title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2004. június 30-i ítélete. # Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - A Mehr für Ihr Geld szóvédjegy - Feltétlen kizáró okok - Megkülönböztető képesség - A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-281/02. sz. ügy

text:
      T‑281/02. sz. ügy
      Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – A Mehr für Ihr Geld szóvédjegy – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztető képesség – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja ”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2004. június 30.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Védjegyoltalomban részesíthető megjelölések – Egyébként
            reklámjelmondatként használt megjelölések – Feltétel – Megkülönböztető képesség
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések – A „Mehr für Ihr Geld” szómegjelölés
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      1.     Az egyébként reklámjelmondatként, minőségjelzésként használt vagy a védjeggyel érintett áruk vagy szolgáltatások vásárlására
         ösztönző megjelölésből vagy jelzésből álló védjegynek a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet alapján való lajstromozása
         nem kizárt az ilyen jellegű használat miatt. Mindazonáltal az a megjelölés, amely a klasszikus értelemben vett védjegyfunkciókon
         túl további funkciókat is betölt, csak akkor rendelkezik megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja értelmében, ha egyúttal gyártóra vagy forgalmazóra utaló megjelölésként is felfogható, és ezáltal az érintett vásárlóközönség
         az összetévesztés lehetőségét kizárva meg tudja különböztetni a védjegyjogosult áruját vagy szolgáltatását más gyártó vagy
         forgalmazó árujától vagy szolgáltatásától.

      (vö. 25. pont)
      2.     A közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a „Mehr für Ihr Geld”
         szóvédjegy, amelynek lajstromozását a Nizzai Megállapodás szerinti 3., 29., 30. és 35. osztályokba tartozó háztartási cikkek
         és a fogyasztók egészét célzó, mindennapos fogyasztású élelmiszerek tekintetében kérték, nem alkalmas a megkülönböztetésre.
         A bejelentett védjegyet ugyanis a célközönség, mely németajkú, rögtön úgy érzékelné, mint egy egyszerű reklámkifejezést vagy
         jelmondatot, amely azt jelöli, hogy az adott termékek a versenytársak termékeihez viszonyítva mennyiségi és/vagy minőségi
         értelemben vett előnyt nyújtanak a vásárlóknak. Ebben a vonatkozásban a „mehr” („több”) elemnek reklámtermészetű, dicsérő
         jellege van, amelynek az a rendeltetése, hogy kiemelje a termékek vagy szolgáltatások pozitív tulajdonságait, amelyek bemutatására
         ezt a fogalmat használják.

      (vö. 27., 29., 34. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2004. június 30. (*)

      „Közösségi védjegy – A Mehr für Ihr Geld szóvédjegy – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztető képesség – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      A T‑281/02. sz. ügyben,
      a Norma Lebensmittelfilialbetrieb GmbH & Co. KG (Nürnberg [Németország], képviselik: S. Rojahn és S. Freytag ügyvédek)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: D. Schennen, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      az OHIM harmadik fellebbezési tanácsának 2002. július 3-i (R 239/2002‑3. sz. ügy), a Mehr für Ihr Geld szóvédjegy közösségi
         védjegyként történő lajstromozása vonatkozásában hozott határozata ellen benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA
      (negyedik tanács),
      tagjai: H. Legal elnök, V. Tiili és M. Vilaras bírák,
      hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. szeptember 18-án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. december 16-án benyújtott válaszbeadványra,
      a 2004. március 3-i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Előzmények
      1       A felperes 2000. május 19-én a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i módosított 40/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994. L 11,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott be a Belső
         Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM).

      2       A lajstromoztatni kívánt védjegy a Mehr für Ihr Geld szómegjelölés volt.
      3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 3., 29., 30. és 35. osztályba tartozó árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban
         tették, az egyes osztályokra vonatkozó alábbi leírással:

      –       3. osztály: „Fehérítőkészítmények és egyéb, mosásra szolgáló anyagok; tisztító-, fényesítő-, súroló-, és csiszolószerek; szappanok;
         illatszerek, illóolajok, kozmetikai cikkek, piperecikkek (a 3. osztályba tartozók), hajmosó szerek, hajápoló szerek; dezodorok
         személyes használatra; fogkrémek”;

      –       29. osztály: „Hús, hentesáru, hal- (beleértve a feldolgozott rákokat, kagylóféléket és puhatestűeket), baromfi- és vadhús;
         húsok, hentesáruk, baromfihúsok, vadhúsok és halak; húskivonatok; tartósított, szárított, főzött, gyorsfagyasztott vagy feldolgozott
         gyümölcsök, zöldségek, növények és burgonya, ideértve a mogyoró, dió, mandula, kesudió, rágcsálnivalóként is; burgonyaalapú
         termékek, azaz hasábburgonya, burgonyakrokett, burgonyalepény, krumpligombóc, sültkrumpli; húskocsonya, hentesáru-, hal-,
         gyümölcs- és zöldségzselé; lekvárok és dzsemek; tojások; tej, különösen a tejsavó, savanyodott tej, aludttej, tejkonzerv és
         sűrített tej; vaj, átszűrt vaj, sajtok, különösen túró, sajtkonzerv, kefír, tejföl, joghurt (gyümölcs hozzáadásával is), fogyasztási
         célú tejpor; tej-, joghurt-, túró-, zselé-, keményítő- és/vagy tejfölalapú desszertek; alkoholmentes tejtartalmú italok; étkezési
         olajok és zsírok, beleértve a margarin és a szalonna; kenhető zsírtartalmú krémek és zsírkeverékek; főzőolajok, főzőzsírok,
         sütőolajok és -zsírok; hús-, hentesáru-, hal-, gyümölcs- és zöldségkonzervek; gyorsfagyasztott saláták és élelmiszerek, vegyes,
         félkész (töltött ételek is) és készételek, beleértve a hús-, hentesáru-, hal-, baromfi-, vadhústartalmú, feldolgozott gyümölcsöt
         és zöldséget, hüvelyeseket tartalmazó, sajt-, tojás-, burgonya-, tészta-, rizs-, kukoricatartalmú tartósított ételek, burgonyás
         ételek és/vagy termékek (burgonyalisztből), fűszerek és mártások hozzáadásával (beleértve a salátaönteteket) és/vagy kenyérrel
         vagy zsemlével (például hamburgerek és szendvicsek); pástétomok, vagyis húspástétomok, főleg hússal, hallal, gyümölccsel és
         zöldséggel töltött pástétomok, és üres pástétomformák; ecetes vegyes konzerv; húsleveskivonat, húsleveskocka és más húslevesalapú
         készítmények, különösen a levesporok, zöldségleveskocka; kész levesek, sűrített levesek és levesfűszerek folyékony, egész,
         sűrített és szárított formában, húsleves alapú készítmények tésztából, zöldségkivonatok adalékként ételekhez és húsokhoz”;

      –       30. osztály: „ Kávé, tea, kakaó, cukor, (beleértve a vaníliás cukor, a vanillincukor és szőlőcukor étkezési használatra),
         rizs, tápióka, szágó, kávépótló szerek, kávé- és teakivonatok; kakaópor; kávé-, tea-, kakaó-, és alkoholmentes csokoládékeverékek,
         beleértve az instant formájút is; pudingok, pudingpor és pudingalapú desszertek; lisztek és gabonakészítmények (kivéve az
         állatoknak való táplálékokat); pattogatott kukorica, kukoricaszirom étkezési használatra; emberi fogyasztásra előkészített
         gabonakészítmények, különösen a zabpehely és más gabonapelyhek, főleg reggelire, szárított gyümölccsel keverve is, (idetartoznak
         a diófélék), cukorral és/vagy mézzel; burgonyaliszt, búzadara; tésztafélék, tésztaalapú készételek és tartóstészták; kenyér,
         kétszersültek, cukrászsütemények és más péksütemények; gabona-, kakaó-, keksz-, csokoládé-, cukor-, méz-, szárítottgyümölcs-,
         dió-, burgonyás- (beleértve a burgonyalisztet), amerikaimogyoró-, mandula-, kesudió- és/vagy süteményalapú édes és/vagy fűszeres
         étvágygerjesztők; aprósütemény- és piskótakészítmények, (a belsejében cukros és fűszeres is), különösen kenyérchips, aprósütemények
         és kekszek; pizzák, a tartósított is; csokoládé; cukorkaáru, különösen csokoládék és pralinék, gyümölccsel, kávéval, alkoholmentes
         itallal, borral és/vagy szesszel töltöttek is, valamint tejjel vagy tejtermékekkel, különösen joghurttal; fagylaltok és fagylaltpor;
         cukorkaáruk, különösen cukorkák és rágógumi, nem gyógyászati használatra; marcipán; méz, invertcukor alapú krém, gyümölcsszirup,
         melaszszirup; kenhető kakaómassza, cukor-, kakaó-, nugát-, tej- és/vagy zsíralapú kenhető masszák; élesztő-, sütőpor-, süteményesszenciák
         (kivéve az illóolajokat); só, mustár, bors, ecet, mártások (beleértve a salátaönteteket), mártásporok és szószkivonatok (beleértve
         a salátaönteteket), salátaöntetek; majonéz; ketchup, fűszerek és fűszerkeverékek; jégfrissítő italokhoz, ételekhez”;

      –       35. osztály: „ Reklámozás, segítségnyújtás értékesítéshez, eladási és vételi tanácsadás, piackutatás és -elemzés; vállalkozási,
         üzletszervezési, személyzeti és kereskedelmi üzletvezetési tanácsadás; reklámozás; reklámanyag; reklámcélú tanácsadás kereskedések
         és üzletek belső berendezése terén, kirakatrendezés; információ- és know-how közvetítés az eladás és kereskedelmi ügyletek
         terén, különösen az élelmiszer-kereskedelemben; könyvelés, kereskedelmi ügyletek közvetítése és megkötése, árueladási és -vételi
         szerződések közvetítése; áruminták terjesztése.”

