title: A Bíróság (nagytanács) 2005. július 21-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága.#Tagállami kötelezettségszegés - A 77/799/EGK irányelv - Illetékes hatóságok kölcsönös segítségnyújtása - A HÉA és a jövedéki adó területe - Nem teljes körű átültetés - Gibraltár területe.#C-349/03. sz. ügy.

text:
      C‑349/03. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága
      „Tagállami kötelezettségszegés – 77/799/EGK irányelv – Az illetékes hatóságok kölcsönös segítségnyújtása – A HÉA és a jövedéki adó területe – Hiányos átültetés – Gibraltár területe”
      A. Tizzano főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. március 10.
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2005. július 21.
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése — Az illetékes hatóságok kölcsönös segítségnyújtása a közvetlen és a közvetett adó területén — 77/799
            irányelv — A hozzáadottérték-adó és a jövedéki adó területe — Gibraltár területére való alkalmazhatóság — Kötelezettségszegés
      (1972-es csatlakozási okmány, 28. és 29. cikk; 77/799 tanácsi irányelv)
      A Dán Királyság, Írország, a Norvég Királyság, valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága csatlakozási
         okmányának 28. cikke szerint a közösségi intézményeknek a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályai harmonizálását
         célzó jogi aktusai nem alkalmazhatók Gibraltárra, kivéve, ha a Tanács a Bizottság javaslata alapján egyhangúlag eljárva másként
         rendelkezik. Nem tekinthetők ilyen jogi aktusnak a pusztán a tagállamok közötti együttműködést szabályozó rendelkezések, amelyek
         a tagállamokra bízzák a vizsgálat és az információközlés egyedi módszereinek szabad megválasztását.

      Ilyen rendelkezés a 79/1070 irányelvvel, valamint a jövedékiadó-köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és
         e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló 92/12 irányelvvel módosított, a tagállamok illetékes hatóságainak
         a közvetlen és közvetett adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló 77/799 irányelv, ezért amennyiben
         a hozzáadottérték-adóról rendelkezik, ezen irányelv nem tartozik a csatlakozási okmány 28. cikke szerinti, a „tagállamok forgalmi
         adóra vonatkozó jogszabályainak harmonizálására vonatkozó jogi aktus” fogalma alá, és így Gibraltárra is alkalmazandó.

      A módosított 77/799 irányelvet, amennyiben a jövedéki adóról rendelkezik, szintén alkalmazni kell Gibraltárra. Ugyanis ha
         a csatlakozási okmány 29. cikkének és I. melléklete I. része 4. pontjának együttes alkalmazása alapján – amely rendelkezés
         értelmében Gibraltár nem része a közösségi vámterületnek – a jogszabályok harmonizálását előíró rendelkezések nem lennének
         alkalmazandók e területre, ez semmiképpen nem eredményezné azt, hogy Gibraltár a jövedéki adó tekintetében ne lenne köteles
         a módosított 77/799 rendeletben a tagállami hatóságok számára előírt kölcsönös segítségnyújtásra.

      Mindezekből az következik, hogy az Egyesült Királyság – mivel a hozzáadottérték-adó és a jövedéki adó területén a módosított
         77/799 irányelvet nem alkalmazta Gibraltár területére – nem teljesítette a Szerződésből eredő kötelezettségeit.

      (vö. 42., 44–46., 50–51., 53–54., 56. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2005. július 21.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 77/799/EGK irányelv – Az illetékes hatóságok kölcsönös segítségnyújtása – A HÉA és a jövedéki adó területe – Hiányos átültetés – Gibraltár területe”
      A C‑349/03. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2003. augusztus 7‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: R. Lyal, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek,
      támogatja:
      a Spanyol Királyság (képviseli: N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó,
      Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága (képviselik: K. Manji és R. Caudwell, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: D. Wyatt QC, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta és A. Borg Barthet tanácselnökök, R. Schintgen, N. Colneric
         (előadó), S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, G. Arestis, M. Ilešič, J. Malenovský és J. Klučka bírák,

      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. március 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy Nagy-Britannia és Észak-Írország
         Egyesült Királysága nem teljesítette az EK-Szerződésből eredő kötelezettségeit, mivel nem alkalmazta Gibraltár területére
         az 1979. december 6‑i 79/1070/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 331., 8. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 77. o.),
         valamint a jövedékiadó-köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és
         ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 76., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet,
         1. kötet, 179. o.) módosított, a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen és közvetett adóztatás területén történő kölcsönös
         segítségnyújtásáról szóló, 1977. december 19‑i 77/799/EGK tanácsi irányelvet (HL L 336., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás
         9. fejezet, 1. kötet, 63. o.; a továbbiakban: a módosított 77/799 irányelv).

      2       A Bíróság elnöke 2003. december 4‑i végzésével engedélyezte a Spanyol Királyság számára, hogy a Bizottság kérelmét támogatva
         az eljárásban beavatkozóként részt vegyen.

      3       Az Egyesült Királyság kéri a Bizottság keresetének elutasítását és a Bizottság költségekben történő marasztalását.
       A jogi háttér
       Gibraltár területének a közösségi jog hatálya alóli részleges kizárása
      4       A Dán Királyság, Írország, a Norvég Királyság, valamint Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága csatlakozásának
         feltételeiről és a szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL 1972. L 73., 14. o., a továbbiakban: a csatlakozási okmány)
         28. cikke ekként rendelkezik:

      „A közösségi intézményeknek azon jogi aktusai, amelyek az EGK-Szerződés II. mellékletében felsorolt termékekre, valamint azokra
         a termékekre vonatkoznak, amelyeknek a Közösségbe történő behozatala esetén a közös agrárpolitika végrehajtásaként egyedi
         szabályokat kell alkalmazni, valamint a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolására [helyesen: harmonizálására]
         vonatkozó jogi aktusok nem alkalmazhatók Gibraltárra, kivéve, ha a Tanács, a Bizottság javaslata alapján egyhangúlag eljárva,
         másként rendelkezik.”

      5       A csatlakozási okmány 29. cikkének és I. melléklete I. része 4. pontjának együttes alkalmazása alapján Gibraltár nem része
         a közösségi vámterületnek.

       A 77/799 irányelv és módosításai
      6       A 77/799 irányelv eredetileg a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról
         szólt. Az irányelvet az EGK-Szerződés 100. cikke (a módosítást követően az EK-Szerződés 100. cikke, jelenleg EK 94. cikk)
         alapján fogadták el.

      7       A 79/1070 irányelv módosította a 77/799 irányelv hatályát, és kiterjesztette a hozzáadottérték-adóra (a továbbiakban: HÉA).
         Az irányelvet az EGK-Szerződés 99. cikke (az Egységes Európai Okmánnyal történt módosítást követően az EK‑Szerződés 99. cikke,
         jelenleg EK 93. cikk) és 100. cikke alapján fogadták el.

      8       A 79/1070 irányelv első preambulumbekezdése szerint „az adókijátszás és az adókikerülés költségvetési hiányokat okoz, sérti
         a tisztességes adózás elvét, és veszélyezteti az egészséges versenyt; mivel ez [helyesen: és így] hátrányosan befolyásolja
         a közös piac zavartalan működését”.

