title: A Bíróság (nagytanács) 2006. február 21-i ítélete.#BUPA Hospitals Ltd és Goldsborough Developments Ltd kontra Commissioners of Customs & Excise.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Egyesült Királyság.#Hatodik HÉA-irányelv - A 10. cikk (2) bekezdése - A HÉA felszámíthatósága - Előlegfizetés - Gyógyszeripari termékek és protézisek jövőbeni teljesítésére vonatkozó előlegfizetés.#C-419/02. sz. ügy.

text:
      C‑419/02. sz. ügy
      BUPA Hospitals Ltd
      és
      Goldsborough Developments Ltd
      kontra
      Commissioners of Customs & Excise
      (a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – A 10. cikk (2) bekezdése – A HÉA felszámíthatósága – Előlegfizetés – Gyógyszeripari termékek és protézisek jövőbeni teljesítésére vonatkozó előlegfizetés”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adó – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Adóköteles esemény és az
            adó felszámíthatósága
      (77/388 tanácsi irányelv, 10. cikk, (2) bekezdés, második albekezdés)
      A 95/7 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik
         irányelv 10. cikke (2) bekezdésének második albekezdése az e bekezdés első albekezdésében foglalt szabálytól eltérve akként
         rendelkezik, hogy a termékértékesítés, illetve a szolgáltatásnyújtás teljesítését megelőzően történő előlegfizetések esetén
         az adó felszámíthatósága az ellenérték átvételének időpontjában keletkezik az ellenérték összegének megfelelő mértékben. Nem
         tartoznak e rendelkezés hatálya alá az olyan, egy összegben teljesített előlegfizetések, amelyek az eladó és a vevő közös
         megegyezésével bármikor módosítható listán általánosságban meghatározott termékekhez kapcsolódnak, amely listáról a vevő szükség
         esetén választhat a termékek közül valamely olyan megállapodás alapján, amelyet az előleg fel nem használt részének megfelelő
         összeg visszakövetelése mellett bármikor egyoldalúan megszüntethet.

      Ugyanis az adónak olyan előlegfizetés esetén történő felszámíthatóságához, amikor a termékértékesítést, illetve a szolgáltatásnyújtást
         még nem teljesítették, az szükséges, hogy az adóköteles esemény, vagyis a jövőbeni termékértékesítés, illetve a jövőbeni szolgáltatásnyújtás
         valamennyi lényeges eleme ismert legyen, és különösen, hogy a termékeket, illetve szolgáltatásokat a fizetés időpontjában
         kifejezetten megjelöljék.

      (vö. 45., 48., 51. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. február 21. (*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – A 10. cikk (2) bekezdése – A HÉA felszámíthatósága – Előlegfizetés – Gyógyszeripari termékek és protézisek jövőbeni teljesítésére vonatkozó előlegfizetés”
      A C‑419/02. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a High Court of Justice (England & Wales),
         Chancery Division (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2002. november 20‑án érkezett, 2002. november 8‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      a BUPA Hospitals Ltd,

      a Goldsborough Developments Ltd
      és
      a Commissioners of Customs & Excise
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk tanácselnökök, S. von Bahr (előadó),
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, Juhász E. és G. Arestis bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. november 23‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a BUPA Hospitals Ltd és a Goldsborough Developments Ltd képviseletében R. Venables QC, segítője: T. Lyons barrister, D. Garcia
         solicitor megbízásából,

      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében R. Caudwell, meghatalmazotti minőségben, segítője: C. Vajda QC,
      –        Írország képviseletében D. J. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. M. Collins SC,
      –        a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. április 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102. 18. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 274. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: a hatodik irányelv) 2. cikke 1. pontjának,
         4. cikke (1) és (2) bekezdésének, 5. cikke (1) bekezdésének, 10. cikke (2) bekezdésének és 17. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a BUPA cégcsoporthoz tartozó két társaság, a BUPA Hospitals Ltd (a továbbiakban: BUPA Hospitals), valamint a Goldsborough
         Developments Ltd (a továbbiakban Goldsborough Developments) és a Commissioners of Customs & Excise (a továbbiakban: Commissioners)
         között folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő, amelyben a Commissioners elutasította a BUPA cégcsoportba tartozó
         két másik társaság jövőben teljesítendő értékesítéséhez kapcsolódóan fizetett előlegben foglalt 17,5 millió GPB (hozzávetőleg
         26,2 millió euró) előzetesen felszámított hozzáadottérték-adónak (a továbbiakban: HÉA) a BUPA Hospitals, valamint a Goldsborough
         Developments általi levonását.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében a HÉA alá tartozik az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében
         teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás.

