A Közszolgálati Törvényszék ítélete (harmadik tanács), 2015. június 30.#Olivier Petsch kontra Európai Bizottság.#Közszolgálat – Szerződéses alkalmazott – Bölcsődék és óvodák személyi állománya – A személyzeti szabályzat és az általános végrehajtási rendelkezések 2014. január 1‑jén hatályba lépő reformja – 1023/2013 rendelet – A munkaidő emelése – Havi kiegészítő összeg – Az eljárási szabályzat 50. cikke – Jogszabályi hierarchia – A személyzeti szabályzat 110. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó általános végrehajtási rendelkezések – Az általános végrehajtási rendelkezések mellékletének 2. cikke – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 27. és 28. cikke.#F-124/14. sz. ügy.


A Bíróság (kilencedik tanács) 2015. április 23-i ítélete.#Európai Bizottság kontra Görög Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés – 91/676/EGK irányelv – A vizek mezőgazdasági eredetű nitrátszennyezéssel szembeni védelme – A veszélyeztetett vizek és területek kijelölése – Túlzott mértékű nitráttartalom – Eutrofizálódás – Négyévenkénti felülvizsgálat kötelezettsége – Elégtelenség – Cselekvési programok kidolgozása – Hiány.#C-149/14. sz. ügy.


title: A Bíróság (nagytanács) 2008. szeptember 16-i ítélete. # Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs kontra Isle of Wight Council és társai. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) - Egyesült Királyság. # Hatodik HÉA-irányelv - A 4. cikk (5) bekezdése - Közintézmény által folytatott tevékenységek - Fizető parkolók üzemeltetése - Versenytorzulás - Az »eredményezné« és a »jelentős« kifejezések jelentése. # C-288/07. sz. ügy

text:
      C‑288/07. sz. ügy
      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      kontra
      Isle of Wight Council és társai
      (a High Court of Justice [England & Wales] [Chancery Division] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – A 4. cikk (5) bekezdése – Közintézmény által folytatott tevékenységek – Fizető parkolók üzemeltetése – Versenytorzulás – Az »eredményezné« és a »jelentős« kifejezések jelentése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Adóalanyok – Közintézmények
      (77/388 tanácsi irányelv, 4. cikk, (5) bekezdés, második albekezdés)
      2.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Adóalanyok – Közintézmények
      (77/388 tanácsi irányelv, 4. cikk, (5) bekezdés, második albekezdés)
      3.        Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Adóalanyok – Közintézmények
      (77/388 tanácsi irányelv, 4. cikk, (5) bekezdés, második albekezdés)
      1.        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének
         második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a verseny jelentős torzulását, amelyet a hatóságként eljáró közintézmények
         nem adóalanyként való kezelése eredményezne, a szóban forgó tevékenység, mint olyan vonatkozásában kell értékelni, anélkül
         hogy ezen értékelés valamely meghatározott helyi piacra vonatkozna.

      A közintézmény ugyanis a nemzeti jog alapján a rá alkalmazandó különleges jogrendszer keretében végezhet alapvetően gazdasági
         jellegű tevékenységet, és mivel e tevékenységeket párhuzamosan magánjogi gazdasági szereplők is folytathatják, az említett
         intézmény nem hozzáadottértékadó‑alanyként való kezelése bizonyos versenytorzuláshoz vezethet.

      A hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdése e nem kívánatos eredményt kívánja elkerülni azáltal, hogy
         előírja, hogy az ezen irányelv D. mellékletében pontosan meghatározott tevékenységek „minden esetben” hozzáadottértékadó‑kötelesek,
         feltéve hogy e tevékenységek terjedelme nem elhanyagolható, még ha azokat a közintézmények hatóságként is végzik. Más szóval
         a közintézmények nem hozzáadottértékadó‑alanyként való kezelése e tevékenységek tekintetében vélelmezhetően versenytorzuláshoz
         vezet, feltéve hogy az említett tevékenységek nem elhanyagolhatók. Így a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik
         albekezdéséből kitűnik, hogy az említett intézmények hozzáadottértékadó‑alanyként való kezelése az ugyanezen irányelv D. mellékletében
         felsorolt tevékenységek, mint olyanok gyakorlásából következik, függetlenül annak kérdésétől, hogy az adott közintézmény versenyhelyzetben
         van‑e azon helyi piac szintjén, amelyen e tevékenységeket folytatja.

      Továbbá nemzeti szinten lehetnek olyan alapvetően gazdasági jellegű, a hatodik irányelv D. mellékletében nem szereplő tevékenységek,
         amelyek köre tagállamonként vagy gazdasági ágazatonként változhat, és amelyeket hatósági minőségükben a közintézmények, valamint
         ezzel párhuzamosan magánjogi gazdasági szereplők is végeznek. Pontosan ezekre a tevékenységekre alkalmazandó a hatodik irányelv
         4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése, amely előírja, hogy a közintézményeket, még ha hatósági minőségben is járnak
         el, adóalanynak kell tekintetni, amennyiben nem adóalanyként való kezelésük a verseny jelentős torzulását eredményezné.

      Az említett 4. cikk (5) bekezdésének második és harmadik albekezdései következésképpen szorosan összekapcsolódnak, mivel ugyanazon
         célkitűzést követik, vagyis azt, hogy a közintézményeket akkor is hozzáadottértékadó‑alanyként kezeljék, ha hatóságként járnak
         el. Ezen albekezdések így ugyanazt a logikát követik, amellyel a közösségi jogalkotó korlátozni kívánta a közintézmények nem
         adóalanyként való kezelésének hatályát az ezen irányelv 2. cikkének 1. pontjában és 4. cikkének (1) és (2) bekezdésében említett
         azon általános szabály figyelembevétele céljából, miszerint főszabály szerint minden gazdasági jellegű tevékenység hozzáadottértékadó‑köteles.
         Következésképpen a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második és harmadik albekezdését együttesen kell értelmezni.
         Ebből következik, hogy a közintézmények hozzáadottértékadó‑alanyként való kezelése akár a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének
         második albekezdése, akár e rendelkezés harmadik albekezdése alapján magából az adott tevékenységből következik, függetlenül
         attól, hogy a kérdéses közintézmény versenyhelyzetben van‑e azon helyi piac szintjén, amelyen e tevékenységet folytatja.

      Az adósemlegesség elvének tiszteletben tartása így biztosított, hiszen vagy minden közintézmény hozzáadottértékadó‑alany,
         vagy egyik sem az, mivel ezen elv megsértése csak a szóban forgó közintézmények és a magánjogi gazdasági szereplők közötti
         viszonyokban merül fel, és csak akkor, ha a versenytorzulás csekély marad. A versenytorzulások fennállásának azon helyi piacokra
         tekintettel történő értékelése, amelyeken a helyhatóságok működnek, sok helyi piac olyan versenyfeltételeinek a gyakran összetett
         gazdasági elemzés alapján végzett szisztematikus előzetes értékelését feltételezi, amelyeknek a meghatározása különösen bonyolultnak
         bizonyulhat, ha azok körülhatárolása nem esik feltétlenül egybe a helyhatóságok illetékességi területével. Ebben az esetben
         sem a helyhatóságok, sem a magánjogi gazdasági szereplők nem lesznek abban a helyzetben, hogy az üzletvezetésükhöz megkívánt
         pontossággal előre lássák, hogy a helyhatóság által az adott piacon gyakorolt tevékenység hozzáadottértékadó‑köteles lesz‑e,
         vagy sem, ami veszélyeztetheti az adósemlegesség és a jogbiztonság elvét.

      (vö. 33–41., 46., 49., 51–53. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének
         második albekezdése értelmében vett „eredményezné” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az nemcsak a tényleges versenyt, hanem
         a lehetséges versenyt is magában foglalja, feltéve hogy a magánjogi gazdasági szereplő számára az érintett piacra történő
         belépésnek a lehetősége valós és nem tisztán elméleti jellegű.

