title: A Bíróság 2003. február 25-i ítélete. # Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) kontra Vasileios Ioannidis. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Görögország. # Szociális biztonság. # C-326/00. sz. ügy

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE
      2003. február 25.(*)

      „Szociális biztonság – A nyugdíjas lakóhelye szerinti tagállamon kívüli más tagállamban való tartózkodása alatt történő kórházi gyógykezelése – Átvállalás feltételei – Az 1408/71/EGK rendelet 31. és 36. cikke – Az 574/72/EGK rendelet 31. és 93. cikke”
      A C‑326/00. sz. ügyben,
      a Bírósághoz a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Görögország) által az EK 234. cikk értelmében benyújtott, az e bíróság
         előtt

      az Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA)
      és
      Vasileios Ioannidis
      között folyamatban lévő eljárásban,
      az 1995. december 22‑i 3096/95/EK tanácsi rendelettel (HL L 335., 10. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszereknek
         a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június
         14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletnek az 1983. június 2‑i 2001/83/EGK tanácsi rendelettel (HL L 230., 6. o.) módosított és
         naprakésszé tett változata 31. és 36. cikkének értelmezésére, a 3096/95 rendelettel módosított, az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására
         vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21‑i 574/72/EGK tanácsi rendeletnek a 2001/83 rendelettel módosított
         és naprakésszé tett változata 31. és 93. cikkének értelmezésére, az EK‑Szerződés 56. és 59. cikkének (jelenleg, módosítást
         követően, EK 46. és EK 49. cikk) és az EK‑Szerződés 60. cikkének (jelenleg EK 50. cikk) értelmezésére, valamint az emberi
         jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkének értelmezésére vonatkozó
         előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,

      A BÍRÓSÁG
      tagjai: G. C. Rodríguez Iglesias elnök, M. Wathelet, R. Schintgen és C. W. A. Timmermans tanácselnökök, C. Gulmann, D. A. O. Edward,
         A. La Pergola (előadó), P. Jann, V. Skouris, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr és J. N. Cunha Rodrigues bírák,

      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: H. A. Rühl főtanácsos,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:
      –        az Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) képviseletében D. G. Anastassopoulos, meghatalmazotti minőségben,
      –        a görög kormány képviseletében S. Spyropoulos, I. Bakopoulos és I. Galani Marangoudaki, meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében A. Snoecx, meghatalmazotti minőségben,
      –        a spanyol kormány képviseletében N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben,
      –        az ír kormány képviseletében D. J. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. M. Collins BL,
      –        az osztrák kormány képviseletében H. Dossi, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében R. Magrill, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Moore barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében H. Michard és M. Panayotopoulos, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,
      az Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) (képviseli: D. G. Anastassopoulos), a görög kormány (képviselik: S. Spyropoulos és I. Bakopoulos),
         a spanyol kormány (képviseli: N. Díaz Abad), az ír kormány (képviseli: A. M. Collins), a holland kormány (képviseli: H. G. Sevenster,
         meghatalmazotti minőségben), a finn kormány (képviseli: T. Pynnä, meghatalmazotti minőségben), az Egyesült Királyság Kormánya
         (képviseli: D. Lloyd Jones QC) és a Bizottság (képviselik: H. Michard és M. Patakia, meghatalmazotti minőségben) szóbeli észrevételeinek
         a 2002. szeptember 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,

      a főtanácsnok indítványának a 2002. október 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        A Bírósághoz 2000. szeptember 4‑én érkezett, 2000. január 31‑i végzésével a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis az EK 234. cikk
         alapján, az 1995. december 22‑i 3096/95/EK tanácsi rendelettel (HL L 335., 10. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszereknek
         a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június
         14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletnek az 1983. június 2‑i 2001/83/EGK tanácsi rendelettel (HL L 230., 6. o.) módosított és
         naprakésszé tett változata (a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 31. és 36. cikkének értelmezésére, a 3096/95 rendelettel módosított,
         az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21‑i 574/72/EGK tanácsi rendeletnek
         a 2001/83 rendelettel módosított és naprakésszé tett változata (a továbbiakban: 574/72 rendelet) 31. és 93. cikkének értelmezésére,
         az EK‑Szerződés 56. és 59. cikkének (jelenleg, módosítást követően, EK 46. és EK 49. cikk) és az EK‑Szerződés 60. cikkének
         (jelenleg EK 50. cikk) értelmezésére, valamint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én
         Rómában aláírt európai egyezmény kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkének értelmezésére vonatkozóan öt kérdést terjesztett előzetes
         döntéshozatalra.

      2        Ezeket a kérdéseket a V. Ioannidis és az Idryma Koinonikon Asfaliseon (görög társadalombiztosítási intézet, a továbbiakban:
         IKA) között annak kapcsán folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő, hogy az IKA megtagadta a V. Ioannidis németországi
         tartózkodása alatt igénybe vett kórházi gyógykezelése költségeinek átvállalását.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3        Az 1408/71 rendelet II. címe 1. fejezetének „Nyugdíjasok és családtagjaik” címet viselő 5. szakaszában található, „A nyugdíjasnak,
         illetve családtagjainak lakóhelyük szerinti tagállam területén kívüli más állam területén való tartózkodása” címet viselő
         31. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A nyugdíjas, aki egy vagy több tagállam jogszabályai szerint jogosult nyugdíjra vagy nyugdíjakra, valamint ezen államok egyikének
         jogszabályai szerint jogosult ellátásokra, a lakóhelyük szerinti tagállamon kívüli tagállam területén tartózkodó családtagjaival
         együtt a következő ellátásokban részesül:

      a)      természetbeni ellátásban, amelyet a tartózkodási hely szerinti állam intézménye nyújt az általa alkalmazott jogszabályok szerint,
         az ellátások költségeit a nyugdíjas lakóhelye szerinti intézmény viseli;

      [...]”
      4        Az említett rendelet ugyanezen fejezetének „Munkavállalók, önálló vállalkozók és családtagjaik” címet viselő 2. szakaszában
         található 22. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki az ellátásra való jogosultság tekintetében kielégíti az illetékes állam jogszabályaiban
         előírt feltételeket [...] és:

      a)      aki állapota miatt azonnali ellátást igényel, mialatt egy másik tagállam területén tartózkodik;
      vagy
      b)      […]
      vagy
      c)      akit az illetékes intézmény feljogosított arra, hogy egy másik tagállamba utazzon az állapotának megfelelő ellátás igénybevétele
         céljából,

      jogosult:
      i.      természetbeni ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely vagy lakóhely szerinti tagállam intézménye
         nyújt az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mintha a munkavállaló vagy önálló vállalkozó ott lenne biztosított;
         ugyanakkor az ellátás nyújtásának időtartamát az illetékes állam jogszabályai határozzák meg;

      [...]”
      5        Az 1408/71 rendelet „Egyes személyi kategóriákra vonatkozó különleges szabályok” címet viselő 22a. cikke szerint:

      „E rendelet 2. cikkétől függetlenül a 22. cikk (1) bekezdésének a) és c) pontját alkalmazni kell azokra a személyekre, akik
         egy tagállam állampolgárai, és akik egy másik tagállam jogszabályai szerint biztosítottak, és a velük közös háztartásban élő
         családtagjaikra.”

      6        Az 574/72 rendelet 31. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik:

      „(1)      Ahhoz, hogy egy nyugdíjas [az 1408/71] rendelet 31. cikke szerint természetbeni ellátásokban részesüljön, igazolást kell benyújtania
         a tartózkodási helye szerinti intézményhez, amellyel tanúsítja, hogy jogosult az említett ellátásokra. Ez az igazolás, amelyet
         a nyugdíjas lakóhelye szerinti intézmény állít ki lehetőleg még azelőtt, hogy az illető elhagyná a lakóhelyéül szolgáló tagállam
         területét, mindenekelőtt – amennyiben szükséges – azt a leghosszabb időtartamot határozza meg, ameddig az adott tagállam jogszabályainak
         megfelelően természetbeni ellátások nyújthatók. Ha a nyugdíjas nem nyújtja be az említett igazolást, azt a tartózkodási helye
         szerinti intézmény szerzi be a lakóhelye szerinti intézménytől.

      (2)      A végrehajtási rendelet 17. cikkének (6), (7) és (9) bekezdését hasonlóan kell alkalmazni. Ilyen esetben a nyugdíjas lakóhelye
         szerinti intézményt kell illetékes intézménynek tekinteni.”

      7        Az 574/72 rendelet 17. cikkének (6), (7) és (9) bekezdése értelmében:

      „(6)      Kórházi ápolás esetén a lakóhely szerinti intézmény e tény tudomására jutásának időpontjától számított három napon belül értesíti
         az illetékes intézményt a kórházba kerülés időpontjáról, a kórházi tartózkodás várható időtartamáról, valamint a kórházból
         való távozás időpontjáról. Szükségtelen azonban értesítést küldeni, ha a természetbeni ellátások költségeit a lakóhely szerinti
         intézménynek átalányösszegben megtérítik.

      (7)      A lakóhely szerinti intézmény minden olyan határozat előtt értesíti az illetékes intézményt, amelyet olyan természetbeni ellátások
         biztosításával kapcsolatban hoznak, amelyek valószínűsíthető vagy tényleges költsége meghaladja az igazgatási bizottság által
         megállapított és rendszeres időközönként felülvizsgált átalányösszeg mértékét .[nem hivatalos fordítás]. Ezen értesítés elküldésének
         időpontjától számítva tizenöt nap áll az illetékes intézmény rendelkezésére, hogy kifogást emeljen, és a kifogás alapjául
         szolgáló indokait kifejtse; ha e határidő alatt a határozat ellen kifogást nem emeltek, a lakóhely szerinti intézmény megadja
         a természetbeni ellátást. Ha ezeket az ellátásokat rendkívül sürgős esetben kell nyújtani, úgy a lakóhely szerinti intézmény
         erről haladéktalanul tájékoztatja az illetékes intézményt. Szükségtelen azonban a kifogásról és az annak alapjául szolgáló
         indokokról értesítést küldeni, ha a természetbeni ellátások költségeit a lakóhely szerinti intézménynek átalányösszegben megtérítik.

      [...]
      (9)      Két vagy több tagállam, illetve azok hatáskörrel rendelkező hatóságai az igazgatási bizottság véleményének birtokában más
         végrehajtási szabályokban is megállapodhatnak”

      8        Ahogyan az az Európai Közösségek migráns munkavállalók szociális biztonságával foglalkozó igazgatási bizottságának az 1408/71/EGK
         és az 574/72/EGK tanácsi rendelet végrehajtásához szükséges nyomtatványok (E 001, E 103 – E 127) mintájáról szóló, 1993. október
         7‑i 153. sz. (94/604/EK) határozatából (HL 1994. L 244., 22. o.) következik, az E 111‑es nyomtatvány minősül az 574/72 rendelet
         31. cikke (1) bekezdésében említett igazolásnak. E határozat szerint ugyanezt a nyomtatványt kell használni az 1408/71 rendelet
         22. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontjában szereplő esetben is, míg az E 112‑es nyomtatvány szükséges ugyanezen rendelet
         22. cikke (1) bekezdése c) pontjának i. alpontjában foglalt esetben.

      9        Az 1408/71 rendelet III. címe 1. fejezetének az „Intézmények közötti megtérítések” címet viselő 7. szakaszában található 36. cikk
         a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      E fejezet rendelkezéseinek megfelelően egy tagállam intézménye által egy másik tagállam intézménye nevében nyújtott természetbeni
         ellátások teljes összegét meg kell téríteni.

      (2)      Az (1) bekezdésben említett megtérítéseket a 98. cikkben említett végrehajtási rendeletben előírt szabályoknak megfelelően
         határozzák meg és hajtják végre, akár a tényleges kiadások igazolása ellenében, akár átalány formájában.