      4        Az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése alapján adóalany az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott gazdasági tevékenységek
         egyikét önállóan végzi. A hivatkozott (2) bekezdés meghatározása szerint „gazdasági tevékenység” a termelők, a kereskedők,
         illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét magában foglalja, és különösen ilyennek minősül azon tevékenység is, amely
         a bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós hasznosítását foglalja magában.

      5        A hatodik irányelv 4. cikke (4) bekezdésének második bekezdése szerint:

      „A 29. cikk szerinti konzultációra is figyelemmel minden államnak jogában áll együtt, egyetlen adóalanyként kezelni azon belföldön
         letelepedett alanyokat, amelyek ugyan jogilag függetlenek, de amelyeket kölcsönös pénzügyi, gazdasági és szervezeti kapcsolatok
         egymással szorosan összefűznek”.

      6        Ugyanezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében „»[t]ermékértékesítés«: a materiális javak feletti tulajdonjog átengedése.”

      7        A hatodik irányelv 10. cikkének (1) és (2) bekezdése ekként rendelkezik:

      „(1)      a)     »adóköteles esemény« olyan esemény, amely által az adó felszámítási kötelezettségének törvényes feltételei [helyesen: az adó
         felszámíthatóságához szükséges törvényi feltételek] megvalósulnak;

      b)      az adó »felszámíthatósága« azon időpontban keletkezik, amikor az adóhatóság törvény alapján jogosulttá válik, hogy az adóalannyal
         szemben az adót követelje, függetlenül attól, hogy a tényleges megfizetés késleltetett lehet.

      (2)      Az adóköteles esemény és az adó felszámíthatósága azon időpontban keletkezik, amikor a termék értékesítése vagy a szolgáltatás
         nyújtása megtörténik. Az 5. cikk (4) bekezdésének b) pontjában meghatározottakon kívüli termékértékesítés és olyan szolgáltatásnyújtás,
         amelyeknél folyamatos elszámolásokra és részletfizetésekre kerül sor, mindig azon időszak lejártakor minősül megtörténtnek
         [helyesen: Az 5. cikk (4) bekezdésének b) pontjában meghatározottakon kívüli termékértékesítést és olyan szolgáltatásnyújtást,
         amelynél folyamatos elszámolásra és részletfizetésre kerül sor, azon időszak lejártakor kell teljesítettnek tekinteni], amelyre
         ezen elszámolások vagy részletfizetések vonatkoznak.

      Amennyiben előlegfizetésekre kerül sor a termék leszállítását vagy a szolgáltatás teljesítését [helyesen: a termék vagy a
         szolgáltatás teljesítését] megelőzően, úgy az adó felszámíthatósága az ellenérték átvételének időpontjában keletkezik az ellenérték
         összegének megfelelő mértékben.

      Az előző rendelkezésektől eltérően a tagállamok előírhatják, hogy az adó felszámíthatósága – egyes értékesítésekre vagy adóalanyok
         meghatározott csoportjaira vonatkozóan – a következő időpontokban keletkezzen:

      –        legkésőbb a számla vagy a számlát helyettesítő bizonylat kibocsátása, vagy
      –        legkésőbb az ellenérték átvétele, vagy
      –        az adóköteles esemény tényleges beállásának időpontját követő meghatározott időszakon belül, amennyiben a számla vagy a számlát
         helyettesítő bizonylat kiállítása nem, vagy csak később [helyesen: késedelmesen] valósul meg.”

      8        Az irányelv 13. cikke A. része (1) pontjának b)–e) pontjai akként rendelkeznek, hogy a tagállamok adómentességben részesítik
         az egészségügyi szolgáltatások ágazatában végzett egyes tevékenységeket.

      9        Az irányelv 17. cikkének (1) bekezdése rögzíti, hogy ”[a]z adó levonására vonatkozó jog azon időpontban keletkezik, amikor
         a levonható adó felszámíthatóvá válik”.

      10      E cikk (2) bekezdésének a) pontja szerint:

      „(2)  Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték‑adó, amelyet részére egy másik adóalany
         szállított vagy fog szállítani, illetve teljesített vagy teljesíteni fog”.

      11      A hatodik irányelv 28. cikke (2) bekezdése a) pontjának első bekezdése szerint a 28l. cikkben említett átmeneti időszakban
         „[f]enn lehet tartani azon előzetesen felszámított adó visszatérítésével járó mentességeket, valamint a 12. cikk (3) bekezdés
         szerinti kedvezményes adómértéket meg nem haladó mértékű kedvezményes mértékeket [helyesen: valamint a 12. cikk (3) bekezdésében
         a kedvezményes adómértékekre meghatározott legkisebb kulcsnál alacsonyabb adómértékeket], amelyek 1991. január 1-jén hatályban
         voltak, és amelyek összhangban vannak a közösségi joggal, továbbá eleget tesznek a 1967. április 11‑i második tanácsi irányelv
         17. cikkének utolsó bekezdésében foglaltaknak.”

