámadott határozatban a Bizottság a vállalkozás szerkezetátalakítási fázisában nyújtott tizenkét pénzügyi támogatást
         azonosított és minősített. A megtámadott határozat 39. preambulumbekezdésében szereplő szinoptikus táblázatban a tizenkét
         támogatás a következőképpen szerepelt:

               A támogatás jellege

               Összeg millió DEM-ben

               Kedvezményezett

               Nyújtó

               Időpont

               Jogalap

               1

               Hitel

               25,0

               PA

               TAB

               1993. október

               Nincs

               2

               Hitel

               20,0

               PA

               TAB

               1994. március

               Nincs

               3

               Vételár

               3,0

               PBK

               TIB

               1994. március

               Nincs

               4

               Szubvenció

               12,0

               PA

               TIB

               1994. március

               Nincs

               5

               Társasági tőke

               33,0

               PA

               TIB (98%) TAB (2%)

               1994. március

               Nincs

               6

               Hitel

               2,0

               PA

               LfA

               1994. március

               Nincs

               7

               Tagi kölcsön

               3,5

               PA

               TIB

               1994. április

               Nincs

               8

               Hitel

               15,0

               Pilz-csoport

               LfA

               1994. június

               Nincs

               9

               Hitel

               15,0

               CD Albrechts

               TAB

               1994. október

               Nincs

               10

               Hitel

               7,0

               CD Albrechts

               LfA

               1994. december

               Nincs

               11

               Hitel

               9,5

               CD Albrechts

               TAB

               1995. január

               Nincs

               12

               Kamat

               21,3

               1993. vége óta

               Összesen

               166,3

         39      Először is, a Bizottság megállapította, hogy 1993 októberében 25 millió DEM‑es hitelt nyújtottak a PA‑nak a társaság készpénzkészleteinek
         feltöltésére, azonban a tőke – a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási rendszerén keresztül – közvetlenül a csoport
         többi társaságához került.

      40      Másodszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TAB 20 millió DEM‑es hitelt nyújtott a PA‑nak a THA által garantált
         banki hitelek visszafizetéséhez, azonban ez a tőke is közvetlenül a csoport többi társaságához került a Pilz‑csoport központosított
         pénzgazdálkodási rendszerén keresztül.

      41      Harmadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB 3 millió DEM összeget folyósított a PBK‑nak az ez utóbbi
         tulajdonába tartozó PA társasági részesedéseinek megszerzéséhez.

      42      Negyedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB a PA tőkéjéhez való hozzájárulás formájában szubvenciót
         nyújtott, amelynek összértéke 12 millió DEM volt.

      43      Ötödször, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB és a TAB a PA társasági részesedéseinek 98%‑át, illetve
         2%‑át 33 millió DEM értékben megszerezte.

      44      Hatodszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában Bajorország – az LfA‑n keresztül – 2 millió DEM‑es hitelt ítélt
         meg a PA‑nak.

      45      Hetedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 áprilisában a TIB 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönt ítélt meg a PA‑nak.

      46      Nyolcadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 júniusában az LfA a Pilz‑csoportnak 15 millió DEM‑es működtetési hitelt
         ítélt meg, amelynek célja az albrechtsi CD‑üzem privatizációjáig tartó időszak áthidalása volt.

      47      Kilencedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 októberében a TAB 15 millió DEM‑es hitelt ítélt meg a CD Albrechtsnek.
         A Bizottság észlelte, hogy jóllehet a CD Albrechtsnek folyósították, a tőkét a Pilz‑csoport vállalkozásainak nyújtott szolgáltatásokra
         fordították, amelyekért ez utóbbiak sohasem fizettek, és ekként kizárólag e vállalkozások jutottak előnyhöz.

      48      Tizedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 decemberében Bajorország – az LfA‑n keresztül – újabb, 7 millió DEM‑es hitelt
         ítélt meg a CD Albrechtsnek.

      49      Tizenegyedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1995 januárjában a TAB 9,5 millió DEM‑es hitelt ítélt meg a CD Albrechtsnek.

      50      Tizenkettedszer, a Bizottság megállapította, hogy – a német hatóságok információi szerint – a PA és a CD Albrechts 1993 vége
         és 1998 között 21,3 millió DEM összértékű támogatásban részesült kamat formájában.

      51      A Bizottság szerint a fentiekben részletezett tizenkét, 166,3 millió DEM összértékű pénzügyi támogatást jogellenes állami
         támogatásnak és a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell minősíteni. Amennyiben ugyanis e támogatások hasznot hajtottak
         a TIB‑nek és a TAB‑nak, miután e társaságok átvették az albrechtsi CD‑üzem üzemeltetését, az EK 87. cikk (3) bekezdésének
         c) pontja alapján és a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatással összhangban kizárólag
         a Bizottság hagyhatta volna jóvá őket. Ugyanakkor a Bizottság szerint nyilvánvaló, hogy az említett támogatások nem felelnek
         meg az iránymutatásnak, miután a rendelkezésére álló adatok nem teszik lehetővé számára annak megállapítását, hogy azokat
         olyan konkrét belső intézkedésekből álló életképes szerkezetátalakítási terv keretében nyújtották, amely lehetővé tette volna
         a Bizottság számára a vállalkozás rentabilitása és hosszú távú életképessége ésszerű határidőn belül történő helyreállításának
         megállapítását. Ezenkívül nem jelentkezett egyetlen olyan magánszemély sem, aki az LCA és a CDA társaságok átvételére vállalkozott
         volna, így magánrészvétel hiányában nem lehetséges megállapítani, hogy a támogatás arányos volt‑e a szerkezetátalakítási költségekkel.

      3.     A támogatások visszatérítéséről
      52      A 659/1999 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése alkalmazásával a Bizottság úgy határozott, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaságnak
         kérnie kell mind az albrechtsi CD‑üzem megalakulásának fázisában, mind szerkezetátalakításának fázisában folyósított jogellenes
         és a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatás visszatérítését.

      53      Ezenkívül a Bizottság kiemelte, hogy a határozat végrehajtásának biztosítása és bármiféle versenytorzulás kiküszöbölése érdekében
         – szükség esetén –elő kellett írnia, hogy a támogatás‑visszatérítési eljárás ne korlátozódjon a támogatás eredeti címzettjére,
         hanem terjedjen ki azon vállalkozásra, amely annak tevékenységét az átruházott termelőeszközökkel folytatja. Jelezte, hogy
         annak eldöntéséhez, hogy egy vállalkozás ténylegesen a támogatás eredeti címzettjének tevékenységét folytatja‑e, több elemre
         volt figyelemmel, így az átruházás tárgyára, a vételárra, a korábbi vállalkozás és az átvevő tagjainak és tulajdonosainak
         azonosságára, az átruházás lebonyolításának időpontjára és annak kereskedelmi jellegére. Ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy jelen
         esetben az LCA és a CDA bizonyosan hasznot húzott a korábban a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtott támogatásból,
         mivel tevékenységük folytatásához felhasználták e vállalkozások eszközeit és infrastruktúráját. Ennélfogva úgy határozott,
         hogy vissza kell venni a támogatásokat az LCA‑tól, a CDA‑tól és minden olyan vállalkozástól, amelyre a közös vállalkozás,
         a PA vagy a PBK eszközeit átruházták vagy átruházzák, mivel ez utóbbiak támogatások „kedvezményezettjeinek” tekintendők.

      4.     A megtámadott határozat rendelkező része
      54      E megállapításokra tekintettel a Bizottság az alábbi rendelkező részt fogadta el:

      „1. cikk
      (1) A Németország[i Szövetségi Köztársaság] által az albrechtsi CD‑üzem (Türingia) építéséhez, működtetéséhez és konszolidálásához
         [a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak és a PA‑nak] nyújtott állami támogatást 260,57 millió DEM összegben a Pilz‑csoport más
         ágazatai használták fel.

      A támogatás Türingia [tartomány] 63,45 millió DEM összegű, az [LfA] 77,12 millió DEM összértékű és a THA 120 millió DEM összegű
         támogatásából áll.

      A visszaélés a támogatásnak az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett visszaélésszerű felhasználásában áll. Következésképpen,
         a támogatás összeegyeztethetetlen az EK‑Szerződéssel.

      (2) Az EK 87. cikk (1) bekezdésének […] megfelelően, a [CD Albrechts] szerkezetátalakítására szánt, 166,3 millió DEM összértékű
         támogatás nem egyeztethető össze az EK‑Szerződés rendelkezéseivel.

      2. cikk
      (1) [A] Németország[i Szövetségi Köztársaság] megteszi valamennyi, az 1. cikkben leírt, jogellenesen nyújtott támogatás annak
         kedvezményezettje általi visszatérítéséhez szükséges intézkedést.

      (2) A visszatérítés a nemzeti eljárás szerint zajlik. A visszatérítendő összegek a támogatás kedvezményezettnek történt nyújtásától
         a tényleges visszatérítésig terjedő időszakra számított kamattal növekszenek. A kamat mértéke a regionális támogatások szubvencióegyenértékére
         irányadó referencia‑kamatláb alapján számítandó.

      (3) A jelen cikk alkalmazásában a »kedvezményezett« kifejezés a [CDA‑t] és az [LCA‑t] jelöli, valamint minden olyan egyéb
         vállalkozást, amelyre [a PBK], a [közös vállalkozás] vagy a [PA] eszközeit és/vagy infrastruktúráját a jelen határozat jogkövetkezményeinek
         kijátszása végett átruházták vagy átruházzák. [...]”

       Az eljárás és a felek kérelmei
      55      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2000. október 10‑én benyújtott keresetlevelével Türingia keresetet nyújtott be a megtámadott
         határozat megsemmisítése iránt. A keresetet T‑318/00. szám alatt iktatták.

      56      Az Elsőfokú Bíróság harmadik kibővített tanácsának elnöke 2001. május 28‑i végzésével a Németországi Szövetségi Köztársaság
         részére megengedte a Türingia, az ODS Optical Disk Service GmbH (a továbbiakban: ODS) részére pedig – amely a CDA versenytársa –
         megengedte a Bizottság kérelmeit támogató beavatkozást.

      57      Az ODS és a Németországi Szövetségi Köztársaság beavatkozási beadványaikat 2001. augusztus 29‑én és szeptember 3‑án nyújtották
         be. 2001. október 24‑én Türingia és a Bizottság észrevételeket nyújtottak be az ODS és a Németországi Szövetségi Köztársaság
         beavatkozási beadványaira.

      58      2002. szeptember 30‑i végzéssel az Elsőfokú Bíróság (harmadik kibővített tanács) úgy határozott, hogy az eljárást a Bíróságnak
         a C‑328/99. sz., Olaszország kontra Bizottság, valamint a C‑399/00. sz., SIM 2 Multimedia kontra Bizottság ügyben hozandó
         ítéletének kihirdetéséig felfüggeszti. Az ezen egyesített ügyekben 2003. május 8‑án meghozott ítéletre figyelemmel az Elsőfokú
         Bíróság felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak a jelen ügy további folytatásának kérdésében. Az észrevételek benyújtására
         2003. június 23‑án és 24‑én került sor.

      59      Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak a jelen keresetnek a CDA által
         benyújtott, és az Elsőfokú Bíróság Hivatalában T‑324/00. sz. alatt nyilvántartásba vett, azonos tárgyú keresettel történő
         esetleges egyesítésének lehetőségéről. A felek észrevételeinek kézhezvételét követően az ügyeket a 2004. március 8‑i végzéssel
         tárgyalás és ítélethozatal végett egyesítették.

      60      Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az Elsőfokú Bíróság
         eljárási szabályzata 64. cikkében szereplő pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy bizonyos dokumentumokat
         nyújtsanak be, és írásban kérdéseket tett fel.

      61      A 2004. május 5‑i tárgyaláson a felek megtették szóbeli előadásaikat, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság kérdéseire.

      62      A 2004. július 23‑i végzés a T‑318/00. és T‑324/00. sz. ügyeket az ítélethozatal szempontjából elkülönítette.

      63      Türingia azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot;
      –        ennek elutasítása esetén semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdését annyiban, amennyiben azokban a
         Bizottság a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtott támogatásoknak az EK‑Szerződéssel való összeegyeztethetetlenségét állapítja
         meg, valamint a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését és 2. cikkének (3) bekezdését;

      –        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
      64      A beavatkozó Németországi Szövetségi Köztársaság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot.
      65      A Bizottság – az ODS támogatásával – azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        kötelezze Türingiát a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
      I –  Előzetes észrevételek
      66      Keresete alátámasztására Türingia számos, így a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértésére, bizonyos tények
         téves megállapítására, az indokolási kötelezettség megsértésére, az EK 87. és 88. cikk, valamint a végrehajtásukra kiadott
         rendelkezések megsértésére, az arányosság elvének megsértésére, és végül a jogbiztonság elvének, illetve a „bizonyosság elvének”
         megsértésére alapított jogalapot jelöl meg.

      67      Az Elsőfokú Bíróság először is a megtámadott határozat 1. cikkének megsemmisítésére irányuló kérelem alátámasztására felhozott
         jogalapot vizsgálja meg. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság azon jogalapokat vizsgálja, amelyek a megtámadott határozat 2. cikkében
         szereplő visszatérítési utasítással kapcsolatosak.

      II –  A megtámadott határozat 1. cikkének jogszerűségéről
      68      Türingia lényegét tekintve azt állítja, hogy a megtámadott határozat 1. cikke jogellenes, mivel a Bizottság által az albrechti
         CD‑üzem projektje keretében nyújtott különböző támogatások kapcsán elvégzett vizsgálat téves tényeken alapul, ellentétes az
         EK 87. cikkének (1) bekezdésével és az EK 88. cikkének (2) bekezdésével, valamint nem felel meg az indokolási kötelezettségnek.

      69      Ennek megfelelően a Türingia által előadott jogalapokat a fenti 30. és 38. pontban azonosított támogatások tekintetében egymást
         követően helyénvaló megvizsgálni.

      70      Elöljáróban ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság szükségesnek ítéli megvizsgálni Türingia azon érvelését, amely szerint a Bizottságnak
         nem volt joga a megtámadott határozatot az annak elfogadásakor rendelkezésére álló információk alapján elfogadni.

      A –  Annak lehetőségéről, hogy a megtámadott határozat a rendelkezésre álló információk alapján kerüljön elfogadásra
      1.     A felek érvei
      71      Türingia úgy ítéli meg, hogy a jelen ügyben a Bizottság nem volt jogosult a megtámadott határozatot az annak elfogadásakor
         rendelkezésére álló információkra alapítani. Először is azt állítja, hogy amint az a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének
         második mondatából és az állandó ítélkezési gyakorlatból is következik, a Bizottság csak akkor alapíthatja határozatát a rendelkezésre
         álló információkra, amennyiben a tagállam egyáltalán nem, vagy nem kielégítően válaszolt az információnyújtási rendelkezésre,
         amelyet e célból a Bizottság neki címzett (a C‑301/87. sz., Franciaország kontra Bizottság, ún. „Boussac”‑ügyben 1990. február
         14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑307. o.] 19. és 22. pontja, valamint a C‑324/90. és 342/90. sz., Németország és Pleuger
         Worthington kontra Bizottság ügyben 1994. április 13‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑1173. o.] 26. pontja). Ugyancsak meg
         kell állapítani, hogy még ha a tagállamok kötelesek is minden releváns információt a Bizottság rendelkezésére bocsátani annak
         érdekében, hogy az elláthassa az állami támogatások felügyelete terén fennálló feladatát, ez utóbbi ugyanakkor köteles mindent
         megtenni a tények felderítése érdekében. Szerinte ebből az következik, hogy a Bizottság világos és pontos tájékoztatást ad
         a nemzeti hatóságoknak azon adatokról, amelyekre szüksége van feladata ellátásához, és a határozatot csak olyan szélsőséges
         esetekben fogadja el a rendelkezésére álló információk alapján, amikor kérése ellenére nem kapja meg a kívánt felvilágosítást.
         Ugyanakkor Türingia szerint a jelen ügyben a német hatóságok válaszoltak a Bizottság különböző információszolgáltatásra irányuló
         megkereséseire, így különösen az eljárást megindító határozat mellékletében szereplő kérdésekre. Megállapítja, hogy ugyanis
         egy kivételével az 1999. július 22‑i hivatalos felszólító levélben szereplő kérdések nem egyeztek az eljárást megindító határozat
         mellékletében találhatóakkal, ami arra utal, hogy az eljárás időközben továbbhaladt. Álláspontja szerint amennyiben a Bizottság
         úgy ítélte meg, hogy az eljárást megindító határozat mellékletében található kérdésekre adott válaszok nem kielégítőek, erre
         utalnia kellett volna az 1999. július 22‑i levelében. Ebből következően Türingia úgy ítéli meg, hogy mivel a Bizottság nem
         kért ilyen pontosításokat a német hatóságoktól, nem volt jogosult a megtámadott határozatot a rendelkezésére álló információk
         alapján elfogadni.

      72      A Bizottság, az ODS támogatásával, vitatja Türingia állítását.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      73      Az ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság akkor jogosult a rendelkezésére álló információk alapján elfogadni egy határozatot,
         ha olyan tagállammal áll szemben, amely nem tesz eleget együttműködési kötelezettségének, és nem bocsátja rendelkezésére azon
         információkat, amelyeket egy támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítélése érdekében kért (a fenti 71. pontban
         hivatkozott Boussac‑ügyben hozott ítélet 22. pontja és a Németország és Pleuger Worthongton kontra Bizottság ügyben hozott
         ítélet 26. pontja). Ugyanakkor egy ilyen határozat elfogadását megelőzően a Bizottságnak tiszteletben kell tartania bizonyos
         eljárási jellegű kötelezettségeket. Különösen ilyen, hogy fel kell szólítania a tagállamot, hogy meghatározott határidőn belül
         bocsássa rendelkezésére valamennyi olyan dokumentumot, információt és adatot, amely a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének
         megítélése érdekében szükséges. A Bizottság csak akkor rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az eljárásnak véget vessen, és elfogadja
         a határozatot, amely a rendelkezésre álló adatok alapján megállapítja a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét
         vagy összeegyeztethetetlenségét, amennyiben a tagállam felszólítása ellenére nem bocsátja rendelkezésére a kért információkat
         (a fenti 71. pontban hivatkozott Boussac‑ügyben hozott ítélet 19. és 22. pontja). E kötelezettséget jeleníti meg és pontosítja
         a 659/1999 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése, 10. cikkének (3) bekezdése és 13. cikkének (1) bekezdése.

      74      Ezen elvek fényében kell megítélni, hogy a jelen ügyben a Bizottság jogszerűen fogadta‑e el a határozatot kizárólag azon információk
         alapján, amelyek 2000 júniusában rendelkezésére álltak.

      75      Először is fel kell idézni a közigazgatási eljárás lefolyását a jelen ügyben.

      76      Ezen eljárás alapját az 1994 októberében a német hatóságoknak küldött levél képezte. Ebben a levélben a Bizottság a német
         hatóságoktól egy albrechtsi CD‑üzem megépítéséhez nyújtott állami támogatásokra vonatkozó információk megküldését kérte. Válaszul
         a német hatóságok 1994. november 9‑i levelükben bejelentettek egy Türingia és Bajorország által a közös vállalkozásnak és
         a Pilz‑csoportnak nyújtott támogatást. 1994. november 15‑i levelével a Bizottság pontosabb információkat kért e támogatásról.
         A német hatóságok erre az 1995. március 3‑i levéllel válaszoltak, kiegészítve a bejelentést a THA, valamint a Türingia és
         Bajorország által nyújtott újabb támogatásokkal. Mivel e támogatások már odaítélésre kerültek, a Bizottság NN 54/95. szám
         alatt vette ezeket nyilvántartásba (a megtámadott határozat 2. preambulumbekezdése). 1995. augusztus 1‑jei, 1995. október
         16‑i és 1996. november 25‑i leveleivel a Bizottság kiegészítő kérdéseket tett fel, amelyekre a német hatóságok az 1995. augusztus
         22‑i, az 1995. augusztus 25‑i, az 1996. január 18‑i és az 1997. április 17‑i levelekkel válaszoltak. 1997. február 3‑án, valamint
         1997. szeptember 22‑én és 23‑án Brüsszelben, illetve Erfurtban találkozóra került sor a Bizottság képviselői és a német hatóságok
         között. Az 1998. január 20‑i levéllel ez utóbbiak összegezték a Bizottság képviselőivel lezajlott találkozók nyomán kialakult
         észrevételeiket (a megtámadott határozat 3. preambulumbekezdése).

      77      Mivel a német hatóságok által adott tájékoztatás előzetes vizsgálata nyomán a Bizottság így ítélte meg, hogy a szóban forgó
         intézkedések komoly kétségeket vetnek fel a közös piaccal való összeegyeztethetőségüket illetően, 1998. július 17‑én elfogadta
         az eljárást megindító határozatot.

      78      E határozattal egyúttal felhívta a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy „[a határozat] kézhezvételétől számított egy
         hónapon belül küldjön meg minden dokumentumot, információt vagy adatot, amely szükséges ahhoz, hogy támogatások [EK 87.] cikkel
         való összeegyeztethetősége megítélhető legyen”. Az eljárást megindító határozathoz csatoltak egy hét kérdést tartalmazó mellékletet.

      79      A Németországi Szövetségi Köztársaság 1998. augusztus 26‑i levelével reagált az eljárást megindító határozatra. 1998. október
         15‑én újabb találkozóra került sor Brüsszelben a Bizottság és a német hatóságok képviselői között. Ez utóbbiak 1998. november
         11‑i levelükkel további információkat bocsátottak rendelkezésre.

      80      Úgy ítélve meg, hogy az adott felvilágosítás még mindig nem elégséges, a Bizottság 1999. március 4‑i levelével újfent felszólította
         a német hatóságokat, hogy bocsássák rendelkezésére a szükséges információkat, különösen pedig, hogy válaszoljanak az eljárást
         megindító határozat mellékletében szereplő kérdésekre.

      81      Ezen újabb felszólítás nyomán a német hatóságok az 1999. március 30‑i, az április 1‑jei és az április 16‑i levéllel további
         tájékoztatást nyújtottak.

      82      A Bizottság ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy ezek az információk még mindig nem jelentettek kielégítő választ az eljárást megindító
         határozat mellékletében szereplő kérdésekre (különösen ami a melléklet 3–7. kérdését illeti). Ezért 1999. július 22‑i levelével
         legkésőbb 1999. augusztus 31‑ig választ kért. Emellett a Németországi Szövetségi Köztársaságtól további információkat és dokumentumokat
         kért.

      83      Azt követően, hogy 1999. július 28‑i levelükben kérték a Bizottság által kitűzött határidő meghosszabbítását, és hogy ez utóbbi
         képviselőivel újabb találkozóra került sor 1999. szeptember 23‑án Brüsszelben, a német hatóságok újabb információkat bocsátottak
         a Bizottság rendelkezésére 1999. szeptember 28‑án és október 19‑én.

      84      Végül a Bizottság 2000. június 21‑én elfogadta a megtámadott határozatot.

      85      Türingia azon érvelését illetően, amely szerint a német hatóságok valamennyi kért információt rendelkezésre bocsátották, így
         a Bizottság nem volt jogosult a rendelkezésre álló információk alapján dönteni, előzetesen meg kell állapítani, hogy a közigazgatási
         eljárás lefolyásából világosan kitűnik, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta azon eljárási jellegű kötelezettségeket, amelyek
         az ítélkezési gyakorlatból és a 659/1999 rendeletből következnek. Ugyanis három alkalommal is hivatalosan felszólította a
         Németországi Szövetségi Köztársaságot arra, hogy bocsássa rendelkezésére mindazon információkat, amelyek a vitatott támogatások
         közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítéléséhez szükségesek.

      86      Emellett Türingia állításával szemben a Bizottság 1999. július 22‑i leveléből nem az derül ki, hogy a német hatóságok egyetlen
         kivételével valamennyi kérdést megválaszolták volna. Ebben a levélben ugyanis a Bizottság éppen ellenkezőleg újólag felszólítja
         a német hatóságokat, hogy válaszolják meg az eljárást megindító határozat mellékletében szereplő 3–7. kérdést.

      87      Továbbá Türingia nem bizonyította, hogy a német hatóságok kimerítő válaszokat adtak volna a Bizottság által az eljárást megindító
         határozat mellékletében feltett valamennyi kérdésre. Különösen nem bizonyította, hogy e hatóságok rendelkezésre bocsátották
         volna az 1991‑ig nyújtott támogatások pontos felsorolását, amelyet pedig a Bizottság több alkalommal kért. Ugyancsak nem mutatott
         be bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy e hatóságok válaszoltak volna a szerkezetátalakítással kapcsolatos esetleges tervek
         létezésére vonatkozó kérdésekre. Az is kiderül az ügy irataiból, hogy a hatóságok csak felületesen válaszoltak arra a kérdésre,
         amely a közös vállalkozás TAB és TIB által történő megszerzésének keretében kötött ügyletek bemutatására vonatkozott, valamint
         arra a kérdésre, amely a magánbankok által nyújtott hitelek 1994‑ben történt visszafizetésének körülményeire és feltételeire
         vonatkozott.

      88      E tekintetben érdemes felidézni, hogy a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében „a hivatalos vizsgálati eljárást
         kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza a Bizottság előzetes értékelését
         a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való összeegyeztethetőséggel kapcsolatban
         felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket
         egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja
         az előírt határidőt”. E határozat útján és az Európai Unió Hivatalos Lapjában történő közzétételével a tagállam és az egyéb érdekeltek megismerhetik azon tényeket, amelyekre a Bizottság határozatát alapozni
         kívánja. Mindebből az következik, hogy amennyiben az érdekeltek úgy ítélik meg, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező
         határozatban szereplő egyes tények tévesek, erre a Bizottság figyelmét fel kell hívniuk a közigazgatási eljárás folyamán,
         máskülönben az eljárás bíróság előtti szakaszában e tényeket már nem vitathatják (lásd e tekintetben, ami a tagállamot illeti,
         a C‑278/92., C‑279/92. és C‑280/92. sz., Spanyolország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. szeptember 14‑én hozott
         ítélet [EBHT 1994., I‑4103. o.] 31. pontját). Ugyanakkor a fenti 73. pontban kifejtett esetjogi és jogszabályi elvekkel összhangban
         az érintettek által szolgáltatott ellentétes információk hiányában a Bizottság jogosult azon, akár téves információkat alapul
         venni, amelyekkel a végleges határozat elfogadásának időpontjában rendelkezik, amennyiben a szóban forgó tények kapcsán a
         Bizottság felszólította a tagállamot a szükséges információk rendelkezésére bocsátására. Amennyiben viszont elmulasztotta
         felszólítani a tagállamot, hogy bocsássa rendelkezésére az alapul venni kívánt tényekre vonatkozó információkat, később nem
         igazolhatja az esetleges ténybeli tévedéseket azt állítva, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró határozat elfogadásának
         időpontjában jogosult volt kizárólag az akkor rendelkezésére álló információkat alapul venni.