      Az utóbbi lehetőség alkalmazásakor az átalányösszeget úgy kell megállapítani, hogy a megtérítés a lehető legnagyobb mértékben
         közelítse meg a tényleges kiadásokat.

      (3)      Két vagy több tagállam, vagy azok hatáskörrel rendelkező hatóságai előírhatnak más megtérítési módszereket, illetve lemondhatnak
         az illetékességükbe tartozó intézmények közötti megtérítésekről.”

      10      Az 574/72 rendelet 93. cikke szerint:

      „(1)      [Az 1408/71] rendelet [...] 31. cikke alapján biztosított [...] ellátások tényleges összegét az illetékes intézmény megtéríti
         annak az intézménynek, amelyik az említett ellátásokat biztosította a könyvelésében feltüntetett módon.

      (2)      [Az 1408/71] rendelet [...] 31. cikkében említett esetekben, továbbá az (1) bekezdés alkalmazásában a családtag vagy a nyugdíjas
         lakóhelye szerinti intézményt kell illetékes intézménynek tekinteni.

      (3)      Ha az (1) bekezdésben említett ellátások tényleges összege nem szerepel az ellátásokat biztosító intézmény könyvelésében,
         és a (6) bekezdés szerint megállapodást nem kötöttek, a megtérítendő összeget a rendelkezésre álló adatokból kapott megfelelő
         referenciaösszegekből számított átalányösszeg alapján határozzák meg. Az igazgatási bizottság állapítja meg az átalányösszeg
         kiszámításához felhasználandó alapadatok körét, és dönt az összeg nagyságáról.

      [...]
      (6)      Két vagy több tagállam, illetve azok hatáskörrel rendelkező hatóságai az igazgatási bizottság véleményének birtokában megállapodhatnak
         a megtérítendő összegek, különösen átalányösszegek alapján történő meghatározásának más módszerében is.”

      11      Az 574/72 rendelet 34. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      Ha a munkavállalónak vagy önálló vállalkozónak az illetékes államon kívüli tagállam területén való tartózkodása alatt a végrehajtási
         rendelet [...] 31. cikkében előírt alakiságok nem teljesíthetők, úgy a munkavállaló vagy az önálló vállalkozó kiadásait, kérelmére,
         az illetékes intézmény téríti meg a tartózkodási hely szerinti intézmény által a megtérítésekre alkalmazott mértékben.

      (2)      A tartózkodási hely szerinti intézmény az illetékes intézmény kérelmére minden szükséges információt megad a megtérítés mértékéről.
      Ha a tartózkodási hely szerinti intézményt és az illetékes intézményt olyan megállapodás köti, amely szerint vagy nem kell
         megtérítést fizetni, vagy a rendelet [...] 31. cikke alapján nyújtott ellátásokat átalányösszegben kell megtéríteni, a tartózkodási
         hely szerinti intézmény átutalja az illetékes intézménynek az érintett személynek az (1) bekezdés rendelkezései szerint megtérítendő
         összeget.

      (3)      Ha jelentősebb költségekről van szó, az illetékes intézmény megfelelő előleget fizethet az érintett személynek, amint ez a
         személy benyújtja az említett intézménynek a megtérítésre vonatkozó igényét.

      (4)      Az (1), (2) és (3) bekezdéstől eltérően az illetékes intézmény megtérítheti a felmerült költségeket az általa alkalmazott
         mértéknek megfelelően, feltéve hogy ezen alkalmazott mértékek lehetővé teszik a megtérítést, a megtérítendő költségek nem
         haladják meg az igazgatási bizottság által meghatározott mértéket, továbbá a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, illetve
         a nyugdíjas hozzájárul ennek a rendelkezésnek az alkalmazásához. A megtérítés összege egyik esetben sem haladhatja meg a ténylegesen
         felmerült költségek összegét.

      (5)      Ha a lakóhely szerinti állam jogszabályai nem rendelkeznek a megtérítés mértékéről, az illetékes intézmény elvégezheti a megtérítést
         a (4) bekezdésben megállapított feltétek szerint anélkül, hogy ehhez az érintett személy hozzájárulására lenne szükség.”

       A nemzeti jog
      12      A munkaügyi miniszternek a kórházi ellátások IKA általi rendezéséről szóló, 1956. június 2‑i, a későbbiekben többször módosított
         33651/E. 1089. sz. rendelete (FEK B’ 126/3.7.1956) (a továbbiakban: IKA‑rendelet) 3a. cikkéből többek között az következik,
         hogy abban az esetben, amikor az IKA által biztosított személy betegségének diagnosztizálása vagy kezelése megfelelő szakorvosok
         vagy a szükséges tudományos eszközök hiánya miatt Görögországban nem lehetséges, az IKA a külföldön történő diagnosztizálás
         és kezelés teljes költségét átvállalja. A külföldi kórházi ellátás költségeinek átvállalása előzetes engedélyhez kötött, ezáltal
         az IKA‑nak lehetősége nyílik megvizsgálni a fent említett feltételek teljesülését.

      13      Az IKA‑rendelet 3a. cikke (4) bekezdésének g) pontja azonban az alábbi kivételt írja elő:

      „Kivételes esetben az illetékes területi hivatal igazgatója az illetékes egészségügyi bizottság véleményének beszerzését követően
         engedélyezheti a külföldön már elvégzett kórházi gyógykezelést, ha az előzetes engedélyezésre azért nem volt lehetőség, mert
         a betegség váratlanul, a biztosított ideiglenes külföldi tartózkodása alatt jelentkezett, vagy mert a biztosított életveszélyes
         állapota az azonnali külföldre szállítását tette szükségessé. Ezekben az esetekben a másodfokú egészségügyi bizottság a rendelkezésre
         álló adatok alapján véleményt ad a Görögországban lehetséges kórházi ellátásokról vagy kezelésekről, valamint a külföldön
         nyújtott kórházi ellátásokról vagy kezelésekről.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      V. Ioannidis Görögországban rendelkezik lakóhellyel, és az IKA által nyújtott öregségi nyugdíjban részesül. Németországi tartózkodása
         alatt 1996. november 26. és december 2. között a müncheni műszaki egyetem klinikáján kezelték, ahol többek között szívkatéterezést
         végeztek rajta. Az ezzel kapcsolatban kiállított orvosi igazolásokból kitűnik, hogy angina pectorisból eredő, ismételt mellkasi fájdalmak miatt azonnali kórházi gyógykezelésre volt szükség.

      15      1996. december 6‑án V. Ioannidis arra irányuló kérelmet nyújtott be az esseni (Németország) székhelyű Karstadt cég egészségbiztosítási
         pénztárához (a továbbiakban: német egészségbiztosítási pénztár) mint a tartózkodási hely szerinti állam intézményéhez, hogy
         ez utóbbi az IKA nevében vállalja át az említett kórházi gyógykezeléssel kapcsolatos költségeket.

      16      A német egészségbiztosítási pénztár E 107‑es nyomtatványt küldött az IKA‑nak, hogy mint illetékes intézménytől beszerezze
         tőle az E 112‑es nyomtatványt, illetve ennek hiányában annak közlését, hogy a nyomtatvány nem állítható ki.

      17      Jóllehet az IKA szervezeti egységeinek tudomása volt arról, hogy az IKA illetékes helyi hivatala 1996. november 15‑én 1996.
         november 16. és december 31. közötti időtartamra vonatkozó hatállyal kiállított V. Ioannidis számára egy E 111‑es nyomtatványt,
         a másodfokú egészségügyi bizottság (a továbbiakban: meb) véleményét kérték arra vonatkozóan, hogy utólagosan engedélyezhető‑e
         az érintett személy kórházi gyógykezelése.

      18      A meb kedvezőtlen véleményt adott, azzal az indokolással, hogy V. Ioannidis betegsége németországi tartózkodása alatt nem
         olyan váratlanul következett be, hogy indokolt lett volna azonnali kórházi felvétele, és Görögországban is megfelelő kezelésben
         részesülhetett volna. A meb konkrétan úgy vélte, hogy V. Ioannidis krónikus betegségben szenved, ahogyan azt az 1996 júniusában
         elvégzett különböző vizsgálatok is alátámasztják; az egészségi állapotának romlása nem váratlanul következett be, mivel az
         1996. november 11‑én végzett koronarográfiás vizsgálat ugyanazt állapította meg, mint a németországi kórházi gyógykezelés
         során elvégzett koronarográfiás vizsgálat; és az említett kórházi gyógykezelés előre tervezett volt.

      19      Az IKA ezért úgy vélte, hogy az IKA‑rendelet 3a. cikke (4) bekezdésének g) pontjában foglalt feltételek nem állnak fenn, és
         1997. április 18‑án úgy határozott, hogy nem engedélyezi utólagosan V. Ioannidis kezeltetését. Az IKA továbbá azzal a megjegyzéssel
         küldte vissza az E 107‑es nyomtatványt a német egészségbiztosítási pénztárnak, hogy a jelen esetben nem áll módjában kiállítani
         az E 112‑es nyomtatványt.

      20      V. Ioannidis az IKA illetékes igazgatási bizottságánál kifogást nyújtott be az engedély megtagadásával szemben. Különösen
         azt hangsúlyozta, hogy németországi tartózkodásának célja fia meglátogatása volt, aki édesanyjával együtt ott él.

      21      Mivel az említett bizottság úgy ítélte meg, hogy V. Ioannidis betegsége külföldi tartózkodása alatt valóban váratlanul jelentkezett,
         és kórházi gyógykezelésére az életveszély elhárítása miatt volt szükség, 1997. július 14‑én úgy határozott, hogy az IKA‑rendelet
         3a. cikke (4) bekezdésének g) pontja alapján utólagosan engedélyezni kell a vitatott kezelést, és így az IKA‑nak kell megtérítenie
         a költségeket.

      22      Az IKA a határozat megsemmisítésére irányuló keresetet nyújtott be a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikishoz, amelyben arra
         hivatkozott, hogy az említett rendelkezésben foglalt feltételek nem teljesülnek a jelen ügyben.

      23      Ilyen feltételek mellett ez a bíróság az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket
         terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      A kórházi ellátások IKA (görög társadalombiztosítási intézet) általi rendezéséről szóló rendelet 3a. cikke (4) bekezdése g) pontjának
         az alperes kórházi gyógykezelése időpontjában hatályos szövege, amely arra vonatkozóan, hogy az IKA kivételes esetekben – a
         felmerült költségek megtérítését igénylő IKA‑nyugdíjjogosult ideiglenes külföldi tartózkodása alatt vagy életveszélyes állapota
         miatt szükséges azonnali külföldre szállítása során váratlanul bekövetkező, meghatározott betegsége esetén ‑ megtérítheti‑e
         a külföldi kórházi létesítményben már elvégzett kórházi gyógykezelés költségeit, további feltételként azt állapítja meg, hogy
         az IKA illetékes területi hivatala igazgatójának a másodfokú egészségügyi bizottság véleményének beszerzését követően külön
         engedélyt kell adnia, összeegyeztethető‑e az 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 31. és 36. cikkével és az 1972.
         március 21‑i 574/72/EGK tanácsi rendelet 31. és 93. cikkével, amennyiben ezek a rendelkezések – jóllehet főszabályként diszkrecionális
         jogkört biztosítanak a tagállamoknak többek között a nyugdíjas lakóhelye szerinti tagállamon kívüli tagállam területén történő
         ideiglenes tartózkodása alatt természetben nyújtott egészségbiztosítási ellátások tekintetében, amelyek körébe a kórházi ellátások
         is beletartoznak – az ezen ellátásokkal összefüggő költségek megtérítésére vonatkozóan további feltételként az ellátások – igaz,
         utólagos – engedélyeztetését írják elő, azonban nem egészen világos és egyértelmű, hogy az említett közösségi jogi rendelkezések
         olyan rendelkezések meghozatalára is felhatalmazzák‑e a tagállamokat, amelyek az ilyen engedély megadásához olyan feltételt
         szabnak, mint amilyen az IKA‑rendelet hivatkozott rendelkezésében szerepel, vagyis az azonnali kórházi gyógykezelés szükségességét
         alátámasztó körülmények fennállása?