      9       Ezen irányelv második preambulumbekezdésének megfelelően:
      „[… ezen] gyakorlat eredményesebb visszaszorítása érdekében a közös elvek és szabályok alapján meg kell erősíteni a Közösségen
         belül az adóhatóságok együttműködését”.

      10     Az irányelv harmadik preambulumbekezdése értelmében:
      „[…] a [tagállamok illetékes hatóságainak] kölcsönös segítségnyújtás[á]t ki kell terjeszteni a közvetett adókra is, annak
         érdekében, hogy biztosítsák ezek helyes megállapítását és behajtását”.

      11     Az irányelv negyedik preambulumbekezdése ekként rendelkezik:
      „[…] különösen sürgős a kölcsönös segítségnyújtás kiterjesztése a hozzáadottérték-adóra, egyrészt mivel ez egy fogyasztást
         terhelő általános adó, másrészt mivel ez fontos szerepet játszik a Közösség saját forrásainak rendszerében”.

      12     A 79/1070 irányelv 2. cikke szerint a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket,
         amelyek szükségesek ahhoz, hogy 1981. január 1-jétől megfeleljenek ennek az irányelvnek.

      13     A 92/12 irányelv újból módosította a 77/799 irányelv hatályát, és kiterjesztette az ásványolajokat, az alkoholt és alkoholtartalmú
         italokat és a dohánygyártmányokat terhelő jövedéki adóra. A 92/12 irányelvet az Egységes Európai Okmánnyal módosított EGK-Szerződés
         99. cikke alapján fogadták el.

      14     A 92/12 irányelv első preambulumbekezdése értelmében:
      „[…] a belső piac kialakítása és működése az áruk szabad mozgását követeli meg, ideértve a jövedéki termékeket is”.
      15     Ezen irányelv negyedik preambulumbekezdésének megfelelően a belső piac létrehozásának és működésének biztosítása érdekében
         a jövedéki adó felszámíthatóságának minden tagállamban azonosnak kell lennie.

      16     A módosított 77/799 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint:
      „Ezen irányelvvel összhangban a tagállamok illetékes hatóságai kicserélnek egymással minden olyan információt, amely lehetővé
         teheti számukra a jövedelem- és tőkeadók pontos megállapítását, illetve a következő közvetett adók megállapításával kapcsolatos
         valamennyi információt:

      –       hozzáadottérték-adó,
      –       az ásványolajok jövedéki adója,
      –       az alkohol és alkoholtartalmú italok jövedéki adója,
      –       a dohánygyártmányok jövedéki adója.”
      17     Ezen irányelv 8. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
      „Ezen irányelv egyetlen tagállamot sem kötelez a vizsgálatok elvégzésére vagy az információ szolgáltatására, amennyiben azon
         tagállam, amely az információt szolgáltatja, saját törvényei vagy igazgatási gyakorlata alapján nem végezheti el e vizsgálatokat,
         illetve nem gyűjtheti össze és saját céljára nem használhatja fel ezen információt.”

      18     A 92/12 irányelv 31. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási
         rendelkezéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy 1993. január 1-jén megfeleljenek ennek az irányelvnek.

       A pert megelőző eljárás
      19     Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy nem kapott tájékoztatatást az Egyesült Királyságtól a módosított 77/799 irányelvnek
         a belső jogrendbe történő átültetését Gibraltár tekintetében biztosító intézkedésekről, megindította az EK 226. cikkben foglalt
         tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, és lehetőséget biztosított a tagállamnak észrevételei megtételére.
         A brit hatóságok így tájékoztatták a Bizottságot azon intézkedésekről, amelyeket a jövedelemadóról szóló rendeletet módosító,
         1997. október 1-jétől hatályos, 1997. évi 26. sz. rendeletben (Income Tax [Amendment] [N° 2] Ordinance 1997) a közvetlen adók
         területén fogadtak el. Az Egyesült Királyság álláspontja szerint azonban Gibraltár nem tartozik sem a HÉA közös rendszerének,
         sem a jövedéki adó harmonizált szabályainak hatálya alá, mivel a fenti rendelet ezen adókra vonatkozó rendelkezései nem terjednek
         ki Gibraltárra. A Bizottság – újabb felszólító levelét követően – 2002. június 27‑én indokolással ellátott véleményt bocsátott
         ki, amelyben felhívta a tagállamot, hogy a kézbesítést követő 2 hónapon belül hozza meg az irányelvnek történő megfeleléshez
         szükséges intézkedéseket. Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az Egyesült Királyság Kormánya által a fenti véleményt követően
         benyújtott észrevételekből az tűnik ki, hogy az indokolással ellátott véleményben hivatkozott tagállami kötelezettségszegés
         továbbra is fennáll, benyújtotta a jelen kereset.

       A keresetről
       A felek érvei
      20     A Bizottság elismeri, hogy a csatlakozási okmány 28. cikke értelmében a forgalmi adók harmonizálására vonatkozó szabályok
         hatálya nem terjed ki Gibraltár területére, és kész arra, hogy a jelen eljárás tekintetében feltételezze, hogy a jövedéki
         adó harmonizálására vonatkozó közösségi jogi szabályok sem vonatkoznak e területre.

      21     Álláspontja szerint azonban a módosított 77/779 irányelv a tagállamok illetékes hatóságainak a HÉA és a jövedéki adó területén
         történő kölcsönös segítségnyújtása tekintetében a közösségi jog Gibraltárra alkalmazandó rendelkezései közé tartozik.

      22     Az irányelv információcsere-mechanizmust vezet be a tagállami adóhatóságok között annak érdekében, hogy biztosítsa számukra
         a nemzeti jog hatékonyabb érvényesítését. Az irányelv célja kizárólag az adóknak az egyes tagállamok adórendszerével összhangban
         történő megállapításához és beszedéséhez szükséges információcsere megkönnyítése, és ily módon az adókijátszás elleni küzdelem,
         a tőkemozgások torzulásainak megakadályozása és az egészséges verseny fenntartása. A 77/799 irányelvnek a 79/1070 és a 92/12
         irányelvvel történt módosításai nem érintik magát a tagállami adójogot. Az irányelv nem a HÉA-ra vagy a jövedéki adóra vonatkozó
         jogszabályok harmonizálását célzó intézkedés.

      23     A gibraltári adóhatóságoktól származó információk hasznosak, sőt nélkülözhetetlenek lehetnek a HÉA vagy a jövedéki adó helyes
         megállapítása szempontjából az Európai Közösség más területein is, még akkor is, ha ezen adók Gibraltárban nem alkalmazhatók.

      24     Végső soron amellett is lehet érvelni, hogy az EK 10. cikk megköveteli a kölcsönös információcsere rendszerének Gibraltárra
         történő kiterjesztését.

