title: A Bíróság (második tanács) 2010. január 28-i ítélete.#Belgische Staat kontra Direct Parcel Distribution Belgium NV.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hof van Cassatie - Belgium.#Közösségi Vámkódex - Vámtartozás - Vámösszeg - 217. és 221. cikk - A Közösségek saját forrásai - 1150/2000/EK, Euratom rendelet - 6. cikk - A vámösszeg adóssal való közlést megelőző könyvelésbe vételének kötelezettsége - A »jogszabály szerinti« összeg fogalma.#C-264/08. sz. ügy.

text:
      C‑264/08. sz. ügy
      Belgische Staat
      kontra
      Direct Parcel Distribution Belgium NV
      (a Hof van Cassatie [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közösségi Vámkódex – Vámtartozás – Vámösszeg – 217. és 221. cikk – A Közösségek saját forrásai – 1150/2000/EK, Euratom rendelet – 6. cikk – A vámösszeg adóssal való közlést megelőző könyvelésbe vételének követelménye – A »jogszabály szerinti« összeg fogalma”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok utólagos beszedése
      (2913/92 tanácsi rendelet, 217. cikk, (1) bekezdés és 221. cikk, (1) bekezdés)
      2.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok utólagos beszedése
      (2913/92 tanácsi rendelet, 217. cikk, (1) bekezdés és 221. cikk, (1) bekezdés, valamint 1150/2000 tanácsi rendelet, 6. cikk)
      3.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok utólagos beszedése – A vámösszeg adóssal való közlést
            megelőző könyvelésbe vételének követelménye
      (2913/92 tanácsi rendelet, 221. cikk, (1) bekezdés)
      4.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok utólagos beszedése – A vámösszeg adóssal való közlést
            megelőző könyvelésbe vételének követelménye
      (2913/92 tanácsi rendelet, 217. cikk)
      5.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése – A vámösszeg adóssal
            való közlést megelőző könyvelésbe vételének követelménye
      (2913/92 tanácsi rendelet, 217. cikk, (1) bekezdés és 221. cikk, (1) bekezdés)
      6.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése – A vámösszeg adóssal
            való közlést megelőző könyvelésbe vételének követelménye
      (2913/92 tanácsi rendelet, 221. cikk, (1) és (3) bekezdés, valamint 236. cikk, (1) bekezdés, első albekezdés)
      1.        A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a beszedendő
         vám összegének az e bekezdés szerinti „könyvelésbe vétele” megegyezik ezen összegnek az említett kódex 217. cikkének (1) bekezdésében
         meghatározott „könyvelésbe vételével”.

      (vö. 17. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 217. cikkének (1) bekezdése szerinti „könyvelésbe vételt” meg kell
         különböztetni a megállapított vámoknak a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728 határozat végrehajtásáról
         szóló 1150/2000 rendelet 6. cikke szerinti, saját forrásokról vezetett könyvelésbe való bejegyzésétől. Mivel a 2913/92 rendelet
         217. cikke nem határozza meg az e rendelkezés szerinti „könyvelésbe vétel” gyakorlati részletszabályait, ennek következtében
         a technikai vagy formai minimumkövetelményeket sem, e könyvelésbe vételt, amely megtörténhet az összeg vámjogszabályok megsértését
         megállapító jegyzőkönyvbe történő feljegyzésével, oly módon kell végrehajtani, hogy az biztosítsa, hogy az illetékes vámhatóság
         a vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli vám pontos összegét bejegyezze a könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel
         egyenértékű adathordozóba, annak érdekében, hogy az érintett összegek könyvelésbe vétele az adós tekintetében is pontosan
         történjen.

      (vö. 18–20., 22–25. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a vámhatóságok
         a megfelelő eljárások szerint joghatályosan csak úgy közölhetik az adóssal a fizetendő behozatali és kiviteli vám összegét,
         ha e vámok összegét az említett hatóságok korábban könyvelésbe vették. A könyvelésbe vételnek és a vámösszeg közlésének időrendjét
         ugyanis tiszteletben kell tartani annak érdekében, hogy a megfizetésért felelős személyek ne részesüljenek eltérő bánásmódban,
         és ne sérüljön a vámunió harmonikus működése.

      Továbbá a tagállamoknak nem kell elfogadniuk a behozatali vagy kiviteli vám összegének az adóssal való közlése módjára vonatkozó
         speciális eljárási szabályokat, ha e közlés tekintetében alkalmazhatók azok az általános hatályú belső eljárási szabályok,
         amelyek biztosítják az adós megfelelő tájékoztatását, és lehetővé teszik számára, hogy az ügy teljes ismeretében gondoskodjon
         jogainak védelméről.

      (vö. 26–30. és a rendelkező rész 3. pontja)
      4.        A tényleges érvényesülés elvének és az egyenértékűség elvének tiszteletben tartása esetén a közösségi joggal nem ellentétes,
         ha a nemzeti bíróság a vámhatóság azon nyilatkozatára vonatkozó vélelemből indul ki, amely szerint a behozatali és kiviteli
         vámok összegét annak az adóssal való közlése előtt a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 217. cikke értelmében
         „könyvelésbe vették”.

      Ugyanis valamely meghatározott területre vonatkozó közösségi szabályozás hiányában a hatáskörrel rendelkező bíróságok meghatározása
         és a közösségi jog közvetlen hatályára alapított jogok védelmét a jogalanyok számára biztosító keresetekre vonatkozó eljárási
         szabályok kialakítása az egyes tagállamok nemzeti jogrendszerének feladata, az egyenértékűség elvét alkalmazva e szabályok
         azonban egyrészt nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló tagállami jogi keresetekre vonatkoznak, és a
         tényleges érvényesülés elvét alkalmazva nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend
         által biztosított jogok érvényesítését. E megfontolások érvényesek a közösségi jog megsértésével kapcsolatos jogvitákra vonatkozó
         keresetekre alkalmazandó bizonyítási szabályok ‑ különösen a bizonyítási teher megosztására vonatkozó szabályok – tekintetében
         is.

      Ennélfogva valamely meghatározott ügyben a nemzeti bíróság megállapítja, hogy az a körülmény, hogy az adósság könyvelésbe
         vételének hiányában az adósnak kell viselnie a bizonyítási terhet, gyakorlatilag lehetetlenné teheti vagy rendkívül megnehezítheti
         az ilyen bizonyíték szolgáltatását, különösen mivel olyan adatokra vonatkozik, amelyekkel az adós nem rendelkezhet, a tényleges
         érvényesülés elve tiszteletben tartásának biztosítása érdekében a nemzeti bíróság köteles a nemzeti jog alapján rendelkezésére
         álló valamennyi eljárásjogi eszközt igénybe venni, köztük a szükséges bizonyításfelvétel elrendelését, ideértve azt is, hogy
         a feleket vagy a jogvitában részt vevő harmadik személyeket felhívhatja valamely irat vagy okirat bemutatására.

      (vö. 32–36. pont és a rendelkező rész 4. pontja)
      5.        A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a behajtandó
         vámösszeg közlése előtt az érintett tagállam vámhatóságának ezen összeget könyvelésbe kell vennie, és az ugyanezen rendelet
         217. cikkének (1) bekezdése szerinti könyvelésbe vétel hiányában az említett összeget e hatóság nem követelheti, lehetősége
         van azonban ugyanezen összeg ismételt közlésére az említett rendelet 221. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek és a
         vámtartozás keletkezésekor hatályos, elévülési időre vonatkozó szabályok betartásával.

      (vö. 37–39. pont és a rendelkező rész 5. pontja)
      6.        A behozatali vagy kiviteli vámok összege akkor is „jogszabály szerinti” marad a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92
         rendelet 236. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében, ha ezt az összeget az ugyanezen rendelet 221. cikkének (1) bekezdése
         szerinti előzetes könyvelésbe vétel nélkül közölték az adóssal, azonban ha az említett rendelet 221. cikkének (3) bekezdésében
         megállapított határidő lejárta miatt az ilyen közlés már nem lehetséges, az adós főszabály szerint kérheti a tagállam által
         vele szemben kivetett ezen összeg visszatérítését.

      A jogalap nélkül kivetett adókra vonatkozó közösségi szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata,
         hogy kijelölje a hatáskörrel rendelkező bíróságokat, és meghatározza az azon jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetek
         eljárási szabályait, amelyek a közösségi jogból erednek a jogalanyok számára, azzal, hogy e szabályok egyfelől nem lehetnek
         kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti keresetekre vonatkoznak (az egyenértékűség elve), és másfelől nem tehetik
         gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés
         elve).

      (vö. 40–47. pont és a rendelkező rész 6. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2010. január 28.(*)

      „Közösségi Vámkódex – Vámtartozás – Vámösszeg – 217. és 221. cikk – A Közösségek saját forrásai – 1150/2000/EK, Euratom rendelet – 6. cikk – A vámösszeg adóssal való közlést megelőző könyvelésbe vételének követelménye – A »jogszabály szerinti« összeg fogalma”
      A C‑264/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hof van Cassatie (Belgium) a
         Bírósághoz 2008. június 19‑én érkezett, 2008. május 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Belgische Staat
      és
      a Direct Parcel Distribution Belgium NV
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans (előadó), a második tanács elnökeként eljárva, K. Schiemann és L. Bay Larsen bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Direct Parcel Distribution Belgium NV képviseletében K. Wille advocaat,
      –        a belga kormány képviseletében J.‑C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz, meghatalmazotti minőségben,
      –        a finn kormány képviseletében A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében W. Roels, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi
         rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.; a továbbiakban: Vámkódex) 217. cikke
         (1) bekezdésének és 221. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.

      2        E kérelmet a Belgische Staat (belga állam) és a Direct Parcel Distribution Belgium NV (a továbbiakban: Direct Parcel) között
         behozatali vámok utólagos beszedése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretébe terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A Vámkódex
      3        A Vámkódex 217. cikke szerint:

      „(1)      A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
         behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban »vámösszeg«), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
         más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).

      […]
      (2)      A tagállamok határozzák meg a vámösszegek könyvelésbe vételére szolgáló gyakorlati eljárásokat. Ezek az eljárások eltérhetnek
         annak megfelelően, hogy a vámtartozás keletkezésének körülményeire tekintettel, a vámhatóság bizonyos lehet‑e afelől, hogy
         az említett összegeket megfizetik.”

      4        A Vámkódex 221. cikkének (1) és (3) bekezdése értelmében:

      „(1)      A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.
      […]
      (3)      A vámtartozás keletkezésétől számított 3 év lejárta után az adóssal már nem lehet közölni a tartozás összegét. Ha azonban
         a vámhatóság büntetőeljárás alapjául szolgáló cselekmény következtében nem tudta megállapítani a jogszabály alapján fizetendő
         vámtartozás pontos összegét, a 3 éves határidő lejárta után is lehet azt közölni, ha a hatályos rendelkezések azt lehetővé
         teszik.”