      2)      Feltételezve, hogy a kórházi létesítményekben nyújtott általános kórházi szolgáltatások az EK‑Szerződés 60. cikke értelmében
         szolgáltatásnyújtásnak minősülnek, összeegyeztethető‑e a fenti szempontból az IKA‑rendelet ugyanezen rendelkezése – akkor
         is, ha nem ellentétes az Európai Közösségek Tanácsának fenti hivatkozott rendeleteinek rendelkezéseivel ‑ az EK‑Szerződés
         59. és 60. cikkével?

      3)      A második kérdésre adott nemleges válasz esetén az IKA‑rendelet szóban forgó rendelkezésében foglalt szabályozás igazolható‑e
         közegészségügyi okokkal, a jelen esetben a Görögország területén lakóhellyel rendelkező valamennyi személy által hozzáférhető,
         kiegyensúlyozott kórházi szolgáltatás biztosításával, és ezáltal az EK‑Szerződés 56. cikkében foglalt kivételek hatálya alá
         tartozik‑e?

      4)      Feltételezve, hogy a természetben nyújtott egészségbiztosítási ellátáshoz való jog, és ebből következően az ellátással összefüggő
         költségek megtérítéséhez való jog »tulajdonnak« minősül az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
         1952. március 20‑án Párizsban aláírt kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikke értelmében, az IKA‑rendelet szóban forgó rendelkezése
         – még ha a fent ismertetett szempontból nem is minősül ellentétesnek a fent hivatkozott közösségi rendeletek és az EK‑Szerződés
         hivatkozott rendelkezéseivel, vagy ellentétes ugyan, de a fenti okokkal igazolható – összeegyeztethető‑e e tekintetben a kiegészítő
         jegyzőkönyv 1. cikkének első bekezdésével?

      5)      A negyedik kérdésre adott nemleges válasz esetén az IKA‑rendelet szóban forgó rendelkezésében foglalt szabályozás igazolható‑e
         a szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlyának védelméhez kapcsolódó, közérdeken alapuló indokokkal, és mint ilyen,
         a kiegészítő jegyzőkönyv 1. cikkének második bekezdésében foglalt kivételek hatálya alá tartozik‑e?”

       Az első kérdésről
      24      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy az 1408/71 rendelet 31. és 36. cikkével és az 574/72
         rendelet 31. és 93. cikkével ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely a nyugdíjas által valamely másik tagállamban
         való tartózkodása alatt igénybe vett kórházi ellátásnak a nyugdíjas lakóhelye szerinti intézmény általi megtérítését olyan
         utólagos engedélytől teszi függővé, amely csak akkor adható meg, ha az említett nemzeti szabályozás által rendes esetben megkövetelt
         előzetes engedély nem szerezhető be, mert az adott betegség az említett tartózkodás alatt váratlanul következett be, és emiatt
         azonnali ellátásban kellett részesíteni a beteget.

       A kérdés relevanciájáról
      25      Az IKA és több olyan kormány, amely írásbeli észrevételt nyújtott be a Bírósághoz, kétségét fejezte ki a tekintetben, hogy
         az 1408/71 rendelet 31. cikke alkalmazandó‑e az olyan tényállásra, mint amilyen az alapügyben fennáll. Az IKA és a görög kormány
         elsősorban azt sugallják, hogy V. Ioannidis azzal a szándékkal utazott Németországba, hogy ott az igénybe vett ellátásban
         részesüljön, és így a tényállást szerintük nem az 1408/71 rendelet 31. cikkére, hanem 22. cikke (1) bekezdésének c) pontjára
         tekintettel kell vizsgálni.

      26      E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából ugyan az következik, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének
         c) pontja azoknak a nyugdíjasoknak a természetbeni ellátásra való jogosultságát szabályozza, akik az egyik tagállamban lakóhellyel
         rendelkeznek, és az illetékes intézménytől engedélyt kérnek arra, hogy egy másik tagállamba utazhassanak az állapotuknak megfelelő
         ellátás igénybevétele céljából, míg ugyanezen rendelet 31. cikke arra az esetre vonatkozóan szabályozza ugyanezen biztosítotti
         kategória természetbeni ellátásra való jogosultságát, amikor ezek az ellátások a lakóhely szerinti tagállam területén kívüli
         más tagállam területén való tartózkodás alatt válnak szükségessé (lásd a 182/78. sz. Pierik‑ügyben 1979. május 31‑én hozott
         ítélet [EBHT 1979., 1977. o.] 6. és 8. pontját).

      27      Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az EK 234. cikkben említett eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság
         feladatainak világos szétválasztásán alapul, az ügy konkrét tényállásának megítélése a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik
         (lásd különösen a 36/79. sz. Denkavit Futtermittel ügyben 1979. november 15‑én hozott ítélet [EBHT 1979., 3439. o.] 12. pontját,
         és a C‑235/95. sz., Dumon és Froment ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑4531. o.] 25. pontját). Ugyancsak
         kizárólag az ügyben eljáró és a bírósági döntésért felelősséggel tartozó nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira
         figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének meghozatala szempontjából, mind pedig a Bíróság
         elé terjesztendő kérdések jelentőségét. Következésképpen amennyiben a feltett kérdések a közösségi jog értelmezésére vonatkoznak,
         a Bíróság főszabály szerint köteles határozni (lásd különösen a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet
         [EBHT 1995., I‑4921. o.] 59. pontját).

      28      Ebből következően egyedül a kérdést előterjesztő bíróság feladata érdemben megállapítani azt, hogy V. Ioannidis előre megtervezte‑e
         németországi gyógykezelését, és eleve egészségügyi célból tartózkodott‑e ott; ebben az esetben – amint arra a jelen ítélet
         26. pontja emlékeztet – kizárólag az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja és (2) bekezdése alkalmazandó,
         nem pedig ugyanezen rendelet 31. cikke.

      29      A jelen ügyben azonban a kérdést előterjesztő bíróság nyilvánvalóan nem abból indult ki, hogy az érintett személy előre megtervezte
         volna az alapügyben felmerült gyógykezelést, és eleve egészségügyi célból tartózkodott volna Németországban. Ellenkezőleg,
         ez a bíróság a tényállás ismertetésekor olyan orvosi igazolásokra hivatkozik, amelyek szerint V. Ioannidis esetében angina pectorisból eredő, ismételt mellkasi fájdalmak miatt azonnali kórházi gyógykezelésre volt szükség. Ilyen feltételek mellett nem vonható
         kétségbe az első kérdés elfogadhatósága, amennyiben az az 1408/71 rendelet 31. cikkének értelmezésére vonatkozik, és nem kell
         úgy átfogalmazni, hogy az az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontjára vonatkozzon.

       Az 1408/71 rendelet 31. cikkének hatályáról
      30      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolásához először is az 1408/71 rendelet 31. cikkének hatályát kell
         tisztázni.

      31      E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének a) pontjával ellentétben,
         amely annak a munkavállalónak vagy önálló vállalkozónak biztosít természetbeni ellátásra való jogosultságot, „aki állapota
         miatt azonnali ellátást igényel, mialatt egy másik tagállam területén tartózkodik”, ugyanezen rendelet 31. cikke, amely a
         lakóhelye szerinti tagállam területén kívüli más tagállam területén tartózkodó nyugdíjasnak és családtagjainak biztosít hasonló
         jogot, nem tartalmaz az érintett személy egészségi állapotára vonatkozó hasonló pontosítást.

      32      Másodszor, emlékeztetni kell arra, hogy bár a Bíróság kimondta, hogy a nyugdíjasok – még ha nem is folytatnak kereső tevékenységet –
         a valamely szociális biztonsági rendszerhez való tartozásuk folytán az 1408/71 rendelet „munkavállalókat” érintő rendelkezéseinek
         hatálya alá tartoznak, azt is kifejtette, hogy ez csak akkor van így, ha nem vonatkoznak rájuk különleges rendelkezések (a
         fent hivatkozott Pierik‑ügyben hozott ítélet 4. pontja).

      33      Miután a Bíróság e tekintetben megállapította, hogy az 1408/71 rendelet 27–33. cikke olyan különleges rendelkezéseket tartalmaz,
         amelyeket kizárólag nyugdíjasokra kell alkalmazni, azt is kifejtette, hogy ezek a rendelkezések a 31. cikkben az említett
         biztosítottak természetbeni ellátásra való jogosultságát szabályozzák abban az esetben, amikor az ellátás a lakóhely szerinti
         tagállamon kívüli más tagállamban való tartózkodás alatt válik szükségessé (a fent hivatkozott Pierik‑ügyben hozott ítélet
         5. és 6. pontja).

      34      Ilyen feltételek mellett – ellentétben azzal, amit több tagállam kormánya is sugallt – nem állítható, hogy a lakóhelyük szerinti
         tagállamon kívüli más tagállamban tartózkodó nyugdíjasok az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának hatálya
         alá tartoznak, sem pedig hogy e cikk rendelkezéseit ugyanezen rendelet 31. cikkének értelmezésénél figyelembe kellene venni.

      35      Amint azt ugyanis a belga és a finn kormány, valamint a Bizottság is hangsúlyozta, az az értelmezés, amelyik egységessé tenné
         az említett két rendelkezés által létrehozott szabályozást, figyelmen kívül hagyná mind a jelen ítélet 31. pontjában ismertetett
         szövegbeli eltéréseket, mind azt a körülményt, hogy a közösségi jogalkotó szükségesnek tartott a nyugdíjasokból és családtagjaikból
         álló biztosítotti kategóriára külön rendelkezést hozni.

      36      Ugyanezen okokból – az ír és a holland kormány által előadottakkal ellentétben – nem állapítható meg, hogy az 1408/71 rendelet
         22a. cikke azt eredményezi, hogy a nyugdíjasok ugyanezen rendelet 22. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt szabályozás
         hatálya alá tartoznak. Ezt az értelmezést egyébként nem támasztja alá sem a 22a. cikk szövege, amely címe alapján „[e]gyes
         személyi kategóriákra vonatkozó különleges szabályok[at]” tartalmaz, sem pedig – amint azt a finn kormány előadta – a 22a. cikket
         az 1408/71 rendeletbe illesztő, az 1408/71 rendelet, az 574/72 rendelet, az 1408/71/EGK rendelet módosításáról szóló 1247/92/EGK
         rendelet és az 1247/92/EGK rendelet módosításáról szóló 1945/93/EGK rendelet módosításáról szóló, 1995. december 22‑i 3095/95/EK
         tanácsi rendelet (HL L 335., 1. o. ; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 267. o.) preambulumbekezdései.

      37      Nem adható hely az ír és a holland kormány azon érvének sem, miszerint csak az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának
         analógia útján történő alkalmazása biztosíthatná a társadalombiztosításhoz tartozók létfontosságú egyenlőségét.

      38      Ahogyan arra írásbeli észrevételeiben a görög kormány, és indítványa 32. pontjában a főtanácsnok rámutatott, az a tény, hogy
         a közösségi jogalkotó a kereső tevékenységet nem folytató nyugdíjasokra vonatkozó szabályozást nem a munkavállalókra vagy
         az önálló vállalkozókra vonatkozó szabályozás mintájára kívánta kialakítani, azzal a szándékkal magyarázható, hogy elősegítse
         ennek a biztosítotti kategóriának a tényleges mobilitását, és ennek során figyelembe vegyék a biztosítottak egyes sajátos
         jellemzőit, így az egészségileg esetlegesen nagyobb fokú sérülékenységet és kiszolgáltatottságot, valamint azt, hogy több
         idejük juthat más tagállamokba utazni.