      25     Tekintettel arra, hogy a 92/12 irányelv szinte kizárólag a jövedéki adóra vonatkozó anyagi jogszabályok harmonizálásáról szól,
         az irányelv szükségszerűen az EGK-Szerződés 99. cikkén alapul. Attól, hogy az adott rendelkezés lényegében az anyagi jogszabályok
         harmonizálásáról célzó intézkedésben található, még nem válik harmonizációs rendelkezéssé. Egyébként pedig a 79/1070 irányelvet
         az EGK-Szerződés 100. cikke alapján kellett volna elfogadni. A 77/799 irányelv hatályának a HÉA-ra és a jövedéki adóra történő
         kiterjesztése során alkalmazott jogi alap semmiképpen nem határozza meg, hogy a kölcsönös segítségnyújtásra vonatkozó intézkedések
         miként minősülnek a csatlakozási okmány 28. cikke szempontjából.

      26     A spanyol kormány úgy véli, hogy bár a Közösség különböző okokból azt kívánta, illetve elfogadta, hogy egyes területek kikerüljenek
         a közvetett adók harmonizálása alól, az nem állt szándékában, hogy e területek más tagállamok kárára csalások elkövetésének
         helyévé váljanak annak folytán, hogy valamely tagállam egy bizonyos térségére vonatkozóan megtagadja az információ valamely
         másik tagállam részére történő átadását. Egy ilyen helyzet valószínűleg megakadályozná, hogy jelentős mértékű harmonizációra
         kerüljön sor olyan más területeken, amelyek a harmonizáció alá esnek.

      27     Gibraltár gazdasági helyzete, ideértve a belső piac különböző működési formáira gyakorolt hatását is, átalakult. A Spanyol
         Királyság, amelyet az átültetés elmulasztása különösen súlyosan érintett, elegendő bizonyítékkal rendelkezik annak alátámasztására,
         hogy a módosított 77/799 irányelv alkalmazásának elmaradása kárt okozott a tagállamok számára. Ezen érvelés végső soron az
         EK 10. cikkben a tagállamok részére előírt együttműködési kötelezettséghez vezet.

      28     Bizonyos tekintetben megfigyelhető, hogy fejlődésnek indult, és egyre jelentősebbé válik az az elképzelés, miszerint az adóhatóságoknak
         az adócsalás és az adókikerülés elleni hatékonyabb küzdelem érdekében az információcsere útján együtt kell működniük. Ennek
         folytán különbséget lehet tenni aszerint, hogy az együttműködésre vonatkozó intézkedés adóharmonizációs célt szolgál‑e, vagy
         pusztán olyan rendelkezésre vonatkozik, amely e szintet nem éri el, és kizárólag a tagállamok közötti együttműködés szabályainak
         megállapítására vonatkozik.

      29     Jóllehet Spanyolországban léteznek olyan területek, amelyekre a HÉA nem alkalmazandó, vagy amelyek nem részei a vámuniónak,
         a Spanyol Királyság nem véli úgy, hogy a 79/1070, illetve a 92/12 irányelvvel módosított 77/799 irányelv nem alkalmazandó
         ezeken a területeken.

      30     Összefoglalva: a spanyol kormány szerint abból a tényből, hogy egyes spanyol területekre nem terjed ki a HÉA és a jövedéki
         adó hatálya, még nem következik automatikusan, hogy a módosított 77/799 irányelv hatálya sem terjed ki e területekre. Az irányelv
         területi hatályát célzatosan általánosan határozták meg.

      31     Az Egyesült Királyság Kormánya vitatja a kereset megalapozottságát. Nézete szerint a 77/799 irányelv szabályainak egyfelől
         a 79/1070 irányelvvel a HÉA-ra, másfelől a 92/12 irányelvvel a jövedéki adóra történő kiterjesztése nem alkalmazható Gibraltárra.

      32     Amennyiben a módosított 77/799 irányelv a HÉA területén történő kölcsönös segítségnyújtásra vonatkozik, a csatlakozási okmány
         28. cikkének megfelelően „a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak harmonizálás[áról]” is rendelkezik, és így
         nem alkalmazható Gibraltárra. Az e rendelkezésben szereplő kifejezéseket az általánosan elfogadott jelentésük szerint kell
         érteni.

      33     A kérdéses irányelv szintén nem alkalmazandó Gibraltárra, amennyiben a jövedéki adó területén történő kölcsönös segítségnyújtásra
         vonatkozik. Ez abból következik, hogy a Közösség vámterülete nem terjed ki Gibraltárra, és az EK‑Szerződésnek az áruk belső
         piacon történő szabad mozgását biztosító rendelkezései sem alkalmazhatók e területre. A 92/12 irányelv első, valamint egyes
         más preambulumbekezdései arról tanúskodnak, hogy az irányelv célja az áruk szabad mozgásának biztosítása.

      34     A HÉA és a jövedéki adó megállapítására és beszedésére vonatkozó kölcsönös segítségnyújtás céljait lehetetlen megkülönböztetni
         a HÉA-ra és a jövedéki adóra vonatkozó rendelkezések harmonizálásának céljaitól. A HÉA és a jövedéki adó megállapítása és
         beszedése, a szóban forgó irányelv által biztosított kölcsönös segítségnyújtással együtt, elválaszthatatlanul kapcsolódik
         a háttérben meghúzódó adók megállapításához és beszedéséhez. Valamely adórendszer működtetésének hatékonysága jelentősen befolyásolja
         a tényleges adókulcs szintjének meghatározását, és gyakorlatilag elválaszthatatlan a tagállamok adóbeszedési képességétől.

      35     A 77/799 irányelv hatályának a 79/1070 és a 92/12 irányelvekkel történt kiterjesztését az EGK-Szerződés 99. cikke alapján
         kellett volna elfogadni, amely a közvetett adózásra vonatkozó jogszabályoknak a belső piac megteremtéséhez és működéséhez
         szükséges mértékben történő harmonizálására vonatkozik. A jelen eljárásban felmerült kérdések szempontjából nem döntő jelentőségű,
         hogy a kölcsönös segítségnyújtás szabályainak a HÉA-ra és a jövedéki adóra történő kiterjesztését milyen jogi alapra alapították,
         azonban ez a jogvita hátterében álló körülmény, és figyelembe kell venni.

      36     Az Egyesült Királyság Kormánya emlékeztet arra, hogy a Bíróság a C‑338/01. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2004. április
         29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑4829. o.] 67. pontjában megállapította, hogy az EK 95. cikk (2) bekezdésében említett
         „adózásra […] vonatozó rendelkezések” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja nemcsak az adóalanyokról, az
         adóztatott tevékenységekről, az adóalapról, a közvetlen és közvetett adók kulcsairól és az azok alóli mentességekről, hanem
         az ezen adók beszedésének szabályairól szóló rendelkezéseket is. E megfontolások megfelelően irányadóak a jelen ügyre is.

      37     Az Egyesült Királyság által alkalmazott módszer összhangban van azzal a közösségi adójogszabályokban újabban megjelenő megközelítéssel,
         amely a HÉA területére vonatkozó együttműködési szabályokat harmonizációs intézkedésként kezeli (lásd a hozzáadottérték-adó
         területén történő közigazgatási együttműködésről, valamint a 218/92/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. október
         7‑i 1798/2003/EK tanácsi rendelet [HL L 264., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 392. o.] harmadik preambulumbekezdését).