       Az Európai Közösségek saját forrásaira vonatkozó szabályozás
      5        A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK,
         Euratom tanácsi rendelet (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.) 6. cikke szabályokat
         tartalmaz többek között a vámtartozásból származó összegnek a saját források könyvelésébe való bejegyzésére vonatkozóan, amelynek
         feltétele az említett vámok megállapítása e rendelet 2. cikke értemében.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      6        1999. november 18‑án a Boeckmans België NV társaság (a továbbiakban: Boeckmans België) ideiglenes nyilatkozatot nyújtott be
         az antwerpeni vám- és fogyasztásiadó-igazgatási szervhez egy konténer cukrászati termékre vonatkozóan, amelynek címzettje
         a Direct Parcel volt.

      7        A konténert leszállították a Direct Parcel részére, anélkül hogy a bejelentéssel kapcsolatos eljárást az igazgatási szerv
         elintézte volna, így a konténert a vámfelügyelet alól kivonták.

      8        Az említett igazgatási szerv 2000. május 26‑i levelével tájékoztatta a Boeckmans België‑t, hogy az elintézés határideje már
         hosszabb ideje lejárt, így vámtartozás keletkezett.

      9        2000. október 3‑i levelében ugyanezen igazgatási szerv egyezséget javasolt a Boeckmans België számára, amely ellen ez utóbbi
         kifogást nyújtott be. A kifogást 2001. január 10‑én elutasították.

      10      A Boeckmans België vitatta, hogy köteles lenne az említett vámtartozás megfizetésére, és 2001. február 2‑án a rechtbank van
         eerste aanleg te Antwerpen (antwerpeni elsőfokú bíróság) előtt keresetet indított a Belgische Staat ellen. 2001. február 8‑i
         beadványával a Boeckmans België keresetet indított a Direct Parcel ellen az összes olyan követelés biztosítása iránt, amelyet
         a Belgische Staat vele szemben érvényesít.

      11      A Belgische Staat viszontkeresetet indított, amelyben kérte a Direct Parcel és a Boeckmans België egyetemleges kötelezését
         a fizetendő vámok megfizetésére.

      12      A rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen 2004. április 7‑i ítéletével elutasította a Boeckmans België keresetét, és kötelezte
         ez utóbbit, valamint a Direct Parcelt e vámok megfizetésére.

      13      2006. november 7‑i ítéletével a hof van beroep te Antwerpen (antwerpeni fellebbviteli bíróság) megváltoztatta az említett
         ítéletet. E bíróság megszűntnek nyilvánította a Belgische Staat jogát az érintett vámtartozás beszedésére, azzal az indokkal,
         hogy a Belgische Staat nem bizonyította az említett vámok összegének a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdése szerinti előzetes
         könyvelésbe vételének megtörténtét.

      14      A Belgische Staat ezért a hof van beroep te Antwerpen ezen ítélete ellen fellebbezést nyújtott be annak hatályon kívül helyezése
         iránt a kérdést előterjesztő bírósághoz, arra hivatkozva, hogy az érintett vámtartozás könyvelésbe vételének hiánya vagy késedelmes
         könyvelésbe vétele nem akadálya annak, hogy a tartozást a vámhatóság behajtsa.

      15      E körülmények között a Hof van Cassatie (Semmítőszék) az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A [Vámkódex] 221. cikke értelmében vett könyvelésbe vétel megfelel‑e az [e kódex] 217. cikk értelmében vett könyvelésbe vételnek,
         amely abból áll, hogy a vámhatóság a vámösszeget bejegyzi a könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel egyenértékű adathordozóba?

      2)      Ha az első kérdésre igenlő válasz adandó, hogyan kell akkor teljesíteni a [Vámkódex] 217. cikkében előírt kötelezettséget,
         amelynek értelmében a vámösszeget »a könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel egyenértékű adathordozóba« be kell jegyezni?
         Kapcsolódnak‑e ehhez meghatározott technikai vagy formai minimumkövetelmények, vagy [az említett cikk] a vámösszegek könyvelésbe
         vételének gyakorlatára vonatkozó közelebbi rendelkezések meghozatalát teljes mértékben a tagállamokra bízza, anélkül hogy
         ahhoz minimumkövetelményeket kapcsolna? Meg kell‑e különböztetni a könyvelésbe vételt a jogosultságok lekönyvelésétől a saját
         források számláin a[z 1150/2000 rendelet] 6. cikke értelmében?

      3)      Úgy kell‑e értelmezni a [Vámkódex] 221. cikkének (1) bekezdését, hogy a vámösszeg vámhatóságok általi, a megfelelő eljárások
         szerinti továbbítása az adósnak csak akkor tekinthető a vámösszeg adóssal való közlésének a 221. cikk (1) bekezdése értelmében,
         ha a vámösszeget a vámhatóság az adóssal való közlés előtt könyvelésbe vette? Mi értendő továbbá az említett cikkben szereplő
         »a megfelelő eljárások szerint« fogalma alatt?

      4)      Ha a harmadik kérdésre igenlő válasz adandó, fennállhat‑e olyan vélelem az állam javára, amelynek értelmében a vámösszeg könyvelésbe
         vétele annak az adóssal való közlése előtt megtörtént? Kiindulhat‑e továbbá a nemzeti bíróság a vámhatóság azon nyilatkozatának
         helyességének vélelméből, amely szerint a vámösszeget annak az adóssal való közlése előtt könyvelésbe vették, vagy az említett
         hatóságnak a nemzeti bíróság előtt rendre írásbeli bizonyítékot kell szolgáltatnia a vámösszeg könyvelésbe vételéről?

      5)      A vámtartozás [Vámkódex] 221. cikkének (1) bekezdésében előírt könyvelésbe vételének annak az adóssal való közlését megelőzően
         kell‑e megtörténnie a vámok beszedésére vagy utólagos beszedésére vonatkozó jog semmisségének vagy megszűnésének elkerülése
         esetén? Másként fogalmazva, úgy kell‑e értelmezni [e cikket], hogy a vámösszeget nem lehet beszedni, ha azt a vámhatóság az
         adóssal a megfelelő eljárások szerint közölte, anélkül azonban, hogy azt [e hatóság] a közlés előtt könyvelésbe vette volna,
         és így az említett [hatóságnak] az összeg utólagos beszedése érdekében a megfelelő eljárások szerint újból tájékoztatnia kell
         az adóst a vámtartozás összegéről, miután azt könyvelésbe vette, és ennek [az említett cikkben] rögzített elévülési időn belül
         kell megtörténnie?

      6)      Ha az ötödik kérdésre igenlő válasz adandó: milyen következménnyel jár, ha az adós megfizeti a vámösszeget, amelyet annak
         előzetes könyvelésbe vétele nélkül közöltek vele? Tartozatlan fizetésnek kell‑e ezt tekinteni, amelyet az adós az államtól
         visszakövetelhet?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      16      E kérdésekkel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság azokra már igenlő választ adott a C‑477/07. sz., Gerlach & Co.
         ügyben 2008. július 9‑én hozott végzésének 18. és 23. pontjában.

      17      Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni,
         hogy a beszedendő vám összegének az e bekezdés szerinti „könyvelésbe vétele” megegyezik ezen összegnek az említett kódex 217. cikkének
         (1) bekezdésében meghatározott „könyvelésbe vételével”.

       A második kérdésről
      18      E kérdés második részét illetően, amellyel a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ a Bíróságtól, hogy a Vámkódex 217. cikkének
         (1) bekezdése szerinti „könyvelésbe vételt” meg kell‑e különböztetni a vámösszegnek az 1150/2000 rendelet 6. cikke szerinti
         saját forrásokról vezetett könyvelésbe való bejegyzésétől, megjegyzendő, hogy a Bíróság azt a fent hivatkozott Gerlach & Co.
         ügyben hozott végzésének 22. és 23. pontjában már szintén megválaszolta.

      19      Noha e végzésben a Bíróság a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat végrehajtásáról
         szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet,
         176. o.) 6. cikke tekintetében is állást foglalt, ez a megállapítás teljes mértékben alkalmazandó az 1150/2000 rendelet 6. cikkére,
         amelynek szövege lényegében megegyezik az 1552/89 rendelet 6. cikkének szövegével.

      20      Következésképpen úgy tekintendő, hogy a Vámkódex 217. cikkének (1) bekezdése szerinti „könyvelésbe vételt” meg kell különböztetni
         a vámösszegnek az 1150/2000 rendelet 6. cikke szerinti saját forrásokról vezetett könyvelésbe való bejegyzésétől.

      21      E kérdés első részével kapcsolatban, amely arra irányul, hogy a Vámkódex 217. cikke a vámösszeg könyvelésbe vétele tekintetében
         előír‑e technikai vagy formai minimumkövetelményeket, rá kell mutatni, hogy a Vámkódex 217. cikke (1) bekezdésének első albekezdéséből
         az következik, hogy a könyvelésbe vétel során a vámhatóság a vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli vám összegét
         bejegyzi a könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel egyenértékű adathordozóba.

      22      Az említett Vámkódex 217. cikke (2) bekezdésének megfelelően a tagállamok határozzák meg a vámösszegek könyvelésbe vételére
         szolgáló gyakorlati eljárásokat, amelyek eltérhetnek annak megfelelően, hogy a vámtartozás keletkezésének körülményeire tekintettel
         a vámhatóság bizonyos lehet‑e afelől, hogy az említett összegeket megfizetik.

      23      Ezért, mivel a Vámkódex 217. cikke nem határozza meg az e rendelkezés szerinti „könyvelésbe vétel” gyakorlati részletszabályait,
         ennek következtében a technikai vagy formai minimumkövetelményeket sem, e könyvelésbe vételt oly módon kell végrehajtani,
         hogy az biztosítsa, hogy a vámhatóság a vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli vám pontos összegét bejegyezze a
         könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel egyenértékű adathordozóba, annak érdekében, hogy az érintett összegek könyvelésbe
         vétele az adós tekintetében is pontosan történjen.

      24      Továbbá a Bíróság már megállapította, hogy a tagállamok a számukra a Vámkódex 217. cikkének (2) bekezdésében biztosított mérlegelési
         mozgástérre tekintettel előírhatják, hogy a vámtartozásból származó vám összegének könyvelésbe vétele megtörténik az említett
         összegnek a hatáskörrel rendelkező vámhatóságok által – mint amilyenek a vámokról és jövedéki adókról szóló, 1978. július
         6‑i törvénnyel (Belgisch Staatsblad, 1978. augusztus 12., 9013. o.) megerősített, a vámokra és jövedéki adókra vonatkozó általános szabályok összehangolásáról
         szóló, 1977. július 18‑i belga királyi rendelet (Belgisch Staatsblad, 1977. szeptember 21., 11425. o.) 267. cikkében szereplő hatóságok – az alkalmazandó vámjogszabályok megsértésének megállapítása
         céljából készített jegyzőkönyvbe történő feljegyzésével (a C‑126/08. sz., Distillerie Smeets Hasselt és társai ügyben 2009.
         július 16‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 25. pontja).