      39      A fentiekből az következik, hogy az 1408/71 rendelet 31. cikkével létrehozott szabályozást meg kell különböztetni az ugyanezen
         rendelet 22. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt szabályozástól.

      40      Konkrétan az 1408/71 rendelet 31. cikke nem értelmezhető úgy, hogy az általa biztosított természetbeni ellátásokban csak azok
         a nyugdíjasok részesülhetnek, akik állapotuk miatt azonnali ellátást igényelnek, mialatt egy másik tagállamban tartózkodnak,
         vagyis hogy csak azokra az ellátásokra korlátozódik, amelyekkel kapcsolatban megállapítást nyert, hogy orvosi szempontból
         haladéktalanul szükségesek (a C‑206/94. sz. Paletta‑ügyben 1996. május 2‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑2357. o.] 20. pontja),
         és ezért nem halaszthatók addig, amíg a biztosított visszatér a lakóhelye szerinti tagállamba.

      41      Ez a rendelkezés nem értelmezhető úgy sem, hogy az említett jogosultság csak abban az esetben áll fenn, ha az igénybe vett
         ellátásra váratlan betegség miatt van szükség. Különösen az a körülmény, hogy az ellátás, amely azért vált szükségessé, mert
         a biztosított egészségi állapota egy másik tagállamban való ideiglenes tartózkodása alatt megváltozott, esetleg egy már meglévő
         és a biztosított számára ismert betegséggel, például krónikus megbetegedéssel függ össze, önmagában nem lehet akadálya annak,
         hogy az érintett személy hivatkozhasson az 1408/71 rendelet 31. cikkében foglalt rendelkezésekre.

      42      Máskülönben meg kell állapítani, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontjával ellentétben ugyanezen rendelet
         31. cikke a lakóhelyük szerinti tagállamon kívüli más tagállamban tartózkodó nyugdíjasok és családtagjaik számára a rendeletben
         biztosított természetbeni ellátások nyújtására vonatkozóan nem ír elő engedélyeztetési eljárást.

      43      Mindezekből az következik, hogy a tagállamok a lakóhelyük szerinti tagállamon kívüli más tagállamban tartózkodó nyugdíjasok
         számára az 1408/71 rendelet 31. cikkében biztosított természetbeni ellátások nyújtását nem tehetik sem valamely engedélyeztetési
         eljárástól, sem pedig attól a feltételtől függővé, hogy a szóban forgó ellátást szükségessé tevő betegség a külföldi tartózkodás
         alatt váratlanul következett be, és emiatt azonnali ellátásban kellett részesíteni a beteget.

       Az 1408/71 rendelet 31. cikkének alkalmazása a gyakorlatban
      44      Amint az az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés szövegéből következik, a kérdést előterjesztő bíróság ezután
         az 574/72 rendeletnek az 1408/71 rendelet 31. cikkének alkalmazására vonatkozó 31. cikke hatályát illetően vár választ.

      45      Az alapeljárásban felmerült körülményekre tekintettel emlékeztetni kell arra, hogy ez a rendelkezés többek között úgy rendelkezik,
         hogy ahhoz, hogy egy nyugdíjas az 1408/71 rendelet 31. cikke szerint természetbeni ellátásokban részesüljön, a lakóhelye szerinti
         intézmény által kiállított igazolást kell benyújtania a tartózkodási helye szerinti intézményhez, amellyel tanúsítja, hogy
         jogosult az említett ellátásokra. Ugyanezen rendelkezés szerint viszont, ha az érintett nem nyújtja be az említett igazolást,
         azt a tartózkodási helye szerinti intézmény maga szerzi be a lakóhelye szerinti intézménytől.

      46      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy V. Ioannidis számára Németországba való utazása előtt
         kiállítottak ilyen igazolást, az E 111‑es nyomtatványt.

      47      E végzés azonban – ahogyan erre az ír kormány rámutat – nem említi, hogy ezt a nyomtatványt benyújtották a német egészségbiztosítási
         pénztárhoz. Meg kell viszont állapítani, hogy nem lehet döntő következménye annak, ha az érintett személy esetleg nem nyújtotta
         be magától a nyomtatványt. Ilyen esetben ugyanis a tartózkodási hely szerinti intézménynek meg kell bizonyosodnia arról, hogy
         az érintett személy rendelkezik‑e ilyen nyomtatvánnyal, és ha nem, akkor az 574/72 rendelet 31. cikke alapján kérnie kell
         az érintett személy lakóhelye szerinti illetékes intézménytől a nyomtatvány kiállítását.

      48      Az alapeljárásban azonban a német egészségbiztosítási pénztár arra kérte az IKA‑t, hogy küldje meg számára az E 112‑es nyomtatványt,
         vagyis az abban az esetben használt igazolást, amikor az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján az
         érintett személy annak engedélyezését kérelmezi, hogy ellátás igénybevétele céljából egy másik tagállamba utazhasson.

      49      Meg kell állapítani, hogy ez a hozzáállás – függetlenül attól, hogy a biztosított magától nyújtotta‑e be az E 111‑es nyomtatványt –
         gyakorlatilag az 1408/71 rendelet 31. cikke alkalmazásának megtagadását jelenti. Ha ugyanis a tartózkodási hely szerinti intézmény
         nem elégszik meg a biztosított által benyújtott E 111‑es nyomtatvánnyal, vagy azzal, hogy a lakóhely szerinti intézménytől
         szerezze be ezt a nyomtatványt, és ehelyett az E 112‑es nyomtatvány benyújtását követeli, akkor ez szükségszerűen azt jelenti,
         hogy a tartózkodási hely szerinti intézmény azon az állásponton van, hogy az érintett személyt nem illetik meg az 1408/71
         rendelet 31. cikke alapján nyújtható természetbeni ellátások.

      50      A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés megválaszolásához rá kell mutatni arra, hogy a lakóhely szerinti illetékes
         intézménynek – amely előzőleg már kiállította az általa biztosított személy számára az E 111‑es nyomtatványt –, amikor a tartózkodási
         hely szerinti intézmény ilyen elutasításával és követelésével szembesül, nem szabad – ahogyan azt az IKA a jelen eljárásban
         tette – adottnak vennie azt, hogy az 1408/71 rendelet 31. cikkének alkalmazási feltételei nem teljesülnek.

      51      A tartózkodási hely szerinti intézménynek és a lakóhely szerinti intézménynek ugyanis együttes feladata az 1408/71 rendelet
         31. és 36. cikkének, valamint az 574/72 rendelet 31. és 93. cikkének az alkalmazása, az EK 10. cikk és az 1408/71 rendelet
         84. cikke értelmében pedig kötelesek együttműködni az említett rendelkezések helyes alkalmazásának biztosítása érdekében,
         és – következésképpen – azért, hogy az 1408/71 rendelet 31. cikke által a nyugdíjasok és családtagjaik számára az e biztosítottak
         szabad mozgása megkönnyítése érdekében biztosított jogok teljes körűen érvényesüljenek (lásd értelemszerűen a C‑335/95. sz.
         Picard‑ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5625. o.] 18. pontját, valamint a C‑202/97. sz. FTS‑ügyben
         2000. február 10‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑883. o.] 51. és 56. pontját).

      52      Ebből különösen az következik, hogy a lakóhely szerinti intézménynek, ha a tartózkodási hely szerinti intézmény azzal a kérelemmel
         fordul hozzá, hogy állítsa ki az E 112‑es nyomtatványt, jóllehet a lakóhely szerinti intézmény korábban már kiállította az
         általa biztosított személy számára az E 111‑es nyomtatványt, akkor – adott esetben a tartózkodási hely szerinti intézménytől
         bekért megfelelő információk alapján – meg kell bizonyosodnia arról, hogy valóban megalapozott az 1408/71 rendelet 31. cikke
         alapján járó természetbeni ellátások biztosításának látható megtagadása. Ha a lakóhely szerinti intézmény arra a meggyőződésre
         jut, hogy mégis helye van az 1408/71 rendelet 31. cikke, és következésképpen az intézmények közötti megtérítésre vonatkozóan
         az 1408/71 rendelet 36. cikke és az 574/72 rendelet 93. cikke alkalmazásának, akkor ezt tudatnia kell a tartózkodási hely
         szerinti intézménnyel. Ez utóbbinak ezután felül kell vizsgálnia álláspontja megalapozottságát, és adott esetben módosítania
         kell azt.

       Az 1408/71 rendelet 31. cikke által biztosított ellátás átvállalása
      53      Az alapeljárás tárgyára tekintettel, amely arra vonatkozik, hogy fennáll‑e az érintett személynek a lakóhelye szerinti tagállamon
         kívüli más tagállamban történt kórházi gyógykezeléséhez kapcsolódó költségek megtérítésének kötelezettsége, a kérdést előterjesztő
         bíróság végül – ahogyan ez az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésből kitűnik – az 1408/71 rendelet 36. cikkének
         és az 574/72 rendelet 93. cikkének hatályára vonatkozóan kér választ.

      54      Emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet 36. cikke értelmében egy tagállam intézménye által egy másik tagállam intézménye
         nevében nyújtott természetbeni ellátásokat az 574/72 rendeletben meghatározott eljárás szerint, a tényleges költségekre vonatozó
         bizonylatok alapján, illetve átalányösszegben teljes összegben meg kell téríteni, kivéve ha az érintett tagállamok vagy ezen
         tagállamok illetékes hatóságai a megtérítés más módszerét állapították meg, vagy az illetékességükön belül lemondtak az intézmények
         közötti megtérítésről.

      55      Az 574/72 rendeletnek az e rendelkezés végrehajtását biztosító 93. cikke többek között úgy rendelkezik, hogy a tartózkodási
         hely szerinti intézmény által az 1408/71 rendelet 31. cikke alapján biztosított természetbeni ellátásokat az érintett személyek
         lakóhelye szerinti intézmény megtéríti az előbbi intézménynek, és ez a megtérítés főszabályként az említett ellátások tényleges
         összegére vonatkozik, ahogyan azt a tartózkodási hely szerinti intézmény könyvelésében feltüntették. Amennyiben ez az összeg
         nem szerepel az említett könyvelésben, úgy – kivéve, ha az érintett tagállamok vagy illetékes hatóságaik az összeg megállapításának
         más módszerében állapodtak meg – a megtérítendő összeget átalányösszeg alapján határozzák meg, amelynek mértékét Európai Közösségek
         migráns munkavállalók szociális biztonságával foglalkozó igazgatási bizottsága állapítja meg.

      56      Általában ezeket a rendelkezéseket kell alkalmazni, amikor valamely nyugdíjas az 1408/71 rendelet 31. cikke alapján biztosított
         természetbeni ellátásokban részesül.

      57      Az alapeljárásban azonban – amint ezt a jelen ítélet 48. és 49. pontja is kiemeli – a német egészségbiztosítási pénztár nem
         biztosított V. Ioannidis számára ilyen természetbeni ellátást, és így ebből – még ha ez nem is derül ki kifejezetten az előzetes
         döntéshozatalra utaló végzés szövegéből – arra lehet következtetni, hogy az érintett személy valószínűleg maga viselte az
         igénybe vett ellátás költségét, amelynek megtérítését az IKA most megtagadta.

      58      Az 574/72 rendelet 34. cikkéből kitűnik, hogy ha az ellátás igénybevételének helye szerinti tagállam területén való tartózkodás
         során ugyanezen rendelet 31. cikkében előírt alakiságok nem teljesíthetők, akkor az érintett személy az ebben a rendelkezésben
         meghatározott kereteken belül kérheti a lakóhelye szerinti intézménytől a felmerült költségek megtérítését.