      Ugyanis a közintézmények nem hozzáadottértékadó‑alanyként való kezelése a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének első
         albekezdése alapján eltérést jelent azon általános szabályhoz képest, miszerint valamennyi gazdasági jellegű tevékenység adóköteles,
         és ezért ezt a rendelkezést szigorúan kell értelmezni. Márpedig ezen irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése
         visszaállítja az említett általános szabályt annak elkerülése érdekében, hogy ezen intézmények nem adóalanyként való kezelése
         a verseny jelentős torzulását eredményezze. E rendelkezést nem lehet tehát megszorítóan értelmezni.

      Azonban a magánjogi gazdasági szereplő számára az érintett piacra történő belépésnek a tisztán elméleti lehetősége, amelyet
         nem támaszt alá semmiféle ténybeli elem, objektív bizonyíték vagy piacelemzés, nem minősül a verseny lehetséges fennállásának.
         Annak fennállásához e lehetőségnek valósnak, és nem tisztán elméleti jellegűnek kell lennie.

      (vö. 60., 64–65. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének
         második albekezdése értelmében vett „jelentősen” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy a tényleges vagy lehetséges versenytorzulásnak
         az elhanyagolhatónál nagyobb mértékűnek kell lennie.

      Ezt a kifejezést ugyanis úgy kell értelmezni, mint amely a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének első albekezdése alapján
         a közintézmények nem adóalanyként való kezelésének hatályát az említett tevékenységek tekintetében korlátozni kívánja. Márpedig,
         ha e kifejezésnek a lényeges, sőt a kivételes jelentést kellene tulajdonítani, a közintézmények nem adóalanyként való kezelésének
         hatályát jogszerűtlenül kiterjesztenék. Ezzel szemben, ha ez utóbbiak nem adóalanyként való kezelését csak abban az esetben
         engedélyeznék, ha az csupán a verseny elhanyagolható torzulásához vezet, hatálya ténylegesen körülhatárolt lenne.

      Továbbá a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdéséből kitűnik, hogy a közintézmények ezen irányelv
         D. mellékletében felsorolt tevékenységek esetében nem hozzáadottértékadó‑alanyként való kezelése annyiban engedélyezett, amennyiben
         e tevékenységek elhanyagolhatók, feltételezve így azt, hogy az azokból következő versenytorzulás is elhanyagolható. Mivel
         a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második és harmadik albekezdései szorosan összekapcsolódnak, hiszen ugyanazon
         célkitűzést és logikát követik, a „jelentős” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy a közintézmények nem adóalanyként való kezelését
         csak abban az esetben lehet engedélyezni, ha az csupán a verseny elhanyagolható torzulásához vezetne.

      Végül pedig a közintézmények nem hozzáadottértékadó‑alanyként való kezelése abban az esetben sértené a lehető legcsekélyebb
         mértékben az adósemlegesség elvét, ha egyáltalán nem eredményezne versenytorzulást vagy elhanyagolható torzuláshoz vezetne.

      (vö. 72–76., 78–79. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2008. szeptember 16.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – A 4. cikk (5) bekezdése – Közintézmény által folytatott tevékenységek – Fizető parkolók üzemeltetése – Versenytorzulás – Az »eredményezné« és a »jelentős« kifejezések jelentése”
      A C‑288/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court of Justice (England & Wales)
         (Chancery Division) (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2007. június 14‑én érkezett, 2007. március 6‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      a Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      és
      az Isle of Wight Council,
      a Mid-Suffolk District Council,

      a South Tyneside Metropolitan Borough Council,
      valamint
      a West Berkshire District Council
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A.. Timmermans, A. Rosas és K. Lenaerts tanácselnökök, G. Arestis , U. Lõhmus, A. Borg Barthet,
         M. Ilešič, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh és A. Arabadjiev (előadó) bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. április 1‑jei tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az Isle of Wight Council, a Mid-Suffolk District Council, a South Tyneside Metropolitan Borough Council és a West Berkshire
         District Council képviseletében J. Ghosh QC, J. Henderson barrister és R. Genn solicitor, valamint L. Leach adviser,

      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében Z. Bryanston‑Cross, meghatalmazotti minőségben, segítői: C. Vajda QC és B. Rayment
         barrister,

      –        Írország képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítői: A. Aston SC és N. Travers BL,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. DeBellis avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és M. Afonso, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. június 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer:
         egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanács irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 4. cikke (5) bekezdése második albekezdésének
         értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet a Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs (a továbbiakban: Commissioners) és négy helyhatóság, vagyis
         az Isle of Wight Council, a Mid-Suffolk District Council, a South Tyneside Metropolitan Borough Council és a West Berkshire
         District Council (a továbbiakban együtt: érintett helyhatóságok) között a nem utcai gépjármű‑parkolási szolgáltatási tevékenységekre
         („offstreet parking”, a továbbiakban: parkolók üzemeltetése) tekintettel e hatóságoknak a hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban:
         HÉA) alanyaként való kezelése tárgyában folyamatban lévő peres eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
      3        A hatodik irányelvnek „Az alkalmazási kör” elnevezésű II. címe alá tartozó 2. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A hozzáadottérték-adó alá tartozik:
      1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
      […]”
      4        A hatodik irányelvnek az „Adóalanyok” elnevezésű IV. címe alá tartozó 4. cikke előírja:

      „(1)      »Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet
         nélkül annak céljára és eredményére.

      (2)      Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét
         magában foglalja, beleértve a kitermelőipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint az egyéb szakmai tevékenységeket is.
         Gazdasági tevékenységnek minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós
         hasznosítását foglalja magában.

      […]
      (5)      Az állami, regionális és helyi közigazgatási szervek [helyesen: az államok, a régiók, a megyék és a települések] és közintézmények
         nem minősülnek adóalanynak az olyan tevékenységekre, illetve ügyletekre vonatkozóan, amelyeket hatóságként folytatnak, még
         akkor sem, amikor e tevékenységekkel, illetve ügyletekkel összefüggésben közterheket, illetékeket, járulékokat vagy egyéb
         adókat szednek be.

      Ha azonban ilyen tevékenységeket, illetve értékesítéseket végeznek, akkor ezeket illetően adóalanynak minősülnek, amennyiben
         nem adóalanyként való kezelésük a verseny jelentős torzulását eredményezné.

      Az előbbiekben megnevezett szervek minden esetben adóalanynak minősülnek a D. mellékletben felsorolt tevékenységeket illetően,
         amennyiben e tevékenységek terjedelme nem elhanyagolható.

      A tagállamok az előbbiekben megnevezett intézmények olyan tevékenységeit, amelyek a 13. vagy 28. cikk értelmében adómentességet
         élveznek, olyan tevékenységként kezelik [helyesen: kezelhetik], amelyeket azok hatóságként folytatnak.”

      5        A hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdésében hivatkozott D. melléklet tizenhárom tevékenységkategóriát
         sorol fel. A parkolók üzemeltetése azonban nem szerepel köztük.

      6        A hatodik irányelv 4. cikkének (5) bekezdését, amelynek közvetlen hatályát a Bíróság elismerte a 231/87. és 129/88. sz., Comune
         di Carpaneto Piacentino és társai egyesített ügyekben 1989. október 17‑én hozott ítélet (EBHT 1989., 3233. o.) 33. pontjában,
         nem ültették át az Egyesült Királyság jogába.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      7        Az érintett helyhatóságok parkolókban található parkolóhelyeket adnak bérbe. A magánszektor szintén nyújt hasonló szolgáltatásokat.