      25      Következésképpen a fentiekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 217. cikkének (1) bekezdése
         szerinti „könyvelésbe vételt” meg kell különböztetni a megállapított vámoknak az 1150/2000 rendelet 6. cikke szerinti, saját
         forrásokról vezetett könyvelésbe való bejegyzésétől. Mivel a Vámkódex 217. cikke nem határozza meg az e rendelkezés szerinti
         „könyvelésbe vétel” gyakorlati részletszabályait, ennek következtében technikai vagy formai minimumkövetelményeket sem, e
         könyvelésbe vételt oly módon kell végrehajtani, hogy az biztosítsa, hogy az illetékes vámhatóság a vámtartozásból származó
         behozatali vagy kiviteli vám pontos összegét bejegyezze a könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel egyenértékű adathordozóba,
         annak érdekében, hogy az érintett összegek könyvelésbe vétele az adós tekintetében is pontosan történjen.

       A harmadik kérdésről
      26      A Bíróság emlékeztetett arra, hogy a Vámkódex 221. cikke (1) bekezdésének szövegéből következik, hogy a könyvelésbe vételnek,
         amely – az említett kódex 217. cikkének (1) bekezdése értelmében – a vámösszegnek a könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel
         egyenértékű adathordozóba a vámhatóságok által való bejegyzését jelenti, szükségszerűen meg kell előznie a behozatali vagy
         kiviteli vámok összegének az adóssal történő közlését (lásd többek között a C‑124/08. és C‑125/08. sz., Snauwaert és társai
         egyesített ügyekben 2009. július 16‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 21. pontját).

      27      A könyvelésbe vételnek és a vámösszeg közlésének időrendjét – amelyet a Vámkódex VII. címe 3. fejezetének, úgymint „A vámtartozás
         összegének könyvelése és közlése az adóssal” című 1. szakasza is megerősít – ugyanis tiszteletben kell tartani annak érdekében,
         hogy a megfizetésért felelős személyek ne részesüljenek eltérő bánásmódban, és ne sérüljön a vámunió harmonikus működése (lásd
         többek között a fent hivatkozott Snauwaert és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 22. pontját).

      28      A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a vámhatóságok
         a megfelelő eljárások szerint joghatályosan csak úgy közölhetik az adóssal a fizetendő behozatali és kiviteli vám összegét,
         ha e vámok összegét az említett hatóságok korábban könyvelésbe vették (lásd többek között a fent hivatkozott Snauwaert és
         társai egyesített ügyekben hozott ítélet 23. pontját).

      29      A Bíróság korábban azt is kimondta, hogy a tagállamoknak nem kell elfogadniuk a behozatali vagy kiviteli vám összegének az
         adóssal való közlése módjára vonatkozó speciális eljárási szabályokat, ha az említett közlés tekintetében alkalmazhatók azok
         az általános hatályú belső eljárási szabályok, amelyek biztosítják az adós megfelelő tájékoztatását, és lehetővé teszik számára,
         hogy az ügy teljes ismeretében gondoskodjon jogainak védelméről (a C‑201/04. sz. Molenbergnatie‑ügyben 2006. február 23‑án
         hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2049. o.] 54. pontja).

      30      Következésképpen a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni,
         hogy a vámhatóságok a megfelelő eljárások szerint joghatályosan csak úgy közölhetik az adóssal a fizetendő behozatali és kiviteli
         vám összegét, ha e vámok összegét az említett hatóságok korábban könyvelésbe vették. A tagállamoknak nem kell elfogadniuk
         az említett vám összegének az adóssal való közlése módjára vonatkozó különös eljárási szabályokat, ha e közlés tekintetében
         alkalmazhatók azok az általános hatályú belső eljárási szabályok, amelyek biztosítják az adós megfelelő tájékoztatását, és
         lehetővé teszik számára, hogy az ügy teljes ismeretében gondoskodjon jogainak védelméről.

       A negyedik kérdésről
      31      E kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, kiindulhat‑e a nemzeti bíróság a vámhatóság azon nyilatkozatára
         vonatkozó vélelemből, amely szerint a vámösszeget annak az adóssal való közlése előtt könyvelésbe vették, vagy pedig a közösségi
         jog értelmében az említett hatóság köteles a nemzeti bíróság előtt rendre írásbeli bizonyítékot szolgáltatni a vámösszeg könyvelésbe
         vételéről.

      32      E tekintetben nem vitatott, hogy a közösségi jog a vámtartozásnak a Vámkódex 217. cikke szerinti „könyvelésbe vételével” kapcsolatos
         bizonyítási teher vonatkozásában nem tartalmaz különös rendelkezést.

      33      Márpedig vonatkozó közösségi szabályozás hiányában a hatáskörrel rendelkező bíróságok meghatározása és a közösségi jog közvetlen
         hatályára alapított jogok védelmét a jogalanyok számára biztosító keresetekre vonatkozó eljárási szabályok kialakítása az
         egyes tagállamok nemzeti jogrendszerének feladata, e szabályok azonban egyrészt nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok,
         amelyek a hasonló tagállami jogi keresetekre vonatkoznak (az egyenértékűség elve), másrészt nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné
         vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok érvényesítését (a tényleges érvényesülés elve) (lásd különösen
         az 526/04. sz. Laboratories Boiron ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7529. o.] 51. pontját, valamint
         a C‑478/07. sz. Budějovický Budvar ügyben 2009. szeptember 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 88. pontját
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      34      E megfontolások érvényesek a közösségi jog megsértésével kapcsolatos jogvitákra vonatkozó keresetekre alkalmazandó bizonyítási
         szabályok ‑ különösen a bizonyítási teher megosztására vonatkozó szabályok – tekintetében is (lásd többek között a C‑55/07. sz.
         Arcor‑ügyben 2008. április 24‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2931. o.] 191. pontját).

      35      A tényleges érvényesülés elvének biztosítása érdekében a nemzeti bíróságnak, amennyiben megállapítja, hogy az a körülmény,
         hogy az adósság könyvelésbe vételének hiányában az adósnak kell viselnie a bizonyítási terhet, gyakorlatilag lehetetlenné
         teheti vagy rendkívül megnehezítheti az ilyen bizonyíték szolgáltatását, különösen mivel olyan adatokra vonatkozik, amelyekkel
         az adós nem rendelkezhet, a nemzeti jog alapján rendelkezésére álló valamennyi eljárásjogi eszközt igénybe kell vennie, köztük
         a szükséges bizonyításfelvétel elrendelését, ideértve azt is, hogy a feleket vagy a jogvitában részt vevő harmadik személyeket
         felhívhatja valamely irat vagy okirat bemutatására (lásd analógia útján a fent hivatkozott Laboratoires Boiron ügyben hozott
         ítélet 55. pontját).

      36      Következésképpen a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a tényleges érvényesülés elvének és az egyenértékűség elvének
         tiszteletben tartása esetén a közösségi joggal nem ellentétes, ha a nemzeti bíróság a vámhatóság azon nyilatkozatára vonatkozó
         vélelemből indul ki, amely szerint a behozatali és kiviteli vámok összegét annak az adóssal való közlése előtt a Vámkódex
         217. cikke értelmében „könyvelésbe vették”.

       Az ötödik kérdésről
      37      Azon kérdést illetően, amely a vámtartozásnak az adóssal való közlését megelőző könyvelésbe vételének hiánya következményeire
         vonatkozik, a Bíróság kimondta, hogy a Vámkódex 221. cikke (1) bekezdésének a tagállami vámhatóságok általi megsértése ugyan
         akadálya lehet a jogszabály szerinti vámösszeg vagy a késedelmi kamatok beszedésének, ugyanakkor az ilyen jogsértésnek semmilyen
         következménye nincs e vámok fennállására (lásd többek között a C‑247/04. sz. Transport Maatschappij Traffic ügyben 2005. október
         20‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑9089. o.] 28. pontját).

      38      Ebből következően a vámhatóságnak továbbra is lehetősége van ezen összeg ismételt közlésére a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdésében
         előírt feltételek betartásával (a fent hivatkozott Gerlach & Co. ügyben hozott végzés 28. pontja).

      39      Következésképpen az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni,
         hogy a behajtandó vámösszeg közlése előtt az érintett tagállam vámhatóságának ezen összeget könyvelésbe kell vennie, és a
         Vámkódex 217. cikkének (1) bekezdése szerinti könyvelésbe vétel hiányában az említett összeget e hatóság nem követelheti,
         lehetősége van azonban ugyanezen összeg ismételt közlésére a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek és
         a vámtartozás keletkezésekor hatályos elévülési időre vonatkozó szabályok betartásával.

       A hatodik kérdésről
      40      A Bíróság korábban már kimondta, hogy a behozatali vagy kiviteli vámok összege akkor is „jogszabály szerinti” marad a Vámkódex
         236. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében, ha ezt az összeget nem e rendelet 221. cikke (1) bekezdésének megfelelően
         közölték az adóssal (a fent hivatkozott Transport Maatschappij Traffic ügyben hozott ítélet 29. pontja).

      41      E megfontolások abban az esetben érvényesek, amikor e vámösszeget közölték ugyan az adóssál, azonban ezt a közlést nem előzte
         meg ugyanezen összeg könyvelésbe vétele.

      42      Ilyen esetben, amint azt a Bíróság a jelen ítélet 39. pontjában leszögezte, a vámhatóságnak lehetősége van az említett összeg
         ismételt közlésére a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek és a vámtartozás keletkezésekor hatályos, elévülési
         időre vonatkozó szabályok betartásával.

      43      Ha azonban az ilyen közlés a Vámkódex 221. cikkének (3) bekezdésében előírt határidő lejárta miatt már nem lehetséges, a tartozás
         elévül, és így e kódex 233. cikke értelmében megszűnik (a fent hivatkozott Molenbergnatie‑ügyben hozott ítélet 40. és 41. pontja).

      44      Ilyen helyzetben az adós főszabály szerint kérheti e vámtartozás címén fizetett összegek visszatérítését.

      45      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a valamely tagállamban a közösségi jog szabályainak megsértésével kivetett
         adók visszatérítéséhez való jog a Bíróság által értelmezett közösségi rendelkezések által a jogalanyok számára biztosított
         jogból ered, és azt kiegészíti. A tagállam tehát főszabály szerint köteles a közösségi jog szabályainak megsértésével kivetett
         adók visszatérítésére (lásd többek között a C‑524/04. sz. Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation ügyben 2007. március
         13‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑2107. o.] 110. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      46      A jogalap nélkül kivetett adókra vonatkozó közösségi szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata,
         hogy kijelölje a hatáskörrel rendelkező bíróságokat, és meghatározza az azon jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetek
         eljárási szabályait, amelyek a közösségi jogból erednek a jogalanyok számára, azzal, hogy e szabályok egyfelől nem lehetnek
         kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti keresetekre vonatkoznak (az egyenértékűség elve), és másfelől nem tehetik
         gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés
         elve) (lásd többek között a fent hivatkozott Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation ügyben hozott ítélet 111. pontját
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      47      A fenti megfontolásokra tekintettel a hatodik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a behozatali vagy kiviteli vámok összege
         akkor is „jogszabály szerinti” marad a Vámkódex 236. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében, ha ezt az összeget
         az ugyanezen kódex 221. cikkének (1) bekezdése szerinti előzetes könyvelésbe vétel nélkül közölték az adóssal, azonban ha
         az említett kódex 221. cikkének (3) bekezdésében megállapított határidő lejárta miatt az ilyen közlés már nem lehetséges,
         az adós főszabály szerint kérheti a tagállam által vele szemben kivetett ezen összeg visszatérítését.