      89      Türingia állításával szemben a Bizottság ténymegállapításai egyébként nem mentesek a bírói felülvizsgálat lehetőségétől. Ugyanis
         amennyiben a tagállam teljes körűen eleget tesz a Bizottság által kért információk rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettségének,
         az eljárás során átadott információk révén igen könnyen rámutathat arra, hogy a megtámadott határozatban szereplő ténybeli
         tévedések nem neki tudhatók be. Emellett amennyiben a Bizottság egy határozatot az olyan, rendelkezésére álló információk
         alapján fogad el, amelyek egyes ténybeli elemei tekintetében nem tartotta tiszteletben az ítélkezési gyakorlat által elismert
         és a 659/1999 rendeletben megállapított eljárási kötelezettségeket, az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálati jogával élve megvizsgálhatja,
         hogy e ténybeli elemek figyelembevétele olyan mérlegelési hibához vezethetett‑e, amely megalapozza a megtámadott határozat
         jogellenességét.

      90      Így a fenti 85–88. pontban megállapított körülmények között, és figyelemmel arra a három felszólításra, amelyet a Bizottság
         a közigazgatási eljárás folyamán Türingiához intézett, ez utóbbi nem tudta bizonyítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban
         úgy vett alapul ténybeli elemeket, hogy elmulasztotta volna az e tekintetben fennálló eljárási kötelezettségek tiszteletben
         tartását. Következésképpen a Bizottság jogosult volt arra, hogy a megtámadott határozat elfogadásakor a rendelkezésére álló
         információkat vegye alapul.

      91      A fentiek fényében e kifogást el kell utasítani.

      B –  A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott biztosítékról
      1.     A felek érvei
      92      Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság ténybeli tévedést követett el e pénzügyi támogatással kapcsolatban. Hangsúlyozza,
         hogy a Bizottság által a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében tett megállapítással szemben a Bajorország által
         nyújtott biztosíték, amely eredetileg a PBK‑nak nyújtott bankhitelek 80%‑át fedezte, nem változott át egy a banki hitelek
         100%‑át, összesen 54,7 millió DEM‑et fedező biztosítékká. Az 54,7 millió DEM‑es összeg, amelyre a Bizottság utal, azon hitelszámla
         felső értéke (kamatok nélkül), amelynek 80%‑ára biztosítékot vállalt Bajorország, amikor 1994 márciusában megkötötték a reorganizációs
         megállapodást. Ellentétben azzal, amit a Bizottság a megtámadott határozatban megállapít, Bajorország nem vállalt ezen összeg
         100%‑áig garanciát. Ellenkezőleg, a reorganizációs megállapodás keretében a Bajorország által garantált hitelek összegét csökkentették,
         egyrészt annak köszönhetően, hogy a bankok elengedték mintegy 12 millió DEM összegű garantált hitel visszafizetését, másrészt
         Bajorország különböző intézkedéseinek köszönhetően. Hangsúlyozza, hogy kizárólag a maradványérték, nevezetesen 41,4 millió DEM
         tekintetében vállalt Bajorország (az LfA) biztosítékot az összeg 100%‑ára a reorganizációs megállapodás keretében, és hogy
         1995‑ben az LfA‑nak a teljes biztosítékot állnia kellett, amikor a megfelelő összeget kifizette a bankoknak. Megjegyzi, hogy
         az e kifizetés eredményeképpen létrejött, a közös vállalkozást terhelő, Bajorország által nyújtott 41,4 millió DEM‑es hitelt,
         valamint a közös vállalkozást terhelő, Bajorország által nyújtott további, 9 millió DEM‑et kitevő hiteleket végül a TAB vásárolta
         meg 15 millió DEM‑ért 1995. november 7‑én. Álláspontja szerint a TAB ezen, a közös vállalkozástal szemben fennálló követelését
         teljes mértékben kiegyenlítette a CDA, miután megszerezte az LCA eszközeit.

      93      Türingia leszögezi, hogy ezen információkat a német hatóságok közölték a Bizottsággal a közigazgatási eljárás során. Rámutat,
         az 1996. január 18‑i és az 1999. március 30‑i levélből világosan kiderül, hogy a Bajorország által vállalt biztosíték, amely
         eredetileg a PBK‑nak nyújtott bankhitelek 80%‑át fedezte, nem alakult át a hitelek 100%‑át, 54,7 millió DEM összeget fedező
         biztosítékká. Szerinte ez az állítólagos 100%‑os biztosíték ugyanis az eredeti biztosíték helyébe lépő garanciavállalás volt,
         amely egyébként csak a 41,4 millió DEM‑es maradványösszeget fedezte. Szerinte a Bizottság ennek megállapítását helytelenül
         mellőzte, mégpedig annak ellenére, hogy ez a tényező döntő jelentőségű, hiszen ez alapján megállapítható, hogy a reorganizációs
         megállapodás keretében Bajorország által vállalt 100%‑os biztosíték nem új támogatást jelentett, hanem egy meglévő, engedélyezett
         támogatások rendszerében nyújtott támogatás címén tett intézkedést.

      94      Türingia azt is megjegyzi, hogy ezen információkból az derül ki, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében
         megállapítottakkal ellentétben az LfA a biztosíték alapján nem utalt át 54,7 millió DEM‑et, majd 7 millió DEM‑et. Ugyanis
         Türingia szerint az LfA legfeljebb 48,4 millió DEM‑et téríthetett meg, mivel 1994 márciusában 3 millió DEM‑et kifizetett a
         bankoknak, a PA‑nak pedig két, egyenként 2 millió DEM‑es hitelt nyújtott – az egyiket a biztosíték által garantált hitelek
         visszafizetéséhez, a másikat pedig e hitelek jövőbeli kamatainak biztosítása érdekében –, és 1995‑ben 41,4 millió DEM‑et fizetett
         ki a bankoknak. Álláspontja szerint az ezen, 48,4 millió DEM‑es összeg és a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében
         szereplő 54,7 millió DEM‑es összeg közötti különbség abból adódik, hogy a Bizottság egyes összegeket kétszer vett figyelembe,
         először mint Bajorország által garantált összeget, másodszor pedig mint az e biztosíték alapján az LfA által folyósított összeget.

      95      Másodszor, Türingia azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését, amennyiben helytelenül állapította
         meg a megtámadott határozat 89–93. preambulumbekezdésében, hogy a vitatott biztosíték, mivel átalakult 100%‑os biztosítékká,
         ezt követően nem felelt meg a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozásnak.

      96      Végül Türingia úgy véli, a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettséget, amennyiben nem indokolta meg azon megállapítását,
         mely szerint a Bajorország által nyújtott biztosíték összeegyeztethetetlen a vonatkozó szabályozással.

      97      A Bizottság álláspontja szerint, amelyet az OSD támogat, a Türingia által előadott, a Bajorország által nyújtott biztosítékra
         vonatkozó érvelés egészét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      98      Egyrészt vitatja, hogy hibát követett volna el a ténymegállapítás során a garanciával összefüggésben. Azt állítja, hogy először
         is a német hatóságok, a nekik címzett felszólítás ellenére nem tisztázták az e támogatással összefüggő tényeket. Megállapítja,
         hogy az 1999. március 30‑i levélben a német hatóságok mindössze „logikusnak” ítélték a biztosíték 80‑ról 100%‑osra változását,
         de e tekintetben nem nyújtottak magyarázatot. Ily módon a C‑47/91. sz., Olaszország kontra Bizottság, ún. „Italgrani”‑ügyben
         a Bíróság által 1992. június 30‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4145. o.) alapján jogosult volt a rendelkezésére álló információk
         alapján elfogadni határozatát. A Bizottság szerint ezekből az információkból az tűnt ki, hogy a biztosíték nyújtása a gyakorlatban
         annak átalakítása miatt nem felelt meg a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozás eredeti feltételeinek.
         Megállapítja, hogy mivel ez a Bizottság által előzetesen jóváhagyott támogatási rendszer azt írta elő, hogy a biztosíték legfeljebb
         a hitelek 80%‑át fedezheti, a Bajorország által nyújtott garanciát csökkenteni kellett volna azt követően, hogy a bankok mintegy
         12 millió DEM összegben lemondtak a hitelek visszafizetéséről. Emellett azt állítja, hogy sem a német hatóságok, sem Türingia
         nem magyarázta meg a biztosíték összegének 52,72‑ról 54,72 millióra történő emelkedését. Végül a Bizottság megállapítja, hogy
         még ha Türingia helyesen állítja is, hogy a biztosítékkal fedezett kockázat már realizálódott, amikor Bajorország a maradványösszeg
         100%‑ára biztosítékot nyújtott, ettől függetlenül Bajorország csak 80%‑ig garantálhatta volna az új követelés összegét.

      99      Másrészt úgy véli, Türingia tévesen hivatkozik a 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére és az indokolási kötelezettség megsértésére
         a Bajorország által nyújtott biztosíték jogi megítélésével összefüggésben.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      100    Türingia vitatja a megtámadott határozat 1. cikkének jogszerűségét, amennyiben az a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami
         támogatásnak minősít egy 54,7 millió DEM‑es értékű, az LfA által hitelbiztosíték formájában nyújtott pénzügyi támogatást,
         és mindezt ezt ténybeli tévedésre, a 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére
         alapítja.

      101    E tekintetben először is meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság tévesen állapította‑e meg a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében,
         hogy „[a]z ilyen nagyságrendű regionális támogatások nyújtása miatt a banki konzorcium által biztosított hitelszámla felső
         értékét, amely eredetileg 65,85 millió DEM volt, végül mindössze 54,7 millió DEM‑ben állapították meg”, és hogy „az LfA az
         eredetileg tervezett 80% helyett ezen összeg 100%‑át garantáló biztosítékot képzett”.

      102    Amint az kiemelésre került a 88. pontban, akkor volna ez a helyzet, ha Türingia be tudná bizonyítani, hogy a közigazgatási
         eljárás során a Bizottság beszerezte azon információkat, amelyek lehetővé tették volna, hogy az eljárást megindító határozatban
         foglalt esetleges ténybeli pontatlanságokat korrigálja.

      103    E tekintetben ugyanakkor fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozat 2.2.1. pontjának harmadik albekezdésében a
         Bizottság megállapítja, hogy „Bajorország e hitel tekintetében egy engedélyezett támogatási rendszer alapján képzett biztosítékot”,
         és hogy „ez a biztosíték a 80%‑át fedezte, ami 52,72 millió [DEM]” Ugyanezen pont ötödik albekezdésében az eljárást megindító
         határozat a következő megállapítást tartalmazza:

      „Tekintettel arra, hogy a [PBK] ugyanis az eredetileg tervezettnél magasabb összegű befektetési támogatásokat kapott, a banki
         konzorcium által megítélt 65,85 millió [DEM] összegű hitel csak 54,7 millió [DEM] összegben került kiutalásra. Ezért 1994‑ben
         Bajorország módosította biztosítékát, amely eredetileg az (52,72 millió [DEM] összegű) hitelek 80%‑ára terjedt ki, egy, az
         (54,7 millió [DEM] összegű) hitelek 100%‑át fedező biztosítékra.”

      104    Végül, a támogatások előzetes értékelése keretében az eljárást megindító határozat megállapítja, hogy „[a] Bizottságnak ugyancsak
         súlyos kétségei vannak azt illetően, hogy az ezen biztosíték keretében hozott intézkedések, azaz annak átalakítása egy 100%‑ot
         fedező biztosítékká és a garantált összeg 52,72 millió [DEM] összegről 54,7 millió [DEM] összegre emelésére egy [engedélyezett
         támogatási rendszer] keretébe illeszkedik” (az eljárást megindító határozat 3.1.1. pontjának első albekezdése).

      105    E fejleményekből világosan kitűnik, hogy az eljárás megindításának szakaszában a Bizottság a rendelkezésére álló információkból
         azt a következtetést vonta le, hogy egyrészt 1994‑ben a Bajorország által nyújtott, eredetileg a hitelek 80%‑át fedező biztosítékot
         a hitelek 100%‑át fedező biztosítékká alakították, másrészt hogy a biztosíték által garantált összeget 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re
         emelték.

      106    Hangsúlyozni kell, hogy az 1999. március 30‑i levélben a német hatóságok állást foglaltak a Bajorország által nyújtott biztosítékkal
         összefüggő tények ily módon történő bemutatása tekintetében. Kiemelték, hogy a reorganizációs megállapodás keretében a bankok
         lemondtak a biztosíték által garantált hitelből egy 12 milliós összeg visszafizetéséről, és ennek következtében a hitel tekintetében
         fennálló kockázatuk teljes egészében garantáltá vált, oly módon, hogy „a hitelek maradványösszegét követezésképpen 100%‑ig
         fedezte a Bajorország által nyújtott biztosíték”. Emellett felidézték a biztosíték által garantált hitelek változásának történetét.
         Ebből kiderül, hogy a reorganizációs megállapodás keretében történt lemondást megelőzően a Bajorország által garantált hitelek
         teljes összege 58,4 millió EM volt. Azt követően, hogy a bankok lemondtak egy 12 millió DEM összegű hitel visszafizetéséről,
         hogy Bajorország a biztosíték keretében beavatkozott egy 3 millió DEM‑es összeggel, és hogy az LfA a PA‑nak megítélt egy 2 millió DEM
         összegű kölcsönt a hitelek törlesztésére, a biztosíték által garantált összeg 41,4 millió DEM‑re csökkent.

      107    Ezen információk fényében, amelyeket a Bizottság nem cáfolt érdemben, és amelyeknek az ügy iratai között található dokumentumok
         sem mondanak ellent, meg kell állapítani, hogy a Bizottság lényegét tekintve helytelenül állapította meg a megtámadott határozat
         30. preambulumbekezdésében, hogy a biztosíték által garantált összeg 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re emelkedett.

      108    Ami e ténybeli tévedés következményeit illeti, hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében
         szereplő megállapítás alapján ítélte úgy, hogy a Bajorország által nyújtott biztosíték címén visszafizetendő támogatás összege
         54,7 millió DEM‑re emelkedett (a megtámadott határozat 89–93. és 123. preambulumbekezdése). Mindebből az következik, hogy
         a fenti ténybeli tévedés következményeképpen a Bizottság tévesen határozta meg a visszafizetendő támogatás összegét.

      109    E tekintetben az Elsőfokú Bíróság egyúttal úgy véli, nincs birtokában valamennyi információnak, amely lehetővé tenné, hogy
         a megtámadott határozat megalapozottságát felülvizsgálja, így hivatalból fel kell vetnie a megtámadott határozat megfelelő
         indokolásának hiányára vonatkozó jogalapet e kérdéskör vonatkozásában (e tekintetben lásd a Bíróság által a C‑166/95. P. sz.,
         Bizottság kontra Daffix ügyben 1997. február 20‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑983. o.] 24. pontját, az Elsőfokú Bíróság
         által a T‑61/89. sz., Dansk Pelsdyravlerforening kontra Bizottság ügyben 1992. július 2‑án hozott ítélet [EBHT 1992., II‑1931. o.]
         129. pontját és a T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 2004.,
         II‑2233. o.] 210. pontját). Ugyanis a megtámadott határozat 30., 32. és 89. preambulumbekezdésében szereplő indokolás akadályát
         képezi az Elsőfokú Bíróság által végzendő felülvizsgálatnak, amennyiben nem világítja meg pontos és koherens módon azt, hogy
         a Bizottság miként állapított meg összefüggést egyrészt a 65,58‑ról 54,7 millió DEM‑re csökkent bankhitelek összege (a megtámadott
         határozat 30. preambulumbekezdése), másrészt az LfA által nyújtott, a hitelek 80%‑áról azok 100%‑ára emelkedett biztosíték
         összege (a megtámadott határozat 30. és 32. pontja), harmadrészt az 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re emelkedett biztosíték összege
         (a megtámadott határozat 30. és 89. preambulumbekezdése) között, amely összefüggés az egyes támogatások értékére vonatkozó
         számításainak alátámasztását szolgálta, és a fenti 109. pontban említett téves következtetéshez vezetett. Emellett a megtámadott
         határozatban a Bizottság nem adott választ a Németországi Szövetségi Köztársaság azon érveire, amelyeket a német hatóságok
         1996. január 18‑i és 1999. március 30‑i leveleikben adtak elő, és amelyek szerint a Bajorország által nyújtott hiteleket végül
         a TAB vásárolta meg 15 millió DEM összegért, sem pedig azon álláspontját nem indokolta, amely ezen ügyletnek a kérdéses támogatások
         értékére és visszatérítésére gyakorolt esetleges kihatására vonatkozott. E körülmények között meg kell állapítani, hogy e
         különböző kérdésekben a Bizottság egyúttal az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettséget is megsértette.

      110    Ezek után meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság a pénzügyi támogatások jogi értékelése során egyúttal megsértette‑e az EK 87. cikk
         (1) és (2) bekezdését. E tekintetben fel kell idézni, hogy Türingia azt állítja, a Bizottság helytelenül állapította meg,
         hogy nem tartották tiszteletben a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozásban lefektetett feltételeket,
         egyrészt azzal, hogy az eredeti biztosítékot egy 100%‑ot fedező biztosítékká alakították, másrészt azzal, hogy az e biztosíték
         által garantált hitelekkel a Pilz‑csoport javára visszaéltek. Türingia szerint így alaptalan a Bizottság azon következtetése,
         amely szerint a Bajorország által nyújtott biztosíték kezdetektől fogva összeegyeztethetetlen volt a közös piaccal.

      111    Először is fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 89–93. preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette indokait, amelyek
         alapján elrendelte a Bajorország által nyújtott biztosíték jelentette támogatás összegének visszatérítését. Így azt követően,
         hogy a 89. preambulumbekezdésben hangsúlyozta, a német hatóságok által rendelkezésre bocsátott hiányos információk nem tették
         lehetővé az eredeti biztosíték átalakításával kapcsolatos kétségek eloszlatását, a Bizottság megállapította, hogy a Bajorország
         által nyújtott támogatásokra vonatkozó szabályok követelményeivel ellentétben „a kérdéses támogatás nyilvánvalóan nem azon
         beruházás finanszírozását szolgálta, amely a támogatási kérelem tárgyát képezte, és a beruházó saját forrásaival nem vett
         részt megfelelő mértékben a beruházás finanszírozásában” (90. és 91. preambulumbekezdés). Emellett megállapította, hogy a
         német hatóságok beismerése, mely szerint a garantált hitelekből nagyrészt a Pilz‑csoport vállalkozásai részesültek előnyben,
         lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a támogatást visszaélésszerűen használták fel (92. preambulumbekezdés). Ezért arra
         a megállapításra jutott, hogy „a támogatás nem egy CD‑üzem felépítéséhez kapcsolódó beruházást szolgált, hanem a Pilz‑csoport
         egészét, így azt az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel”, és hogy „[k]övetkezésképpen a
         támogatás nem összeegyeztethető az EK‑Szerződéssel, meg kell semmisíteni, és azt a német hatóságoknak vissza kell téríteni”
         (93. preambulumbekezdés).

      112    Először is ezen indokokból világosan kitűnik, hogy a Bajorország által nyújtott biztosíték keretében adott támogatás visszaélésszerű
         felhasználása miatt ítélte úgy a Bizottság, hogy a támogatást vissza kell téríteni. Amint azt a Bizottság jogosan jegyzi meg,
         az eredeti biztosíték 100%‑osra változtatására csak másodlagosan hivatkozik, és semmiképpen nem ez képezi a Bizottság által
         e körben végzett értékelés alapját.

      113    Másodszor, hangsúlyozni kell, hogy a visszaélésszerű felhasználás fogalma közvetlenül az EK 88. cikk (2) bekezdéséből ered,
         amely megállapítja, hogy „[h]a a Bizottság – azt követően, hogy felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja,
         hogy egy állam által vagy állami forrásból nyújtott […] támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az
         érintett állam köteles a Bizottság által kitűzött határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani”. Emellett a 659/1999
         rendelet 1. cikkének g) pontja szerint a „támogatással való visszaélés” fogalma azt takarja, ha a „kedvezményezett a támogatást
         az e rendelet 4. cikkének (3) bekezdése vagy 7. cikkének (3) vagy (4) bekezdése szerint hozott határozatok megsértésével használja
         fel”.

      114    E rendelkezésekből az következik, hogy annak megállapításához, hogy egy engedélyezett támogatási rendszerrel összhangban nyújtott
         támogatást visszaélésszerűen használtak‑e fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy a támogatás felhasználása megsértette
         e támogatási rendszert abban a formájában, ahogyan azt a Bizottság engedélyezte, azaz megsértette az e támogatási rendszerre
         vonatkozó nemzeti szabályokat, vagy azon kiegészítő feltételeket, amelyeket a tagállam a támogatási rendszer Bizottság által
         történő engedélyeztetése során elfogadott.

      115    Meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Bizottság világosan bizonyította, hogy a Bajorország által nyújtott támogatást
         úgy használták fel, hogy az megsértette a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozást. Először felidézte
         a megtámadott határozat 90. preambulumbekezdésében, hogy e támogatási rendszer értelmében Bajorország beruházások (építkezések,
         bővítések stb.) finanszírozásához szükséges hitelek fedezete érdekében nyújt biztosítékot, és hogy e biztosíték elnyerésének
         feltétele, hogy az abban részesülő vállalkozás megfelelő arányban vegyen részt saját forrásaival a projekt finanszírozásában,
         valamint hogy a projekt teljes finanszírozása érdekében a vállalkozásnak ügyelnie kell arra, hogy a kamatok és a hitelek visszafizetésére
         határidőn belül sor kerüljön. Ezt követően megállapította egyrészt, hogy „a kérdéses támogatás jelentősebb része nyilvánvalóan
         nem azon beruházás finanszírozására szolgált, mint amely a támogatási kérelem tárgyát képezte, és a befektető a beruházás
         finanszírozásában nem vett részt megfelelő arányban saját forrásaival” (91. preambulumbekezdés), másrészt hogy „ezen állami
         biztosítékkal támogatott hitelek […] nagy részben csak a Pilz‑csoport társaságai számára jelentettek előnyt” (92. preambulumbekezdés).

      116    A fentiek értelmében nem bír jelentőséggel az a körülmény, hogy a biztosítékot eredetileg a támogatásra vonatkozó szabályoknak
         megfelelően nyújtották. Ugyanis amint azt a Bizottság joggal állapította meg, nem a támogatás nyújtásának eredeti körülményei,
         hanem annak az engedélyezett támogatás szabályait sértő későbbi felhasználása valósította meg a támogatás visszaélésszerű
         alkalmazását. Emellett egyértelműen kitűnik az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdéséből, hogy a támogatással való
         visszaélés megállapítása a közös piaccal való összeegyeztethetetlenség különálló és független tényezője, amely ezen oknál
         fogva önmagában igazolja a Bizottság határozatát, amellyel a támogatás megszüntetését vagy módosítását írja elő. Türingia
         állításával szemben ezért a Bizottság a megtámadott határozatban jogszerűen nem szerepeltette azon indokokat, amelyek a Bajorország
         által nyújtott biztosíték közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlenségét lettek volna hivatottak bizonyítani. Emellett
         az is következik ebből, hogy a Bizottság e tekintetben eleget tett az EK 253. cikkből eredő indokolási kötelezettségének.

      117    Mindezek alapján, mint megalapozatlanokat, el kell utasítani Türingia azon érveit, amelyek az EK 87. cikk állítólagos megsértésére
         vonatkoznak.

      118    A fentiek fényében a megtámadott határozat 1. cikkét meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság az albrechtsi
         CD‑üzem építéséhez nyújtott állami támogatások között Bajorország által nyújtott biztosíték címén megjelölt egy 54,7 millió DEM‑es
         összeget.

      C –  A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott, 3 millió DEM összegű tartozáselengedésről
      1.     A felek érvei
      119    Türingia azt állítja, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében, hogy a
         PBK támogatásban részesült annak következtében, hogy az LfA elengedte a 3 millió DEM‑es, e vállalkozással szemben fennálló
         követelését. Kifejti, hogy e megállapítás során ugyanis a Bizottság eltekint attól a ténytől, hogy ezt az összeget egyszer
         már figyelembe vette mint támogatást, a Bajorország által nyújtott – nevezetesen az 54,72 millió DEM‑es összegű – biztosíték
         keretében. Amint azt a német hatóságok az eljárás folyamán, az 1995. március 3‑i és az 1999. március 30‑i levélben a Bizottsággal
         tudatták, a PBK e tartozása éppen azáltal keletkezett, hogy az eredeti biztosíték által garantált hitelek csökkentése érdekében
         egy ekkora összeget megfizettek a bankok részére.

      120    Azt állítja tehát, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, amikor azt állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a
         3 millió DEM összegű tartozás elengedése az LfA által új támogatásnak minősül. Kifejti, hogy – amint az előző pontban kiemelésre
         került – e pénzügyi támogatás azon bankhitelek visszafizetésére szolgált, amelyeket az albrechti CD‑üzem megépítése céljából
         folyósítottak, és amelyek a Bajorország által nyújtott biztosíték körébe tartoztak. Akárhogy is, a Bizottság megsértette az
         indokolási kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azon indokokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy a 3 millió DEM‑es
         tartozás elengedése az LfA által a PBK javára a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatást jelent.

      121    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, teljes egészében vitatja Türingia érvelését a 3 millió DEM‑es tartozáselengedést
         illetően. Először is arra hívja fel a figyelmet, hogy nem vétett ténybeli vagy jogi hibát e pénzügyi támogatással összefüggésben,
         mivel nem a biztosíték címén történt lehívást minősítette új támogatásnak, hanem az e lehívás nyomán született tartozás későbbi
         elengedését. Emellett hangsúlyozza, hogy bár e tartozáselengedést támogatásnak minősítette a hivatalos vizsgálati eljárás
         megindításakor, nevezetesen a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat 9. oldalán szereplő táblázatban, a német hatóságok
         ezt követően nem emeltek kifogást e tekintetben. Ezenkívül a Bizottság úgy véli, eleget tett indokolási kötelezettségének
         e támogatás tekintetében. Rámutat, hogy a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében a német hatóságok által átadott
         hiányos információk alapján megállapította, hogy egy olyan támogatásról van szó, amelyet jogalap nélkül nyújtottak, és amely
         ezért összeegyeztethetetlen a közös piaccal.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      122    Az LfA 3 millió DEM‑es tartozásának elengedését illetően, amely a PBK‑val szemben állt fenn, Türingia ténybeli tévedésre,
         nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      123    Előzetesen fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „[a]
         3 millió DEM‑es tartozás visszafizetéséről történő lemondást […] ugyancsak visszatérítendő, összeegyeztethetetlen támogatásnak
         kell minősíteni, mivel azt jogalap nélkül nyújtották”.

