Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2003. december 17-i ítélete. # DLD Trading Co. kontra az Európai Unió Tanácsa. # T-146/01. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) január 30.-i ítélete: 1997. # E.J.M. de Jaeck kontra Staatssecretaris van Financiën. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # Migráns munkavállalók szociális biztonsága. # C-340/94. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) május 22.-i ítélete: 2003. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 89/686/EGK irányelv. # C-103/01. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) július 14.-i ítélete: 1983. # Sven-Ole Mogensen és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselő - Előléptetés. # 10/82. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2012. december 6.#Bundesrepublik Deutschland kontra Karen Dittrich és társai és Jörg‑Detlef Müller kontra Bundesrepublik Deutschland.#A Bundesverwaltungsgericht (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód – Nemzeti szabályozás – Köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatás – 2000/78/EK irányelv – 3. cikk – Hatály – A »díjazás« fogalma.#C‑124/11., C‑125/11. és C‑143/11. sz. egyesített ügyek.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2012. december 6. (
            *1
         )
      „A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód — Nemzeti szabályozás — Köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatás — 2000/78/EK irányelv — 3. cikk — Hatály — A »díjazás« fogalma”
      A C-124/11., C-125/11. és C-143/11. sz. egyesített ügyekben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Bundesverwaltungsgericht (Németország) a Bírósághoz 2011. március 9-én és 24-én érkezett, 2010. október 28-i határozataival terjesztett elő az előtte
      a Bundesrepublik Deutschland

      és

         Karen Dittrich (C-124/11),
      a Bundesrepublik Deutschland,
      és

         Robert Klinke (C-125/11),
      valamint

         Jörg-Detlef Müller

      és
      a Bundesrepublik Deutschland (C-143/11)
      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts, a harmadik tanács elnökeként eljáró bíró, Juhász E., G. Arestis, T. von Danwitz és D. Šváby (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: K. Malaček tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. május 3-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               K. Dittrich, R. Klinke és J.-D. Müller képviseletében D. Siegfried Rechtsanwalt,

               —

               a német kormány képviseletében M. Dohmen, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében J. Enegren és S. Grünheid, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2012. június 28-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27-i 2000/78/EK tanácsi irányelv (HL L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. kötet, 4. fejezet, 79. o.) értelmezésére irányulnak.

               2

               E kérelmeket szövetségi köztisztviselők és a Bundesrepublik Deutschland között folyamatban lévő jogvitákban nyújtották be, amelyek tárgya az élettársaik esetében felmerült gyógykezelési költségek megtérítése, illetve az élettárs figyelembevétele a szövetségi köztisztviselők számára betegség esetén nyújtott támogatás (a továbbiakban: szóban forgó támogatás) keretében.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 2000/78 irányelv (13) preambulumbekezdése így szól:
               „Ez az irányelv nem alkalmazható a szociális biztonsági és a szociális védelmi rendszerekre, amelyek juttatásait az EK-Szerződés 141. cikkében szereplő meghatározással ellentétben nem jövedelemként kezelik, sem pedig bármely, a munkához jutást vagy a munkaviszony fenntartását célzó állami támogatásra.”

               4

               A 2000/78 irányelv 1. cikke előírja:
               „Ennek az irányelvnek a célja a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel.”

               5

               A 2000/78 irányelv 2. cikke ekként rendelkezik:
               „(1)   Ezen irányelv alkalmazásában az »egyenlő bánásmód elve« azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
               (2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában:

                        a)

                        közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján;

                  […]”

               6

               A 2000/78 irányelv 3. cikke az irányelv hatályát a következőképpen határozza meg:
               „(1)   A Közösségre átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz-, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket [helyesen: állami szerveket] is a következőkre tekintettel:
               […]

                        c)

                        alkalmazási és munkakörülmények, beleértve az elbocsátást és a díjazást;

                  […]
               (3)   Ezt az irányelvet nem kell alkalmazni semmilyen állami rendszerek vagy azzal egyenrangú [helyesen: azzal egy tekintet alá eső] egyéb rendszerek kifizetéseire, beleértve az állami szociális biztonsági és a szociális védelmi rendszereket is.
               […]”

         A német jog

      A bejegyzett élettársi kapcsolatról szóló törvény

               7

               A legutóbb a 2009. július 6-i törvény (BGB1. I, 1696. o.) 7. §-val módosított, a bejegyzett élettársi kapcsolatról szóló, 2001. február 16-i törvény (BGB1. I, 266. o.) (Gesetz über die Eingetragene Lebenspartnerschaft, a továbbiakban: LPartG) 1. §–ának (1) bekezdése a következőképpen szól:
               „Két azonos nemű személy akkor létesít élettársi közösséget, ha anyakönyvvezető előtt egybehangzóan, személyesen és egymás jelenlétében kijelentik, hogy élettársi közösségre kívánnak lépni egymással. A nyilatkozatot feltétel és időbeli korlátozás nélkül kell tenni.”

               8

               Az LPartG „Hozzájárulás az élettársi közösség szükségleteinek kielégítéséhez” címet viselő 5. §-a előírja:
               „Az élettársak kötelesek kölcsönösen megfelelő módon hozzájárulni az élettársi közösség szükségleteinek kielégítéséhez […]”

         A szövetségi köztisztviselőknek nyújtott támogatásra vonatkozó nemzeti rendelkezések

               9

               A szövetségi köztisztviselőkről szóló törvény (Bundesbeamtengesetz, a továbbiakban: BBG) biztosítja a szövetségi köztisztviselők jogosultságát a betegség, ápolás és szülés esetén nyújtandó támogatásra.

               10

               A BBG 80. §-ának a támogatási kérelmek felperesek általi benyújtásakor hatályos változata így szól:
               „(1)   Támogatásban részesülnek:

                        1.

                        az illetményben részesülő, illetve a szülői szabadságot igénybe vevő köztisztviselők,

                        2.

                        a nyugállományban lévő, nyugdíjra jogosult köztisztviselők.

                  […]
               Támogatásban részesül a jogosult házastársa a felmerült költségei után, amennyiben e házastárs nem rendelkezik olyan jövedelemmel, amely számára gazdasági önállóságot tenne lehetővé, valamint a felmerült költségeik után támogatást kapnak a köztisztviselők illetményéről szóló szövetségi törvény (Bundesbesoldungsgesetz) alapján folyósított családi támogatás keretében figyelembe vehető eltartott gyermekek. […]
               (2)   Főszabály szerint csak a szükséges és gazdasági szempontból méltányos költségek támogathatók

                        1.

                        betegség és ápolás esetén,

                  […]

                        (3)

                        A támogatás folyósítása a támogatható költségek legalább 50%-át elérő visszatérítés formájában történik. […]

                        (4)

                        A szövetségi belügyminisztérium […] rendeletben határozza meg a támogatás folyósításának részletes szabályait. […]”

               11

               A köztisztviselőknek betegség, ápolás és szülés esetén nyújtandó támogatásokról szóló, 2009. február 13-i rendelet (Verordnung über Beihilfe in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen [Bundesbeihilfeverordnung], BGB1. I, 326. o.; a továbbiakban: BBhV) hatálybalépéséig az ilyen esetekben a támogatás nyújtásának feltételeit a köztisztviselőknek betegség, ápolás és szülés esetén nyújtandó támogatásokról szóló normatív közigazgatási rendelkezés (Allgemeine Verwaltungsvorschrift für Beihilfen in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen [Beihilfenvorschriften], a továbbiakban: BhV) szabályozta.

               12

               A BhV-t megsemmisítették, mert törvényi szabályozás alá tartozó területre vonatkozott, azonban még alkalmazni kellett továbbra is azokra a költségekre, amelyek a BBhV hatálybalépési időpontja, azaz 2009. február 14-e előtt merültek fel. A BhV 3. §-a szerint a jogosult személy támogatható hozzátartozói közé tartozik a házastárs és a jogosult eltartott gyermeke, az a személy viszont nem, akivel bejegyzett élettársi kapcsolatot létesített.

               13

               A BBhV 1. §-a ekként rendelkezik:
               „A jelen rendelet szabályozza a törvényben szabályozott esetekben nyújtandó támogatásokat. A támogatás kiegészíti az egyéni egészségbiztosítást, amelyet főszabály szerint a rendszeres díjazásból kell fedezni.”

               14

               A BBhV 2. §-ának szövege a következő:
               „A támogatásra jogosultak
               (1)   Ha a (2)–(5) bekezdés másként nem rendelkezik, támogatásra jogosult, aki a szolgáltatásnyújtás időpontjában

                        1.

                        köztisztviselő,

                        2.

                        nyugdíjra jogosult köztisztviselő, vagy

                        3.

                        korábban köztisztviselő volt.

                  (2)   A támogatásra való jogosultság további feltétele, hogy a támogatásra jogosult személy tisztviselői illetményre, közszolgálati díjazásra, próbaidős illetményre, nyugdíjra, átmeneti járandóságra, özvegyi nyugdíjra, árvaellátásra, [...] vagy átmeneti járadékra [...] legyen jogosult. A támogatásra való jogosultság fennmarad a különszabadságokról szóló rendelet (Sonderurlaubsverordnung) alapján igénybe vett fizetés nélküli szabadság idején, ha e szabadság nem haladja meg az egy hónapot.
               [...]”

               15

               A BBhV 4. §-a, amely a támogatható hozzátartozókat sorolja fel, kimondja:
               „A támogatásra jogosult házastársa abban az esetben támogatható, ha a házastárs összes jövedelme […] nem haladja meg a 17000 eurót.
               […]”

               16

               A BBhV „A támogatás számítása” című 46. §-a ekként rendelkezik:
               (1)   Támogatásként a jogosult személy és a támogatható hozzátartozói esetében felmerült támogatható költségek százalékban kifejezett része (támogatási hányad) kerül kifizetésre. […]
               (2)   Ha a (3) bekezdés másként nem rendelkezik, a támogatási hányad

                        1.

                        50% a támogatásra jogosultak esetében,

                        2.

                        70% az árvák kivételével a tartási és nyugellátásra jogosultak esetében,

                        3.