       A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 221. cikkének (1) bekezdését úgy
            kell értelmezni, hogy a beszedendő vám összegének az e bekezdés szerinti „könyvelésbe vétele” megegyezik ezen összegnek az
            említett kódex 217. cikkének (1) bekezdésében meghatározott „könyvelésbe vételével”.
      2)      A 2913/92 rendelet 217. cikkének (1) bekezdése szerinti „könyvelésbe vételt” meg kell különböztetni a megállapított vámoknak
            a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i 1150/2000/EK,
            Euratom tanácsi rendelet 6. cikke szerinti, saját forrásokról vezetett könyvelésbe való bejegyzésétől. Mivel a 2913/92 rendelet
            217. cikke nem határozza meg az e rendelkezés szerinti „könyvelésbe vétel” gyakorlati részletszabályait, ennek következtében
            a technikai vagy formai minimumkövetelményeket sem, e könyvelésbe vételt oly módon kell végrehajtani, hogy az biztosítsa,
            hogy az illetékes vámhatóság a vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli vám pontos összegét bejegyezze a könyvelési
            nyilvántartásba vagy más ezzel egyenértékű adathordozóba, annak érdekében, hogy az érintett összegek könyvelésbe vétele az
            adós tekintetében is pontosan történjen.
      3)      A 2913/92 rendelet 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a vámhatóságok a megfelelő eljárások szerint joghatályosan
            csak úgy közölhetik az adóssal a fizetendő behozatali és kiviteli vám összegét, ha e vámok összegét az említett hatóságok
            korábban könyvelésbe vették. A tagállamoknak nem kell elfogadniuk az említett vám összegének az adóssal való közlése módjára
            vonatkozó különös eljárási szabályokat, ha e közlés tekintetében alkalmazhatók azok az általános hatályú belső eljárási szabályok,
            amelyek biztosítják az adós megfelelő tájékoztatását, és lehetővé teszik számára, hogy az ügy teljes ismeretében gondoskodjon
            jogainak védelméről.
      4)      A tényleges érvényesülés elvének és az egyenértékűség elvének tiszteletben tartása esetén a közösségi joggal nem ellentétes,
            ha a nemzeti bíróság a vámhatóság azon nyilatkozatára vonatkozó vélelemből indul ki, amely szerint a behozatali és kiviteli
            vámok összegét annak az adóssal való közlése előtt a 2913/92 rendelet 217. cikke értelmében „könyvelésbe vették”.
      5)      A 2913/92 rendelet 221. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a behajtandó vámösszeg közlése előtt az érintett
            tagállam vámhatóságának ezen összeget könyvelésbe kell vennie, és a 2913/92 rendelet 217. cikkének (1) bekezdése szerinti
            könyvelésbe vétel hiányában az említett összeget e hatóság nem követelheti, lehetősége van azonban ugyanezen összeg ismételt
            közlésére a 2913/92 rendelet 221. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek és a vámtartozás keletkezésekor hatályos, elévülési
            időre vonatkozó szabályok betartásával.
      6)      A behozatali vagy kiviteli vámok összege akkor is „jogszabály szerinti” marad a 2913/92 rendelet 236. cikke (1) bekezdésének
            első albekezdése értelmében, ha ezt az összeget az ugyanezen rendelet 221. cikkének (1) bekezdése szerinti előzetes könyvelésbe
            vétel nélkül közölték az adóssal, azonban ha az említett rendelet 221. cikkének (3) bekezdésében megállapított határidő lejárta
            miatt az ilyen közlés már nem lehetséges, az adós főszabály szerint kérheti a tagállam által vele szemben kivetett ezen összeg
            visszatérítését.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


title: A Bíróság (első tanács) 2010. január 14-i ítélete.#Milan Kyrian kontra Celní úřad Tábor.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Nejvyšší správní soud - Cseh Köztársaság.#Követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtás - 76/308/EGK irányelv - A megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak felülvizsgálati jogköre - A behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatósága - Az okirat adós részére történő kézbesítésének szabályszerűsége - A címzett által nem értett nyelven történő kézbesítés.#C-233/08. sz. ügy.

text:
      C‑233/08. sz. ügy
      Milan Kyrian
      kontra
      Celní úřad Tábor
      (a Nejvyšší správní soud [Cseh Köztársaság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtás – 76/308/EGK irányelv – A megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak felülvizsgálati jogköre – A behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatósága – Az okirat adós részére történő kézbesítésének szabályszerűsége – A címzett által nem értett nyelven történő kézbesítés”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Adókövetelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtás – 76/308 irányelv
      (A 2001/44 irányelvvel módosított 76/308 tanácsi irányelv, 12. cikk, (3) bekezdés)
      2.        Jogszabályok közelítése – Adókövetelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtás – 76/308 irányelv
      (A 2001/44 irányelvvel módosított 76/308 tanácsi irányelv)
      1.        A 2001/44 irányelvvel módosított, az egyes lefölözésekből, vámokból, adókból és egyéb intézkedésekből eredő követelések behajtására
         irányuló kölcsönös segítségnyújtásról szóló 76/308 irányelv 12. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a megkeresett
         hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak hatásköre főszabály szerint nem terjed ki a behajtásra vonatkozó végrehajtható
         okirat végrehajthatóságának felülvizsgálatára. Ugyanakkor abban az esetben, ha e tagállam bíróságához a végrehajtási intézkedések
         – úgymint a végrehajtható okiratra vonatkozó értesítés – érvényessége vagy szabályszerűsége elleni keresetet nyújtanak be,
         e bíróság jogosult felülvizsgálni, hogy ezen intézkedéseket az említett tagállam törvényeinek és rendeleteinek megfelelően,
         szabályszerűen hozták‑e meg.

      Ugyanis, bár főszabály szerint a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállam szervei kizárólagos hatáskörébe tartozik a
         követelésre vagy a végrehajtható okiratra vonatkozó panaszok megalapozottságának elbírálása, nem zárható ki, hogy kivételes
         jelleggel a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam szervei jogosultak legyenek egyrészt felülvizsgálni, hogy az említett
         okirat végrehajtása nem sérti‑e – többek között – e tagállam közrendjét, másrészt adott esetben teljesen vagy részben megtagadni,
         vagy bizonyos feltételek teljesítésétől függővé tenni a segítségnyújtást.

      (vö. 42., 50., rendelkező rész 1. pont)
      2.        A 2001/44 irányelvvel módosított, az egyes lefölözésekből, vámokból, adókból és egyéb intézkedésekből eredő követelések behajtására
         irányuló kölcsönös segítségnyújtásról szóló 76/308 irányelv értelmében létrehozott kölcsönös segítségnyújtás keretében a behajtásra
         vonatkozó végrehajtható okirat címzettjének – annak érdekében, hogy érvényesíteni tudja jogait – a megkeresett hatóság székhelye
         szerinti tagállam hivatalos nyelvén kell ezen okiratot kézbesíteni. E jog tiszteletben tartása biztosításának érdekében a
         nemzeti bíróságnak a saját nemzeti jogát kell alkalmaznia, miközben biztosítania kell a közösségi jog teljes érvényesülését.

      Kifejezett közösségi rendelkezések hiányában ugyanis az egyes tagállamok nemzeti jogrendszerének feladata a közösségi jog
         közvetlen hatályából a jogalanyok számára következő jogok védelmét biztosító keresetekre vonatkozó eljárási szabályok meghatározása,
         és ezen eljárási szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a belső jogrendből eredő jogokra vonatkozók (egyenértékűség
         elve), valamint a gyakorlatban nem tehetik lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok
         gyakorlását (tényleges érvényesülés elve).

      (vö. 62., 63. pont, rendelkező rész 2. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2010. január 14.(*)

      „Követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtás – 76/308/EGK irányelv – A megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak felülvizsgálati jogköre – A behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatósága – Az okirat adós részére történő kézbesítésének szabályszerűsége – A címzett által nem értett nyelven történő kézbesítés”
      A C‑233/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Nejvyšší správní soud (Cseh
         Köztársaság) a Bírósághoz 2008. május 30‑án érkezett, 2008. május 5‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Milan Kyrian
      és
      a Celní úřad Tábor
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, az első tanács elnökeként eljárva, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič (előadó) és J.‑J. Kasel
         bírák,

      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. május 13‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében I. Chalkias, E. Leftheriotou és V. Karra, meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz, meghatalmazotti minőségben,
      –        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében M. Afonso és L. Jelínek, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. szeptember 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatali kérelem a 2001. június 15‑i 2001/44/EK tanácsi irányelvvel (HL L 175., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás
         2. fejezet 12. kötet 27. o.) módosított, az egyes lefölözésekből, vámokból, adókból és egyéb intézkedésekből eredő követelések
         behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtásról szóló, 1976. március 15‑i 76/308/EGK tanácsi irányelv (HL L 73., 18. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet 1. kötet 44. o., helyesbítés: magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 16. kötet, 114. o.;
         a továbbiakban: 76/308 irányelv) 12. cikke (3) bekezdésének értelmezésére irányul.

      2        E kérelmet az M. Kyrian és a Celní úřad Tábor (tábori vámhivatal) között, a Hauptzollamt Regensburg (regensburgi fővámhivatal,
         Németország) által kibocsátott, követelés behajtására vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatóságának felülvizsgálata
         tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 76/308 irányelv célja, hogy eltörölje a közös piac létrejöttének és működésének azon akadályait, amelyek a behajtásra – különösen
         a vámok behajtására – vonatkozó nemzeti rendelkezések hatályának területi korlátozásából erednek.

      4        A 76/308 irányelv hatodik preambulumbekezdése szerint a kölcsönös segítségnyújtás különböző formáit a megkeresett hatóság
         a székhelye szerinti tagállam érintett kérdéseket szabályozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek értelmében
         biztosítja, míg ezen irányelv hetedik preambulumbekezdése kimondja, hogy meg kell határozni azokat a feltételeket, amelyek
         szerint a megkereső hatóság benyújtja a kölcsönös segítségnyújtás iránti megkeresést, és korlátozó definíciót kell megadni
         azokra a körülményekre, amelyek között adott esetben a megkeresett hatóság visszautasíthatja a kölcsönös segítségnyújtást.