      4       2002. január 18-i határozatával az elbíráló elutasította a védjegybejelentést azzal az indokkal, hogy a bejelentett védjegy
         leíró jellegű, és nem alkalmas a megkülönböztetésre a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja értelmében.

      5       2002. március 15-én a 40/94 rendelet 59. cikke alapján a felperes fellebbezést nyújtott be az OHIM-nál az elbíráló határozatával
         szemben.

      6       2002. július 3-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a harmadik fellebbezési tanács megsemmisítette az elbíráló
         határozatát, amennyiben az a 35. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozóan a védjegybejelentést elutasította. A fellebbezési
         tanács a fellebbezést ezt meghaladó részében elutasította.

      7       Ami a 3., 29. és 30. osztályba tartozó termékeket illeti, a fellebbezési tanács lényegében úgy tekintette, hogy a bejelentett
         védjegy egyrészt kizárólag leíró adatokból állt, másrészt nem volt alkalmas a megkülönböztetésre.

       A felek kérelmei
      8       A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot, amennyiben az megerősíti a 3, 29. és 30. osztályok vonatkozásában a lajstromozás
         iránti kérelem elutasítását;

      –       az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
      9       Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       Indokolás
      10     A felperes két jogalapra hivatkozik, egyrészt a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának, másrészt a 40/94 rendelet
         7.cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére. A második jogalap vizsgálatával kell kezdeni.

       A felek érvei
      11     A felperes azzal érvel, hogy a bejelentett Mehr für Ihr Geld védjegy rendelkezik a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja alapján megkívánt minimális megkülönböztető képességgel.

      12     A fogyasztó a Mehr für Ihr Geld védjegyet egységként, és azon meghatározott vállalkozás megjelöléseként fogja fel, amelytől
         azok a termékek és szolgáltatások származnak, amelyekre a védjegy vonatkozik. Ennek oka pontosan az, hogy a védjegy közvetlen
         kijelentés formáját ölti, amely a „ha nálunk veszi meg, többet kap a pénzéért!” jelentést hordozza magában, és amiben az átlagfogyasztó
         nem annyira a termék minőségének megjelölését, mint inkább azon előnyöket látja, amelyekre akkor tehet szert, ha ennek a jelmondatnak
         a használójánál bonyolítja le vásárlásait.

      13     Ezenkívül a felperes szerint, mivel a bejelentett Mehr für Ihr Geld védjegy rövid és frappáns, a fogyasztó kíváncsi az abban
         szereplő „többet” kifejezés jelentésére, oly módon, hogy a jelmondat megmarad az emlékezetében, ahol a gyártóra vagy forgalmazóra
         utaló funkciót fejt ki. A jelmondat eredeti módon fordítja hasznára a „mehr” („több”) szó – amely határozatlan, és amelynek
         ennélfogva homályos marad a jelentése –  és az „Ihr Geld” („az Ön pénze”) – ami a fogyasztó számára érthetőbb, és személyesebb
         jelentéssel bír – szószerkezet közötti ellentmondást.

      14     Az a tény, hogy az adott jelmondat szokásos, érthető, és a kereskedelemben már általánosan használt elemekből áll, nem releváns
         a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének értékelését illetően, mivel a védjegyjog nem a védjegyek kiragadott elemeit
         védi, és mivel a védjegyet mindig egészében kell vizsgálni. A felperes szerint az a tény, hogy a „mehr für Ihr Geld” jelmondat
         bizonyos szavait esetenként leíró módon alkalmazzák a bejelentett termékek és szolgáltatások reklámozásában, nem igazolja
         a védjegybejelentésnek a megkülönböztető képesség hiányára alapozott elutasítását. Ugyanis ezeknek a szavaknak a konkrét összetételében,
         amelyek közvetlenül a reklám címzettjéhez, a fogyasztóhoz szólnak, a cégjelzéshez hasonlóan a védjegyet a termékek gyártójának
         vagy forgalmazójának megjelöléseként fogják fel, és nem csak mint az ezen termékek meghatározott minőségére vonatkozó megjelölést.

      15     A felperes hozzáteszi, hogy tekintettel a bejelentett védjegy rövid, találó és kétértelmű jellegére, a fogyasztó abban – anélkül,
         hogy arra szükség lenne a kizáró ok elhárításához – meglepő és így azonosító hatást kiváltó fogalmi egészet fedez fel. A „mehr”
         („több”) elem értelmezése, amely felkelti a kíváncsiságot az „Ihr Geld” („az Ön pénze”) megjelöléssel összefüggésben, meglepő
         és különös hatással van a fogyasztóra a pozitív reklámkijelentést közvetítő jelmondat keretében oly módon, hogy a bejelentett
         védjegyet a maga egészében megkülönböztető képességgel rendelkező védjegynek kell tekinteni az ítélkezési gyakorlat értelmében
         (az Elsőfokú Bíróság T‑138/00. sz., Erpo Möbelwerk kontra OHIM (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT) ügyben 2001. december 11-én
         hozott ítélete [EBHT  2001., II‑3739.o.]).

      16     A felperes szerint a bejelentett védjegy rövid és találó jellege, megfogalmazása, amely utóbbi közvetlen és személyes megszólítás,
         valamint homályos értelme az oka annak, hogy az saját védjegyként fogható fel, illetve hogy az lehetővé teszi, hogy a fogyasztó
         észlelje a felperes üzleteiben vásárolt termék többletértékét. A felperes vitatja az elbíráló állítását, amely szerint a bejelentett
         védjegy semmilyen fantáziaelemet nem tartalmaz. E megítélésből nem lehet a megkülönböztető képesség hiányára következtetni.

      17     A felperes egyébként észrevételezi, hogy az elbíráló által hivatkozott, az adott megjelölés vagy a megjelölés elemeinek használatára
         vonatkozó minden példa a bejelentett védjegy elemeinek vagy módosításainak leíró használatát mutatja. A felperes versenytársainak
         azonban még a lajstromozás után is módjukban áll a védjegy leíró használata.

      18     A fentieken kívül a felperes hivatkozik a Bundesgerichtshof a Partner with the best ügyben hozott egyik határozatára (Markenrecht
         2000, 50. és 51. o.), amely szerint a reklámjelmondat vagy a reklámhoz hasonló mondat különböző szavainak ismételt jelenlétéből
         – például az Internet oldalakon – nem alakítható ki ellenkező megítélés, hiszen elvből a bejelentett védjegyet a maga egészében
         kell megítélni, és következésképpen az olyan dokumentumok keresése, amelyekben a különböző szavak leíró megjelölésekben jelennek
         meg, nem enged a védjegy használatának gyakoriságára következtetni. Ugyanez igaz a közösségi védjegyre.

      19     Következésképpen, a bejelentett Mehr für Ihr Geld védjegy a 3., 29. és 30. osztályra vonatkozóan nem tekinthető olyan megjelölésnek,
         amely nem alkalmas a megkülönböztetésre.

      20     Az OHIM fenntartja, hogy a fellebbezési tanácsnak alapos oka volt úgy tekinteni, hogy a bejelentett védjegy a vonatkozó vásárlóközönségre
         figyelemmel, nem bír megkülönböztető képességgel az azzal jelölt termékek tekintetében.

      21     Az OHIM emlékeztet arra, hogy a bejegyzési kérelem alapjául szolgáló védjegynek nemcsak megkülönböztető képességgel kell rendelkeznie,
         hanem alkalmasnak kell lennie a gyártóra vagy forgalmazóra való utalás funkciójának gyakorlására is. Az OHIM azt állítja,
         hogy mindig úgy tekintett a reklámjelmondat-jellegre, hogy az nem akadályozza meg a védjegyet mint olyat abban, hogy védelemben
         részesüljön, mint ahogy nem igazolja szigorúbb értékelési szempontok alkalmazását sem a feltétlen kizáró okok vizsgálatánál
         (lásd, ebben az értelemben a Bíróság C‑517/99. sz., Merz & Krell ügyben 2001. október 4-én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑6959. o.]
         40. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑130/01. sz., Sykes Enterprises kontra OHIM (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS) ügyben 2002.
         december 5-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑5179. o.] 19. pontját). Ez a megközelítés azonban nem jelenti azt, hogy a
         bejelentett védjegy által az érintett fogyasztóra gyakorolt hatást figyelmen kívül kell hagyni. Épp ellenkezőleg, az OHIM
         szerint azt figyelembe kell venni annyiban, amennyiben annak megállapításáról van szó, hogy a lajstromozni kívánt védjegyet
         – feltéve, hogy azt ténylegesen használják – az érintett vásárlóközönség úgy fogja-e majd fel, mint a gyártóra vagy a forgalmazóra
         utaló megjelölést, vagy sem.