                        70% a támogatható házastárs esetében, és

                        4.

                        80% a támogatható gyermekek és árvák esetében.

                        (3)

                        A támogatásra jogosult esetében a támogatási hányad 70%, ha két vagy több olyan gyermeke van, akik a támogatás szempontjából figyelembe vehetők. […]

               17

               A 2011. november 14-i törvény (BGBl I, 2219. o.) 2009. január 1-jére visszaható hatállyal módosította a BBG 80. §-a (1) bekezdésének harmadik mondatát, és ettől kezdve a támogatható hozzátartozók körébe vonta az élettársakat. A BBhV 4. §-ának (1) bekezdését és 46. §-a (2) bekezdésének 3. pontját pedig 2009. február 14-ére visszaható hatállyal szintén ebben az értelemben módosították.

         Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               18

               A C-124/11. és C-125/11. sz. ügyekben az alapeljárások felperesei, akik szövetségi köztisztviselők, eredménytelenül kérelmezték a támogatást a Bundesrepublik Deutschlandtól az LPartG szerinti élettársaik esetében 2004 decemberében és 2005 novemberében felmerült gyógykezelési költségek után.

               19

               A Verwaltungsgericht Berlin 2009. június 16-i, illetve május 26-i ítéletében helyt adott az elutasító határozatokkal szemben benyújtott kereseteknek, és megállapította, hogy bár a szóban forgó támogatáshoz való jog nem a BhV-ból fakad, mivel e rendelkezésekben az élettárs nem szerepel a támogatható hozzátartozók között, e jog a 2000/78 irányelven alapul.

               20

               E bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata (a C-267/06. sz. Maruko-ügyben 2008. április 1-jén hozott ítélete [EBHT 2008., I-1757. o.) nem hagy kétséget afelől, hogy a köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatás „díjazásnak” minősül ezen irányelv értelmében. E tekintetben kiemelte, hogy a szóban forgó támogatást kizárólag a foglalkoztatási jogviszonyra tekintettel, nem pedig az általános állami szociális biztonsági és szociális védelmi rendszer kifizetéseként folyósítják, amint ezt különösen a szóban forgó támogatás és a hivatali beosztásnak megfelelő díjazás közötti kölcsönhatások is alátámasztják.

               21

               A C-143/11. sz. ügyben az alapeljárás felperese, aki nyugdíjas szövetségi köztisztviselő, 2006 júliusában kérelmezte, hogy a szóban forgó támogatás keretében vegyék figyelembe az élettársát, amit az alapügy alperese elutasított.

               22

               Az alapeljárás felperesének keresetét, amely annak megállapítására irányult, hogy a szóban forgó támogatás szempontjából az élettárs házastársként kezelendő, mind első, mind pedig másodfokon elutasították. A fellebbviteli bíróság különösen úgy ítélte meg, hogy nem áll fenn a 2000/78 irányelv megsértése, mivel az alapeljárás felperese az élettársa részére nyújtandó támogatás szempontjából nincs a házastárs helyzetével összehasonlítható helyzetben.

               23

               A pervesztes felek mindhárom alapeljárásban felülvizsgálati eljárást kezdeményeztek a Bundesverwaltungsgericht előtt.

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a BhV alapján egyik alapeljárás felperese sem alapíthat jogot a szóban forgó támogatásra, aminek oka kizárólag az, hogy az élettársaik – a házastársaktól eltérően – nem tartoznak a támogatható hozzátartozók körébe.

               25

               A kérdést előterjesztő bíróság kifejti továbbá, hogy abban az esetben, ha a szóban forgó támogatás a 2000/78 irányelv hatálya alá tartozna, az alapeljárások felperesei jogosultak lennének az igényelt támogatásra. Ezen irányelv alapján ugyanis kötelező az egyenlő bánásmód azon köztisztviselők között, akiknek élettársuk van, és akik házasok, mivel a kérelmezett ellátás, azaz a köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatás tekintetében összehasonlítható egyfelől az élettársak, másfelől pedig a házastársak helyzete.

               26

               E bíróságban ugyanakkor kétség merült fel azon kérdéssel kapcsolatban, hogy a szóban forgó támogatást az EUMSZ 157. cikk értelmében vett díjazás részének kell-e tekinteni, amely így a 2000/78 irányelv hatálya alá tartozna, vagy az általános állami szociális biztonsági és szociális védelmi rendszer kifizetésének vagy ezzel egy tekintet alá eső kifizetésnek kell tekinteni, amely pedig nem tartozna az irányelv hatálya alá.

               27

               E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a szóban forgó támogatás esetében nem teljesülnek azok a feltételek, amelyeket a Bíróság a nyugdíjrendszerek tekintetében határozott meg annak érdekében, hogy meg lehessen különböztetni a foglalkoztatási nyugdíjrendszer keretében fizetett nyugdíjakat az állami szociális biztonsági rendszerben nyújtott kifizetésektől. E bíróság úgy ítéli meg továbbá, hogy ezek a feltételek nem alkalmazhatók a betegség esetére kialakított védelmi rendszerekre.

               28

               E körülmények között a Bundesverwaltungsgericht úgy határozott, hogy mindegyik alapeljárásban felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Alkalmazandó-e a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló 2000/78 irányelv a köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatásra vonatkozó nemzeti rendelkezésekre?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               29

               A kérdést előterjesztő bíróság a kérdésével, amely mindegyik alapügyben azonos, lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2000/78 irányelv hatálya alá tartozik-e az olyan, köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatás, mint amelyet a Bundesrepublik Deutschland köztisztviselőinek a szövetségi köztisztviselőkről szóló törvény alapján folyósítanak.

               30

               A 2000/78 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjából és (3) bekezdéséből következik, hogy az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz-, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve az állami szerveket is, különös tekintettel a díjazás feltételeire, de az irányelvet nem kell alkalmazni az állami rendszerek vagy azzal egy tekintet alá eső egyéb rendszerek kifizetéseire, beleértve az állami szociális biztonsági és a szociális védelmi rendszereket is.

               31

               Amint a Bíróság már megállapította, a 2000/78 irányelv hatálya az ezen irányelv (13) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja és (3) bekezdése alapján úgy értendő, hogy nem terjed ki azon szociális biztonsági és szociális védelmi rendszerekre, amelyek juttatásai nem feleltethetők meg a „díjazás” EUMSZ 157. cikk szerinti fogalmának (a fent hivatkozott Maruko-ügyben hozott ítélet 41. pontja és a C-147/08. sz. Römer-ügyben 2011. május 10-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-3591. o.] 32. pontja).

               32

               Ebből következik, hogy a 2000/78 irányelv 3. cikkének (3) bekezdése nem értelmezhető úgy, hogy a köztisztviselőnek betegség esetén nyújtott, az EUMSZ 157. cikk értelmében „díjazásnak” minősülő pénzbeli ellátásra nem terjed ki ezen irányelv hatálya (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Römer-ügyben hozott ítélet 33. pontját).

               33

               Meg kell tehát vizsgálni, hogy megfeleltethető-e az EUMSZ 157. cikk szerinti „díjazásnak” az olyan, betegség esetére kialakított védelmi rendszer keretében nyújtott pénzbeli ellátás, mint amelyet a német szövetségi köztisztviselők számára biztosítanak.

               34

               Az EUMSZ 157. cikk (2) bekezdése szerint „díjazás” a rendes alap- vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás, amelyet a munkavállaló a munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel kap.

               35

               Ami egyrészt a díjazás anyagi feltételét illeti, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az EUMSZ 157. cikk szerinti „díjazás” fogalmát tágan kell értelmezni. Így különösen valamennyi, készpénzben vagy természetben adott vagy a jövőben adandó juttatás beletartozik, feltéve hogy – akár közvetetten – azt a munkavállalónak a munkáltató a munkavállaló munkaviszonyára tekintettel, illetve a munkaszerződés vagy jogszabályi rendelkezés alapján vagy önkéntesen biztosítja (lásd a C-360/90. sz. Bötel-ügyben 1992. június 4-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-3589. o.] 12. pontját, valamint a C-167/97. sz., Seymour-Smith és Perez ügyben 1999. február 9-én hozott ítélet [EBHT 1999., I-623. o.] 29. pontját).

               36

               Így az olyan pénzbeli ellátás, mint a német szövetségi köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatás, amelynek keretében a köztisztviselő vagy egyes hozzátartozói esetében felmerült támogatható egészségügyi költségek 50%-tól 80%-ig terjedő részét átvállalják, anyagi szempontból az EUMSZ 157. cikk szerinti „díjazás” fogalmába tartozik.

               37

               Másrészt meg kell vizsgálni, hogy a foglalkoztatási jogviszonyára tekintettel nyújtják-e a köztisztviselőnek a szóban forgó támogatást. Az állandó ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy annak megítélése során, hogy valamely ellátás az EUMSZ 157. cikk hatálya alá tartozik-e, csak az a feltétel lehet döntő, hogy a munkavállaló a munkaviszonyára tekintettel részesült-e az ellátásban, annál is inkább, mivel ez kifejezetten e rendelkezés szövegén alapul (lásd az öregségi nyugdíj kapcsán a fent hivatkozott Maruko-ügyben hozott ítélet 46. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               38

               Azon különös feltételeknek pedig, amelyeket a Bíróság annak megítéléséhez munkált ki, hogy az EUMSZ 157. cikk szerinti díjazásnak minősül-e valamely nyugellátás, így különösen azok a feltételek, amelyek szerint az említett ellátásnak közvetlenül a letöltött szolgálati időtől kell függnie, és a mértékét az utolsó illetmény alapján kell kiszámítani (lásd a fent hivatkozott Maruko-ügyben hozott ítélet 48. pontját), nincs jelentőségük az olyan ellátás tekintetében, mint az alapügybeli, amely nem arra irányul, hogy az érintett számára a foglalkoztatási jogviszony megszűnését követően utólagos jövedelmet biztosítson, hanem hogy fedezze azokat az egészségügyi költségeket, amelyek e jogviszony alatt vagy után merültek fel.