      124    Türingia szerint ez a megállapítás ténybeli tévedésen és téves jogi értékelésen alapul, amennyiben – mind a Bajorország által
         nyújtott biztosíték teljes összegét (54,7 millió DEM), mind azon tartozás összegét figyelembe véve, amelynek a PBK által történő
         visszatérítéséről ez utóbbi lemondott (3 millió DEM) – a Bizottság kétszer vette figyelembe ugyanazon támogatást. A Bizottság
         mindenesetre megsértette az indokolási kötelezettségét, mivel nem fejtette ki, hogy a tartozáselengedést miért minősítette
         a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak.

      125    E tekintetben fel kell idézni, hogy egy támogatás esetében mind annak fennállását, mind annak mértékét a nyújtásának időpontjában
         fennálló körülmények alapján kell megítélni. Ennek megfelelően az a tény, hogy egy állami biztosítékot érvényesítenek a kedvezményezett
         vállalkozás teljesítésének elmaradása esetén, nem befolyásolja e biztosítéknak az EK 87. cikk szerinti megítélését, és nem
         keletkeztet új támogatást.

      126    Igaz ugyanakkor, hogy bizonyos esetekben támogatásnak minősülhet az a tény, hogy az állami biztosíték nyújtója egyoldalúan
         lemond azon jogairól, amelyek megilletik a kedvezményezettel szemben a biztosíték érvényesítését követően. Ez a helyzet különösen
         akkor, ha az állami biztosíték nyújtója nem racionális gazdasági szereplőként jár el, minden lehetséges lépést megtéve azon
         összeg visszatérítése érdekében, amelyet a biztosíték címén ki kellett fizetnie. Emellett amennyiben az eredetileg a hitelbiztosíték
         által garantált tartozás elengedése a biztosíték lehívását követően véglegessé válik, és így a kedvezményezett tartozásának
         közvetlen csökkenését eredményezi, ez külön támogatásnak minősülhet, mivel további gazdasági kedvezményt jelent mind a hitelbiztosítékhoz,
         mind annak lehívásához képest.

      127    Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a Bizottság csak a bírósági eljárás során jelezte, hogy nem a biztosíték címén megvalósult
         lehívást minősítette külön támogatásnak, hanem az e lehívás nyomán született tartozás későbbi elengedését. Mindenesetre meg
         kell állapítani, hogy a megtámadott határozat 31. és 96. preambulumbekezdése sem a felek, sem az Elsőfokú Bíróság számára
         nem teszi lehetővé a jog által megkívánt mértékben az e tekintetben előadott érvelés megértését, és így nem teszi lehetővé
         az Elsőfokú Bíróság számára a Bizottság azon indokainak felülvizsgálatát, amelyek alapján e határozat elfogadásakor úgy ítélte
         meg, hogy a tartozáselengedés olyan új támogatást képez, amely különbözik a Bajorország által nyújtott biztosítéktól vagy
         az annak lehívása címén figyelembe vett támogatástól. Egyébként az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság által
         az Elsőfokú Bíróság előtt folyó peres eljárás során előadott magyarázatok fő szabály szerint nem orvosolhatják a megtámadott
         határozat elégtelen indokolását (lásd e tekintetben a Bíróság által a C‑329/93., C‑62/95. és C‑63/95. sz., Németország és
         társai kontra Bizottság ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5151. o.] 47. és 48. pontját, az Elsőfokú
         Bíróság által a T‑371/94. és T‑394/94. sz., British Airways és társai és British Midland Airways kontra Bizottság ügyben 1998.
         június 25‑én hozott ítélet [EBHT 1998., II‑2405. o.] 116–119. pontját, valamint a T‑93/02. sz., Confédération nationale du
         Crédit mutuel kontra Bizottság ügyben 2005. január 18‑án hozott ítélet [EBHT 2005., II‑146. o.] 123–126. pontját).

      128    Így anélkül, hogy meg kellene vizsgálni azt a kérdést, hogy a Bizottság valóban kétszer vette‑e figyelembe ugyanazon támogatást,
         az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság semmiképpen sem érhette volna be annyival, hogy a megtámadott határozat
         96. preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a tartozás visszafizetéséről való lemondás a közös piaccal összeegyeztethetetlen
         támogatás, mivel azt „jogalap nélkül nyújtották”.

      129    Ebből az következik, hogy – anélkül, hogy szükséges volna a Türingia által e tekintetben felvetett további kifogások vizsgálata –
         ez utóbbi joggal hivatkozik arra, hogy a Bizottság megsértette az EK 253. cikk alapján fennálló indokolási kötelezettségét
         az LfA által a PBK‑nak nyújtott 3 millió DEM‑es tartozáselengedés támogatásnak minősítése tekintetében.

      130    A fentiek fényében a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság
         az albrechtsi CD‑üzem építéséhez, működtetéséhez és konszolidálásához nyújtott állami támogatások között a PBK javára történő
         tartozáselengedés címén megjelölt egy 3 millió DEM‑es összeget.

      D –  A Türingia, illetőleg Bajorország által a közös vállalkozásnak, illetőleg a PA‑nak nyújtott, 63,45 millió DEM és 19,42 millió DEM
            összegű szubvencióról és beruházási adókedvezményről
      1.     A felek érvei
      131    Türingia azt állítja, hogy a Bizottság különböző ténybeli tévedéseket, értékelési hibákat vétett, valamint megsértette indokolási
         kötelezettségét a Türingia, illetőleg Bajorország által nyújtott szubvenciók és beruházási adókedvezmények vonatkozásában.

      132    Először is azt állítja, hogy amennyiben a Bizottság a megtámadott határozat 88. preambulumbekezdésében megállapította, hogy
         a Türingia által nyújtott beruházási szubvenció alapján született egy, a CD Albrechts vonatkozásában 32,45 millió DEM összegű
         visszatérítési kötelezettséget megállapító határozat, helytelenül írja elő a megtámadott határozat 2. cikkében valamennyi
         adókedvezmény, nevezetesen 63,45 millió DEM visszatérítését.

      133    Azt állítja továbbá, hogy ellentétben azzal, amit a Bizottság a megtámadott határozat 87. és 88. preambulumbekezdésében megállapított,
         az albrechtsi CD‑üzem építéséhez nyújtott szubvenciók és beruházási adókedvezmények meglévő támogatások voltak, amelyek megfeleltek
         a támogatás nyújtására vonatkozó, a Bizottság által korábban jóváhagyott szabályoknak, nem pedig új támogatások, amelyek a
         közös piaccal összeegyeztethetetlenek azon tényből kifolyólag, hogy azokat egy állítólagos, a befektetési eszközöknek a kapcsolt
         vállalkozások körében történő támogatására vonatkozó tilalom megsértésével nyújtották. Arra hivatkozik, hogy általánosságban
         sem a beruházási adókedvezményekről szóló törvény, sem a TIC‑program szabályai, sem a közösségi jog nem tartalmaz ilyen tartalmú
         tilalmat. Megjegyzi, hogy még ha a TIC‑program szabályai rendelkeznének is a befektetési eszközöknek a kapcsolt vállalkozások
         körében történő támogatására vonatkozó tilalomról, a jelen ügyben e tilalmat betartották, hiszen a támogatások folyósítását
         megelőzően minden esetben megkívánták a közös vállalkozástól annak megerősítését, hogy a szubvenciók nem a befektetési eszközöknek
         a kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására szolgálnak. Állítása szerint ezek a körülmények egyértelműen kitűnnek
         a Landgericht Mühlhausen mellett működő ügyész 1998. április 9‑i vádiratából, amelyet a Bizottságnak az 1999. szeptember 28‑i
         levél mellékleteként megküldtek. Emellett véleménye szerint nem állítható az, hogy az albrechtsi CD‑üzem építésére vonatkozó
         szerződés megkötésének időpontjában a közös vállalkozás és a Pilz Construction közötti viszonyt „kapcsolt vállalkozások” viszonyának
         lehet nevezni, mivel ezen időpontban a Pilz‑csoport csak a közös vállalkozás kisebbségi tulajdonosa volt. Ennek megfelelően
         úgy véli, hogy a szubvenciók nyújtására a TIC‑program szabályainak megfelelően került sor, ezért egy engedélyezett támogatási
         rendszerbe illeszkedik, következésképpen összeegyeztethető a közös piaccal. Állítása szerint ugyanis csak a szubvenciók egy
         részének a Pilz‑csoport javára történő fordítása eredményezte a beruházási szubvenciók egy részének a TIC‑program szabályaival,
         és így a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét. E tekintetben egyébként vitatja a Bizottság azon állítását, mely szerint
         a hivatalos vizsgálati eljárás folyamán a német hatóságok nem bizonyították, hogy a szubvenciók egy részét szabályszerűen
         használták fel. Utal rá, hogy az erre vonatkozó információ szerepel a Landgercht Mühlhausen mellett működő ügyész 1998. április
         9‑i vádiratában (10–12. o.).

      134    Ami a beruházási adókedvezményeket illeti, Türingia azt állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta az azok nyújtására vonatkozó
         feltételek megállapítását, és ezért helytelenül jutott arra a következtetésre, hogy a kapcsolt vállalkozások körében történő
         támogatásra vonatkozó állítólagos tilalom kizárta az ilyen adókedvezmények nyújtását. A beruházási adókedvezményekről szóló
         törvény nem tartalmaz ilyen tilalmat, ellenkezőleg, jogot biztosít a befektetőnek e kedvezmények folyósítására függetlenül
         attól, hogy ki a befektetési eszközök nyújtója. Emellett a Bizottság nem vette figyelembe, hogy a befektetési adókedvezmények
         egy része, nevezetesen egy 6,137 millió DEM‑es összeg egy visszatérítési kérelem tárgyát képezte, és hogy a fennmaradó összeg
         tekintetében a törvény által előírt feltételek kétséget kizáróan teljesültek.

      135    Végül Freistaat Thüringen vitatja az ODS azon megállapítását, mely szerint a szubvenciók és beruházási adókedvezmények nem
         lettek volna nyújthatóak, mivel a beruházási projekt 1989. augusztus 29‑én, azaz Németország újraegyesítését megelőzően indult.
         Állítása szerint amellett, hogy ez a megállapítás téves, megállapítható, hogy a tervezési bizottság által 1991. január 25‑én
         hozott, a TIC‑program szerinti támogatások nyújtásának részletes szabályait meghatározó határozat lehetővé tette olyan projektek
         támogatását is, amelyek 1990. július 1‑jét, így 1990. október 3‑át is megelőzően indultak (a Bundestag kiadványai, 12/185,
         4. melléklet). Emellett hangsúlyozza, hogy a beruházási adókedvezményekre vonatkozó szabályozás a Német Demokratikus Köztársaság
         területén már az újraegyesítést megelőzően hatályban volt, és az újraegyesítést követően az első időkben hatályában fenntartották
         a német egység megteremtéséről szóló, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Német Demokratikus Köztársaság között 1990.
         augusztus 31‑én kötött szerződés értelmében (BGBl. 1990 II., 889. o.).

      136    A Bizottság vitatja, hogy tévedett volna a tényeket és a minősítést illetően a szubvenciók és a beruházási adókedvezmények
         vonatkozásában.

      137    Először is megállapítja, hogy érthetetlen Freistaat Thüringen azon állítása, mely szerint nem vette figyelembe az ez utóbbi
         által a TIC‑program szabályainak megfelelően a szubvenciók és beruházási adókedvezmények vonatkozásában kifejezetten előírt
         feltételt, mivel éppen e feltétel figyelembevételével indokolta e támogatásokat illető jogi álláspontját (a megtámadott határozat
         87. és 88. preambulumbekezdése). Egyebekben úgy ítéli meg, hogy egy ilyen feltétel előírása logikusnak tekinthető, mivel,
         még ha nem is létezik általános tilalom a kapcsolt vállalkozásoknak nyújtott támogatásokat illetően, mindenképpen indokolt
         megtiltani állami támogatások folyósítását, amennyiben egy központosított pénzgazdálkodási rendszer keretében e pénzeszközöket
         automatikusan nem eredeti céljukra használják fel, és ezért a vállalkozáscsoport olyan tagjaihoz kerülnek, amelyek nem felelnek
         meg az e szubvenciók nyújtására előírt feltételeknek (mint jelen esetben a Pilz‑csoport vállalkozásai). Rámutat, hogy amennyiben
         az EK 87. cikk (3) bekezdése értelmében engedélyezett szubvenciókat olyan vállalkozásnak folyósítják, amelyek központosított
         pénzgazdálkodási rendszerben működnek, e szubvenciókat kivételes esetben eleve jogellenesnek kell tekinteni, és ezért vissza
         kell téríteni. A Bizottság szerint egy ilyen rendszer ugyanis eleve kizárja, hogy a szubvenciókat céljuknak megfelelően használják
         fel. Álláspontja szerint az, hogy Türingia elrendelte a beruházáshoz nyújtott szubvenciók visszatérítését, annak elismerését
         jelenti, hogy a közös vállalkozás e támogatásokat rosszul használta fel. Emellett amennyiben Türingia azt állítja, hogy a
         szubvenciók fennmaradó részét szabályszerűen használták fel, ezt bizonyítania kell. Megjegyzi, hogy a közigazgatási eljárás
         során sem a német szövetségi hatóságok, sem Türingia, sem a felek bármelyike nem volt képes bizonyítani, hogy a szubvenciók
         legalább egy része a vállalkozás kiépítésére, bővítésére, átalakítására vagy racionalizálására szolgált.

      138    Ezt követően arra hivatkozik, hogy mivel a német hatóságok nem juttatták el hozzá Türingia azon határozatát, amellyel ez utóbbi
         a támogatások visszatérítését írta elő, nem volt más választása, mint hogy kizárólag azon információkra alapítsa határozatát,
         amelyekkel a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában rendelkezett, nevezetesen a Landgercht Mühlhausen mellett működő
         ügyész 1998. április 9‑i vádiratában szereplőkre. Álláspontja szerint e dokumentumból az derül ki, hogy Türingia hatóságai
         a visszatérítendő támogatások összegének kiszámítása során helytelenül indultak ki abból a feltételezésből, hogy a visszaélésszerűen
         felhasznált összeg alacsonyabb, mivel a visszatérítendő összeg meghatározásának időpontjában nem tudhatták, hogy a kapcsolt
         vállalkozásoknak nyújtott támogatások tilalmát a teljes projekt vonatkozásában megsértették, és ennélfogva semmilyen szubvenciót
         nem lett volna szabad nyújtani. Ebből azt a következtetést vonja le, hogy a megtámadott határozatban joggal állapította meg,
         hogy a nyújtott támogatás egészét jogellenesnek kell minősíteni, és ezért vissza kell téríteni. Álláspontja szerint annál
         is inkább helyénvaló ez a megállapítás, mivel a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában nem állt rendelkezésére olyan
         információ, amelyből az derült volna ki, hogy a Türingia által követelt 32,45 millió DEM‑es összeget ténylegesen visszatérítették.

      139    Türingia azon érvelésére válaszul, mely szerint nem volt tekintettel arra a lehetőségre, hogy az albrechtsi CD‑üzemet a regionális
         támogatási rendszer keretében is szubvencionálhatták, felidézi, hogy a szubvenciók és beruházási adókedvezmények megítélése
         során a regionális állami támogatásokra vonatkozó iránymutatásokat vette alapul (A Bizottság közleménye a regionális állami
         támogatásokról szóló iránymutatásról [HL 1998. C 74., 9. o.], melyet legutóbb a regionális állami támogatásokról szóló iránymutatás
         módosításáról szóló közlemény [HL 2000. C 258., 5. o] módosított, a továbbiakban: a regionális állami támogatásokról szóló
         iránymutatás), így e kérdés további vitatása felesleges.

      140    Végül úgy véli, hogy amennyiben egyrészt nem vitatott, hogy a beruházási adókedvezményeket céljuktól eltérően használták fel
         a központosított pénzgazdálkodási rendszer keretében, másrészt nem bizonyították az adókedvezmények egy részének szabályos
         felhasználását, elő kell írni ezen adókedvezmények egészének visszatérítését, mivel ezeket nyújtásuktól kezdve összeegyeztethetetlennek
         kell minősíteni. Megállapítja, hogy még ha egy 6,4 millió DEM‑es, 2,2 millió DEM‑mel növelt összeget már vissza is követeltek
         (a megtámadott határozat 79. preambulumbekezdése), nem rendelkezik információval ezen összeg tényleges megfizetését illetően,
         ezért a teljes összeg visszatérítését írta elő, nevezetesen 19,42 millió DEM‑ét. Emellett úgy véli, nem felel meg a valóságnak
         Türingia azon érve, mely szerint nem nyilatkozott a beruházási adókedvezményekről. Megállapítja, hogy nyilatkozott e kérdésről,
         hiszen a megtámadott határozat 94. preambulumbekezdésében – utalva korábbi preambulumbekezdésekre – megállapította ezen adókedvezmények
         összeegyeztethetetlenségét, mégpedig a német hatóságok nyilatkozataira alapozva, amelyekből azt a következtetést lehetett
         levonni, hogy e pénzeszközöket nem a beruházási projektre fordították, hanem a teljes Pilz‑csoport működésének fenntartására,
         így tehát azokat visszaélésszerűen használták fel.

      141    Az ODS csatlakozik a Bizottság által a szubvenciók és beruházási adókedvezmények tekintetében kifejtettekhez. Hangsúlyozza
         emellett, hogy létezik egy további érv, amely alátámasztja a Bizottság azon álláspontját, mely szerint a szubvenciók és beruházási
         adókedvezmények, amelyeket a közös vállalkozásnak, majd a PA‑nak nyújtottak, nem voltak összeegyeztethetőek a beruházási adókedvezményről
         szóló törvénnyel és a TIC‑program szabályaival, amelyeket a Bizottság jóváhagyott. Ugyanis maga Türingia is megerősítette,
         hogy e támogatásokat az újraegyesítést megelőzően nyújtották, vagyis egy olyan időpontban, amikor e támogatási rendszerek
         még nem voltak hatályban Türingiában (a TIC‑program 1.2., 3.2. és 2.9.2. pontja, valamint a regionális állami támogatásokról
         szóló iránymutatás 4.2. pontja).

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      142    A jelen kifogás keretei között külön szükséges vizsgálni azon érveket, amelyeket Türingia az általa nyújtott szubvenciók és
         beruházási adókedvezmények vonatkozásában adott elő, és azokat, amelyeket a Bajorország (az LfA) által nyújtott szubvenciók
         és beruházási adókedvezmények vonatkozásában adott elő. A megtámadott határozatban ugyanis a Bizottság e két támogatás tekintetében
         különböző indokolással élt.

      a)     A Türingia által nyújtott szubvenciókról és beruházási adókedvezményekről
      143    A megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében a Türingia által nyújtott szubvenciók és beruházási adókedvezmények
         összeegyeztethetetlenek az EK‑Szerződéssel, amennyiben azokat az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták
         fel.

      144    A visszaélésszerű felhasználás fogalma közvetlenül az EK 88. cikk (2) bekezdéséből adódik, amely megállapítja, hogy „[h]a
         Bizottság – azt követően, hogy felszólította az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja, hogy egy állam
         által vagy állami forrásból nyújtott […] támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az érintett állam
         köteles a Bizottság által kitűzött határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani”. A 659/1999 rendelet 1. cikkének
         g) pontja értelmében egy támogatást akkor használnak fel visszaélésszerűen, ha azt „a kedvezményezett [a] rendelet 4. cikkének
         (3) bekezdése vagy 7. cikkének (3) vagy (4) bekezdése szerint hozott határozatok megsértésével használja fel”.

      145    E rendelkezésekből az következik, hogy annak bizonyításához, hogy egy engedélyezett támogatási rendszer keretében nyújtott
         támogatást visszaélésszerűen használtak fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy ezt a támogatást vagy az e támogatási
         rendszerre vonatkozó nemzeti szabályok, vagy azon kiegészítő feltételek megsértésével használták fel, amelyeket a tagállam
         elfogadott, amikor a Bizottság e rendszert jóváhagyta.

      146    A jelen ügyben a megtámadott határozat 87. preambulumbekezdésében a Bizottság a következőképpen indokolta azon megállapítását,
         mely szerint a Türingia által nyújtott szubvenciókat és beruházási adókedvezményeket visszaélésszerűen használták fel:

      „A német igazságügyi hatóságok vizsgálatai szerint a Pilz‑csoport érintett vállalkozásai között a csoporton belüli áru‑ és
         szolgáltatáscsere történt 109 millió DEM összegben. Így a beruházási projekt egésze nem részesülhetett volna támogatásban,
         mivel megsértették a befektetési eszközök kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására vonatkozó tilalmat. Következésképpen
         e szubvenció, amelyet tévesen nyújtottak a [TIC‑program és a] beruházási adókedvezményekről szóló törvény alapján 1991‑ben
         és 1992‑ben, 63,45 millió DEM összegben nem összeegyeztethető a programmal, és nem tekinthető olyannak, mint ami [egy engedélyezett
         támogatási rendszer] hatálya alá tartozik.”

      A Bizottság ennek következtében arra az álláspontra jutott, hogy ezt a támogatást, amelyet a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási
         rendszerén keresztül vettek fel, a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell tekinteni, és vissza kell téríteni. Emellett
         utalt rá, hogy Türingia 1995. július 27‑i határozatával csak 32,5 millió DEM visszatérítését rendelte el, így fennmarad 30,95 millió DEM
         visszatérítése (88. preambulumbekezdés).

      147    Ezen indokokból következik, hogy az áruk és szolgáltatások Pilz‑csoporton belüli forgalma és a pénzeszközök központosított
         pénzgazdálkodási rendszernek köszönhető nem megfelelő felhasználása miatt ítélte úgy a Bizottság a megtámadott határozatban,
         hogy fennáll a befektetési eszközök kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására vonatkozó tilalom megsértése, és hogy
         következésképpen a támogatásokat az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel.

      148    Fel kell idézni, hogy írásbeli beadványában Türingia azt állította – anélkül, hogy azt a Bizottság kifejezetten vitatta volna –,
         hogy ez a tilalom nem szerepel sem a TIC‑program szabályaiban, sem a beruházási adókedvezményekről szóló törvényben, amelyeket
         a Bizottság mint támogatási szabályokat elfogadott, hanem olyan többletfeltételt jelent, amelyektől Türingia a szubvenciók
         és adókedvezmények egyes tételei folyósítását függővé tette, annak elkerülése érdekében, hogy azokat a Pilz‑csoport más vállalkozásainak
         támogatására használják fel. A Landgercht Mühlhausen mellett működő ügyész vádirata, amelyet a Bizottságnak a közigazgatási
         eljárás folyamán megküldtek, ugyancsak erre vonatkozó jelre utal.

      149    Mivel e támogatási tilalom nem szerepelt sem a vonatkozó támogatási szabályok között, sem pedig a szabályok felülvizsgálatára
         vonatkozó határozatokban, a Bizottság nem állapíthatta meg a támogatás visszaélésszerű felhasználását egyedül e tilalom megsértésére
         alapozva. Ugyanis – amint az kiemelésre került a fenti 145. pontban – annak bizonyításához, hogy egy jóváhagyott támogatási
         rendszer keretében nyújtott támogatást visszaélésszerűen használtak fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy e támogatást
         vagy az e támogatásra vonatkozó nemzeti szabályok, vagy azon további szabályok megsértésével használták fel, amelyeket a tagállam
         a támogatási rendszer jóváhagyásával egy időben fogadott el. Ezzel szemben egy a támogatás nyújtója által egyoldalúan meghatározott
         egyszerű kiegészítő feltétel, amely nem szerepelt a Bizottság által jóváhagyott támogatási szabályok között, nem tekinthető
         az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdése értelmében vett, a támogatás visszaélésszerű felhasználását elégségesen megalapozó
         körülménynek.

      150    Igaz ugyan, hogy általában hasznos lehet, hogy a jelen ügyben fennállóhoz hasonló esetekben, amikor a kedvezményezett egy
         olyan vállalkozáscsoport tagja, amelyen belül központosított pénzgazdálkodási rendszer működik, a szubvenciók és egyéb támogatások
         nyújtását olyan szigorú tilalomhoz kössék, amely kizárja, hogy a támogatást a vállalkozáscsoport más vállalkozásainak javára
         fordítsák. A Landgercht Mühlhausen mellett működő ügyész vádiratából is az derül ki, hogy éppen emiatt tette Türingia a támogatás
         nyújtását e feltételtől függővé. Ugyanakkor önmagában az, hogy kívánatos lett volna megfelelő rendelkezés szerepeltetése a
         támogatásra vonatkozó szabályok között, nem írhatja felül azt a tényt esetünkben, hogy ilyen rendelkezés sem a támogatásra
         vonatkozó szabályok között, sem a Bizottság határozatában nem szerepelt, így ennek figyelmen kívül hagyása nem valósíthatja
         meg az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdése szerinti visszaélésszerű felhasználást anélkül, hogy ez meg ne kérdőjelezné
         a Bizottság által e rendelkezés alapján gyakorolt felülvizsgálat kiszámíthatóságát.

      151    Ebből következik, hogy Türingia joggal állítja, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett, amikor úgy ítélte meg,
         hogy egyedül az azok nyújtásakor előírt tilalom megsértése miatt a Türingia által nyújtott szubvenciókat és beruházási adókedvezményeket
         az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel.

      152    A fentek fényében – anélkül, hogy szükséges volna a Freistaat Thüringen által előadott további kifogások vizsgálata – a megtámadott
         határozat 1. cikkének (1) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetetlennek
         ítélt támogatások között Freistaat Thüringen által nyújtott szubvenció és beruházási adókedvezmény címén megjelölt egy 63,45 millió DEM‑es
         összeget.

      b)     A Bajorország (az LfA) által nyújtott szubvenciókról és beruházási adókedvezményekről
      153    A megtámadott határozat 93–95. preambulumbekezdéséből az derül ki, hogy a Bajorország által nyújtott szubvenciók és beruházási
         adókedvezmények tekintetében a Bizottság a következő megállapításokat tette:

      „[a] támogatás nem a CD‑üzem megépítésére irányuló beruházási projektnek hajtott előnyt, hanem a Pilz‑csoport egészének, tehát
         azt […] az EK […] 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel.