      22     Az OHIM vitatja a felperes azon állítását, miszerint a bejelentett Mehr für Ihr Geld védjegy („többet a pénzéért”) eredetjelző
         szerepet játszhat. Az OHIM szerint ez a védjegy egyszerű, mindennapos és közvetlenül elérhető. Az üzenet által hordozott tartalom
         pontosan egybeesne azzal az információval, amit a fogyasztó levonhat belőle, tudniillik, hogy a vevő „többet” kap a pénzéért
         cserébe. A bejelentett védjegy tehát arra szorítkozik, hogy egy különösen előnyös ajánlatra hívja fel a figyelmet.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      23     A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha „nem alkalmas
         a megkülönböztetésre”. Továbbá a 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése megállapítja, hogy „az (1) bekezdést akkor is alkalmazni
         kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn”.

      24     A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja által említett, megkülönböztetésre nem alkalmas megjelöléseket alkalmatlannak
         kell tekinteni a védjegy alapvető rendeltetésének betöltésére, azaz a termék vagy szolgáltatás eredetének oly módon való azonosítására,
         amely lehetővé teszi a védjeggyel jelölt terméket vagy szolgáltatást megvásárló fogyasztó számára, hogy egy későbbi vásárlás
         során ugyanazt a terméket vagy szolgáltatást válassza, ha annak vonatkozásában pozitív tapasztalata volt, illetve másikat
         válasszon, ha tapasztalata negatív volt (az Elsőfokú Bíróság T‑79/00. sz., Rewe-Zentral kontra OHIM (LITE) ügyben 2002. február
         27-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑705. o.] 26. pontja). Ilyen többek között azon megjelölések esete, amelyeket rendszerint
         a szóban forgó termékek vagy szolgáltatások forgalmazására használnak (az Elsőfokú Bíróság T‑122/01. sz., Best Buy Concepts
         kontra OHIM (BEST BUY) ügyben 2003. július 3-án hozott ítéletének [EBHT 2003., 0000. o.] 20. pontja).

      25     Nem kétséges, hogy az egyébként reklámjelmondatként, minőségjelzésként használt vagy a védjeggyel érintett áruk vagy szolgáltatások
         vásárlására ösztönző megjelölésből vagy jelzésből álló védjegy lajstromozása nem kizárt az ilyen jellegű használat miatt (lásd
         ennek megfelelően a fent hivatkozott Merz & Krell ügy 40. pontját). Mindazonáltal az a megjelölés, amely a klasszikus értelemben
         vett védjegyfunkciókon túl további funkciókat is betölt, csak akkor rendelkezik megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében, ha egyúttal gyártóra vagy forgalmazóra utaló megjelölésként is felfogható,
         és ezáltal az érintett vásárlóközönség az összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni a védjegyjogosult áruját
         vagy szolgáltatását más gyártó vagy forgalmazó árujától vagy szolgáltatásától (a fent hivatkozott BEST BUY ítélet 21. pontja).

      26     A védjegy megkülönböztető képességét kizárólag egyrészt az igényelt árujegyzékben szereplő áruk és szolgáltatások, másrészt
         az érintett vásárlóközönség általi érzékelés vonatkozásában lehet mérlegelni (a fent hivatkozott BEST BUY ítélet 22. pontja).

      27     Jelen esetben, először is meg kell állapítani, hogy a bejelentett védjeggyel jelölt termékek háztartási cikkek és a fogyasztók
         egészét célzó, mindennapos fogyasztású élelmiszerek. Következésképpen, a célközönségről feltehető, hogy a szokásosan tájékozott,
         ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztókból áll. Egyébként, a 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését alkalmazva
         a célközönség, amelyhez viszonyítva a feltétlen kizáró okokat értékelni kell, németajkú, lévén, hogy az adott szómegjelölés
         német nyelvű elemekből áll (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑219/00. sz., Ellos kontra OHIM (ELLOS) ügyben 2002.
         február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002.,  II‑753. o.] 30. és 31. pontját és a T‑295/01. sz., Nordmilch kontra OHIM (OLDENBURGER)
         ügyben 2003. október 15-én hozott ítéletének [EBHT 2003., 0000. o.] 35. pontját).

      28     Ezt követően a bejelentett védjegy megkülönböztető képességét illetően a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 36. pontjában
         megállapította, hogy az igényelt jelmondat nem rendelkezik a megkövetelt minimális megkülönböztető képességgel, mivel az érintett
         kereskedelmi környezet a kínált termékek speciális minőségének egyszerű jelzéseként fogja fel, és nem mint azt a vállalkozást
         jelölő védjegyet, amelytől a termékek származnak. Ez abból a tényből következik, hogy további megkülönböztető elemekkel nem
         rendelkező, mindennapos és szokásos jelmondatként e megjelölés nem alkalmas a megkülönböztetésre.

      29     Meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács helyesen vizsgálta a bejelentett védjegyet. A bejelentett védjegyet ugyanis
         a célközönség rögtön úgy érzékeli, mint egy egyszerű reklámkifejezést vagy jelmondatot, amely azt jelöli, hogy az adott termékek
         a konkurens termékekhez viszonyítva mennyiségi és/vagy minőségi értelemben vett előnyt nyújtanak a vásárlóknak (lásd ebben
         az értelemben fent hivatkozott BEST BUY ítélet 29. pontját). Ebben a vonatkozásban a „mehr” („több”) elemnek reklámtermészetű,
         dicsérő jellege van, amelynek az a rendeltetése, hogy kiemelje a termékek vagy szolgáltatások pozitív tulajdonságait, hogy
         bemutassa, mire használják e fogalmat (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑79/01. sz. és T‑86/01. sz., Bosch kontra
         OHIM (Kit Pro és Kit Super Pro) egyesített ügyekben 2002. november 20-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4881. o.] 26. pontját).

      30     A felperes egyébként maga jelölte meg, hogy a bejelentett védjegy a fogyasztóban azt az általános képzetet kelti, hogy ha
         az azzal jelölt termékeket vásárolja meg, „többet kap a pénzéért”.

      31     Ebben a vonatkozásban nem releváns a felperes azon érvelése, amely szerint a fogyasztót nem tájékoztatták a védjeggyel megjelölt,
         eladásra kínált termékek tartalmát vagy természetét illetően, mivel nem tudja, hogy mit foglal magában a „többet” kifejezés.
         A megkülönböztető képesség hiányának megállapításához ugyanis elegendő azt megállapítani, hogy az adott szóvédjegy jelentésbeli
         tartalma a fogyasztó számára a terméknek a kereskedelmi értékére vonatkozó jellemzőjét mutatja, amely közelebbi megjelölés
         nélkül promocionális vagy reklám jellegű információból származik, amelyet az érintett közönség először inkább önmagában, mint
         a termékek gyártójára vagy forgalmazójára utaló megjelölésként fog észlelni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott REAL
         PEOPLE, REAL SOLUTIONS ítélet 29. és 30. pontját). Ráadásul, pusztán az érintett termékek jellegére vonatkozó információhiány
         a Mehr für Ihr Geld szóvédjegyben nem lenne elegendő ahhoz, hogy megkülönböztető képességet tulajdonítson a megjelölésnek
         (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott BEST BUY ítélet 30. pontját).

      32     A fentieken kívül a bejelentett Mehr für Ihr Geld védjegy nem tartalmaz olyan elemeket, amelyek – a nyilvánvaló promocionális
         jelentésén túl – lehetővé tennék a vonatkozó vásárlóközönség számára, hogy azt mint a megjelölt termékeket megkülönböztető
         védjegyet könnyen és gyorsan az emlékezetükbe véssék. Még abban az esetben is, ha a bejelentett védjegyet kizárólag magában,
         más megjelölés vagy védjegy nélkül használnák, az érintett vásárlóközönség előzetes értesítés nélkül azt nem lenne képes másként
         észlelni, mint annak promocionális értelmében (a fent hivatkozott REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS ítélet 28. pontja).

      33     Ami a felperes által a fent hivatkozott DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT ítéletből átvett érvet illeti – amely szerint a bejelentetthez
         hasonló védjegyet úgy kell tekinteni, hogy az megkülönböztető képességgel rendelkezik – elég rámutatni, hogy az ezen ítéletet
         követő ítélkezési gyakorlat szerint a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában említett védjegyek közé kell sorolni
         nemcsak azon védjegyeket, amelyeket az érintett termékek vagy szolgáltatások bemutatására a kereskedelemben általánosan használnak,
         hanem azokat is, amelyek arra csupán alkalmasak (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Kit Pro és Kit Super Pro ítélet
         19. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Lényegében megállapítva, hogy a bejelentett védjegy „a nagyon egyszerű
         módon kombinált rövid és frappáns szavaival” azt jelzi a fogyasztóknak, hogy a megjelölt termékek mennyiségi és/vagy minőségi
         jellegű előnyt nyújtanak, a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 31. pontjában megfelelő mértékben bizonyította, hogy
         ez a védjegy alkalmas arra, hogy általánosan használják a kereskedelemben az érintett termékek bemutatására.

      34     Ilyen körülmények között, meg kell állapítani, hogy a bejelentett védjegyet jelentésénél fogva az érintett vásárlóközönség
         elsősorban promocionális jelmondatként, mintsem védjegyként fogja érzékelni, ennélfogva az nem alkalmas a megkülönböztetésre.