               39

               Amint indítványa 45. pontjában a főtanácsnok is kifejtette, a jelen esetben teljesül a jelen ítélet 37. pontjában említett okozati feltétel. A szóban forgó támogatást ugyanis kizárólag a német szövetségi köztisztviselők vagy korábbi köztisztviselők számára biztosítják, akik az állammal fennálló foglalkoztatási jogviszonyuk miatt a munkavállalók sajátos csoportját képezik (lásd ebben az értelemben a C-46/07. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2008. november 13-án hozott ítélet 40. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ennélfogva úgy tűnik, hogy az említett támogatás elválaszthatatlanul a német szövetségi köztisztviselői jogálláshoz kötődik, és a BBhV 2. §-a (2) bekezdésének szövege szerint a támogatásra való jogosultság feltétele, hogy a jogosult illetményben vagy azt helyettesítő ellátásban részesüljön. A szóban forgó támogatás és a foglalkoztatási jogviszony közötti összefüggést az is alátámasztja, hogy e rendelkezés szerint az a köztisztviselő, aki fizetés nélküli szabadságon tartózkodik, nem részesülhet az említett támogatásban, ha e szabadság meghaladja az egy hónapot.

               40

               Harmadrészt az EUMSZ 157. cikk szövegéből következik, hogy az az ellátás, amelyet a munkavállaló a munkaviszonyára tekintettel kap, csak abban az esetben minősül e rendelkezés értelmében „díjazásnak”, ha azt maga a munkáltató fizeti.

               41

               Azt, hogy az állam által munkaadói minőségében, foglalkoztatási jogviszony alapján nyújtott ellátás díjazásnak minősül, nem kérdőjelezheti meg az az alapügybeli körülmény sem, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság kiemelt, és amely szerint a szóban forgó támogatást törvény szabályozza, illetve e támogatás nem az általános hatályú szabályozás keretében nyújtandó szociális ellátást egészíti ki (lásd ebben az értelemben a C-7/93. sz. Beune-ügyben 1994. szeptember 28-án hozott ítélet [EBHT 1994., I-4471. o.] 26–29. és 37. pontját, a C-366/99. sz. Griesmar-ügyben 2001. november 29-én hozott ítélet [EBHT 2001., I-9383. o.] 37. pontját, valamint a C-351/00. sz. Niemi-ügyben 2002. szeptember 12-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-7007. o.] 41. és 42. pontját).

               42

               Ugyanis a Bíróság által feltett írásbeli kérdésre az alapeljárások felperesei és a Bundesrepublik Deutschland által szolgáltatott információkból az következik, hogy a szóban forgó támogatást az állam érintett közigazgatási szerve munkaadói minőségében személyzeti költség címén, nem pedig a társadalombiztosítási előirányzatból folyósítja. Azonban a nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ténylegesen erről van-e szó.

               43

               A fenti megfontolások alapján a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2000/78 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját és (3) bekezdését akként kell értelmezni, hogy ezen irányelv hatálya alá tartozik az olyan, köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatás, mint amelyet a Bundesrepublik Deutschland köztisztviselőinek a szövetségi köztisztviselőkről szóló törvény alapján folyósítanak, ha annak finanszírozása az államra mint közjogi munkáltatóra hárul, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

         A költségekről

               44

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27-i 2000/78/EK tanácsi irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját és (3) bekezdését akként kell értelmezni, hogy ezen irányelv hatálya alá tartozik az olyan, köztisztviselőknek betegség esetén nyújtott támogatás, mint amelyet a Bundesrepublik Deutschland köztisztviselőinek a szövetségi köztisztviselőkről szóló törvény (Bundesbeamtengesetz) alapján folyósítanak, ha annak finanszírozása az államra mint közjogi munkáltatóra hárul, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság július 10.-i ítélete: 1986. # Belga Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # 234/84. sz. ügy


A Bíróság július 14.-i ítélete: 1998. # Gianni Bettati kontra Safety Hi-Tech Srl. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Pretura circondariale di Avezzano - Olaszország. # C-341/95. sz. ügy


title: A Bíróság (nagytanács) 2011. március 8-i ítélete.#Gerardo Ruiz Zambrano kontra Office national de l’emploi (ONEm).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: tribunal du travail de Bruxelles - Belgium.#Uniós polgárság - EUMSZ 20. cikk - A tartózkodási jog uniós jog alapján történő megadása az azon tagállam területén tartózkodó gyermek számára, amely tagállamnak ez a gyermek a tagállamok területén való szabad mozgáshoz való jogának előzetes gyakorlásától függetlenül állampolgára - Ugyanilyen körülmények között a kiskorú gyermek eltartásáról gondoskodó, harmadik ország állampolgárságával rendelkező felmenő, egyenes ági rokon számára származékos tartózkodási jog megadása - E kiskorúnak a harmadik ország állampolgárságával rendelkező felmenő, egyenes ági rokona által a munkajog tekintetében teljesítendő követelményekre a kiskorú gyermek tartózkodási joga által gyakorolt következmények.#C-34/09. sz. ügy.

text:
      C‑34/09. sz. ügy
      Gerardo Ruiz Zambrano
      kontra
      Office national de l’emploi (ONEm)
      (a tribunal du travail de Bruxelles [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Uniós polgárság – EUMSZ 20. cikk – A tartózkodási jog uniós jog alapján történő megadása az azon tagállam területén tartózkodó gyermek számára, amely tagállamnak
         ez a gyermek a tagállamok területén való szabad mozgáshoz való jogának előzetes gyakorlásától függetlenül állampolgára – Ugyanilyen körülmények között a kiskorú gyermek eltartásáról gondoskodó, harmadik ország állampolgárságával rendelkező felmenő,
         egyenes ági rokon számára származékos tartózkodási jog megadása – E kiskorúnak a harmadik ország állampolgárságával rendelkező felmenő, egyenes ági rokona által a munkajog tekintetében teljesítendő
         követelményekre a kiskorú gyermek tartózkodási joga által gyakorolt következmények”

      Az ítélet összefoglalása
      Európai uniós polgárság – Az EUM‑Szerződés rendelkezései – Személyi hatály – Valamely tagállam állampolgárságával rendelkező
            olyan kiskorú, aki soha nem gyakorolta a szabad mozgáshoz való jogát – Bennfoglaltság
      (EUMSZ 20. cikk)
      Az EUMSZ 20. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha valamely tagállam egyrészről az uniós polgársággal rendelkező
         kiskorú gyermekeinek eltartásáról gondoskodó, harmadik országbeli állampolgártól megtagadja az azon tagállamban való tartózkodást,
         ahol az előbbiek tartózkodnak, és amelynek állampolgárai, másrészről pedig ha megtagadja a harmadik ország említett állampolgárától
         a munkavállalási engedélyt, mivel az ehhez hasonló döntések megfosztanák az említett gyermekeket attól, hogy uniós polgárként
         meglévő jogállásukkal összefüggő jogaik lényegét ténylegesen élvezzék.

      Az uniós polgárság célja az, hogy a tagállamok állampolgárainak az alapvető jogállása legyen. Márpedig a tartózkodás ehhez
         hasonló megtagadása azzal a következménnyel járna, hogy az uniós polgársággal rendelkező, említett gyermekek kötelesek lennének
         elhagyni az Unió területét azért, hogy szüleikkel tartsanak. Ugyanígy, ha nem adnák meg az ehhez hasonló személy számára a
         munkavállalási engedélyt, akkor fennállna annak a kockázata, hogy nem fog rendelkezni a saját maga és családja eltartásához
         szükséges forrásokkal, ami szintén azzal a következménnyel járna, hogy uniós polgársággal rendelkező gyermekei kötelesek lennének
         elhagyni annak területét. Ilyen körülmények között az említett uniós polgárok számára lehetetlen volna az uniós polgárként
         meglévő jogállásuk révén biztosított jogok lényegének gyakorlása.

      (vö. 41., 44–45. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2011. március 8.(*)

      „Uniós polgárság – EUMSZ 20. cikk – A tartózkodási jog uniós jog alapján történő megadása az azon tagállam területén tartózkodó gyermek számára, amely tagállamnak
         ez a gyermek a tagállamok területén való szabad mozgáshoz való jogának előzetes gyakorlásától függetlenül állampolgára – Ugyanilyen körülmények között a kiskorú gyermek eltartásáról gondoskodó, harmadik ország állampolgárságával rendelkező felmenő,
         egyenes ági rokon számára származékos tartózkodási jog megadása – E kiskorúnak a harmadik ország állampolgárságával rendelkező felmenő, egyenes ági rokona által a munkajog tekintetében teljesítendő
         követelményekre a kiskorú gyermek tartózkodási joga által gyakorolt következmények”

      A C‑34/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a tribunal du travail de Bruxelles
         (Belgium) a Bírósághoz 2009. január 26‑án érkezett, 2008. december 19‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Gerardo Ruiz Zambrano
      és
      az Office national de l’emploi (ONEm)
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (előadó), K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, tanácselnökök, A. Rosas,
         M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen és M. Berger bírák,

      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: R. Şereş tanácsos
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. január 26‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –      G. Ruiz Zambrano képviseletében P. Robert ügyvéd,
      –      a belga kormány képviseletében C. Pochet, meghatalmazotti minőségben, segítői: F. Motulsky és K. de Haes ügyvédek,
      –      a dán kormány képviseletében B. Weis Fogh, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és N. Graf Vitzthum, meghatalmazotti minőségben,
      –      Írország képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítője: D. Conlan Smyth barrister,
      –      a görög kormány képviseletében S. Vodina, T. Papadopoulou és M. Michelogiannaki, meghatalmazotti minőségben,
      –      a francia kormány képviseletében A. Czubinski, meghatalmazotti minőségben,
      –      a holland kormány képviseletében C. Wissels, M. de Grave és J. Langer, meghatalmazotti minőségben,
      –      az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –      a lengyel kormány képviseletében kezdetben: M. Dowgielewicz, később: M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,
      –      az Európai Bizottság képviseletében D. Maidani és M. Wilderspin, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. szeptember 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 12., az EK 17. és az EK 18. cikk, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája
         (a továbbiakban: Alapjogi Charta) 21., 24. és 34. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        A jelen kérelmet a G. Ruiz Zambrano, kolumbiai állampolgár és az Office national de l’emploi (nemzeti munkaügyi hivatal; ONEm)
         között a belga jogszabály szerinti munkanélküli-ellátások folyósításának ez utóbbi általi megtagadása tárgyában folyamatban
         lévő jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      3        Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint
         az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK,
         a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai
         parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 158., 77. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
         5. kötet, 46. o.) 3. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:

      „Ezt az irányelvet kell alkalmazni mindazokra az uniós polgárokra, akik olyan tagállamba költöznek, vagy olyan tagállamban
         tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai, valamint az őket kísérő vagy hozzájuk csatlakozó, a 2. cikk 2. pontjában meghatározott
         családtagjaikra.”

