title: A Bíróság ítélete (második tanács), 2012. június 28.#Markus Geltl kontra Daimler AG.#A Bundesgerichtshof (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#A 2003/6/EK és a 2003/124/EK irányelv – Bennfentes információ – A »pontos információ« fogalma – Időben elhúzódó folyamat köztes szakaszai – Létező vagy alappal várhatóan létrejövő körülményekre, vagy olyan eseményre utalás, amely megtörtént vagy alappal várható, hogy meg fog történni – Az »alappal várható« kifejezés értelmezése – Valamely társaság vezetőjének személyében bekövetkezett változással kapcsolatos információk nyilvánosságra hozatala.#C‑19/11. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C-19/11. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesgerichtshof (Németország) a Bírósághoz 2011. január 14-én érkezett, 2010. november 22-i határozatával terjesztett elő az előtte
            Markus Geltl
            és
            a Daimler AG
            között,
            Lothar Meier és társai
            részvételével
            folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (második tanács),
            tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, U. Lõhmus (előadó), A. Rosas, A. Ó Caoimh és C. G. Fernlund bírák,
            főtanácsnok: P. Mengozzi,
            hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. február 2-i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – M. Geltl képviseletében R. Lindner Rechtsanwalt,
            – a Daimler AG képviseletében M. Sustmann és R. Schmidt-Bendum Rechtsanwälte,
            – L. Meier képviseletében H. Schmidt Rechtsanwalt,
            – E. Endruweit és társai képviseletében R. Lindner,
            – a belga kormány képviseletében M. Jacobs és J.-C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,
            – a cseh kormány képviseletében M. Smolek és D. Hadroušek, meghatalmazotti minőségben,
            – az észt kormány képviseletében M. Linntam, meghatalmazotti minőségben,
            – az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Russo avvocato dello Stato,
            – a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és F. Matias Santos, meghatalmazotti minőségben,
            – az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében S. Hathaway, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. Henshaw barrister,
            – az Európai Bizottság képviseletében G. Braun és R. Vasileva, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2012. március 21-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a bennfentes kereskedelemről és a piaci manipulációról (piaci visszaélés) szóló, 2003. január 28-i 2003/6/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 96., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás: 6. fejezet, 4. kötet, 367. o.) 1. cikke 1. pontjának, valamint a 2003/6 irányelvnek a bennfentes információ meghatározása és közzététele, valamint a piaci manipuláció meghatározása tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2003. december 22-i 2003/124/EK bizottsági irányelv (HL L 339., 70. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 6. kötet, 348. o.) 1. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet a M. Geltl és a Daimler AG (a továbbiakban: Daimler) között azon kár tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely M. Geltlt állítása szerint annak következtében érte, hogy e társaság állítólag későn hozta nyilvánosságra az igazgatósága elnökének idő előtti távozásával kapcsolatos információkat.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            A 2003/6 irányelv
            3. A 2003/6 irányelv (2), (12), (16) és (24) preambulumbekezdése kimondja:
            „(2) Az integrált és hatékony pénzügyi piac megköveteli a piac integritását. Az értékpapírpiac zavartalan működése és a piacok iránti közbizalom a gazdasági növekedés és a prosperitás előfeltételeit képezi. A piaci visszaélés sérti a pénzügyi piacok integritását, valamint aláássa az értékpapírok és a származtatott pénzügyi eszközök iránti közbizalmat.
            [...]
            (12) A piaci visszaélés bennfentes kereskedelemből és piaci manipulációból áll. A bennfentes kereskedelem elleni jogszabályok célja megegyezik a piaci manipuláció elleni jogszabályok céljával: ez a közösségi pénzügyi piacok integritásának biztosítása és az e piacok iránti befektetői bizalom erősítése. [...]
            [...]
            (16) A bennfentes információ olyan pontos információ, amelyet nem hoztak nyilvánosságra, és amely közvetlenül vagy közvetve pénzügyi eszközök egy vagy több kibocsátójával, illetve egy vagy több pénzügyi eszközzel kapcsolatos. Az az információ, amely jelentős hatást gyakorolhatna valamely szabályozott piacon az áralakulásra vagy ármeghatározásra, olyan információnak tekinthető, amely pénzügyi eszközök egy vagy több kibocsátójával, illetve ezekhez kapcsolódó egy vagy több származékos pénzügyi eszközzel közvetetten kapcsolatos.
            [...]
            (24) A nyilvánosság gyors és hiteles tájékoztatása erősíti a piac integritását, ezzel szemben a kibocsátók általi szelektív információszolgáltatás a pénzügyi piacok iránti befektetői bizalom elvesztéséhez vezethet. [...]”
            4. Ezen irányelv 1. cikke 1. pontjának első bekezdése a „bennfentes információ” fogalmát akként határozza meg, hogy az „olyan pontos információ, amelyet nem hoztak nyilvánosságra, és amely közvetlenül vagy közvetve pénzügyi eszközök egy vagy több kibocsátójával, illetve egy vagy több pénzügyi eszközzel kapcsolatos, és amelynek nyilvánosságra hozatala valószínűleg jelentős hatást gyakorolna a szóban forgó pénzügyi eszközök vagy a kapcsolódó származtatott pénzügyi eszközök árára”.
            5. Az említett irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „(1) A tagállamok megtiltják minden, a második albekezdésben említett személynek, aki bennfentes információkkal rendelkezik, hogy ezeket az információkat felhasználja oly módon, hogy közvetlenül vagy közvetve, saját vagy harmadik személy javára az információhoz kapcsolódó pénzügyi eszközöket vegyen vagy adjon el, illetve kíséreljen meg venni vagy eladni.
            Az első albekezdést kell alkalmazni minden olyan személyre, aki a következők folytán került a bennfentes információ birtokába:
            a) a kibocsátó igazgatási, irányító vagy felügyeleti testületében való tagsága folytán; vagy
            b) a kibocsátó tőkéjében való részesedése folytán; vagy
            c) mert hozzáfér ilyen információkhoz beosztása, foglalkozása vagy feladatai végzése folytán; vagy
            d) mert bűncselekményt követett el.
            (2) Amennyiben az (1) bekezdésben említett személy jogi személy, az abban a bekezdésben megállapított tilalmat azokra a természetes személyekre is alkalmazni kell, akik részt vesznek az érintett jogi személy javára lebonyolítandó ügyletekre vonatkozó döntések meghozatalában.
            (3) Ez a cikk nem alkalmazandó azokra az ügyletekre, amelyeket pénzügyi eszközök vételére vagy eladására vonatkozó, esedékessé váló kötelezettség teljesítése kapcsán hajtanak végre, amennyiben ez a kötelezettség olyan megállapodásból ered, amelyet azt megelőzően kötöttek meg, hogy az érintett személy a bennfentes információ birtokába jutott.”
            6. Ugyanezen irányelv 6. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik:
            „(1) A tagállamok biztosítják, hogy a pénzügyi eszközök kibocsátói a lehető leghamarabb tájékoztassák a nyilvánosságot az említett kibocsátókat közvetlenül érintő bennfentes információkról.
            [...]
            (2) A kibocsátó – jogos érdekei sérelmének megelőzése érdekében – saját felelősségére késleltetheti a bennfentes információk (1) bekezdésben említett nyilvánosságra hozatalát, feltéve hogy nem valószínű, hogy ez a késleltetés félrevezeti a nyilvánosságot, és feltéve, hogy a kibocsátó képes biztosítani a szóban forgó információ bizalmasságát. A tagállamok megkövetelhetik a kibocsátótól, hogy haladéktalanul tájékoztassa az illetékes hatóságot a bennfentes információ nyilvánosságra hozatalának késleltetésére vonatkozó döntésről.”
            A 2003/124 irányelv
            7. A 2003/124 irányelv (1) és (3) preambulumbekezdése szerint:
            „(1) Az ésszerűen eljáró befektetők befektetési döntéseiket a már rendelkezésükre álló információra, azaz előzetesen rendelkezésre álló információra alapozzák. Ezért azt a kérdést, hogy a befektetési döntés meghozatalakor az ésszerűen eljáró befektető feltehetően figyelembe vett-e egy adott információt, az előzetesen rendelkezésre álló információ alapján kell megítélni. Az ilyen értékelés során figyelembe kell venni az információ várható hatását a kapcsolódó kibocsátói tevékenység teljességének fényében, az információforrás megbízhatóságát, és minden más olyan piaci változót, amely várhatóan érinti a kapcsolódó pénzügyi eszközt vagy az ahhoz kapcsolódó származtatott pénzügyi eszközt, az adott körülmények között.
            [...]
            (3) A piaci résztvevők jogbiztonságát fokozni kell azzal, hogy a bennfentes információ meghatározásának két lényegi elemét, nevezetesen az ilyen információ pontos jellegét és annak a pénzügyi eszközök vagy kapcsolódó származtatott pénzügyi eszközök árfolyamára gyakorolt lehetséges hatásának jelentőségét pontosabban kell meghatározni.”
            8. Ugyanezen irányelv „Bennfentes információ” című 1. cikke így rendelkezik:
            „(1) A 2003/6/EK irányelv 1. cikke 1. pontjának alkalmazásában azt az információt kell pontosnak tekinteni, amely létező vagy alappal várhatóan létrejövő körülményekre, vagy olyan eseményre vonatkozik, amely megtörtént, vagy alappal várható, hogy meg fog történni, és elég konkrét ahhoz, hogy lehetővé tegye következtetések levonását az ilyen körülményeknek vagy eseménynek pénzügyi eszközök vagy a kapcsolódó származtatott pénzügyi eszközök árfolyamára esetlegesen gyakorolt hatásáról.
            (2) A 2003/6/EK irányelv 1. cikke 1. pontjának alkalmazásában »az az információ, amelynek nyilvánosságra hozatala valószínűleg jelentős hatást gyakorolna a szóban forgó pénzügyi eszközök vagy a kapcsolódó származtatott pénzügyi eszközök árfolyamára«, olyan információ, amelyet az ésszerűen eljáró befektető nagy valószínűséggel felhasználna a befektetési döntése meghozatalához.”
            9. Az említett irányelv 3. cikkének (1) bekezdése nem teljes körű felsorolást tartalmaz azokról a helyzetekről, amelyekhez a kibocsátónak a 2003/6 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése értelmében vett jogos érdekei fűződhetnek; e felsorolásban szerepelnek a folyamatban lévő tárgyalások vagy ezekhez kapcsolódó események, amikor a közzététel várhatóan érintené az ilyen tárgyalások kimenetelét vagy szokásos lefolyását, valamint a kibocsátó ügyvezető testülete által hozott döntések vagy megkötött szerződések, amelyek hatálybalépéséhez a kibocsátó más testületének a jóváhagyása szükséges, és a kibocsátó szervezeti felépítése szerint ezek a testületek elkülönülnek.
            A német jog
            10. A hitelezők védelmének javításáról szóló, 2004. október 28-i törvénnyel (Gesetz zur Verbesserung des Anlegerschutzes) (BGBl. 2004. I., 2630. o.) módosított, az értékpapírok kereskedelméről szóló törvény (Gesetz über den Wertpapierhandel) 1998. szeptember 9-én hatályos változata (BGBl. 1998. I., 2708. o.) (a továbbiakban: WpHG) 13. §-ának (1) bekezdése így rendelkezik:
            „Bennfentes információ az a pontos információ, amely nyilvánosságra nem hozott körülményekre vonatkozik, és amely bennfentes értékpapírok egy vagy több kibocsátójával vagy közvetlenül valamely bennfentes értékpapírokkal kapcsolatos, és alkalmas arra, hogy nyilvánosságra hozatala esetén jelentősen befolyásolja a bennfentes értékpapírok forgalmát vagy piaci árát. Az információ akkor alkalmas ilyen hatás kiváltására, ha azt az ésszerűen eljáró befektető figyelembe venné a befektetési döntése meghozatalakor. Az első mondat szerinti körülménynek minősülnek azok a körülmények is, amelyek esetében kellő valószínűséggel arra lehet következtetni, hogy a jövőben bekövetkeznek. [...]”