      Ez érvényes a teljes 19,42 millió DEM‑es összegre, amelyet a beruházási adókedvezményekről szóló törvény vagy a TIC‑program
         rendelkezései alapján nyújtottak.

      A német hatóságok arról tájékoztatták a Bizottságot, hogy megtették a német jogszabályok által előírt lépéseket annak érdekében,
         hogy a Pilz‑csoport csődeljárása keretében a támogatás visszatérítésre kerüljön.”

      154    Türingia joggal állítja e bizonytalan és nem túl részletes indokolásról, hogy az EK 253. cikkének megsértését jelenti, hiszen
         egyáltalán nem tartalmaz utalást arra nézve, hogy a Bizottság milyen indokok alapján vélte úgy, hogy a Bajorország által nyújtott
         szubvenciókat és beruházási adókedvezményeket a TIC‑program és a beruházási adókedvezményekről szóló törvény megsértésével
         nyújtották.

      155    Nem elegendő megállapítani, amint az a megtámadott határozat 95. preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a német hatóságok tájékoztatták
         a Bizottságot, hogy megtették a német jogszabályok által előírt lépéseket a támogatás visszatérítése érdekében. Függetlenül
         attól, hogy a Bizottság ezen intézkedést egyáltalán tekintheti‑e úgy, hogy a német hatóságok ezzel elismerték a kérdéses támogatások
         szabálytalan felhasználását, ez nem menti fel a Bizottságot az EK 253. cikk szerinti indokolási kötelezettsége alól, amely
         itt a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetetlenségére vonatkozik.

      156    Az állandó ítélkezési gyakorlatból az olvasható ki, hogy az EK 253. cikk által előírt indoklásból világos és egyértelmű módon
         ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy egyrészről az érdekeltek a jogaik védelme érdekében
         megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és meggyőződhessenek arról, hogy a határozat megalapozott‑e, vagy sem, illetve
         másrészről, hogy a közösségi bíróság jogi felülvizsgálatot gyakorolhasson (a Bíróság által a C‑350/88. sz., Delacre és társai
         kontra Bizottság ügyben 1990. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑395. o.] 15. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlat). Emellett ami a hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett érdekeltek fogalmát illeti, a Bíróság megállapította,
         hogy az indokolási kötelezettséget a címzettek vagy egyéb, a jogi aktus által az EK 230. cikk értelmében közvetlenül és személyükben
         érintett személyeknek a magyarázathoz fűződő érdekei alapján kell megítélni (a Bíróság 296/82 és 318/82. sz., Hollandia és
         Leeuwarder Papierwarenfabriek kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. március 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 809. o.]
         19. pontja, a fenti 127. pontban hivatkozott Confédération nationale du Crédit mutuel kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         68. pontja). Kitűnik tehát, hogy valamely, az állami támogatások tárgykörében hozott határozat indokolásának követelményét
         nem csupán annak a tagállamnak az érdekeire tekintettel kell értékelni, amely a határozat címzettje, mivel ez az érdek szűkebb
         körű lehet különleges körülmények hatására, mint amilyen egyes ténybeli vagy jogi kérdések vitatása a közigazgatási eljárás
         során, vagy éppen ennek hiánya (a fenti 127. pontban hivatkozott British Airways és társai és British Midland Airways kontra
         Bizottság ügyben 1998. június 25‑én hozott ítélet 92. pontja). Következésképpen amennyiben a megtámadott határozat a felperest
         az EK 230. cikk negyedik albekezdése értelmében közvetlenül és személyében érinti, amint ez a helyzet Türingia esetében, joggal
         kívánhatja meg, hogy e határozat indokolása az EK 253. cikknek való megfelelés érdekében tartalmazza valamennyi olyan ténybeli
         és jogi elemet, amelyre alapították.

      157    Ebből az következik, hogy a Bizottság megsértette az őt az EK 253. cikk alapján terhelő kötelezettséget, mivel nem jelölte
         meg azon indokokat, amelyek alapján úgy ítélte meg, hogy a Bajorország által nyújtott szubvenciókat és beruházási adókedvezményeket
         a TIC‑program és a beruházási adókedvezményekről szóló törvény megsértésével használták fel.

      158    A fentiek fényében – anélkül, hogy szükséges volna a Türingia által e tekintetben előadott további kifogások vizsgálata –
         a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdését meg kell semmisíteni a Bajorország által nyújtott szubvencióra és beruházási
         adókedvezményre vonatkozó részében.

      E –  A THA által a Robotronnak és a közös vállalkozásnak nyújtott biztosítékról
      1.     A felek érvei
      159    Türingia állítása szerint a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozat 97–99. preambulumbekezdésében, hogy
         a THA által nyújtott biztosíték és az ez alapján történő későbbi helytállás nem a Bizottság által előzőleg jóváhagyott támogatási
         rendszerrel összeegyeztethető meglévő támogatás, hanem olyan új támogatás, amely összeegyeztethetetlen a közös piaccal. Először
         is megállapítja, hogy mivel a THA a közös vállalkozás számára annak privatizációja megkönnyítése céljából képezte e biztosítékot,
         ezt a biztosítékot az első és a második THA‑programnak megfelelően nyújtották (amelyeket a Bizottság 1991. szeptember 26‑i
         és 1992. december 8‑i levelével hagyott jóvá), ezért meglévő támogatást jelent, nem újat. Megállapítja, hogy az első THA‑program
         szövege világosan rendelkezik arról, hogy a THA jogosult volt olyan támogatásokat képezni, amely tulajdonában álló vállalkozások
         kötelezettségeinek fedezésére szolgáltak, a „vállalkozások” kifejezés alatt pedig a leányvállalatokban és a közös vállalkozásokban
         birtokolt részesedéseket is érteni kell. Állítása szerint pontosan erről van szó a jelen esetben, mivel a Robotron és a közös
         vállalkozás javára képzett biztosíték lehetővé tette a Robotron – egy közvállalkozás – többségi tulajdonában lévő üzletrészek
         átadását a PBK – egy magánvállalkozás – részére úgy, hogy kizárta az első részéről az esetleges kártérítési igényeket. Emellett
         azt állítja, hogy Robotron igazgatótanácsa elnökének nyilatkozatai – amelyeket a Bizottság a megtámadott határozat 98. preambulumbekezdésében
         idéz annak bizonyítékául, hogy a THA célja kezdettől a Robotron felszámolása, és nem privatizációja volt –, nem bírnak jelentőséggel,
         mivel azokat nem a biztosíték nyújtásakor tették, hanem később, amikor a Robotron felszámolása szóba került. Türingia álláspontja
         szerint a közös vállalkozás létrehozásáról szóló szerződések aláírására és a biztosíték nyújtására jóval Németország újraegyesítését
         megelőzően került sor, vagyis egy olyan időpontban, amikor egyrészt a Robotron még ténylegesen bízott benne, hogy egyszer
         még – a közös vállalkozáson keresztül – a piacgazdaság részese és a korábbi Német Demokratikus Köztársaságban a CD‑gyártásban
         vezető lehet, másrészt az esetleges felszámolás nem volt aktuális.

      160    Türingia másodrészt vitatja a Bizottság azon állítását, mely szerint a THA‑programokat – beleértve azon részüket, amelyekben
         az e programokban foglalt különböző támogatások nyújtásának feltételeit rendezik – megszorítóan kellene értelmezni. Azt állítja,
         hogy egyrészt – amint bizonyította – a Robotronnak és a közös vállalkozásnak nyújtott biztosíték minden kétséget kizáróan
         megfelelt a THA‑programban a támogatások nyújtására meghatározott feltételeknek, még ha azokat megszorítóan kell is értelmezni,
         a Bizottság ezen álláspontja nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy amikor a Bizottság a programokat jóváhagyta, valamennyi
         érintett fél – ideértve a Bizottságot is – egyetértett abban, hogy a THA‑ban foglalt, példátlan feladat a közösségi jog támogatások
         vizsgálatára vonatkozó szabályainak nagyvonalú alkalmazását kívánta meg (lásd Van Miert, K.: Markt, Macht, Wettbewerb. Meine Erfarungen als Kommissar in Brüssel, Deutsche Verlaganstalt Stuttgart/München, 2000, 243. és azt követő oldalak). Állítása szerint a Bizottság nem módosíthatja
         egyoldalúan ezt a megállapodást.

      161    Harmadrészt, Türingia azt állítja, hogy a biztosítékot Németország újraegyesítését megelőzően képezték, így azt vagy nem lehet
         állami támogatásnak tekinteni, vagy olyan támogatásnak kell tekinteni, amely már létezett az újraegyesítést megelőzően, ami
         a Szerződés rendelkezéseinek hatályát kiterjesztette a korábbi Német Demokratikus Köztársaság területére.

      162    Negyedrészt, a biztosíték lehívása tekintetében Türingia azt állítja, hogy a THA által a reorganizációs megállapodás keretében
         kifizetett 120 millió DEM nem jelent állami támogatást, mivel a THA e tekintetben úgy járt el, mint ahogy hasonló helyzetben
         a piacgazdaság keretei között egy magánbefektető is eljárna. Türingia megállapítja, hogy e kifizetés lehetővé tette, hogy
         véglegesen szabaduljon a több mint 160 millió DEM‑es biztosíték jelentette kötelemből, így 40 millió DEM‑et takarított meg.

      163    Ötödrészt, Türingia úgy véli, a THA biztosítéka által garantált hitelekkel történő visszaélés a Pilz‑csoport javára nem kérdőjelezi
         meg azt a tényt, hogy e támogatás eredetileg összeegyeztethető volt a közös piaccal. Türingia szerint csak azáltal váltak
         visszaélésszerűen felhasznált támogatássá, és így a közös piaccal összeegyeztethetetlenné, hogy e pénzeszközöket a Pilz‑csoport
         nem az albrechtsi CD‑üzem megépítésére használta fel. Emellett megállapítja, hogy a pénzeszközök e részéből nem a közös vállalkozás
         részesült, hanem a Pilz‑csoport, és ezért kizárólag ez utóbbitól kell azt visszakövetelni.

      164    Hatodrészt, Türingia megállapítja, hogy az ODS állításával ellentétben a Bizottság 1991. szeptember 18‑i sajtóközleményében
         nem állította azt, hogy a közös vállalkozások ki vannak zárva a THA‑programból, és hogy a THA‑programra vonatkozó szabályokat
         megszorítóan kell értelmezni. Ezzel összhangban Türingia úgy véli, az ODS által hivatkozott, Schütte által jegyzett cikk nem
         bizonyítja, hogy az e programra vonatkozó szabályokat megszorítóan kellene értelmezni, mivel a szerző csak annyit állított,
         hogy a THA biztosítékot nyújthat azon vállalkozásoknak, amelyek tulajdonában állnak – és éppen ez a helyzet a közös vállalkozás
         esetében. Türingia szerint mindez azt jelenti, hogy a THA nyújthatott biztosítékot azon tevékenységek tekintetében, amelyek
         tulajdonrésze körébe estek.

      165    Végül, Türingia azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel nem jelölte meg azokat az okokat,
         amelyek miatt a THA által a biztosíték címén tett intézkedések állami támogatásnak minősültek volna. Állítása szerint ez az
         indokolás annál is inkább szükséges lett volna, mivel a THA ekkor a piac szabályainak megfelelően járt el. A határozat azért
         is sérti az indokolási kötelezettséget, mert nem jelöli meg azt, hogy a Bizottság miért véli úgy, hogy a biztosíték nem egyeztethető
         össze a THA‑programmal, és hogy miért volnának rá alkalmazandóak az állami támogatások vizsgálatára vonatkozó közösségi szabályok,
         annak ellenére, hogy e kötelezettségvállalást azt megelőzően írták alá, hogy e szabályok hatálya kiterjedt volna a korábbi
         Német Demokratikus Köztársaság területére.

      166    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, vitatja, hogy mérlegelési hibát vétett volna, és hogy megsértette volna
         indokolási kötelezettségét, amikor a megtámadott határozat 97–99. preambulumbekezdésében azt állapította meg, hogy a THA biztosítéka
         összeegyeztethetetlen a közös piaccal.

      167    Először is azt állítja, hogy Türingia tévesen véli úgy, hogy a közös vállalkozásnak nyújtott biztosíték összeegyeztethető
         volt a THA‑programokkal. Szerinte a THA‑programok eltérést jelentenek azon általános szabálytól, amelynek értelmében egy vállalkozás
         privatizációját szolgáló, állam által nyújtott támogatások olyan állami támogatásnak minősülnek, amelyek fő szabályként összeegyeztethetetlenek
         a közös piaccal.

      168    A Bizottság szerint Türingia nem ismeri el a „privatizáció” fogalmának e megszorító értelmezését, amikor azt állítja, hogy
         a THA‑program hatálya alá tartoznak az olyan, egy közös vállalkozás számára kedvező intézkedések, amelyek egy részes közvállalkozás
         privatizációja érdekében történnek. A THA‑programok nem rendelkeznek olyan eltérésről, amely egy közös vállalkozás privatizációjával
         lenne kapcsolatos (az eljárást megindító határozat 3.1.1. pontja). A Bizottság szerint ennek az a magyarázata, hogy egy közös
         vállalkozás helyzete jelentősen különbözik egy közvállalkozásétól, amely állami biztosíték nélkül nem rendelkezik hozzáféréssel
         a magán‑tőkepiacokhoz, hiszen egy közös vállalkozás fizetőképessége nemcsak azon közvállalkozástól függ, amelynek részben
         tulajdonában áll, hanem magántulajdonosaitól is. Következésképpen a Bizottság úgy véli, hogy a THA‑program szabályainak alkalmazása
         szempontjából döntő feltétel nem teljesül egy közös vállalkozás útján történő privatizáció esetében, mivel az ilyen vállalkozásnak
         nyújtott támogatás révén annak magántulajdonosai is előnyhöz jutnak, annak ellenére, hogy ezek helyzete eltér a THA tulajdonában
         álló vállalkozásokra jellemző sajátos helyzettől. A Bizottság szerint ez a megállapítás még inkább helytálló abban az esetben,
         ha – mint a jelen esetben is – egy központosított pénzgazdálkodási rendszer a közös vállalkozáson belül felerősíti annak kockázatát,
         hogy az állami támogatásokkal a magántulajdonosok javára visszaélnek.

      169    Másrészt, a Bizottság úgy véli, hogy Türingia megállapításai a közös vállalkozás létrehozásának gazdasági szükségességét tekintve
         nem relevánsak. Még ha a két vállalkozás egyesülése gazdasági logikát követett volna is, ez közömbös azon kérdés szempontjából,
         hogy a közös vállalkozás érdekében tett intézkedések a THA‑program hatálya alá tartoznak‑e. Állítása szerint ugyanez érvényes
         Türingia azon megállapítására, mely szerint a Robotron már az újraegyesítést megelőzően kötelezettséget vállalt a közös vállalkozás
         létrehozására. Szerinte az egyedüli döntő tényező a kedvezményezett vállalkozás helyzete a támogatás nyújtásának időpontjában.

      170    Harmadrészt, a Bizottság vitatja Türingia azon állítását, mely szerint a THA biztosítékát Németország újraegyesítését megelőzően
         nyújtották volna, és ezért az vagy nem minősül támogatásnak, vagy meglévő támogatásnak minősül. Megállapítja, hogy a támogatást
         1992‑ben, vagyis az újraegyesítést követően nyújtották.

      171    Negyedsorban, a Bizottság úgy véli, Türingia tévesen állítja, hogy a 120 millió DEM átutalása a bankoknak nem minősül támogatásnak,
         mivel az állítólag megfelelt egy magánbefektető által a piacgazdaságban követett logikának. A Bizottság állítása szerint ha
         egy biztosíték állami támogatásnak minősül, akkor nincs jelentősége, hogy a támogatás nyújtója később a piaci logikával összhangban
         járt el (az Elsőfokú Bíróság által a T‑234/95. sz., DSG kontra Bizottság ügyben 2000. június 29‑én hozott ítélet [EBHT 2000.,
         II‑2603. o.] 162. pontja). Emellett rámutat, hogy a megtámadott határozat 99. preambulumbekezdésében kifejezetten figyelembe
         vette, hogy a THA csak 120 millió DEM‑et folyósított, hiszen csak ezen összeg tekintetében rendelte el a visszatérítést.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      172    Türingia a THA által nyújtott biztosíték kapcsán mérlegelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      173    E tekintetben fel kell idézni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat 97–99. preambulumbekezdésében kifejtette azon érveit,
         amelyek alapján arra a következtetésre jutott, hogy a THA által nyújtott, 190 millió DEM összegű támogatást az EK‑Szerződéssel
         összeegyeztethetetlen támogatásnak kell minősíteni.

      174    Először is megállapította, hogy az eljárást megindító határozatban kifejezte kételyeit azt illetően, hogy a THA által nyújtott
         biztosíték, amely 190 millió DEM‑t garantált, és amelyből 120 millió DEM‑et le is hívtak, esetleg nem tartozik az első vagy
         a második THA‑program hatálya alá (a megtámadott határozat 97. preambulumbekezdése). A megtámadott határozat 98. preambulumbekezdésében
         a következőket állapította meg:

      „E kételyek felerősödtek az eljárás során, különösen a Robotron igazgatótanácsának elnöki székébe a THA által annak idején
         kinevezett Henzler úr álláspontja nyomán […] melyet a német igazságügyi hatóságokkal szemben fejtett ki. Henzler úr azt állította,
         hogy a cél kezdettől fogva a Robotron […] felszámolása volt, kis vállalkozásokra darabolva, amelyeket később privatizálni
         lehetett volna. Egy ilyen nagyságrendű beruházás nem felelt volna meg e célnak. A Robotron saját tőkéjének rendelkezésre bocsátása
         érdekében 20 millió DEM összegű hitel felvételére kényszerült, ami ellentmondott a megfelelő gazdálkodásra vonatkozó elveknek.
         Mint a Robotron vezetője úgy vélte, a Robotron nem volt birtokában a megfelelő kompetenciának a CD‑gyártás terén, ez a magyarázat
         arra, hogy a Robotron csak azzal a feltétellel írta alá a szerződéseket, hogy a Pilz az üzem elkészültét követően visszavásárolja
         a Robotron tulajdonrészét annak névértékén, beleértve az esedékes bankkamatokat is.”

      175    Először is, mint megalapozatlant, el kell utasítani Türingia azon érvelését, mely szerint a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési
         hibát vétett, amikor úgy ítélte meg, hogy a vitatott biztosítékot nem az első és második THA‑programmal összhangban nyújtották.

      176    Ugyanis, amint az a Bíróság által a C‑277/00. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004.,
         I‑3963. o.) 22–24. pontjából következik, a THA tevékenységeinek a Bizottság által elfogadott keretszabályozása egy sor eltérést
         tartalmaz az EK 87. cikk (1) bekezdésében meghatározott, az állami támogatások közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét
         jelentő alapelvtől. Ezen eltérések elfogadásával a Bizottság célja a THA – a maga nemében egyedülálló szervezet – feladatának
         megkönnyítése volt, mely a korábbi Német Demokratikus Köztársaság vállalkozásainak szerkezetátalakítása és e vállalkozásoknak
         a tervgazdaságból a piacgazdaságba történő átmenetének biztosítása volt. Mindebből az következik, hogy a THA támogatási programok
         keretében a „privatizáció” fogalmát – mint az EK 87. cikk (1) bekezdésében meghatározott, az állami támogatások közös piaccal
         való összeegyeztethetetlenségét jelentő alapelvtől való eltérést jelentő szabályozás alkalmazásának feltételét – megszorítóan
         kell értelmezni. Ezen értelmezés körében az e szabályozás értelmében vett privatizáció csak akkor engedhető meg, ha egy magánbefektető
         olyan tulajdonrészt szerez egy már létező közvállalkozásban, amely lehetővé teszi e vállalkozás irányításának átszállását.
         E tekintetben ugyancsak fel kell idézni, hogy a Bizottság 1991. szeptember 26‑i levele, amellyel az első THA‑programot jóváhagyta,
         a privatizáció keretében nyújtott támogatások előzetes jóváhagyásának feltételeként egyértelműen megjelölte, hogy e támogatásoknak
         az érintett vállalkozás korábbi tevékenysége folytatásának biztosítását kell szolgálnia.

      177    Hangsúlyozni kell, hogy a jelen esetben a THA biztosítékát egy új tevékenység, nevezetesen CD‑gyártást folytatni kívánó vállalkozás
         Türingiában történő létrehozása céljából nyújtották, amelyet egy közös vállalkozás formájában kívántak létrehozni, amelynek
         egyik tagja a korábbi Német Demokratikus Köztársaság egy vállalkozása, másik tagja pedig a Németországi Szövetségi Köztársaság
         egy vállalkozása. Nyilvánvaló, hogy egy ilyen ügylet nem tekinthető privatizációnak a THA fent ismertetett programjai értelmében.
         Ellentétben az e programok alá tartozó privatizációval, amely egy vállalkozásnak a tervgazdaságból a piacgazdaságba történő
         átmenetét szolgálja, az új vállalkozás létrehozása lehetővé teszi egy új üzleti terv végrehajtását új eszközök bevonásával
         és új kereskedelmi tevékenység folytatásával.

      178    El kell utasítani Türingia azon megállapítását is, mely szerint a biztosítékot azt megelőzően nyújtották, hogy a Szerződés
         rendelkezései hatályba léptek volna az új Landokban, azaz 1990. október 3‑a előtt. Egyrészt erre vonatkozóan nincs írásos
         bizonyíték, másrészt viszont a német hatóságok 1995. március 3‑i leveléből az derül ki, hogy a biztosítékot 1992‑ben nyújtották.

      179    A fentiekből az következik, hogy a Bizottság helyesen állapította meg azt, hogy a THA biztosítékát nem az első és a második
         THA‑programmal összhangban nyújtották, és hogy ezért nem tekinthető meglévő támogatásnak. Következésképpen a nyilvánvaló mérlegelési
         hibára alapított jogalapot, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      180    Ugyancsak a fentiekből következik az, hogy Türingia állításával szemben a Bizottság kellően indokolta határozatát e tekintetben.
         Amint az az ügy irataiból kiderül, meg kell állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során és az eljárást megindító határozat
         3.1.1. pontjában tett előzetes megállapítások nyomán sem a Németországi Szövetségi Köztársaság, sem Türingia nem mutatott
         fel semmit – leszámítva azon érvelést, mely szerint a nyújtott biztosíték a Bizottság által jóváhagyott első és második THA‑program
         hatálya alá tartozott –, ami azt bizonyította volna, hogy nem támogatásról van szó, vagy hogy legalábbis e támogatás összeegyeztethető
         a közös piaccal, és nem visszaélésszerűen került felhasználásra. Csak a bírósági eljárás során hivatkozott Türingia olyan
         tényezőkre, amelyekkel bizonyítani kívánta, hogy szóban forgó támogatások nyújtása egy, a piacgazdaságban működő magánbefektető
         eljárásának felelt meg. Mivel azonban a közigazgatási eljárás során nem hivatkoztak ilyen tényezőkre, amelyek tekintetében
         a bizonyítás terhe a Németországi Szövetségi Köztársaságra hárul, az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a Bizottság jogszerűen
         korlátozhatta indokolását a megtámadott határozatban azon tényezőre, hogy a támogatás nem volt összhangban a THA‑programok
         jóváhagyásáról szóló levelében foglalt feltételekkel (ilyen értelemben lásd a Bíróság által a C‑261/89. sz., Olaszország kontra
         Bizottság ügyben 1991. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4437. o.] 20. és azt követő pontjait).

      181    Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapnak sem lehet helyt adni.

      182    A fentiek fényében az e támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el
         kell utasítani.

      F –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 25 millió DEM‑es hitelről
      1.     A felek érvei
      183    Türingia úgy véli, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozat 33. preambulumbekezdésében, hogy a TAB
         a PA‑nak 25 millió DEM‑es hitelt nyújtott abból a célból, hogy ez áthidalja az utóbbi fizetési nehézségeit. Megállapítja,
         hogy amint az a német hatóságok 1995. március 3‑i és 1996. január 18‑i leveleiből is kiderül, e hitel kizárólag azt a célt
         szolgálta, hogy a reorganizációs megállapodás keretében visszafizetésre kerüljön azon bankhitelek egy része, amelyeket a THA
         biztosítéka garantált. Később vitatja, hogy ez a hitel állami támogatásnak minősülne, és még inkább azt, hogy olyan új támogatásról
         lenne szó, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen. Azt állítja, hogy mivel e hitelt abból a célból folyósították, hogy
         a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részét visszafizessék, és mivel a Bizottság szerint ez a biztosíték állami
         támogatásnak minősül, a Bizottság tévesen gondolja azt, hogy az e biztosíték lehívása keretében kifizetett összegek szintén
         állami támogatásnak minősülnek, hiszen ebben az esetben ugyanazon összeget kétszer is állami támogatásnak minősítené. Emellett
         úgy véli, hogy ha a biztosíték nyújtása – amint ezt már bizonyította – a Szerződéssel összeegyeztethető meglévő támogatásnak
         minősül, ugyanez igaz a szóban forgó pénzügyi támogatásra, amelyet a biztosítékból eredő kötelezettségek teljesítése érdekében
         folyósítottak. Elismeri ugyanakkor, hogy ez a következtetés értelemszerűen csak annyiban helytálló, ha a THA által nyújtott
         biztosíték által garantált hitelek valóban az albrechtsi CD‑üzem megépítését szolgálták. Emellett Türingia megállapítja, hogy
         a 25 millió DEM‑es hitelt nem lehet szerkezetátalakítási támogatásnak minősíteni, mivel a szóban forgó támogatás nyújtásának
         időpontjában a PA nem küzdött nehézségekkel. Végül azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, amennyiben
         nem jelölte meg azokat az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy a 25 millió DEM‑es hitel a PA‑nak és az albrechtsi
         CD‑üzemnek nyújtott állami támogatás, miközben e hitelek nem szolgáltak más célt, csak az albrechtsi CD‑üzem megépítése érdekében
         felvett és kizárólag a Pilz Constructionnak folyósított bankhitelek visszafizetését.