       A nemzeti jog
       Az állampolgárságról szóló belga törvény
      4        Az állampolgárságról szóló belga törvény (code de la nationalité belge; Moniteur belge, 1984. július 12., 10095. o.; a továbbiakban: az állampolgárságról szóló belga törvény) alapeljárás tényállásának idején
         hatályos változata 10. cikke első bekezdésének értelmében:

      „Belga az a Belgiumban született gyermek, aki 18 éves kora, vagy azt megelőző nagykorúsítása előtt bármikor hontalan lenne,
         ha nem rendelkezne belga állampolgársággal.”

       Az 1991. november 25‑i királyi rendelet
      5        A munkanélküliségre vonatkozó szabályokról szóló, 1991. november 25‑i királyi rendelet (arrêté royal du 25 novembre 1991 portant
         réglementation du chômage; Moniteur belge, 1991. december 31., 29888. o.) 30. cikkének első bekezdése a következőket írja elő:

      „A munkanélküli-ellátásra való jogosultsághoz a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállalónak a következő munkanapokból
         álló, a jogosultságot keletkeztető szükséges időtartamot kell letöltenie:

      […]
      2.      468 nap a [munkanélküli-ellátások iránti] kérelem benyújtását megelőző 27 hónapban, ha a munkavállaló 36 évnél idősebb és
         50 évnél fiatalabb;

      […]”
      6        Ugyanezen királyi rendelet 43. cikkének (1) bekezdése a következőt írja elő:

      „Az előző rendelkezések sérelme nélkül, az a külföldi vagy hontalan munkavállaló jogosult ellátásra, aki megfelel a külföldiekről,
         valamint a külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról szóló jogszabályoknak.

      A Belgiumban végzett munkát csak abban az esetben veszik figyelembe, ha az megfelel a külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról
         szóló jogszabályoknak.

      […]”
      7        E királyi rendelet 69. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „Ahhoz, hogy a külföldi vagy hontalan munkanélküli-ellátásra jogosult legyen, meg kell felelnie a külföldiekről, valamint
         a külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról szóló jogszabályoknak.”

       Az 1944. december 28‑i törvényrendelet
      8        A munkavállalók szociális biztonságáról szóló, 1944. december 28‑i törvényrendelet (arrêté-loi du 28 décembre 1944 concernant
         la sécurité sociale des travailleurs; Moniteur belge, 1944. december 30.) 2002. augusztus 2‑i kerettörvénnyel (Moniteur belge, 2002. augusztus 29., 38408. o.) beiktatott 7. cikke (14) bekezdésének szövege a következő:

      „A külföldi vagy hontalan munkavállaló csak akkor jogosult ellátásokra, ha az ellátások iránti kérelem benyújtásakor megfelel
         a tartózkodásról, valamint a külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról szóló jogszabályoknak.

      A Belgiumban a külföldi vagy hontalan munkavállaló által végzett munkát csak abban az esetben veszik figyelembe a jogosultságot
         keletkeztető időtartam feltételeinek teljesítése tekintetében, ha a munkavégzés megfelel a külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról
         szóló jogszabályoknak.

      […]”
       Az 1999. április 30‑i törvény
      9        A külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról szóló, 1999. április 30‑i törvény (loi du 30 avril 1999 relative à l’occupation
         des travailleurs étrangers; Moniteur belge, 1999. május 21., 17800. o.) 4. cikkének (1) bekezdése a következőt mondja ki:

      „A külföldi munkavállalót foglalkoztatni kívánó munkáltatónak előzetesen be kell szereznie a foglalkoztatási engedélyt az
         illetékes hatóságtól.

      A munkáltató a munkavállaló szolgáltatásait kizárólag az említett engedélyben rögzített korlátok között veheti igénybe.
      A király – az általa meghatározott esetekben – eltérhet az (1) bekezdéstől.”
      10      Az említett törvény 7. cikke értelmében:

      „A király a Miniszterek Tanácsa által kibocsátott rendelettel mentesítheti a külföldi munkavállalók általa meghatározott kategóriáját
         a munkavállalási engedély beszerzésének kötelezettsége alól.

      Az előző bekezdésben említett külföldi munkavállalók munkáltatói mentesülnek a foglalkoztatási engedély beszerzésének kötelezettsége
         alól.”

       Az 1999. június 9‑i királyi rendelet
      11      A külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról szóló, 1999. április 30‑i törvény végrehajtásáról szóló, 1999. június 9‑i királyi
         rendelet (Moniteur belge, 1999. június 26., 24162. o.) 2. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Mentesül a munkavállalási engedély beszerzésének kötelezettsége alól:
      […]
      2.      a belga állampolgár házastársa, amennyiben vele letelepedik vagy letelepedni szándékozik az alábbiak valamelyike:
      a)      a belga állampolgár vagy házastársa 21. életévüket még be nem töltött lemenő egyenes ági rokonai vagy eltartottai;
      b)      a belga állampolgár vagy házastársa felmenő egyenes ági, eltartott rokonai;
      c)      az a) és b) pontban említett személyek házastársa;
      […]”
       Az 1980. december 15‑i törvény
      12      A külföldiek beutazásáról, tartózkodásáról, letelepedéséről és kiutasításáról szóló, 1980. december 15‑i törvény (loi du 15
         décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers; Moniteur belge, 1980. december 31., 14584. o., a továbbiakban: az 1980. december 15‑i törvény) alapeljárás tényállásának idején hatályos
         változatának 9. cikke a következőt mondja ki:

      „Ahhoz, hogy a 10. cikkben előírt egyik esetbe sem tartozó külföldi a 6. cikkben meghatározott időtartamon túl tartózkodhasson
         a Királyság területén, azt a miniszternek vagy megbízottjának engedélyeznie kell.

      Nemzetközi szerződés, törvény vagy királyi rendelet ettől eltérő rendelkezéseinek hiányában, az említett engedélyt a külföldinek
         a tartózkodási helye vagy külföldi tartózkodási helye szerint illetékes belga diplomáciai vagy konzuli képviseletnél kell
         kérnie.

      Kivételes körülmények esetén az említett engedélyt a külföldi a tartózkodási helye szerinti polgármesteri hivatalnál is kérheti,
         a polgármesteri hivatal pedig továbbítja azt a miniszternek vagy megbízottjának. Az engedélyt ez esetben Belgiumban állítják
         ki.”

      13      Ugyanezen törvény 40. cikke a következőt írja elő:

      „1 §      Az [Európai Unió] Tanácsának, valamint az Európai Közösségek Bizottságának rendeleteiben szereplő rendelkezések, továbbá azon
         kedvezőbb rendelkezések sérelme nélkül, amelyre az EK‑külföldi hivatkozhat, az EK‑külföldire az alábbi rendelkezéseket kell
         alkalmazni.

      „2 §      Jelen törvény alkalmazásában EK‑külföldinek minősül az Európai Közösségek tagállamának valamennyi állampolgára, aki a Királyságban
         tartózkodik, vagy oda beutazik, és aki:

      1.      munkavállaló vagy munkát szándékozik vállalni, illetve önálló vállalkozói tevékenységet folytat vagy szándékozik folytatni;
      2.      szolgáltatást vesz ott igénybe, vagy szándékozik igénybe venni;
      3.      ott marad, vagy szándékozik maradni;
      4.      a Közösségben folytatott kereső tevékenység megszűnését követően tartózkodási jogával él illetve azzal élni szándékozik;
      5.      elismert oktatási intézmény által szervezett szakképzésben vesz ott részt, vagy szándékozik részt venni fő elfoglaltságként;
      6.      az 1–5. pontban szereplő egyik kategóriába sem tartozik.
      3 §      Jelen törvény eltérő rendelkezésének hiányában, állampolgárságukra tekintet nélkül, a 2§ 1., 2., és 3. pontja szerinti EK‑külföldinek
         minősülnek a vele letelepedő vagy letelepedni szándékozó alábbi személyek:

      1.      házastársa;
      2.      saját vagy házastársának 21. életévüket még be nem töltött lemenő egyenes ági vagy eltartott rokonai;
      3.      saját vagy házastársának felmenő egyenes ági, eltartott rokonai;
      4.      a 2. és 3. pontban említett személyek házastársa.
      4 §      Jelen törvény eltérő rendelkezésének hiányában, állampolgárságukra tekintet nélkül, a 2§ 4. és 6. pontja szerinti EK‑külföldinek
         minősülnek a vele letelepedő vagy letelepedni szándékozó alábbi személyek:

      1.      házastársa;
      2.      saját vagy házastársának lemenő egyenes ági, eltartott rokonai;
      3.      saját vagy házastársának felmenő egyenes ági, eltartott rokonai;
      4.      a 2. és 3. pontban említett személyek házastársa.
      5 §      Jelen törvény eltérő rendelkezésének hiányában, állampolgárságára tekintet nélkül, a 2 § 5. pontja szerinti EK‑külföldinek
         minősül a vele letelepedő vagy letelepedni szándékozó házastársa, gyermekei vagy házastársa általuk eltartott gyermekei.