      38     Sem az EK 10. cikk betűjével, sem annak szellemével nem áll összhangban az, ha valamely érvelés alátámasztására az egyébként
         a csatlakozási okmány 28. cikk alkalmazásából eredő következmény elkerülése érdekében hivatkoznak az EK 10. cikkre.

      39     A Spanyol Királyságnak a kérdéses spanyol területek jogi helyzetére vonatkozó állításai nem tartoznak a jelen eljárás hátterét
         képező ügy tárgyához.

       A Bíróság álláspontja
       Előzetes megjegyzés
      40     A pert megelőző eljárás és a keresetlevélben írt indokolás tükrében a jelen keresetet akként kell érteni, hogy a kereset a
         módosított 77/799 irányelvnek a HÉA és a jövedéki adó tekintetében történő alkalmazásának az elmulasztására vonatkozik.

       Az illetékes hatóságok kölcsönös segítségnyújtása a HÉA területén
      41     Az EK 299. cikk (4) bekezdésének értelmében a Szerződést Gibraltárra is alkalmazni kell, amelynek – mint brit gyarmatnak –
         a külpolitikájáért az Egyesült Királyság a felelős. A csatlakozási okmány értelmében azonban a Szerződés egyes rendelkezései,
         amelyeket Gibraltár különleges jogi helyzetére, különösen szabadkikötői jogállására tekintettel hoztak, kivételesen nem alkalmazandók
         e területre (lásd a C‑30/01. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2003. szeptember 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003.,
         I‑9481. o.] 47. pontját).

      42     A csatlakozási okmány 28. cikke szerint a közösségi intézményeknek a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak harmonizálását
         célzó jogi aktusai nem alkalmazhatók Gibraltárra, kivéve, ha a Tanács a Bizottság javaslata alapján egyhangúlag eljárva másként
         rendelkezik.

      43     A fenti rendelkezést – mint a közösségi jognak a Közösség területére történő alkalmazása alóli kivételt – olyan szűken kell
         értelmezni, amely feltétlenül szükséges azon érdekek védelméhez, amelyeket e rendelkezés Gibraltár részére biztosít. E szabályt
         ráadásul az EK 10. cikk első bekezdésének második mondatával összhangban kell alkalmazni, amely szerint a tagállamok elősegítik
         a Közösség feladatainak teljesítését (e tekintetben lásd a 194/85. és 241/85. sz., Bizottság kontra Görögország egyesített
         ügyekben 1988. február 25‑én hozott ítélet [EBHT 1988., I‑1037. o.] 20. pontját).

      44     Ezért nem lehet a fenti 28. cikk szerinti, a „tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak harmonizálására vonatkozó
         jogi aktusok[nak]” tekinteni a pusztán a tagállamok közötti együttműködést szabályozó rendelkezéseket, amelyek a tagállamokra
         bízzák a vizsgálat és az információközlés egyedi módszereinek szabad megválasztását.

      45     Amint az a módosított 77/799 irányelv 8. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, amely az információcserének az érintett tagállam
         törvényeiből vagy igazgatási gyakorlatából következő korlátaira utal, az irányelv nem haladja meg ezt a szintet.

      46     Arra a következtetésre kell tehát jutni, hogy a módosított 77/799 irányelv, amennyiben az a HÉA-ról rendelkezik, nem tartozik
         a csatlakozási okmány 28. cikke szerinti, a „tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak harmonizálására vonatkozó
         jogi aktus” fogalma alá.

      47     E következtetésnek nem mond ellent a Bíróságnak a Bizottság kontra Tanács ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletében kifejtett
         értékelése, amelyben nem a csatlakozási okmány 28. cikke szerinti „harmonizálásra vonatkozó jogi aktusok” fogalmának, hanem
         az EK 95. cikk (2) bekezdése szerinti „adózásra […] vonatkozó rendelkezések” fogalmának értelmezéséről van szó.

      48     Igaz, az 1798/2003 rendelet harmadik preambulumbekezdése szerint „[e]zért a belső piac kiteljesítésére irányuló adóharmonizációs
         intézkedéseknek magukban kell foglalniuk egy tagállamok közötti közös információcsere-rendszer létrehozását, amelyben a tagállamok
         közigazgatási hatóságai segítséget nyújtanak egymásnak és együttműködnek a Bizottsággal annak érdekében, hogy biztosítsák
         a termékértékesítéseket és szolgáltatásnyújtásokat, a Közösségen belüli termékbeszerzéseket és a termékimportot terhelő hozzáadottérték-adó
         megfelelő alkalmazását”.

      49     Azonban az elsődleges jog olyan rendelkezését, mint például a csatlakozási okmány 28. cikkét, nem lehet a másodlagos jog valamely
         preambulumbekezdése tükrében értelmezni. Azonfelül a harmadik preambulumbekezdés a közösségi jogalkotó által az EK 93. cikk
         alapján elfogadott rendelet indokolásának egyik eleme, amely – a csatlakozási okmány 28. cikkével ellentétben – nem kivételt
         megállapító rendelkezés. E preambulumbekezdés tehát nem alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze a Bíróságnak a jelen ítélet 46. pontjában
         kifejtett értékelését.

      50     A fentiekből az következik, hogy a módosított 77/799 irányelvet, amennyiben a HÉA-ról rendelkezik, alkalmazni kell Gibraltárra.
       Az illetékes hatóságok kölcsönös segítségnyújtása a jövedéki adó területén
      51     E tekintetben a Bíróság emlékeztet arra, hogy a csatlakozási okmány 29. cikkének és I. melléklete I. része 4. pontjának együttes
         alkalmazása alapján Gibraltár nem része a közösségi vámterületnek. A csatlakozási okmány 28. cikkéhez hasonlóan ezt a kivételt
         is megszorítóan kell értelmezni.

      52     A jelen ügy kimenetele szempontjából nincsen szükség annak eldöntésére, hogy Gibraltárnak a közösségi vámterület alóli kivonása
         azzal a következménnyel jár‑e, hogy a 92/12 irányelvnek a jövedéki adóra vonatkozó anyagi jogszabályok harmonizálását célzó
         rendelkezései nem alkalmazhatók Gibraltárra.

      53     Még akkor is, ha e rendelkezések nem lennének alkalmazhatók Gibraltárra, e területnek a közösségi vámterület alóli kivonása
         semmiképpen nem eredményezné azt, hogy Gibraltár a jövedéki adó tekintetében ne lenne köteles a módosított 77/799 rendelet
         által a tagállami hatóságok számára előírt kölcsönös segítségnyújtásra. Ugyanis az a körülmény, hogy ez a kötelezettség a
         gibraltári hatóságokat terheli, független attól a kérdéstől, hogy Gibraltárra alkalmazandók‑e a jövedéki adó harmonizálását
         előíró rendelkezések.