      59      El kell azonban ismerni ‑ ahogyan ezt írásbeli észrevételeiben a görög kormány és indítványa 53. pontjában a főtanácsnok jogosan
         hangsúlyozta ‑, hogy ha a tartózkodási hely szerinti intézmény megtagadja az 1408/71 rendelet 31. cikkének alkalmazását, és
         az E 112‑es nyomtatvány benyújtását követeli meg, az nem tekinthető egyenértékűnek azzal, ha az 574/72 rendelet 31. cikkében
         előírt alakiságok nem teljesülnek.

      60      Azonban a jelen ítélet 50‑52. pontjából is kitűnik, hogy amikor a lakóhely szerinti illetékes intézmény, amely korábban már
         kiállította az általa biztosított személy számára az E 111‑es nyomtatványt, ilyen elutasítással és követeléssel szembesül,
         akkor köteles hozzájárulni az 1408/71 rendelet 31. cikke helyes alkalmazásának elősegítéséhez.

      61      Következésképpen ha úgy tűnik, hogy a tartózkodási hely szerinti intézmény tévesen nem alkalmazta az utóbbi rendelkezést,
         és a lakóhely szerinti intézmény, miután értesült a rendelkezés alkalmazásának megtagadásáról, nem járult hozzá e rendelkezés
         helyes alkalmazásának elősegítéséhez, ahogyan az pedig kötelessége lett volna, ez utóbbi intézmény kötelessége, a tartózkodási
         hely szerinti tagállam intézményének esetleges felelősségére való tekintet nélkül, hogy a biztosított személy által viselt
         ellátási költségeket közvetlenül megtérítse a biztosított számára, oly módon, hogy annak mértéke megegyezzék azzal, amelyben
         ez a személy akkor részesült volna, ha az említett cikk rendelkezéseit alkalmazták volna (lásd analógia útján a C‑368/98. sz.,
         Vanbraekel és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5363. o.] 34. pontját).

      62      Továbbá mivel hasonló esetben ez a megtérítés az 1408/71 rendelet 31. cikke által a nyugdíjasok számára biztosított természetbeni
         ellátások helyébe lép, a tagállamok ezt a megtérítést nem tehetik sem valamely engedélyeztetési eljárástól, sem pedig attól
         a feltételtől függővé, hogy a szóban forgó ellátást szükségessé tevő betegség egy másik tagállamban való tartózkodás alatt
         váratlanul következett be, és emiatt azonnali ellátásban kellett részesíteni a beteget.

      63      Mindezekre a megállapításokra figyelemmel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre a következő választ kell
         adni:

      Az 1408/71 rendelet 31. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a lakóhelyük szerinti tagállamon kívüli más tagállamban tartózkodó
         nyugdíjasok számára e rendelkezésben biztosított természetbeni ellátások igénybevétele nem függ attól a feltételtől, hogy
         az érintett ellátást szükségessé tevő betegség a külföldi tartózkodás alatt váratlanul következett be, és emiatt azonnali
         ellátásban kellett részesíteni a beteget. Ellentétes ezért ezzel a rendelkezéssel, ha valamely tagállam az ellátások igénybevételét
         ilyen feltételtől teszi függővé.

      Az 1408/71 rendelet 31. cikkével ellentétes, ha valamely tagállam az e rendelkezés által biztosított természetbeni ellátások
         igénybevételét engedélyeztetési eljárásnak rendeli alá.

      Az 1408/71 rendelet 31. cikkében foglalt természetbeni ellátások nyújtására és átvállalására rendszerint ugyanezen rendelet
         e cikkének és 36. cikkének, és az 574/72 rendelet 31. és 93. cikkének együttesen értelmezett rendelkezései alapján kerül sor.

      Amennyiben úgy tűnik, hogy a tartózkodási hely szerinti intézmény tévesen nem nyújtotta az 1408/71 rendelet 31. cikkében foglalt
         természetbeni ellátásokat, és a lakóhely szerinti intézmény, miután értesült ennek megtagadásáról, nem járult hozzá e rendelkezés
         helyes alkalmazásának elősegítéséhez, ahogyan az pedig kötelessége lett volna, ez utóbbi intézmény kötelessége, a tartózkodási
         hely szerinti tagállam intézményének esetleges felelősségére való tekintet nélkül, hogy a biztosított személy által viselt
         ellátási költségeket közvetlenül megtérítse a biztosított számára, oly módon, hogy annak mértéke megegyezzék azzal, amelyben
         ez a személy akkor részesült volna, ha az említett cikk rendelkezéseit alkalmazták volna.

      Ez utóbbi esetben az 1408/71 rendelet 31. és 36. cikkével, valamint az 574/72 rendelet 31. és 93. cikkével ellentétes az a
         nemzeti szabályozás, amely az ilyen megtérítést olyan utólagos engedélytől teszi függővé, amely csak akkor adható meg, ha
         megállapítást nyert, hogy a szóban forgó ellátást szükségessé tevő betegség a tartózkodás ideje alatt váratlanul következett
         be, és emiatt azonnali ellátásban kellett részesíteni a beteget.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második, harmadik, negyedik és ötödik kérdésről
      64      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második, harmadik, negyedik és ötödik kérdés szövegéből következik, hogy ezek csak
         abban az esetben vetődnek fel, ha az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre az a válasz, hogy az 1408/71 rendelet
         31. és 36. cikkével, valamint az 574/72 rendelet 31. és 93. cikkével nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen
         az alapeljárásban szerepel. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adott válaszra tekintettel ezeket a kérdéseket
         ezért nem szükséges megvizsgálni.

       A költségekről
      65      A Bíróságnál észrevételt előterjesztő görög, belga, spanyol, ír, holland, osztrák, finn kormány és az Egyesült Királyság Kormánya,
         valamint a Bizottság részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek
         számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG,
      a Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis 2000. január 31‑i végzésével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen
         határozott:

      1)      Az 1995. december 22‑i 3096/95/EK tanácsi rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül
            mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK
            tanácsi rendeletnek az 1983. június 2‑i 2001/83/EGK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett változatának 31. cikkét
            úgy kell értelmezni, hogy a lakóhelyük szerinti tagállamon kívüli más tagállamban tartózkodó nyugdíjasok számára e rendelkezésben
            biztosított természetbeni ellátások igénybevétele nem függ attól a feltételtől, hogy az érintett ellátást szükségessé tevő
            betegség a külföldi tartózkodás alatt váratlanul következett be, és emiatt azonnali ellátásban kellett részesíteni a beteget.
            Ellentétes ezért ezzel a rendelkezéssel, ha valamely tagállam az ellátások igénybevételét ilyen feltételtől teszi függővé.
      2)      Az 1408/71 rendelet 3096/95 rendelettel módosított, és a 2001/83 rendelettel módosított és naprakésszé tett változatának 31. cikkével
            ellentétes, ha valamely tagállam az e rendelkezés által biztosított természetbeni ellátások igénybevételét engedélyeztetési
            eljárásnak rendeli alá.
      3)      Az 1408/71 rendelet 3096/95 rendelettel módosított, és a 2001/83 rendelettel módosított és naprakésszé tett változatának 31. cikkében
            foglalt természetbeni ellátások nyújtására és átvállalására rendszerint ugyanezen rendelet e cikkének és 36. cikkének, valamint
            a 3096/95 rendelettel módosított, az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972.
            március 21‑i 574/72/EGK tanácsi rendeletnek a 2001/83 rendelettel módosított és naprakésszé tett változata 31. és 93. cikkének
            együttesen értelmezett rendelkezései alapján kerül sor.
      4)      Amennyiben úgy tűnik, hogy a tartózkodási hely szerinti intézmény tévesen nem nyújtotta az 1408/71 rendelet 3096/95 rendelettel
            módosított, és a 2001/83 rendelettel módosított és naprakésszé tett változatának 31. cikkében foglalt természetbeni ellátásokat,
            és a lakóhely szerinti intézmény, miután értesült ennek megtagadásáról, nem járult hozzá e rendelkezés helyes alkalmazásának
            elősegítéséhez, ahogyan az pedig kötelessége lett volna, ez utóbbi intézmény kötelessége, a tartózkodási hely szerinti tagállam
            intézményének esetleges felelősségére való tekintet nélkül, hogy a biztosított személy által viselt ellátási költségeket közvetlenül
            megtérítse a biztosított számára, oly módon, hogy annak mértéke megegyezzék azzal, amelyben ez a személy akkor részesült volna,
            ha az említett cikk rendelkezéseit alkalmazták volna.
      5)      Ez utóbbi esetben az 1408/71 rendelet 3096/95 rendelettel módosított, és a 2001/83 rendelettel módosított és naprakésszé tett
            változatának 31. és 36. cikkével és az 574/72 rendelet 3096/95 rendelettel módosított, és a 2001/83 rendelettel módosított
            és naprakésszé tett változata 31. és 93. cikkével ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely az ilyen megtérítést olyan utólagos
            engedélytől teszi függővé, amely csak akkor adható meg, ha megállapítást nyert, hogy a szóban forgó ellátást szükségessé tevő
            betegség a tartózkodás ideje alatt váratlanul következett be, és emiatt azonnali ellátásban kellett részesíteni a beteget.

               Rodríguez Iglesias

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

                     Colneric

               von Bahr

                     Cunha Rodrigues

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2003. február 25‑i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: görög.


title: A Bíróság (első tanács) 2010. június 3-i ítélete. # Regionalna Mitnicheska Direktsia - Plovdiv kontra Petar Dimitrov Kalinchev. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Varhoven administrativen sad - Bulgária. # Jövedéki adók - Használt járművek adóztatása - A behozott használt járműveknek a belföldön már forgalomban lévő járműveket terhelő adónál magasabb adója - A járművek gyártási éve és a kilométeróra állásának adatai függvényében történő adóztatás - A »hasonló jellegű hazai termékek« fogalma. # C-2/09. sz. ügy

text:
      C‑2/09. sz. ügy
      Direktor na Agentsia „Mitnitsi”, korábban Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv
      kontra
      Petar Dimitrov Kalinchev
      (a Varhoven administrativen sad [Bulgária] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Jövedéki adók – Használt járművek adóztatása – A behozott használt járműveknek a belföldön már forgalomban lévő járműveket terhelő adónál magasabb adója – A járművek gyártási éve és a kilométeróra állásának adatai függvényében történő adóztatás – A »hasonló jellegű hazai termékek« fogalma”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Belső adók – A használt gépjárműveket a belföldre való beléptetésükkor terhelő jövedéki adó
      (92/12 tanácsi irányelv, 3. cikk, (3) bekezdés, első albekezdés)
      2.        Adórendelkezések – Belső adók – A behozott termékek hasonló belföldi termékekkel szembeni hátrányos megkülönböztetésének tilalma
            – Hasonló termékek
      (EUMSZ 110. cikk, első bekezdés)
      3.        Adórendelkezések – Belső adók – A használt gépjárművekre alkalmazott jövedéki szabályozás
      (EUMSZ 110. cikk, első bekezdés)
      1.        A jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről
         szóló 92/12 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdése nem alkalmazható a gépjárművek jövedéki adójáról szóló nemzeti
         szabályozásra, és ezért azzal nem ellentétes az, ha valamely tagállam a használt gépjárművek adott tagállam területére való
         behozatala esetére jövedéki adót megállapító szabályozást hoz létre, ha ezt az adót nem kell közvetlenül megfizetni olyan
         járművek használtan történő értékesítése során, amelyek már e tagállamban találhatók, és amelyeknek a tagállam területére
         történő első beléptetésekor jövedéki adót fizettek, amennyiben e szabályozás nem eredményez határátlépési formaságokat a tagállamok
         közötti kereskedelemben.