      8        Történetileg az Egyesült Királyságban a helyhatóságok HÉA‑alanynak minősülnek a parkolási szolgáltatásokból származó jövedelmeik
         tekintetében. Azonban a C‑446/98. sz. Fazende Pública ügyben 2000. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑11435. o.)
         kihirdetése következtében körülbelül 127 helyhatóság nyújtott be kérelmet a korábban megfizetett HÉA visszatérítése iránt,
         mivel véleményük szerint a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének első albekezdése alapján ezen adót nem kellett volna
         megfizetniük. A benyújtott visszatérítési kérelmekben szereplő követelések összege 129 millió GBP‑t tesz ki. Azon összeggel
         kapcsolatban, amely az összes benyújtható panaszban szerepelhet, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban feltüntették,
         hogy Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága területén 468 helyhatóság található.

      9        Az alapügyekben követelt összeg 1,6 millió GBP. A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy ezen ügyek próbaperek, mivel
         az érintett helyhatóságok a helyhatóságok összességének reprezentatív keresztmetszetét adják. Az Isle of Wight Council ugyanis
         szigetet, a Mid-Suffolk District Council mezőgazdasági jellegű térséget, a South Tyneside Metropolitan Borough Council városi
         területet, a West Berkshire District Council pedig vidéki térséget igazgat.

      10      Mivel az érintett helyhatóságok úgy vélték, hogy a közösségi jog helyes értelmezése alapján a szóban forgó tevékenység tekintetében
         nem HÉA‑kötelesek, a korábban kifizetett HÉA visszatérítését követelték. A Commissioners azonban elutasították annak visszatérítését.
         Ezért e helyhatóságok keresetet nyújtottak be a VAT and Duties Tribunal, Londonhoz. Mivel úgy döntött, hogy a közintézmények
         adóalanyként való kezelésének kérdését a 4. cikk (5) bekezdésének második albekezdése alapján minden egyes érintett helyhatóság
         esetében külön, vagyis adóalanyonként kell vizsgálni, a VAT and Duties Tribunal, London arra a következtetésre jutott, hogy
         e hatóságok nem HÉA‑alanyként való kezelése nem eredményezi a verseny jelentős torzulását. Az említett hatóságok tehát HÉA‑mentességet
         élveznek a parkolási szolgáltatásokból származó bevételeik tekintetében.

      11      A Commissioners fellebbezést nyújtottak be a VAT and Duties Tribunal, London határozata ellen a High Court of Justice (England & Wales)
         (Chancery Division)‑höz. Fő érvüket arra alapították, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének országos hatálya van,
         ami átfogó értékelését követeli meg azon hatásnak, amelyet a helyhatóságok parkolási szolgáltatások utáni HÉA‑mentessége az
         egész magánszektorra gyakorol. A fellebbezés kiterjed a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdésében
         szereplő „amennyiben nem adóalanyként való kezelésük a verseny jelentős torzulását eredményezné” tagmondatban található „eredményezné”
         és „jelentős” kifejezések jelentésére is.

      12      Ilyen körülmények között a High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást,
         és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      A »verseny torzulása« kifejezést minden egyes közintézmény esetében külön-külön kell‑e értékelni oly módon, hogy a jelen ügy
         körülményei között azon terület vagy területek vonatkozásában kell értelmezni, amelyen az adott közintézmény a nem utcai parkolási
         szolgáltatást nyújtja, vagy a tagállam területének egésze vonatkozásában?

      2)      Mit jelent az »eredményezné« kifejezés? Különösen: a valószínűség milyen fokának vagy a bizonyosság milyen szintjének kell
         fennállnia e feltétel teljesüléséhez?

      3)      Mit jelent a »jelentős« szó? Különösen: a »jelentős« a versenyre gyakorolt, az elhanyagolhatónál vagy elenyészőnél nagyobb,
         illetve »lényeges« vagy »kivételes« hatást jelent‑e?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      13      Az érintett helyhatóságok úgy vélik, hogy a „verseny torzulása” kifejezést minden egyes közintézmény esetében külön kell értékelni
         oly módon, hogy azt a jelen ügy körülményei között azon terület vagy területek vonatkozásában kell értelmezni, amelyen az
         adott közintézmény parkolóhelyeket ad bérbe, nem pedig egy adott tagállam területének egészét magában foglaló feltételezett
         piac vonatkozásában. Az ezzel ellentétes megközelítés a „verseny” kifejezésre tekintettel inkoherens lenne. E helyhatóságok
         szerint a számukra nyújtott HÉA‑mentesség semmiképpen sem vezetne a verseny torzulásához a magánszolgáltatókkal vagy például
         a Glasgow‑ban található helyhatóságokkal kapcsolatban, és még kevésbé vezetne annak „jelentős” torzulásához. Ugyanígy a Wight‑szigeten
         bevásárolni szándékozó személy nem parkolna gépjárművével Manchesterben.

      14      Az Egyesült Királyság Kormánya ‑ főleg az adósemlegesség és a jogbiztonság elvére hivatkozva ‑ úgy véli, hogy főszabály szerint
         a tevékenységenkénti, vagyis az egész nemzeti piacot és nem az egyes helyi piacokat figyelembe vevő megközelítés sokkal ésszerűbb
         a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdése második albekezdése értelmezésének a céljából. A kereslet helyi természete azt jelenti,
         hogy még egy adott helyhatósághoz tartozó területen is több helyi piac lehet, amelyek közül néhányon versenyhelyzet alakulhat
         ki, míg más piacokon nem.

      15      Írország véleménye szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a tagállamok szabadon megválaszthatják a hatodik
         irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második és harmadik albekezdése nemzeti jogba történő átültetésének legmegfelelőbb módját.
         Az egyes tagállamok feladata annak meghatározása, hogy melyek az állam és a közjogi jogalanyok által végzett azon tevékenységek,
         amelyek – amennyiben nem HÉA‑kötelesek – a verseny jelentős torzulását eredményeznék. A tagállamok így alkalmazhatnak helyi,
         regionális vagy nemzeti megközelítést.

      16      Az olasz kormány azt javasolja, hogy a versenyjog területének sajátos elvei nyerjenek alkalmazást. E tekintetben utal a közösségi
         versenyjog alkalmazásában az érintett piac meghatározásáról szóló bizottsági közleményre (HL 1997. C 372., 5. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 155. o.), és ez alapján úgy véli, hogy az alapügyekben érintett földrajzi piac semmi esetre
         sem foglalhatja magában az egész nemzeti piacot. A parkolóhelyek bérbeadásának területén semmiféle versenyhelyzet nem állhat
         fenn a különböző városok által nyújtott szolgáltatások között.

      17      Az Európai Közösségek Bizottsága azon a véleményen van, hogy a verseny torzulása kockázatának értékelésénél a tevékenység
         jellegét és nem a helyi versenyfeltételeket kell figyelembe venni. Az ilyen megközelítés megalapozottsága levezethető abból
         a tényből, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdése előírja, hogy a D. mellékletben felsorolt
         tevékenységek mindenképpen HÉA‑kötelesek, kivéve ha azok terjedelme elhanyagolható. Ezáltal a hatodik irányelv világosan abból
         a feltételezésből indul ki, hogy a versenyhelyzetet és az abból fakadó torzulás kockázatát az ügylet jellegéhez képest elvontan
         és a helyi viszonyokra való tekintet nélkül kell meghatározni.

       A Bíróság válasza
      18      Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének első albekezdésével összhangban az
         államok, a régiók, a megyék, a települések és más közintézmények nem minősülnek adóalanynak az olyan tevékenységekre, illetve
         ügyletekre vonatkozóan, amelyeket hatóságként folytatnak.

      19      Amint arra a Bíróság többször is emlékeztetett, e rendelkezés alkalmazásához két feltételnek kell együttesen teljesülnie,
         vagyis a tevékenységeket közintézménynek kell folytatnia, és ennek során hatóságként kell eljárnia (lásd e tekintetben többek
         között a C‑202/90. sz. Ayuntamiento de Sevilla ügyben 1991. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4247. o.] 18. pontját
         és a fent hivatkozott Fazenda Pública ügyben hozott ítélet 15. pontját).