      6 §      EK‑külföldinek minősül a belga állampolgárral letelepedő vagy letelepedni szándékozó házastársa, valamint 21 év alatti vagy
         általuk eltartott lemenő egyenes ági rokonaik, az általuk eltartott felmenő egyenes ági rokonaik, továbbá lemenő vagy felmenő
         egyenes ági rokonaik velük letelepedő vagy letelepedni szándékozó házastársa.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      1999. április 14‑én G. Ruiz Zambrano menedékjogot kért Belgiumban, ahová a bogotai (Kolumbia) belga nagykövetség által kiállított
         vízum birtokában lépett be. 2000 februárjában – ugyancsak kolumbiai állampolgársággal rendelkező – házastársa szintén menekült
         jogállásért folyamodott az említett tagállamban.

      15      A belga hatóságok 2000. szeptember 11‑i határozatukkal elutasították kérelmeiket, és ezzel egyidejűleg a terület elhagyását
         elrendelő végzést hoztak, amely végzés – a kolumbiai polgárháborús helyzet miatt – az oda való visszaküldés tilalmára (non‑refoulement) vonatkozó záradékot tartalmazott.

      16      2000. október 20‑án G. Ruiz Zambrano tartózkodásának rendezése iránti kérelmet nyújtott be az 1980. december 15‑i törvény
         9. cikkének harmadik bekezdése alapján. Kérelmében arra hivatkozott, hogy teljes mértékben lehetetlen Kolumbiába visszatérnie,
         valamint hogy az említett országban a helyzet rendkívüli módon megromlott, és – többek között – hangsúlyozta a belga társadalomba
         való beilleszkedésre irányuló erőfeszítéseit, azt, hogy franciául tanul, valamint hogy gyermekét óvodába íratta, továbbá annak
         kockázatát, hogy Kolumbiába való visszatérése esetén kiújulna az általa 1999‑ben – az akkor hároméves fiának egy hétig történt
         elrablása miatt – elszenvedett poszttraumás stressz szindrómája.

      17      Az említett kérelmet a 2001. augusztus 8‑án hozott határozattal utasították el. E határozat ellen megsemmisítés és felfüggesztés
         iránti keresetet nyújtottak be a Conseil d’État‑hoz (államtanács), amely a felfüggesztés iránti keresetet 2003. május 22‑i
         ítéletében elutasította.

      18      2001. április 18. óta G. Ruiz Zambrano és házastársa a schaerbeeki (Belgium) önkormányzat nyilvántartásában szerepel. 2001.
         október 2‑án az alapeljárás felperese – noha nem rendelkezett munkavállalási engedéllyel – 2001. október 1‑jei hatállyal teljes
         munkaidőre szóló határozatlan idejű munkaszerződést kötött a Plastoria társasággal.

      19      2003. szeptember 1‑jén G. Ruiz Zambrano házastársa életet adott Diego utónevű második gyermeküknek, aki az állampolgárságról
         szóló belga törvény 10. cikkének első bekezdése alapján megszerezte a belga állampolgárságot, mivel – a kolumbiai állampolgárság
         elismerése tekintetében a szülők erre irányuló kifejezett nyilatkozata hiányában – a kolumbiai jog nem ismeri el a Kolumbia
         területén kívül született gyermekek állampolgárságát.

      20      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból továbbá kitűnik, hogy második gyermekének megszületésekor G. Ruiz Zambrano
         – szakmai tevékenysége okán – elegendő forrással rendelkezett ahhoz, hogy megélhetését biztosítsa. Az említett szakmai tevékenység
         alapján – a törvényben előírt társadalombiztosítási járulékok levonása mellett – az alkalmazandó különféle tábláknak megfelelő
         díjazást fizettek, és megfizették a munkáltatói járulékokat is.

      21      2004. április 9‑én G. Ruiz Zambrano és házastársa a tartózkodás rendezése iránti újabb kérelmet nyújtott be az 1980. december
         15‑i törvény 9. cikkének harmadik bekezdése alapján, amelyben új tényezőként második gyermekük megszületésével érveltek, valamint
         az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezményhez csatolt 4. jegyzőkönyv 3. cikkére hivatkoztak,
         amely megakadályozza, hogy az említett gyermeket az állampolgársága szerinti állam területének elhagyására kötelezzék.

      22      Jessica utónevű harmadik gyermekük 2005. augusztus 26‑i megszületését követően – aki bátyjához, Diegóhoz hasonlóan belga állampolgárságot
         szerzett – G. Ruiz Zambrano és házastársa 2005. szeptember 2‑án belga állampolgár felmenő, egyenes ági rokonaiként az 1980.
         december 15‑i törvény 40. cikkén alapuló letelepedési kérelmet nyújtottak be. 2005. szeptember 13‑án mindkettejük részére
         bejelentkezési igazolást adtak ki, amely 2006. február 13‑ig, ideiglenesen fedte le tartózkodásukat.

      23      G. Ruiz Zambrano letelepedési kérelmét 2005. november 8‑án azon az alapon utasították el, hogy „amiatt nem hivatkozhat az
         1980. december 15‑i törvény 40. cikkének alkalmazására, mert figyelmen kívül hagyta országának törvényeit azzal, hogy gyermekét
         nem jelentette be a diplomáciai vagy konzuli hatóságoknál, hibátlanul követte viszont azokat a rendelkezésére álló eljárásokat,
         amelyek alapján [a gyermek számára] megszerezheti a belga állampolgárságot, majd ezt követően ezen az alapon saját tartózkodása
         jogszerűvé tételét megkísérelheti”. 2006. január 26‑án házastársa letelepedési kérelmét ugyanezen indokkal utasították el.

      24      G. Ruiz Zambrano – a letelepedési kérelmének elutasításáról szóló határozattal szembeni felülvizsgálati kérelem 2006 márciusában
         történt benyújtása óta – az említett kérelem elbírálásáig érvényes, különös tartózkodási okmánnyal rendelkezik.

      25      Mindeközben – 2005. október 10‑én – G. Ruiz Zambranót gazdasági okokból elbocsátották, aminek következtében benyújtotta munkanélküli-ellátások
         iránti első kérelmét, amelyet a részére 2006. február 20‑án kézbesített határozattal elutasítottak. Az említett határozatot
         a 2006. április 12‑i keresetlevéllel támadták meg a kérdést előterjesztő bíróság előtt.

      26      Az e határozattal szembeni keresettel kapcsolatos vizsgálatok keretében az Office des Étrangers (idegenrendészeti hivatal)
         megerősítette, hogy „az érdekelt és házastársa semmilyen szakmai tevékenységet nem folytathat, mindazonáltal velük szemben
         nem lehet kiutasítási intézkedést tenni, mivel tartózkodásuk rendezése iránti kérelmük elbírálása még folyamatban van”.

      27      2006. október 11‑én a direction générale du contrôle des lois sociales (a szociális jogszabályok felügyeletének általános
         igazgatósága) által a G. Ruiz Zambrano munkáltatójának székhelyén lefolytatott vizsgálat során megállapították, hogy az érdekelt
         dolgozik. Munkavégzésével azonnal fel kellett hagynia. Másnap G. Ruiz Zambrano munkáltatója azonnali hatállyal és végkielégítés
         nélkül megszüntette G. Ruiz Zambrano munkaszerződését.

      28      A G. Ruiz Zambrano által 2006. október 12‑től kezdve teljes munkanélküli‑ellátás igénybevétele iránt benyújtott kérelmet az
         ONEm 2006. november 20‑án kézbesített határozatával utasította el. Ezzel a határozattal szemben 2006. december 20‑án szintén
         keresetet nyújtottak be a kérdést előterjesztő bírósághoz.

      29      2007. július 23‑án az érdekeltet tájékoztatták az Office des Étrangers‑nak a 2004. április 9‑én benyújtott, tartózkodás rendezése
         iránti kérelmet mint elfogadhatatlant elutasító határozatáról. Az e határozattal szemben a Conseil du contentieux des étrangers‑hoz
         (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság) benyújtott keresetet a 2008. január 8‑i ítéletben okafogyottnak minősítették,
         mivel az Office des Étrangers visszavonta az említett határozatot.

      30      2007. október 25‑i levelében az Office des Étrangers tájékoztatta G. Ruiz Zambranót, hogy a 2005. szeptember 2‑i letelepedési
         kérelmét elutasító határozattal szemben általa 2006 márciusában benyújtott felülvizsgálati kérelmet az említett levél kézhezvételétől
         számított 30 napon belül megsemmisítés iránti keresetként kell újból benyújtani a Conseil du contentieux des étrangers‑hoz.

      31      2007. november 19‑én G. Ruiz Zambrano benyújtotta az említett keresetet, amelyet mindenekelőtt a vele szemben az említett
         határozatban kifogásolt „jogi ügyeskedés” hiányára alapozott, és emlékeztetett arra, hogy Belgiumban született kiskorú gyermekei
         a belga állampolgárságot nem az általa e célból megtett valamilyen intézkedés, hanem a belga szabályozás alkalmazásának eredményeként
         szerezték meg. G. Ruiz Zambrano egyebekben a 2004/38 irányelv 2. és 7. cikkének megsértésére, valamint az emberi jogok és
         az alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 8. cikkének,
         továbbá ezen egyezmény 4. jegyzőkönyve 3. cikke (1) bekezdésének megsértésére hivatkozik.

      32      A Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételeiben a belga kormány jelzi, hogy G. Ruiz Zambrano 2009. április 30. óta ideiglenes
         – és ellenkező utalás hiányában – megújítható tartózkodási joggal rendelkezik, valamint hogy a bevándorlási és menekültügyi
         miniszter 1980. december 15‑i törvény korábbi 9. cikke harmadik bekezdésének és 9a. cikkének alkalmazásáról szóló 2009. március
         26‑i utasításai alapján C. típusú munkavállalási engedéllyel kellene rendelkeznie.

      33      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, az alapeljárás tárgyát képező két határozat, amelyekben az ONEm megtagadta
         G. Ruiz Zambrano – először a 2005. október 10‑től kezdődő átmeneti munkanélküliségi időszakokban, majd azután munkájának elvesztése,
         azaz 2006. október 12. óta – munkanélküli-ellátásokhoz való jogának elismerését, kizárólag azon a megállapításon alapulnak,
         hogy az életkor‑kategóriájába tartozó munkanélküliek tekintetében előírt jogosultságot keletkeztető időtartam alapján általa
         hivatkozott munkanapokat – azaz a munkanélküli-ellátások iránti kérelmét megelőző 27 hónapban 468 munkanapot – nem töltötte
         le a külföldiek tartózkodásáról és a külföldi munkavállalók foglalkoztatásáról szóló jogszabályoknak megfelelően.