      E tekintetben a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálni, hogy a szóban forgó szabályozás összessége értelmezhető‑e úgy, hogy
         a jármű belföldre való beléptetésének bejelentésére vonatkozó kötelezettség nem a határ átlépéséhez, hanem inkább a jövedéki
         adó összegének az utólagos, a fizetési kötelezettség keletkezésének időpontjában való megállapításához kapcsolódik‑e. Ugyanis
         bár a nyilatkozatot a jármű Közösségen belüli megszerzésekor – vagyis a határ átlépésekor – kell benyújtani, e formaság nem
         a 92/12 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében foglalt „határátlépéshez”, hanem a jövedékiadó‑fizetési kötelezettséghez
         kapcsolódik. Ugyanis ebben az esetben a nyilatkozat célja biztosítani a jövedéki adónak megfelelő díj megfizetését, amely
         formaság az e fizetési kötelezettséget keletkeztető tény.

      (vö. 27., 28. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az EUMSZ 110. cikk első bekezdése úgy értelmezendő, hogy a valamely tagállamba importált használt járműveket azon használt
         járművekhez hasonló termékeknek kell tekinteni, amelyeket már nyilvántartásba vettek ezen államban, és amelyeket új járműként
         vittek be az említett államba, függetlenül az eredetüktől.

      (vö. 33. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        Az EUMSZ 110. cikk első bekezdésével ellentétes a gépjárművekre alkalmazott jövedéki adó megkülönböztető tagállami szabályozása,
         amennyiben e szabályozás a más tagállamokból behozott használt járműveket, valamint az ezen államba új járműként behozott
         és ott már nyilvántartásba vett használt járműveket különböző módon adóztatja.

      Nevezetesen, nem teszi lehetővé a behozott használt járművek jövedéki adójának semleges kiszámítását az olyan jövedéki szabályozás,
         amely a más tagállamokból behozott használt járművek jövedéki adója számítása céljából nem veszi figyelembe sem a gyártási
         évet, sem e járműveknek a belföldre való behozataluk időpontjában érvényes kilométeróra‑állását, hanem előírja, hogy az adóalap
         és ‑mérték kizárólag a motor teljesítménye alapján számítandó, amely a jármű állandó jellemzője, és nem függ annak tényleges
         használtsági fokától, a használt járművek adózásának részletes szabályai pedig eltérnek a behozott új járművek adózásától.
         Figyelembe véve azt a tényt is, hogy a jövedéki adó a behozott árukat az említett szabályozás szerint egyszer terheli, az
         új járművek jövedéki adójának számítása továbbra is kedvezőbb, mint a használt járműveké. Mivel a tagállamban már forgalomban
         lévő használt járművek után – vagyis azok után, amelyeket új járműként hoztak be – a tagállamba való belépésükkor mint új
         gépjármű után fizetnek adót, viszonylag drágább más tagállamból használt járművet behozni, mint ugyanolyan típusú, motorteljesítményű,
         ugyanannyi kilométert futott, vagyis ugyanolyan mértékben használt járművet vásárolni e tagállamban, ami befolyásolhatja a
         vásárlók választását.

      (vö. 43–47. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2010. június 3.(*)

      „Jövedéki adók – Használt járművek adóztatása – A behozott használt járműveknek a belföldön már forgalomban lévő járműveket terhelő adónál magasabb adója – A járművek gyártási éve és a kilométeróra állásának adatai függvényében történő adóztatás – A »hasonló jellegű hazai termékek« fogalma”
      A C‑2/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Varhoven administrativen sad
         (Bulgária) a Bírósághoz 2009. január 6‑án érkezett, 2008. november 13‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv
      és
      Petar Dimitrov Kalinchev
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, A. Borg Barthet, M. Ilešič (előadó), M. Safjan, és M. Berger bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: N. Nanchev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. február 10‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        P. D. Kalinchev képviseletében M. Ekimdžiev advokat,
      –        a bolgár kormány képviseletében A. Ananiev és T. Ivanov, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Triantafyllou és S. Petrova, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatali kérelem tárgya az EK 25. cikk és az EK 90. cikk első bekezdésének, valamint a jövedékiadó‑köteles
         termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február
         25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelv (HL L 76., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 179. o.) 3. cikke (3) bekezdésének
         értelmezése.

      2        E kérelmet a P. D. Kalinchev és a Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv (plovdivi regionális vámigazgatóság) között annak
         tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, hogy ez utóbbi megtagadta a P. D. Kalinchev járművének behozatala
         során kivetett jövedéki adó összegének csökkentését.

       Jogi háttér
       Az Unió szabályozása
      3        A 92/12 irányelv 3. cikkének (1) és (3) bekezdése szerint:

      „(1)      Ezen irányelv közösségi szinten a megfelelő irányelvek által meghatározott következő termékekre vonatkozik:
      –        ásványolajok,
      –        alkohol és alkoholtartalmú italok,
      –        dohánygyártmányok.
      –        [...]
      (3)      A tagállamok fenntartják a jogot arra, hogy adókat vezessenek be vagy tartsanak fenn az (1) bekezdésben felsorolt termékeken
         kívül más termékekre is, amennyiben ezen adók nem eredményeznek határátlépési formaságokat a tagállamok közötti kereskedelemben.

      Ugyanezen rendelkezés értelmében a tagállamok fenntartják arra is a jogot, hogy a szolgáltatásnyújtásra nem forgalmi adóként
         meghatározható adót vessenek ki, beleértve azokat, amelyek a jövedéki termékekkel kapcsolatosak.”

       A nemzeti szabályozás
      4        A módosított (DV 6. sz., 2009. január 23.), a jövedéki adóról és az adóraktárakról szóló törvény (Zakon za aktsizite i danachnite
         skladove, DV 91. sz., 2005. november 15.; a továbbiakban: ZADS) 2. §‑a értelmében jövedékiadó‑kötelesek az alkohol és az alkoholtartalmú
         italok, a dohánygyártmányok, az energiatermékek és a villamos energia, valamint a gépjárművek.

      5        A ZADS 4. §‑ának 16. pontja értelmében:

      „Új gépjármű az a gépjármű, amely az import, illetve a vámhatóságnál a 76d. § szerinti nyilatkozat benyújtásának időpontjában
         a következő feltételek valamelyikének megfelel:

      a) az első nyilvántartásbavétel (külföldi is) napja óta nem telt el több mint hat hónap, vagy
      b) a gépjármű legfeljebb 6000 km‑t futott.”
      6        A ZADS 18. §‑a szerint a „gépjárművek” olyan, a vezetővel együtt legfeljebb kilenc személy szállítására alkalmas új vagy használt
         „személygépkocsik”, „kombi típusú gépkocsik” és „versenyautók”, amelyek motorteljesítménye nagyobb, mint a DIN‑szabvány szerinti
         120 kW vagy a SAE‑szabvány szerinti 126 kW, és amelyeket a Kombinált Nómenklatúra 8703 vámtarifaszáma alá soroltak be.

      7        A ZADS 19. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A 2. § szerinti termékek, ha nem vonták őket jövedékiadó‑felfüggesztési eljárás alá, jövedéki adó alá tartoznak:
      1.1.      belföldi előállításuk során,
      1.2.      a más tagállam területéről belföldre való beléptetésükkor,
      1.3.      a belföldre való behozataluk során.
      (2)      »Jövedéki termékek importjának« minősül a nem közösségi jövedéki termékek belföldre való beléptetése, valamint a közösségi
         jövedéki termékeknek a Közösség vámterületéhez tartozó harmadik területekről belföldre való beléptetése.

      (3)      Ha az árukat a belföldre való beléptetés során vámeljárásnak vetik alá, a (2) bekezdésben foglaltaktól függetlenül a behozataluk
         úgy tekintendő, mint amelyre a szabad forgalomba bocsátásuk során került sor”.

      8        A ZADS 30. §‑a értelmében a gépjárművek adóalapja a következő:

      „(1)      használt gépjárművek esetén – a motorteljesítménynek megfelelő kilowattszám;
      (2)      új gépjárművek esetén – motorteljesítménynek megfelelő kilowattszám, amennyiben az meghaladja a DIN‑szabvány szerinti 120 kW‑ot,
         illetve a SAE‑szabvány szerinti 126 kW‑ot.”

      9        A ZADS 40. §‑a a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Használt gépjárművek esetében a jövedéki adó mértéke:
      1.      a DIN‑szabvány szerinti 120 kW‑nál magasabb és legfeljebb 150 kW motorteljesítményű gépjárműveknél – 35 BGN/kW;
      2.      a DIN‑szabvány szerinti 150 kW feletti motorteljesítményű gépjárműveknél – 60 BGN/kW;
      3.      a SAE‑szabvány szerinti 126–157,5 kW motorteljesítményű gépjárműveknél – 33,33 BGN/kW;
      4.      a SAE‑szabvány szerinti 157,5 kW feletti motorteljesítményű gépjárműveknél – 57,14 BGN/kW.
      (2)      Új gépjárművek esetében a jövedéki adó mértéke:
      1.      700 BGN + 90 BGN/kW minden, a DIN‑szabvány szerint 120 kW feletti kilowatt esetén;
      2.      700 BGN + 85,71 BGN/kW minden, a SAE‑szabvány szerinti 126 kW feletti kilowatt esetén.”
      10      A ZADS 76d. §‑a szerint:

      „(1)      Aki a 2. § 5. pontja szerinti jövedéki terméket más tagállam területéről belföldre beléptet, az e törvény végrehajtási rendelkezéseiben
         meghatározott minta szerinti nyilatkozat benyújtására köteles.

      (2) Az (1) bekezdés szerinti nyilatkozatot a termék beléptetését követő 14 napon belül az érintett személy állandó lakóhelye,
         illetve székhelye szerint illetékes vámhatóságnál kell benyújtani. A nyilatkozatot a gépjármű Bolgár Köztársaságban való első
         nyilvántartásba vétele előtt kell benyújtani.

      (3)      A vámhatóság kérheti a terméknek a (2) bekezdés szerinti nyilatkozat benyújtásával együtt történő bemutatását.
      (4)      A benyújtott nyilatkozat alapján az illetékes vámhivatal megállapítja a fizetendő jövedéki adó összegét, és erről értesíti
         az érintett személyt.”

      11      A ZADS végrehajtására vonatkozó, a pénzügyminiszter által elfogadott rendelet (DV 42. sz., 2006. május 23.) 72a. §‑a szerint:

      „(1)      A törvény 76d. §‑ában érintett esetben a 13a. mellékletben előírt minta szerinti, jövedéki adóra vonatkozó nyilatkozatot kell
         a gépjármű Bolgár Köztársaságban való első nyilvántartásba vétele előtt, a termékek belföldre történő beléptetését követő
         14 napon belül benyújtani.

      (2)      A jövedéki adóra vonatkozó nyilatkozatban és a benyújtott iratokban szereplő adatok alapján a vámhatóság a vámnyilatkozatban
         határozza meg a jövedéki adót. Az (1) bekezdésben érintett nyilatkozat másodpéldánya a törvény 44. §‑a (1) bekezdésének 5. pontja
         értelmében vett adat.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      12      2007. február 13‑án a felperes egy BMW márkájú, 530 D típusú, 140 kW teljesítményű, először 1999. január 6‑án nyilvántartásba
         vett személygépkocsit vásárolt Franciaországban, 160 000 km‑es kilométeróra‑állással.

      13      2007 februárjában hozta be e gépkocsit Bulgáriába, és 2007. február 21‑én nyilvántartásba vétel céljából a közlekedési hatóság
         elé vitte.