      20      Az első feltétellel kapcsolatban vitathatatlan, hogy az érintett helyhatóságok a hatodik irányelv 4. cikkének (5) bekezdése
         értelmében vett közintézmények.

      21      A második feltételt illetően emlékeztetni kell arra, hogy az ugyanezen rendelkezés értelmében vett hatósági minőségben folytatott
         tevékenységek esetében olyan tevékenységekről van szó, amelyeket a közintézmények a rájuk vonatkozó sajátos közjogi szabályozás
         keretében folytatnak, kivéve azokat a tevékenységeket, amelyeket a magánjogi gazdasági szereplőkkel azonos jogi feltételek
         mellett végeznek (lásd többek között a fent hivatkozott Fazenda Pública ügyben hozott ítélet 17. pontját és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      22      Az elvégzendő elemzés jellegét figyelembe véve a nemzeti bíróság feladata az alapügyben szóban forgó tevékenységeknek a fent
         meghatározott kritérium alapján történő megítélése (a fent hivatkozott Comune di Carpaneto Piacentino és társai ügyben 1989.
         október 17‑én hozott ítélet 16. pontja, a C‑4/89. sz., Comune di Carpaneto Piacentino és társai ügyben 1990. május 15‑én hozott
         ítélet [EBHT 1990., I‑1869. o.] 11. pontja és a fent hivatkozott Fazenda Pública ügyben hozott ítélet 23. pontja).

      23      Mivel azt a kérdést, hogy az alapügyekben érintett helyhatóságok az alapügy körülményei között hatóságként járnak‑e el, nem
         terjesztették a Bíróság elé, a kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően abból a feltevésből kell kiindulni, hogy
         az alapügyben szóban forgó tevékenységet a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem céljából a hatodik irányelv 4. cikkének
         (5) bekezdése alá tartozónak kell tekinteni.

      24      Emlékeztetni kell arra is, hogy még ha a helyhatóságok hatóságként is végeznek ilyen tevékenységet, azokat a hatodik irányelv
         4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése alapján adóalanynak kell tekinteni, amennyiben nem adóalanyként való kezelésük
         a verseny jelentős torzulását eredményezné. A kérdést előterjesztő bíróság számára ezzel kapcsolatban felmerül az a kérdés,
         hogy e torzulást azon helyi piacok vonatkozásában kell‑e vizsgálni, amelyeken az egyes érintett helyhatóságok tevékenykednek,
         vagy azon tevékenység vonatkozásában, amelyet az egész nemzeti területen gyakorolnak.

      25      E kérdés megválaszolására ‑ a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdése második albekezdésének szövegében adott útmutatás hiányában ‑
         figyelembe kell venni ezen irányelv szerkezetét és célját, valamint a 4. cikk (5) bekezdésének a helyét az említett irányelvvel
         létrehozott közös HÉA‑rendszerben.

      26      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy főszabály szerint és ugyanezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdésével összhangban a HÉA
         alá tartoznak az ellenszolgáltatás fejében teljesített szolgáltatásnyújtások.

      27      A hatodik irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében az minősül adóalanynak, aki az ugyanezen cikk (2) bekezdésében meghatározott
         bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére. A „gazdasági tevékenység”
         e fogalmát az említett (2) bekezdés úgy határozza meg, hogy az magában foglalja a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók
         valamennyi tevékenységét (a C‑284/04. sz., T‑Mobile Ausztria és társai ügyben 2007. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑5189. o.] 33. pontja).

      28      A hatodik irányelv 4. cikke így nagyon tágan határozza meg a HÉA alkalmazási körét (lásd a 235/85. sz., Bizottság kontra Hollandia
         ügyben 1987. március 26‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 1471. o.] 7. pontját és a C‑186/89. sz. van Tiem‑ügyben 1990. december
         4‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4363. o.] 17. pontját).

      29      E tekintetben meg kell azonban jegyezni, hogy az utóbbi rendelkezés kizárólag a gazdasági jellegű tevékenységekre vonatkozik
         (lásd ebben az értelemben a C‑306/94. sz. Régie dauphinoise ügyben 1996. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3695. o.]
         15. pontját; a C‑77/01. sz. EDM‑ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑4295. o.] 47. pontját; a C‑465/03. sz.
         Kretztechnik‑ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4357. o.] 18. pontját, valamint a fent hivatkozott T‑Mobile
         Ausztria és társai ügyben hozott ítélet 34. pontját).

      30      Csak e főszabálytól való eltéréssel lehetséges az, hogy bizonyos gazdasági tevékenységek nem tartoznak a HÉA alá. Ilyen eltérést
         ír elő a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének első albekezdése, amely alapján a közintézmények által hatóságként folytatott
         tevékenységek után nem vetnek ki ilyen adót.

      31      Ezen eltérés elsősorban olyan tevékenységekre vonatkozik, amelyeket a közintézmények hatóságként folytatnak, amely tevékenységek
         bár gazdasági jellegűek, szorosan kapcsolódnak a közhatalom előjogainak gyakorlásához. Ilyen körülmények között annak, hogy
         az említett közintézményeket e tevékenységek tekintetében nem kezelik HÉA‑alanyként, lényegében nincs versenyellenes hatása,
         mivel ez utóbbiakat általában a közszektor kizárólagosan vagy majdhogynem kizárólagosan végzi.

      32      Azonban, még ha e közintézmények az ilyen tevékenységet hatóságként is végzik, azokat adóalanyoknak kell tekinteni a hatodik
         irányelv 4. cikke (5) bekezdése második és harmadik albekezdésének megfelelően, amennyiben nem adóalanyként való kezelésük
         a verseny jelentős torzulását eredményezné, vagy amennyiben az említett tevékenységek, ha azok nem elhanyagolhatók, ugyanezen
         irányelv D. mellékletében szerepelnek.

      33      Így a közintézmény a nemzeti jog alapján a rá alkalmazandó különleges jogrendszer keretében végezhet alapvetően gazdasági
         jellegű tevékenységet, és mivel e tevékenységeket párhuzamosan magánjogi gazdasági szereplők is folytathatják, az említett
         intézmény nem HÉA‑alanyként való kezelése bizonyos versenytorzuláshoz vezethet.

      34      Ez olyan nem kívánatos eredmény, amelyet közösségi jogalkotó el akart kerülni azáltal, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének
         harmadik albekezdésében előírja, hogy az ugyanezen irányelv D. mellékletében pontosan meghatározott tevékenységek (vagyis
         a távközlés, a víz- gáz- villamos- és hőenergia-szolgáltatás, az áruszállítás, a kikötői és repülőtéri szolgáltatások, a személyszállítás;
         stb.) „minden esetben” HÉA‑kötelesek, feltéve hogy e tevékenységek terjedelme nem elhanyagolható, még ha azokat a közintézmények
         hatóságként is végzik.

      35      Más szóval a közintézmények nem HÉA‑alanyként való kezelése e tevékenységek tekintetében vélelmezhetően versenytorzuláshoz
         vezet, feltéve hogy az említett tevékenységek nem elhanyagolhatók. Így a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdése harmadik
         albekezdésének szövegéből világosan kitűnik, hogy az említett intézmények HÉA‑alanyként való kezelése az ugyanezen irányelv
         D. mellékletében felsorolt tevékenységek, mint olyanok gyakorlásából következik, függetlenül annak kérdésétől, hogy az adott
         közintézmény versenyhelyzetben van‑e azon helyi piac szintjén, amelyen e tevékenységeket folytatja.