            11. A 2003/6 irányelv 6. cikkének (1) és (2) bekezdését a WpHG 15. §-ának (1) és (3) bekezdése ültette át a német jogrendszerbe. Ez utóbbi § (6) bekezdése szerint az a kibocsátó, aki megsérti az ugyanezen § (1)–(4) bekezdéséből eredő kötelezettségeit, a többek között a WpHG 37b. §-ában meghatározott feltételek alapján köteles megtéríteni az ennek következtében másnak okozott kárt.
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            12. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Daimler 2005. április 6-i közgyűlését követően J. Schrempp, a Daimler igazgatóságának elnöke fontolóra vette, hogy lemond a 2008-ig tartó megbízatásáról. 2005. május 17-én megosztotta e szándékát a Daimler felügyelőbizottságának elnökével, H. Kopperrel. 2005. június 1-je és július 27. között a felügyelőbizottság és az igazgatóság további tagjai is értesültek J. Schrempp távozási tervéről.
            13. 2005. július 10-étől kezdve a Daimler egy sajtóközleményt, egy külső nyilatkozatot és egy, a társaság munkavállalóinak szánt levelet készített elő.
            14. 2005. július 13-án összehívták a Daimler felügyelőbizottsága elnöki bizottságának (a továbbiakban: elnöki bizottság) ülését 2005. július 27-re, a felügyelőbizottság ülését pedig július 28-ra, anélkül hogy a meghívók utaltak volna az igazgatóság elnökének személyében bekövetkező esetleges változásra.
            15. 2005. július 18-án J. Schrempp és H. Kopper megállapodott abban, hogy a felügyelőbizottság 2005. július 28-i ülésén javasolni fogják J. Schrempp idő előtti távozását, valamint utódja, D. Zetsche kinevezését.
            16. Az elnöki bizottság a 2005. július 27-én 17 órakor kezdődő ülésén úgy határozott, hogy a felügyelőbizottság másnap tartandó ülésén javasolni fogja e távozás és kinevezés támogatását.
            17. 2005. július 28-án 9 óra 50 perc körül a Daimler felügyelőbizottsága úgy határozott, hogy J. Schrempp az év végével távozik megbízatásából, és helyét D. Zetsche veszi át.
            18. E határozatot a Tőzsde ügyvezetése és a Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (Pénzügyi Szolgáltatási Szövetségi Felügyelet) tudomására hozták, valamint közzétették a Deutsche Gesellschaft für Ad-hoc-Publizität (ad hoc  közlemények közzétételéért felelős német társaság) adatbankjában.
            19. E közzétételt követően a Daimler részvényeinek árfolyama, amely ezen a napon a 2005. év második negyedéves eredményeinek közzétételét követően már növekedett, jelentősen emelkedett.
            20. M. Geltl és több más befektető az említett határozat közzétételét megelőzően Daimler-részvényeket adott el. A Landgericht Stuttgart előtt keresetet indítottak e társaság ellen, és kártérítést követeltek arra hivatkozva, hogy a közzététel késedelmesen történt. A Landgericht Stuttgart az e jogvitákkal kapcsolatos több kérdés próbaper („Musterverfahren”) keretében történő elbírálása érdekében az Oberlandesgericht Stuttgarthoz fordult.
            21. Az Oberlandesgericht Stuttgart az e próbaperben 2009. április 22-én hozott határozatában úgy ítélte meg, hogy nem volt bizonyítható, hogy 2005. május 17-én vagy ennél későbbi időpontban létezett volna olyan bennfentes információ, amely szerint J. Schrempp egyoldalúan, a Daimler felügyelőbizottságának jóváhagyásától függetlenül lemondana a megbízatásáról. E bíróság szerint a felügyelőbizottság 2005. július 28-i határozata minősül azon meghatározó tényezőnek, amely hatást gyakorolhatott e társaság részvényeinek árfolyamára. E határozat azt követően vált kellően valószínűvé, hogy az elnöki bizottság 2005. július 27-én 17 óra után úgy határozott, hogy javasolja a felügyelőbizottságnak az elfogadását. Ezért csak ez utóbbi időponttól kezdve létezett bennfentes információ. Az Oberlandesgericht Stuttgart elismerte, hogy az információ közzétételének késleltetésére vonatkozó, a WpHG 15. §-ának (3) bekezdésében meghatározott feltételek nem teljesültek maradéktalanul, viszont úgy ítélte meg, hogy a felperesek által hivatkozott kár e feltételek teljesülése esetén is bekövetkezett volna.
            22. A kérdést előterjesztő bíróság, amely előtt a fellebbezési eljárás folyamatban van, megállapítja, hogy az Oberlandesgericht Stuttgart nem vizsgálta meg, hogy a 2005. július 28-i határozat meghozatalához vezető eljárás egyes szakaszai befolyásolhatták-e a Daimler részvényeinek árfolyamát. Ezzel szemben az Oberlandesgericht Frankfurt am Main egy bírság kiszabására irányuló, az alapeljárással megegyező körülményekkel kapcsolatos eljárásban megállapította, hogy több önálló körülmény egyetlen egységes döntéssé történő összekapcsolása ellentétes a WpHG 13. §-ának (1) bekezdése szerinti rendelkezés szövegével, valamint a 2003/6 irányelv és a 2003/124 irányelv előírásaival, következésképpen pedig a közzétételi kötelezettség attól kezdve fennállt, hogy a belső eljárás határozathozatalhoz vezetett, e határozat pedig az érintett vállalkozás felelős tisztségviselője számára ismertté vált.
            23. E körülmények között a Bundesgerichtshof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
            „1) Egy időben elhúzódó folyamat esetében, amelynek során több köztes lépésben következik be egy bizonyos körülmény vagy esemény, csak az bír-e jelentőséggel a 2003/6 […] irányelv 1. cikke [1. pontjának] és a 2003/124 […] irányelv 1. cikke (1) bekezdésének alkalmazása szempontjából, hogy e jövőbeli körülményt vagy eseményt ezen irányelvi rendelkezések szerinti pontos információnak kell-e tekinteni, és ennélfogva vizsgálandó, hogy e jövőbeli körülmény vagy esemény alappal várhatóan be fog-e következni, vagy egy efféle időben elhúzódó folyamat esetében a már létező vagy megtörtént, és a jövőbeli körülmény vagy esemény megvalósulásával összefüggő köztes lépések is a hivatkozott irányelvi rendelkezések értelmében vett pontos információk lehetnek?
            2) Túlnyomó vagy nagyfokú valószínűséget kíván-e meg az, hogy a 2003/124 […] irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében »alappal várható« legyen, hogy a körülmény vagy esemény bekövetkezik, vagy az alappal várhatóan bekövetkező körülmények vagy események alatt azt kell érteni, hogy a valószínűség foka a kibocsátóra gyakorolt hatások mértékétől függ, és az árfolyam befolyásolásra való nagyfokú alkalmasság esetén elegendő, ha bizonytalan, de nem valószínűtlen, hogy a jövőbeli körülmény vagy esemény bekövetkezik?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            24. Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/6 irányelv az európai uniós pénzügyi piacok integritásának biztosítása és az e piacok iránti befektetői bizalom erősítése céljából, a 2. cikkében meghatározott feltételek mellett tiltja a bennfentes kereskedelmet, a 6. cikkének (1) bekezdése pedig arra kötelezi a pénzügyi eszközök kibocsátóit, hogy a lehető leghamarabb hozzák nyilvánosságra az őket közvetlenül érintő bennfentes információkat. Ez utóbbi cikk (2) bekezdése szerint az ilyen információ nyilvánosságra hozatala bizonyos feltételek mellett, a kibocsátó jogos érdekei sérelmének megelőzése érdekében késleltethető.
            25. A „bennfentes információ” fogalmának az említett irányelv 1. cikke 1. pontjának első bekezdése szerinti meghatározása négy alapvető elemet tartalmaz. Először is, pontos információról van szó. Másodszor, ezt az információt nem hozták nyilvánosságra. Harmadszor, ez az információ közvetlenül vagy közvetve pénzügyi eszközök egy vagy több kibocsátójával, illetve egy vagy több pénzügyi eszközzel kapcsolatos. Negyedszer, ezen információ nyilvánosságra hozatala valószínűleg jelentős hatást gyakorolna a szóban forgó pénzügyi eszközök vagy a kapcsolódó származtatott pénzügyi eszközök árára. Az első elemet a 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, a negyediket pedig ugyanezen cikk (2) bekezdése határozza meg pontosabban.
            26. A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések a fenti elemek közül az elsőre, vagyis az információ pontos jellegére vonatkozóan kérnek felvilágosítást.
            Az első kérdésről
            27. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy 2003/6 irányelv 1. cikkének 1. pontját és a 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését akként kell-e értelmezni, hogy az időben elhúzódó, bizonyos körülmény megvalósítására vagy bizonyos esemény kiváltására irányuló folyamattal kapcsolatban nem csupán az említett körülmény vagy esemény tekinthető-e az e rendelkezések értelmében vett pontos információnak, hanem e folyamat azon köztes szakaszai is, amelyek már fennállnak vagy megtörténtek, és összefüggenek e körülmény vagy esemény megvalósulásával.
            28. A 2003/124 irányelv (3) preambulumbekezdéséből következik, hogy ez az irányelv a „pontos információ” 2003/6 irányelvben használt fogalmának részletesebb meghatározására irányul abból a célból, hogy a piaci szereplők érdekében erősítse a jogbiztonságot.
            29. A 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint valamely információt akkor kell pontosnak tekinteni, ha két együttes feltétel teljesül. Egyrészt, az információnak létező vagy alappal várhatóan létrejövő körülményekre, vagy olyan eseményre kell vonatkoznia, amely megtörtént, vagy alappal várható, hogy meg fog történni. Másrészt, az információnak elég konkrétnak kell lennie ahhoz, hogy lehetővé tegye következtetések levonását az ilyen körülményeknek vagy eseménynek pénzügyi eszközök vagy a kapcsolódó származtatott pénzügyi eszközök árfolyamára esetlegesen gyakorolt hatásáról.
            30. Mivel az említett irányelv nem határozza meg a „körülmények” és az „esemény” fogalmát, e fogalmak köznyelvi jelentéséből kell kiindulni.
            31. Meg kell állapítani, hogy az időben elhúzódó folyamat köztes szakasza maga is körülménynek vagy eseménynek minősülhet az e fogalmaknak tulajdonított környelvi jelentés alapján.
            32. E megállapítást megerősíti a 2003/124 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése, amely az olyan bennfentes információk kapcsán, amelyek közzététele a 2003/6 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése alapján késleltethető, példaként említi azokat a helyzeteket, amelyek a több fokozatból álló eljárások köztes szakaszai tipikus eseteinek minősülnek, vagyis a folyamatban lévő tárgyalásokat, valamint a kibocsátó ügyvezető testülete által hozott döntéseket vagy megkötött szerződéseket, amelyek hatálybalépéséhez a kibocsátó más testületének a jóváhagyása szükséges.
            33. Másfelől a 2003/6 irányelv célja, amint különösen annak (2) és (12) preambulumbekezdésében szerepel, hogy biztosítsa az uniós pénzügyi piacok integritásának védelmét, és erősítse az e piacokba befektetők bizalmát. E bizalom különösen azon a tényen nyugszik, hogy a befektetők egyenlő bánásmódban részesülnek, és megvédik őket a bennfentes információk jogellenes felhasználásával szemben (lásd ebben az értelemben a C-45/08. sz., Spector Photo Group és Van Raemdonck ügyben 2009. december 23-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-12073. o.] 47. pontját, valamint a C-445/09. sz. IMC Securities ügyben 2011. július 7-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-5917. o.] 27. pontját).
            34. Ezzel összefüggésben az említett irányelv (24) preambulumbekezdésének első mondata kimondja, hogy a nyilvánosság gyors és hiteles tájékoztatása erősíti a piac integritását, ezzel szemben a kibocsátók általi szelektív információszolgáltatás a pénzügyi piacok integritása iránti befektetői bizalom elvesztéséhez vezethet.