      14      2007. június 19‑én a felperes benyújtotta a ZADS 76d. §‑a értelmében vett azon nyilatkozatot, amelyet a ZADS 2. §‑ának (5) bekezdése
         szerinti jövedéki termékeknek más tagállam területéről belföldre való beléptetésekor kell benyújtani. E nyilatkozat benyújtása
         során a ZADS 40. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja szerint számított 4 900 BGN összegű jövedéki adót vetettek ki.

      15      2007. június 29‑i levelében a felperes vitatta az így kiszámított jövedéki adó összegét, és előadta, hogy azt 2 400 BGN összeggel
         csökkenteni kell, mert az említett összeg szerinte hátrányos megkülönböztetést eredményez, és az EK 90. cikk megsértésének
         minősül.

      16      A plovdivi vámhivatal vezetőjének a Regionalna Mitnicheska Direktsia de Plovdiv vezetője által helybenhagyott határozata elutasította
         a felperes személygépkocsijára kivetett jövedéki adó összegének csökkentését. A határozat megerősítette, hogy a fizetendő
         jövedéki adó 4 900 BGN a ZADS 40. §‑a (1) bekezdése 1. pontjának szabályai rendelkezései szerint számítva.

      17      A vámhatóság közigazgatási aktusát az Administrativen sad – Plovdiv (plovdivi közigazgatási bíróság) előtt megtámadták, amely
         azt a 4 900 BGN összegnek a 2 500 BGN‑t meghaladó részét illetően hatályon kívül helyezte, helyt adva határozatában a felperes
         panaszának a 2400 BGN összeg hátrányosan megkülönböztető jellegét illetően.

      18      Az Administrativen sad – Plovdiv szerint a használt személygépkocsik Bulgáriába történő beléptetése esetén a jövedéki adónak
         a ZADS 40. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja szerinti meghatározása hátrányos megkülönböztetést eredményez, és sérti az EK 90. cikkének
         első bekezdését. E bíróság szerint a hátrányos megkülönböztetést eredményező összeg nagysága az egy új, 140 kW teljesítményű
         autónak a Bulgáriába való beléptetésekor felszámítandó jövedéki adót meghaladó összegnek felel meg, amely jövedéki adó tehát
         csak 2 500 BGN lenne.

      19      A Regionalna Mitnicheska Direktsia – Plovdiv felülvizsgálati kérelmet nyújtott be e határozat ellen a Varhoven administrativen
         sadhoz, amely az utolsó jogorvoslati fórumot jelenti.

      20      Ilyen körülmények között a Varhoven administrativen sad felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette
         a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1.      Lehetővé teszi‑e a [92/12] irányelv 3. cikkének (3) bekezdése a tagállamok számára a használt gépjárművek adott tagállam területére
         való behozatala esetére jövedéki adót megállapító szabályozás létrehozását, ha ezt az adót nem kell közvetlenül megfizetni
         olyan járművek használtan történő értékesítése során, amelyek már e tagállamban találhatók, és amelyeknek a tagállam területére
         történő első beléptetésekor jövedéki adót fizettek?

      2.      Hogyan kell érteni az EK 90. cikk első bekezdésének vizsgálata során a »hasonló jellegű hazai termék« fordulatot:
      a)      olyan termékek‑e ezek, amelyek az adott belföldi adókat megállapító tagállamból származnak, vagy
      b)      olyan termékek, amelyek származásuktól függetlenül már ennek a tagállamnak a területén találhatók?
      3.      Az előző két kérdésre adandó válaszok figyelembevételével: úgy kell‑e értelmezni az EK 25. cikket és az EK 90. cikk első bekezdését,
         mint amelyek tiltják a gépjárművekre alkalmazott jövedéki adóra vonatkozó, a Bolgár Köztársaság által a [ZADS] 30. és 40. §‑ában
         bevezetett, a jármű gyártási éve és a kilométeróra állásának adatai függvényében megkülönböztető szabályozást?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      21      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével
         ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, mint amely a ZADS 30. és 40. §‑ában szerepel, és amely a használt gépjárművek adott
         tagállam területére való beléptetése esetén jövedékiadó‑alapot és ‑mértéket állapít meg, jóllehet nem kell jövedéki adót fizetni
         olyan gépjárművek használtan történő értékesítése során, amelyek már e tagállamban találhatók, és amelyeknek az említett területre
         történő első beléptetésekor jövedéki adót fizettek.

      22      Elsőként hangsúlyozni kell, hogy a 92/12 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése három csoportba tartozó termékek kimerítő felsorolásával
         határozza meg az irányelv tárgyi hatályát, amelyek az említett irányelv harmadik preambulumbekezdéséből következően megfelelnek
         a „minden tagállamban” jövedékiadó‑köteles termékekként kezelt termékeknek. Ebben a felsorolásban a gépjárművek nem szerepelnek,
         ezek tehát nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá (a C‑392/05. sz. Alezivos‑ügyben 2007. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑3505. o.] 36. pontja).

      23      Ezenkívül ami a 92/12 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében érintettektől eltérő termékeket illeti, e cikk (3) bekezdése első
         albekezdésének megfelelően a tagállamok fenntartják a jogot arra, hogy adókat vezessenek be vagy tartsanak fenn e termékekre
         is, amennyiben ezen adók nem eredményeznek határátlépési formaságokat a tagállamok közötti kereskedelemben (a C‑145/06. és
         C‑146/06. sz., Fendt Italiana egyesített ügyekben 2007. július 5‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑5869. o.] 44. pontja).

      24      Ahogy azt a bolgár kormány a beadványában megállapította, a más tagállamból Bulgáriába beléptetett járművek adóztatásához
         kapcsolódó egyetlen formaság a ZADS 76d. §‑ában található, nevezetesen aki jövedéki terméket más tagállam területéről belföldre
         beléptet, a szóban forgó törvény rendelkezései szerinti nyilatkozat benyújtására köteles.

      25      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a 92/12 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdése a jelen esetben csak akkor
         alkalmazandó, ha a nyilatkozattételi kötelezettséget olyan „határátlépési formaságnak” tekintjük, amely alapján jövedéki adó
         szedhető be (a C‑313/05. sz. Brzeziński‑ügyben 2007. január 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑513. o.] 45. pontja).

      26      A bolgár kormány úgy véli, hogy az említett formaság nem a határ átlépéséhez, hanem inkább a jövedéki adó összegének az utólagos,
         a fizetési kötelezettség keletkezésének időpontjában való megállapításához kapcsolódik.

      27      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőrizni, hogy az alapügyben szereplő jogszabály értelmezhető‑e úgy,
         ahogy azt a bolgár kormány teszi. Ugyanis ha a szóban forgó nyilatkozatot a jármű Közösségen belüli megszerzésekor – vagyis
         a határ átlépésekor – kell benyújtani, e formaság nem a 92/12 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében foglalt
         „határátlépéshez”, hanem a jövedékiadó‑fizetési kötelezettséghez kapcsolódik. Ugyanis ebben az esetben a szóban forgó nyilatkozat
         célja biztosítani a jövedéki adónak megfelelő díj megfizetését, amely formaság az e megfizetési kötelezettséget keletkeztető
         tény (a fent hivatkozott Brzeziński‑ügyben hozott ítélet 47. és 48. pontja).

      28      A fenti megfontolások összességéből következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 92/12 irányelv 3. cikke
         (3) bekezdésének első albekezdése nem alkalmazható az olyan ügyben, mint amilyen az alapeljárás, és ezért azzal nem ellentétes
         az, ha valamely tagállam a használt gépjárművek adott tagállam területére való beléptetése esetére jövedéki adót megállapító
         szabályozást hoz létre, ha ezt az adót nem kell közvetlenül megfizetni olyan járművek használtan történő értékesítése során,
         amelyek már e tagállamban találhatók, és amelyeknek a tagállam területére történő első beléptetésekor jövedéki adót fizettek,
         amennyiben e szabályozás nem eredményez határátlépési formaságokat a tagállamok közötti kereskedelemben.

       A második kérdésről
      29      A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy az EUMSZ 110. cikk első bekezdésének
         rendelkezései úgy értelmezendőek‑e, hogy a Bulgáriába behozott használt járműveket azon használt járművekhez hasonló termékeknek
         kell tekinteni, amelyeket új járműként hoztak be ezen államba, függetlenül az eredetükre, mivel az említett államban nincs
         hazai gépjárműgyártás.

      30      E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy először is az EUMSZ 110. cikk szövege tiltja a más tagállamok
         termékeire a hasonló jellegű hazai termékekre kivetett adónál magasabb belső adó kivetését, vagy az olyan természetű belső
         adót, amely más termékek közvetett védelmét szolgálja (a C‑47/88. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1990. december 11‑én
         hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4509. o.] 8. pontja).

      31      Másodszor a behozott használt gépjárműveket illetően az EUMSZ 110. cikk célja, hogy biztosítsa a belső adók teljes semlegességét
         a már a belföldi piacon található és a behozott termékek közötti verseny területén (lásd a C‑426/07. sz. Krawczyński‑ügyben
         2008. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6021. o.] 31. pontját).

      32      Harmadszor emlékeztetni kell arra, hogy a gépjárművek bulgáriai gyártása nem feltétele annak, hogy megállapítható legyen az
         e tagállamban létező használtgépjármű‑piac. Valamely termék ugyanis akkor válik hazaivá, amikor behozzák, és forgalomba hozzák.
         A behozott használt gépkocsik, a belföldön vásároltak hasonló és versenyző termékeknek minősülnek. Az EUMSZ 110. cikk rendelkezései
         tehát alkalmazandók a használt gépkocsik behozatalát terhelő regisztrációs adóra (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Dánia ügyben hozott ítélet 17. pontját).

      33      Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 110. cikk első bekezdésének rendelkezései úgy értelmezendők,
         hogy a Bulgáriába behozott használt járműveket azon használt járművekhez hasonló termékeknek kell tekinteni, amelyeket már
         nyilvántartásba vettek ezen államban, és amelyeket új járműként hoztak be az említett államba, függetlenül az eredetüktől.

       A harmadik kérdésről
      34      Az alapeljárást illetően meg kell állapítani, hogy a ZADS 30. és 40.§‑a meghatározza az új és használt járművek egységes jövedékiadó‑alapjának,
         valamint a jövedéki adó e járművek motorteljesítményétől függő mértékének számítási módját. Az új és használt járművek megkülönböztetésének
         kritériuma a ZADS 4.§‑ának 16. pontja szerint az első nyilvántartásba vételük (külföldi is) napja óta eltelt idő, valamint
         a kilométeróra‑állás. Új járműnek tekintendők azok, amelyek a Bulgáriába való behozataluk időpontjában az első nyilvántartásba
         vételük óta nem futottak hat hónapnál többet, függetlenül eredetüktől, vagy amelyek legfeljebb 6000 km‑t futottak.

      35      Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdést úgy kell érteni, mint amely lényegében arra keresi a
         választ, hogy az EUMSZ 30. cikkel és az EUMSZ 110. cikk első bekezdésével ellentétes‑e a gépjárművekre alkalmazott jövedéki
         adó megkülönböztető tagállami szabályozása, amennyiben e szabályozás a más tagállamokból behozott használt járműveket, valamint
         az ezen államba új járműként behozott, és ott már nyilvántartásba vett használt járműveket különböző módon adóztatja.

      36      Előzetesen ki kell emelni, hogy az olyan jövedéki adó, mint amilyet az alapügyben vitatott nemzeti szabályozás meghatároz,
         a termékekre kivetett belső adók általános rendszerébe illeszkedik, így azt kizárólag az EUMSZ 110. cikk szempontjából kell
         megvizsgálni (lásd a fent hivatkozott Krawczyński‑ügyben hozott ítélet 29. pontját).