      36      Továbbá nemzeti szinten lehetnek olyan alapvetően gazdasági jellegű, a hatodik irányelv D. mellékletében nem szereplő tevékenységek,
         amelyek köre tagállamonként vagy gazdasági ágazatonként változhat, és amelyeket a magánjogi gazdasági szereplők, valamint
         ezzel párhuzamosan hatósági minőségükben a közintézmények is végeznek.

      37      Pontosan ezekre a tevékenységekre alkalmazandó a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése, amely előírja,
         hogy a közintézményeket, még ha hatósági minőségben is járnak el, adóalanynak kell tekintetni, amennyiben nem adóalanyként
         való kezelésük a verseny jelentős torzulását eredményezné.

      38      Az említett 4. cikk (5) bekezdésének második és harmadik albekezdései következésképpen szorosan összekapcsolódnak, mivel ugyanazon
         célkitűzést követik, vagyis azt, hogy a közintézményeket akkor is HÉA‑alanyként kezeljék, ha hatóságként járnak el. Ezen albekezdések
         így ugyanazt a logikát követik, amellyel a közösségi jogalkotó korlátozni kívánta a közintézmények nem adóalanyként való kezelésének
         hatályát az ezen irányelv 2. cikkének 1. pontjában és 4. cikkének (1) és (2) bekezdésében említett azon általános szabály
         figyelembevétele céljából, miszerint főszabály szerint minden gazdasági jellegű tevékenység HÉA‑köteles.

      39      Következésképpen a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második és harmadik albekezdését együttesen kell értelmezni.

      40      Ebből következik, hogy a közintézmények HÉA‑alanyként való kezelése akár a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második
         albekezdése, akár e rendelkezés harmadik albekezdése alapján magából az adott tevékenységből következik, függetlenül attól,
         hogy a kérdéses közintézmény versenyhelyzetben van‑e azon helyi piac szintjén, amelyen e tevékenységet folytatja.

      41      Ezt a következtetést továbbá megerősítik a közösségi jognak az adójog területén alkalmazandó általános elvei, úgymint az adósemlegesség
         elve és a jogbiztonság elve.

      42      Így az adósemlegesség elve, a HÉA közös rendszerének egyik alapelve (lásd többek között a C‑255/02. sz., Halifax és társai
         ügyben 2006. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1609. o.,] 92. pontját) tiltja, hogy az azonos tevékenységet végző
         gazdasági szereplőket eltérően kezeljék a HÉA kivetése során (lásd többek között a C‑216/97. sz. Gregg‑ügyben 1999. december
         7‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4947. o.] 20. pontját).

      43      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése arra irányul,
         hogy biztosítsa az adósemlegesség elvének tiszteletben tartását (a C‑430/04. sz. Feuerbestattungsverein Halle ügyben 2006.
         június 8‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑4999. o.] 24. pontja).

      44      Habár a hatodik irányelv előír bizonyos eltéréseket, amelyek bizonyos mértékig ütköznek az adósemlegesség elvének alkalmazásával
         (lásd e tekintetben a C‑378/02. sz. Waterschap Zeeuws Vlaanderen ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4685. o.]
         43. pontját), mivel e rendelkezés lehetővé teszi, hogy a közintézményeket ne tekintsék adóalanynak, amennyiben azok nem adóalanyként
         való kezelése a verseny csupán csekély mértékű torzulásához vezet, ezt az eltérést úgy kell értelmezni, hogy ezen alapelv
         a legkisebb mértékben sérüljön.

      45      Az érintett helyhatóságok által képviselt nézőpont azt eredményezi, hogy – attól függően, hogy a versenytorzulás előfordul‑e
         egyes olyan helyi piacokon, amelyeken e helyhatóságok működnek – csak néhány helyhatóságot kezelnének HÉA‑alanyként, míg a
         többit nem, jóllehet a szóban forgó szolgáltatásnyújtás, vagyis a parkolási szolgáltatás, alapvetően ugyanaz. Ez a nézet így
         nemcsak azzal jár, hogy a magánjogi gazdasági szereplőket a közintézményektől eltérő bánásmódban részesítik, amennyiben ez
         utóbbiak nem adóalanyként való kezelése csak a verseny csekélyebb torzulásához vezet, hanem azzal is, hogy még a közintézmények
         között is eltérő bánásmódot vezet be.

      46      Ezzel szemben, ha a versenytorzulást a tevékenység, mint olyan vonatkozásában elemzik, függetlenül az adott helyi piacon érvényesülő
         versenyfeltételektől, az adósemlegesség elvének tiszteletben tartása biztosított, hiszen vagy minden közintézmény HÉA‑alany,
         vagy egyik sem az, mivel így a fenti elv megsértése csak a szóban forgó közintézmények és a magánjogi gazdasági szereplők
         közötti viszonyokban merül fel, és csak akkor, ha a versenytorzulás csekély marad.

      47      Továbbá, amint arra a Bíróság számos alkalommal emlékeztetett, a közösségi jognak biztosnak, alkalmazásának pedig a jogalanyok
         számára kiszámíthatónak kell lennie (lásd többek között a C‑301/97. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2001. november
         22‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑8853. o.] 43. pontját, valamint a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet
         72. pontját). A jogbiztonság e követelményének még szigorúbban kell érvényesülnie a pénzügyi következményekkel járó szabályok
         esetén annak érdekében, hogy az érintettek pontosan megismerhessék a rájuk rótt kötelezettségek mértékét (lásd többek között
         a 326/85. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 1987. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 5091. o.] 24. pontját és
         a C‑17/01. sz. Sudholz‑ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑4243. o.] 34. pontját).

      48      Azonban a közösségi jogrend részét képező jogbiztonság elvét a közösségi irányelvek által rájuk ruházott hatáskörök gyakorlása
         során a tagállamoknak is tiszteletben kell tartaniuk (lásd a C‑376/02. sz. „Goed Wonen” ügyben 2005. április 26‑án hozott
         ítélet [EBHT 2005., I‑3445. o.] 32. pontját).

      49      Így az a nézet, miszerint a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése értelmében vett versenytorzulásokat
         azon helyi piacokra tekintettel kell értékelni, amelyeken a helyhatóságok parkolókban található parkolóhelyeket adnak bérbe,
         sok helyi piac olyan versenyfeltételeinek a gyakran összetett gazdasági elemzés alapján végzett szisztematikus előzetes értékelését
         feltételezi, amelyeknek a meghatározása különösen bonyolultnak bizonyulhat, ha azok körülhatárolása nem esik feltétlenül egybe
         a helyhatóságok illetékességi területével. Ezenkívül számos helyi piac létezhet ugyanazon helyhatóság területén.

      50      Következésképpen ilyen helyzet számos vitás helyzethez vezethet az adott helyi piacon érvényesülő versenyfeltételeket érintő
         bármely változás következtében.

      51      Így sem a helyhatóságok, sem a magánjogi gazdasági szereplők nem lesznek abban a helyzetben, hogy az üzletvezetésükhöz megkívánt
         pontossággal előre lássák, hogy az adott helyi piacon a fizetős parkolók helyhatóság által történő működtetése HÉA‑köteles
         lesz‑e, vagy sem.

      52      Ez a helyzet így veszélyeztetheti az adósemlegesség és a jogbiztonság elvét.

      53      Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdését
         úgy kell értelmezni, hogy a verseny jelentős torzulását, amelyet a hatóságként eljáró közintézmények nem adóalanyként való
         kezelése eredményezne, a szóban forgó tevékenység, mint olyan vonatkozásában kell értékelni, anélkül hogy ezen értékelés valamely
         meghatározott helyi piacra vonatkozna.