            35. A „körülmények” és az „esemény” kifejezés olyan értelmezése, amely elvonatkoztat az időben elhúzódó folyamat köztes szakaszaitól, a jelen ítélet előző két pontjában felidézettekhez hasonló célok sérelmének kockázatával járna. Ha ugyanis kizárnánk, hogy az időben elhúzódó folyamat ilyen szakaszával kapcsolatos információt a 2003/6 irányelv 1. cikkének 1. pontja értelmében pontosnak lehessen tekinteni, ez semmissé tenné az ugyanezen irányelv 6. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt, az említett információ nyilvánosságra hozatalára irányuló kötelezettséget, még ha ez az információ teljesen sajátos jellegű is, és még akkor is, ha a bennfentes információnak a jelen ítélet 25. pontjában felsorolt egyéb fogalmi elemei is fennállnak.
            36. A fenti esetben egyesek, akik ilyen információval rendelkeznek, kedvezőbb helyzetbe kerülhetnének a többi befektetőhöz képest, és az információt nem ismerő más személyek rovására ebből hasznot húzhatnának (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Spector Photo Group és Van Raemdonck ügyben hozott ítélet 48. pontját).
            37. Az ilyen helyzet kialakulásának kockázata annál nagyobb, hogy bizonyos körülmények között valamely különleges folyamat kimenetelét olyan másik folyamat köztes szakaszának lehet minősíteni, amely az előbbinél átfogóbb.
            38. Következésképpen az időben elhúzódó folyamatba illeszkedő köztes szakaszra vonatkozó információ pontos információnak minősülhet. Hangsúlyozni kell, hogy ez az értelmezés nem csupán a már fennálló vagy már megtörtént szakaszokra érvényes, hanem a 2003/124 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően azokat a szakaszokat is érinti, amelyekkel kapcsolatban alapppal várható, hogy létrejönnek vagy meg fognak történni.
            39. Mint az a jelen ítélet 29. pontjából kitűnik, ahhoz, hogy valamely információt pontosnak lehessen tekinteni, meg kell felelnie a hivatkozott rendelkezésben említett második feltételnek is, vagyis az említett információnak elég konkrétnak kell lennie ahhoz, hogy lehetővé tegye következtetések levonását az ilyen körülményeknek vagy eseménynek az érintett pénzügyi eszközök árfolyamára esetlegesen gyakorolt hatásáról.
            40. Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2003/6 irányelv 1. cikkének 1. pontját és a 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az időben elhúzódó, bizonyos körülmény megvalósítására vagy bizonyos esemény kiváltására irányuló folyamattal kapcsolatban nem csupán az említett körülmény vagy esemény tekinthető az e rendelkezések értelmében vett pontos információnak, hanem e folyamat azon köztes szakaszai is, amelyek összefüggenek e körülmény vagy esemény megvalósulásával.
            A második kérdésről
            41. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését akként kell-e értelmezni, hogy az „alappal várhatóan létrejövő körülmények […], vagy olyan esemény […], amely […] alappal várható, hogy meg fog történni” fogalom kizárólag azokra a körülményekre vagy eseményekre vonatkozik-e, amelyek bekövetkeztének valószínűsége túlnyomónak vagy nagyfokúnak tekinthető, vagy pedig e fogalom magában foglalja annak figyelembevételét is, hogy e körülmények vagy esemény milyen mértékben gyakorolnak hatást az érintett pénzügyi eszközök árfolyamára.
            42. Az említett rendelkezés egyes nyelvi változatai bizonyos mértékben eltérnek egymástól. Így e változatok némelyike, többek között a francia, az olasz és a holland nyelvi változat az „alappal gondolható” fordulatot használja, míg más változatokban, így többek között a dán, a görög, az angol és a svéd nyelvi változatban az „alappal várható” megfogalmazás szerepel. A portugál nyelvi változat „olyan körülményekre” utal, amelyek „alappal fennállhatnak”, a spanyol változat pedig „alappal előrelátható körülményekre vagy eseményre”. Végül a német nyelvi változat a „kellő valószínűséggel” („mit hinreichender Wahrscheinlichkeit”) fordulatot használja.
            43. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egyrészt egy uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve e tekintetben nem élvezhet elsőbbséget más nyelvi változatokkal szemben. Másrészt valamely uniós jogi jogszabály eltérő nyelvi változatait egységesen kell értelmezni; és ezért – amennyiben a változatok eltérnek egymástól – az érintett rendelkezést azon szabályozás általános rendszerének és céljának figyelembevételével kell értelmezni, amelynek e rendelkezés részét képezi (lásd a C-215/10. sz., Pacific World és FDD International ügyben 2011. július 28-án hozott ítélet [EBHT 2011., I-7255. o.] 48. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            44. Márpedig a német változat kivételével a 2003/124 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének az elfogadása idején hatályos minden egyéb nyelvi változata az „alappal” határozószót használja. E kifejezés alkalmazásával az uniós jogalkotó az általános tapasztalatból levezetett szabályokon alapuló kritériumot alakított ki annak meghatározása érdekében, hogy a jövőbeli körülmények és események e rendelkezés hatálya alá tartoznak-e, vagy sem.
            45. Annak meghatározása érdekében, hogy alappal várható-e, hogy bizonyos körülmények létrejönnek vagy valamely esemény meg fog történni, esetről esetre kell lefolytatni a már rendelkezésre álló adatok átfogó mérlegelését.
            46. Következésképpen a 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését annak kapcsán, hogy az az „alappal várható” kifejezést használja, nem lehet akként értelmezni, hogy az megkövetelné a szóban forgó körülmények vagy események nagyfokú valószínűségének bizonyítását.
            47. Ha a 2003/6 irányelv 1. cikke 1. pontjának és a 2003/124 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének hatályát a jövőbeli körülményeket és eseményeket illetően a valószínűség ilyen fokára szűkítenénk, az sértené a jelen ítélet 33. pontjában felidézett célokat, vagyis az uniós pénzügyi piacok integritása védelmének biztosítását és az e piacokba befektetők bizalmának erősítését. Ilyen esetben ugyanis a bennfentes személyek illetéktelen előnyökhöz juthatnának az ilyen szűkítő értelmezés folytán pontosnak nem tekinthető információk révén, az ilyen információkat nem ismerő más személyek rovására.
            48. Ugyanakkor annak érdekében, hogy biztosítani lehessen a piaci szereplőknek – akik között a kibocsátók is szerepelnek – a 2003/124 irányelv (3) preambulumbekezdésében hivatkozott jogbiztonságát, nem lehet pontosnak tekinteni az olyan körülményekre és eseményekre vonatkozó információkat, amelyek bekövetkezése nem valószínű. Ellenkező esetben ugyanis a kibocsátók úgy vélhetnék, hogy olyan információkat is kötelesek nyilvánosságra hozni, amelyek jellege nem konkrét, illetve amelyek nem alkalmasak arra, hogy befolyásolják e kibocsátók pénzügyi eszközeinek árfolyamát.
            49. Ebből következik, hogy a 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése az „alappal várható” fordulat alkalmazásával azon jövőbeli körülményekre és eseményekre utal, amelyekkel kapcsolatban a már rendelkezésre álló adatok átfogó mérlegelése alapján úgy tűnik, valós kilátás van arra, hogy azok létrejönnek, illetve meg fognak történni.
            50. Arra a kérdésre, hogy a körülmények vagy esemény bekövetkezésének megkövetelt valószínűsége változhat-e aszerint, hogy e körülmények vagy esemény milyen mértékben gyakorolnak hatást az érintett pénzügyi eszközök árfolyamára, nemleges választ kell adni.
            51. Először is, az „alappal várható” kifejezés tartalmának ilyen értelmezése a jelen ítélet 42. pontjában hivatkozott egyik nyelvi változatból sem következik.
            52. Másodszor, az az értelmezés, mely szerint minél nagyobb mértékű valamely jövőbeli eseménynek az érintett pénzügyi eszközök árfolyamára gyakorolt lehetséges hatása, annál alacsonyabb az ahhoz megkövetelt valószínűség foka, hogy az ezzel kapcsolatos információt pontosnak lehessen tekinteni, azt feltételezné, hogy a bennfentes információnak a 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) és (2) bekezdésében megfogalmazott két fogalmi eleme – vagyis az információ pontossága, és arra való alkalmassága, hogy jelentősen befolyásolja az érintett pénzügyi eszközök árfolyamát – közül mindegyik a másik függvénye.
            53. Az e két bekezdésben megfogalmazott kritériumok olyan minimális feltételeknek minősülnek, amelyek közül mindegyiknek teljesülnie kell ahhoz, hogy valamely információt a 2003/6 irán yelv 1. cikkének 1. pontja értelmében „bennfentesnek” lehessen tekinteni.
            54. Mint azt az Egyesült Királyság Kormánya a Bírósághoz benyújtott észrevételeiben megjegyezte, nem zárható ki, hogy a csekély valószínűséggel bekövetkező eseményre vonatkozó információ jelentősen befolyásolja az érintett kibocsátó értékpapírjainak árfolyamát, amennyiben az említett esemény e kibocsátót érintő következményei különösen jelentősek. Mindamellett ebből nem lehet ésszerűen arra következtetni, hogy ez az esemény be fog következni.
            55. Kétségtelen, hogy – mint ez a 2003/124 irányelv (1) preambulumbekezdéséből kitűnik – az ésszerűen eljáró befektetők befektetési döntéseiket az előzetesen rendelkezésre álló valamennyi információra alapozzák. Vagyis nem csupán az esemény által a kibocsátóra gyakorolt „várható hatást” kell figyelembe venniük, hanem azt is, hogy ez az esemény milyen fokú valószínűséggel következik be. Az ilyen megfontolások ugyanakkor annak meghatározására irányulnak, hogy valamely információ jelentősen befolyásolhatja-e a kibocsátó pénzügyi eszközeinek árfolyamát.
            56. Az eddigi megjegyzésekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az „alappal várhatóan létrejövő körülmények […], vagy olyan esemény […], amely […] alappal várható, hogy meg fog történni” fogalom olyan jövőbeli körülményekre vagy eseményekre vonatkozik, amelyek kapcsán a már rendelkezésre álló adatok átfogó mérlegelése alapján úgy tűnik, hogy tényleges kilátás van arra, hogy létre fognak jönni vagy meg fognak történni. E fogalmat ugyanakkor nem kell akként értelmezni, hogy figyelembe kellene venni, hogy e körülmények vagy esemény milyen mértékben gyakorol hatást az érintett pénzügyi eszközök árfolyamára.
            A költségekről
            57. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
            1) A bennfentes kereskedelemről és a piaci manipulációról (piaci visszaélés) szóló, 2003. január 28-i 2003/6/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikkének 1. pontját, valamint a 2003/6 irányelvnek a bennfentes információ meghatározása és közzététele, valamint a piaci manipuláció meghatározása tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2003. december 22-i 2003/124/EK bizottsági irányelv 1. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az időben elhúzódó, bizonyos körülmény megvalósítására vagy bizonyos esemény kiváltására irányuló folyamattal kapcsolatban nem csupán az említett körülmény vagy esemény tekinthető az e rendelkezések értelmében vett pontos információnak, hanem e folyamat azon köztes szakaszai is, amelyek összefüggenek e körülmény vagy esemény megvalósulásával.
            2) A 2003/124 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az „alappal várhatóan létrejövő körülmények […], vagy olyan esemény […], amely […] alappal várható, hogy meg fog történni” fogalom olyan jövőbeli körülményekre vagy eseményekre vonatkozik, amelyek kapcsán a már rendelkezésre álló adatok átfogó mérlegelése alapján úgy tűnik, hogy tényleges kilátás van arra, hogy létre fognak jönni vagy meg fognak történni. E fogalmat ugyanakkor nem kell akként értelmezni, hogy figyelembe kellene venni, hogy e körülmények vagy esemény milyen mértékben gyakorol hatást az érintett pénzügyi eszközök árfolyamára.