      34      A kérdést előterjesztő bíróság előtt G. Ruiz Zambrano ezt az érvet többek között arra hivatkozva utasítja el, hogy közvetlenül
         az EK‑Szerződésből tartózkodási joga származik, illetve legalább is, hogy származékos tartózkodási joggal rendelkezik, amelyet
         a C‑200/02. sz., Zhu és Chen ügyben 2004. október 19‑én hozott ítéletben (EBHT 2004., I‑9925. o.) ismertek el a valamely tagállam
         állampolgárságával rendelkező kiskorú gyermek felmenő, egyenes ági rokonai számára, továbbá hogy ezért mentesül a munkavállalási
         engedéllyel való rendelkezés kötelezettsége alól.

      35      E körülmények között a tribunal du travail de Bruxelles (brüsszeli munkaügyi bíróság) az eljárást felfüggesztette, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Biztosítja-e az [EK] 12., [EK] 17. és [EK] 18. cikk, azokat külön vagy együtt olvasva, egy uniós polgár számára a tartózkodási
         jogot annak a tagállamnak a területén, amelynek állampolgárságával rendelkezik, függetlenül attól, hogy előzőleg élt‑e a tagállamok
         területén való szabad mozgáshoz való jogával?

      2)      Úgy értelmezendők‑e az [EK] 12., [EK] 17. és [EK] 18. cikknek az Alapjogi Charta 21., 24. és 34. cikkének rendelkezéseivel
         együtt olvasott rendelkezései, hogy az általuk állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés nélkül, valamennyi uniós
         polgár számára biztosított azon jog, hogy a tagállamok területén szabadon mozogjanak és tartózkodjanak, abban az esetben,
         ha az érintett polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező egyenes ági felmenője által eltartott kiskorú gyermek,
         maga után vonja azt, hogy az említett gyermek számára biztosítani kell a lakóhelye és állampolgársága szerinti tagállam területén
         való tartózkodás jogát attól függetlenül, hogy saját maga, vagy törvényes képviselője által élt‑e előzőleg e tartózkodási
         joghoz kapcsolódó szabad mozgás jogával, amely jog hatékony érvényesülésének szükségességét a közösségi ítélkezési gyakorlat
         [(a fent hivatkozott Zhu és Chen ügyben hozott ítélet)] elismerte azáltal, hogy a harmadik ország állampolgárságával rendelkező,
         az említett kiskorú eltartásáról gondoskodó és megfelelő forrásokkal, valamint egészségbiztosítással rendelkező felmenő számára
         biztosította azt a származékos tartózkodási jogot, amely a harmadik ország ugyanezen állampolgárát megilletné akkor, ha az
         általa eltartott kiskorú nem a lakóhelye szerinti tagállam állampolgárságával rendelkező uniós polgár lenne?

      3)      Úgy értelmezendők‑e az [EK] 12., [EK] 17. és [EK] 18. cikknek az Alapjogi Charta 21., 24. és 34. cikkének rendelkezéseivel
         együtt olvasott rendelkezései, hogy valamely tagállam állampolgárságával rendelkező kiskorú gyermek tartózkodási joga azon
         tagállam területén, amelyben lakik, maga után kell, hogy vonja, hogy a harmadik ország állampolgárságával rendelkező, az említett
         kiskorú eltartásáról gondoskodó felmenője mentesül a munkavállalási engedély beszerzésének kötelezettsége alól – ha e felmenő,
         a lakóhelye szerinti tagállam nemzeti joga által előírt e kötelezettséget leszámítva, az említett tagállam szociális biztonsági
         rendszerének hatálya alá tartozó munkaviszonnyal rendelkezik, és ezáltal teljesíti a megfelelő forrásokkal és egészségbiztosítással
         rendelkezésre vonatkozó feltételt – annak érdekében, hogy e gyermek tartózkodási jogának hatékony érvényesülése ugyanolyan
         legyen, mint amilyet a közösségi ítélkezési gyakorlat [(a fent hivatkozott Zhu és Chen ügyben hozott ítélet)] elismert egy
         olyan, harmadik ország állampolgárságával rendelkező felmenője által eltartott kiskorú gyermek esetében, aki nem a lakóhelye
         szerinti tagállam állampolgárságával rendelkező uniós polgár?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      36      Együtt vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy az EUM‑Szerződés uniós
         polgárságra vonatkozó rendelkezéseit úgy kell‑e értelmezni, hogy azok valamely harmadik ország állampolgárságával rendelkező,
         uniós polgár kiskorú gyermekeinek eltartásáról gondoskodó felmenő, egyenes ági rokont tartózkodási joggal ruházzák fel abban
         a tagállamban, amelynek az előbbiek állampolgárai, és amelyben tartózkodnak, továbbá hogy ebben a tagállamban a munkavállalási
         engedélyt illetően mentességet élvez.

      37      A Bírósághoz észrevételeket benyújtó valamennyi kormány, valamint az Európai Bizottság azzal érvel, hogy a G. Ruiz Zambrano
         második és harmadik gyermekééhez hasonló helyzet – amikor is az említett gyermekek az állampolgárságuk szerinti tagállamban
         tartózkodnak, és ezt a tagállamot soha nem hagyták el – nem tartozik az uniós jogban biztosított szabad mozgás és tartózkodás
         keretében elgondolt helyzetek közé. Az uniós jognak a kérdést előterjesztő bíróság által említett rendelkezéseit tehát nem
         lehet az alapeljárásban alkalmazni.

      38      G. Ruiz Zambrano ezzel szemben azzal érvel, hogy az, hogy Diego és Jessica utónevű gyermekei az uniós polgársággal kapcsolatos
         rendelkezésekre hivatkoznak, nem feltételezi a szóban forgó tagállamon kívüli mozgásukat, valamint hogy – családtagként –
         ő maga ebben a tagállamban tartózkodási jogra, valamint a munkavállalási engedély alóli mentességre jogosult.

      39      Először is meg kell állapítani, hogy a 2004/38 irányelv „Kedvezményezettek” címet viselő 3. cikkének (1) bekezdése értelmében
         az irányelvet kell alkalmazni mindazokra az uniós polgárokra, akik „olyan tagállamba költöznek, vagy olyan tagállamban tartózkodnak,
         amelynek nem állampolgárai, valamint a[…] családtagjaikra”. Ennélfogva az említett irányelvet nem kell alkalmazni az alapeljárásban
         szóban forgóhoz hasonló helyzetben.

      40      Az EUMSZ 20. cikk az uniós polgár jogállását biztosítja mindenki számára, aki valamely tagállam állampolgára (lásd különösen
         a C‑224/98. sz. D’Hoop‑ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6191. o.] 27. pontját és a C‑148/02. sz. Garcia
         Avello‑ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑11613. o.] 21. pontját). Mivel az alapeljárás felperesének második
         és harmadik gyermeke belga állampolgárok – amely állampolgárság megszerzésének feltételei a szóban forgó tagállam hatáskörébe
         tartoznak (lásd ebben az értelemben különösen a C‑135/08. sz. Rottmann‑ügyben 2010. március 2‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban
         még nem tették közzé] 39. pontját) –, vitathatatlan, hogy az említett gyermekek ezzel a jogállással rendelkeznek (lásd ebben
         az értelemben a fent hivatkozott Garcia Avello‑ügyben hozott ítélet 21. pontját, valamint a fent hivatkozott Zhu és Chen ügyben
         hozott ítélet 20. pontját).

      41      Amint azt a Bíróság már több alkalommal megállapította, az uniós polgárság célja, hogy a tagállamok állampolgárainak alapvető
         jogállása legyen (lásd különösen a C‑184/99. sz. Grzelczyk‑ügyben 2001. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑6193. o.]
         31. pontját; a C‑413/99. sz., Baumbast és R. ügyben 2002. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑7091. o.] 82. pontját;
         a fent hivatkozott Garcia Avello‑ügyben hozott ítélet 22. pontját; a fent hivatkozott Zhu és Chen ügyben hozott ítélet 25. pontját,
         valamint a fent hivatkozott Rottmann‑ügyben hozott ítélet 43. pontját).

      42      E körülmények között az EUMSZ 20. cikkel ellentétesek azok a nemzeti intézkedések, amelyek azzal a hatással járnak, hogy megfosztják
         az uniós polgárokat az uniós polgárként meglévő jogállás révén biztosított jogok lényegének tényleges élvezésétől (lásd ebben
         az értelemben a fent hivatkozott Rottmann‑ügyben hozott ítélet 42. pontját).

      43      Márpedig a harmadik ország állampolgárságával rendelkező személy esetében abban a tagállamban való tartózkodás megtagadása,
         amelyben az említett tagállam állampolgárságával rendelkező és általa eltartott kiskorú gyermekei tartózkodnak, valamint a
         munkavállalási engedély e személy részére történő megadásának megtagadása ilyen hatással járna.

      44      Úgy kell ugyanis tekinteni, hogy a tartózkodás ehhez hasonló megtagadása azzal a következménnyel járna, hogy az uniós polgársággal
         rendelkező, említett gyermekek kötelesek lennének elhagyni az Unió területét azért, hogy szüleikkel tartsanak. Ugyanígy, ha
         nem adják meg az ehhez hasonló személy számára a munkavállalási engedélyt, akkor fennáll annak a kockázata, hogy nem fog rendelkezni
         a saját maga és családja eltartásához szükséges forrásokkal, ami szintén azzal a következménnyel járna, hogy uniós polgársággal
         rendelkező gyermekei kötelesek lennének elhagyni annak területét. Ilyen körülmények között az említett uniós polgárok számára
         lehetetlen volna az uniós polgárként meglévő jogállásuk révén biztosított jogok lényegének gyakorlása.