      184    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó támogatással összefüggésben
         előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani. Először is megjegyzi, még ha a német hatóságok 1995. március 3‑i
         levele a szóban forgó hiteleket a tartozások visszafizetésére szolgáló kölcsönnek minősítik is, a megfelelő összegeket mindenesetre
         egy, az 1997. április 17‑i levélben szereplő táblázatban az „eszközök” címszó alá sorolták. A Bizottság ezt követően rámutat,
         hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az állam által nyújtott pénzügyi támogatás célja közömbös a támogatáskénti
         minősítés szempontjából, mivel kizárólag az intézkedés jelentette kedvező hatás számít. Ugyancsak megjegyzi, hogy az a tény,
         hogy a THA oldalán más közjogi szervek (a TIB és az LfA) is felléptek a biztosítékból eredő kötelezettségek teljesítése érdekében,
         nem befolyásolja a THA biztosítékának állami támogatásként való minősítésének és a közös piaccal való összeegyeztethetőségének
         kérdését. A Bizottság szerint e fellépések egyetlen következménye az volt, hogy a THA‑nak 156 millió DEM helyett 120 milliót
         kellett kifizetnie.

      185    Végül vitatja, hogy megsértette volna indokolási kötelezettségét e pénzügyi támogatás vonatkozásában. A Bizottság azt állítja,
         hogy mivel e támogatást az eljárást megindító határozatban már eleve jogellenes szerkezetátalakítási támogatásnak minősítette,
         és mivel nem kapott ezt megkérdőjelező információkat, nem volt semmi oka arra, hogy a megtámadott határozatban ettől eltérő
         megállapításra jusson. Különösen arra mutat rá, hogy mivel a német hatóságok által nyújtott információkból az derült ki, hogy
         a PA nehézségekkel küzdő vállalkozás volt (lásd az 1996. január 18‑i és az 1997. április 17‑i leveleket), e támogatást a megmentési
         célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében vizsgálta, és azt állapította meg, hogy jogellenes
         szerkezetátalakítási támogatásról volt szó, mivel nem állt rendelkezésre olyan terv, amely ésszerű határidőn belül biztosította
         volna a vállalkozás rentabilitását és életképességét (a megtámadott határozat 104–111. preambulumbekezdése).

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      186    Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
         kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      187    Fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 33. preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „[a] fizetési nehézségek
         áthidalása érdekében a TAB a PA részére már 1993 októberében engedélyezett egy 25 millió DEM‑es kamatozó hitelt, amelyet 1994
         márciusában egy 20 millió DEM‑es hitel követett, amelynek a célja a THA által garantált hitel visszafizetése volt”. Ezt követően
         a megtámadott határozat 104–111. preambulumbekezdésében kifejti azon indokokat, amelyek alapján úgy ítélte meg, hogy e támogatást
         olyan szerkezetátalakítási támogatásnak kell tekintetni, amelyet a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról
         szóló iránymutatást megsértve nyújtottak, és hogy ezért az a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatás.

      188    Türingia szerint ez a megállapítás ténybeli tévedésen alapul, mivel a TAB által nyújtott 25 millió DEM‑es hitel célja nem
         a fizetési nehézségek áthidalása volt, hanem kizárólag a reorganizációs megállapodás keretében a THA biztosítéka által garantált
         bankhitelek egy részének visszafizetését szolgálta.

      189    E tekintetben fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozat 2.2.2. pontjának (1) bekezdésében a Bizottság jelezte,
         hogy „1993. szeptember 29‑én a TAB a közös vállalkozásnak 20 millió [DEM] összegű hitelt nyújtott 7%‑os kamattal, legkésőbb
         1996. március 21‑i visszafizetéssel a fizetési nehézségek áthidalására, valamint egy 25 millió [DEM] összegű hitelt 7%‑os
         kamattal, legkésőbb 1996. március 31‑i visszafizetéssel a THA által garantált hitelek visszafizetésére”. Ezt a ténymegállapítást,
         amely különbözik a megtámadott határozat 33. preambulumbekezdésében szereplőtől, az ügy iratai alátámasztják. A német hatóságok
         1995. március 3‑i és 1996. január 18‑i leveleiből ugyanis az derül ki, hogy a 25 millió DEM‑es hitelt 1994 márciusában a THA
         által garantált hitelek egy részének visszafizetéséhez nyújtották. Emellett az érintett felek által a formális eljárás megindítását
         követően tett nyilatkozatokból nem derül ki, hogy ezek kérték volna ezen, az eljárást megindító határozatban szereplő tényállítás
         helyesbítését.

      190    E körülmények között meg kell állapítani, hogy azon információk alapján, amelyekkel a megtámadott határozat elfogadásának
         időpontjában rendelkezett, a Bizottságnak tudnia kellett, hogy a 25 millió DEM‑es hitel nem a fizetési nehézségek áthidalását
         szolgálta 1993 októberében, hanem azt 1994 márciusában nyújtották a THA által garantált hitelek egy részének visszafizetéséhez.
         Következésképpen a Bizottság ténybeli hibát vétett e pénzügyi támogatás tekintetében.

      191    Mindenesetre az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy még ha egy vitatott jogi aktus preambulumbekezdése hibás
         ténybeli állítást is tartalmaz, e fogyatékosság nem vezet a jogi aktus megsemmisítéséhez, ha a megtámadott határozat egyéb
         preambulumbekezdései tartalmaznak olyan indokokat, amelyek megalapozottságát alátámasztják (lásd ilyen értelemben az Elsőfokú
         Bíróság által a T‑129/95., T‑2/96. és T‑97/96. sz., Neue Maxhütte Stahlwerke et Lech-Stahlwerke kontra Bizottság ügyben 1999.
         január 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., II‑17. o.] 160. pontját és a T‑35/01. sz., Shanghai Teraoka Electronic kontra Bizottság
         ügyben 2004. október 28‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 167. és azt követő pontjait). A jelen ügyben a TAB
         által 1993 szeptemberében és 1994 márciusában nyújtott hitelek összegének összekeverése nem volt kihatással e támogatások
         Bizottság általi megítélésére. Ugyanis a Bizottság által e támogatások közös piaccal fennálló összeegyeztethetőségének vizsgálata
         kapcsán előadott érvek azonosak, nevezetesen a Bizottság információi szerint e támogatásokat a megmentési célú és szerkezetátalakítási
         támogatásokról szóló iránymutatást megsértve nyújtották. Így a fent bemutatott, a 20 millió DEM‑es és a 25 millió DEM‑es hitelt
         érintő ténybeli tévedés nem igazolja a megtámadott határozat e tekintetben történő megsemmisítését.

      192    Másodsorban Türingia vitatja, hogy a 25 millió DEM‑es hitel állami támogatásnak minősülne, és még inkább azt, hogy olyan új
         támogatásról lenne szó, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen. Azt állítja, hogy mivel e hitelt abból a célból folyósították,
         hogy a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részét visszafizessék, és mivel a Bizottság szerint ez a biztosíték
         állami támogatásnak minősül, a Bizottság tévesen gondolja azt, hogy az e biztosíték lehívása keretében kifizetett összegek
         szintén állami támogatásnak minősülnek, hiszen ebben az esetben ugyanazon összeget kétszer is állami támogatásnak minősítené.

      193    Ez az érvelés nem foghat helyt.

      194    Egyrészt meg kell állapítani, hogy – amint az a megtámadott határozat 90. preambulumbekezdéséből kitűnik – a THA által nyújtott
         biztosíték teljes összegéből, nevezetesen 190 millió DEM‑ből, kizárólag „azon 120 millió DEM‑es összeget kell visszatéríteni,
         amelyre vonatkozóan a biztosítékot érvényesítették, mivel csak ez került kifizetésre”. E körülmények között a 25 millió DEM‑es
         hitel állami támogatásnak minősítése nem veti fel a kétszeres minősítést azon támogatással összevetve, amelyet az említett
         biztosíték címén vettek figyelembe.

      195    Másrészt hangsúlyozni kell, hogy –  amint az a fenti 175–179. pontból kitűnik – a THA biztosítékát nem az első és második
         THA‑programmal összeegyeztethető módon nyújtották, ezért az nem minősíthető meglévő támogatásnak. Emellett még ha a THA biztosítéka
         ilyennek minősülne is, e minősítés önmagában nem teszi lehetővé azon következtetés levonását, hogy meglévő támogatásnak minősülne
         egy, a PA‑nak egy közvállalkozás által abból a célból nyújtott hitel, hogy az e biztosíték által garantált hitelek egy részét
         visszafizesse.

      196    Emellett el kell utasítani Türingia azon érvét, mely szerint a 25 millió DEM‑es hitelt nem lehet szerkezetátalakítási támogatásnak
         minősíteni, mivel a szóban forgó támogatás nyújtásának időpontjában a PA nem küzdött nehézségekkel.

      197    Előszor is a felek nem vitatják, hogy a reorganizációs megállapodás 1994 márciusában történő megkötését megelőzően a PA pénzügyi
         helyzete tragikus volt. Amint az a német hatóságok 1995. március 3‑i leveléből kitűnik, a vállalkozás eladásainak visszaesése
         és termelési kapacitásainak gyenge kihasználtsága jelentős veszteségeket eredményezett, és fizetőképességének drámai mértékű
         romlásához vezetett. Ezt a helyzetet igazolja a TAB által 1993 októberében nyújtott támogatás is, amely a fizetési nehézségek
         áthidalására szolgált.

      198    Emellett meg kell állapítani, hogy – amint az Türingia írásbeli beadványaiból kitűnik – éppen e helyzet orvosolása érdekében
         írták alá mind a magán‑, mind a közjogi szervek 1994. március 7‑én a reorganizációs megállapodást. E megállapodás célja ugyanis
         a PA tartozásainak jelentős csökkentése volt túlélésének biztosítása érdekében. A körben a messze legfontosabb intézkedés
         a THA által a biztosíték keretében való helytállás volt 120 millió DEM összeggel. Ez az összeg, valamint a TIB és a TAB által
         a PA‑nak nyújtott egyéb hitelek lehetővé tették a közös vállalkozásnak nyújtott bankhitelek nagy részének visszafizetését.
         A TAB, a TIB és az LfA ugyancsak különféle intézkedéseket foganatosított egyrészt a PBK‑nak nyújtott bankhitelek fennmaradó
         részének visszafizetése, másrészt a PA fizetőképességének helyreállítása érdekében.

      199    Így mindezen tényezők alapján a Bizottság joggal jutott arra a következtetésre a megtámadott határozatban, hogy a 25 millió DEM‑es
         hitel nyújtásakor a PA fizetési nehézségekkel küzdött. Ezt nem gyengíti Türingia azon állítása, mely szerint a reorganizációs
         megállapodás nyomán tett különféle intézkedések következtében a vállalkozás pénzügyi helyzete igen pozitívnak mutatkozott.
         Ugyanis a PA szerkezetátalakításának alapjául szolgáló körülmények ismeretében a Bizottság logikusan következtethetett arra,
         hogy ez a tényező önmagában nem lehetett elegendő annak megállapításához, hogy a PA már nem volt nehéz helyzetben. Ez a következtetés
         annál is inkább adódhatott, hogy később nyilvánvalóvá vált, a társaság könyveiben szereplő eszközök értéke jelentős mértékben
         felül volt értékelve. Emellett – amint az a megtámadott határozat 36. és 37. preambulumbekezdéséből kitűnik – a reorganizációs
         megállapodás megkötését követően alig hat hónappal a PA újra fizetési nehézségekkel nézett szembe, ami arra kényszerítette
         a TAB‑ot és az LfA‑t, hogy újabb hiteleket nyújtson neki. Egyébként – amint azt maga Türingia is hangsúlyozza keresetlevelének
         356. és 360. pontjában – a PA‑t a Pilz‑csoport közvetlenül fenyegető csődjéből, valamint azon tényből eredő kockázat is terhelte,
         hogy a Pilz‑csoport vállalkozásaival szemben fennálló követeléseit behajthatatlannak kellett minősíteni.

      200    Egyebekben az Elsőfokú Bíróság rámutat, hogy a reorganizációs megállapodás megkötésének időpontjában a közjogi szervek még
         nem tudtak a különböző könyvelési manipulációkról, és arról, hogy a támogatásokkal a Pilz‑csoport visszaélt. Ugyanakkor ezen
         ismeretek hiánya nem teszi lehetővé azon következtetés levonását, hogy a különböző támogatások nyújtásának időpontjában ezek
         a szervezetek úgy vélhették, hogy ezen intézkedéseket követően a PA már nem volt nehéz helyzetben. Hangsúlyozni kell, hogy
         a reorganizációs megállapodás megkötésének időpontjában a PA‑t jellemző katasztrofális helyzet ismeretében bármely, a piacgazdaságban
         tevékenykedő, kellően körültekintő befektető először is alaposan tanulmányozta volna a vállalkozás gazdasági helyzetét, és
         megkövetelte volna egy életképes szerkezetátalakítási terv elkészítését, mielőtt ilyen nagyságrendű hiteleket nyújt neki,
         és a fortiori, mielőtt felvásárolja. Meg kell állapítani, hogy a Bizottság több felhívása ellenére a német hatóságok nem nyújtottak tájékoztatást
         arról, hogy bármilyen szerkezetátalakítási terv készült volna (a megtámadott határozat 108. preambulumbekezdése). Ilyen körülmények
         között Türingia nem hivatkozhat e közjogi szervek ismereteinek hiányára azon állításának alátámasztása érdekében, mely szerint
         az 1994 márciusában rendelkezésükre álló információk alapján azt gondolhatták, hogy a PA nem nehéz helyzetben lévő vállalkozás.

      201    Ilyen körülmények között a Bizottság joggal állapította meg, hogy a szerkezetátalakítási támogatások nyújtásának időpontjában
         a PA nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak minősült, és hogy következésképpen a 25 millió DEM‑es hitelt a megmentési célú és
         szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében kellett megítélnie.

      202    Végül Türingia tévesen hivatkozik az indokolási kötelezettség megsértésére. Igaz ugyan, hogy a megtámadott határozat csak
         kevés jelzést tartalmaz arra nézve, hogy milyen indokok alapján kell a PA‑t nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak tekinteni,
         ugyanakkor az eljárást megindító határozatban a Bizottság világosan jelezte, hogy „a vitatott határozatok célja nyilvánvalóan
         nem a regionális fejlődés elősegítése [volt], hanem a nehéz helyzetben lévő vállalkozások szanálása és szerkezetátalakítása”,
         így ahhoz, hogy a közös piaccal összeegyeztethető támogatásnak minősülhessenek, meg kellett volna felelniük a megmentési célú
         és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatásban foglalt feltételeknek. Meg kell azonban állapítani, hogy az érintett
         felek e minősítésre nem reagáltak. Ebből az következik, hogy a Bizottság nem volt köteles tovább részletezni e kérdést a megtámadott
         határozatban. Ez a megállapítás annál is inkább adódik, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében nincs előírva, hogy
         az indokolásnak minden vonatkozó ténybeli és jogi elemet fel kellene tüntetnie, mivel azt a kérdést, hogy valamely jogi aktus
         indokolása megfelel‑e az EK 253. cikkében foglalt előírásoknak, annak összefüggéseire és az adott tárgykörre vonatkozó jogszabályok
         egészére figyelemmel kell vizsgálni (a Bíróság által a C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben
         1998. április 2‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontja). Ugyanezen okokból kifolyólag, és Türingia érvelésével
         szemben a Bizottság nem volt köteles arra, hogy a megtámadott határozatban bemutassa azon indokokat, amelyek alapján arra
         a következtetésre jutott, hogy többek között a 25 millió DEM‑es hitel olyan támogatást jelentett, amelynek kedvezményezettje
         az albrechtsi CD‑üzem.

      203    A fentiek fényében az e támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el
         kell utasítani.

      G –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 20 millió DEM‑es hitelről
      1.     A felek érvei
      204    Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat 33. preambulumbekezdésében tett megállapítással
         ellentétben a 20 millió DEM‑es hitelt a TAB a PA‑nak 1993 októberében nyújtotta, nem 1994 márciusában. Emellett hangsúlyozza,
         hogy ez a hitel az utóbbi fizetőképességének helyreállítását szolgálta, nem pedig a THA biztosítéka által garantált bankhitelek
         egy részének visszafizetését. Állítása szerint a megtámadott határozat sérti az EK 87. cikk (1) bekezdését annak megállapításával,
         hogy e hitel a PA‑nak nyújtott állami támogatás, amelyet ez utóbbi köteles visszafizetni. Úgy véli, hogy a Bizottság által
         a megtámadott határozatban tett megállapítással ellentétben e hitelt nem a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról
         szóló iránymutatás fényében kell vizsgálni, mivel a PA nem volt ilyen helyzetben. Emellett azt állítja, hogy a Bizottság megsértette
         indokolási kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azokat az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy az albrechtsi
         CD‑üzem volt e pénzügyi támogatás kedvezményezettje, és hogy az olyan, állami alapokból juttatott előnyt jelent, amelyet a
         megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében kell vizsgálni.

      205    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
         előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      206    Meg kell állapítani, hogy a Türingia által a TIB nyújtotta 20 millió DEM‑es hitel vonatkozásában előadott érvelés nagyrészt
         azonos a 25 millió DEM‑es hitel esetében előadottakkal.

      207    Következésképpen a fenti 186–205. pontban kifejtett indokok alkalmazhatók e pénzügyi támogatásra is, így az e tekintetben
         Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el kell utasítani.

      H –  A TIB által a PBK‑nak fizetett 3 millió DEM‑es vételárról
      1.     A felek érvei
      208    Türingia azt állítja, hogy a Bizottság értékelése során nem volt figyelemmel arra a tényre, hogy e pénzügyi támogatást azt
         követően nyújtották, hogy a PA‑t társasági tartozásainak nagy részétől megszabadították, ami az eszközöket 250 millió DEM‑re,
         a tartozását pedig 100 millió DEM‑re változtatta. Türingia szerint a Bizottságnak e körülményből – amelyet a német hatóságok
         1999. március 30‑i levelükben kifejezetten tudomására hoztak – azt a következtetést kellett volna levonnia, hogy e pénzügyi
         támogatás nyújtása megfelelt egy piacgazdasági magánbefektető magatartásának, és következésképpen nem minősül állami támogatásnak.
         Emellett úgy véli, hogy mivel e vételárat a Pilz‑csoport egy vállalkozásának utalták át, és abból a PA egyáltalán nem részesült,
         egyedül e csoport vállalkozásait kell visszatérítésre kötelezni. Végül állítása szerint a Bizottság megsértette indokolási
         kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azokat az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy a TIB és a TAB
         által folyósított 3 millió DEM‑es vételár a PA‑nak és az albrecthsi CD‑üzemnek nyújtott állami támogatás.

      209    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, vitatja Türingia azon állítását, mely szerint tévesen feltételezte egy
         állami támogatás fennállását. Felidézi, hogy bár a német hatóságoknak az 1996. november 25‑i levelében feltett kérdések kifejezetten
         annak megállapítására irányultak, hogy az átvétel a piaci feltételeknek megfelelően történt‑e, e hatóságok nem tettek észrevételt
         e tekintetben, és nem is továbbították a reorganizációs megállapodás egy példányát, csak jelezték, hogy a vételár tárgyalások
         során alakult ki. E tekintetben úgy véli, hogy lehetetlen volt ellenőriznie a vállalkozás jövőbeli rentabilitására vonatkozó
         pozitív várakozások helytállóságát. Emellett azt állítja, hogy arra alapozta megállapítását, mely szerint egy magánbefektető
         nem vásárolta volna fel a PA‑t, és hogy a vételár állami támogatásnak minősül, hogy a PA ebben az időpontban nehéz helyzetben
         lévő vállalkozásnak minősült. Azt állítja, hogy a rendelkezésére álló információkból nem derült ki, hogy a támogatásokat egy
         szerkezetátalakítási terv keretében nyújtották volna, amely ésszerű határidőn belül biztosította volna a vállalkozás rentabilitását
         és hosszú távú életképességét. Épp ellenkezőleg, ezek az információk azt mutatták, hogy a bankhiteleket nagyrészt rendezték
         a THA által kifizetett 120 millió DEM‑ből, és hogy a PA támogatását vagy megmentését szolgáló intézkedéseket szinte kizárólag
         állami forrásból fedezték. Emellett megállapítja, hogy a vételárat az eljárást megindító határozattól kezdődően a jogellenes
         szerkezetátalakítási támogatások közé sorolta a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás
         alapján. Végül hangsúlyozza, hogy e minősítést alátámasztották a német hatóságok, amikor megerősítették, hogy a fizetőképességet
         szolgáló támogatások feltétlenül szükségesek voltak (az 1996. január 18‑i levél), és hogy a PA nem maradhatott volna fenn
         a szanálást szolgáló összegek folyósítása nélkül (az 1997. július 14‑i levél).

      210    A Bizottság, amelyet e tekintetben is támogat az ODS, ugyancsak vitatja azt az állítást, mely szerint e tekintetben megsértette
         indokolási kötelezettségét. Azt állítja, hogy mivel e pénzügyi támogatásokat az eljárás megindításáról szóló határozatban
         már nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak nyújtott jogellenes szerkezetátalakítási támogatásnak minősítette, és mivel nem kapott
         a német hatóságoktól ezzel ellentétes információkat (az 1996. január 18‑i és az 1997. április 17‑i levél), nem volt rá oka,
         hogy a megtámadott határozatban más következtetésre jusson (104–111. preambulumbekezdés).

      211    Az OSD megjegyzi még, hogy úgy tűnik, Türingia összetéveszti az indokolási kötelezettség követelményét azzal a kérdéssel,
         hogy a Bizottság helyesen vizsgálta‑e meg a tényeket. Hangsúlyozza, hogy a Bizottság által megállapított tények esetleges
         pontatlansága nem az indokolási kötelezettség körébe esik, mivel a Bizottság joggal vélelmezhette azok pontosságát, hiszen
         azok a Németországi Szövetségi Köztársaság által továbbított információkon alapultak. Azt állítja, hogy mivel ezen információkból
         nyilvánvaló volt, hogy az érintett intézkedések állami támogatásnak minősülnek, a Bizottság nem volt köteles az EK 87. cikk
         (1) bekezdésének valamennyi tényállási elemét részleteiben és kifejezetten vizsgálni, elegendő volt egy összefoglaló indokolás.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      212    Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
         kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      213    Ami a ténybeli tévedést és a nyilvánvaló értékelési hibát illeti, Türingia lényegében azt állítja, hogy a megtámadott határozat
         elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló információk alapján a Bizottságnak azt kellett volna megállapítania, hogy a
         TIB által a PA üzletrészéért fizetett 3 millió DEM‑es vételár a piaccal összeegyeztethető volt.

      214    E tekintetben fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozatban a Bizottság kifejtette, hogy „[a] TAB és a TIB 1994
         márciusában összesen 15 millió [DEM‑et] folyósított a [PA] felvásárlás[a] keretében” és hogy „[e]zen összegből 3 millió márka
         volt TIB által [a PBK‑nak] az üzletrészekért fizetett vételár” (az eljárást megindító határozat 2.2.2. pontjának második albekezdése).
         Ezt követően a pénzügyi támogatásokra vonatkozó előzetes értékelésében hangsúlyozta, hogy a 3 millió DEM‑es vételár – a többi
         kifizetéshez hasonlóan – kétségkívül az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül (az eljárást
         megindító határozat 3. pontjának második albekezdése). Emellett kifejezetten felkérte a Németországi Szövetségi Köztársaságot
         e vételár részletes számításának bemutatására (az eljárást megindító határozat mellékletének 4. kérdése).

      215    1999. március 30‑i levelükkel a német hatóságok állást foglaltak e kérdésben. Hangsúlyozták egyrészt, hogy a vételárat nem
         számítások formájában közölték, hanem az tárgyalás eredménye volt, másrészt hogy e pénzügyi támogatás nem a PA‑nál realizálódott,
         hanem a Pilz‑csoportnál. Emellett hangsúlyozták, hogy a mérleg pozitív állapota miatt, valamint a reorganizációs megállapodás
         nyomán bekövetkezett nagymértékű adósságcsökkenés miatt a TIB és a TAB ezen időszakban vélhette úgy, hogy egy ilyen nagyságrendű
         kötelezettségvállalás igazolható, mivel a vállalkozás eszközeinek értéke jóval meghaladta tartozásainak értékét. E hatóságok
         szerint ez a következtetés annál is inkább helytálló, hogy e szervezetek ekkor még nem tudtak a Pilz úr által elkövetett könyvelési
         manipulációkról.

      216    A Bizottság joggal ítélte úgy meg, hogy ezen információk nem változtathatnak azon megállapításán, hogy a vételárat állami
         támogatásnak kell minősíteni.

      217    Ugyanis a német hatóságok nem szolgáltattak olyan információt, amely lehetővé tette volna a 3 millió DEM‑es vételár meghatározása
         módjának ellenőrzését. E tekintetben nem bír jelentőséggel az a tény, hogy a felek tárgyalása során alakult ki a vételár.
         Másrészt a fenti 199–200. pontban kifejtett indokok miatt a német hatóságok tévesen hivatkoztak a közös vállalkozás eszközeinek
         a reorganizációs megállapodás megkötését követő értékére, és arra, hogy a TIB és a TAB nem tudott azon manipulációkról, amelyeket
         ezen eszközök tekintetében a vételár igazolása érdekében elkövettek. Ez a következtetés annál is inkább adódik, hogy a megtámadott
         határozat meghozatalának időpontjában rendelkezésére álló információk alapján a Bizottság joggal vonhatta le azt a következtetést,
         hogy a felvásárlás időpontjában, azaz 1994 márciusában egy piacgazdaságban tevékenykedő kellően körültekintő befektető úgy
         ítélte volna meg, hogy a PA nehéz helyzetben volt (lásd a fenti 196–202. pontot).

      218    Ugyanakkor Türingia joggal hivatkozik arra, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a pénzügyi támogatást
         közvetlenül a PBK‑nak folyósították. Ugyanis a Bizottság semmivel nem bizonyította, hogy e pénzügyi támogatást a PA vagy a
         CD Albrechts szerkezetátalakítására szánták volna. Következésképpen a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdésében a
         Bizottság tévesen állapította meg e támogatás tekintetében, hogy a „[CD Albrecths] szerkezetátalakítását szolgálta”. Végül
         a Bizottság a megtámadott határozatban nem adott olyan indokolást, amely bizonyította volna, hogy a PA oldalán előnyt jelentett
         e pénzügyi támogatás, ami igazolná, hogy e támogatás visszatérítésére kötelezzék.

      219    Tekintettel a támogatás kedvezményezettjének kilétét illető ténybeli tévedésre és az EK 253. cikket sértő, e tekintetben hiányzó
         indokolásra a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság azt
         állapította meg, hogy a 3 millió DEM‑es vételár a „[CD Albrechts] szerkezetátalakítására szánt” támogatásnak minősül.