      5        A 76/308 irányelv tizedik preambulumbekezdése szerint a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállamban a behajtási eljárás
         során a követelést vagy az annak végrehajtására felhatalmazó és a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban kiállított
         okiratot az érintett személy megtámadhatja; ilyen esetekre meg kell határozni, hogy az érintett személynek a követelés megtámadására
         vonatkozó keresetét a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szerve elé kell utalnia, és hogy a megkeresett
         hatóságnak a fenti szerv döntéséig fel kell függesztenie minden, általa megkezdett végrehajtási eljárást.

      6        A 76/308 irányelv 4. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A megkeresett hatóság nem köteles olyan információt szolgáltatni:
      a)      amelyet a székhelye szerinti tagállamban felmerülő hasonló követelés behajtásának céljából nem tudna beszerezni;
      b)      amely kereskedelmi, ipari vagy szakmai titkokat fedne fel; vagy
      c)      amelynek feltárása sértené az érintett állam biztonságát vagy közrendjét.”
      7        Ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerint a megkeresett hatóság a megkereső hatóság kérésére és a székhelye szerinti
         tagállamban a hasonló okiratokról és határozatokról szóló értesítésre vonatkozóan hatályban lévő jogszabályok értelmében a
         címzettet értesíti minden olyan okiratról és határozatról, ideértve a jogi természetűeket is, amelyek a megkereső hatóság
         székhelye szerinti tagállamból származnak, és amelyek a követelésre és/vagy annak behajtására vonatkoznak.

      8        Az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdése szerint az értesítési kérelem tartalmazza a címzett nevét, címét és minden
         egyéb az azonosítását szolgáló olyan adatot, amelyhez a megkereső hatóság rendes körülmények között hozzáférhet, az értesítés
         tárgyát képező okirat vagy határozat természetét és tárgyát, valamint amennyiben szükséges, az adós nevét, címét és minden
         egyéb az azonosítását szolgáló olyan lényeges adatot, amelyhez a megkereső hatóság rendes körülmények között hozzáférhet és
         azt a követelést, amelyre az okirat vagy határozat vonatkozik, valamint minden egyéb hasznos információt.

      9        A 76/308 irányelv 6. cikke előírja:

      „(1)      A megkereső hatóság kérésére a megkeresett hatóság a székhelye szerinti tagállamban felmerülő hasonló követelések behajtására
         vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően behajtja azokat a követeléseket, amelyek a végrehajtásukat
         engedélyező okmány [helyesen: végrehajtható okirat] tárgyát képezik.

      (2)      Ebből a célból minden olyan követelés, amelyre vonatkozóan behajtási kérelmet adtak be, annak a tagállamnak a követeléseként
         kezelendő, amelyben a megkeresett hatóság székhelye található, kivéve azokat az eseteket, amelyekre a 12. cikk vonatkozik.”

      10      Ezen irányelv 7. cikkének (1), (2) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A megkereső hatóságnak a megkeresett hatósághoz intézett, a követelés behajtása iránti kérelemhez [helyesen: kérelméhez] csatolni
         kell a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban kibocsátott, a behajtás végrehajtását engedélyező okmány [helyesen:
         a behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat] hivatalos vagy hitelesített másolatát, és szükség esetén a behajtáshoz szükséges
         egyéb okmányok [helyesen: okiratok] eredeti példányát vagy hitelesített másolatát.

      (2)      A megkereső hatóság csak a következő esetekben kérelmezheti a követelések behajtását:
      a)      a követelést és/vagy a behajtás végrehajtását engedélyező okmányt [helyesen: a behajtására vonatkozó végrehajtható okiratot]
         nem támadták meg a megkereső hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban, kivéve azokat az eseteket, ahol a 12. cikk (2) bekezdésének
         második albekezdését alkalmazzák;

      b)      a hatóság a székhelyéül szolgáló tagállamban már végrehajtott behajtási eljárást az (1) bekezdésben említett okmányok alapján,
         valamint [helyesen: a hatóság a székhelyéül szolgáló tagállamban az (1) bekezdésben említett okiratok alapján már lefolytatta
         a megfelelő behajtási eljárást, de] a meghozott intézkedések nem eredményezik a követelés teljes összegének kifizetését.

      (3)      A behajtás iránti kérelem a következőket tartalmazza:
      a)      név, cím, valamint minden olyan lényeges adat, amely az érintett személy és/vagy a vagyona felett rendelkező harmadik fél
         azonosításához szükséges;

      […]”
      11      Az említett irányelv 8. cikke szerint:

      „(1)      A követelés behajtásának végrehajtását engedélyező okmányt [helyesen: A követelés behajtására vonatkozó végrehajtható okiratot]
         közvetlenül a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam követelésének végrehajtását engedélyező okmányként [helyesen:
         követelésére vonatkozó végrehajtható okiratként] kell elismerni, illetve automatikusan ilyen okmányként [helyesen: okiratként]
         kell kezelni.

      (2)      Az első bekezdés ellenére, adott esetben, a követelés behajtásának végrehajtását engedélyező okmány [helyesen: a követelés
         behajtására vonatkozó végrehajtható okirat] – a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban hatályban lévő rendelkezéseknek
         megfelelően – elfogadható és elismerhető, vagy egy olyan okmánnyal [helyesen: okirattal] kiegészíthető, illetve helyettesíthető,
         amely lehetővé teszi a tagállam területén történő végrehajtást.

      A tagállamok igyekeznek megvalósítani a követelés behajtására szóló kérelem megérkezésétől számított három hónapon belül az
         okmányok [helyesen: okiratok] ilyenfajta elfogadását, elismerését, kiegészítését vagy helyettesítését, kivéve azokat az eseteket,
         amikor a harmadik albekezdés alkalmazandó. A végrehajtást engedélyező okmány [helyesen: végrehajtható okirat] szabályos megfogalmazása
         esetén ezen alakiságok elintézése nem tagadható meg. A megkeresett hatóság értesíti a megkereső hatóságot a három hónapos
         határidő esetleges túllépésének okairól.

      A 12. cikket kell alkalmazni, ha az alakiságok bármelyike a követelés és/vagy a végrehajtást engedélyező okmány [helyesen:
         végrehajtható okirat] megtámadását von [helyesen: vonja] maga után.”

      12      A 76/308 irányelv 12. cikkének (1)–(3) bekezdése kimondja:

      „(1)      Amennyiben a behajtási eljárás folyamán a követelést és/vagy a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban kiállított,
         a követelés végrehajtását engedélyező okmányt [helyesen: a követelésre vonatkozó végrehajtható okiratot] valamely érdekelt
         fél megtámadja, az előbbi az ügyet a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szerve elé viszi, az ott hatályos
         jog szerint. Erről a keresetről a megkereső hatóság értesíti a megkeresett hatóságot. A keresetről az érdekelt fél is tájékoztathatja
         a megkeresett hatóságot.

      (2)      Amint a megkeresett hatóság megkapja az (1) bekezdésben említett értesítést a megkereső hatóságtól vagy az érdekelt féltől,
         felfüggeszti a végrehajtási eljárást az ügyben illetékes szerv döntéséig, hacsak a megkereső hatóság másként nem kéri a második
         albekezdésnek megfelelően. […]

      A (2) bekezdés első albekezdésének sérelme nélkül a megkereső hatóság a székhelyéül szolgáló tagállam hatályban lévő törvényi,
         rendeleti és közigazgatási gyakorlatának [helyesen: törvényeinek, rendeleteinek és közigazgatási gyakorlatának] megfelelően
         felszólíthatja [helyesen: kérheti] a megkeresett hatóságot a megtámadott követelés behajtására, amennyiben a megkeresett hatóság
         székhelyéül szolgáló tagállam erre vonatkozó törvényei, rendeletei és közigazgatási gyakorlata ezt megengedi [helyesen: megengedik].
         A megkereső hatóság felelős a behajtott összegek visszatérítéséért, valamint a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam
         hatályban lévő jogszabályai szerinti esetleges kártérítésért is, amennyiben a per kimenete később kedvezően alakul az adós
         számára.

      (3)      Amennyiben a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállamban hozott végrehajtási intézkedéseket támadják meg, a keresetet
         a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szervéhez kell benyújtani annak törvényei és rendelkezései szerint.”

      13      Ezen irányelv 17. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A jogsegély [helyesen : segítségnyújtás] iránti megkereséshez, a végrehajtást engedélyező okmány [helyesen: végrehajtható
         okirathoz] és az egyéb lényeges dokumentációkhoz mellékelik azok fordítását a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam
         hivatalos nyelvén, vagy egyik hivatalos nyelvén, az utóbbi hatóság azon jogának sérelme nélkül, hogy a fordítást figyelmen
         kívül hagyja.”

      14      Az említett irányelv 23. cikkének értelmében az irányelv nem akadályozza meg, hogy „most vagy a jövőben bizonyos tagállamok
         között egyezmények vagy megállapodások értelmében, ideértve a jogi vagy más aktusokról szóló értesítést, nagyobb mértékű kölcsönös
         segítségnyújtás alakuljon ki”.

       A nemzeti szabályozás
      15      Az egyes pénzkövetelések behajtására irányuló nemzetközi segítségnyújtásról szóló 191/2004. sz. törvény (Zákon č. 191/2004 Sb.,
         o mezinárodní pomoci při vymáhání některých finančních pohledávek) 2. §‑ának (7) bekezdése értelmében ha a 191/2004. sz. törvény
         eltérően nem rendelkezik, nemzetközi segítségnyújtás teljesítésekor az adóigazgatásról szóló 337/1992. sz. törvény (Zákon
         č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků) az irányadó.

      16      A 191/2004. sz. törvény „Követelések behajtása” címet viselő 5. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) […] Valamely más állam illetékes hatóságának kérelmére a minisztérium gondoskodik a követelések behajtásáról; […] A behajtás
         iránti kérelmet az illetékes hatóság szerinti államban végrehajtható okirat eredeti példányával vagy hiteles másolatával kell
         igazolni.

      (2) A minisztérium lefolytatja a behajtást, ha a behajtás iránti kérelem tartalmazza a következőket:
      a)      az adófizetésre kötelezett, illetve az adott esetben az illetékes hatóság szerinti állam joga értelmében a követelés teljesítésére
         köteles természetes személy utóneve, családi neve és címe, vagy jogi személy cégneve és székhelye […], valamint az adófizetésre
         kötelezett személy, illetve a vagyontárgyait birtokló más személy azonosításához szükséges további adatok,

      b)      a követelés módja, valamint a főkövetelés és kamatai, a bírságok, a büntetések, illetve a költségek összege a két állam valutájában
         kifejezve, a végrehajtható okirat megjelölésével,

      c)      a végrehajtható okirat jogerejére (ítélt dolog hatálya) és a követelés behajtásához való jog elévülési vagy jogvesztő határidejére
         vonatkozó információk,

      […]
      f)      a másik tagállam illetékes hatóságának a 6. cikk (2) bekezdése értelmében vett nyilatkozata, […]
      (3) […] Ha a kérelem nem tartalmazza a (2) bekezdésben felsorolt információkat, a minisztérium akkor folytatja le a behajtást,
         amennyiben kérelmére ezen adatokat kiegészítik.”