      35     Ami a felperes által hivatkozott, „Partner with the best” jelmondat németországi lajstromozását illeti, emlékeztetni kell
         arra, hogy a jól megalapozott ítélkezési gyakorlat szerint egyrészt a védjegyek közösségi rendszere autonóm, másrészt a fellebbezési
         tanácsok határozatainak jogszerűsége kizárólag a 40/94 rendelet alapján kerül értékelésre, és nem az OHIM korábbi határozathozatali
         gyakorlata alapján (az Elsőfokú Bíróság T‑122/99. sz., Procter & Gamble kontra OHIM (szappanforma) ügyben 2000. február 16-án
         hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑265. o.] 60. és 61. pontja; a T‑32/00. sz., Messe München kontra OHIM (electronica) ügyben 2000. december 5-én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑3829. o.] 46.
         és 47. pontja; a T‑106/00. sz., Streamserve kontra OHIM (STREAMSERVE) ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑723. o.] 66. pontja
         és a fent hivatkozott REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS ítélet 31. pontja). Az OHIM-ot ezért nem kötik sem a nemzeti lajstromozások,
         sem saját korábbi határozatai.

      36     Következésképpen a felperes második jogalapját el kell utasítani.
      37     Ahogyan az a 40/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdéséből következik, ahhoz, hogy a megjelölés közösségi védjegyként ne kerüljön
         lajstromozásra, elegendő, hogy a felsorolt feltétlen kizáró okok egyike kerüljön alkalmazásra (a Bíróság C‑104/00. P. sz., DKV kontra OHIM ügyben 2002. szeptember 19-én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7561. o.] 29. pontja; az Elsőfokú
         Bíróság T‑331/99. sz., Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld kontra OHIM (Giroform) ügyben 2001. január 31-én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑433. o.]
         30. pontja és a T‑348/02. sz. Quick kontra OHIM (Quick) ügyben 2003. november 27-én hozott ítéletének [EBHT 2003.,  0000. o] 37. pontja. Ilyen körülmények
         között a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja megsértéséből eredő jogalapot nem kell vizsgálni.

      38     Következésképpen a keresetet el kell utasítani.
       A költségekről
      39     Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek
         viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell
         a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján,
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (negyedik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi a költségek viselésére.

               Legal

               Tiili

               Vilaras

         Kihirdetve Luxemburgban, a 2004. június 30-i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     H. Legal

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (ötödik tanács) december 14.-i ítélete: 2000. # Fazenda Pública kontra Câmara Municipal do Porto. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Supremo Tribunal Administrativo - Portugália. # Hatodik HÉA irányelv. # C-446/98. sz. ügy


A Bíróság 1963. december 16-i ítélete. # Società Industriale Acciaierie San Michele és társai kontra ESZAK Főhatóság. # 2-63-10-63. sz. egyesített ügyek


A Bíróság ítélete (kilencedik tanács), 2017. október 5.#Wolf Oil Corp. kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Fellebbezés – Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – Az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozás – CHEMPIOIL szóvédjegy – CHAMPION korábbi ábrás védjegy – A felszólalás elutasítása.#C-437/16. P. sz. ügy.


title: A Bíróság május 22.-i ítélete: 1990. # Európai Parlament kontra az Európai Közösségek Tanácsa. # Az Európai Parlament megsemmisítés iránti kereshetőségi joga. # C-70/88. sz. ügy