      I –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulásról
      1.     A felek érvei
      220    Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság különböző ténybeli tévedéseket követett el e pénzügyi támogatást illetően.
         Azt állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta megállapítani azt, hogy – amint az a német hatóságok 1996. január 18‑i és 1999.
         március 30‑i leveleiből kiderül – a 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulás 7,6 millió DEM‑es részében a THA biztosítéka által
         garantált bankhitelek visszafizetését szolgálta, amelyet közvetlenül a Pilz Construction számára folyósítottak. Ami a hozzájárulás
         fennmaradó részét, nevezetesen 4,4 millió DEM‑et illeti, Türingia azt állítja, hogy ezen összegekkel fizetetlen és hátralékos
         tartozások címén visszaéltek a Pilz‑csoport javára a PA és e csoport között kötött ügyvezetési és szállítási megállapodás
         alapján.

      221    Türingia azt állítja továbbá, hogy e ténybeli tévedések miatt a Bizottság értékelési hibákat is vétett, valamint megsértette
         indokolási kötelezettségét a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban. Hangsúlyozza, hogy mivel a tőke‑hozzájárulás
         7,6 millió DEM‑es részében a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részének visszafizetését szolgálta, nem minősül
         állami támogatásnak, és különösen nem a közös piaccal összeegyeztethetetlen új támogatásnak. Azt állítja, hogy mivel a tőke‑hozzájárulást
         abból a célból folyósították, hogy a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részét visszafizessék, és mivel a Bizottság
         szerint ez a biztosíték állami támogatásnak minősül, a Bizottság tévesen gondolja azt, hogy az e biztosíték lehívása keretében
         kifizetett összegek szintén állami támogatásnak minősülnek, hiszen ebben az esetben ugyanazon összeget kétszer is állami támogatásnak
         minősítené. Emellett úgy véli, hogy ha a biztosíték nyújtása – amint ezt már bizonyította – a Szerződéssel összeegyeztethető
         meglévő támogatásnak minősül, ugyanez igaz a szóban forgó pénzügyi támogatásra, amelyet a biztosítékból eredő kötelezettségek
         teljesítése érdekében folyósítottak. Elismeri ugyanakkor, hogy ez a következtetés értelemszerűen csak annyiban helytálló,
         ha a THA által nyújtott biztosíték által garantált hitelek valóban az albrechtsi CD‑üzem megépítését szolgálták.

      222    Ami a fennmaradó 4,4 millió DEM‑et illeti, Türingia szerint a Bizottság ugyancsak értékelési hibát vétett, és megsértette
         indokolási kötelezettségét, mivel a megtámadott határozatban azt állapította meg, hogy ezen összeg a PA‑nak nyújtott állami
         támogatás. Azt állítja, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban tett megállapítással ellentétben e pénzügyi támogatást
         nem a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében kell megítélni, mivel a PA nem volt
         ilyen helyzetben. Emellett azt állítja, hogy a PA sohasem részesült e pénzügyi támogatásból, mivel az a Pilz‑csoportnak az
         ügyvezetési és szállítási megállapodás alapján szállított termékek előállításának finanszírozására szolgált, amelyeket végül
         nem fizettek ki. Mindezek alapján úgy véli, hogy ha e pénzügyi támogatás állami támogatásnak minősül, úgy kizárólag a Pilz‑csoport
         vállalkozásai kötelezhetők annak visszatérítésére.

      223    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulással
         összefüggésben előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      224    Türingia a szóban forgó kifogás keretében ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség
         megsértésére hivatkozik.

      225    Először is el kell utasítani azon, Türingia által előterjesztett érvelést, amellyel azt kívánta bizonyítani, hogy a Bizottság
         ténybeli tévedést követett el a TIB által a PA‑nak nyújtott 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulással kapcsolatban, amikor elmulasztotta
         megállapítani egyrészt, hogy e pénzügyi támogatás a THA biztosíték által garantált hitelek visszafizetésére szolgált, másrészt,
         hogy e pénzügyi támogatás 4,4 millió DEM‑es részével visszaéltek a Pilz‑csoport javára.

      226    Fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozatban a Bizottság kifejtette, hogy a közös vállalkozás TIB és TAB által
         történő felvásárlása keretében folyósított 15 millió DEM összegből 3 millió DEM volt a társasági részesedések vételára, „míg
         a fennmaradó 12 millió [DEM] a közös vállalkozásba bevitt tőke‑hozzájárulás volt”, és hogy „[e] 12 millió [DEM‑ből] 7,6 millió [DEM]
         a THA biztosítéka által garantált kölcsön visszafizetését szolgálta, és a 4,4 milliót forgótőkeként használták fel (az eljárást
         megindító határozat 2.2.2. pontjának második albekezdése).

      227    1999. március 30‑i levelükben a német hatóságok megerősítették e ténymegállapítást. Emellett az ügy irataiból nem derül ki
         az, hogy ezt a többi érdekelt vitatta volna.

      228    Ilyen körülmények között a Bizottság a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló információkra
         tekintettel joggal állapította meg a megtámadott határozat 34. preambulumbekezdésében, hogy a közös vállalkozás TIB és TAB
         által történő felvásárlása során ez utóbbiak összesen 15 millió DEM‑et folyósítottak, amelyből 3 millió DEM‑et a TIB a PBK‑nak
         a társasági részesedések vételáraként folyósított, 12 millió DEM‑et pedig a TIB a PA tőkéjéhez történő hozzájárulásként folyósított.

      229    Türingia tévesen állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta megállapítani, hogy e pénzügyi támogatás egy 7,6 millió DEM‑es része
         a THA biztosítéka által garantált hitelek visszafizetését szolgálta. Annak vizsgálata nélkül, hogy a Bizottság ténylegesen
         megfeledkezett‑e e tény figyelembevételéről, elég azt megállapítani, hogy e hiányosság, amennyiben valóban fennállna, semmiben
         nem befolyásolná e tekintetben tett megállapításait. Amint az kiemelésre került a fenti 194. pontban, kizárt, hogy a THA biztosítéka
         által garantált hitelek visszafizetése érdekében nyújtott pénzügyi támogatásokat kétszer is figyelembe vették volna, hiszen
         a megtámadott határozat csak a THA által a biztosíték lehívása keretében ténylegesen kifizetett összegeket minősítette állami
         támogatásnak.

      230    Végül, ami Türingia azon állítását illeti, hogy a Bizottság elmulasztotta azon tény figyelembevételét, hogy e pénzügyi támogatás
         4,4 millió DEM‑es részével visszaéltek a Pilz‑csoport javára, utalni kell a Türingia által a megtámadott határozat 2. cikkében
         szereplő visszatérítési utasítás jogszerűségével összefüggésben előadott érvelés keretében e kifogás vonatkozásában tett megállapításokra
         (lásd az alábbi 307–348. pontot).

      231    Másodsorban, mivel megállapítást nyert, hogy a Bizottság nem követett el ténybeli tévedést e pénzügyi támogatás tekintetében,
         meg kell vizsgálni azon, Türingia által előadott különféle érveket, amelyekkel a nyilvánvaló értékelési hibát és az indokolási
         kötelezettség megsértését kívánja bizonyítani e pénzügyi támogatás tekintetében.

      232    E tekintetben Türingia tévesen állítja, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, és megsértette az indokolási kötelezettségét,
         amikor új támogatásnak minősítette a pénzügyi támogatást, amely 7,6 millió DEM‑es részében a THA által garantált hitelek visszafizetését
         szolgálta. Önmagában az a tény, hogy a TIB folyósította e pénzügyi támogatást, amely a THA által garantált hitelek visszafizetésére
         szolgált, arra enged következtetni, hogy nem az e biztosíték címén történő intézkedésről van szó. Ebből pedig az következik,
         hogy igenis új támogatásról van szó.

      233    Mindenesetre a Bizottság joggal minősítette e pénzügyi támogatást nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak nyújtott szerkezetátalakítási
         támogatásnak. Amint az a fenti 196–202. pontban kiemelésre került, a PA‑t e hitel nyújtásának időpontjában nehéz helyzetben
         lévő vállalkozásnak lehetett minősíteni. Okkal feltételezhető, hogy egy, a TIB‑bel azonos helyzetben lévő magánvállalkozás
         nem nyújtott volna tőke‑hozzájárulást egy olyan nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak, mint a PA, de legalábbis nem tette volna
         ezt anélkül, hogy alapos vizsgálatnak ne vetette volna alá a vállalkozás gazdasági helyzetét, és hogy ne állt volna rendelkezésre
         egy szerkezetátalakítási terv. Emellett, bár az eljárást megindító határozatban e pénzügyi támogatást állami támogatásnak
         minősítették, a német hatóságok a közigazgatási eljárás során nem vitatták e minősítést. Végül, amint az fentebb kiemelésre
         került, a Bizottság az EK 253. cikk követelményeivel összhangban álló, kimerítő indokolást nyújtott e támogatás közös piaccal
         fennálló összeegyeztethetetlenségének bizonyítása érdekében.

      234    A fentiek fényében az e támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el
         kell utasítani.

      J –  A PA társasági részesedésének a TIB és a TAB által történő megszerzéséről
      1.     A felek érvei
      235    Türingia azt állítja, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a megtámadott határozat 35. preambulumbekezdésében
         említett 33 millió DEM‑es összeg pénzügyi támogatásnak minősül. Azt állítja, hogy ezen összeg ugyanis a PA jegyzett tőkéjének
         felel meg. Emellett nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      236    A 2004. május 5‑i tárgyaláson a Bizottság elismerte, hogy tévesen állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a PA társasági
         részesedésének a TIB és a TAB által 33 millió DEM‑ért történő megszerzése állami támogatásnak minősül. Ennek megfelelően elfogadta,
         hogy a megtámadott határozat e részében megsemmisítésre kerüljön.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      237    A Bizottság által a 2004. május 5‑i tárgyaláson tett nyilatkozatokra tekintettel, amelyek feljegyzésre kerültek a tárgyalási
         jegyzőkönyvbe, az e tekintetben felvetett többi kifogás vizsgálata nélkül meg lehet állapítani, hogy a Bizottság ténybeli
         tévedést követett el, amikor a PA társasági részesedésének a TIB és a TAB által 33 millió DEM‑ért történő megszerzését állami
         támogatásnak minősítette.

      238    A fentiekre tekintettel a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a
         Bizottság a CD Albrechts társaság szerkezetátalakítására szánt összeegyeztethetetlen állami támogatások között a PA társasági
         részesedésének megszerzése címén megjelölt egy 33 millió DEM‑es összeget.

      K –  Az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM‑es hitelről
      1.     A felek érvei
      239    Türingia azt állítja, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban helytelenül nem vette figyelembe, és nem indokolta kellően
         azt a tényt, hogy az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM összegű hitelt nem e társaságnak folyósították, hanem kizárólag
         a PBK‑nak nyújtott és Bajorország által garantált bankhitelek visszafizetésére szolgált. Állítása szerint mivel a biztosíték
         teljes összegét (54,7 millió DEM‑et) a Bizottság már állami támogatásként könyvelte el, e hitel állami támogatáskénti minősítése
         azt jelentené, hogy ugyanazon összeget kétszer vennék figyelembe mint állami támogatást. Emellett úgy véli, a Bizottság értékelési
         hibát vétett, amikor a megtámadott határozatban – minden indokolás nélkül – azt állapította meg, hogy az LfA által nyújtott
         2 millió DEM‑es hitel új támogatásnak minősül. Végül azt állítja, a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel
         nem jelölte meg azon indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM‑es hitel
         a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősül.

      240    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
         előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      241    Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
         kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      242    E tekintetben először is meg kell vizsgálni, hogy – amint azt Türingia állítja – a Bizottság valóban ténybeli tévedést követett‑e
         el, amikor nem vette figyelembe, hogy az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM‑es hitel a Bajorország biztosítéka által
         garantált bankhitelek visszafizetésére szolgált.

      243    Fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozat 2.2.2. pontjának harmadik albekezdésében a Bizottság a következő megállapításokat
         tette:

      „1994. március 8‑án Bajorország az LfA […] közvetítésével két kölcsönszerződést kötött a közös vállalkozás javára, melyek
         közül az egyik 2 millió [DEM], a másik 7 millió [DEM] összegű volt; ellenértéküket mindkét esetben 7%‑ban határozták meg,
         a visszafizetésüknek pedig legkésőbb 1996. március 31‑ig, illetőleg 1996. március 30‑ig kellett megtörténnie. Az első kölcsönt
         a [Bajorország] által garantált hitel visszafizetésére használták fel.”

      244    Ebből az idézetből világosan kitűnik, hogy a Bizottság tisztában volt azzal, hogy az LfA által nyújtott 2 millió DEM‑es hitel
         a garantált hitelek visszafizetésére szolgált.

      245    Ezt követően meg kell állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során sem a német hatóságok, sem a többi érdekelt fél nem fogalmazott
         meg olyan észrevételt, amely ezen információt helyesbítette volna. Ellenkezőleg, 1999. március 30‑i levelükkel a német hatóságok
         megerősítették az eljárást megindító határozatban e tekintetben tett megállapítások helytállóságát.

      246    Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló
         információk alapján a Bizottságnak tudnia kellett, hogy a 2 millió DEM‑es hitel a Bajorország által garantált hitelek egy
         részének visszafizetésére szolgált.

      247    Mindenesetre – ellentétben a 3 millió DEM‑es tartozáselengedés kapcsán tett megállapításokkal (lásd a fenti 123–130. pontot) –
         e tévedés nincs kihatással a határozat jogszerűségére, mivel a jelen ügyben mindenképpen kizárt, hogy ugyanazon előny kétszeres
         értékeléséről legyen szó. Önmagában az a tény, hogy e pénzügyi támogatás a Bajorország által garantált hitelek visszafizetésére
         szolgált, nem enged arra következtetni, hogy az e biztosíték címén történő intézkedésről van szó. E hitelt a PA számára kifejezetten
         azért nyújtották, hogy a biztosíték által garantált hitelek egy részét visszafizethesse. Bár e hitel nyújtása lehetővé teszi
         garantált hitelek visszafizetését, ez nem azt jelenti, hogy ebben az esetben egy meglévő biztosíték címén történő intézkedésről
         lenne szó, hanem hogy új támogatásról van szó.

      248    Másrészt Türingia helytelenül állítja, hogy a Bizottság ténybeli tévedést követett volna el, és megsértette volna indokolási
         kötelezettségét, amikor azt állapította meg, hogy e hitelt egy nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak nyújtották, és amikor
         e hitelt a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősítette. E tekintetben fel kell idézni, hogy a hitel nyújtásának
         időpontjában a PA‑t nehéz helyzetben lévőnek lehetett minősíteni (lásd a fenti 196–202. pontot). Okkal feltételezhető, hogy
         egy, az LfA‑val azonos helyzetben lévő magánvállalkozás nem nyújtott volna újabb hitelt egy olyan nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak,
         mint a PA, de legalábbis nem tette volna ezt anélkül, hogy alapos vizsgálatnak ne vetette volna alá a vállalkozás gazdasági
         helyzetét, és hogy ne állt volna rendelkezésére egy szerkezetátalakítási terv. Emellett, bár az eljárást megindító határozatban
         e pénzügyi támogatást állami támogatásnak minősítették, a német hatóságok később nem vitatták e minősítést. Végül, amint az
         kiemelésre került a fenti 202. pontban, a Bizottság kimerítő indokolást nyújtott a PA nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak
         történő minősítése, és következésképpen a támogatás közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlensége tekintetében.

      249    A fentiek fényében az e pénzügyi támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat,
         el kell utasítani.

      L –  A TIB által a PA‑nak nyújtott 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönről
      1.     A felek érvei
      250    Türingia azt állítja, hogy a megtámadott határozat sérti az EK 87. cikk (1) bekezdését és az indokolási kötelezettséget annak
         megállapításával, hogy a 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsön a PA‑nak nyújtott állami támogatás, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen.
         Úgy véli, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban tett megállapítással ellentétben e kölcsönt nem a megmentési célú
         és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében kell vizsgálni, mivel a PA nem volt ilyen helyzetben. Emellett
         megjegyzi, hogy – amint az a német hatóságok 1999. március 30‑i leveléből kitűnik – a TIB által a PA‑nak nyújtott 3,5 millió DEM‑es
         tagi kölcsönnel visszaéltek a Pilz‑csoport javára a központosított pénzgazdálkodási rendszeren keresztül.

      251    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
         előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      252    Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
         kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      253    Először is meg kell állapítani, hogy Türingia nem vitatja a megtámadott határozat 35. preambulumbekezdésében foglalt megállapítást,
         mely szerint a TIB 1994 áprilisában 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönt nyújtott a PA‑nak.

      254    Ezt követően meg kell állapítani, hogy Türingia helytelenül állítja, hogy a Bizottság jogban való tévedést követett volna
         el, vagy megsértette volna indokolási kötelezettségét, amikor alkalmazta a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról
         szóló iránymutatást, és e hitelt a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősítette. Amint az kiemelésre került
         a fenti 196–202. pontban, a hitel nyújtásának időpontjában a PA‑t nehéz helyzetben lévőnek lehetett minősíteni. Okkal feltételezhető,
         hogy egy, a TIB‑bel azonos helyzetben lévő magánvállalkozás nem nyújtott volna hitelt egy olyan nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak,
         mint a PA, de legalábbis nem tette volna ezt anélkül, hogy alapos vizsgálatnak ne vetette volna alá a vállalkozás gazdasági
         helyzetét, és hogy ne állt volna rendelkezésére egy szerkezetátalakítási terv. Emellett, bár az eljárást megindító határozatban
         e pénzügyi támogatást állami támogatásnak minősítették, a német hatóságok később nem vitatták e minősítést. Végül, amint az
         kiemelésre került a fenti 202. pontban, a Bizottság kimerítő indokolást nyújtott a PA nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak
         történő minősítése, és következésképpen a támogatás közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlensége tekintetében.

      255    Végül, ami Türingia azon állítását illeti, hogy a Bizottság elmulasztotta azon tény figyelembevételét, hogy e pénzügyi támogatással
         visszaéltek a Pilz‑csoport javára, utalni kell a Türingia által a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési
         utasítás jogszerűségével összefüggésben előadott érvelés keretében e kifogás vonatkozásában tett megállapításokra (lásd az
         alábbi 307–347. pontot).

      256    A fentiek fényében az e pénzügyi támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat,
         el kell utasítani.

      M –  Az LfA által a Pilz‑csoportnak nyújtott 15 millió DEM‑es hitelről
      1.     A felek érvei
      257    Türingia azt állítja, hogy a Bizottság az LfA által nyújtott 15 millió DEM‑es hitellel kapcsolatban nyilvánvaló értékelési
         hibát vétett, mivel ezt közvetlenül a Pilz‑csoportnak nyújtották, így annak visszatérítését nem lehet a közös vállalkozástól
         vagy annak jogutódjaitól követelni. Emellett azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel nem
         jelölte meg azon indokokat, amelyek alapján e hitel olyan állami támogatást jelentene, amelynek a PA vagy a CD Albrechts a
         kedvezményezettje.

      258    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
         előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani. Állítása szerint nincs jelentősége annak, hogy a 15 millió DEM‑es
         hitelt a Pilz‑csoportnak szánták, mivel működtetési hitelről volt szó – amely azt az időszakot volt hivatva áthidalni, ameddig
         a közös vállalkozást nem privatizálják –, így annak a PA egyaránt kedvezményezettje volt.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      259    Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére
         hivatkozik.

      260    Türingia joggal állapítja meg, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy e pénzügyi támogatást közvetlenül a
         Pilz‑csoportnak folyósították. A Bizottság semmivel nem támasztotta alá, hogy e pénzügyi támogatást a PA vagy a CD Albrechts
         szerkezetátalakítására szánták volna.

      261    Ezt a megállapítást nem befolyásolja az a tény, hogy – amint azt a Bizottság a megtámadott határozat 37. preambulumbekezdésében
         megállapította – a 15 millió DEM‑es hitel célja a Pilz‑csoport támogatása volt a PA felvásárlójának színre lépéséig. Emellett,
         hogy a Bizottság semmilyen bizonyítékkal nem támasztotta alá e megállapítását, az sem bizonyosodott be, hogy a PA ténylegesen
         kedvezményezettje volt e támogatásnak. Így a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett, amikor azt állapította meg, hogy
         e hitel kedvezményezettje a PA.

      262    A fentiekből az következik, hogy anélkül, hogy szükséges volna az indokolási kötelezettségre vonatkozó kifogás vizsgálata,
         a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság azt állapította
         meg, hogy a 15 millió DEM‑es hitel a „[CD Albrechts] szerkezetátalakítására szánt” támogatásnak minősül.

      N –  A TAB által a CD Albrecthsnek nyújtott 15 millió DEM‑es hitelről
      1.     A felek érvei
      263    Türingia azt állítja, hogy – amint az a német hatóságok 1999. március 30‑i leveléből is kiderül – a TAB által a CD Albrechtsnek
         nyújtott 15 millió DEM‑es hitellel visszaéltek a Pilz‑csoport javára. Megállapítja azt is, hogy e hitelt visszafizették. Emellett
         azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését, mikor a megtámadott határozatban azt állapította
         meg, hogy a 15 millió DEM‑es hitel a PA‑nak nyújtott állami támogatás. Úgy véli, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban
         tett megállapítással ellentétben e kölcsönt nem a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás
         fényében kell vizsgálni, mivel a PA, később a CD Albrechts nem volt ilyen helyzetben a hitel folyósításának időpontjában.
         Emellett azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, mivel nem jelölte meg azon indokokat, amelyek
         alapján e hitel olyan állami támogatást jelentene, amelynek a PA vagy a CD Albrechts a kedvezményezettje.

      264    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
         előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      265    Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási
         kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      266    E tekintetben először is azt kell megállapítani, hogy Türingia semmilyen bizonyítékkal nem szolgált arra nézve, hogy e hitelt
         már részben vagy egészben visszafizették volna. Azt sem bizonyította, hogy a közigazgatási eljárás során tájékoztatták volna
         a Bizottságot e visszatérítésről.

      267    Másrészt Türingia helytelenül állítja, hogy a Bizottság tévedett volna a jogban, és megsértette volna indokolási kötelezettségét,
         amikor azt állapította meg, hogy e hitel szerkezetátalakítási állami támogatás, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen.
         A fenti 196–202. pontban kifejtett okok miatt a CD Albrechtset – a korábbi PA‑t – a hitel nyújtásának időpontjában nehéz helyzetben
         lévőnek lehetett minősíteni. Okkal feltételezhető, hogy egy, a TAB‑bal azonos helyzetben lévő magánvállalkozás nem nyújtott
         volna újabb hitelt egy olyan nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak, mint a CD Albrechts, de legalábbis nem tette volna ezt
         anélkül, hogy alapos vizsgálatnak ne vetette volna alá a vállalkozás gazdasági helyzetét, és hogy ne állt volna rendelkezésére
         egy szerkezetátalakítási terv. Emellett, bár az eljárást megindító határozatban e pénzügyi támogatást állami támogatásnak
         minősítették, a német hatóságok később nem vitatták e minősítést. Végül, amint az kiemelésre került a fenti 202. pontban,
         a Bizottság kimerítő indokolást nyújtott a CD Albrechts nehéz helyzetben lévő vállalkozásnak történő minősítése, és következésképpen
         a támogatás közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlensége tekintetében.

      268    Végül, ami Türingia azon állítását illeti, hogy a Bizottság elmulasztotta azon tény figyelembevételét, hogy e pénzügyi támogatással
         visszaéltek a Pilz‑csoport javára, utalni kell a Türingia által a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési
         utasítás jogszerűségével összefüggésben előadott érvelés keretében e kifogás vonatkozásában tett megállapításokra (lásd a
         lenti 318–344. pontot).

      269    A fentiek fényében – figyelemmel e kifogás későbbi vizsgálatára is – az e pénzügyi támogatások vonatkozásában Türingia által
         előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat, el kell utasítani.

      O –  Az LfA által a CD Albrechtsnek nyújtott 7 millió DEM‑es hitelről
      1.     A felek érvei
      270    Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság több ténybeli tévedést követett el a 7 millió DEM‑es hitel tekintetében.
         A megtámadott határozat 36. és 73. preambulumbekezdésében tett megállapításokkal ellentétben az LfA által a PA‑nak nyújtott
         7 millió DEM‑es hitel nem ez utóbbi társaság támogatását szolgálta. Felhívja a figyelmet arra, hogy a reorganizációs megállapodás
         megkötését követően e hitel 2 millió DEM‑es részét a PBK‑nak nyújtott és Bajorország által garantált, lejárt bankhitelek kamatai
         visszafizetésére használták fel. Állítása szerint mivel a biztosíték teljes összegét (54,7 millió DEM‑et) a Bizottság már
         állami támogatásként könyvelte el, a hitel e részének állami támogatásként való minősítése azt jelentené, hogy ugyanazon összeget
         kétszer vennék figyelembe mint állami támogatást.

      271    Emellett Türingia úgy véli, hogy a Bizottság különböző jogi hibákat vétett, és megsértette indokolási kötelezettségét e pénzügyi
         támogatás tekintetében. Különösen vitatja, hogy ez a hitel állami támogatásnak minősülne, és még inkább azt, hogy olyan új
         támogatásról lenne szó, amely a közös piaccal összeegyeztethetetlen. Azt állítja, hogy mivel e hitelt abból a célból folyósították,
         hogy a THA biztosítéka által garantált bankhitelek egy részét visszafizessék, és mivel a Bizottság szerint ez a biztosíték
         állami támogatásnak minősül, a Bizottság tévesen gondolja azt, hogy az e biztosíték lehívása keretében kifizetett összegek
         szintén állami támogatásnak minősülnek, hiszen ebben az esetben ugyanazon összeget kétszer is állami támogatásnak minősítené.
         Emellett úgy véli, hogy ha a biztosíték nyújtása – amint ezt már bizonyította – a Szerződéssel összeegyeztethető meglévő támogatásnak
         minősül, ugyanez igaz a szóban forgó pénzügyi támogatásra, amelyet a biztosítékból eredő kötelezettségek teljesítése érdekében
         folyósítottak. Végül azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azokat
         az indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy a 7 millió DEM‑es hitel a CD Abrtechtsnek nyújtott, a közös piaccal
         összeegyeztethetetlen támogatás, miközben e hitel 5 millió DEM‑es része nem szolgált más célt, csak az albrechtsi CD‑üzem
         megépítése érdekében felvett és kizárólag a Pilz Constructionnak folyósított bankhitelek visszafizetését, míg 2 millió DEM‑es
         része lehetővé tette az e biztosíték által garantált hitelek kamatainak visszafizetését.