A Bíróság (első tanács) 1981. december 3-i ítélete. # Pfizer Inc. kontra Eurim-Pharm GmbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landgericht Hamburg - Németország. # # 1/81. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (nyolcadik tanács), 2017. július 13.#Assens Havn kontra Navigators Management (UK) Limited.#A Højesteret (Dánia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 44/2001/EK rendelet – Joghatóság biztosítási ügyekben – A balesetért felelős személy biztosítójával szembeni közvetlen keresetindítás jogát a károsult személy számára bizonyos feltételek mellett biztosító nemzeti jogszabály – A biztosító és a károkozó által kötött joghatósági megállapodás.#C-368/16. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2017. július 13. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 44/2001/EK rendelet – Joghatóság biztosítási ügyekben – A balesetért felelős személy biztosítójával szembeni közvetlen keresetindítás jogát a károsult személy számára bizonyos feltételek mellett biztosító nemzeti jogszabály – A biztosító és a károkozó által kötött joghatósági megállapodás”
      A C‑368/16. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Højesteret (legfelsőbb bíróság, Dánia) a Bírósághoz 2016. július 6‑án érkezett, 2016. június 20‑i határozatával terjesztett elő
      az Assens Havn

      és
      a Navigators Management (UK) Limited

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
      tagjai: M. Vilaras tanácselnök, M. Safjan (előadó) és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Navigators Management (UK) Limited képviseletében H. Nissen advokat,

               —

               a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck és J. Van Holm, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a spanyol kormány képviseletében A. Rubio González és A. Gavela Llopis, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Heller és L. Grønfeldt, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő
      Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 5. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.) 13. cikke 5. pontjának és 14. cikke 2. pontja a) alpontjának értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet az Assens Havn (assensi kikötő, Dánia) és a Navigators Management (UK) Limited (a továbbiakban: Navigators Management), biztosítási társaság között az assensi rakpart létesítményeiben a Navigators Managementnél biztosított vontatóhajó által okozott kár megtérítése tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

         Jogi háttér

            Az uniós jog

         A 44/2001 rendelet

               3

               A 44/2001 rendelet (11) és (13) preambulumbekezdésének szövege a következő:

                        „(11)

                        A joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük, és azt az elvet kell követniük, hogy a joghatóságot általában az alperes lakóhelye alapozza meg, és a joghatóságnak ezen az alapon mindenkor megállapíthatónak kell lennie, kivéve egyes pontosan meghatározott eseteket, amelyekben a per tárgya vagy a felek szerződéses szabadsága eltérő joghatósági okot kíván meg […]

                  […]

                        (13)

                        A biztosítási, fogyasztói és munkaszerződésekkel kapcsolatban a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal kell védelemben részesíteni.”

               4

               A II. fejezet „Joghatóság biztosítási ügyekben” című 3. szakaszában szereplő 8–14. cikke tartalmazza a biztosítási ügyekre vonatkozó joghatósági szabályokat.

               5

               Ugyanezen rendelet 8. cikkének megfelelően:
               „Biztosítási ügyekben a joghatóságot e szakasz határozza meg a 4. cikk és az 5. cikk 5. pontjának sérelme nélkül.”

               6

               A 44/2001 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése szerint:
               „Valamely tagállamban székhellyel rendelkező biztosító perelhető:

                        a)

                        annak a tagállamnak a bíróságai előtt, ahol a székhelye található; vagy

                        b)

                        más tagállamban a biztosítási kötvény jogosultja, a biztosított vagy a kedvezményezett által indított perek esetén, a felperes lakóhelyének bírósága előtt […]

                  […]”

               7

               E rendelet 10. cikke értelmében:
               „Felelősség‑ vagy ingatlanbiztosítás tekintetében a biztosító perelhető továbbá a káresemény bekövetkeztének helye bíróságai előtt is. Ugyanez alkalmazandó, amennyiben az ingó és ingatlantulajdonra azonos biztosítási szerződést kötöttek, és mindkettőt azonos káresemény érint.”

               8

               Az említett rendelet 11. cikkének (2) bekezdése szerint:
               „A 8., 9. és 10. cikket kell alkalmazni a károsult által a biztosító ellen közvetlenül indított keresetre, amennyiben az ilyen közvetlen keresetindítás megengedett.”

               9

               Ugyanezen rendelet 13. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „E szakasz rendelkezéseitől kizárólag olyan megállapodással lehet eltérni, amely:
               […]

                        2.

                        lehetővé teszi a biztosítási kötvény jogosultja, a biztosított vagy a kedvezményezett számára az e szakaszban megjelölttől eltérő bíróságok előtti perindítást; vagy

                        3.

                        a szerződés megkötésének időpontjában azonos tagállamban lakóhellyel, székhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkező biztosítási kötvény jogosultja és biztosító között jött létre, és amely a káresemény külföldön történő bekövetkezése esetén is az említett állam bíróságainak joghatóságát köti ki, amennyiben az ilyen megállapodás az említett állam jogával nem ellentétes; vagy

                  […]

                        5.

                        biztosítási szerződéssel kapcsolatos, amennyiben az a 14. cikkben említett egy vagy több kockázatra vonatkozik.”

               10

               A 44/2001 rendelet 14. cikke szerint:
               „A 13. cikk 5. pontjában említett kockázatok a következők:

                        1.

                        valamennyi kár, amely:

                                 a)

                                 tengerjáró hajóban, part menti vagy nyílt tengeri létesítményben vagy légi járműben, kereskedelmi célú használatukkal kapcsolatos veszélyből származik;

                           […]

                        2.