      37      Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már úgy ítélte meg, az EUMSZ 110. cikk kiegészíti a vámok és az azonos hatású
         díjak eltörléséről szóló rendelkezéseket. E rendelkezés célja, hogy szabályos versenyfeltételek mellett biztosítsa az áruk
         szabad mozgását a tagállamok között a védelem minden olyan formájának kiiktatásával, amely a más tagállamból származó termékekre
         vonatkozó hátrányosan megkülönböztető belső adó alkalmazásából eredhet (a fent hivatkozott Brzeziński‑ügyben hozott ítélet
         27. pontja és a fent hivatkozott Krawczyński‑ügyben hozott ítélet 30. pontja).

      38      Egyébiránt valamely adózási rendszer csak akkor tekinthető az EUMSZ 110. cikkel összeegyeztethetőnek, ha annak létrehozása
         és kidolgozása minden esetben alkalmas annak kiküszöbölésére, hogy a behozott termékekre a hazai termékeknél nagyobb adóteher
         nehezedjen, következésképpen semmilyen esetben sem jár megkülönböztető hatással (a fent hivatkozott Brzeziński‑ügyben hozott
         ítélet 40. pontja, a C‑134/07. sz. Kawala‑ügyben 2007. december 10‑én hozott végzés [EBHT 2007., I‑10703. o.] 29. pontja és
         a fent hivatkozott Krawczyński‑ügyben hozott ítélet 32. pontja).

      39      A következetes ítélkezési gyakorlat szerint akkor beszélhetünk az EUMSZ 110. cikk első bekezdésének megsértéséről, ha a behozott
         terméket és a hasonló belföldi terméket terhelő adót másképp, illetve más eljárás szerint kell kiszámolni, ami – még ha csak
         bizonyos esetekben is – a behozott termék magasabb adóztatásához vezet (a C‑393/98. sz. Gomes Valente‑ügyben 2001. február
         22‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1327. o.] 21. pontja; a C‑387/01. sz. Weigel‑ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑4981. o.] 67. pontja; a fent hivatkozott Brzeziński‑ügyben hozott ítélet 29. pontja és a C‑74/06. sz., Bizottság kontra
         Görögország ügyben 2007. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑7585. o.] 25. pontja). Ebben az összefüggésben emlékeztetni
         kell arra, hogy az EUMSZ 110. cikk alkalmazásában nem csupán a tagállami és a behozott termékekre közvetlenül vagy közvetve
         kivetett belső adókat kell figyelembe venni, hanem egyúttal az említett adó alapját is (lásd a 74/76. sz. Iannelli & Volpi
         ügyben 1977. március 22‑én hozott ítélet [EBHT 1977., 557. o.] 21. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben
         hozott ítélet 18. pontját).

      40      Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben vitatott jövedéki adó ugyanolyan mértékben sújtja‑e a Bulgáriába behozott
         használt járművet, mint a Bulgáriába új járműként behozott és ezen államban már nyilvántartásba vett ugyanolyan típusú, jellemzőkkel
         bíró és használtsági fokú használt járművet, mivel a járművek e két kategóriája az EUMSZ 110. cikk első bekezdése szerinti
         „hasonló jellegű terméknek” minősül.

      41      Az ilyen összehasonlítás keretében ki kell emelni, hogy az alapügyben szereplő jövedéki adót a Bulgáriában forgalomba helyezni
         kívánt új és használt járművekre egyaránt csak egyetlen alkalommal vetik ki.

      42      E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy a hátrányos megkülönböztetés elkerülése érdekében szükséges, hogy a törvényi,
         rendeleti vagy közigazgatási rendelkezésekkel meghatározott, és az olyan kritériumok alapján számított átalányskála révén,
         mint a gépjármű kora, kilométeróra‑állása, általános állapota, meghajtásának módja, márkája és típusa, lehetővé tegye az importált
         használt jármű adóztatása céljának elérését, amely adó sosem lehet magasabb, mint a belföldön már nyilvántartásba vett, hasonló
         használt gépjárművek értékébe beépült maradványadó összege (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Weigel‑ügyben hozott
         ítélet 75. pontját). Az ilyen számítás többek között a szóban forgó adónak a behozott használt járművekhez képest értelmezett
         adósemlegességének biztosítása miatt szükséges.

      43      Meg kell állapítani, hogy a motor teljesítményén alapuló olyan átalányskála, mint amely az alapügyben is szerepel, nem teszi
         lehetővé a behozott használt járművek jövedéki adójának semleges kiszámítását.

      44      Nevezetesen, az ilyen szabályozás a más tagállamokból behozott használt járművek jövedéki adója számítása céljából nem veszi
         figyelembe sem a gyártási évet, sem e járműveknek a Bulgáriába való behozataluk időpontjában érvényes kilométeróra‑állását.
         Azaz a gépjármű első nyilvántartásba vételének (külföldi is) napja óta eltelt idő és a kilométeróra‑állás e szabályozás alapján
         kizárólag az új és használt gépjárművek közötti megkülönböztetés kritériumaként szolgál.

      45      Az alapeljáráshoz hasonló ügyben az adóalapot és –mértéket kizárólag a motor teljesítménye alapján számítják, amely a járműállandó
         jellemzője, és nem függ annak tényleges használtsági fokától, annak ellenére, hogy a használt járművek adózásának részletes
         szabályai eltérnek a behozott új járművek adózásától.

      46      Figyelembe véve azt a tényt is, hogy a jövedéki adó a behozott árukat az említett szabályozás szerint egyszer terheli, az
         új járművek jövedéki adójának számítása továbbra is kedvezőbb, mint a használt járműveké. Mivel a Bulgáriában már forgalomban
         lévő használt járművek után – vagyis azok után, amelyeket új járműként hoztak be – a Bulgáriába való belépésükkor mint új
         gépjármű után fizetnek adót, viszonylag drágább más tagállamból használt járművet behozni, mint ugyanolyan típusú, motorteljesítményű,
         ugyanannyi kilométert futott, vagyis ugyanolyan mértékben használt járművet vásárolni Bulgáriában, ami befolyásolhatja a vásárlók
         választását.

      47      Következésképpen a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy olyan körülmények között, mint amelyek a jelen ügyben fennállnak,
         az EUMSZ 110. cikk első bekezdésével ellentétes a gépjárművekre alkalmazott jövedéki adó megkülönböztető tagállami szabályozása,
         amennyiben e szabályozás a más tagállamokból behozott használt járműveket, valamint az ezen államba új járműként behozott,
         és ott már nyilvántartásba vett használt járműveket különböző módon adóztatja.

       A Bíróság válasza időbeli hatályának korlátozásáról
      48      Írásbeli észrevételeiben a bolgár kormány azt kérte a Bíróságtól, hogy amennyiben az megállapítja az alapügyben szereplőhöz
         hasonló nemzeti szabályozás EUMSZ 110. cikk első bekezdésével való összeegyeztethetetlenségét, korlátozza a meghozandó ítélet
         időbeli hatályát.

      49      A bolgár kormány a kérelme alátámasztására a visszatérítendő összegek kiszámításának bizonytalan jelegére, valamint Bulgária
         nehéz pénzügyi helyzetére hivatkozott. Álláspontja szerint e helyzetre tekintettel a Bíróság korlátozhatja a jelen ítélet
         időbeli hatályát.

      50      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság csak kivételesen, a közösségi jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság
         általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok
         vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzék. A Bíróság az érdekeltek jóhiszeműségére és a súlyos
         zavarok kockázatának fennállására vonatkozó két alapvető feltétel teljesülése esetén dönthet e korlátozásról (lásd különösen
         a C‑402/03 sz., Skov és Bilka ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑199. o.] 51. pontját, valamint a fent
         hivatkozott Brzeziński‑ügyben hozott ítélet 56. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      51      Konkrétabban a Bíróság ezt a megoldást csak világosan meghatározott körülmények között alkalmazta, abban az esetben, amikor
         egyrészt az érvényes és hatályos szabályozás alapján jóhiszeműen létrejött jogviszonyok magas száma miatt súlyos gazdasági
         következmények felmerülésének kockázata állt fenn, másrészt pedig úgy tűnt, hogy a magánszemélyeket és a nemzeti hatóságokat
         a közösségi rendelkezések hatályát illető objektív és jelentős bizonytalanság a közösségi szabályozásnak meg nem felelő magatartásra
         indította, és amely bizonytalansághoz esetleg maguk a tagállamok vagy az Európai Közösségek Bizottsága magatartása is hozzájárult
         (lásd különösen a C‑423/04. sz. Richards‑ügyben 2006. április 27‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3585. o.] 42. pontját és
         a fent hivatkozott Brzeziński‑ügyben hozott ítélet 57. pontját).

      52      Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyomán hozott ítélet
         alapján valamely tagállamot érintő pénzügyi következmények önmagukban nem indokolják az ítélet joghatásainak időbeli korlátozását
         (a C‑184/99. sz. Grzelczyk‑ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑6193. o.] 52. pontja; a C‑209/03. sz.
         Bidar‑ügyben 2005. március 15‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2119. o.] 68. pontja) és a fent hivatkozott Brzeziński‑ügyben
         hozott ítélet 58. pontja.

      53      A jelen, előzetes döntéshozatal iránti kérelem felveti a Bulgáriába behozott használt járműveket terhelő jövedéki adónak az
         EUMSZ 110. cikkel való összeegyeztethetősége kérdését.

      54      A tárgyaláson a bolgár kormány ismertette a Bíróság esetleges elmarasztaló ítélete nyomán fizetendő becsült összegre vonatkozó
         adatokat. Ugyanakkor az adatok részletezését – amely alapján meg lehetne állapítani, hogy a főösszegből milyen arányban van
         lehetőség visszatérítésre – nem közölték a Bírósággal. Hozzá kell tenni, hogy a jövedéki adónak csak az érintett tagállamból
         származó hasonló használt járművek értékébe beépült maradványösszegét meghaladó része térítendő vissza (a fent hivatkozott
         Brzeziński‑ügyben hozott ítélet 59. pontja).

      55      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 50. és 52. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében
         vett súlyos zavarok fennállása, amely indokolttá tehetné jelen ítélet időbeli hatályának korlátozását, nem tekinthető bizonyítottnak.

      56      Ilyen körülmények között nem szükséges megvizsgálni, hogy teljesül‑e az érdekeltek jóhiszeműségére vonatkozó feltétel.

      57      Következésképpen nem szükséges korlátozni a jelen ítélet időbeli hatályát.

       A költségekről
      58      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről
            szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdése nem alkalmazható az olyan
            ügyben, mint amilyen az alapeljárás, és ezért azzal nem ellentétes az, ha valamely tagállam a használt gépjárművek adott tagállam
            területére való behozatala esetére jövedéki adót megállapító szabályozást hoz létre, ha ezt az adót nem kell közvetlenül megfizetni
            olyan járművek használtan történő értékesítése során, amelyek már e tagállamban találhatók, és amelyeknek a tagállam területére
            történő első beléptetésekor jövedéki adót fizettek, amennyiben e szabályozás nem eredményez határátlépési formaságokat a tagállamok
            közötti kereskedelemben.
      2)      Az EUMSZ 110. cikk első bekezdésének rendelkezései úgy értelmezendők, hogy a Bulgáriába behozott használt járműveket azon
            használt járművekhez hasonló termékeknek kell tekinteni, amelyeket már nyilvántartásba vettek ezen államban, és amelyeket
            új járműként vittek be az említett államba, függetlenül az eredetüktől.
      3)      Olyan körülmények között, mint amelyek a jelen ügyben fennállnak az EUMSZ 110. cikk első bekezdésével ellentétes a gépjárművekre
            alkalmazott jövedéki adó megkülönböztető tagállami szabályozása, amennyiben e szabályozás a más tagállamokból behozott használt
            járműveket, valamint az ezen államba új járműként behozott, és ott már nyilvántartásba vett használt járműveket különböző
            módon adóztatja.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: bolgár.