      17      A 191/2004. sz. törvény 6. §‑ának (1) bekezdése értelmében a követelésre vonatkozó, az illetékes hatóság államában végrehajtható
         okiratot a behajtás iránti teljes kérelem átvételének napjától közvetlenül olyan okiratként kell elismerni, amely a Cseh Köztársaság
         területén lehetővé teszi a végrehajtást. E paragrafus (2) bekezdése szerint a minisztérium csak akkor hajtja be a követelést
         a behajtás iránti kérelem alapján, ha a másik állam illetékes hatósága kijelenti, hogy a követelésre vonatkozó végrehajtható
         okirat az illetékes hatóság szerinti államban – az említett törvény 7. §‑ának (1) bekezdésében érintett esetektől eltekintve –
         nem támadták meg, és hogy az illetékes hatóság szerinti államban már lefolytatták a végrehajtási eljárást, de a követelést
         nem fizették meg teljes mértékben.

      18      A 191/2004. sz. törvény 13. §‑ának (1) bekezdése kimondja:

      „A minisztérium és a másik állam illetékes hatósága közötti információcsere azon állam hivatalos nyelvén zajlik, amelynek
         területén a behajtásra irányuló segítségnyújtás iránti kérelemmel megkeresett hatóság található. […] Ha miniszter és a másik
         állam illetékes hatóságának ettől eltérően állapodik meg, nem a behajtásra irányuló segítségnyújtás iránti kérelemmel megkeresett
         állam hivatalos nyelvét használják.”

      19      A 337/1992. sz. törvény 32. §‑ának (1) bekezdése szerint:

      „Az adóügyi eljárásokban a kötelezettségek megállapítása és a jogok elismerése csak határozat alapján lehetséges. Ha e törvény
         vagy más jogszabály eltérően nem rendelkezik, e határozatok csak akkor joghatályosak a címzettre nézve, ha azokat a részére
         szabályszerűen kézbesítették vagy vele szabályszerűen közölték.”

      20      A 337/1992. sz. törvény 73. §‑a az adóhátralékok behajtására vonatkozó eljárásáról rendelkezik. E paragrafus (7) bekezdése
         értelmében adóügyi végrehajtás lefolytatása esetén a polgári perrendtartásról szóló törvény megfelelően alkalmazandó.

      21      A polgári perrendtartásról szóló 99/1963. sz. módosított törvény (Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád) 261a. §‑ának
         (1) bekezdése szerint a határozat végrehajtása csak akkor rendelhető el, ha a határozat tartalmazza a jogosult és az adós
         személyének azonosítását, a végrehajtás iránti kérelem tárgyát képező kötelezettségek körének és tartalmának megjelölését,
         valamint e végrehajtás határidejét.

      22      Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, a cseh felsőbíróságok állandó ítélkezési gyakorlata szerint az adós személye
         pontos azonosításának összetéveszthetetlennek kell lennie, vagy legalábbis a szóban forgó végrehajtható okiratból kétségtelenül
         megállapíthatónak kell lennie, hogy ki a kötelezett (a Cseh Köztársaság Nejvyšší soudjának a Soudní judikatura 6/1999. száma 233. oldalán közzétett, 1999. február 25‑i, 21 Cdo 2101/98. sz. ítélete). A Cseh Szocialista Köztársaság Nejvyšší
         soudjának az 1981. február 18‑i, Cpj 159/79. sz. véleménye is (Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek 1981., 499. o.) megállapította, hogy azon határozat, amely nem azonosítja be pontosan az adóst, nem végrehajtható határozat,
         és nem képezheti a behajtás végrehajtásának az alapját. Ugyanígy, a kérdést előterjesztő bíróság kibővített tanácsának a 2 Afs 81/2004‑54. sz.
         2005. október 26‑i ítéletéből kitűnik, hogy hatályon kívül kell helyezni azon végrehajtási cselekményeket, amelyeket a címzettet
         nem kellőképpen megjelölő okirat alapján foganatosítottak.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      23      1999. július 2‑án a Hauptzollamt Weiden (weideni fővámhivatal, Németország) adómegállapítási határozatot címzett „Milan Kyrian,
         Studnicni 836, 39811 Protivin, Cseh Köztársaság” részére, amellyel őt 218 520 DEM összegű jövedéki adó megfizetésére kötelezte.
         A Hauptzollamt Weiden által így kibocsátott végrehajtható okiratot a Ministerstvo financí – Generální ředitelství cel (pénzügyminisztérium
         – vámügyi főigazgatóság, Cseh Köztársaság, a továbbiakban: az alapeljárásban megkeresett hatóság) 1999. augusztus 6‑án kézbesítette.

      24      A felperes hatóság, a Hauptzollamt Regensburg 2004. szeptember 28‑án fizetési meghagyást bocsátott ki, 2004. október 7‑én
         pedig a 76/308 irányelv 6. cikke alapján arra kérte az alapeljárásban megkeresett hatóságot, hogy a Hauptzollamt Weiden által
         kibocsátott végrehajtható okirat alapján hajtsa be a jövedéki adót. A behajtás iránti kérelem adósként az alapeljárás felperesét
         jelöli meg családi neve, utóneve, címe és születési ideje feltüntetésével, a jövedéki adót pedig a büntetéssel együtt 3 258 625,30 CZK
         összegben határozza meg.

      25      2004 decemberében az alapeljárásban megkeresett hatóság a szóban forgó adóhátralék behajtásával a Celní úřad Tábort bízta
         meg. Ennek megfelelően ez utóbbi 2004 decemberében a jövedéki adóval és a büntetéssel kapcsolatban két fizetési meghagyást
         bocsátott ki, az adóhátraléknak a 337/1992. sz. törvény 73. §‑a (1) bekezdése alapján való meghosszabbított határidőn belüli
         megfizetésére vonatkozóan. M. Kyrian e két meghagyással szemben fellebbezéssel élt, amelyet a Celní ředitelství České Budějovice
         (české budějovicei vámigazgatóság, Cseh Köztársaság) a 2005. március 4‑i, illetve április 6‑i két határozatával elutasított.
         Ezen elutasítást a Krajský soud v Českých Budějovicích 2005. október 5‑i végzésével, a Nejvyšší správní soud pedig 2006. június
         28‑i ítéletével hagyta helyben.

      26      2006. március 6‑án a Celní úřad Tábor a szóban forgó adóhátraléknak az M. Kyrian munkabéréből való levonása útján történő
         végrehajtását elrendelő határozatot bocsátott ki. M. Kyrian panaszt nyújtott be a végrehajtást elrendelő határozat ellen,
         amelyet a Celní úřad Tábor 2006. október 31‑i határozatában elutasított.

      27      M. Kyrian keresetet nyújtott be a Krajský soud v Českých Budějovicích‑hoz az említett végrehajtást elrendelő határozat ellen.
         Többek között azzal érvelt, hogy a címzett személynek a Hauptzollamt Weiden által kibocsátott végrehajtható okiratban a családi
         név, utónév és cím alapján történt azonosítása nem elégséges, mivel ezen okirat M. Kyrian édesapjára és fiára is alkalmazható
         volt, akiket szintén Milan Kyriannak hívnak, és akik ugyanazon a címen laknak. Mivel a kézbesítő irat nem jelöli meg pontosan,
         hogy a három, azonos nevű személy közül kivel szemben bocsátották ki a végrehajtható okiratot, azt szabályszerű kézbesítés
         hiányában nem lehet végrehajtani.

      28      M. Kyrian előadta továbbá, hogy mivel a német vámhatóságoktól kapott, neki német nyelven megküldött okiratokat nem érti, nem
         tudta megtenni a megfelelő lépéseket jogainak érvényesítése érdekében. M. Kyrian szerint ő nem köteles az említett okiratok
         fordítását saját költségen elvégeztetni.

      29      A Krajský soud v Českých Budějovicích 2007. március 14‑i ítéletével első fokon elutasította a keresetet. E bíróság rámutatott,
         hogy a 76/308 irányelvet átültető 191/2004. sz. törvény 6. §‑ának (1) bekezdése alapján a követelés behajtására vonatkozó,
         a megkereső hatóság államában végrehajtható okiratot közvetlenül a követelés behajtására vonatkozó, a Cseh Köztársaságban
         végrehajtható okiratként kell elismerni. Ennek megfelelően sem az alapeljárásban megkeresett hatóság, sem a Krajský soud v
         Českých Budějovicích nem jogosult az a Hauptzollamt Weiden által kibocsátott végrehajtható okirat ellen M. Kyrian által felhozott
         kifogások vizsgálatára.

      30      A Krajský soud v Českých Budějovicích szerint, mivel a behajtás iránti kérelem M. Kyriant nem csak családi neve, utóneve és
         lakcíme, hanem születési ideje alapján is megjelölte, őt egyértelműen azonosították adósként. A behajtás iránti kérelem, valamint
         az ahhoz mellékelt tértivevény alapján a szóban forgó végrehajtható okiratot kézbesítették, és az érvényes. Ezenkívül azon
         tény, hogy a német vámhatóságok előtti eljárást német nyelven folytatták le, nem sértette M. Kyrian jogait. A Krajský soud
         v Českých Budějovicích szerint ez utóbbit semmi sem gátolta meg abban, hogy saját érdekében lefordíttassa a szóban forgó követelés
         behajtására vonatkozó végrehajtható okirat, beleértve az abban foglalt tájékoztatást az ezen okirat ellen igénybe vehető jogorvoslati
         lehetőséggel kapcsolatban.

      31      M. Kyrian a Krajský soud v Českých Budějovicích ítéletének hatályon kívül helyezése iránt fellebbezést nyújtott be a Nejvyšší
         správní soudhoz az első fokon hivatkozott jogalapokkal megegyező jogalapok alapján, azt állítva, hogy a szóban forgó végrehajtható
         okirat nem hajtható végre.

      32      E körülményekre tekintettel a Nejvyšší správní soud úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „(1)      Úgy kell‑e értelmezni a [76/308] irányelv 12. cikkének (3) bekezdését, hogy ha egy követelés végrehajtásával kapcsolatos intézkedéseket
         a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bírósága előtt támadnak meg, e bíróság az adott tagállam törvényeinek és
         rendeleteinek megfelelően jogosult felülvizsgálni, hogy a végrehajtható okirat végrehajtható‑e, és azt szabályszerűen kézbesítették‑e
         az adós részére?