      45      Ennélfogva az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 20. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal
         ellentétes, ha valamely tagállam egyrészről az uniós polgársággal rendelkező kiskorú gyermekeinek eltartásáról gondoskodó,
         harmadik országbeli állampolgártól megtagadja az azon tagállamban való tartózkodást, ahol az előbbiek tartózkodnak, és amelynek
         állampolgárai, másrészről pedig ha megtagadja a harmadik ország említett állampolgárától a munkavállalási engedélyt, mivel
         az ehhez hasonló döntések megfosztanák az említett gyermekeket attól, hogy uniós polgárként meglévő jogállásukkal összefüggő
         jogaik lényegét ténylegesen élvezzék.

       A költségekről
      46      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      Az EUMSZ 20. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha valamely tagállam egyrészről az uniós polgársággal rendelkező
            kiskorú gyermekeinek eltartásáról gondoskodó, harmadik országbeli állampolgártól megtagadja az azon tagállamban való tartózkodást,
            ahol az előbbiek tartózkodnak, és amelynek állampolgárai, másrészről pedig ha megtagadja a harmadik ország említett állampolgárától
            a munkavállalási engedélyt, mivel az ehhez hasonló döntések megfosztanák az említett gyermekeket attól, hogy uniós polgárként
            meglévő jogállásukkal összefüggő jogaik lényegét ténylegesen élvezzék.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság október 24.-i ítélete: 1995. # Bayerische Motorenwerke AG kontra ALD Auto-Leasing D GmbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesgerichtshof - Németország. # C-70/93. sz. ügy


A Bíróság november 17.-i ítélete: 1993. # Ohra Schadeverzekeringen NV elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Hollandia. # C-245/91. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) január 24.-i ítélete: 2002. # Conserve Italia Soc. Coop. arl kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Mezőgazdaság - EMOGA. # C-500/99. P. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2004. szeptember 14-i ítélete. # Applied Molecular Evolution Inc. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - APPLIED MOLECULAR EVOLUTION szóvédjegy - Feltétlen kizáró okok - A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja - Leíró megjelölés. # T-183/03. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. szeptember 14.(*)

      „Közösségi védjegy – APPLIED MOLECULAR EVOLUTION szóvédjegy – Feltétlen kizáró okok – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja – Leíró megjelölés”
      A T‑183/03. sz. ügyben,
      az Applied Molecular Evolution Inc. (székhelye: San Diego, Kalifornia [Amerikai Egyesült Államok], képviseli: A. Deutsch ügyvéd, segítője: M. Weber‑Quitzau)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: H. Nokkanen és A. Folliard‑Monguiral, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      az OHIM második fellebbezési tanácsának 2003. március 13‑i, az APPLIED MOLECULAR EVOLUTION szóvédjegy lajstromozása megtagadását
         megerősítő határozata (R 108/2002‑2. sz. ügy) ellen benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),
      tagjai: J. Pirrung elnök, A. W. H. Meij és N. J. Forwood bírák,
      hivatalvezető: I. Natsinas tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. május 26‑án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. szeptember 5‑én benyújtott válaszbeadványra,
      a 2004. május 13‑i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1       A felperes, korábban Ixsys Inc., 2000. március 31‑én a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított
         tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi védjegy-bejelentési
         kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

      2       A lajstromoztatni kívánt védjegy az APPLIED MOLECULAR EVOLUTION szómegjelölés volt.
      3       A szolgáltatások, amelyekkel kapcsolatban a megjelölés védjegyként való lajstromozását kérték, a védjegyekkel ellátható termékek
         és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó – felülvizsgált és módosított – 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás
         szerinti 42. osztályba tartoznak, és az alábbi leírásnak felelnek meg: „a gyógyászatban, diagnosztikában, mezőgazdasági termékekben,
         enzimekben, vegyipari termékekben, tápszerekben, élelmiszer-adalékanyagokban és ipari alkalmazásokban használatos vegyületek
         – beleértve többek között az általános és speciális vegyi anyagokat – molekuláris technikájával kapcsolatos kutatási tevékenységek”.

      4       Az elbíráló 2001. november 28‑i határozatával elutasította a védjegy-bejelentési kérelmet a 40/94 rendelet 38. cikke alapján,
         azzal az indokkal, hogy a kérelmezett védjegy leíró jellegű, és nem alkalmas a megkülönböztetésre.

      5       Az elbíráló határozata ellen a felperes 2002. január 28‑án, a 40/94 rendelet 59. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az
         OHIM‑hez.

      6       A fellebbezési tanács 2003. március 13‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) – amelyről a felperest 2003.
         március 24‑én értesítették, és amelyet a felperes nevét illetően a 2003. augusztus 25‑i határozat helyesbített – elutasította
         a fellebbezést azon az alapon, hogy a kérelmezett védjegy leíró jellegű, és nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a
         40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja értelmében.

       A felek kérelmei
      7       A tárgyaláson a felperes visszavonta az OHIM‑ot a bejelentett védjegy lajstromozására kötelező határozat iránti kérelmét.
      8       A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –       az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
      9       Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       Indokolás
      10     Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a tárgyalás során a felperes visszavonta első jogalapját, mely arra irányult, hogy
         a megtámadott határozat a felperest tévesen a korábbi nevén említi. A felperes a továbbiakban egyetlen jogalapra hivatkozott,
         amely a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) és c) pontjának megsértésére vonatkozik.

      11     Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikkének 1. §-a alapján, amely e szabályzat
         130. cikkének 1. §-ára és 132. cikkének 1. §-ára való tekintettel alkalmazandó a szellemi tulajdonjoggal kapcsolatos kérdésekben,
         a keresetlevélnek tartalmaznia kell a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a keresetlevél
         szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások,
         a más iratokra történő általános hivatkozás azonban nem pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek
         a fent említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben kell szerepelniük (az Elsőfokú Bíróság T-305/94–T-307/94.,
         T-313/94–T-316/94., T-318/94., T-325/94., T-328/94., T-329/94. és T-335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra
         Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20-án hozott ítéletének [EBHT 1999., II-931. o.] 39. pontja, és az abban hivatkozott
         joggyakorlat). Ennélfogva a felperes által az OHIM‑hez benyújtott iratokra tett általános hivatkozás nem vehető figyelembe.

      12     Az Elsőfokú Bíróság előzetesen megállapítja, hogy a megtámadott határozat egyaránt alapul a kérelmezett védjegy megkülönböztető
         képességének hiányán, valamint leíró jellegén. A tárgyaláson az OHIM kifejtette, hogy a megtámadott határozatot úgy kell tekinteni,
         mint ami lényegében a kérelmezett védjegy leíró jellegén alapul. A jelen esetben célszerűnek tűnik először megvizsgálni, hogy
         a fellebbezési tanács a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontját megfelelően alkalmazta‑e.

      13     A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint nem részesülhet védjegyoltalomban az a megjelölés, amely „kizárólag
         olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése,
         értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak”.
         Ezenfelül a 40/94 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése megállapítja, hogy az „(1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró
         ok csak a Közösség egy részében áll fenn”.

      14     E megközelítésben azok a jelek vagy adatok esnek a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontja hatálya alá, amelyek az
         érintett fogyasztói kör szempontjából általános használatban közvetlenül vagy lényeges jellemzőjére utalással leírják azt
         az árut vagy szolgáltatást, amely tekintetében a lajstromozást kérték (a Bíróság C‑383/99. P. sz., Procter & Gamble kontra
         OHIM ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑6251. o.] 39. pontja). Következésképpen egy megjelölés
         leíró jellegét egyrészről az érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában, másrészről az érintett vásárlóközönség által
         a megjelölésnek tulajdonított értelem szempontjából lehet csak megítélni.

      15     A jelen esetben a fellebbezési tanács az érintett közönséget illetően hallgatólagosan arra az álláspontra helyezkedett, hogy
         az a fehérjetechnika területének szakembereiből tevődik össze („the relevant specialist consumer in the field of protein engineering”,
         a megtámadott határozat 13. pontja). A felperes a keresetlevelében említett és a tárgyaláson kifejtett első kifogásában úgy
         érvelt, hogy az érintett közönséget tágabban kell meghatározni, és abba egyaránt bele kell foglalni, egy szűk kört illetően,
         a fellebbezési tanács által meghatározottnál kevésbé specializált fogyasztókat is, különösen a gazdasági szereplőket.

      16     Az Elsőfokú Bíróság úgy találja, hogy az érintett közönség meghatározása a megtámadott határozatban megfelelő. Mindenesetre
         egy, a megtámadott határozat alapját képezőnél kevésbé specializált közönség figyelembevétele sem változtatná meg a jelen
         esetben az érintett közönség meghatározásához kapcsolódó következményeket, miszerint az hozzáértő, különösen tájékozott és
         figyelmes fogyasztókból áll. Ugyanis az érintett szolgáltatások felhasználása magában foglalja, hogy ez a kevésbé specializált
         közönség ismerje legalább a molekuláris módosítás lehetőségeit és előnyeit, beleértve az ipari előnyöket. Tehát e közönség
         nem tekinthető átlagos fogyasztókból állónak.

      17     Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, nem szükséges megállapítani, hogy az érintett közönség egésze, szakmai okokból kifolyólag, jártas‑e
         az angol nyelvben. A 40/94 rendelet 7. cikke (2) bekezdésével összhangban mindenesetre elegendő megállapítani, hogy mivel
         a vitatott szómegjelölés angol nyelvű, az érintett közönség hozzáértő, angol ajkú fogyasztókból tevődik össze.

      18     A vitatott szómegjelölés leíró jellegét illetően a fellebbezési tanács úgy találta, hogy egyfelől a „molecular evolution”
         (molekuláris evolúció) kifejezés a genetikai anyag területére utal, amely magában foglalja a fehérjék, a dezoxiribonukleinsav
         (DNS) vizsgálatát és ezek kereskedelmi célú módosításait (a megtámadott határozat 9. pontja), másfelől az „applied” (alkalmazott)
         szó hozzátoldása az érintett szolgáltatások felhasználására vonatkozik, azaz a kapott vegyületek különböző termékekben való
         használatára (a megtámadott határozat 11. pontja).