       A második kérdésről
      54      A második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének
         második albekezdése értelmében vett, a verseny jelentős torzulására vonatkozó „eredményezné” kifejezést úgy kell‑e értelmezni,
         hogy az kizárólag a tényleges versenyre vonatkozik, vagy úgy, hogy az kiterjed a lehetséges versenyre is. E bíróság kéri továbbá
         annak pontosítását, hogy a valószínűség milyen fokának kell fennállnia e feltétel teljesüléséhez.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      55      Kokott főtanácsnok a C‑369/04. sz., 2007. június 26‑én hozott Hutchinson 3G és társai ítélet (EBHT 2007., I‑5249. o.) alapjául
         szolgáló ügyre vonatkozó indítványának 139. pontjára hivatkozva az érintett helyhatóságok azt állítják, hogy az „eredményezné”
         („would lead to”) kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az a verseny torzulásának valóságos és komoly kockázatát követeli meg.

      56      Az Egyesül Királyság Kormánya úgy véli, hogy az „eredményezné” („would lead to”) kifejezés felcserélhető a Bíróság által a
         fent hivatkozott Comune di Carpaneto Piacentino és társai egyesített ügyekben hozott ítéletben alkalmazott „járna” („could
         lead to”) kifejezéssel, ami koherens a Kokott főtanácsnok fent hivatkozott Hutchinson 3G és társai ítélet alapjául szolgáló
         ügyre vonatkozó indítványának 127. és 131. pontjában végzett elemzéssel is. Hozzáteszi, hogy egyrészt az Egyesült Királyság
         számos régiójában már fennáll verseny a magánjogi vállalkozások és a helyhatóságok között, és másrészt már fennáll a verseny
         lehetősége más olyan régiókban, ahol jelenleg nincs magánjogi gazdasági szereplő.

      57      Írország szerint az „eredményezné” kifejezés magában foglalja a hatodik irányelv 4. cikkének (5) bekezdését alkalmazni köteles
         illetékes nemzeti hatóságok számára, hogy bizonyosodjanak meg afelől, hogy a verseny torzulásának veszélye valószínű, és nem
         csupán előfordulhat.

      58      Az olasz kormány azon a véleményen van, hogy bár abszolút bizonyosságra nincs szükség e területen, az „eredményezné” kifejezést
         úgy kell értelmezni, hogy a nem HÉA‑köteles tevékenység gyakorlásából következő versenytorzulás veszélye erős valószínűséget
         jelent, és nem csupán egyszerű lehetőséget.

      59      A Bizottság hangsúlyozza, hogy annak biztosítása céljából, hogy a hatóságok és a magánjogi gazdasági szereplők a versenyfeltételeket
         illetően egyenrangúak legyenek, a magánjogi gazdasági szereplők számára az alapügyben szóban forgó piacra történő lépésnek
         nem lehet akadálya. Úgy véli ezért, hogy az „eredményezné” kifejezés magában foglalja a lehetséges versenyt. E tekintetben
         elegendő az, hogy az érintett közintézményekkel versengő magánjogi gazdasági szereplőknek valós lehetősége legyen az említett
         piacra való belépésre.

       A Bíróság válasza
      60      Emlékeztetni kell arra, amint a jelen ítélet 30. pontjából is következik, hogy a közintézmények nem adóalanyként való kezelése
         a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének első albekezdése alapján eltérést jelent azon általános szabályhoz képest, miszerint
         valamennyi gazdasági jellegű tevékenység adóköteles, és hogy ezért azt szigorúan kell értelmezni. Azonban ugyanezen bekezdés
         második albekezdésével kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az visszaállítja az általános szabályt annak elkerülése érdekében,
         hogy ezen intézmények nem adóalanyként való kezelése a verseny jelentős torzulását eredményezze. E rendelkezést nem lehet
         tehát megszorítóan értelmezni.

      61      Azonban a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdése első albekezdésének hatályát indokolatlanul terjesztenék ki, ha ezen intézmények
         ezen irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése alapján történő adóalanyként való kezelését csak a tényleges versenytorzulás
         eseteire kellene korlátozni, ami lehetővé tenné az említett intézmények nem adóalanyként való kezelését, ha azok csak potenciális
         versenyhelyzetben lennének.

      62      Ezenkívül ezen intézmények nem HÉA‑alanyként való kezelése önmagában elriasztaná a potenciális versenytársakat attól, hogy
         a parkolókban kialakított parkolóhelyek bérbeadásának piacára lépjenek.

      63      Ebből következik, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése értelmében vett „eredményezné” kifejezés
         nem csak a tényleges versenyt, hanem a lehetséges versenyt is magában foglalja.

      64      Azonban a magánjogi gazdasági szereplő számára az érintett piacra történő belépésnek a tisztán elméleti lehetősége, amelyet
         nem támaszt alá semmiféle ténybeli elem, objektív bizonyíték vagy piacelemzés, nem minősül a verseny lehetséges fennállásának.
         Annak fennállásához e lehetőségnek valósnak, és nem tisztán elméleti jellegűnek kell lennie.

      65      Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése
         értelmében vett „eredményezné” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az nemcsak a tényleges versenyt, hanem a lehetséges versenyt
         is magában foglalja, feltéve hogy a magánjogi gazdasági szereplő számára az érintett piacra történő belépésnek a lehetősége
         valós és nem tisztán elméleti jellegű.

       A harmadik kérdésről
      66      A harmadik kérdés a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése értelmében vett „jelentős” kifejezés értelmezésére
         vonatkozik, és különösen arra, hogy azt úgy kell‑e értelmezni, mint „több mint elhanyagolható vagy elenyésző”, vagy „lényeges”,
         sőt „kivételes” hatást jelent.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      67      Az érintett helyhatóságok szerint a „jelentős” kifejezés a közintézmények versenytársai esetében „jelentősen kedvezőtlen hatásra”
         vagy „kivételes hatásra” utal, illetve olyan hatás fennállását jelöli, amely eltér az azon egyszerű tényből fakadó hatástól,
         hogy a közintézmények nem fizetnek HÉA‑t, míg azok magánjogi versenytársai igen. E tekintetben hangsúlyozzák Jacobs főtanácsnok
         fent hivatkozott Waterschap Zeeuws Vlaanderen ítélet alapjául szolgáló ügyre vonatkozó indítványának 41. pontját, miszerint
         a „jelentős” kifejezés a „kivételes” szinonimája.

      68      Az Egyesült Királyság Kormánya úgy véli, hogy a „jelentős” kifejezés minden olyan versenytorzulásra vonatkozik, amely nem
         elhanyagolható vagy elenyésző. A Jacobs főtanácsnok fent hivatkozott Waterschap Zeeuws Vlaanderen ítélet alapjául szolgáló
         ügyre vonatkozó indítványának 41. pontjában használt „kivételes” kifejezéssel kapcsolatban hozzáteszi, hogy a Bíróság nem
         követte ezen indítványt, és nem alkalmazta a kifejezést.

      69      Írország szerint a „jelentős” kifejezés azt jelenti, hogy a versenytorzulásnak jelentékenynek és érzékelhetőnek kell lennie
         abban az értelemben, hogy fennálljon azon versenyfeltételek jelentős megváltoztatásának a veszélye, amelyek egyébként a szóban
         forgó piacon érvényesülnek, és ennek az érintett magánjogi gazdasági szereplők sérelmére kell történnie.

      70      Az olasz kormány úgy véli, hogy a „jelentős” kifejezést „legalább figyelemre méltóként vagy lényegesként és nem kizárólag
         elhanyagolhatóként” kell értelmezni.

      71      A Bizottság azon a véleményen van, hogy a „jelentős” kifejezés olyan torzulásra utal, amely nem jelentéktelen vagy elhanyagolható.
         E tekintetben a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének harmadik albekezdésére ‑ összefüggésben annak D. mellékletével ‑
         hivatkozik, miszerint e D. mellékletben felsorolt tevékenységek HÉA‑kötelesek, amennyiben azok terjedelme „nem elhanyagolható”.
         Az említett harmadik albekezdés szerepe mindenesetre az, hogy előírja olyan tevékenységkategóriák HÉA‑kötelességét, amelyeket
         egyébként a 4. cikk (5) bekezdésének második albekezdése alapján kellene értékelni. E két albekezdés ugyanazon logikát követi,
         és ebből azt a következtetést lehet levonni, hogy az „elhanyagolható” kifejezést használva a jogalkotó olyan tevékenységeket
         akart leírni, amelyek nem vezetnek a verseny „jelentős” torzulásához.