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1990. május 22. (*)„Az Európai Parlament megsemmisítés iránti kereshetőségi joga”A C‑70/88. sz. ügyben,az Európai Parlament
 (képviselik: Francesco Pasetti Bombardella és Jorge Campinos
jogtanácsosok, segítőik: Christian Pennera és Johann Schoo, a jogi
szolgálat tagjai, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: az
Európai Parlament Főtitkársága, Kirchberg)felperesnekaz Európai Közösségek Tanácsa
 (képviselik: Raffaello Fornasier, a jogi szolgálat vezetője és Bernhard
 Schloh jogtanácsos, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Jörg
Käser-nél, az Európai Beruházási Bank jogi ügyeinek igazgatójánál, 100,
boulevard Konrad-Adenauer, Luxembourg)alperes ellen,támogatják:Nagy Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága
 (képviseli: J. Gensmantel, Treasury Solicitor’s Department,
meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: az Egyesült Királyság
Nagykövetsége, 14, boulevard Roosevelt, Luxembourg)ésaz Európai Közösségek Bizottsága
 (képviselik: Michel Van Ackere-Pietri jogtanácsos és Jürgen Grünwald, a
 jogi szolgálat tagja, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím:
Georgios Kremlis-nél, a jogi szolgálat tagjánál, Centre Wagner,
Kirchberg, Luxembourg)beavatkozók,az
 eljárás jelenlegi állásakor az élelmiszerek és állati takarmányok
radioaktív szennyezettségének nukleáris balesetet követően, illetve
minden más sürgős nukleáris helyzetben maximálisan megengedhető szintje
meghatározásáról szóló, 1987. december 22‑i 3954/87
(Euroatom) tanácsi rendelet (HL L 371. szám, 11. o.)
 megsemmisítése iránt az EGK‑Szerződés 173. cikke és az
EAK‑Szerződés 146. cikke alapján benyújtott keresete
elfogadhatóságának tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 O. Due elnök, Sir Gordon Slynn, C. N. Kakouris,
F. A. Schockweiler és M. Zuleeg tanácselnökök,
G. F. Mancini, R. Joliet, J. C. Moitinho de
Almeida és G. C. Rodríguez Iglesias bírák,főtanácsnok: W. Van Gerven,hivatalvezető: D. Louterman főtanácsos,tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,a
 felek szóbeli előadásainak az 1989. október 5‑i tárgyaláson
történt meghallgatását követően, amelynek során a következők jártak el:
az Európai Parlament képviseletében Francesco Pasetti Bombardella,
Christian Pennera és Johann Schoo, meghatalmazotti minőségben,
segítőjük: Michel Waelbroeck, a brüsszeli ügyvédi kamara tagja, a Tanács
 képviseletében Raffaello Fornasier és Bernhard Schloh, meghatalmazotti
minőségben a Bizottság képviseletében Jean-Louis Dewost, a jogi
szolgálat vezetője, meghatalmazotti minőségben, segítője: Denise Sorasio
 jogtanácsos,a főtanácsnok indítványának az 1989. november 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,meghozta a következőÍtéletet1        A
 Bíróság Hivatalához 1988. március 4‑én benyújtott
keresetlevelével az Európai Parlament az EAK‑Szerződés 146. és az
EGK‑Szerződés 173. cikke alapján kérelmezte a nukleáris balesetet
vagy bármely egyéb radiológiai veszélyhelyzetet követően az élelmiszerek
 és a takarmányok radioaktív szennyezettsége legmagasabb megengedhető
határértékének megállapításáról szóló, 1987. december 22-i
3954/87/Euroatom tanácsi rendelet (HL L 371., 11. o.) megsemmisítését.2        A
 rendelet, amely az EAK-Szerződés 31. cikkén alapul, meghatározza a
követendő eljárást a kereskedelmi forgalomba hozható élelmiszerek és
takarmányok radioaktív szennyezettsége legmagasabb megengedhető
határértékének meghatározása érdekében követendő eljárást nukleáris
balesetet, vagy bármilyen egyéb radiológiai veszélyhelyzetet követően,
amikor az élelmiszerek és a takarmányok számottevő radioaktív
szennyeződése valószínűsíthető, vagy a szennyeződés már megtörtént. Nem
hozhatók kereskedelmi forgalomba azok az élelmiszerek és takarmányok,
amelyek szennyezettsége meghaladja a megtámadott rendelet
rendelkezéseivel összhangban elfogadott jogi aktusban meghatározott
legmagasabb megengedhető határértéket.3        A
 megtámadott rendelet elfogadása során az Európai Parlament, amellyel az
 EAK-Szerződés 31. cikkével összhangban a Tanács konzultációt
folytatott, kifejezésre juttatta egyet nem értését a Bizottság által
választott jogalappal kapcsolatban, és felkérte ez utóbbit, hogy az
EGK-Szerződés 100a. cikk alapján terjesszen elő új javaslatot. Mivel a
Bizottság e kérelem tárgyában nem intézkedett, a Tanács az EAK-Szerződés
 31. cikke alapján elfogadta a 3954/87 rendeletet. A Parlament ekkor
benyújtotta e rendelet megsemmisítése iránt a jelen keresetet.4        A
 Tanács a Bíróság eljárási szabályzata 91. cikkének 1. §-a alapján
elfogadhatatlansági kifogást terjesztett elő, és a Bíróságnál
kérelmezte, hogy e kifogás tekintetében a jogvita érdemi vizsgálata
nélkül határozzon.5        A
 fenti kifogás alátámasztása érdekében a Tanács az írásbeli szakaszban –
 még a 302/87. sz., Európai Parlament kontra Tanács, „Komitológia”
ügyben 1988. szeptember 27-én hozott ítélet (EBHT 1988., 5615. o.)
meghozatala előtt – a 302/87. sz. ügyben előterjesztett
elfogadhatatlansági kifogása alátámasztására felhozottakhoz hasonló
érveket sorakoztatott fel. Az 1989. október 5-i tárgyaláson a Tanács
kifejtette, hogy a Parlament megsemmisítés iránti kereshetőségi jogának
kérdését a Bíróság 1988. szeptember 27-i ítéletével világosan
eldöntötte, ennélfogva a jelen kereset elfogadhatatlan.6        Az
 Európai Parlament a kifogás elutasítását kérelmezte. Kifejtette, hogy
ez az ügy a 302/87. sz. ügyhöz képest új elemet tartalmaz. A Bíróság
ugyanis azzal az indokkal utasította el az Európai Parlament
megsemmisítés iránti kereshetőségi jogának elismerését, hogy az
EGK-Szerződés 155. cikke alapján a Bizottság feladata, hogy a Parlament
előjogainak tiszteletben tartását biztosítsa, és ennek érdekében
benyújtsa a szükségesnek ítélt megsemmisítés iránti kereseteket.
Ugyanakkor a jelen ügy rávilágít, hogy a Bizottság nem tud eleget tenni e
 feladatának, hiszen javaslatának jogalapjaként nem azt jelölte meg,
amelyet a Parlament megfelelőnek tartott. Következésképpen ez utóbbi nem
 számíthat arra, hogy előjogai védelmében a Bizottság megsemmisítés
iránti keresettel él.7        Az
 Európai Parlament hozzátette, hogy a megtámadott rendelet Tanács általi
 elfogadása nem tekinthető a cselekvés hallgatólagos megtagadásának,
amely lehetőséget teremtene a Parlament számára a mulasztás
megállapítása iránti kereset megindítására. Másfelől előjogainak
magánszemélyek keresetei által történő védelme teljes mértékben
esetleges volna, tehát nem lenne hatékony.8        Ennélfogva
 olyan joghézag áll fenn, amelyet a Bíróságnak kellene kitöltenie
azáltal, hogy elismeri az Európai Parlament előjogai védelméhez
szükséges mértékben korlátozott megsemmisítés iránti kereshetőségi
jogát.9        Az
 1988. július 13-i végzéssel az Európai Közösségek Bizottságának
engedélyezték a beavatkozást az alperes kérelmeinek támogatása céljából.
 Amellett, hogy a kereset érdemi részében való elutasítását kérte, a
Bizottság a tárgyalás során a Bíróságnál azt kérelmezte, hogy utasítsa
el a Tanács által előterjesztett elfogadhatósági kifogást. Másfelől az
1989. január 18-i végzéssel az Egyesült Királyságnak engedélyezték a
beavatkozást az alperes támogatása céljából. Az Egyesült Királyság a
kereset elfogadhatósága tekintetében nem terjesztett elő kérelmet.10      Az
 ügy tényállásának, az eljárás lefolyásának, valamint a felek
jogalapjainak és érveinek részletesebb bemutatását a tárgyalásra
készített jelentés tartalmazza. Az ügy iratainak e részei a továbbiakban
 csak a Bíróság érveléséhez szükséges mértékben kerülnek ismertetésre.11      Elöljáróban
 meg kell állapítani, hogy mivel a megtámadott jogi aktus az
EAK-Szerződés egyik rendelkezésén alapul, a megsemmisítés iránti kereset
 elfogadhatóságát e Szerződés alapján kell megvizsgálni.12      Mint
 ahogy az a fent hivatkozott, 1988. szeptember 27-i ítéletből
következik, az EGK-Szerződés 173. cikkének, illetve az EAK-Szerződés
azonos tartalmú 146. cikkének rendelkezései alapján a Parlament nem
rendelkezik megsemmisítés iránti keresetindítási joggal.13      Ugyanis
 egyrészt a 173. cikk, illetve a 146. cikk első bekezdése nem említi a
Parlamentet azon intézmények között, amelyek – a tagállamok mellett –
másik intézmény valamely jogi aktusának megsemmisítését
kezdeményezhetik.14      Másrészt,
 mivel a Parlament nem jogi személy, nem fordulhat a Bírósághoz
ugyanezen cikkek második bekezdései alapján, amelyek rendszere egyébként
 sem volna megfelelő az általa benyújtott megsemmisítés iránti keresetek
 tekintetében.15      Azon
 indokok ismertetését követően, amelyek miatt a Parlament az
EGK-Szerződés 173. cikke alapján nem jogosult a Bírósághoz fordulni,
ugyanezen 1988. szeptember 27-i ítéletben a Bíróság emlékeztetett arra,
hogy különböző jogi eszközök állnak rendelkezésre a Parlament előjogai
tiszteletben tartásának biztosítása céljából. Amint ez az ítélet
megállapítja, a Parlamentnek nem csupán mulasztás megállapítása iránti
kereset indításához van joga, hanem a Szerződések emellett különböző
eszközöket kínálnak a Tanács vagy a Bizottság által a Parlament
előjogainak sérelmével hozott jogi aktusok Bíróság elé vitelére.16      A
 jelen ügyben felmerült körülmények és viták azonban rávilágítottak
arra, hogy a mind az EAK-Szerződésben, mind az EGK-Szerződésben
meghatározott különböző jogi eszközök – bármilyen hasznosak és
változatosak is – hatástalannak vagy bizonytalannak bizonyulhatnak.17      Először
 is a mulasztás megállapítása iránti kereset nem alkalmas egy már
elfogadott jogi aktus jogalapjának vitatására.18      Továbbá
 ilyen jogi aktus érvényességének vizsgálatára vonatkozó előzetes
döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése, vagy a tagállamok vagy
magánszemélyek által a Bírósághoz fordulás e jogi aktus megsemmisítése
iránt mindössze olyan lehetőségek, amelyek megvalósulásával a Parlament
nem számolhat biztosan.19      Végezetül,
 ugyan a Bizottság feladata, hogy biztosítsa a Parlament előjogainak
tiszteletben tartását, ez a megbízatás nem terjedhet odáig, hogy a
Bizottságot a Parlament álláspontjának elfogadására, illetve olyan
megsemmisítés iránti kereset benyújtására kötelezze, amelyet a Bizottság
 nem ítél kellően megalapozottnak.20      A
 fentiekből az következik, hogy az említett különböző jogi eszközök
megléte nem garantálja minden esetben teljes bizonyossággal a Tanácsnak
vagy a Bizottságnak a Parlament előjogait sértő jogi aktusai
felülvizsgálatát.21      Márpedig
 ezek az előjogok a Szerződések által létrehozott intézményi egyensúly
egyik elemét képezik. E Szerződések ugyanis a Közösség különböző
intézményei közötti hatáskörmegosztás olyan rendszerét hozták létre,
amely a Közösség intézményi szerkezetén belül és a Közösségre bízott
feladatok megvalósítása terén minden egyes intézményre saját feladatkört
 ruház.22      Az
 intézményi egyensúly tiszteletben tartásából az következik, hogy
valamennyi intézmény úgy gyakorolja hatásköreit, hogy közben a többi
intézmény hatáskörét tiszteletben tartja. Megköveteli továbbá, hogy e
szabály be nem tartását, amennyiben az előfordul, szankcionálni
lehessen.23      A
 Bíróság, amely a Szerződések értelmében azt a feladatot kapta, hogy
biztosítsa a jog tiszteletben tartását a Szerződések értelmezése és
alkalmazása során, így köteles biztosítani az intézményi egyensúly
fenntartását, és következésképpen a Parlament előjogai tiszteletben
tartásának bírósági felülvizsgálatát, ha ez utóbbi a Bírósághoz fordul
az általa követett célkitűzésnek megfelelő jogi eszközzel élve.24      E
 feladata teljesítése során a Bíróság természetesen nem sorolhatja a
Parlamentet azon intézmények közé, amelyek az EGK-Szerződés 173. cikke,
illetve az EAK-Szerződés 146. cikke értelmében anélkül nyújthatnak be
keresetet, hogy az eljáráshoz fűződő érdeküket igazolniuk kellene.25      Mindazonáltal
 a Bíróság feladata, hogy biztosítsa a Szerződések intézményi
egyensúlyra vonatkozó rendelkezéseinek teljes körű alkalmazását, és úgy
kell eljárnia, hogy a a Parlamentet – többi intézményhez hasonlóan –
előjogai tekintetében ne érhesse sérelem anélkül, hogy rendelkezésére
állna olyan jogorvoslati lehetőség a Szerződésekben meghatározottak
között , amelyet bizonyosan és hatékonyan lehet gyakorolni.26      A
 Parlament megsemmisítés iránti keresetindítási jogát meghatározó
rendelkezés hiánya a Szerződésekben jelenthet ugyan eljárási hézagot,
ugyanakkor nem élvezhet elsőbbséget az Európai Közösségek
alapszerződései által meghatározott intézményi egyensúly fenntartásához
és tiszteletben tartásához fűződő alapvető érdekkel szemben.27      Következésképpen
 a Parlament által a Tanács vagy a Bizottság valamely jogi aktusa ellen a
 Bírósághoz benyújtott megsemmisítés iránti kereset azzal a feltétellel
elfogadható, hogy ez a kereset kizárólag a Parlament előjogainak
védelmére irányul, és kizárólag ezen előjogok sérelmére alapított
jogalapokon nyugszik. Ezzel a megkötéssel, a Parlament megsemmisítés
iránti keresetére ugyanazon szabályok vonatkoznak, mint amelyeket a
Szerződések a többi intézmény megsemmisítés iránti keresete
vonatkozásában előírnak.28      A
 Parlamentnek biztosított előjogok között szerepel a Szerződések által
meghatározott esetekben a normatív jogi aktusok elfogadásának
folyamatában való részvétele, különösen az EGK-Szerződés által
meghatározott együttműködési eljárásban való részvétel.29      Jelen
 ügyben a Parlament azt állítja, hogy a megtámadott rendelet az
EAK-Szerződés 31. cikkén alapul, amely csupán a Parlamenttel történő
konzultációt írja elő, holott az EGK-Szerződés 100a. cikkén kellene
alapulnia, amely megköveteli az együttműködési eljárás lefolytatását a
Parlamenttel.30      A
 Parlament ebből azt a következtetést vonja le, hogy a Tanács választása
 a megtámadott rendelet jogalapja tekintetében a Parlament előjogainak
sérelméhez vezetett azáltal, hogy megfosztotta a jogi aktus
elfogadásában történő intenzívebb és aktívabb részvétel lehetőségétől,
amelyet az együttműködési eljárás a konzultációs eljáráshoz képest
kínál.31      Mivel
 a Parlament előjogainak a megtámadott jogi aktus jogalapjának
megválasztásából adódó sérelmére hivatkozott, a fentiekből az
következik, hogy a jelen kereset elfogadható. A Tanács által
előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást ennélfogva el kell
utasítani, és az eljárást le kell folytatni az ügy érdemére vonatkozóan. A költségekről32      A Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa következőképpen határozott:1)      A Tanács által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást elutasítja.2)      Az ügy érdemére vonatkozóan elrendeli az eljárás folytatását.3)      A költségekről jelenleg nem határoz.DueSlynn      KakourisSchockweilerZuleegManciniJolietMoitinho de Almeida       Rodríguez IglesiasKihirdetve Luxembourgban, az 1988. szeptember 21‑i nyilvános ülésen.J. G. Giraud       A. J. Mackenzie Stuarthivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság 1986. március 18-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # # 85/85. sz. ügy