      (2)      Következik‑e a közösségi jog általános elveiből, különösen a tisztességes eljáráshoz való jog, a gondos ügyintézés és a jogállamiság
         elveiből, hogy ha a végrehajtható okiratot olyan nyelven kézbesítik az adósnak, amelyet az nem ért, továbbá amely nem hivatalos
         nyelve az adós részére történő kézbesítés államának, ez olyan hibát jelent, amelyre tekintettel az e végrehajtható okirat
         alapján lefolytatandó behajtás megtagadható?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      33      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével, amelyet két részben kell vizsgálni, lényegében arra keresi a választ, hogy
         a 76/308 irányelv 12. cikkének (3) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam
         bíróságainak hatásköre kiterjed egyrészt a behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatóságának, másrészt pedig
         annak felülvizsgálatára, hogy az említett okiratot szabályszerűen kézbesítették‑e az adósnak.

       A megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak a behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatóságának
         felülvizsgálatára vonatkozó hatásköréről

      34      A 76/308 irányelv kölcsönös segítségnyújtásra vonatkozó közös szabályokat állapít meg annak érdekében, hogy biztosítsa az
         egyes lefölözésekből, vámokból és adókból eredő követelések behajtását (lásd ebben az értelemben a C‑470/04. sz. N‑ügyben
         2006. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑7409. o.] 53. pontját).

      35      A 76/308 irányelv teljes érvényesülésének és önálló értelmezésének biztosítása érdekében célszerű elsősorban a rendszerére
         és a célkitűzéseire hivatkozni (lásd analógia útján a C‑433/01. sz. Blijdenstein‑ügyben 2004. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑981. o.] 24. pontját és a C‑347/08. sz., Vorarlberger Gebietskrankenkasse ügyben 2009. szeptember 17‑én hozott ítélet [az
         EBHT‑ban még nem tették közzé] 35. pontját).

      36      A 76/308 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének megfelelően a követelés behajtására vonatkozó végrehajtható okiratot közvetlenül
         a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállam követelésére vonatkozó végrehajtható okiratként kell elismerni, illetve
         automatikusan ilyen okiratként kell kezelni. Az említett cikk (2) bekezdése értelmében, ha adott esetben a szóban forgó okiratot
         – a megkeresett hatóság székhelyéül szolgáló tagállamban hatályban lévő rendelkezéseknek megfelelően – elfogadható és elismerhető,
         vagy egy olyan okmánnyal kiegészíthető, illetve helyettesíthető, amely lehetővé teszi a tagállam területén történő végrehajtást,
         továbbá az okirat szabályos megfogalmazása esetén, ezen alakiságok elintézése nem tagadható meg. Ugyanezen rendelkezésből
         következik, hogy ezen irányelv 12. cikkét kell alkalmazni abban az esetben, ha ezen alakiságok bármelyike a követelés és/vagy
         e követelésre vonatkozó végrehajtható okirat megtámadását vonja maga után.

      37      A 76/308 irányelv 12. cikke a követelésre, a végrehajtható okiratra vagy a végrehajtási intézkedésekre vonatkozó panaszok
         elbírálása tekintetében hatáskörmegosztást ír elő a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállam és a megkeresett hatóság
         székhelye szerinti tagállam szervei között.

      38      Az említett cikk (1) bekezdése szerint amennyiben a követelést és/vagy a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban
         kiállított, a követelésre vonatkozó végrehajtható okiratot valamely érdekelt fél megtámadja, az ügyet a megkereső hatóság
         székhelye szerinti tagállam illetékes szervének kell elbírálnia, az ott hatályos jog szerint. Ugyanezen cikk (2) bekezdése
         ugyanis úgy rendelkezik, hogy amint a megkeresett hatóság megkapja az ilyen ügyről szóló értesítést a megkereső hatóságtól
         vagy az érdekelt féltől, fel kell függesztenie a végrehajtási eljárást az ügyben illetékes szerv döntéséig, hacsak a megkereső
         hatóság másként nem kéri.

      39      Ugyanakkor a 76/308 irányelv 12. cikkének (3) bekezdése értelmében amennyiben a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállamban
         hozott végrehajtási intézkedéseket támadják meg, a keresetet a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szervéhez
         kell benyújtani annak törvényei és rendeletei szerint.

      40      E hatáskörmegosztás szükségszerűen következik azon tényből, hogy a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamban hatályos
         jog alapján keletkezik a követelés, és bocsátják ki a végrehajtható okiratot, míg a megkeresett hatóság a székhelye szerinti
         tagállamban alkalmazott végrehajtási intézkedések tekintetében – a 76/308 irányelv 5. és 6. cikke értelmében – a hasonló okiratokra
         a saját nemzeti jogában előírt rendelkezéseket alkalmazza, mivel e hatóság tudja legmegfelelőbben megítélni valamely okirat
         jogszerűségét a saját nemzeti joga alapján (lásd analógia útján a C‑184/05. sz. Twoh International ügyben 2007. szeptember
         27‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑7897. o.] 36. pontját és a C‑318/07. sz. Persche‑ügyben 2009. január 27‑én hozott ítélet
         [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 63. pontját).

      41      Az említett hatáskörmegosztás főszabály szerint nem teszi lehetővé, hogy a megkeresett hatóság vitassa azon okirat vagy határozat
         érvényességét és végrehajthatóságát, amelynek a megkereső hatóság a kézbesítését kérte.

      42      Bár főszabály szerint tehát a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállam szervei kizárólagos hatáskörébe tartozik a követelésre
         vagy a végrehajtható okiratra vonatkozó panaszok megalapozottságának elbírálása, nem zárható ki, hogy kivételes jelleggel
         a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam szervei jogosultak legyenek egyrészt felülvizsgálni, hogy az említett okirat
         végrehajtása nem sérti‑e, többek között, e tagállam közrendjét, másrészt adott esetben teljesen vagy részben megtagadni, vagy
         bizonyos feltételek teljesítésétől függővé tenni a segítségnyújtást.

      43      A 76/308 irányelv 6. és 8. cikke értelmében ugyanis a behajtás iránti kérelem tárgyát képező követelést, valamint a követelés
         behajtására vonatkozó végrehajtható okiratot ugyanúgy kell kezelni, mint a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam
         hasonló követeléseit és okiratait. Márpedig nehezen képzelhető el, hogy a követelés behajtására vonatkozó végrehajtható okiratot
         e tagállam végrehajtsa, ha e végrehajtás sérti e tagállam közrendjét. Egyébiránt a 76/308 irányelv 4. cikkének (3) bekezdése
         a megkereső hatóság által megküldött információkérést illetően rendelkezik a közrendi kivételről, ennek értelmében a megkeresett
         hatóság többek között akkor tagadhatja meg az ilyen információszolgáltatást, ha az sértené a székhelye szerinti tagállam közrendjét.

      44      A fentiek összességéből az következik, hogy a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak hatásköre főszabály
         szerint nem terjed ki a behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatóságának felülvizsgálatára.

       A megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak annak felülvizsgálatára vonatkozó hatásköre, hogy a végrehajtható
         okiratot szabályszerűen kézbesítették‑e az adósnak

      45      Az első kérdés második részének megválaszolásához értelmezni kell a 76/308 irányelv 12. cikkének (3) bekezdésében szereplő
         „végrehajtási intézkedések” kifejezést.

      46      Ezen irányelv 5. cikke szerint a kölcsönös segítségnyújtás keretében történő behajtás végrehajtásának első szakasza éppen
         a címzett értesítése a megkeresett hatóság részéről a székhelye szerinti tagállamból származó, követelésre és/vagy annak behajtására
         vonatkozó, minden okiratról és határozatról, az említett értesítés pedig a megkereső hatóság által nyújtott információk alapján
         történik.

      47      Következésképpen az értesítés a 76/308 irányelv 12. cikkének (3) bekezdésében érintett végrehajtási intézkedésnek minősül,
         és így e rendelkezés szerint a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szerve köteles elbírálni az értesítés
         ellen benyújtott minden keresetet.

      48      Ezen értelmezést erősíti egyébiránt az a körülmény is, hogy – amint az lényegében a 76/308 irányelv hatodik preambulumbekezdéséből
         és 5. cikkének (1) bekezdéséből következik – az értesítés a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállamban a hasonló okiratokról
         szóló értesítésre vonatkozóan hatályban lévő jogszabályok szerint történik.

      49      Márpedig, amint arra a jelen ítélet 40. pontja emlékeztet, a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam illetékes szerve
         tudja legmegfelelőbben értelmezni az e tagállamban hatályos törvényeket és rendeleteket.

      50      Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 76/308 irányelv 12. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni,
         hogy a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak hatásköre főszabály szerint nem terjed ki a behajtásra
         vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatóságának felülvizsgálatára. Ugyanakkor abban az esetben, ha e tagállam bíróságához
         a végrehajtási intézkedések – úgymint a végrehajtható okiratra vonatkozó értesítés – érvényessége vagy szabályszerűsége elleni
         keresetet nyújtanak be, e bíróság jogosult felülvizsgálni, hogy ezen intézkedéseket az említett tagállam törvényeinek és rendeleteinek
         megfelelően, szabályszerűen hozták‑e meg.

       A második kérdésről
      51      Ami a második kérdés elfogadhatóságát illeti, a cseh kormány hangsúlyozza, hogy mivel a megkeresett hatóság székhelye szerinti
         tagállam bíróságai nem jogosultak vizsgálni, hogy a közösségi jog általános elveit az okiratoknak az adós részére való kézbesítésekor
         tiszteletben tartották‑e, az említett kérdés nem befolyásolja a szóban forgó kérdést előterjesztő bíróság határozatát, és
         ezért az tisztán hipotetikus.

      52      Mivel a kérdést előterjesztő bíróság jogosult felülvizsgálni a kézbesítés szabályszerűségét, e bíróság minden esetben jogosult
         a kézbesítés szabálytalanságának a megállapítására is a székhelye szerinti tagállamban hatályos törvények és rendeletek szerint.
         Figyelembe véve a Nejvyšší správní soud előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kifejtett egyértelmű magyarázatait azon
         indokokat illetően, amelyek miatt szerinte az általa feltett második kérdés releváns, és a válasz az előtte felmerült jogvita
         kimenetéhez szükséges, az említett kérdés – ellentétben a cseh kormány által hangsúlyozottakkal – elfogadható.

      53      A Nejvyšší správní soud második kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy a behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat
         kézbesítése szabályszerűnek tekinthető‑e, amennyiben a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállamban e kézbesítés olyan
         nyelven történt, amelyet a címzett nem ért, továbbá amely nem hivatalos nyelve az adós részére történő kézbesítés tagállamának.

      54      Hangsúlyozandó, hogy a 76/308 irányelv nem állapít meg olyan szabályokat, amelyek szerint nem szabályszerű a behajtásra vonatkozó
         végrehajtható okirat valamely olyan nyelven történő kézbesítése, amelyet a címzett nem ért, vagy amely a megkeresett hatóság
         székhelye szerinti tagállamnak nem hivatalos nyelve, illetve nem a hivatalos nyelveinek egyike.