       A Bíróság válasza
      72      Mindenekelőtt hangsúlyozni kell, hogy – amint a jelen ítélet 60. pontjából kitűnik – a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének
         második albekezdése alapján a közintézmények adóalanyként való kezelése olyan gazdasági jellegű tevékenységek esetében, amelyeket
         ezek hatósági minőségükben gyakorolnak, visszaállítja a valamennyi gazdasági jellegű tevékenység adókötelességére vonatkozó
         általános szabályt annak elkerülése érdekében, hogy az ezen intézmények nem adóalanyként való kezelése a verseny jelentős
         torzulását eredményezze, és hogy ezért e rendelkezést nem lehet megszorítóan értelmezni.

      73      Ezért a „jelentős” kifejezést úgy kell értelmezni, mint amely a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének első albekezdése
         alapján a közintézmények nem adóalanyként való kezelésének hatályát az említett tevékenységek tekintetében korlátozni kívánja.

      74      Azonban, ha e kifejezésnek a lényeges, sőt a kivételes jelentést kellene tulajdonítani, a közintézmények nem adóalanyként
         való kezelésének hatályát jogszerűtlenül kiterjesztenék. Ezzel szemben, ha ez utóbbiak nem adóalanyként való kezelését csak
         abban az esetben engedélyeznék, ha az csupán a verseny elhanyagolható torzulásához vezet, hatálya ténylegesen körülhatárolt
         lenne.

      75      Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének megfelelően a közintézmények
         adóalanynak minősülnek az ugyanezen irányelv D. mellékletében felsorolt tevékenységek esetében, ha ezek nem „elhanyagolhatók”.
         Más szóval e közintézmények nem HÉA‑alanyként való kezelése annyiban engedélyezett, amennyiben e tevékenységek elhanyagolhatók,
         feltételezve így azt, hogy az azokból következő versenytorzulás is elhanyagolható.

      76      Márpedig, mivel ‑ ahogy a jelen ítélet 38. pontjából is következik – a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második
         és harmadik albekezdései szorosan összekapcsolódnak, mivel ugyanazon célkitűzést és logikát követik, a „jelentős” kifejezést
         úgy kell értelmezni, hogy a közintézmények nem adóalanyként való kezelését csak abban az esetben lehet engedélyezni, ha az
         csupán a verseny elhanyagolható torzulásához vezetne.

      77      Végül pedig ezen értelmezés megfelel az adósemlegesség elvének. Ugyanis az érintett helyhatóságok által fenntartott azon nézet,
         miszerint a közintézményeket csak abban az egy esetben kell HÉA‑alanyként kezelni, ha a nem HÉA‑alanyként való kezelés által
         eredményezett versenytorzulás lényeges, sőt kivételes, olyan adójogi helyzetet teremtene, amelyben az ezen intézmények által
         végzett ügyletekkel megegyező ügyleteket végző számos magánjogi gazdasági szereplőt a HÉA kivetése során az előbbiektől eltérő
         bánásmódban részesítené, ami az adósemlegesség elvét jelentősen sértené.

      78      Ezzel szemben az említett intézmények nem HÉA‑alanyként való kezelése, feltéve hogy az nem eredményezné a verseny torzulását
         vagy annak csak elhanyagolható torzulását eredményezné, a lehető legkorlátozottabb mértékben sértené az adósemlegesség elvét.

      79      Ezért a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése értelmében
         vett „jelentősen” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy a tényleges vagy lehetséges versenytorzulásnak az elhanyagolhatónál
         nagyobb mértékűnek kell lennie.

       A költségekről
      80      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról
            szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanács irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni,
            hogy a verseny jelentős torzulását, amelyet a hatóságként eljáró közintézmények nem adóalanyként való kezelése eredményezne,
            a szóban forgó tevékenység, mint olyan vonatkozásában kell értékelni, anélkül hogy ezen értékelés valamely meghatározott helyi
            piacra vonatkozna.
      2)      A 77/388 hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése értelmében vett „eredményezné” kifejezést úgy kell
            értelmezni, hogy az nemcsak a tényleges versenyt, hanem a lehetséges versenyt is magában foglalja, feltéve hogy a magánjogi
            gazdasági szereplő számára az érintett piacra történő belépésnek a lehetősége valós és nem tisztán elméleti jellegű.
      3)      A 77/388 hatodik irányelv 4. cikke (5) bekezdésének második albekezdése értelmében vett „jelentősen” kifejezést úgy kell értelmezni,
            hogy a tényleges vagy lehetséges versenytorzulásnak az elhanyagolhatónál nagyobb mértékűnek kell lennie.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


title: Az Elsőfokú Bíróság (nagytanács) 2005. december 14-i ítélete.#Le Laboratoire du Bain kontra az Európai Unió Tanácsa és Az Európai Közösségek Bizottsága.#A Közösség szerződésen kívüli felelőssége - A közösségi banánbehozatali rendszernek a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) szabályaival való összeegyeztethetetlensége - A WTO felhatalmazása alapján a Közösségből származó behozatalra kivetett vámpótlék formájában az Amerikai Egyesült Államok által bevezetett megtorló intézkedések - A WTO vitarendezési testületének határozata - Jogi hatály - A Közösség felelőssége szerveinek jogellenes magatartása hiányában - Okozati kapcsolat - Rendkívüli és különleges kár.#T-151/00. sz. ügy.

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (nagytanács) 2005. december 14‑i ítélete − Laboratoire du Bain kontra Tanács és Bizottság
      (T‑151/00. sz. ügy)
      „A Közösség szerződésen kívüli felelőssége – A közösségi banánbehozatali rendszernek a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) szabályaival való összeegyeztethetetlensége – A WTO felhatalmazása alapján a Közösségből származó behozatalra kivetett vámpótlék formájában az Amerikai Egyesült Államok
         által bevezetett megtorló intézkedések – A WTO vitarendezési testületének határozata – Jogi hatály – A Közösség felelőssége szerveinek jogellenes magatartása hiányában – Okozati kapcsolat – Rendkívüli és különleges kár”

      1.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Magánszemélyek számára jogokat keletkeztető szabály kellően egyértelmű megsértése
            – Mérlegelési mozgástérrel egyáltalán nem rendelkező intézmény – A közösségi jog egyszerű megsértésének elegendő volta [EK 288. cikk,
            (2) bekezdés] (vö. 79‑83. pont)
      2.                     Kártérítési kereset – Kereskedelmi Világszervezet – Közösségi jogi aktus jogszerűségének vitatása végett WTO‑szabályokra való
            hivatkozás kizártsága – Kivételek – Az annak végrehajtását célzó, vagy arra kifejezetten és pontosan utaló közösségi jogi
            aktus – A közösségi banánbehozatali rendszer – A WTO szabályaival való összeegyeztethetetlenségnek a WTO vitarendezési testülete
            általi megállapítása – WTO‑szabályok tekintetében e rendszer jogszerűségének bírósági felülvizsgálata – Kizártság [EK 288. cikk,
            (2) bekezdés;404/93 és 1637/98 tanácsi rendelet; 2362/98 bizottsági rendelet] (vö. 102., 105‑107. pont)
      3.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – A közösségi intézmények jogellenes magatartásának hiánya – Tényleges kár, okozati
            összefüggés és rendkívüli és különleges kár – Kumulatív jelleg [EK 288. cikk, (2) bekezdés] (vö. 149. pont)
      4.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – WTO‑megállapodásokkal összeegyeztethetetlen közösségi banánbehozatali rendszer
            fenntartása – Az amerikai hatóság által bevezetett megtorló intézkedésekből származó kár – Okozati összefüggés [EK 288. cikk,
            (2) bekezdés] (vö. 166‑167., 172‑174., 178. pont)
      5.                     Szerződésen kívüli felelősség – A közösségi intézmények jogellenes magatartásának hiánya – Közösségi banánbehozatali rendszer
            WTO‑megállapodásokkal összeegyeztethetetlen voltából eredő kár – Rendkívüli kár – Hiány – A Közösség felelőssége – Kizártság
            [EK 288. cikk, (2) bekezdés] (vö. 183‑184., 186., 191., 193. pont)
      Tárgy