      54     Következésképpen a módosított 77/799 irányelvet, amennyiben a jövedéki adóról rendelkezik, alkalmazni kell Gibraltárra.
      55     A fentiekre tekintettel a Bizottság keresetét megalapozottnak kell tekinteni.
      56     Meg kell tehát állapítani, hogy az Egyesült Királyság – mivel a HÉA és a jövedéki adó területén a módosított 77/799 irányelvet
         nem alkalmazta Gibraltár területére – nem teljesítette az EK-Szerződésből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      57     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Az Egyesült Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére. Ugyanezen szabályzat 69. cikke 4. §‑ának első bekezdésével összhangban a Spanyol Királyság – mint beavatkozó –
         maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága – mivel a hozzáadottérték-adó és a jövedéki adó területén az 1979. december
            6‑i 79/1070/EGK tanácsi irányelvvel, valamint a jövedékiadó-köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek
            tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok
            illetékes hatóságainak a közvetlen és közvetett adóztatás területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december
            19‑i 77/799/EGK tanácsi irányelvet nem alkalmazta Gibraltár területére – nem teljesítette az EK‑Szerződésből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságát kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Spanyol Királyság maga viseli saját költségeit.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Törvényszék ítélete (hatodik tanács), 2017. április 6.#Azanta A/S kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO).#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – A NIMORAL európai uniós szóvédjegy bejelentése – NEORAL korábbi európai uniós szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-49/16. sz. ügy.


A Törvényszék ítélete (kilencedik tanács), 2015. november 26.#Bionecs GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A BIONECS közösségi szóvédjegy bejelentése – A BIONECT korábbi nemzetközi szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-262/14. sz. ügy.


title: A Bíróság (első tanács) 2012. november 8-i ítélete. # Lagura Vermögensverwaltung GmbH kontra Hauptzollamt Hamburg-Hafen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Hamburg - Németország. # Közösségi Vámkódex - A 220. cikk (2) bekezdésének b) pontja - Behozatali vámok utólagos beszedése - Bizalomvédelem - A származási bizonyítvány pontossága utólagos ellenőrzésének lehetetlensége -Az »igazolás[, amely] az exportőr által szolgáltatott adatok hibás feltüntetésén alapul« kifejezés fogalma - Bizonyítási teher - Általános preferenciális rendszer. # C-438/11. sz. ügy

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2012. november 8. (
            *1
         )
      „Közösségi Vámkódex — A 220. cikk (2) bekezdésének b) pontja — Behozatali vámok utólagos beszedése — Bizalomvédelem — A származási bizonyítvány pontossága utólagos ellenőrzésének lehetetlensége — Az »igazolás[, amely] az exportőr által szolgáltatott adatok hibás feltüntetésén alapul« kifejezés fogalma — Bizonyítási teher — Általános preferenciális rendszer”
      A C-438/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Finanzgericht Hamburg (Németország) a Bírósághoz 2011. augusztus 26-án érkezett, 2011. június 22-i határozatával terjsztett elő az előtte
      a Lagura Vermögensverwaltung GmbH

      és
      a Hauptzollamt Hamburg-Hafen között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, A. Borg Barthet, M. Ilešič (előadó), M. Safjan és M. Berger bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. július 5-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Lagura Vermögensverwaltung GmbH képviseletében T. Lieber Rechtsanwalt,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Albenzio avvocato dello Stato,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Bouyon és B.-R. Killmann, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2000. november 16-i 2700/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L 311., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 10. kötet, 239. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Vámkódex) 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Lagura Vermögensverwaltung GmbH német társaság (a továbbiakban: Lagura) és a Hauptzollamt Hamburg-Hafen (hamburgi fővámhivatal, a továbbiakban: Hauptzollamt) között cipőknek az Európai Unióba való behozatala után e társaság által fizetendő behozatali vámok utólagos beszedése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A Vámkódex

               3

               A Vámkódexet hatályon kívül helyezte a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 2008. április 23-i 450/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (Modernizált Vámkódex) (HL L 145., 1. o.), amelynek egyes rendelkezései 2008. június 24-én léptek hatályba. Mindazonáltal, tekintettel az alapjogvita tényállása megvalósulásának időpontjára, e tényállás még a Vámkódexben foglalt szabályok hatálya alá tartozik.

               4

               A Vámkódex 220. cikke előírta:
               „(1)   Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe […], vagy a jogszabály szerint fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). […]
               (2)   […] nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
               […]

                        b)

                        a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru-nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.
                        Ha az áru preferenciális státusza valamely harmadik ország hatóságait magában foglaló adminisztratív együttműködés rendszerének keretén belül kerül megállapításra, az igazolás ezen hatóságok általi kiadása – amennyiben az hibásnak bizonyul – olyan hibának számít, amely az első albekezdés értelmében nem volt észlelhető.
                        A hibás igazolás kiadása azonban nem számít hibának, ha az igazolás az exportőr által szolgáltatott adatok hibás feltüntetésén alapul, kivéve különösen, ha nyilvánvaló, hogy a kiadó hatóságok tudatában voltak, vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem felel meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.
                        A kötelezett hivatkozhat jóhiszeműségére, ha bizonyítani tudja, hogy – az adott kereskedelmi műveletek során – kellő körültekintéssel járt el annak érdekében, hogy minden, a preferenciális elbánáshoz szükséges feltételnek megfeleljen.

                  […]”

         A 2454/93/EGK rendelet

               5

               A 2000. július 24-i 1602/2000/EK bizottsági rendelettel (HL L 188., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 10. kötet, 51. o.) módosított, a 2913/92/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.) 94. cikke előírja:
               „(1)   A FORM »A« származási bizonyítványok […] utólagos ellenőrzését szúrópróbaszerűen, illetve akkor kell elvégezni, ha a vámhatóságok alapos okkal kételkedhetnek az okmány hitelességében vagy az érintett termékek származó helyzetét, illetve az e szakasz egyéb követelményeinek teljesítését illetően.
               (2)   Az (1) bekezdés rendelkezéseinek végrehajtása érdekében a közösségi vámhatóságok visszaküldik a FORM »A« származási bizonyítványt és – ha csatolták – a számlát […] a kedvezményezett kiviteli ország illetékes kormányzati hatóságai részére, szükség esetén, megadva a vizsgálat okát is. Az ellenőrzési kérelem alátámasztására továbbítanak minden okmányt és információt, amely arra enged következtetni, hogy a származási bizonyítványban megadott információ helytelen.
               Ha az érintett hatóságok úgy határoznak, hogy az ellenőrzés eredményének megszületéséig felfüggesztik […]preferenciális tarifális elbánás megadását, az áruk kiadását az importőrnek csak az általuk szükségesnek ítélt óvintézkedések mellett engedélyezik.
               (3)   Ha az (1) bekezdés rendelkezéseinek megfelelően utólagos ellenőrzést kérnek, az ellenőrzés elvégzésé[t] és az eredmények[et] közl[ik] a közösségi vámhatóságok felé […]. Az eredményekből megállapíthatónak kell lennie, hogy a szóban forgó származási bizonyítvány a ténylegesen kivitt termékekre vonatkozik-e, és hogy e termékek a kedvezményezett országból vagy a Közösségből származónak tekinthetők-e.
               […]”

         A 980/2005/EK rendelet

               6

               A tarifális preferenciák általános rendszerének alkalmazásáról szóló, 2005. június 27-i 980/2005/EK tanácsi rendelet (HL L 169., 1. o.) 1. cikke előírja:
               „(1)   A tarifális preferenciák általános közösségi rendszerét […] e rendelet hatálybalépésétől kezdve 2008. december 31-ig, e rendeletnek megfelelően kell alkalmazni.
               (2)   Ez a rendelet a következőket írja elő:

                        a)

                        általános előírás,

                  […]”

               7

               E rendelet 2. cikke pontosítja, hogy „[a[z 1. cikk (2) bekezdésében említett előírás alapján kedvezményezett országokat az I. melléklet sorolja fel”. A Kínai Népköztársaság Makaói Különleges Közigazgatási Területe (a továbbiakban: Makaó) az I. mellékletben felsorolt e kedvezményezett országok és területek között szerepel.