      55      Kétségtelen, hogy a 76/308 irányelv 17. cikke előírja, hogy a segítségnyújtás iránti megkereséshez, a végrehajtható okirathoz
         és az egyéb lényeges dokumentációkhoz mellékelik azok fordítását a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam hivatalos
         nyelvén, vagy egyik hivatalos nyelvén, az utóbbi hatóság azon jogának sérelme nélkül, hogy a fordítást figyelmen kívül hagyja,
         ugyanakkor ugyanez a lehetőség a végrehajtható okirat címzettjének nem áll rendelkezésére.

      56      Mégis, amint azt a cseh és német kormány, valamint a Bizottság jogosan hangsúlyozzák, az e rendelkezésben előírt fordítások
         a megkeresett hatóságnak szólnak, és semmiképpen sem az adósnak. Ezenkívül, amint azt a Bizottság jogosan kifejti, amikor
         a 76/308 irányelv rendszerét összehasonlítja a polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés rendszerével
         – amelyet különösen a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről
         (iratkézbesítés) és az 1348/2000/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i 1393/2007/EK európai
         parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 324., 79. o.) állapít meg –, mivel a polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott igazságügyi
         együttműködés szabályozása elkülönül a közigazgatási és adóügyekben folytatott igazságügyi együttműködés szabályozásától,
         az adóigazgatási eljárást, vagy az azt követő kézbesítést a tagállamok jogszabályai szabályozzák.

      57      A 76/308 irányelv céljából következik, hogy az irányelv biztosítani kívánja többek között minden olyan okirat és határozat
         hatékony végrehajtását, ideértve a jogi természetűeket is, amelyek a megkereső hatóság székhelye szerinti tagállamból származnak,
         és amelyek a követelésre és/vagy annak behajtására vonatkoznak. Márpedig ezen irányelv nem érheti el e célt anélkül, hogy
         tiszteletben tartaná az említett értesítés címzettjeinek jogos érdekeit (lásd analógia útján a C‑473/04. sz. Plumex‑ügyben
         2006. február 9‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1417. o.] 21. pontját).

      58      Ezen összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy a kézbesítésnek az a szerepe, hogy a címzettnek megfelelő időben lehetővé tegye
         a kézbesített irat tárgyának és indokainak megismerését, valamint jogainak érvényesítését (lásd ebben az értelemben a C‑14/07. sz.
         Weiss und Partner ügyben 2008. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2008. I‑3367. o.] 73. pontját).

      59      Következésképpen a 76/308 irányelv értelmében vett kölcsönös segítségnyújtás keretében a végrehajtható okirat címzettjének
         legalább a kérelem tárgyát és indokait kétséget kizáróan tudnia kell azonosítani.

      60      Az alapeljáráshoz hasonló valamely ügyben akkor áll fenn ilyen helyzet, ha a kézbesítés a megkeresett hatóság székhelye szerinti
         tagállam hivatalos nyelvén történik. A 76/308 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében ugyanis a címzettet a megkeresett
         hatóság értesíti a székhelye szerinti tagállamban a hasonló okiratokról szóló értesítésre vonatkozóan hatályban lévő jogszabályok
         szerint, ami többek között az e tagállam hivatalos nyelvén történő kézbesítést vonja maga után.

      61      Mivel a 76/308 irányelv nem határozza meg a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam hivatalos nyelvétől eltérő nyelven
         történő kézbesítés következményeit, a nemzeti bíróságnak a saját nemzeti jogát kell alkalmaznia, miközben biztosítania kell
         a közösségi jog teljes érvényesülését, ami arra késztetheti, hogy úgy értelmezzen egy kizárólag a belső helyzetre kidolgozott
         nemzeti jogszabályt, hogy az alkalmazható legyen az adott, határokon átnyúló tényállásra (lásd ebben az értelemben a C‑443/03. sz.
         Leffler‑ügyben 2005. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑9611. o.] 51. pontját).

      62      Amint ugyanis az a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, kifejezett közösségi rendelkezések hiányában az egyes
         tagállamok nemzeti jogrendszerének feladata a közösségi jog közvetlen hatályából a jogalanyok számára következő jogok védelmét
         biztosító keresetekre vonatkozó eljárási szabályok meghatározása (lásd ebben az értelemben a 33/76. sz., Rewe‑Zentralfinanz
         és Rewe‑Zentral ügyben, 1976. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 1976., 1989. o.] 5. pontját és a fent hivatkozott Leffner‑ügyben
         hozott ítélet 49. pontját). A Bíróság azt is megállapította, hogy ezen eljárási szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint
         a belső jogrendből eredő jogokra vonatkozók (egyenértékűség elve), valamint hogy a gyakorlatban nem tehetik lehetetlenné vagy
         rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását (tényleges érvényesülés elve) (lásd a fent hivatkozott
         Rewe‑Zentralfinanz és Rewe‑Zentral ügyben hozott ítélet 5. pontját, a C‑261/95. sz. Palmisani‑ügyben 1997. július 10‑én hozott
         ítélet [EBHT 1997., I‑4025. o.] 27. pontját, a C‑231/96. sz. Edis‑ügyben 1998. szeptember 15‑én hozott ítélet [EBHT 1998.,
         I‑4951. o.] 34. pontját és a fent hivatkozott Leffner‑ügyben hozott ítélet 50. pontját).

      63      Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 76/308 irányelv értelmében létrehozott kölcsönös segítségnyújtás
         keretében a behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat címzettjének – annak érdekében, hogy érvényesíteni tudja jogait – a
         megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam hivatalos nyelvén kell ezen okiratot kézbesíteni. E jog tiszteletben tartása
         biztosításának érdekében a nemzeti bíróságnak a saját nemzeti jogát kell alkalmaznia, miközben biztosítania kell a közösségi
         jog teljes érvényesülését.

       A költségekről
      64      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A 2001. június 15‑i 2001/44/EK tanácsi irányelvvel módosított, az egyes lefölözésekből, vámokból, adókból és egyéb intézkedésekből
            eredő követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtásról szóló, 1976. március 15‑i 76/308/EGK tanácsi irányelv
            12. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a megkeresett hatóság székhelye szerinti tagállam bíróságainak hatásköre
            főszabály szerint nem terjed ki a behajtásra vonatkozó végrehajtható okirat végrehajthatóságának felülvizsgálatára. Ugyanakkor
            abban az esetben, ha e tagállam bíróságához a végrehajtási intézkedések – úgymint a végrehajtható okiratra vonatkozó értesítés –
            érvényessége vagy szabályszerűsége elleni keresetet nyújtanak be, e bíróság jogosult felülvizsgálni, hogy ezen intézkedéseket
            az említett tagállam törvényeinek és rendeleteinek megfelelően, szabályszerűen hozták‑e meg.
      2)      A 2001/44 irányelvvel módosított 76/308 irányelv értelmében létrehozott kölcsönös segítségnyújtás keretében a behajtásra vonatkozó
            végrehajtható okirat címzettjének – annak érdekében, hogy érvényesíteni tudja jogait – a megkeresett hatóság székhelye szerinti
            tagállam hivatalos nyelvén kell ezen okiratot kézbesíteni. E jog tiszteletben tartása biztosításának érdekében a nemzeti bíróságnak
            a saját nemzeti jogát kell alkalmaznia, miközben biztosítania kell a közösségi jog teljes érvényesülését.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: cseh.


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2006. október 26-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Osztrák Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Az átültetés elmaradásaTagállami kötelezettségszegés - Az átültetés elmaradása - 2002/49/EK irányelv. # C-94/06. sz. ügy

text:
      A Bíróság (negyedik tanács) 2006. október 26‑i ítélete – Bizottság kontra Ausztria
      (C‑94/06. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – Az átültetés elmaradása – 2002/49/EK irányelv”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 6. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A környezeti zaj értékeléséről és kezeléséről szóló, 2002. június 25‑i 2002/49/EK európai
                  parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL L 189., 2002. július 18., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 101. o.)
                  való megfeleléshez szükséges valamennyi rendelkezés határidőn belül történő elfogadásának elmulasztása – A környezeti zaj
                  értékeléséről és kezeléséről szóló irányelvvel foglalkozó egyeztetőbizottságban tett bizottsági nyilatkozat

            Rendelkező rész

                  1)

                  Az Osztrák Köztársaság – mivel nem fogadta el azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek
                     ahhoz, hogy a belső jogba átültesse a környezeti zaj értékeléséről és kezeléséről szóló, 2002. június 25‑i 2002/49/EK európai
                     parlamenti és tanácsi irányelvet Burgenland, Karintia, Felső‑Ausztria, Salzburg, Stájerország és Tirol tartományok esetében,
                     illetve nem értesítette ezekről a Bizottságot – nem teljesítette az ezen irányelv 14. cikke (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  A Bíróság az Osztrák Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (hatodik tanács) szeptember 20.-i ítélete: 2001. # Belga Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # EMOGA - Elszámolás. # C-263/98. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2008. október 15-i ítélete. # TridonicAtco GmbH & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Intelligent Voltage Guard közösségi ábrás védjegy bejelentése - Feltétlen kizáró ok - Megkülönböztető képesség hiánya - 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-297/07. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2008. október 15‑i ítélete – TridonicAtco kontra OHIM (Intelligent Voltage Guard)
      (T‑297/07. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Intelligent Voltage Guard közösségi ábrás védjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – Megkülönböztető képesség hiánya – 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      1.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – A kizáró okoknak a lajstromozás
            iránti kérelemmel érintett egyes árukra vagy szolgáltatásokra tekintettel történő külön vizsgálata – A lajstromozás megtagadása
            indokolásának kötelezettsége (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés) (vö. 22. pont)
      2.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés b) pont) (vö. 29–39. pont)
      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának az Intelligent Voltage Guard ábrás megjelölés közösségi védjegyként való lajstromozása
                  iránti kérelemre vonatkozó, 2007. május 31‑i határozata (R 108/2007‑2. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               TridonicAtco GmbH & Co. KG

               Az érintett közösségi védjegy:

               Az „Intelligent Voltage Guard” ábrás védjegy a 9. és 11. osztályba tartozó áruk vonatkozásában – W874778. sz. védjegybejelentés.

               Az elbíráló határozata:

               Az elbíráló a védjegybejelentést elutasította.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)         Az Elsőfokú Bíróság a TridonicAtco GmbH & Co. KG‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (negyedik tanács) február 8.-i ítélete: 1996. # C. B. Laperre kontra Bestuurscommissie beroepszaken in de provincie Zuid-Holland. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Raad van State - Hollandia. # C-8/94. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) 1998. február 12-i ítélete. # Silvano Raso és társai elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Pretura circondariale di La Spezia - Olaszország. # Szolgáltatásnyújtás szabadsága - Verseny. # C-163/96. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) szeptember 21.-i ítélete: 1999. # Graça Oliveira kontra Európai Parlament. # Tisztviselők - Előléptetés. # T-157/98. sz. ügy