                        bármely felelősség, az utasok testi sérülésének, valamint poggyászuk elvesztésének és kárának kivételével, amely:

                                 a)

                                 az 1. pont a) alpontjában említett hajó, létesítmény vagy légi jármű használatából vagy üzemeltetéséből származik, amennyiben az utóbbi tekintetében annak a tagállamnak a joga, amelynek területén a légi járművet lajstromozták, nem tiltja az ilyen kockázatok biztosítását érintő joghatósági megállapodást;

                  […]”

               11

               E rendelet II. fejezetének a „Megállapodás joghatóságról” című 7. szakaszában található 23. cikke az (1)–(5) bekezdésében az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   Ha a felek, akik közül egy vagy több valamely tagállamban lakóhellyel rendelkezik, egy bizonyos jogviszonnyal kapcsolatban felmerült vagy a jövőben felmerülő jogviták eldöntésére valamely tagállam bíróságának vagy bíróságainak joghatóságát kötik ki, a megállapodás szerinti bíróság vagy bíróságok rendelkeznek joghatósággal. Az ilyen joghatóság a felek eltérő megállapodásának hiányában kizárólagos. Az ilyen joghatóságot kikötő megállapodást meg lehet kötni

                        a)

                        írásban vagy szóban, amelyet írásban megerősítettek; vagy

                        b)

                        a felek között korábban kialakított gyakorlatnak megfelelő formában; vagy

                        c)

                        a nemzetközi kereskedelemben annak a szokásos gyakorlatnak megfelelő formában, amelyet a felek ismernek, vagy ismerniük kell, és amelyet az érintett kereskedelmi ágazatban tevékenykedő, ugyanilyen típusú szerződéseket kötő szerződő felek az ilyen típusú kereskedelemben széles körben ismernek, és rendszeresen betartanak.

                  […]
               (5)   A joghatóságot kikötő megállapodás vagy a célvagyon (»trust«) létesítő okiratának rendelkezései érvénytelenek, amennyiben ellentétesek a 13., 17. vagy 21. cikk rendelkezéseivel, illetve amennyiben azok a bíróságok, amelyeknek a joghatóságát ki kívánták zárni, a 22. cikk alapján kizárólagos joghatósággal rendelkeznek.”

               12

               A 44/2001 rendeletet hatályon kívül helyezte a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.) 80. cikke. Márpedig a 81. cikkének második bekezdése értelmében, az utóbbi rendelet csak 2015. január 10‑től alkalmazandó.

         Az EK–Dánia‑megállapodás

               13

               Az Európai Közösség és a Dán Királyság között a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, Brüsszelben 2005. október 19‑én aláírt, az Közösség nevében a 2006. április 27‑i 2006/325/EK tanácsi határozattal (HL 2006. L 120., 22. o.) jóváhagyott megállapodás (HL 2005. L 299., 62. o., a továbbiakban: EK–Dánia‑megállapodás) célja a 44/2001 rendelet rendelkezéseinek és végrehajtási intézkedéseinek az Európai Unió és a Dán Királyság közötti kapcsolatokban való alkalmazása. Ez a megállapodás, a 12. cikkének (2) bekezdése értelmében 2007. július 1‑jén lépett hatályba (HL 2007. L 94., 70. o.).

               14

               Az EK–Dánia‑megállapodás preambuluma a következőképpen hangzik:
               „[…]
               Figyelembe véve, hogy az [Európai Unió] Bíróságának ugyanilyen feltételekkel kell hatáskörrel bírnia arra, hogy döntést hozzon e megállapodás érvényességére és értelmezésére vonatkozóan valamely dán bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben, továbbá hogy a dán bíróságoknak ennélfogva ugyanolyan feltételekkel kell előzetes döntéshozatalt kérnie a [44/2001] rendelet és végrehajtási intézkedései értelmezése tekintetében, mint a többi tagállam bíróságainak,
               […]”

               15

               Az EK–Dánia‑megállapodás „Polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása” című 2. cikkének (1) bekezdése kimondja:
               „A [44/2001] rendeletben – mely rendeletet e megállapodáshoz csatolták és annak részét képezi – foglalt rendelkezések a rendelet 74. cikke (2) bekezdése alapján elfogadott és – az e megállapodás hatálybalépését követően elfogadott végrehajtási intézkedések tekintetében – e megállapodás 4. cikkének megfelelően a [Dán Királyság] által végrehajtott végrehajtási intézkedéseivel együtt, továbbá a rendelet 74. cikkének (1) bekezdése alapján elfogadott intézkedések a nemzetközi jog szabályai szerint nyernek alkalmazást [az Unió] és [a Dán Királyság] közötti kapcsolatokban.”

               16

               Az EK–Dánia‑megállapodás „Az [Európai Unió] Bíróságának a megállapodás értelmezésére vonatkozó hatásköre” című 6. cikkének (1) bekezdése szerint:
               „Amennyiben egy dán bíróság előtt folyamatban lévő ügyben e megállapodás érvényességére vagy értelmezésére vonatkozó kérdés merül fel, e bíróságnak az Európai [Unió] Bíróságához kell fordulnia döntésért, amennyiben ugyanilyen körülmények esetén az Európai Unió valamely más tagállama bíróságának is így kellene eljárnia a [44/2001] rendelet és az e megállapodás 2. cikke (1) bekezdésében említett végrehajtási intézkedések tekintetében.”

            A dán jog

               17

               A forsikringsaftaleloven (a biztosítási szerződésekről szóló törvény) 95. §‑a az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   Ha a biztosított félnek a károsult kártalanítására vonatkozó kötelezettségét megállapították, és a kártérítés összegét meghatározták, a biztosított félnek a társasággal szemben fennálló jogai átszállnak a károsultra, amennyiben a kárának megtérítésére nem került sor.
               (2)   A károsultra akkor is átszállnak a biztosított félnek a társasággal szemben fennálló jogai, ha a károsult kártérítési igényét a biztosított féllel szembeni felszámolási eljárás, csődeljárás, hitelezőkkel történt egyezségkötése vagy tartozásának átütemezése érinti. Amennyiben a károsult kárának megtérítésére nem került sor, a teljes kártérítési igényét érvényesítheti a társasággal szemben. Az első mondatban meghatározott esetekben a társaság észszerű határidőn belül tájékoztatja a biztosított felet, hogy kártérítési igényt nyújtottak be hozzá.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               18

               2007 őszén a Skåne Entreprenad Service AB (a továbbiakban: Skåne Entreprenad), svéd jog szerinti társaság, cukorrépát szállított egy Nykøbing Falsterben (Dánia) található gyárba. A szállítás Assensből Nakskovig (Dánia) tartó szakaszára hajóval került sor. Ehhez az úthoz a Skåne Entreprenad több vontatóhajót és uszályt bérelt, egyebek mellett a Sea Endeavour I vontatóhajót, és e célból felelősségbiztosítást kötött a Navigators Managementtel.

               19

               A biztosítási szerződés többek között a következő kikötést tartalmazta:
               „Az alkalmazandó jog és a joghatósággal rendelkező bíróságok
               A jelen biztosításra Anglia és Wales joga irányadó és azt Anglia és Wales jogával összhangban kell értelmezni, és mindkét fél aláveti magát Anglia és Wales bíróságai kizárólagos joghatóságának.”

               20

               Ezenkívül a Navigators Management biztosítási feltételei között a következő kikötés is szerepel:
               „7) Alkalmazandó jog, jogvita esetén követendő eljárás és a jogviták rendezése
               A jelen biztosításra az angol jog az irányadó, és azt e joggal összhangban kell értelmezni. Vonatkozik rá többek között az adott esetben módosított 1906. évi tengeri biztosítási törvény, amelynek rendelkezéseit a biztosítás részének kell tekinteni. A jelen biztosítás, ideértve az az alapján vagy azzal összefüggésben felmerülő jogvitákat is, szintén a londoni [High Court of Justice (England & Wales)] [Egyesült Királyság] kizárólagos joghatósága alá tartozik.”

               21

               2007. november 24‑én a Sea Endeavour I vonatóhajónak az assensi kikötőnél történő elhaladásakor kár keletkezett a rakpart létesítményeiben. Az alapeljárásban részt vevő felek nem értenek egyet abban azokban a kérdésekben, hogy ezek a károk hogyan keletkeztek, és azokért kinek kell a felelősséget viselnie.

               22

               Mivel időközben a Skåne Entreprenaddal szemben fizetésképtelenségi eljárás indult, az Assens Havn a Navigators Managementtel, a kár állítólagos okozójának felelősségbiztosítójával szemben, a Sø‑ og Handelsretten (tengerészeti és kereskedelmi bíróság, Dánia) előtt közvetlen keresetet indított, amelyben azt kérte, hogy az említett károk megtérítéseként a Navigators Management fizessen meg részére 1310536 dán korona (DKK) (hozzávetőleg 176270 euró) összeget.

               23

               Ez a bíróság, miután a joghatóság kérdését külön eljárás keretében megvizsgálta, a 2014. december 22‑i ítélettel a dán bíróságok joghatóságának hiánya miatt elutasította a keresetet azzal az indokkal, hogy a biztosítási szerződés felei által kötött joghatósági megállapodás érvényesíthető a károsulttal szemben. Ez az ítélet képezi a tárgyát az Assens Havn által benyújtott fellebbezés alapján a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárásnak.

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság szerint az a fő kérdés, hogy a biztosítási szerződésekről szóló törvény 95. §‑ának (2) bekezdése értelmében a károkozó biztosítótársaságával szembeni közvetlen eljárásra jogosult Assens Havnra a 44/2001 rendelet 14. cikke (2) bekezdésének a) pontjával együttesen értelmezett 13. cikkének 5. pontja szerint kötelező‑e a Skåne Entreprenad és a Navigators Management által kötött biztosítási szerződésben található joghatósági megállapodás. Igenlő válasz esetén a Sø‑ og Handelsretten (tengerészeti és kereskedelmi bíróság) helyesen utasította el az Assens Havn által benyújtott keresetet.

               25

               A kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy noha főszabály szerint a dán jog alapján valamely káresemény károsultja a károkozó biztosítójával szemben nem indíthat közvetlenül keresetet, a biztosítási szerződésekről szóló törvény 95. §‑a az ilyen keresetet mégis lehetővé teszi például abban az esetben, ha a biztosítási kötvény jogosultja fizetésképtelenné válik, ahogyan az a jelen esetben is történt.

               26

               E körülmények között a Højesteret (legfelsőbb bíróság, Dánia) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „A 44/2001 rendelet 14. cikke 2. pontjának a) alpontjával összefüggésben értelmezett 13. cikkének 5. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy jogilag kötelezi a biztosító és a biztosítási kötvény jogosultja között a 14. cikke 2. pontjának a) alpontjával összefüggésben értelmezett 13. cikkének 5. pontja alapján érvényesen megkötött, joghatósági megállapodás azt a károsultat, aki a nemzeti jog alapján közvetlenül indíthat keresetet a kárt okozó félnek biztosítási fedezetet nyújtó vállalattal szemben?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               27

               A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 44/2001 rendelet 14. cikke 2. pontjának a) alpontjával összefüggésben értelmezett 13. cikkének 5. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy arra a károsultra, aki az általa elszenvedett kár okozójának biztosítójával szemben közvetlen keresetindításra jogosult, kötelező lehet a biztosító és a károkozó közötti joghatósági megállapodás.