               8

               Az említett rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerint „[a] II. mellékletben érzékeny termékekként felsorolt termékek esetében a Közös Vámtarifa értékvámjait 3,5 százalékponttal csökkenteni kell. […]”. A cipők, amelyek érzékeny termékeknek minősülnek, az ugyanezen rendelet II. mellékletében felsorolt termékek között találhatók, így az abban előírt preferenciális rendszer alá tratoznak.

               9

               A 980/2005 rendelet I. melléklete szerint a tarifális preferenciákat megszüntették a Kínai Népköztársaságból származó cipők tekintetében.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               10

               A Lagura 2007 során cipőket importált az Unióba. Ezen év februárja és szeptembere közötti időszakban a Lagura több vámáru-nyilatkozatot nyújtott be ezen áruk Unión belüli szabad forgalomba bocsátása érdekében. Ezen áruk származásának igazolása érdekében a vámáru-nyilatkozatokhoz FORM „A” származási bizonyítványt csatoltak, amely származási országként Makaót tüntette fel, előállítóként pedig az egyanebben a régióban székhellyel rendelkező S., illetve V. céget. E dokumentumok alapján a cipők importjára valamennyi esetben csak 3,5%-os preferenciális vámot vetett ki a Hauptzollamt.

               11

               A Hauptzollamt, az arra utaló adatok alapján, hogy bizonyos kínai származású áruk tekintetében a rendes behozatali vám fizetésének elkerülése érdekében alaptalanul tüntették fel Makaót származási országként, a makaói illetékes hatóságnál utólagos ellenőrzést eszközölt az 1602/2000 rendelettel módosított 2454/93 rendelet 94. cikkének megfelelően. Ezen ellenőrzések keretében az említett illetékes hatóság megerősítette, hogy a szóban forgó áruk vonatkozásásban ő adta ki a származási bizonyítványokat, az említett igazolások tartalmának helyességét azonban nem állt módjában ellenőrizni, mert az exportőrökként feltüntetett társaságok beszüntették a termelésüket, és így bezárták az üzemeiket. Mindazonáltal a makaói hatóság nem nyilvánította semmisnek a származási bizonyítványokat.

               12

               Mivel az utólagos ellenőrzés során nem került megerősítésre az áruk származása, a Hauptzollamt úgy tekintette, hogy azok ismeretlen származásúak. A Hauptzollamt a 2008. augusztus 21-i, 22-i, illetve 25-i három vámmegállapító határozatával erre tekintettel a Vámkódex 220. cikkének (1) bekezdése alapján a preferenciális vámtétel (3,5%) és a rendes vámtétel (7%) közötti különbözet utólagos megfizetését követelte.

               13

               A Lagura, miután sikertelenül vitatta a behozatali vám ezen utólagos beszedését, keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság előtt, amely keretében hivatkozik többek között a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjából következő bizalomvédelem elvére.

               14

               A kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést vizsgálja, hogy kit terhel annak bizonyítása, hogy a származási bizonyítványt az exportőr által helyesen vagy helytelenül előadott tények alapján állították-e ki. E bíróság e tekintetben előadja, hogy a Bíróság a C-293/04. sz. Beemsterboer Coldstore Services ügyben 2006. március 9-én hozott ítéletben [EBHT 2006., I-2263. o.] úgy ítélte meg, hogy a vámfizetésre kötelezettnek kell bizonyítania, hogy a harmadik országok hatóságai által kiállított bizonyítvány helyes adatokon alapul, a bizonyítási teher megosztásának általánosan elfogadott szabályai ellenére, amely szerint a teher azon vámhatóságokat sújtja, amelyek hivatkozni kívánnak a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja harmadik bekezdésének első fordulatára. A kérdést előterjesztő bíróság a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 43. pontjára hivatkozva – amelyből kitűnik, hogy az Unió semmilyen esetben nem viseli az importőr szállítóinak felróható magatartásából eredő hátrányos következményeket – azt vizsgálja, hogy a bizonyítási terhet csak az exportőr elítélendő magatartása esetében kell-e a vámfizetésre kötelezettnek viselnie.

               15

               Ilyen körülmények között a Finanzgericht Hamburg az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
               „Az alapeljárás körülményei között, amikor valamely harmadik ország hatóságának már nem áll módjában ellenőrizni, hogy az általa kiállított igazolás kiadására helyes adatok alapján került-e sor, meg kell-e tagadni a vámfizetésre kötelezettől a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának második és harmadik bekezdése szerinti bizalomvédelemre való hivatkozást akkor, ha a származási bizonyítvány tartalmának helyességét érintő tisztázhatatlansággal kapcsolatos körülmények az exportőr érdekkörébe tartoznak, vagy a bizonyítási tehernek a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja harmadik bekezdésének első fordulata keretében történő átszállása a vámhatóságról a vámfizetésre kötelezettre csak, illetve inkább azt feltételezi, hogy a tisztázhatatlanság az exportáló [állam] hatóság[á]nak érdekkörén kívül álló okokra, illetve kizárólag az exportőrnek tulajdonítható gondatlanságra legyen visszavezethető?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               16

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell-e értelmezni, hogy ha a harmadik állam illetékes hatóságainak nem áll módjában megvizsgálni az utólagos ellenőrzés során, hogy az általuk kiadott FORM „A” származási bizonyítvány az exportőr által helyesen előadott tényeken alapul-e, annak bizonyításának terhe, hogy e bizonyítványt az exportőr által helyesen előadott tények alapján állították ki, csak akkor sújtja a vámfizetésre kötelezettet, ha e lehetetlenséget a csak az exportőrnek betudható gondatlanság okozta, akkor is, ha az említett lehetetlenség oka nem gondatlanság miatt tudható be az exportőrnek, vagy nem tudható be az exportőr állam vámhatóságainak.

               17

               Előzetesen e tekintetben meg kell jegyezni, hogy az utólagos ellenőrzés célja a FORM „A” származási bizonyítványban az árura vonatkozóan megjelölt származás valódiságának ellenőrzése (lásd, analógia útján az EUR.1 szállítási bizonyítvánok vonatkozásásban a C-12/92. sz., Huygen és társai ügyben 1993. december 7-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-6381. o.] 16. pontját; a C-97/95. sz. Pascoal & Filhos ügyben 1997. július 17-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-4209. o.] 30. pontját; a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 32. pontját, valamint a C-409/10. sz. Afasia Knits Deutschland ügyben 2011. december 15-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-13331. o.] 43. pontját).