A Bíróság 1978. február 14-i ítélete. # IFG - Interkontinentale Fleischhandelsgesellschaft mbH & Co. KG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Vis maior. # 68/77. sz. ügy


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2009. június 4-i ítélete.#Pannon GSM Zrt. kontra Erzsébet Sustikné Győrfi.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Budaörsi Városi Bíróság - Magyarország.#93/13/EGK irányelv - A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek - Tisztességtelen feltétel joghatásai - A nemzeti bíróságnak az illetékességi kikötés tisztességtelen voltának hivatalból történő vizsgálatához való joga és erre irányuló kötelezettsége - Értékelési szempontok.#C-243/08. sz. ügy.

text:
      C‑243/08. sz. ügy
      Pannon GSM Zrt.
      kontra
      Sustikné Győrfi Erzsébet
      (a Budaörsi Városi Bíróság [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – Tisztességtelen feltétel joghatásai – A nemzeti bíróságnak az illetékességi kikötés tisztességtelen voltának hivatalból történő vizsgálatához való joga és erre
         irányuló kötelezettsége – Értékelési szempontok”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – 93/13 irányelv
      (93/13 tanácsi irányelv, 6. cikk)
      2.        Jogszabályok közelítése – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – 93/13 irányelv
      (93/13 tanácsi irányelv)
      3.        Jogszabályok közelítése – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – 93/13 irányelv
      (93/13 tanácsi irányelv, 3. cikk)
      1.        A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK irányelv
         6. cikkének (1) bekezdése akként értelmezendő, hogy a tisztességtelen szerződési feltétel nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra
         nézve, és e tekintetben nem szükséges, hogy a fogyasztó az ilyen feltételt előzetesen eredményesen megtámadja.

      Az említett irányelv 6. cikkében megfogalmazott célkitűzés – a fogyasztók védelmének megerősítése – ugyanis nem érhető el,
         ha a fogyasztóknak maguknak kell valamely szerződési feltétel tisztességtelen voltára hivatkozni. A fogyasztók hatékony védelme
         továbbá csak akkor biztosítható, ha a nemzeti bíróságnak lehetősége van az ilyen feltétel hivatalból történő értékelésére.

      (vö. 23., 28. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, amennyiben rendelkezésére
         állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek. Ha álláspontja szerint az ilyen feltétel tisztességtelen, annak
         alkalmazását mellőzi, kivéve, ha ezt a fogyasztó ellenzi. Ez a kötelezettség a nemzeti bíróságot saját illetékességének vizsgálata
         során is terheli.

      Az ügyben eljáró bíróság ugyanis köteles biztosítani a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről
         szóló 93/13 irányelv rendelkezései által célzott védelem hatékony érvényesülését. Következésképpen a közösségi jog által az
         érintett területen ily módon a nemzeti bíróságokra ruházott feladat nem korlátozódik annak puszta lehetőségére, hogy valamely
         szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét megítéljék, hanem magában foglalja e kérdés hivatalból, akár saját
         illetékességük vizsgálata során történő megítélésének kötelezettségét is, amennyiben a nemzeti bíróságok rendelkezésére állnak
         az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek. E kötelezettség teljesítése során azonban a nemzeti bíróságnak az irányelv
         alapján nem kell mellőznie a kérdéses feltétel alkalmazását, amennyiben a fogyasztó e bíróság általi kioktatást követően nem
         kíván hivatkozni a tisztességtelen jellegre és a kötelező erő hiányára.

      (vö. 32., 33., 35. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        A nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló, illetékességet alapító szerződési
         feltétel megfelel‑e azoknak a szempontoknak, amelyek alapján azt a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében tisztességtelennek
         kell tekinteni. Ennek során a nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy tisztességtelennek tekinthető a
         fogyasztó által az eladóval vagy szolgáltatóval kötött szerződésben alkalmazott olyan feltétel, amely egyedileg nem került
         megtárgyalásra, és amely az eladó vagy szolgáltató székhelye szerinti bíróság kizárólagos illetékességét köti ki.

      (vö. 44. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2009. június 4.(*)

      „93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – Tisztességtelen feltétel joghatásai – A nemzeti bíróságnak az illetékességi kikötés tisztességtelen voltának hivatalból történő vizsgálatához való joga és erre
         irányuló kötelezettsége – Értékelési szempontok”

      A C‑243/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Budaörsi Városi Bíróság (Magyarország)
         a Bírósághoz 2008. június 2‑án érkezett, 2008. május 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Pannon GSM Zrt.
      és
      Sustikné Győrfi Erzsébet
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta (előadó), Juhász E. és J. Malenovský bírák
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. április 2‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Pannon GSM Zrt. képviseletében Vitári J., Petia Cs. és Bíró B. ügyvédek,
      –        a magyar kormány képviseletében Fazekas J., Somssich R., Borvölgyi K. és Fehér M., meghatalmazotti minőségben,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében J. López‑Medel Bascones, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében B. Cabouat és R. Loosli Surrans, meghatalmazotti minőségben,
      –        az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer és A. Hable, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében S. Ossowski, meghatalmazotti minőségben, segítője: T. de la Mare barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében W. Wils és Simon B., meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló,
         1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet 2. kötet 288. o., a
         továbbiakban: irányelv) értelmezésére irányul.

      2        A kérelmet a Pannon GSM Zrt. nevű vállalkozás (a továbbiakban: Pannon) és Sustikné Győrfi E. között telefon‑előfizetői szerződéssel
         kapcsolatban indult peres eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        1. cikkének (1) bekezdése értelmében az irányelvnek az a célja, hogy közelítse a tagállamoknak az eladó vagy szolgáltató és
         a fogyasztó között kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási
         rendelkezéseit.

      4        Az irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltétel abban az esetben tekintendő tisztességtelen feltételnek, ha a jóhiszeműség
         követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a
         fogyasztó kárára.

      (2) Egy szerződési feltétel minden olyan esetben egyedileg meg nem tárgyalt feltételnek tekintendő, ha azt már előzetesen
         megfogalmazták, és ezért a fogyasztó nem tudta annak tartalmát befolyásolni, különösen az előzetesen kidolgozott szabványszerződések
         esetében.

      […]
      (3) A melléklet tartalmazza azoknak a feltételeknek a jelzésszerű és nem teljes felsorolását, amelyek tisztességtelennek tekinthetők.”
      5        E melléklet 1. q) pontja azokra a feltételekre vonatkozik, amelyek tárgya vagy hatása az, hogy:

      „kizárják vagy gátolják a fogyasztó jogainak érvényesítését peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában, vagy más jogorvoslati
         lehetőség igénybe vételében […]”

      6        Az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „A 7. cikk sérelme nélkül, egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét azon áruk vagy szolgáltatások természetének a
         figyelembevételével kell megítélni, amelyekre vonatkozóan a szerződést kötötték, és hivatkozással a szerződés megkötésének
         időpontjában az akkor fennálló [helyesen: a szerződés megkötésének időpontjában fennálló] összes körülményre, amely a szerződés
         megkötését kísérte, valamint a szerződés minden egyéb feltételére vagy egy olyan másik szerződés feltételeire, amelytől e
         szerződés függ.”

      7        Az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „A tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen
         feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a
         szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti
         a feleket.”

      8        Az irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A tagállamok a fogyasztók és a szakmai versenytársak érdekében gondoskodnak arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök
         álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen
         feltételek alkalmazását.

      (2) Az (1) bekezdésben említett eszközök olyan rendelkezéseket tartalmaznak, amelyek lehetővé teszik, hogy a nemzeti fogyasztóvédelmi
         jogszabályok szerint jogos érdekkel rendelkező személyek vagy szervezetek eljárást kezdeményezzenek a vonatkozó nemzeti jogszabály
         értelmében bíróság vagy illetékes közigazgatási hatóság előtt annak megítélésére, hogy a fogyasztókkal kötendő szerződésekben
         általános használatra kidolgozott szerződési feltételek tisztességtelenek‑e, valamint megfelelő és hatékony eszközökkel élnek
         azért, hogy megszüntessék az ilyen feltételek alkalmazását.”