               28

               E kérdés megválaszolása érdekében utalni kell a 44/2001 rendelet II. fejezete 3. szakasza rendelkezéseinek rendszerére és a rendelkezések alapjául szolgáló célkitűzésekre.

               29

               Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 44/2001 rendelet II. fejezetének 3. szakasza a biztosítási ügyekben önálló joghatóság‑elosztási rendszert létesít (lásd ebben az értelemben: 2005. május 12‑iSociété financière et industrielle du Peloux ítélet, C‑112/03, EU:C:2005:280, 29. pont).

               30

               A munkavállalókkal és a fogyasztókkal kapcsolatos ügyekhez hasonlóan a biztosítási ügyekre vonatkozó igényeket az jellemzi, hogy felek között bizonyos egyenlőtlenség áll fenn (lásd ebben az értelemben: 2005. május 26‑iGIE Réunion européenne és társai ítélet, C‑77/04, EU:C:2005:327, 22. pont), és a 44/2001 rendelet II. fejezete 3. szakaszának 8. cikkében előírt szabályok ezen egyenlőtlenség korrigálására irányulnak azáltal, hogy a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal részesítik védelemben (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 17‑iVorarlberger Gebietskrankenkasse ítélet, C‑347/08, EU:C:2009:561, 40. pont).

               31

               Így különösen, az említett rendelkezések megkönnyítik a biztosítással fedezett káresemény károsultjának helyzetét azáltal, hogy lehetővé teszik számára, hogy a szóban forgó biztosítót a káresemény bekövetkezte helyének bírósága előtt perelje, feltéve hogy a nemzeti jog rendelkezik ilyen közvetlen keresetről.

               32

               A jelen esetben, amint az a jelen ítélet 24. és 25. pontjából kitűnik, a kérdést előterjesztő bíróság – azaz az a bíróság, amelynek a saját nemzeti jogának értékelése a feladatát képezi – úgy véli, hogy az alapeljárásban alkalmazandó biztosítási szerződésekről szóló törvény 95. §‑ának (2) bekezdése a károsult érdekében a 44/2001 rendelet 11. cikkének (2) bekezdése szerinti, a biztosító elleni közvetlen keresetindítás jogát vezeti be.

               33

               Ami a joghatósági megállapodásnak a káresemény károsultjával szembeni hivatkozhatóságát illeti nyilvánvaló, hogy a 44/2001 rendelet 14. cikke 2. pontjának a) alpontjával összefüggésben értelmezett 13. cikkének 5. pontja szerint egy ilyen megállapodásban – többek között a hajók használatából vagy üzemeltetéséből származó bármilyen felelősségre vonatkozó biztosítási szerződések esetén – az említett rendelet 3. szakaszának rendelkezéseitől el lehet térni.

               34

               Másrészt az nem vitatott, hogy 44/2001 rendelet 11. cikkének (2) bekezdése – amely a károsult által a biztosító ellen indított közvetlen kereset esetén alkalmazhatóvá teszi e rendelet 8., 9. és 10. cikkének rendelkezéseit – nem vonatkozik az említett rendelet 13. és 14. rendelkezéseire, és ebből következően a joghatósági megállapodásokra sem.

               35

               A 44/2001 rendelet II. fejezete 3. szakasza rendelkezéseinek rendszeréből tehát nem tűnik ki, hogy a károsulttal szemben hivatkozni lehetne a joghatósági megállapodásra.

               36

               Ebben a tekintetben a Bíróságnak már volt alkalma annak megállapítására, hogy biztosítási ügyekben a joghatósági megállapodásnak a gazdaságilag gyengébb személy védelme célkitűzésének szigorú keretei között kell maradnia (lásd ebben az értelemben: 2005. május 12‑iSociété financière et industrielle du Peloux ítélet, C‑112/03, EU:C:2005:280, 31. pont).

               37

               Így a 44/2001 rendelet 13. cikke kimerítően felsorolja azokat az eseteket, amelyekben a felek eltérhetnek e rendelet II. fejezete 3. szakaszának szabályaitól.

               38

               Ezenfelül az említett rendelet 23. cikkének (5) bekezdése értelmében a joghatósági megállapodások érvénytelenek, amennyiben ellentétesek az említett 13. cikk rendelkezéseivel. E rendelkezésekből következően az említett rendelet olyan rendszert hoz létre, amelyben a biztosítási ügyekben a joghatósági szabályoktól való eltéréseket szigorúan kell értelmezni (lásd analógia útján: 2005. május 12‑iSociété financière et industrielle du Peloux ítélet, C‑112/03, EU:C:2005:280, 31. pont).

               39

               Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a 2005. május 12‑iSociété financière et industrielle du Peloux ítéletben (C‑112/03, EU:C:2005:280) ismertetettek szerint valamely biztosítással fedezett káresemény harmadik személy károsultjának helyzete a joghatósági megállapodással kiegészített szerződéses viszonytól még azon kedvezményezett biztosított helyzeténél is távolabb áll, aki ehhez a joghatósági megállapodáshoz kifejezetten nem járult hozzá.

               40

               Meg kell tehát állapítani, hogy a biztosított és a biztosítási kötvény jogosultja által megkötött joghatósági megállapodásra nem lehet hivatkozni a biztosítással fedezett káresemény károsultjával szemben, aki a biztosító ellen közvetlenül kíván keresetet indítani annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett, amint arra a jelen ítélet 31. pontja emlékeztetett, vagy az előtt a bíróság előtt, ahol a károsult lakóhellyel rendelkezik, amely lehetőséget a Bíróság a 2007. december 13‑iFBTO Schadeverzekeringen ítéletében (C‑463/06, EU:C:2007:792, 31. pont) ismert el.

               41

               A 44/2001 rendelet 13. cikkével összefüggésben értelmezett 14. cikkének rendelkezésein alapuló joghatóságra vonatkozó megállapodás kötelező hatályának a károsultakra történő kiterjesztése ugyanis veszélyeztetheti az e rendelet II. fejezete 3. szakasza által követett célkitűzést, azaz a gazdaságilag és a jogilag gyengébb fél védelmét (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 17‑iVorarlberger Gebietskrankenkasse ítélet, C‑347/08, EU:C:2009:561, 40. pont).

               42

               A fentiekre tekintettel a 44/2001 rendelet 14. cikke 2. pontjának a) alpontjával összefüggésben értelmezett 13. cikkének 5. pontját úgy kell értelmezni, hogy arra a károsultra, aki az általa elszenvedett kár okozójának biztosítójával szemben közvetlen keresetindításra jogosult, nem kötelező a biztosító és a károkozó közötti joghatósági megállapodás.

         A költségekről

               43

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 14. cikke 2. pontjának a) alpontjával összefüggésben értelmezett 13. cikkének 5. pontját úgy kell értelmezni, hogy arra a károsultra, aki az általa elszenvedett kár okozójának biztosítójával szemben közvetlen keresetindításra jogosult, nem kötelező a biztosító és a károkozó közötti joghatósági megállapodás.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: dán.


A Törvényszék (második tanács) 2015. január 21-i ítélete. # Grundig Multimedia AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-11/14. sz. ügy


A Törvényszék (ötödik tanács) 2015. március 5‑i ítélete.#Rose Vision, SL és Julián Seseña kontra Európai Bizottság és társai.#Választottbírósági kikötés – Kutatási, technológiafejlesztési és demonstrációs tevékenységekre vonatkozó hetedik keretprogram (2007 – 2013) – A FIRST, FutureNEM és sISI projektekre vonatkozó támogatási megállapodások – Megsemmisítés és kártérítés iránti kereset – A kereset átminősítése – Elfogadhatóság – A kifizetések felfüggesztése – A könyvvizsgálói jelentés közlésére vonatkozó határidő – Tájékoztatás harmadik személyeknek.#T‑45/13. sz. ügy.


A Bíróság (harmadik tanács) 1982. október 6-i ítélete. # Calvin E. Williams kontra az Európai Közösségek Számvevőszéke. # Tisztviselő. # 9/81. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2010. október 27-i ítélete. # Gerhard Birkhoff kontra Európai Bizottság. # Tisztviselők - Díjazás - Családi támogatások. # F-60/09. sz. ügy


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2009. január 22-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Lengyel Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2002/21/EK irányelv - Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások - Az »előfizető« fogalma. # C-492/07. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2009. január 22‑i ítélete – Bizottság kontra Lengyelország
      (C‑492/07. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2002/21/EK irányelv – Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások – Az »előfizető« fogalma”
      1.                     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A kötelezettségszegés bizonyítása – A Bizottságra háruló teher – A kötelezettségszegést
            valószínűsítő bizonyítékok előterjesztése – Az eljárás alá vont tagállamot terhelő ellenbizonyítási kötelezettség (EK 226. cikk)
            (vö. 17., 20. pont)
      2.                     Tagállamok – Kötelezettségek – A Bizottságra ruházott felügyeleti jogkör – A tagállamok kötelessége – A tagállami kötelezettségszegés
            tárgyában folytatott vizsgálatok során történő együttműködés – Bejelentési és tájékoztatási kötelezettség (EK 10., EK 211.
            és EK 226. cikk; 2002/21 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 28. cikk, (3) bekezdés) (vö. 17–19. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról
                  szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (keretirányelv) (HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű
                  különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.) 2. cikke k) pontjának való megfeleléshez szükséges intézkedések előírt határidőn
                  belüli meghozatalának elmulasztása – Az előfizető fogalma.

            Rendelkező rész
      1)         A Lengyel Köztársaság – mivel nem ültette át megfelelően az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások
         közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (keretirányelv) és
         különösen 2. cikkének az „előfizető” fogalmának meghatározására vonatkozó k) pontját – nem teljesítette az ezen irányelvből
         eredő kötelezettségeit.

      2)         A Bíróság a Lengyel Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) október 5.-i ítélete: 1995. # José Imbernon Martínez kontra Bundesanstalt für Arbeit. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Sozialgericht Nürnberg - Németország. # Szociális biztonság - Családi támogatások. # C-321/93. sz. ügy


A Törvényszék (kilencedik tanács) 2014. június 12‑i ítélete.#Nike International Ltd kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az R10 közösségi szóvédjegy bejelentése – R10 lajstromozatlan korábbi nemzeti szóvédjegy – A nemzeti védjegy átruházása – A korábbi védjegyjogosultság igazolása.#T‑137/09. RENV. sz. ügy.