               18

               Ha az utólagos ellenőrzés alapján nem határozható meg a FORM „A” származási bizonyítványban feltüntetett áru eredete, azt kell megállapítani, hogy az ismeretlen eredetű, tehát alaptalanul történt a származási bizonyítvány kiállítása, illetve a preferenciális vámtarifa alkalmazása (lásd analógia útján a fent hivatkozott Huygen és társai ügyben hozott ítélet 17. és 18. pontját, a C-153/94. és C-204/94. sz., Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben 1996. május 14-én hozott ítélet [EBHT 1996., I-2465. o.] 16. pontját, a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 34. pontját, valamint a fent hivatkozott Afasia Knits Deutschland ügyben hozott ítélet 44. pontját).

               19

               Így amennyiben az exportáló állam hatóságai hibás FORM „A” származási bizonyítványokat állítottak ki, ezek kiállítását az említett 220. cikk (2) bekezdése b) pontjának második és harmadik albekezdése értelmében az említett hatóságok által elkövetett hibának kell tekinteni, hacsak nem bizonyosodik be, hogy e bizonyítványokat az exportőr által szolgáltatott hibás adatok alapján állították ki. Ha az említett bizonyítványokat az exportőr hamis nyilatkozatai alapján állították ki, következésképpen helye van a behozatali vámok utólagos beszedésének, kivéve ha – többek között – nyilvánvaló, hogy az ilyen bizonyítványokat kiállító hatóságok tudatában voltak, vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áruk nem felelnek meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek (lásd analógia útján a fent hivatkozott Afasia Knits Deutschland ügyben hozott ítélet 48. pontját).

               20

               A kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, az arra vonatkozó bizonyítási teher, hogy a bizonyítványokat az exportőr hamis nyilatkozatai alapján állították ki, a Hauptzollamtot terheli, vagy ezzel szemben a vámfizetésre kötelezett, a Lagura köteles azt bizonyítani, hogy az exportőrök helyes adatokat szolgáltattak a makaói illetékes hatóságoknak.

               21

               E tekintetben ki kell emelni, hogy a Bíróság már úgy ítélte meg a bizonyítási teher ilyen megosztása vonatkozásásban, hogy a vámfizetésre kötelezettnek kell bizonyítania, hogy a harmadik államok hatóságai által kiállított EUR.1 szállítási bizonyítvány az exportőr által szolgáltatott helyes adatokon alapul, ha kizárólag az exportőrnek tulajdonítható gondatlanság következtében – különösen, hogy elmulasztotta az alkalmazandó szabályozásból következő azon kötelezettsége teljesítését, hogy megőrizze a tanusító iratokat legalább három élvig – a vámhatóságok számára lehetetlen annak bizonyítása, hogy az EUR.1 bizonyítvány kiállítására az exportőr által megadott helyes vagy helytelen adatok alapján került-e sor (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 40. és 46. pontját).

               22

               Az ilyen követelmény, hogy a vámfizetésre kötelezett köteles bizonyítani, hogy az exportőr helyes adatokat szolgáltatott az illetékes hatóságoknak, eltér a bizonyítási teher megosztásának általánosan elfogadott szabályaitól, amely szerint azon vámhatóságok kötelesek állításaik alátámasztása érdekében bizonyítani, hogy a hibás igazolások kiállítása az exportőr által megadott pontatlan adatoknak tulajdonítható, amelyek a vám utólagos beszedése érdekében hivatkozni kívánnak a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjára (lásd a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 39. és 46. pontját).

               23

               Meg kell vizsgálni, hogy az alapügy körülményeihez hasonló körülmények között hogyan alkalmazandó a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának a Bíróság által a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítéletben nyújtott értelmezése.

               24

               A Lagura állítja, hogy ezen értelmezés nem alkalmazható a jelen ügyben, így az importáló állam vámhatóságai kötelesek bizonyítani azt, hogy pontosak voltak exportőröknek a helytelen származási bizonyítványok kiállításának alapját képező nyilatkozatai. Ezen álláspontot igazolja különösen az a tény, hogy a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet alapügyében szereplő helyzettel ellentétben, a jelen ügyben nem lehet megállapítani kizárólag az exportőrnek tulajdonítható bármiféle gondatlanságot, amely okán a vámhatóságok számára lehetetlen volt annak bizonyítása, hogy a bizonyítványt az említett exportőr által megadott helyes vagy helytelen adatok alapján állították-e ki. Így és különösen nem róható fel az exportőröknek a tanusító okiratok megőrzésére iráyuló kötelezettség nemteljesítése. Emellett a Lagura hangsúlyozza, hogy a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélettel ellentétben a makaói hatóság nem nyilvánította semmisnek vagy nem vonta vissza a származási bizonyítványokat.

               25

               Az olasz és a cseh kormány, valamint a Bizottság úgy véli, hogy a vámfizetésre kötelezett kötelessége annak bizonyítása, hogy a bizonyítványok az exportőr által helyesen előadott tényeken alapulnak.

               26

               E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a jelen ügyben szereplő körülmények eltérnek a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló körülményektől, mivel a preferenciális rendszer nem egy harmadik állam és az Unió közötti szabadkereskedelmi megállapodás értelmében, hanem az Unió által egyoldalúan a 980/2005 rendelet értelmében került bevezetésre.

               27

               E rendelet a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítéletben szóban forgó szabadkereskedelmi megállapodással ellentétben nem kötelezi az exportőrt a tanusító okiratok megőrzésére, mivel az Unió egyoldalúan nem írhat elő kötelezettségeket a harmadik álllamok gazdasági szereplői vonatkozásában.

               28

               Így azon érve vonatkozásában, amely szerint a bizonyítási teher a jelen esetben nem a vámfizetésre kötelezettet sújtja, mivel nem róható fel az exportőröknek a tanusító okiratok megőrzésére iráyuló kötelezettség nemteljesítése, meg kell állapítani, hogy mivel a jelen esetben a vonatkozó jogszabályokban nem szerepel ilyen kötelezettség, az természetesen nem is volt megszeghető.

               29

               Márpedig az exportőrt terhelő ilyen kötelezettség hiánya önmagában nem vezethet arra az eredményre, hogy a vámfizetésre kötelezett az utólagos ellenőrzés során az áruk származásának ellenőrzésére és meghatározására vonatkozó minden gondosság alól fel van mentve, vagy minden kockázattól megszabadul.

               30

               Így, amint azt a Bíróság több alkalommal megítélte, a gazdaság szereplőinek feladata, hogy szerződéses jogviszonyaik keretében megtegyék azokat a lépéseket, amelyek segítségével kivédhetik az utólagos beszedési eljárás kockázatát (a fent hivatkozott Pascoal & Filhos ügyben hozott ítélet 60. pontja, a C-299/98 P. sz. CPL Imperial 2 és Unifrigo kontra Bizottság ügyben 1999. december 9-én hozott végzés [EBHT 1999., I-8683. o.] 38. pontja), valamint a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 41. pontja.