      272    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a szóban forgó pénzügyi támogatással összefüggésben
         előadott érvelést, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      273    Türingia a szóban forgó pénzügyi támogatással kapcsolatban különböző ténybeli tévedésekre, nyilvánvaló értékelési hibára és
         az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

      274    E tekintetben először is meg kell vizsgálni, hogy – amint azt Türingia állítja – a Bizottság valóban ténybeli tévedést követett‑e
         el, amikor nem vette figyelembe, hogy az LfA által a PA‑nak nyújtott 7 millió DEM‑es hitel egyrészt 2 millió DEM‑es részében
         a Bajorország biztosítéka által garantált bankhitelek jövőbeli kamatainak biztosítására, másrészt 5 millió DEM‑es részében
         a THA biztosítéka által garantált hitelek egy részének visszafizetésére szolgált.

      275    E tekintetben fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozatban a Bizottság a következő megállapításokat tette:

      „1994. március 8‑án Bajorország az LfA […] közvetítésével két kölcsönszerződést kötött a közös vállalkozás javára, melyek
         közül az egyik 2 millió [DEM], a másik 7 millió [DEM] összegű volt; ellenértéküket mindkét esetben 7%‑ban határozták meg,
         a visszafizetésüknek pedig legkésőbb 1996. március 31‑ig, illetőleg 1996. március 30‑ig kellett megtörténnie. Az első kölcsönt
         a [Bajorország] által garantált hitel visszafizetésére használták fel. Ami a második kölcsönt illeti, 5 millió [DEM‑et] a
         THA biztosítéka által garantált hitelek összegének csökkentésére, a fennmaradó 2 millió [DEM‑et] pedig forgótőkeként használták
         fel.”

      276    Ebből az idézetből világosan kitűnik, hogy a Bizottság a hivatalos eljárás megindulását megelőzően tisztában volt azzal, hogy
         az LfA által nyújtott 7 millió DEM‑es hitel 5 millió DEM‑es része a THA által garantált hitelek visszafizetésére szolgált.
         Úgy tűnik azonban, hogy az eljárás e szakaszában nem rendelkezett tudomással arról a tényről, hogy e második 7 millió DEM‑es
         kölcsön fennmaradó 2 millió DEM‑es része a Bajorország biztosítéka által garantált bankhitelek jövőbeli kamatai kifizetésére
         szolgált.

      277    Meg kell állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során a német hatóságok észrevételeket fogalmaztak meg e kölcsön felhasználását
         illetően. 1999. március 30‑i levelükben a német hatóságok először is hangsúlyozták, hogy e kölcsön 5 millió DEM‑es része nem
         a Bajorország, hanem a THA által garantált hitelek visszafizetésére szolgált. Emellett a hatóságok jelezték, hogy a fennmaradó
         2 millió DEM‑et magánbankokban helyezték el a jövőbeli kamatok kifizetésének biztosítása céljából.

      278    Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában rendelkezésére álló
         információk alapján a Bizottságnak tudnia kellett, hogy a 7 millió DEM‑es hitel egyrészt 5 millió DEM‑es részében a THA biztosítéka
         által garantált hitelek egy részének visszafizetésére, másrészt 2 millió DEM‑es részében a Bajorország biztosítéka által garantált
         bankhitelek jövőbeli kamatai kifizetésének biztosítására szolgált.

      279    Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy az ilyen értelmű megállapítás hiánya a megtámadott határozatban nem befolyásolja annak
         e pénzügyi támogatás tekintetében fennálló jogszerűségét.

      280    Még ha a Bizottság figyelembe is vette volna azt, hogy a 7 millió DEM‑es hitel 5 millió DEM‑es részét a THA által garantált
         hitelek visszafizetésére fordították, e körülmény nem befolyásolhatta volna e pénzügyi támogatás kapcsán tett megállapításait,
         mivel – a fenti 194. pontban kifejtett okok miatt – a THA által garantált hitelek visszafizetése céljából nyújtott pénzügyi
         támogatásokat meg kell különböztetni azon összegektől, amelyeket ugyanezen biztosíték címén folyósítanak.

      281    Emellett Türingia tévesen állítja, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, és megsértette az indokolási kötelezettségét,
         amikor új támogatásnak minősítette a pénzügyi támogatást, amely 5 millió DEM‑es részében a THA által garantált hitelek egy
         részének visszafizetését szolgálta. Önmagában az a tény, hogy e pénzügyi támogatás a Bajorország által garantált hitelek visszafizetésére
         szolgált, nem enged arra következtetni, hogy az e biztosíték címén történő intézkedésről van szó. E hitelt a közös vállalkozás
         számára kifejezetten azért nyújtották, hogy a biztosíték által garantált hitelek egy részét visszafizethesse. Bár e hitel
         nyújtása lehetővé teszi garantált hitelek visszafizetését, ez nem azt jelenti, hogy ebben az esetben egy meglévő biztosíték
         címén történő intézkedésről, hanem hogy új támogatásról van szó.

      282    Végül a szóban forgó pénzügyi támogatás 2 millió DEM‑es részének a Bajorország által garantált bankhitelek jövőbeli kamatai
         kifizetésének biztosítására szolgáló felhasználását illetően Türingia nem bizonyította, hogy e körülmény mennyiben befolyásolná
         a Bizottság által e pénzügyi támogatás tekintetében tett megállapítást, vagyis hogy a közös piaccal összeegyeztethetetlen
         támogatásnak minősül, mivel azt a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás megsértésével
         nyújtották.

      283    A fentiek fényében az e pénzügyi támogatás vonatkozásában Türingia által előterjesztett érvelést, mint megalapozatlant, teljes
         egészében el kell utasítani.

      P –  A TAB által a CD Albrechtsnek nyújtott 9,5 millió DEM‑es hitelről
      1.     A felek érvei
      284    Türingia azt állítja, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság nem volt figyelemmel arra a tényre, hogy e hitelt teljes
         egészében visszafizették. Hangsúlyozza, hogy ez volt az egyetlen hitel, amelynek a kedvezményezettje valóban a CD Albrechts
         volt, mivel 1994 decemberében végleg megszakadt a kapcsolat a Pilz‑csoporttal. Azt állítja, hogy a Bizottságnak e hitel megítélése
         során figyelemmel kellett volna lennie a piacgazdaságra jellemző befektetői magatartásra, azaz figyelembe kellett volna vennie
         azon pénzügyi nehézségeket, amelyekkel a CD Albrechtsnek a Pilz‑csoport által elkövetett jogellenes cselekmények következtében
         szembe kellett néznie.

      285    A Bizottság kifejti, hogy nem bocsátottak rendelkezésére olyan információkat, amelyek a visszatérítésre vonatkoztak volna,
         ennek megfelelően joggal vélhette úgy, hogy e hiteleket még nem fizették vissza.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      286    Ami Türingia érvelését illeti e pénzügyi támogatással kapcsolatban, meg kell állapítani, hogy Türingia semmilyen bizonyítékkal
         nem szolgált arra nézve, hogy e pénzügyi támogatást teljes egészében visszafizették volna. Egyébként, még ha bizonyítani is
         tudná e visszafizetés megtörténtét, ez nem változtatna azon a tényen, hogy e bizonyítékait a közigazgatási eljárás során nem
         terjesztette elő, ezért nem róható fel a Bizottságnak, hogy ezt a megtámadott határozatban nem vette figyelembe. Végül Türingia
         azon érvei, amelyeket a magánbefektetők racionális magatartására alapít, nem foghatnak helyt, mivel – figyelemmel a fenti
         218. pontban tett megállapításokra – a jelen ügyben az a kérdés, hogy a TAB úgy járt‑e el, mint egy magánbefektető, nem befolyásolja
         a támogatás közös piaccal fennálló összeegyeztethetőségét, így nem bír jelentőséggel.

      287    A fentiek fényében az e pénzügyi támogatások vonatkozásában Türingia által előterjesztett jogalapokat, mint megalapozatlanokat,
         el kell utasítani.

      Q –  Az összesen 21,3 millió DEM összegű kamatokról
      1.     A felek érvei
      288    Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét e kamatok tekintetében. Állítása
         szerint a Bizottság a megtámadott határozat egyetlen részében tesz megállapításokat vagy szolgáltat magyarázatot a 21,3 millió DEM‑es
         összeg számítására vonatkozóan, amely összeg a különböző pénzügyi támogatások után járó kamatok meg nem fizetéséből adódna.
         Türingia szerint ez annál is inkább meglepő, hogy a reorganizációs megállapodás keretében a biztosítékok felszabadítása érdekében
         folyósított összegek már jelentős mértékű kamattartalommal bírtak. Türingia úgy véli, hogy mivel a megtámadott határozat előírja,
         hogy a visszatérítendő összegek után kamatot kell fizetni, a Bizottságnak világosan meg kellett volna határoznia, hogy milyen
         kamatokról van szó, és hogy ezeknek mért volt kedvezményezettje a közös vállalkozás vagy annak valamely jogutódja. Álláspontja
         szerint a Bizottság nem érhette volna be annyival, hogy egyszerűen csak utalt a tagállam által rendelkezésére bocsátott információkra.

      289    Emellett Türingia vitatja a Bizottság azon állítását, mely szerint ez utóbbi a német hatóságok tájékoztatása alapján volt
         kénytelen előírni 21,3 millió DEM összegben a kamatokból származó előnyök visszatérítését. Egyrészt a Bizottság semmilyen
         bizonyítékkal nem támasztotta alá, hogy a német hatóságok ilyesmit megerősítettek volna, másrészt még ha a német hatóságok
         tettek is volna ilyen nyilatkozatott – amit Türingia vitat –, ez nem igazolhatja a kamatok összegének számítására vonatkozó
         tényleges megállapítások hiányát.

      290    Egyebekben Türingia azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését, mikor a megtámadott határozatban
         átalányösszegként 21,3 millió DEM‑ben határozta meg a kamatokból származó előnyöket, amelyekből állítása szerint a közös vállalkozás
         és annak jogutódjai részesültek.

      291    A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, úgy véli, hogy a Türingia által a 21,3 millió DEM‑es kamatok jelentette
         előnyökkel összefüggésben előadott érvelés egészét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

      292    Először is arra mutat rá, hogy kénytelen volt azon információk alapján határozni, amelyeket a német hatóságok a rendelkezésére
         bocsátottak, és amelyek értelmében az 1993 és 1998 közötti időszakban a különböző kifizetések következtében legalább 21,3 millió DEM
         kamat formájában nyújtott előny realizálódott (a megtámadott határozat 40. preambulumbekezdése). Emellett megjegyzi, hogy
         Türingia megjegyzése a visszatérítési utasítás alapján fizetendő kamatokkal kapcsolatban téves, mivel a 21,3 millió DEM‑es
         összeg csak azon kamatkedvezményeket tartalmazza, amelyeket a vállalkozásnak megítéltek, vagyis amelyek önmagukban is támogatásnak
         minősülnek. Álláspontja szerint ezeket meg kell különböztetni azon kamatoktól, amelyeket a támogatások folyósításának napjától
         kell megfizetni, és amely a megtámadott határozat 2. cikkének (2) bekezdése értelmében a regionális támogatások szubvencióegyenértékére
         irányadó referencia‑kamatláb alapján számítandó.

      293    Egyébként visszautasítja Türingia azon állítását, mely szerint átalányösszegként határozta volna meg a kamat formájában nyújtott
         előny összegét legalább 21,3 millió DEM‑ben, anélkül hogy tekintettel lett volna arra a tényre, hogy a kifizetések különböző
         vállalkozásokat érintettek, és hogy e kedvezményeket részben már más összegek meghatározásakor figyelembe vették. Felhívja
         a figyelmet arra, hogy a támogatások összegének meghatározása szempontjából nem a pénzügyi támogatások végleges címzettje
         a döntő egy vállalkozáscsoporton belül, hanem a tényleges címzett, azaz jelen esetben a közös vállalkozás és jogutódjai. Egyébként
         a Bizottság hangsúlyozza, hogy a kamatok formájában nyújtott kedvezményeknek a megtámadott határozatban szereplő végleges
         összege nem téves számításokon alapul, hanem – amint az a megtámadott határozat 40. preambulumbekezdéséből kiderül – a német
         hatóságok által rendelkezésére bocsátott tájékoztatáson.

      294    Végül vitatja, hogy megsértette volna indokolási kötelezettségét a kamatok formájában nyújtott kedvezmények tekintetében.
         Azt állítja, hogy a német hatóságoktól származó világos információk hiányában kénytelen volt bízni a 21,3 millió DEM‑es összeg
         helyénvalóságában, amely – amint az a megtámadott határozat 40. preambulumbekezdéséből kiderül – a német hatóságok állítása
         szerint az a teljes kamatkedvezmény, amelyben a közös vállalkozás és annak jogutódjai részesültek. Egyébként jelzi, hogy e
         kedvezményt a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás fényében mérték fel, és ennek alapján
         minősítették jogellenes szerkezetátalakítási támogatásnak. Végül, ami Türingia azon állítását illeti, amely szerint a Bizottság
         nem jelölte meg, mennyiben vette figyelembe a kamat formájában nyújtott előny összegének megállapítása során azt a tényt,
         hogy két hitel a hitelek lejárt kamatainak kifizetésére szolgált, a Bizottság azt állítja, hogy a rendelkezésére álló információk
         alapján nem volt más választása, mint hogy arra a következtetésre jusson, hogy olyan kölcsönökről volt szó, amelyeket nehéz
         helyzetben lévő vállalkozásoknak nyújtott jogellenes szerkezetátalakítási támogatásnak kell minősíteni.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      295    Az Elsőfokú Bíróság által írásban feltett egyik kérdésre adott válaszában a Németországi Szövetségi Köztársaság kiemelte,
         hogy szervezeti egységei nem juttattak el a Bizottsághoz olyan adatokat, amelyekből azt a következtetést lehetne levonni,
         hogy az albrechtsi CD‑üzem projektje keretében nyújtott kamat formájában nyújtott előny legalább 21,3 millió DEM‑et tett ki
         az 1993 és 1998 közötti időszakban. Emellett arra is rámutatott, hogy ez a szám ellentmond a német kormány 1997. április 17‑i
         levelében szereplő 14,9 millió DEM‑nek.

      296    A Bizottság az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére adott válaszában megerősítette, hogy nem tudja bizonyítani, hogy a német
         hatóságoktól valóban olyan adatokat kapott, amelyek szerint a szóban forgó támogatás elérte a 21,3 millió DEM‑et.

      297    E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság ténybeli tévedést követett el, amikor azt állapította meg a megtámadott
         határozat 40. preambulumbekezdésében, hogy „[a] német hatóságok tájékoztatása értelmében az 1993 és 1998 közötti időszakban
         e kifizetések következtében legalább 21,3 millió DEM kamat formájában nyújtott előny realizálódott”.

      298    A fentiekből az következik, hogy anélkül, hogy szükséges volna a további kifogások vizsgálata, a megtámadott határozat 1. cikkének
         (2) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság az albrechtsi CD‑üzem szerkezetátalakításához nyújtott
         támogatások között kamat formájában nyújtott előny címén megjelölt egy 21,3 millió DEM‑es összeget.

      III –  A megtámadott határozat 2. cikkének jogszerűségével kapcsolatos jogalapok
      A –  Előzetes megállapítások
      299    Türingia a Németországi Szövetségi Köztársaság támogatásával előadja, hogy amennyiben a megtámadott határozat 2. cikkében
         a Bizottság elrendeli a támogatások visszatérítést az LCA‑tól, a CDA‑tól, és minden más olyan vállalkozástól történő visszatérítésre
         kötelez, „amelyekre a [PBK], a [közös vállalkozás] vagy a [PA] eszközeit és/vagy infrastruktúráját átruházták vagy átruházzák”,
         ez a rendelkezés – mivel az abban foglalt visszatérítési utasítás számos téves ténybeli megállapításon alapul – jogellenes,
         ellentétes az EK 87. cikk (1) bekezdésével és az EK 88. cikk (2) bekezdésével, megsérti az indokolási kötelezettséget és a
         védelemhez való jogot, és végül megsérti a jogbiztonság és az arányosság elvét.

      300    Az Elsőfokú Bíróság először is Freistaat Thüringen arra vonatkozó érvelését vizsgálja, hogy a megtámadott határozat 2. cikkében
         foglalt visszatérítési utasítás megsérti az EK 87. cikk (1) bekezdését és az EK 88. cikk (2) bekezdését.

      B –  Az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 88. cikk (2) bekezdésének megsértéséről
      1.     A felek érvei
      301    Az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 88. cikk (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalap alátámasztásaként Türingia
         lényegében azt állítja, hogy a Bizottság nem követelheti a Németországi Szövetségi Köztársaságtól a támogatások azon vállalkozásoktól
         történő visszatérítését, amelyek nem részesültek a szóban forgó támogatásokból. Először rámutat arra, hogy a támogatásokkal
         nagyrészt a Pilz‑csoport vállalkozásai javára éltek vissza, másodszor, hogy – miként azt a Bizottság a megtámadott határozat
         103. preambulumbekezdésében megállapította – az MTDA (a későbbi CDA) a CD Albrechts (a későbbi LCA) eszközeinek átvétele során
         nem részesült támogatásokban, mivel piaci árat fizetett, és harmadszor, hogy a támogatások egy részét közvetlenül a Pilz‑csoportnak
         folyósították.

      302    Ezenkívül azt állítja, hogy a Bizottság nem írhatja elő a támogatások harmadik személyektől történő visszatérítését visszaélés
         feltételezésére szorítkozva. Rámutat arra, hogy először is a Bizottság nem hozhat harmadik személyre kiterjedő hatályú visszatérítési
         utasítást, anélkül hogy bizonyítaná, hogy e harmadik személy részesült a támogatásban. Ezenkívül úgy ítéli meg, hogy a Bizottság
         által a visszaélés fennálltának megállapításához használt objektív kritériumok – az átruházás tárgya, a vételár, a korábbi
         vállalkozás és az átvevő tagjainak vagy tulajdonosainak azonossága, az átruházás lebonyolításának időpontja és annak kereskedelmi
         jellege –, amelyek a megtámadott határozat 118. preambulumbekezdésében szerepelnek, a jelen esetben nem kielégítőek.

      303    A Bizottság az ODS támogatásával vitatja a Türingia által annak alátámasztására előadott érvelés egészét, miszerint annak
         előírásával, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság követelje a támogatásnak az LCA, a CDA és minden olyan vállalkozás
         általi visszatérítését, amelyre a közös vállalkozás eszközeit vagy infrastruktúráját a megtámadott határozat jogkövetkezményeinek
         kijátszása végett átruházták vagy átruházzák, a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését és az EK 88. cikk (2) bekezdését.

      304    A Bizottság mindenekelőtt általános jelleggel kifejti a támogatások visszatérítésére kötelezett jogalanyok a kedvezményezett
         társaság társasági részesedései vagy eszközei átruházása esetében történő meghatározásával kapcsolatos álláspontját. E tekintetben
         annak megállapításával kezdi, hogy a kérdés nem vet fel különösebb problémát a társasági részesedés átruházása esetében, mivel
         a kedvezményezett társaság fennmarad, csupán tulajdonosai változnak. A Bizottság szerint az ítélkezési gyakorlatból az következik,
         hogy ez esetben a visszatérítési kötelezettség a támogatásokat kapott társasággal vagy jogutódaival szemben áll fenn, függetlenül
         a tulajdonosi szerkezetben bekövetkezett változásoktól és a visszatérítési kötelezettségnek az eladási feltételek meghatározása
         során történt esetleges figyelembevételétől. Rámutat arra, hogy a szubvencionált tevékenység végzésének folytatásával ugyanis
         a társaság továbbra is előnyre tesz szert a támogatásokból, fenntartva ezáltal a versenytorzulást. Ezt követően úgy véli,
         hogy nem merül fel több nehézség a kedvezményezett társaság eszközeinek az ugyanazon csoporthoz tartozó vállalkozásokra történt
         átruházása esetében sem. Rámutat arra, hogy ilyen esetben ugyanis a kedvezményezett társaságon felül a csoport azon vállalkozásai
         is kötelesek lesznek a támogatások visszatérítésére, amelyek az eszközök átruházásának köszönhetően a támogatásokból fakadó
         kedvező hatásokból hasznot húzhattak, miáltal gazdasági előnyre tettek szert. Másfelől, ami a kedvezményezett társaság eszközeinek
         harmadik vállalkozásoknak történő eladását illeti, a Bizottság különbséget tesz aszerint, hogy e javakat egyenként vagy „együttesen”
         adták‑e el. Meglátása szerint, amikor a javakat egyenként adják el piaci áron, a vevők nem kötelesek a támogatások visszatérítésére,
         mivel az eszközök egyenkénti eladását követően a szubvencionált tevékenység megszűnt, és az eszközök átruházását megelőzően
         nyújtott támogatás ennélfogva már nem alkalmas arra, hogy hátrányosan érintse a kedvezményezett társaság versenytársait. Ezzel
         szemben a Bizottság úgy véli, hogy más a helyzet, amikor az eszközöket „együttesen” adják el úgy, hogy a vevő számára lehetővé
         válik a kedvezményezett társaság tevékenységének folytatása. A Bizottság szerint ebben az esetben ugyanis a szubvencionált
         tevékenység folytatása rögzítheti a versenytorzulást, és ezért különös éberség szükséges annak elkerülése végett, hogy a kedvezményezett
         társaság javainak átruházása az eladott javak „biztonságba” helyezésével lehetővé tegye a visszatérítési kötelezettség alapvető
         megkerülését. Azt állítja, hogy ilyen visszaélés csak akkor zárható ki, ha azonkívül, hogy piaci áron megy végbe, a kedvezményezett
         társaság javainak „együttes” átruházása feltétel nélküli, a társaság valamennyi versenytársa számára elérhető eljárásban megy
         végbe.

      305    Ezen elvek fényénél a Bizottság úgy ítéli meg, hogy helyesen járt el, amikor előírta a támogatásnak az LCA‑tól és a CDA‑tól
         történő visszatérítését, mivel:

      –        a CDA a támogatás eredeti kedvezményezettje gazdasági tevékenységeit folytatja azon „fertőzött” termelőeszközökkel, amelyeket
         a kapcsolódó vállalkozáscsoporton belül a TIB ellenőrzése alatt vett át;

      –        a CDA és az LCA továbbra is részesülnek a közös vállalkozásnak – valamint jogutódainak – jogellenesen nyújtott támogatásokból,
         amennyiben a támogatások nyújtásával előidézett versenytorzulás továbbra is kihat a CDA‑ra és az LCA‑ra;

      –        mindenesetre a 35,3 millió DEM összértékű, források átvállalásával kiegyenlített vételár (a megtámadott határozat 102. preambulumbekezdése)
         egy és ugyanazon vállalkozáscsoporton belül maradt a TIB által mind a CDA, mind az LCA felett gyakorolt ellenőrzés következtében;

      –        egy gazdaságilag integrált vállalkozáscsoport esetében a vételár figyelembevétele ellentétes lenne azon, a Bizottságot terhelő
         kötelezettséggel, hogy megakadályozza határozatai megkerülését és a tagállamok azon kötelezettségével, hogy biztosítsák a
         határozatok rendelkezéseinek tiszteletben tartását (a megtámadott határozat 118. és 119. preambulumbekezdése).

      306    Végül a Bizottság rámutat arra, hogy Türingia téved, amikor arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem írhatja elő azon támogatásoknak
         a CDA‑tól, illetve az LCA‑tól történő visszatérítését, amelyeket a Pilz‑csoportnak közvetlenül folyósítottak, vagy annak javára
         visszaéltek vele. A Bizottság meglátása szerint ugyanis e támogatások a közös vállalkozás vagy jogutódai tevékenységi körét
         érintik akkor is, ha ezt követően azonnal elvonták őket a Pilz‑csoport többi társasága javára. A Bizottság szerint aligha
         releváns e tekintetben, hogy e támogatások valójában nem gyarapították a közös vállalkozást. Rámutat arra, hogy miként a C‑24/95. sz.,
         Alcan Deutschland‑ügyben 1997. március 20‑án hozott ítéletben (EBHT 1997., I‑1591. o.) a Bíróság kimondta, a gazdagodás eltűnésére
         alapított kifogás a támogatások visszatérítésével szemben nem hívható fel. Úgy véli, hogy a Bíróság jogi okfejtése irányadó
         a jelen esetben is, ahol az eszközök vállalkozáscsoporton belüli átruházási mechanizmusainak célja lényegében a gazdagodás
         eltüntetése a támogatás eredeti kedvezményezettjénél. Meglátása szerint ilyen esetben kizárt a gazdagodás eltűnésére alapított
         kifogás figyelembevétele; ellenkezőleg, a jogellenes előnyt a csoport azon vállalkozásainak teszi felróhatóvá, amelyek eredetileg
         nekik címzett támogatásokat kaptak. Ugyanígy úgy ítéli meg, hogy a TIB és a kapcsolódó vállalkozások sem hivatkozhatnak e
         kifogásra, mivel a támogatásokkal történt Pilz‑csoport általi visszaélés szintén felróható a közös vállalkozásnak és jogutódainak.

      2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      307    Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi jognak megfelelően, ha megállapítja a támogatások közös piaccal való
         összeegyeztethetetlenségét, a Bizottság előírhatja valamely tagállamnak, hogy a támogatásokat a kedvezményezettektől követelje
         vissza (a Bíróság által a 70/72. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1973. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1973., 813. o.]
         13. és 20. pontja, valamint a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 73. pontja).

      308    A jogellenes támogatás visszatérítés útján történő megszüntetése a jogellenesség megállapításának logikus következménye; célja
         a korábbi helyzet visszaállítása (a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ítélet 74. pontja).

      309    E cél megvalósul akkor, amikor a szóban forgó – indokolt esetben késedelmi kamattal növelt – támogatásokat visszatérítik a
         kedvezményezett, vagy másként fogalmazva azon vállalkozások, amelyek abból ténylegesen részesültek (lásd ebben az értelemben
         a Bíróság által a C‑303/88. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1991. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑1433. o.]
         57. és 60. pontját). A visszatérítéssel ugyanis a kedvezményezett elveszíti azt az előnyt, amellyel a piacon versenytársaihoz
         képest rendelkezett, és helyreáll a támogatás folyósítását megelőző helyzet (a Bíróság által a C‑350/93. sz., Bizottság kontra
         Olaszország ügyben 1995. április 4‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑699. o.] 22. pontja).