      19     Második kifogásában a felperes úgy érvelt, hogy az „evolution” (evolúció) kifejezésnek többféle jelentése van, és kiemelte,
         hogy ez a szó fokozatos és véletlenszerű változást jelent, és nem a molekulák közvetlen és irányított optimalizálását, amely
         az érintett szolgáltatások tárgya. Következésképpen az érintett szolgáltatásokkal ellentétes jelentéstartalmat hordoz.

      20     Az Elsőfokú Bíróság először is megállapítja, hogy a fellebbezési tanács nem csupán az „evolution” szó jelentésének tulajdonított
         jelentőséget, hanem a „molecular” (molekuláris) jelzővel együtt állapította meg annak sajátos jelentését. Mindenesetre az
         „evolution” szó alkalmas egy adott állapot részleges, szándékos és közvetlen megváltoztatásának leírására. Az érintett, tájékozott
         közönségnek nem lesznek kétségei afelől, hogy ez molekulák szándékos megváltoztatását feltételezi. Ugyanakkor, elismerve,
         hogy az „evolution” szó többféle jelentéstartalmat is hordozhat, ahogy a felperes állítja, szükséges felidézni, hogy a 40/94
         rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján egy szómegjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha valamely lehetséges
         jelentése az érintett áruk vagy szolgáltatások jellemzőjét írja le (a Bíróság C‑191/01. P. sz., OHIM kontra Wrigley ügyben
         2003. október 23‑án hozott ítélete [EBHT 0000., 0. o.] 32. pontja).

      21     Harmadik kifogásában a felperes felrója a fellebbezési tanácsnak, hogy a „molecular evolution” (molekuláris evolúció) kifejezést
         a genetikai anyag módosításának területén leírónak minősítette, anélkül, hogy egyfelől ezt az állítást alátámasztotta volna,
         másfelől figyelmen kívül hagyva azt a tényt, hogy az érintett szolgáltatások sokkal nagyobb területet fednek le.

      22     Az Elsőfokú Bíróság elöljáróban megjegyzi, hogy a felperes kifogása a megtámadott határozat részleges olvasatán alapszik.
         A fellebbezési tanács ugyanis a „molecular evolution” kifejezést nem pusztán a genetikai anyag módosításaként értelmezte,
         hanem a genetikai anyag vonatkozásában „számos kapcsolódó tevékenységre” is utalt, beleértve a „fehérjék jellegének mesterséges,
         kereskedelmi célú javítási folyamatát” (a megtámadott határozat 9. pontja). A „molecular evolution” kifejezésnek a megtámadott
         határozatban tulajdonított jelentés tehát tágabb, mint ahogy azt a felperes állítja.

      23     A fellebbezési tanács által meghatározott jelentés megalapozottságának bizonyítékát illetően fontos hangsúlyozni, hogy a tanácsnak
         jogában áll meghatározni egyes kifejezéseket anélkül, hogy konkrét iratokra lenne köteles támaszkodni, amennyiben a meghatározás
         általában elfogadottnak tekinthető. Jelen esetben ez a meghatározás, bár a felperes vitatja, eléggé megszokott volt ahhoz,
         hogy azt a megtámadott határozatban ne legyen szükséges igazolni. Az OHIM válaszbeadványában könnyen alá tudta támasztani
         ezt a meghatározást egy szótár és egy enciklopédia segítségével. Így az érintett közönség, mely különösen tájékozott, úgyszintén
         képes lesz erőfeszítés nélkül társítani a „molecular evolution” kifejezést a genetikai anyag területével. A fenti 20. pontban
         hivatkozott joggyakorlat szerint az a tény, hogy e kifejezéseknek lehet más jelentése is, nem jelenti azt, hogy azok az érintett
         szolgáltatások tekintetében nem leíró jellegűek.

      24     E tekintetben a felperes nem kifogásolhatja, hogy a fellebbezési tanács a felperes honlapján talált információkra alapozta
         azon döntését, mely szerint a vitatott szómegjelölés az érintett szolgáltatások tekintetében leíró jellegű. A fellebbezési
         tanács nem azért támaszkodott ezen információkra, hogy az érintett közönség körében a megjelölés észlelését mérlegelje, hanem
         hogy válaszoljon a felperes érvelésére, mely szerint az elbíráló nem megfelelően értette a védjegybejelentésben meghatározott
         szolgáltatások természetét. Mindenesetre, mivel a szolgáltatás természete világosan kitűnik a védjegybejelentésből, nem érintheti
         a felperest hátrányosan, ha azok jellegének mibenlétét máshonnan szerzett információkkal erősítik meg.

      25     Végül, mivel a „molecular evolution” kifejezés legalábbis részben fedi az érintett szolgáltatásokat, ahogy az világosan kiderül
         a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezés indokolásából is, a leíró jelleg elegendő ok a bejelentett védjegy lajstromozásának
         megtagadására. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben a bejelentésben az adott osztályon belüli minden árura,
         illetve szolgáltatásra megkülönböztetés nélkül kérik valamely megjelölés védjegyként való lajstromozását, a fellebbezési tanácsnak
         módjában áll a védjegyként lajstromozni kívánt megjelölés leíró mivoltát a beadványban említett valamennyi áru és szolgáltatás
         tekintetében egyben értékelni (a szolgáltatásokkal kapcsolatban lásd az Elsőfokú Bíróság T‑358/00. sz., DaimlerChrysler kontra
         OHIM (TRUCKCARD) ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1993. o.] 34., 37. és 44. pontját; az árukkal
         kapcsolatban lásd az Elsőfokú Bíróság T‑106/00. sz., Streamserve kontra OHIM (STREAMSERVE) ügyben 2002. február 27‑én hozott
         ítéletének [EBHT 2002., II‑723. o.] 46. pontját). Ezenfelül, jelen esetben a védjegybejelentésben említett szolgáltatások
         átfogó meghatározása lehetetlenné tette a fellebbezési tanács számára az említett szolgáltatások megkülönböztetését aszerint,
         hogy a genetikai anyag módosítását közvetlenül érintik‑e vagy sem. Az a tény, hogy bizonyos szolgáltatások olyan tevékenységekre
         vonatkoznak, amelyek nem foglalják magukban a genetikai módosítást, nem vonhatja maga után a megjelölés védjegyként való lajstromozását
         az összes említett szolgáltatás tekintetében, még akkor sem, ha a vitatott megjelölés közvetlenül leír más érintett szolgáltatásokat
         is. Az ilyen lajstromozás ellentétes lenne a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott feltétlen
         kizáró okokkal.

      26     Utolsó kifogásában a felperes előadta, hogy a szómegjelölés egészének értelmezésében az „applied” (alkalmazott) kifejezés
         a megjelölés általános értelmét még kevésbé teszi egyértelművé.

      27     Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ezt a kifogást el kell utasítani. A fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy
         a szó gyakorlatba való áttételt, illetve gyakorlati alkalmazással kapcsolatosat jelent (a megtámadott határozat 10. pontja).
         A tudományos, illetve ipari világban e jelző azt a törekvést jelöli, hogy az elméleti kutatások gyakorlati alkalmazásra kerüljenek.
         Ezáltal ez a jelző tovább erősíti a szómegjelölés leíró mivoltát, pontosítva a molekuláris technikával kapcsolatos szolgáltatások
         – elsősorban ipari és kereskedelmi – célját.

      28     Mivel a szómegjelölést az angol szintaxisnak megfelelően összeillesztett szavak alkotják, e szavak társítása nem csökkentheti
         a célzott szolgáltatásokkal kapcsolatos leíró mivoltukat. Épp ellenkezőleg, társításuk erősíti az egyes szavak értelmét. Így
         a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy az APPLIED MOLECULAR EVOLUTION szómegjelölés a védjegybejelentésben megjelölt
         szolgáltatások, azaz a különféle termékekben használatos vegyületek molekuláris technikája tekintetében leíró jellegű.

      29     Mivel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott feltétlen kizáró okok egyikének fennállása elégséges
         ahhoz, hogy a megjelölés ne részesülhessen közösségi védjegyoltalomban, nem szükséges megvizsgálni – ahogyan azt a fellebbezési
         tanács is megállapította, és amit a felperes vitat –, hogy a kérdéses megjelölés alkalmas‑e a megkülönböztetésre.

      30     A fentiekre való tekintettel a keresetet az Elsőfokú Bíróság elutasítja.
       A költségekről
      31     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi a költségek viselésére.

               Pirrung

               Meij

               Forwood

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. szeptember 14‑i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     J. Pirrung

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: angol.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) június 25.-i ítélete: 1998. # British Airways plc, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air UK Ltd, Euralair international, TAT European Airlines SA és British Midland Airways Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatás. # T-371/94. és T-394/94. sz. egyesített ügyek


A Törvényszék (negyedik tanács) 2013. szeptember 16‑i ítélete.#Keramag Keramische Werke AG és társai kontra Európai Bizottság.#Verseny – Kartellek – A fürdőszobai szerelvények és felszerelések belga, német, francia, olasz, holland és osztrák piaca – Az EUMSZ 101. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – Az áremelések összehangolása és érzékeny kereskedelmi információk cseréje – A jogsértés időtartama – Védelemhez való jog – Iratbetekintés – A jogsértő magatartás betudhatósága.#T‑379/10. és T‑381/10. sz. egyesített ügyek.


A Bíróság 1981. október 20-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # # 137/80. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) május 16.-i ítélete: 2002. # Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA és Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Állami támogatások. # C-321/99. P. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2012. október 2-i ítélete. # Aristidis Psarras kontra pai Hálózat- és Információbiztonsági Ügynökség (ENISA). # Közszolgálat - Érintettség - Újrabeosztás - Szolgálati érdek. # F-118/10. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) július 10.-i ítélete: 1986. # Comité de développement et de promotion du textile et de l'habillement (DEFI) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Megsemmisítés iránti kereset - Elfogadhatóság. # 282/85. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (egyesbíró) 2005. július 12-i ítélete. # Joël De Bry kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-157/04. sz. ügy