               31

               Különösen, ha a vámfizetésre kötelezett a másik szerződő féltől a szerződés megkötésekor vagy azt követően megkapja valamennyi bizonyítékot, amely megerősíti, hogy az áruk a tarifális preferenciák általános közösségi rendszerébe tartozó államból származnak, ideértve az e származást megállapító iratokat is, kivédheti az utólagos beszedési eljárás kockázatát.

               32

               Sőt, ki kell emelni, hogy az a tény, hogy az importáló állam vámhatóságai kötelesek bizonyítani, hogy az exportőrök helytelen adatokat szolgáltattak, amit azonban lehetetlen megtenniük, mivel az utóbbiak megszüntették a tevékenységüket, a tarifális preferenciák általános közösségi rendszere céljai megsértésének kockázatát hozza létre. Még ha a termelés megszüntetése főszabály szerint gyakori gazdasági döntést jelent is, nem zárható ki, hogy mindazonáltal az exportőrnek a tarifális preferenciák általános közösségi rendszere rendelkezéseinek kijátszására irányuló helytelen magatartását takarja, amelyet ezen exportőr a preferenciális rendszerbe nem tartozó államból származó áruk valódi származásának eltitkolására használ fel.

               33

               Márpedig nem vitatott, hogy az Unió nem viseli az importőr szállítóinak felróható magatartásából eredő hátrányos következményeket (a fent hivatkozott Pascoal & Filhos ügyben hozott ítélet 59. pontja és a fent hivatkozott Beemsterboer Coldstore Services ügyben hozott ítélet 43. pontja).

               34

               Az arra alapított érvet illetően, hogy az alapügyben szóban forgó származási bizonyítványokat a makaói hatóság nem nyilvánította semmisnek, meg kell állapítani, hogy nem vitatottan igaz, hogy az Unió és a harmadik államok közötti egyezmények – mint például a társulási vagy szabadkereskedelmi megállapodások – keretében a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a hatósági együttműködési rendszer csak úgy működhet, ha az importáló állam vámhatósága elismeri az exportáló állam hatóságainak jogszerűen végzett értékelését (lásd a 218/8312. sz., Les Rapides Savoyards és társai ügyben 1984. július 12-én hozott ítélet [EBHT 1984., 3105. o.] 27. pontját; a C-23/04-C-25/04. sz., Sfakianakis egyesített ügyekben 2006. február 9-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-1265. o.] 23. pontját; a C-442/08. sz. Bizottság kontra Németország ügyben 2010. július 1-jén hozott ítélet [EBHT 2010., I-6457. o.] 72. pontját, és a fent hivatkozott Afasia Knits Deutschland ügyben hozott ítélet 29. pontját).

               35

               Mindazonáltal ez nem befolyásolja azt, hogy a tagállamok vámhatóságai számára annak szükségessége, hogy elismerjék az exportáló állam hatóságainak értékelését, nem nyilvánul meg ugyanúgy, ha a preferenciális rendszert nem az Uniót valamely harmadik államhoz kötő, kölcsönös kötelezettségekre alapító nemzetközi megállapodás, hanem az Unió önálló intézkedése vezeti be (lásd a fent hivatkozott Faroe Seafood és társai ügyben hozott ítélet 24. pontját).

               36

               Így meg kell állapítani, hogy az Unió által egyoldalúan bevezetett, a tarifális preferenciák általános közösségi rendszere keretében a FORM „A” származási bizonyítványok érvényességének az exportáló állam hatóságai általi értékelése nem kötelezi az Uniót és a tagállamokat, ha az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, az importáló állam vámhatóságainak továbbra is kételyei vannak az áruk valódi származásást illetően azon tény ellenére, hogy az említett származási bizonyítványokat nem semmisítették meg.

               37

               Az ezzel ellentétes megoldás, amely az alapügyben szereplőhöz hasonló, ugyanezen állam bírósága előtt indított eljárás keretében megfosztaná az importáló állam vámhatóságait attól a lehetőségtől, hogy kérjék annak bizonyítását, hogy a származási bizonyítványt az exportőr által helyesen vagy helytelenül előadott adatok alapján állították-e ki, sértené az utólagos ellenőrzésnek a jelen ítélet 17. pontjából kitűnő, a FORM „A” származási bizonyítványban az árura vonatkozóan megjelölt származás valódiságának utólagos ellenőrzésére irányuló célját.

               38

               A fentiekből következik, hogy az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, az arra vonatkozó bizonyítási teher, hogy a származási bizonyítványt az exportőr által helyesen előadott adatok alapján állították ki, a vámfizetésre kötelezettet sújtja.

               39

               Nem vitatott, hogy ilyen bizonyítási teher ráhárítása nehézséget okozhat a vámfizetésre kötelezett számára, különösen ha jóhiszeműen importált árukat a preferenciális tarifákat alkalmazó államból, amely áruk származását az exportőr állítólagosan hamis nyilatkozatai okán megkérdőjelezik az utólagos ellenőrzés során.

               40

               Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy egy körültekintő és a szabályozás állapota tekintetében tájékozott gazdasági szereplőnek a preferenciális vámtételre jogosító árukkal való kereskedelem előnyei megszerzésének értékelése során figyelembe kell vennie azon piac kockázatait, amelyen értékesíteni kíván, és azokat a kereskedés szokásos hátrányainak részeként el kell fogadnia (lásd a 827/79. sz. Acampora-ügyben 1980. december 11-én hozott ítélet [EBHT 1980., 3731. o.] 8. pontját, a fent hivatkozott Pascoal & Filhos ügyben hozott ítélet 59. pontját, valamint a fent hivatkozott CPL Imperial 2 és Unifrigo kontra Bizottság ügyben hozott végzés 37. pontját).

               41

               A fenti megfontolások összességére tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt kell válaszolni, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy ha a harmadik állam illetékes hatóságainak nem áll módjában megvizsgálni az utólagos ellenőrzés során, hogy az általuk kiadott FORM „A” származási bizonyítvány az exportőr által helyesen előadott tényeken alapul-e, mivel az utóbbi megszüntette a termelését, annak bizonyításának terhe, hogy e bizonyítványt az exportőr által helyesen előadott tények alapján állították ki, a vámfizetésre kötelezettet sújtja.

         A költségekről

               42

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                     A 2000. november 16-i 2700/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy ha a harmadik állam illetékes hatóságainak nem áll módjában megvizsgálni az utólagos ellenőrzés során, hogy az általuk kiadott FORM „A” származási bizonyítvány az exportőr által helyesen előadott tényeken alapul-e, mivel az utóbbi megszüntette a termelését, annak bizonyításának terhe, hogy e bizonyítványt az exportőr által helyesen előadott tények alapján állították ki, a vámfizetésre kötelezettet sújtja.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) október 3.-i ítélete: 2001. # Zapf Creation AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - New Born Baby szókapcsolat - Feltétlen kizáró okok - A 40/90/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja. # T-140/00. sz. ügy