       A nemzeti szabályozás
      9        Az alapeljárás tényállásának időpontjában a polgári törvénykönyvnek az 1997. évi CXLIX. törvénnyel módosított szövege (Magyar Közlöny, 1997/115. szám, a továbbiakban: polgári törvénykönyv), és a fogyasztóval kötött szerződésben tisztességtelennek minősülő
         feltételekről szóló 18/1999. kormányrendelet (Magyar Közlöny, 1999/8. szám) volt hatályban.

      10      A polgári törvénykönyv 209. §‑ának (1) bekezdése alapján, ha az általános szerződési feltétel tisztességtelen, a kikötést
         a sérelmet szenvedő fél megtámadhatja. Az említett törvénykönyv 209/B §‑ának (4) bekezdése szerint külön jogszabály meghatározhatja
         azokat a feltételeket, amelyek a fogyasztói szerződésben tisztességtelennek minősülnek. A polgári törvénykönyv 235. §‑ának
         (1) bekezdése értelmében a megtámadható szerződés a megtámadás következtében megkötésének időpontjától kezdődő hatállyal érvénytelenné
         válik. A polgári törvénykönyv 236. §‑ának (1) bekezdése szerint a megtámadást egy éven belül írásban kell a másik féllel közölni.

      11      A 18/1999. sz. kormányrendeletnek az alapjogvita időpontjában hatályos változata két csoportba sorolja a szerződési feltételeket.
         Az első csoportba azok a szerződési feltételek tartoznak, amelyeket tilos a fogyasztói szerződésekben alkalmazni, és amelyek
         ennek következtében semmisek. A második csoport azokat a feltételeket tartalmazza, amelyeket az ellenkező bizonyításáig tisztességtelennek
         kell tekinteni; az ellenkező bizonyítására az ilyen szerződési feltételt felhasználó fél jogosult.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      12      2004. december 12‑én Sustikné Győrfi E. mobiltelefon‑szolgáltatás nyújtására vonatkozó előfizetői szerződést kötött a Pannonnal.
         A szerződés a Pannon által előre elkészített nyomtatványon jött létre, amelyen az szerepel, hogy az alperes a szerződés aláírásával
         egyidejűleg a Pannon általános szerződési feltételeit tartalmazó és a szerződés elválaszthatatlan részét képező üzletszabályzatot
         megismerte, és annak tartalmát elfogadta.

      13      Ezen üzletszabályzat értelmében a felek az előfizetői szerződésből eredő, illetve az azzal összefüggő jogvitáikra a Pannon
         székhelye szerinti bíróság illetékességét kötötték ki. A peres felek az üzletszabályzat ezen illetékességi kikötését nem tárgyalták
         meg külön.

      14      Mivel Sustikné Győrfi E. nem teljesítette a szerződésből eredő kötelezettségeit, a Pannon az említett feltétel alapján fizetési
         meghagyás kibocsátása iránti kérelmet nyújtott be a Budaörsi Városi Bírósághoz, amely a társaság székhelye szerinti bíróság.

      15      Az ügyben eljáró bíróság kibocsátotta a Pannon által kért fizetési meghagyást. Sustikné Győrfi E. ezt követően az előírt határidőn
         belül ellentmondást nyújtott be e fizetési meghagyás ellen, így az eljárás perré alakult.

      16      Az említett bíróság észlelte, hogy a rokkantnyugdíjas Sustikné Győrfi E. lakóhelye nem az ő illetékességi területén található.
         Megállapította, hogy ez utóbbi állandó lakóhelye Dombegyházán van, Békés megyében, azaz Budaörstől 275 km‑re, és közvetlen
         vonat‑ vagy buszösszeköttetés hiányában a közlekedési lehetőségek Budaörs és Dombegyháza között nagyon korlátozottak.

      17      A Budaörsi Városi Bíróság megállapította, hogy az irányadó eljárási szabályok szerint a területileg illetékes bíróság a Sustikné
         Győrfi E. lakóhelye szerinti bíróság, tehát a Battonyai Városi Bíróság.

      18      A kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, hogy a polgári perrendtartás szerint a bíróság az illetékesség kérdését az érintett
         területen hivatalból köteles vizsgálni. Mivel azonban az illetékesség nem kizárólagos, az alperesnek az első tárgyaláson előadott
         érdemi ellenkérelme után ez a kérdés már nem vethető fel. Az illetékesség megállapítására előadott tényállítások valóságát
         az eljáró bíróság csak akkor vizsgálhatja, ha azok a köztudomással, illetve a bíróság hivatalos tudomásával ellenkeznek, vagy
         egyébként valószínűtlenek, továbbá ha azokat az ellenfél vitássá teszi.

      19      Ilyen körülmények között a Budaörsi Városi Bíróság, mivel kétségei voltak a vitás szerződés általános feltételei között szereplő
         illetékességi kikötés esetleges tisztességtelen jellegével kapcsolatban, felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A [93/13] irányelv 6. cikkének (1) bekezdése – amely szerint a tagállamok előírják, hogy a fogyasztókkal kötött szerződésekben
         a szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek
         kötelezettséget a fogyasztóra nézve – értelmezhető‑e úgy, hogy a szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltétel nem
         ipso iure, hanem csak a fogyasztó erre irányuló kérelme, a tisztességtelen feltétel eredményes megtámadása esetén nem jelent kötelezettséget
         a fogyasztóra nézve?

      2)      A [93/13] irányelvben a fogyasztóknak biztosított védelem szükségessé teszi‑e a nemzeti bíró számára, hogy hivatalból, erre
         irányuló kérelem, a szerződési feltétel tisztességtelen voltára alapított megtámadása hiányában is – függetlenül az eljárás
         jellegé[től,] peres vagy nemperes voltá[tól] – megítélje egy elé tárt szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegét,
         és így saját illetékességének vizsgálata során is a szolgáltató által alkalmazott kikötés[eke]t hivatalból vizsgálja?

      3)      Amennyiben a második kérdésre a válasz igen, úgy a nemzeti bírónak e vizsgálat során milyen szempontokat kell figyelembe vennie,
         mérlegelnie?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      20      Az előterjesztő bíróság e kérdésével arra keres választ, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése, mely szerint a fogyasztókkal
         kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget
         a fogyasztóra nézve, úgy értelmezendő‑e, hogy egy ilyen feltétel csak abban az esetben nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra
         nézve, ha ez utóbbi azt eredményesen megtámadta.

      21      A feltett kérdés megválaszolása érdekében előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése által
         a tagállamokra rótt kötelezettség célja, hogy az állampolgárok mint fogyasztók részére jogokat állapítson meg, és meghatározza
         az irányelv által elérni kívánt eredményt (lásd a C‑144/99. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2001. május 10‑én hozott
         ítélet [EBHT 2001., I‑3541. o.] 18. pontját és a C‑478/99. sz., Bizottság kontra Svédország ügyben 2002. május 7‑én hozott
         ítélet [EBHT 2002., I‑4147. o.] 16. és 18. pontját).

      22      Így az említett irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon az elven alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz
         képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig információs szintje tekintetében, amely helyzet az
         eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni
         tudná ezek tartalmát (a C‑240/98–C‑244/98. sz., Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben 2000. június
         27‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4941. o.] 25. pontja).

      23      A Bíróság az említett ítélet 26. pontjában azt is kimondta, hogy az irányelv 6. cikkében megfogalmazott célkitűzés nem érhető
         el, ha a fogyasztóknak maguknak kell valamely szerződési feltétel tisztességtelen voltára hivatkozni, és hogy a fogyasztók
         hatékony védelme csak akkor biztosítható, ha a nemzeti bíróságnak lehetősége van az ilyen feltétel hivatalból történő értékelésére.

      24      E tekintetben ki kell emelni, hogy ha e lehetőséget biztosítani kell a nemzeti bíróság számára, kizárt az irányelv 6. cikke
         (1) bekezdésének olyan értelmezése, mely szerint valamely tisztességtelen szerződési feltétel kizárólag a fogyasztó erre irányuló
         kifejezett kérelme esetén nem jelent kötelezettséget reá nézve. Egy ilyen értelmezés ugyanis a nemzeti bíróságot megfosztaná
         attól a lehetőségtől, hogy a hozzá benyújtott kérelem elfogadhatóságának vizsgálata keretében, és a fogyasztó erre irányuló
         kifejezett kérelme nélkül, hivatalból értékelje valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét.

      25      A tisztességtelen feltétel joghatásai tekintetében a Bíróság a C‑168/05. sz. Mostaza Claro‑ügyben 2006. október 26‑án hozott
         ítéletének (EBHT 2006., I‑10421. o.) 36. pontjában kifejtette, hogy a fogyasztók védelmének jelentősége az irányelv 6. cikkének
         (1) bekezdésében annak előírására késztette a közösségi jogalkotót, hogy a valamely fogyasztó által eladóval vagy szolgáltatóval
         kötött szerződésben szereplő tisztességtelen feltételek „nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve”. A Bíróság kiemelte,
         hogy olyan kógens rendelkezésről van szó, amely az egyik szerződő fél hátrányosabb helyzetére tekintettel arra irányul, hogy
         a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt a szerződő felek
         egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse.