      310    Ebből következően a jogellenesen nyújtott állami támogatás visszatérítésének fő célja a jogellenes támogatással biztosított
         versenyelőny által okozott versenytorzulás kiküszöbölése (a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ítélet
         76. pontja).

      311    A megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési utasítás jogszerűségét ezen általános megfontolások fényénél kell
         vizsgálni.

      312    E tekintetben külön kell vizsgálni az utasítás jogszerűségét, amennyiben előírja a támogatás egyrészről az LCA‑tól, másrészről
         a CDA‑tól történő visszatéríttetését. Ugyanis nem vitás, hogy szemben az LCA‑val, a CDA nem tekintendő a közös vállalkozás
         és a PA közvetlen jogutódjának. A megtámadott határozatban a visszatérítési utasítás ez utóbbira történő kiterjesztése ugyanis
         a visszaélésszerű helyzet meglétén alapul.

      313    Ami a támogatás LCA‑tól történő visszatéríttetését illeti, Freistaat Thüringen azt állítja, hogy az utasítás jogellenes, amennyiben
         kiterjed egyrészt azon támogatásokra, amelyeket közvetlenül a Pilz‑csoportnak nyújtottak, másrészt azon támogatásokra, amelyekkel
         – jóllehet azokat a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtották – a csoport javára visszaéltek.

      314    E tekintetben meg kell állapítani, hogy – amint az a megtámadott határozat 32. és 39. preambulumbekezdésében szereplő táblázatokból
         kitűnik – a határozat 1. cikkében leírt támogatás ténylegesen magában foglal egy bizonyos számú támogatást, amelyeket közvetlenül
         a Pilz‑csoportnak és a csoporthoz tartozó PBK vállalkozásnak nyújtottak. Különösen áll ez a PBK‑nak Bajorország által 54,7 millió DEM
         összegben biztosíték címén nyújtott támogatásokra, a PBK‑nak 3 millió DEM összegben tartozáselengedés címén nyújtott támogatásokra,
         a PBK‑nak 3 millió DEM összegben a PA részeinek vételára címén nyújtott támogatásokra és a Pilz‑csoportnak 15 millió DEM‑es
         hitel címén nyújtott támogatásokra.

      315    Az első két támogatást illetően nem vitás, hogy – jóllehet közvetlenül a PBK-nak nyújtották őket – e támogatások célja az
         albrechtsi CD‑üzem építésének finanszírozása volt, ekként – a Pilz‑csoport többi vállalkozása javára történt visszaéléstől
         eltekintve – a Bizottság elvileg helyesen járt el, amikor elrendelte az LCA‑tól történő visszatérítésüket (lásd ebben az értelemben
         a Bíróság által a C‑457/00. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2003. július 3‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6931. o.]
         55–62. pontját).

      316    Ami a 3 millió DEM‑es vételárat és a 15 millió DEM‑es hitelt illeti, meg kell állapítani, hogy – amint az a fenti 218. és
         260. pontban megállapításra került – e támogatásokat közvetlenül a Pilz‑csoportnak folyósították, és nem a közös vállalkozás
         vagy a PA szerkezetátalakítását célozták. Ennélfogva kizárt, hogy ez utóbbiakat a támogatások tényleges haszonélvezőinek lehessen
         minősíteni. Amint az megállapításra került a fenti 261. pontban, e következtetést nem rontja le, hogy – miként azt a Bizottság
         a megtámadott határozat 37. preambulumbekezdésében megállapította – a 15 millió DEM‑es hitelnek a Pilz‑csoportnak a PA átvételéig
         történő támogatását kellett szolgálnia. Ugyanis azon túlmenően, hogy a Bizottság semmiféle bizonyítékkal nem állt elő ezen
         állítás alátámasztására, nem állapítható meg, hogy a PA ténylegesen előnyhöz jutott a támogatás következtében.

      317    Ennélfogva, amennyiben a Bizottság elrendeli az 1. cikkben leírt támogatásoknak az LCA‑tól a PBK‑nak a 3 millió DEM‑es vételár
         címén nyújtott támogatásra, valamint a Pilz‑csoportnak a 15 millió DEM‑es hitel címén nyújtott támogatásra kiterjedően történő
         visszatérítését, a megtámadott határozat 2. cikke nem egyeztethető össze a jogellenes állami támogatások visszatérítésére
         irányadó elvekkel.

      318    Ezt követően meg kell vizsgálni Freistaat Thüringen azon érvelését, miszerint a visszatérítési utasítás jogellenes annyiban,
         amennyiben kiterjed azon támogatásokra, amelyekkel – jóllehet azokat a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtották – a csoport
         javára visszaéltek.

      319    E tekintetben megállapítandó, hogy a megtámadott határozat számos, a megtámadott határozat 1. cikkében leírt támogatásoknak
         a Pilz‑csoport javára történt visszaélésre vonatkozó megállapítást tartalmaz. Így kitűnik különösen a megtámadott határozat
         27., 33., 38. és 63‑75. preambulumbekezdéséből, hogy az albrechtsi CD‑üzem építéséhez, konszolidálásához és szerkezetátalakításához
         nyújtott támogatások nagy részével visszaéltek a csoport vállalkozásai javára. E megállapításokból az is kiderül, hogy a támogatásokkal
         való visszaélésre az üzemépítés során nyújtott szolgáltatások túlszámlázásával, a Pilz‑csoporton belül működő központosított
         pénzgazdálkodási rendszer segítségével, valamint a közös vállalkozás és a PA által a Pilz‑csoportnak szállított áruk és nyújtott
         szolgáltatások ellenértékének meg nem fizetésével került sor.

      320    Ugyanígy rögzítendő, hogy a Landgericht Mühlhausen mellett működő ügyészség vádirata – amelyet a német hatóságok a közigazgatási
         eljárás során becsatoltak – tartalmaz olyan elemeket, amelyek lehetővé teszik a Pilz‑csoport javára történt támogatással való
         visszaélés mértékének legalább becslésszerű megállapítását. Szemben a Bizottság által előadottakkal, pusztán azon tényből,
         hogy a vádirat a Freistaat Thüringen befektetéséhez történt szubvenció‑ és támogatásnyújtás keretében elkövetett jogellenes
         eljárásokra vonatkozik, önmagában nem lehet arra következtetni, hogy az abban szereplő elemek irrelevánsak a Bizottság által
         elvégzendő vizsgálat szempontjából. Ugyanis a vádirat különösen a csalás során alkalmazott különféle mechanizmusok leírásában
         és a megvalósított befektetések értékének meghatározásában pontos és hasznos jelzéseket tartalmaz a visszaélés mértékének
         meghatározásához.

      321    Ilyen körülmények között úgy kell tekinteni, hogy – legkésőbb a megtámadott határozat meghozatalakor – a Bizottság rendelkezésére
         állt helytálló és egybevágó bizonyítékok, amelyekből kitűnik, hogy a közös vállalkozás és a PA ténylegesen nem részesült az
         albrechtsi CD‑üzem építésére, konszolidálására és szerkezetátalakítására szánt támogatások nagy részéből. Ezenkívül e jelek
         lehetővé tették az visszaélés mértékének legalább becslésszerű meghatározását.

      322    Igaz – miként a Bizottság állítja –, hogy az iratok között nincs nyoma annak, hogy a német hatóságok pontos tájékoztatással
         látták volna el a támogatásnak a Pilz‑csoport javára való visszaélés mértékét illetően.

      323    Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy noha a Bizottság rendelkezik a szükséges eszközökkel (lásd ebben az értelemben a fenti
         71. pontban hivatkozott Németország és Pleuger Worthington kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontját), az ügy iratai
         között nincs nyoma annak, hogy kérte volna a német hatóságoktól, hogy e tekintetben pontos tájékoztatással lássák el. Ugyanakkor
         – amint az az eljárást megindító határozatból kitűnik – legalább 1997 óta tudomással bírt a támogatások nagy részével való
         visszaélésről. Ennélfogva a Bizottság nem hivatkozhat arra, hogy a megtámadott határozat elfogadásakor rendelkezésére álló
         információkra tekintettel jogában állt előírni azon, az 1. cikkben leírt támogatások LCA‑tól történő visszatérítését, amelyekkel
         kapcsolatban tudta vagy nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy nem gazdagították a közös vállalkozást és a PA‑t.

      324    Ugyanígy el kell utasítani a Bizottság azon érvelését, miszerint a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési
         utasítás kiterjesztését indokolja a közös vállalkozásnak és jogutódainak kapcsolódó vállalkozások olyan csoportjához történő
         tartozása, amelyen belül belső mechanizmusok léteznek az eszközök átruházására. Ugyanis azon túlmenően, hogy a közös vállalkozás
         csupán 1992 októbere és 1993. december vége között volt a Pilz‑csoport tagja, a megtámadott határozatban megismételt megállapításokból
         világosan következik, hogy a jelen esetben a csoporton belüli átruházási mechanizmusokat kizárólag e vállalkozás rovására,
         és nem annak javára alkalmazták. Ennélfogva nem állítható, hogy a csoporthoz tartozásánál fogva a közös vállalkozás ténylegesen
         részesült azon támogatásokból, amelyeknek nem volt kedvezményezettje.

      325    Ennélfogva, amennyiben elrendeli az LCA‑tól történő visszatérítését az 1. cikkben leírt támogatásoknak – köztük azoknak, amelyekről
         bebizonyosodott, hogy e vállalkozás ténylegesen nem volt kedvezményezettjük –, a megtámadott határozat 2. cikke nem felel
         meg a jogellenes állami támogatások visszatérítését szabályozó elveknek.

      326    Ezt követően annyiban, amennyiben a megtámadott határozat 2. cikke elrendeli az említet határozat 1. cikkében leírt támogatás
         CDA‑tól történő visszatérítését, a határozatból kitűnik, hogy a Bizottság megállapításait lényegében a határozat jogkövetkezményeinek
         megkerülésére vonatkozó szándék fennálltára alapította, mely szándék – a Bizottság szerint – objektíven abból következik,
         hogy a CDA részesül a korábban a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak, a PA‑nak és a CD Albrechtsnek megítélt támogatásból, amennyiben
         használja e vállalkozások eszközeit, ezenkívül folytatja tevékenységüket (a megtámadott határozat 118. és 120. preambulumbekezdése).

      327    Ez az érvelés nem foghat helyt.

      328    Igaz – ahogy egyébként a német hatóságok és a Bizottság között a közigazgatási eljárás során lezajlott levélváltásból kitűnik –,
         hogy az LCA eszközei egy részének a CDA‑ra történő átruházásának célja az LCA működtetése e részének az LCA túlélését fenyegető
         jogi és közgazdasági bizonytalanságoktól mentes fejlesztésének biztosításával történő megmentése volt. Ugyanígy a Bizottság
         és az ODS által a jelen eljárás során előadott különböző elemekből az a következtetés vonható le, hogy az eszközök átruházását
         követően a CDA ténylegesen a közös vállalkozás, a PA és a CD Albrechts tevékenységét folytatja.

      329    Mindazonáltal ez az elem önmagában nem bizonyítja a visszatérítési utasítás jogkövetkezményeinek megkerülésére irányuló szándék
         jelen esetben történő fennálltát.

      330    Ez a következtetés annál inkább megingathatatlan, mivel – miként azt a megtámadott határozat 103. preambulumbekezdése megállapítja –
         a CDA a piaci árnak megfelelő vételárat fizetett az LCA eszközeinek átvételéért, ennélfogva e művelet nem jár azzal, hogy
         a CDA megőrzi az LCA‑nak nyújtott támogatások kedvezményéhez kapcsolódó tényleges versenyelőnyt (lásd ebben az értelemben
         a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ítélet 92. pontját).

      331    Ilyen helyzetben nem lehet azt megállapítani – miként azt a Bizottság beadványaiban állította –, hogy a CDA aktívájának átvételét
         követően az LCA nem más, mint „üres kagylóhéj, amellyel szemben nem lehet a jogellenes támogatások visszatérítését elérni”.

      332    Ugyanis tekintettel arra, hogy a jelen esetben az LCA a csődeljárás 2000. októberi megnyitása óta felszámolás alatt áll, emlékeztetni
         kell arra, hogy a támogatásokban részesült, csődbe jutott vállalkozásokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatból az következik,
         hogy a korábbi helyzet visszaállítása és a jogellenesen támogatásokból fakadó versenytorzulás kiküszöbölése fő szabályként
         elérhető az érintett támogatások visszatérítésére vonatkozó kötelezettségnek a felszámolás alatt álló vállalkozás forrásai
         közötti feltüntetésével, kivéve ha a támogatásokból más vállalkozások részesülnek. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis
         az ilyen feltüntetés elégséges a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatások visszatérítését elrendelő határozat
         végrehajtásának biztosításához (lásd ebben az értelemben a Bíróság által a 52/84. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1986.
         január 15‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 89. o.] 14. pontját és a C‑142/87. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1990. március
         21‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑959. o.] 60. és 62. pontját).

      333    Emellett a Németországi Szövetségi Köztársaság – anélkül, hogy a Bizottság vitatta volna – kijelentette, hogy egyrészt az
         eszközök csupán egy részét, nevezetesen az állóeszközöket, a termelési értékeket, a rövidtávon realizálható értékeket, valamint
         a műszaki know how‑t és az értékesítést adták el a CDA‑nak, és hogy másrészt ezen eljárási mód magasabb összeg bevételezését
         tette lehetővé, mint ami a szóban forgó vagyoni elemek egyenkénti eladásával elérhető lett volna.

      334    E következtetésen mit sem változtat az a tény, hogy a vételárat a források átvételével egyenlítették ki. Meg kell ugyanis
         állapítani, hogy e fizetési forma a hitelezők helyzetére nézve nem hátrányos, miután a társaság eszközeinek csökkenését ellensúlyozta
         a források azonos mértékű csökkenése.

      335    A Bizottság által a megtámadott határozat 118. preambulumbekezdésére tett utalás nem ronthatja le ezt az elemzést. Meg kell
         ugyanis állapítani, hogy e preambulumbekezdésben a Bizottság általános és szemléltető módon azon kritériumokat fejti ki, amelyeket
         annak eldöntéséhez alkalmaz, hogy egy adott művelet visszaélést rejt‑e magában. Ezzel szemben e kitétel a kritériumok jelen
         esetre történő semmilyen alkalmazását sem tartalmazza.

      336    Ennélfogva azt a következtetést kell levonni, hogy csupán a megtámadott határozatban feltüntetett ténybeli megállapítások
         alapján a Bizottság nem vonhatott le a visszatérítési utasítás joghatásainak a jelen esetben történő megkerülésére irányuló
         szándék fennállására vonatkozó következtetést.

      337    Ami a Bizottság által beadványaiban és a tárgyalás folyamán előadott ténybeli elemeket illeti, elégséges annak megállapítása,
         hogy azok a megtámadott határozatban sehol sem szerepelnek, és ennélfogva nem hozhatók fel a visszatérítési utasítás CDA‑ra
         történő kiterjesztésének indokolására.

      338    Egyébként is, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a különböző elemek a visszaélés jelen esetben történő fennállásának
         bizonyítását sem teszik lehetővé.

      339    Ennek megfelelően a Bizottság helytelenül hivatkozik arra, hogy a jelen ügyben az eszközök átvételére a TIB‑csoporton, vagyis
         egy kapcsolt vállalkozásokból álló csoporton belül került sor. Meg kell állapítani, hogy amellett, hogy egy állítólagos TIB‑csoport
         létezését a megtámadott határozatban nem állapította meg, a Bizottság egyetlen bizonyítékot sem mutat be arra vonatkozóan,
         hogy az LCA és a CDA egy ilyen vállalkozáscsoporthoz tartozna, és különösen nem arra vonatkozóan, hogy e vállalkozásokat az
         eszközök átvételére szolgáló belső mechanizmusok kötnék össze. Ellenkezőleg, a Freistaat Thüringen és a CDA által e tekintetben
         tett nyilatkozatokból az derül ki, hogy a TIB – alapítóokmányának megfelelően – mint tulajdonosi társaság járt el.

      340    E tekintetben el kell vetni a Bizottság azon állítását is, miszerint az eszközök CDA általi átvétele nem felel meg a gazdasági
         logikának. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során a német hatóságok több alkalommal kiemelték, hogy
         az LCA eszközei egy részének CDA általi átvétele megfelel egy ilyen logikának. Ugyanakkor, noha „[az eszközök] átruházásának
         kereskedelmi jellege” a visszaélés fennállásának megállapításánál figyelembe veendő szempontok közé tartozik (a megtámadott
         határozat 118. preambulumbekezdése), a Bizottság a megtámadott határozatban nem tüntetett fel egyetlen, a német hatóságok
         és a CDA álláspontjának megkérdőjelezésére alkalmas megfontolást sem.

      341    Ugyanígy hangsúlyozni kell, hogy pusztán azon tényből, hogy az LCA‑t és a CDA‑t egyazon személy irányította az aktíva 1998.
         januári átvételekor, és hogy e művelettől kezdve az CDA a közös vállalkozás és a PA jogutódjaként lép fel a piacon, nem lehet
         azt a következtetést levonni, hogy az LCA eszközei átvételének célja a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési
         utasítás megkerülése volt. Ezen elemek ugyanis nem elégségesek annak bizonyítására, hogy a CDA a megtámadott határozat végrehajtása
         megakadályozásának szándékával járt el.

      342    Végül el kell vetni a Bizottság azon állítását, miszerint az LCA eszközeinek „együttes” átvétele nem nyílt és átlátható eljárásban
         zajlott, és hogy az LCA egyes versenytársai ennek következtében ki voltak zárva az eszközök megszerzéséből, amelyekkel az
         említett társaság gyakorolta a szubvencionált tevékenységeket. Ugyanis mind a megtámadott határozat, mind az ügy bizonyos
         iratai, valamint a Freistaat Thüringen és a CDA által a 2004. május 5‑i tárgyalás során tett nyilatkozatok éppen ellenkezőleg
         arra utalnak, hogy az LCA eszközeinek CDA általi átvételére nem azonnal került sor, hanem megelőzték az LCA egészének harmadik
         személyeknek, köztük a beavatkozó ODS anyavállalatának történő eredménytelen eladási kísérletek (lásd ebben az értelemben
         a fenti 176. pontban hivatkozott Németország kontra Bizottság ítélet 95. pontját).

      343    A fentiekre figyelemmel azt a következtetést kell levonni, hogy a Bizottság nem bizonyította a megtámadott határozat jogkövetkezményeinek
         megkerülésére irányuló ügylet létét, amely megalapozhatta volna a CDA a közös vállalkozásnak és jogutódainak megítélt jogellenes
         támogatások visszatérítésére való kötelezését.

      344    Következésképpen annyiban, amennyiben elrendeli, hogy a CDA és az LCA térítse vissza a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak, a
         PA‑nak és a CD Albrechtsnek megítélt támogatásokat, a megtámadott határozat nem felel meg a jogellenes állami támogatások
         visszatérítésére irányadó elveknek.

      345    Hasonló következtetés vonandó le annyiban, amennyiben a megtámadott határozat 2. cikke elrendeli az 1. cikkben leírt támogatás
         visszatérítését „minden más olyan vállalkozástól, amelyre [a PBK], [a közös vállalkozás] vagy [a PA] eszközeit és/vagy infrastruktúráját
         átruházták vagy átruházzák [az említett] határozat jogkövetkezményeinek megkerülése végett”. Elégséges ugyanis azt megállapítani,
         hogy a visszatérítési utasítás e vállalkozásokra történt kiterjesztése ugyanazon indokokon nyugszik, mint az utasítás CDA‑ra
         történt kiterjesztése.

      346    A fentiekre figyelemmel a jelen jogalapnek helyt kell adni.

      347    Mindenesetre mivel az Elsőfokú Bíróság nem veheti át sem a Bizottság, sem a tagállam szerepét az utóbbinak visszatérítendő
         támogatás meghatározásában, a megtámadott határozat 2. cikkét ezért meg kell semmisíteni a visszatérítési utasítás egésze
         tekintetében, amennyiben az elrendeli a (3) bekezdésében meghatározott vállalkozástól történő visszatéríttetést. Következésképpen
         a megtámadott határozat 2. cikkét meg kell semmisíteni azon részében, amelyben elrendeli a megtámadott határozat 1. cikkében
         leírt támogatásnak a CDA és az LCA társaságtól és minden olyan egyéb vállalkozástól történő visszatéríttetését, amelyre a
         PBK, a közös vállalkozás vagy a PA eszközeit vagy infrastruktúráját a jelen határozat jogkövetkezményeinek kijátszása végett
         átruházták vagy átruházzák.

      348    Ilyen körülmények között a Freistaat Thüringen által előadott további jogalapok vizsgálata nem szükséges.

       A költségekről
      349    Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, ezért Freistaat Thüringen kérelmének megfelelően kötelezni
         kell költségek viselésére.

      350    Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §-ának első bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
         Következésképpen a Németországi Szövetségi Köztársaság maga viseli saját költségeit.

      351    Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑a harmadik albekezdésének értelmében az Elsőfokú Bíróság elrendelheti, hogy a beavatkozók
         maguk viseljék saját költségeiket. A jelen ügyben az ODS maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített harmadik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a Németország által a CDA Compact Disc Albrechts GmbH‑nak (Freistaat Thüringen) nyújtott állami támogatásról
            szóló 2000. június 21‑i 2000/796/EK bizottsági határozatot megsemmisíti, amennyiben:
      –        1. cikkének (1) bekezdésében az albrechtsi CD‑üzem (Freistaat Thüringen) építéséhez, működtetéséhez és konszolidálásához az
            R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG, a Pilz & Robotron GmbH & Co. Beteiligungs KG és a Pilz Albrechts GmbH társaságoknak
            megítélt támogatások között Bajoroszág által nyújtott biztosíték címén megjelölt egy 54,7 millió DEM‑es összeget, tartozáselengedés
            címén megjelölt egy 3 millió DEM‑es összeget, valamint Freistaat Thüringen és Bajorország által nyújtott szubvenció és beruházási
            adókedvezmény címén megjelölt egy 63,45 millió DEM‑es és egy 19,42 millió DEM‑es összeget;
      –        1. cikkének (2) bekezdésében a CDA Compact Disc Albrechts GmbH társaság szerkezetátalakításához megítélt támogatások között
            a PA/CD Albrechts társasági tőkéje megszerzése címén megjelölt egy 33 millió DEM‑es összeget, és kamat formájában nyújtott
            előny címén megjelölt egy 21,3 millió DEM‑es összeget;
      –        1. cikkének (2) bekezdésében megállapítja, hogy a 3 millió DEM‑es vételár és az LfA által nyújtott 15 millió DEM‑es hitel
            a „CDA Compact Disc Albrechts GmbH szerkezetátalakítására szánt” támogatásnak minősül;
      –        2. cikkében előírja az 1. cikkben leírt támogatásnak a CDA Datenträger Albrechts GmbH és az LCA Logistik Center Albrechts GmbH
            társaságoktól, valamint minden olyan egyéb vállalkozástól történő visszatéríttetését, amelyre az R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG,
            a Pilz & Robotron GmbH & Co. Beteiligungs KG vagy a Pilz Albrechts GmbH társaságok eszközeit és/vagy infrastruktúráját a jelen
            határozat jogkövetkezményeinek kijátszása végett átruházták vagy átruházzák.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot kötelezi saját költségeinek és a Freistaat Thüringen költségeinek viselésére. A Németországi
            Szövetségi Köztársaság és az ODS Optical Disc Service GmbH maguk viselik saját költségeiket.

               Azizi

                García‑Valdecasas

                Cooke

               Jaeger

                      Dehousse

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. október 19‑i nyilvános ülésen

               E. Coulon

                     J. Azizi

               hivatalvezető

                     elnök

      Tartalomjegyzék

      Jogi háttér
      A jogvita alapját képező tényállás
      A –  Általános háttér
      1.  A vállalkozás megalakulásának fázisa (1990–1992)
      2.  A szerkezetátalakítás fázisa (1993–1998)
      3.  Egyes eszközöknek az MTDA által megvásárlása
      B –  A közigazgatási eljárás lefolyása
      C –  Tényállás megállapítása és jogi minősítés
      1.  A Németországi Szövetségi Köztársaság által a megalakulási fázisában nyújtott pénzügyi támogatások
      2.  A szerkezetátalakítás fázisában nyújtott pénzügyi támogatások
      3.  A támogatások visszatérítéséről
      4.  A megtámadott határozat rendelkező része
      Az eljárás és a felek kérelmei
      A jogkérdésről
      I –  Előzetes észrevételek
      II –  A megtámadott határozat 1. cikkének jogszerűségéről
      A –  Annak lehetőségéről, hogy a megtámadott határozat a rendelkezésre álló információk alapján kerüljön elfogadásra
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      B –  A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott biztosítékról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      C –  A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott, 3 millió DEM összegű tartozáselengedésről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      D –  A Türingia, illetőleg Bajorország által a közös vállalkozásnak, illetőleg a PA‑nak nyújtott, 63,45 millió DEM és 19,42 millió DEM
         összegű szubvencióról és beruházási adókedvezményről

      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      a)  A Türingia által nyújtott szubvenciókról és beruházási adókedvezményekről
      b)  A Bajorország (az LfA) által nyújtott szubvenciókról és beruházási adókedvezményekről
      E –  A THA által a Robotronnak és a közös vállalkozásnak nyújtott biztosítékról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      F –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 25 millió DEM‑es hitelről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      G –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 20 millió DEM‑es hitelről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      H –  A TIB által a PBK‑nak fizetett 3 millió DEM‑es vételárról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      I –  A TAB által a PA‑nak nyújtott 12 millió DEM‑es tőke‑hozzájárulásról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      J –  A PA társasági részesedésének a TIB és a TAB által történő megszerzéséről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      K –  Az LfA által a PA‑nak nyújtott 2 millió DEM‑es hitelről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      L –  A TIB által a PA‑nak nyújtott 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      M –  Az LfA által a Pilz‑csoportnak nyújtott 15 millió DEM‑es hitelről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      N –  A TAB által a CD Albrecthsnek nyújtott 15 millió DEM‑es hitelről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      O –  Az LfA által a CD Albrechtsnek nyújtott 7 millió DEM‑es hitelről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      P –  A TAB által a CD Albrechtsnek nyújtott 9,5 millió DEM‑es hitelről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      Q –  Az összesen 21,3 millió DEM összegű kamatokról
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      III –  A megtámadott határozat 2. cikkének jogszerűségével kapcsolatos jogalapok
      A –  Előzetes megállapítások
      B –  Az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 88. cikk (2) bekezdésének megsértéséről
      1.  A felek érvei
      2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      A költségekről

      * Az eljárás nyelve: német.