A Bíróság (első tanács) 1982. július 1-i ítélete. # Jakob Flamm kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # 567/79. A. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2009. május 12-i ítélete.#Jurado Hermanos, SL kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy - A JURADO közösségi szóvédjegy - A védjegyjogosult megújítási kérelmének hiánya - A védjegy törlése az oltalom lejártának napján - A kizárólagos engedélyes által benyújtott igazolási kérelem.#T-410/07. sz. ügy.

text:
         AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2009. május 12. (
            *1
         )
      „Közösségi védjegy — JURADO közösségi szóvédjegy — A védjegyjogosult megújítási kérelmének hiánya — A védjegy törlése az oltalom lejártának napján — A kizárólagos engedélyes által benyújtott in integrum restitutio iránti kérelem”
      A T-410/07. sz. ügyben,
      a Jurado Hermanos, SL (székhelye: Alicante [Spanyolország], képviseli: C. Martín Álvarez ügyvéd)
      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: P. López Fernández de Corres és O. Montalto, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      az OHIM második fellebbezési tanácsa által 2007. szeptember 3-án, a felperes által előterjesztett igazolási kérelemmel kapcsolatban hozott határozat (R 866/2007-2. sz. ügy) ellen benyújtott keresete tárgyában,
      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),
      tagjai: I. Pelikánová elnök (előadó), K. Jürimäe és S. Soldevila Fragoso bírák,
      hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2007. november 16-án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság elnökének a T-410/07. R. sz., Jurado Hermanos kontra OHIM (JURADO) ügyben 2008. február 18-án hozott végzésére (az EBHT-ban nem tették közzé), amely elutasította a felperes ideiglenes intézkedés iránti kérelmét,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2008. március 10-én benyújtott válaszbeadványra,
      a 2008. december 17-i tárgyalást követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               1996. április 25-én a Café Tal de Costa Rica SA védjegybejelentési kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) a JURADO közösségi szóvédjegynek a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 30. osztályba tartozó kávé és egyéb termékek tekintetében történő lajstromozása iránt.

               2

               Miután az OHIM a 240218. számon lajstromozta a bejelentett védjegyet, a Café tal de Costa Rica (a továbbiakban: védjegyjogosult) 1998. augusztus 5-én a vitatott védjegyre vonatkozó kizárólagos használati szerződést kötött a Jurado Hermanos, SL-lel. Ez a szerződés, amely egy, ugyanazon szerződő felek között 1996. április 15-én kötött másik kizárólagos használati szerződés keretébe illeszkedik, amelynek tárgya két spanyol és egy lengyel védjegy, kiköti, hogy a használati engedély időtartama 48 év, vagyis 2046-ban jár le. E használati engedélyt a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) 22. cikke (5) bekezdésének megfelelően bejegyezték a közösségi védjegylajstromba.

               3

               A 40/94 rendelet 47. cikke (2) bekezdésének megfelelően az OHIM 2005. szeptember 26-i levelével értesítette a védjegyjogosultat és a felperest mint a vitatott védjegyre vonatkozó kizárólagos használati engedély birtokosát, hogy a védjegy oltalma 2006. április 25-én lejár. E levelében az OHIM elmagyarázta a védjegy megújításának módjait, és jelezte, hogy az ez irányú kérelmet 2006. április 30-ig, vagy legkésőbb 2006. november 1-jéig kell benyújtani, ezen utóbbi időpont esetében pótdíj megfizetése mellett.

               4

               Az OHIM, mivel a megjelölt határidőn belül nem érkezett hozzá megújítási kérelem, 2006. november 24-i levelével értesítette a védjegyjogosultat arról, hogy a védjegyet 2006. április 25-i hatállyal törölte a védjegylajstromból.

               5

               2007. március 23-án a felperes igazolási kérelmet nyújtott be a 40/94 rendelet 78. cikke alapján. A felperes bemutatta, hogy nem kapta meg a 2005. szeptember 26-i levelet, és a vitatott védjegyoltalom megújításának elmaradásáról teljességgel véletlenül, az OHIM internetes oldalának tanulmányozása során szerzett tudomást.

               6

               2007. május 21-i határozatával az OHIM védjegy-lajstromozási osztálya elutasította az igazolási kérelmet, mivel úgy vélte, hogy a felperes nem bizonyította, hogy az adott körülmények között kellő gondossággal járt el.

               7

               2007. május 31-én a felperes a 40/94 rendelet 57–62. cikke alapján a 2007. május 21-i határozattal szemben fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz.

               8

               2007. szeptember 3-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat), a második fellebbezési tanács elutasította a fellebbezést, anélkül hogy megvizsgálta volna, hogy a felperes teljesíti-e azt a feltételt, miszerint az adott körülmények között kellő gondossággal járt el. A fellebbezési tanács lényegében úgy vélte ugyanis, hogy a felperesnek, a védjegyjogosult erre vonatkozó kifejezett felhatalmazásának hiányában, nem volt joga sem a vitatott védjegyoltalom megújítása iránti kérelem, sem az ezt célzó igazolási kérelem benyújtására.

         A felek kérelmei

               9

               A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        elsődlegesen helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot, és adjon helyt az OHIM előtt előterjesztett igazolási kérelmének;

                        —

                        másodlagosan foglaljon állást az ügy érdeméről, és ismerje el számára a vitatott védjegyoltalom megújítására vonatkozó eljárásban részt vevő érdekelt fél minőségét;

                        —

                        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.

               10

               A tárgyalás során a felperes az Elsőfokú Bíróság kérdésére azt válaszolta, hogy második kereseti kérelmét akként kell értelmezni, hogy az a megtámadott határozat Elsőfokú Bíróság általi megváltoztatására irányul.

               11

               Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         Indokolás

               12

               Keresete alátámasztásául a felperes két, először a védelemhez való jog és a meghallgatáshoz való jog megsértésére, másodszor a 40/94 rendelet értelmezése során megvalósuló téves jogalkalmazásra alapított jogalapra hivatkozik. Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy elsőként a második jogalapot kell megvizsgálni.

         A 40/94 rendelet értelmezése során megvalósuló téves jogalkalmazásra alapított második jogalapról

      A felek érvei

               13

               A felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban tévesen értelmezte a 40/94 rendelet 47. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 78. cikkének (1) bekezdését, mivel a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a felperes nem tekinthető a védjegyoltalom megújítására vonatkozó eljárásban részt vevő félnek, mivel a védjegyoltalom megújítása iránti kérelem benyújtására a védjegyjogosult őt kifejezetten nem hatalmazta fel.

               14

               Az OHIM elutasítja a felperes érveit.

         Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

               15

               A 40/94 rendelet 78. cikkének (1) bekezdése értelmében az OHIM előtti jogokba való visszahelyezés feltétele először is, hogy a kérelmező az érintett eljárásban részt vevő egyik fél legyen, másodszor pedig, hogy annak ellenére mulasztott határidőt az OHIM-mal szemben, hogy az adott körülmények között kellő gondossággal járt el, és harmadszor hogy ezen mulasztás a 40/94 rendelet rendelkezéseinek értelmében közvetlenül jogvesztéssel jár.

               16

               Ami az első feltételt illeti, a 40/94 rendelet 47. cikkének (1) bekezdése értelmében a közösségi védjegyoltalom megújítását a jogosult vagy az általa erre kifejezetten felhatalmazott személy kérelmezheti. Következésképpen kizárólag a jogosultat vagy az általa erre kifejezetten felhatalmazott személyeket lehet a megújítási eljárásban részt vevő feleknek tekinteni.

               17

               Különösen, a felperes állításával ellentétben, az OHIM 40/94 rendelet 47. cikke (2) bekezdésének első mondata címén fennálló kötelezettségéből, hogy a közösségi védjegyoltalom jogosultját az oltalom lejártának napját megelőzően kellő időben értesítse az oltalom lejártáról, nem következik, hogy az említett jogosultak a megújítási eljárásban részt vevő feleknek tekintendőek. Ugyanis, amint az a 40/94 rendelet 47. cikke (2) bekezdésének második mondatából, amely akként rendelkezik, hogy az ilyen tájékoztatás elmaradásáért az OHIM nem vonható felelősségre, valamint a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13-i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet., 189. o.) 29. szabályának második mondatából következik, amely pontosítja, hogy az ilyen értesítés elmaradása az oltalom lejártát nem befolyásolja, a 40/94 rendelet 47. cikke (2) bekezdésének első mondata kizárólag olyan tájékoztatási kötelezettséget ír elő az OHIM részére, amely tisztán másodlagos jellegű az eljárásban, ugyanakkor nem célja, hogy jogokkal ruházza fel akár a védjegyjogosultat, akár más személyeket.

               18

               Ugyancsak el kell vetni a felperes azon érvét, amely szerint a közötte és az OHIM között a védjegyre vonatkozó használati engedély bejegyzése, valamint a védjegyjogosulttal fennálló nézeteltérése tárgyában folytatott levélváltás bizonyítja, hogy az OHIM őt „a védjegy iratai szerinti” félnek tekintette. Ugyanis, először is a 40/94 rendelet nem tartalmazza a „a védjegy iratai szerinti fél” fogalmát. Másodsorban az, hogy az OHIM levélváltásba bocsátkozott a felperessel, azon ténnyel magyarázható, hogy ez utóbbi a védjegyre vonatkozó használati engedély jogosultja, vagyis az ezen használati engedély bejegyzésére vonatkozó eljárásban részt vevő fél volt. Harmadsorban a 40/94 rendelkezéseit az OHIM nem alkalmazhatja szabadon. Következésképpen még ha be is bizonyosodna, hogy az OHIM tévesen tekintette a felperest a megújítási eljárásban részt vevő félnek, ez a körülmény nem lehet elegendő ahhoz, hogy őt e minőséggel ruházza fel.

               19

               Végezetül el kell vetni a felperes azon érvét, amely szerint a felperes által benyújtott, az OHIM előtti eljárásokra vonatkozó, „Végső változat (2003. 11. 27.)” megjegyzéssel ellátott iránymutatások (E. rész, 6. szakasz: „Megújítás”), valamely védjegyoltalom megújításának vonatkozásában, a védjegyre vonatkozó használati engedély birtokosát jogilag ugyanezen védjegy tulajdonosához teszik hasonlóvá.

               20

               Először is meg kell állapítani, hogy az OHIM előtti eljárás tekintetében a 40/94 rendelet és a 2868/95 rendelet rendelkezései irányadóak. Ami az OHIM előtti eljárásokra vonatkozó, internetes oldalán közzétett iránymutatásokat illeti, ezek csupán azon eljárás kodifikációjának tekinthetők, amelynek alkalmazását az OHIM saját maga vállalja, tehát, amennyiben megfelelnek a magasabb rendű jogi rendelkezéseknek, az OHIM önkorlátozását valósítják meg, mivel az OHIM számára a saját maga által kikötött szabályok betartását írják elő. Ugyanakkor ezen iránymutatások nem sérthetik a 40/94 és 2868/95 rendeletet, következésképpen kizárólag ezen utóbbiak fényében célszerű mérlegelni a felperes azon lehetőségét, hogy a vitatott védjegyoltalom megújítása iránt kérelmet nyújtson be.