               Azon károk megtérítése iránt benyújtott kereset, amelyeket állítólag az a vámpótlék okozott, amelynek az Amerikai Egyesült
                  Államok általi kivetését a felperes pezsgőfürdő‑termékeinek behozatalára a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Vitarendezési
                  Testülete annak megállapítását követően engedélyezte, hogy a közösségi banánbehozatali rendszer összeegyeztethetetlen a WTO‑t
                  létrehozó egyezményhez mellékelt megállapodásokkal és jegyzőkönyvekkel

            Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság elutasítja a keresetet.
      2)         A felperes köteles viselni saját költségei mellett a Tanács és a Bizottság részéről felmerült költségeket.
      3)         A Spanyol Királyság maga viseli költségeit.


title: A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2008. szeptember 11-i ítélete. # Daniele Smadja kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Tisztviselők - Felvétel. # F-135/07. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE(második tanács)

      2008. szeptember 11.
      F‑135/07. sz. ügy
      Daniele Smadja
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Felvétel – Kinevezés – Fizetési fokozatba történő besorolás – A felperes ugyanazon állásra történő újabb kinevezése azt követően, hogy az első kinevezését az Elsőfokú Bíróság ítéletével
         megsemmisítette – Az arányosság elve – A bizalomvédelem elve – Gondoskodási kötelezettség”

      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben D. Smadja többek között a Bizottság 2006. december
         21‑i azon határozatának megsemmisítését kéri, amely a felperest az A*15 besorolási fokozat 1. fizetési fokozatába sorolja
         be, és amely határozat a fizetési fokozatban eltöltött szolgálati idejét 2005. november 1‑jétől rendeli figyelembe venni,
         miután 2005. november 15‑én újból kinevezték őt a Külkapcsolatok Főigazgatóság Multilaterális kapcsolatok és emberi jogok
         B igazgatóságának igazgatói álláshelyére, amelyre az ugyanezen álláshelyre történő első kinevezésének az Elsőfokú Bíróság
         T‑218/02. sz., Napoli Buzzanca kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 29‑én hozott ítéletével történő megsemmisítését követően
         került sor.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti a Bizottság 2006. december 21‑i határozatát, amely a felperest az A*15 besorolási
         fokozat 1. fizetési fokozatába sorolja be, és amely határozat a fizetési fokozatban eltöltött szolgálati idejét 2005. november
         1‑jétől kezdődően rendeli figyelembe venni. A Közszolgálati Törvényszék a Bizottságot kötelezi valamennyi költség viselésére.

      Összefoglaló
      Tisztviselők – Kereset – Megsemmisítést kimondó ítélet  – Joghatások – A pályázat elutasításának és a kiválasztott pályázó
            kinevezésének megsemmisítése az indokolási kötelezettség megsértése miatt – Ezen pályázó újabb kinevezése az elutasítás indokolása
            után
      (EK 233. cikk)
      A megsemmisítést kimondó ítélet végrehajtása során az adminisztráció – a jogerő tiszteletben tartása mellett – köteles megfelelni
         a közösségi jog elveinek, különösen az arányosság és a bizalomvédelem elvének, valamint a gondoskodási kötelezettségnek, amely
         többek között magában foglalja, hogy az illetékes hatóság minden releváns körülményre tekintettel legyen, és ennek során ne
         csupán a szolgálati érdeket vegye figyelembe, hanem az érintett tisztviselő érdekeit is.

      Ennélfogva, amennyiben a pályázat elutasítását, és ebből következően a kiválasztott pályázó kinevezését valamely ítélet az
         indokolási kötelezettség megsértése miatt megsemmisítette, anélkül hogy a belső jogszerűség szempontjából kifogást fogalmazna
         meg ezen pályázóval szemben, és az eljárás újbóli megindítása és a mellőzött pályázóra vonatkozó elutasító határozat indokolása
         után az adminisztráció újból a kiválasztott pályázót nevezi ki, azonban a kiválasztott pályázót a személyzeti szabályzat időközben
         bekövetkezett módosulása miatt az első besorolásnál jóval alacsonyabban sorolja be, az adminisztráció feladata, hogy olyan
         megoldást keressen, amely a jogerő tiszteletben tartása mellett lehetővé teszi a kiválasztott tisztviselő alacsonyabb besorolásának
         elkerülését, amely – figyelembe véve az adminisztrációnak felróható, és a bíróság által szankcionált szabálytalanság jellegét,
         a szolgálati érdeket és az említett pályázó ahhoz fűződő jogos érdekét, hogy e szabálytalanság miatt ne csökkenjen a besorolása –
         az eredeti kinevezés megsemmisítésének aránytalan következménye lenne. Ennélfogva az adminisztráció a jogerőnek és a megsemmisítést
         kimondó ítélet hatályának megsértése nélkül – azáltal, hogy az eredeti kinevezés időpontjára visszamenőlegesen állapítja meg
         az új kinevezés hatályba lépését – biztosíthatja a kiválasztott pályázónak azt a magasabb besorolást, amellyel az ítélet kihirdetésének
         napján rendelkezett. Amennyiben nem fogad el ilyen megoldást, vagy bármely más olyan intézkedést, amely összhangba hozhatja
         egymással a szolgálati érdeket a pályázó jogos érdekével, az adminisztráció megsérti az arányosság elvét és a gondoskodási
         kötelezettségét.

      (lásd a 35–37., 39., 40. és 45–49. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 24/79. sz., Oberthür kontra Bizottság ügyben 1980. június 5‑én hozott ítéletének (EBHT 1980., 1743. o.) 13. pontja;
         C‑242/90. P. sz., Bizottság kontra Albani és társai ügyben 1993. július 6‑án hozott ítéletének (EBHT 1993., I‑3839. o.) 13.
         és 14. pontja; C‑298/93. P. sz., Klinke kontra Bíróság ügyben 1994. június 29‑én hozott ítéletének (EBHT 1994., I‑3009. o.)
         38. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑133/89. sz., Burban kontra Parlament ügyben 1990. június 20‑án hozott ítéletének (EBHT 1990., II‑245. o.)
         27. pontja; T‑159/96. sz., Wenk kontra Bizottság ügyben 1998. május 12‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑193. o. és
         II‑593. o.) 121. pontja; T‑114/98. és T‑115/98. sz., Rodríguez Pérez és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999.
         június 1‑jén hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑97. o. és II‑529. o.) 32. pontja; T‑357/00., T‑361/00., T‑363/00. és T‑364/00. sz.,
         Martínez Alarcón és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. március 13‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑37. o.
         és II‑161. o.) 97. pontja; T‑10/02. sz., Girardot kontra Bizottság ügyben 2004. március 31‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004.,
         I‑A‑109. o. és II‑483. o.) 86. pontja; T‑218/02. sz., Napoli Buzzanca kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 29‑én hozott
         ítélete (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑267. o. és II‑1221. o.);

      a Közszolgálati Törvényszék F‑21/06. sz., Da Silva kontra Bizottság ügyben 2007. június 28‑án hozott ítéletének (az EBHT‑ban
         még nem tették közzé) 80. pontja.