      26      A Bíróság az említett ítélet 37. pontjában hozzátette, hogy az irányelv a fogyasztó védelmének megerősítésére irányulva az
         EK 3. cikk (1) bekezdése t) pontjának értelmében olyan intézkedésnek minősül, amely elengedhetetlen a Közösségre bízott feladatok
         megvalósításához és különösen az életszínvonal, illetve az életminőség javításának biztosításához annak egész területén.

      27      Következésképpen az irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében megfogalmazott „a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint”
         kifejezés nem értelmezhető úgy, hogy az megengedi a tagállamoknak, hogy valamely tisztességtelen feltétel nem kötelező jellegét
         az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben bemutatotthoz hasonló feltételhez kössék.

      28      Ezért az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése akként értelmezendő, hogy a tisztességtelen
         szerződési feltétel nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és e tekintetben nem szükséges, hogy a fogyasztó az ilyen
         feltételt előzetesen eredményesen megtámadja.

       A második kérdésről
      29      Az előterjesztő bíróság e kérdésével az irányelv rendelkezései alapján a nemzeti bíróságot terhelő kötelezettségekkel kapcsolatosan
         vár választ annak megállapítása céljából, hogy a nemzeti bíróság köteles‑e illetékességének vizsgálata során és a kereset
         jellegétől függetlenül, szükség esetén hivatalból, valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét megítélni.

      30      E kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a C‑473/00. sz. Cofidis‑ügyben 2002. november 21‑én hozott
         ítéletének (EBHT 2002., I‑10875. o.) 34. pontjában kifejtette, hogy az irányelv által a fogyasztóknak nyújtott védelem kiterjed
         azokra az esetekre is, amikor az eladóval vagy szolgáltatóval tisztességtelen feltételt tartalmazó szerződést kötő fogyasztó
         tartózkodik attól, hogy e feltétel tisztességtelen jellegére hivatkozzon, vagy azért, mert nem ismeri jogait, vagy azért,
         mert e hivatkozástól visszatartják őt egy esetleges bírósági eljárás költségei.

      31      Megjegyzendő továbbá, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Mostaza Claro‑ügyben hozott ítélet 38. pontjában kimondta, a közérdek
         jellege és jelentősége – amelyen az irányelv által a fogyasztóknak biztosított védelem alapul – indokolja, hogy a nemzeti
         bíróság hivatalból legyen köteles vizsgálni valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, ezzel ellensúlyozván a
         fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet.

      32      Az ügyben eljáró bíróság tehát köteles biztosítani az irányelv rendelkezései által célzott védelem hatékony érvényesülését.
         Következésképpen a közösségi jog által az érintett területen ily módon a nemzeti bíróságokra ruházott feladat nem korlátozódik
         annak puszta lehetőségére, hogy valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét megítéljék, hanem magában
         foglalja e kérdés hivatalból, akár saját illetékességük vizsgálata során történő megítélésének kötelezettségét is, amennyiben
         a nemzeti bíróságok rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek.

      33      E kötelezettség teljesítése során azonban a nemzeti bíróságnak az irányelv alapján nem kell mellőznie a kérdéses feltétel
         alkalmazását, amennyiben a fogyasztó e bíróság általi kioktatást követően nem kíván hivatkozni a tisztességtelen jellegre
         és a kötelező erő hiányára.

      34      Ilyen körülmények között az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között a nemzeti jogszabályok szerint zajló bírósági eljárás
         jellegzetességei nem jelenthetnek olyan tényezőt, amely érintheti az irányelv rendelkezései alapján a fogyasztókat megillető
         jogvédelmet.

      35      Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely
         szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, amennyiben rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi
         elemek. Ha álláspontja szerint az ilyen feltétel tisztességtelen, annak alkalmazását mellőzi, kivéve, ha ezt a fogyasztó ellenzi.
         Ez a kötelezettség a nemzeti bíróságot saját illetékességének vizsgálata során is terheli.

       A harmadik kérdésről
      36      Az előterjesztő bíróság e kérdésével iránymutatást kér arra vonatkozóan, hogy a nemzeti bíróságnak mely elemeket kell figyelembe
         vennie valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegének értékelése céljából.

      37      E kérdés megválaszolása érdekében megjegyzendő, hogy az irányelv 3. cikke, a jóhiszeműség és a felek jogai és kötelezettségei
         jelentős egyenlőtlenségének fogalmaira utalva, csak általános módon határozza meg azokat az elemeket, amelyek valamely egyedileg
         meg nem tárgyalt szerződési feltételt tisztességtelenné tesznek (a C‑237/02. sz. Freiburger Kommunalbauten ügyben 2004. április
         1‑jén hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3403. o.] 19. pontja).

      38      Ebben az összefüggésben az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése által hivatkozott melléklet mindössze példálózó és nem teljes
         felsorolását tartalmazza azon feltételeknek, amelyek tisztességtelennek tekinthetők (a fent hivatkozott Freiburger Kommunalbauten
         ügyben hozott ítélet 20. pontja).

      39      Az irányelv 4. cikke szerint továbbá egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét az e szerződés tárgyát képező áruk vagy
         szolgáltatások természetének figyelembevételével, és a szerződés megkötésének időpontjában fennálló, a szerződés megkötését
         kísérő összes körülményre hivatkozva kell megítélni.

      40      Az alapügyben szereplő feltétel tekintetében azonban emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Océano Grupo Editorial
         és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 21–24. pontjában a Bíróság kifejtette, hogy az irányelv értelmében vett
         eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között létrejött szerződésben alkalmazott, az eladó vagy szolgáltató által előzetesen
         megfogalmazott és egyedileg meg nem tárgyalt feltétel, amely szerint a szerződésből eredő valamennyi jogvita esetén az eladó
         vagy szolgáltató székhelye szerinti bíróság illetékes, megfelel mindazon szempontoknak, amelyek alapján az irányelv értelmében
         véve tisztességtelennek tekinthető.

      41      Amint ugyanis a fent hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 22. pontjában
         a Bíróság kiemelte, egy ilyen feltétel következtében az a kötelezettség hárul a fogyasztóra, hogy a lakóhelyéhez képest esetleg
         távoli bíróság kizárólagos illetékességének vesse alá magát, ami megnehezítheti megjelenését a bíróság előtt. Kis perértékű
         perek esetében a fogyasztónak a bíróság előtt való megjelenésével járó költségek visszatartó hatásúak lehetnek, és arra indíthatják,
         hogy teljesen lemondjon a bírósághoz fordulás lehetőségéről vagy a védelemről. A Bíróság ezért az említett 22. pontban kimondta,
         hogy egy ilyen feltétel azon, az irányelv melléklete 1. q) pontja szerinti feltételek kategóriájába tartozik, amelyek tárgya
         vagy hatása az, hogy kizárják vagy gátolják a fogyasztó jogainak érvényesítését peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában.

      42      Noha a Bíróság az EK 234. cikkben ráruházott hatáskörének gyakorlása során a fent hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat
         Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 22. pontjában értelmezte a közösségi jogalkotó által a tisztességtelen feltétel
         fogalmának meghatározásakor használt általános szempontokat, nem dönthet ezen általános szempontoknak valamely egyedi feltételre
         való alkalmazásáról, amelyet az adott ügy körülményeire tekintettel kell vizsgálni (lásd a fent hivatkozott Freiburger Kommunalbauten
         ügyben hozott ítélet 22. pontját).

      43      A fentiek fényében a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy valamely szerződési feltétel az irányelv
         3. cikke (1) bekezdése értelmében tisztességtelennek tekinthető‑e.

      44      Ilyen körülmények között a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása,
         hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló szerződési feltétel megfelel‑e azoknak a szempontoknak, amelyek alapján azt az irányelv
         3. cikkének (1) bekezdése értelmében tisztességtelennek kell tekinteni. Ennek során a nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie
         azt a tényt, hogy tekinthető tisztességtelennek a fogyasztó által az eladóval vagy szolgáltatóval kötött szerződésben alkalmazott
         olyan feltétel, amely egyedileg nem került megtárgyalásra és amely az eladó vagy szolgáltató székhelye szerinti bíróság kizárólagos
         illetékességét köti ki.

       A költségekről
      45      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK irányelv
            6. cikkének (1) bekezdése akként értelmezendő, hogy a tisztességtelen szerződési feltétel nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra
            nézve, és e tekintetben nem szükséges, hogy a fogyasztó az ilyen feltételt előzetesen eredményesen megtámadja.
      2)      A nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, amennyiben rendelkezésére
            állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek. Ha álláspontja szerint az ilyen feltétel tisztességtelen, annak
            alkalmazását mellőzi, kivéve, ha ezt a fogyasztó ellenzi. Ez a kötelezettség a nemzeti bíróságot saját illetékességének vizsgálata
            során is terheli.
      3)      A nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló szerződési feltétel megfelel‑e azoknak
            a szempontoknak, amelyek alapján azt a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében tisztességtelennek kell tekinteni.
            Ennek során a nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy tekinthető tisztességtelennek a fogyasztó által
            az eladóval vagy szolgáltatóval kötött szerződésben alkalmazott olyan feltétel, amely egyedileg nem került megtárgyalásra,
            és amely az eladó vagy szolgáltató székhelye szerinti bíróság kizárólagos illetékességét köti ki.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: magyar.


A Bíróság 1958. június 13-i ítélete. # Meroni & Co., Industrie Metallurgiche, SpA kontra ESZAK Főhatóság. # 9-56. sz. ügy