               21

               Másodsorban a felperes által benyújtott iránymutatásoknak, függetlenül attól a kérdéstől, hogy azok a jelen tényállás megvalósulásának idején alkalmazhatóak voltak-e, más a tartalmuk, mint amit a felperes tulajdonítani kíván nekik. Különösen a felperes csak részben idézte az iránymutatások 6.3.1. pontját, és éppen azt a szakaszt hagyta ki, amely szerint „[a]z a személy, akinek a közösségi védjegy tekintetében joga van bejegyezve, csak akkor nyújthat be megújítási kérelmet, ha […] a közösségi védjegy jogosultja őt megújítási kérelem benyújtására kifejezetten felhatalmazta”. Ezen iránymutatásokból egyáltalában nem következik, hogy a felperes mint a védjegyre vonatkozó használati engedély jogosultja, jogilag, a megújítás vonatkozásában, egyenértékű lenne a védjegyjogosulttal, épp ellenkezőleg: ahhoz, hogy megújítási kérelmet nyújthasson be, bármely más személyhez hasonlóan, kifejezett felhatalmazással kell rendelkeznie a védjegyjogosult részéről, és ezen felhatalmazás meglétét bizonyítania kell.

               22

               Következésképpen, mivel a felperes, pusztán a védjegyre vonatkozó használati engedély jogosultjának minőségéből kifolyólag nem tekinthető e védjegyoltalom megújítására vonatkozó eljárásban részt vevő félnek, meg kell vizsgálni, hogy őt a védjegyjogosult felhatalmazta-e e védjegyoltalom megújítása iránti kérelem benyújtására.

               23

               E tekintetben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a felperes az OHIM vagy az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során nem mutatott be ilyen, a védjegyjogosult által kibocsátott kifejezett felhatalmazást. Az a tény, hogy az OHIM nem kérte kifejezetten a felperestől ilyen felhatalmazás benyújtását, e vonatkozásban nem bír relevanciával, mivel a felperes feladata annak bizonyítása, hogy azon rendelkezések alkalmazásának feltételei, amelyekre hivatkozni kíván, teljesülnek, anélkül hogy erre az OHIM-nak fel kellene őt hívnia.

               24

               Továbbá el kell utasítani a felperes azon kijelentéseit, miszerint ő, mint valamely kizárólagos használati engedély jogosultja, ezen használati engedély érvényességének tartama alatt jogosult a védjegy megújítása iránti kérelem benyújtására, amennyiben ezt a védjegyjogosult nem tette meg. Igaz, hogy a használati szerződés főszabály szerint tartalmazhat ilyen kifejezett felhatalmazást. Mindazonáltal jelen ügyben a használati szerződés e tárgyban semmiféle rendelkezést nem tartalmaz. Egyébiránt, még ha feltételeznénk is, hogy a kizárólagos használati szerződés magában foglalja az engedélyes felhatalmazását a védjegyoltalom megújítása iránti kérelem benyújtására, sőt, hogy ezen meghatalmazást számára a védjegyjogosult által állítólagosan elkövetett jogsértés és védjegybitorlás szankciójaként kellene elismerni, meg kell állapítani, hogy ez a kijelentés ellentmond a 40/94 rendelet 47. cikke (1) bekezdése egyértelmű szövegezésének és rendeltetésének, amely bekezdés akként rendelkezik, hogy a felhatalmazásnak kifejezettnek kell lennie, és amelytől idegen bármiféle szankció a magánfelek tekintetében.

               25

               Ugyancsak nem bír relevanciával a felperes azon érve sem, amely szerint a 40/94 rendelet 47. cikke (3) bekezdésének harmadik mondatában meghatározott „türelmi idő” lejárta előtt lehetetlen olyan bírósági határozat megszerzése, amely kötelezi a védjegyjogosultat a védjegyoltalom megújítása iránti kérelem benyújtására vonatkozó kifejezett felhatalmazás megadására. Ugyanis, még ha ennek lehetetlensége megállapítást nyerne is, ez nem vezethetne a kifejezett felhatalmazás 40/94 rendelet 47. cikkének (1) bekezdése által előírt feltételének elvetéséhez.

               26

               Végezetül pedig a felperes arra vonatkozó érvével kapcsolatban, hogy a közigazgatási eljárás alkalmasabb lenne érdekeinek védelmére, mint egy polgári kereset, mivel lehetőséget nyújtana számára védjegye érvényességének fenntartására, itt a felperes célszerűségre vonatkozó megfontolásairól van szó azon jogi eszközök megválasztásának keretében, amelyekkel kereskedelmi érdekeit védheti, amely választás kizárólag saját felelőssége alá tartozik. Ugyanakkor ez a választás nem kötheti az OHIM-ot sem a tekintetben, hogy egy közigazgatási eljárás keretén belül milyen eljárási minőséget ismer el a felperes vonatkozásában, sem pedig ezen eljárás kimenetele tekintetében. Következésképpen ha a felperes úgy döntött, hogy nem vesz igénybe bírósági utat a védjegyoltalom megújítása iránti kérelem iránti engedély megszerzéséhez, nem az OHIM feladata, hogy ennek elmulasztása esetén kisegítse őt ezen jognak a 40/94 rendelet megsértésével történő biztosítása által.

               27

               A fentiek fényében meg kell állapítani, hogy a felperes, mivel nem rendelkezett a védjegyjogosult kifejezett felhatalmazásával a védjegyoltalom megújítására vonatkozólag, nem volt a megújítási eljárásban részt vevő fél, következésképpen nem nyújthatott be igazolási kérelmet ezen eljárásban. A fellebbezési tanács tehát egyáltalában nem követett el hibát azzal, hogy ezen okból kifolyólag elutasította a felperes fellebbezését.

               28

               Mivel a 40/94 rendelet 78. cikkének (1) bekezdése által előírt első feltétel nem teljesült, a felperes második jogalapját el kell utasítani, anélkül hogy az e rendelkezés által meghatározott többi feltétel vizsgálata szükséges lenne.

         A védelem és a meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított első jogalapról

      A felek érvei

               29

               A felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatot többek között arra alapozta, hogy vonatkozásában nem ismerték el a vitatott védjegyoltalom megújítására vonatkozó eljárásában érdekelt fél jogállását. Tekintettel arra, hogy a fentiekkel ellentétben a védjegy-lajstromozási osztály egyáltalában nem vonta kétségbe érdekelt féli jogállását, nem tartotta szükségesnek, hogy fellebbezésében e kérdés tekintetében állást foglaljon. Ennélfogva a fellebbezési tanácsnak, amelynek tudomása volt a védjegy-lajstromozási osztály határozatáról, fel kellett volna hívnia a felperest észrevételeinek megtételére, mielőtt fellebbezését elutasítja azzal az indokkal, hogy nem tekinthető érdekelt félnek.

               30

               Az OHIM elutasítja a felperes érveit.

         Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

               31

               A 40/94 rendelet 73. cikkének második mondata szerint az OHIM határozatai csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni. Ez a rendelkezés a közösségi védjegyjogban a védelemhez való jog biztosításának általános elvét fejezi ki. A közösségi jog ezen általános elvénél fogva az olyan hatósági határozatok címzettjeinek, amelyek érzékelhetően érintik érdekeiket, lehetőséget kell adni arra, hogy megfelelően kifejthessék álláspontjukat. A meghallgatáshoz való jog valamennyi olyan ténybeli vagy jogi elemre kiterjed, amelyek a határozat alapját képezik, de nem terjed ki a hatóság által elfogadni szándékozott végső állásfoglalásra (lásd az Elsőfokú Bíróság T-317/05. sz., Kustom Musical Amplification kontra OHIM [gitár formája] ügyben 2007. február 7-én hozott ítélet [EBHT 2007., II-427. o.] 24., 26. és 27. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               32

               Ezen túlmenően az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a védelemhez való jog valamely eljárási szabálytalanság révén csak akkor sérthető meg, ha a szabálytalanságnak konkrét hatása van a vállalkozás védekezési képességére (az Elsőfokú Bíróság T-210/01. sz., General Electric kontra Bizottság ügyben 2005. december 14-én hozott ítéletének [EBHT 2005., II-5575. o.] 632. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen a védelemhez való jog biztosítására irányuló hatályos szabályok figyelmen kívül hagyása csak akkor teszi jogellenessé a közigazgatási eljárást, ha bizonyításra kerül, hogy az különben más kimenetelhez vezethetett volna (a fent hivatkozott General Electric kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 632. pontja; ebben az értelemben lásd ugyancsak az Elsőfokú Bíróság T-7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17-én hozott ítéletének [EBHT 1991., II-1711. o.] 56. pontját, valamint T-191/98., T-212/98–T-214/98. sz., Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30-án hozott ítéletének [EBHT 2003., II-3275. o.] 340. pontját).

               33

               Márpedig, amint az a második jogalap vizsgálata során megállapítást nyert, az OHIM helytállóan vélte úgy, hogy a felperes nem tekinthető a védjegyoltalom megújítási eljárásban részt vevő félnek, mivel nem mutatott be a felperes által kiállított, kifejezett felhatalmazást a megújítási kérelem benyújtására vonatkozólag. Ehhez hozzá kell tenni azt is, hogy a felperes soha nem jelezte, hogy kész ilyen felhatalmazás bemutatására, amennyiben erre felkérnék. Következésképpen az OHIM előtti eljárás semmi esetre sem vezethetett más eredményre, mint a fellebbezésnek a fellebbezési osztály által történő elutasítására.

               34

               Következésképpen a felperes első jogalapját el kell utasítani, anélkül hogy szükséges lenne annak vizsgálata, hogy a felperesnek a megtámadott határozat elfogadását megelőzően lehetősége volt-e megfelelő módon bemutatni álláspontját arra vonatkozólag, hogy a megújítási eljárásban részt vevő félnek tekintendő-e, vagy sem.

               35

               Mivel a felperes által előterjesztett két jogalapot el kell utasítani, a felperesnek mind a fő kereseti kérelmeit, mind másodlagos kereseti kérelmeit is el kell utasítani.

         A költségekről

               36

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban felmerült költségeket.

               A fenti indokok alapján
               AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                           2)

                           Az Elsőfokú Bíróság a Jurado Hermanos, SL-t kötelezi a költségek viselésére, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban felmerült költségeket.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. május 12-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: spanyol.