       A nemzeti szabályozás
      12      Az 1994. évi HÉA‑ról szóló törvény (Value Added Tax Act 1994) 6. cikkének (4) bekezdése ekként rendelkezik:

      „Amennyiben az értékesítést végző személy a fenti (2) és (3) bekezdésben említett időpontot megelőzően ezen értékesítésről
         HÉA-t tartalmazó számlát bocsát ki, vagy a fenti (2) bekezdés a) vagy b) pontjában vagy a (3) bekezdésben említett időpontot
         megelőzően átveszi ezen értékesítés ellenértékét, az értékesítést – a számla vagy az ellenérték összegének megfelelő mértékben –
         a számla kibocsátása vagy az ellenérték átvételének időpontjában kell teljesítettnek tekinteni.”

      13      Ugyanezen törvény 1998. január 1‑jét megelőzően hatályos szövege 30. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „Ha az adóalany termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást végez, és e tevékenysége 0 %‑os HÉA adókulcs alá tartozik, függetlenül
         attól, hogy valamely másik rendelkezés értelmében kell‑e HÉA‑t felszámolni ezen tevékenység után vagy sem,

      e tevékenységre nem kell HÉA-t felszámolni,
      egyébként azonban azt adókötelesnek kell tekinteni,
      következésképpen az e tevékenységre alkalmazandó adókulcs 0”.
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a BUPA Hospitals és a BUPA Gatwick Park Hospital Ltd (a továbbiakban:
         BUPA Gatwick Park) a BUPA‑cégcsoportba, illetve a hatodik irányelv 4. cikke (4) bekezdése második albekezdésének megfelelően
         a BUPA HÉA‑csoportba tartozik.

      15      A BUPA Hospitals több éven keresztül, pontosan 1997 végéig egyebek mellett számos magánkórházat működtetett. A Court of Appeal
         által a BUPA Hospitals és a Commissioners között 1993 óta folyamatban lévő eljárásban hozott határozat alapján a BUPA Hospitals
         e kórházak betegei számára végzett gyógyszer‑ és protézisértékesítései 0 %‑os adókulcs alá tartoztak, amely lehetővé tette,
         hogy visszaigényelje az ugyanezen termékek beszerzése után a szállítói által előzetesen felszámított forgalmi adót.

      16      Miután a House of Lords 1997. július 24‑én elutasította a Commissioners fellebbezését, az Egyesült Királyság Kormánya 1997.
         augusztus 13‑án bejelentette, hogy sürgősen meg kívánja alkotni a Court of Appeal határozatából eredő jogkövetkezmények enyhítését
         szolgáló jogszabályt.

      17      A kérdést előterjesztő bíróság felhívja a figyelmet arra, hogy a BUPA‑cégcsoport ezen új jogszabály bejelentését követően
         döntött az előlegfizetéses konstrukció alkalmazása mellett. A bekövetkező jogszabály-módosításra tekintettel az elgondolásuk
         az volt, hogy egy olyan vállalkozás, amelynek értékesítéseit 0 %‑os adókulcs terheli, és amely így visszaigényelheti a gyógyszer‑
         és protézisbeszerzéseit terhelő előzetesen felszámított HÉA‑t, amennyiben azokat adóköteles értékesítéséhez használja fel,
         termékek értékesítésére, illetve szolgáltatások igénybevételére vonatkozó szerződéseket köt. A vállalkozás ezt követően kéri
         az azon időszakra vonatkozó előzetesen felszámított HÉA visszatérítését, amely alatt a fizetést teljesítették vagy a számlát
         kibocsátották, még akkor is, ha a termék teljesítése egy későbbi elszámolási időszakban történt.

      18      Elhatározták, hogy e konstrukció keretében a BUPA‑cégcsoportba tartozó egyik társaság játssza el a szállító szerepét annak
         érdekében, hogy az előlegfizetésre a csoporton belül kerüljön sor. Erre a célra a Goldsborough‑cégcsoportba tartozó BUPA Medical
         Supplies Ltd (korabeli nevén: Goldsborough Retirement Property Services Ltd, a továbbiakban: BUPA Medical) társaságot jelölték
         ki, amelyet a BUPA‑cégcsoport 1997 augusztus elején szerzett meg, a társaság azonban azt követően tényleges tevékenységet
         nem végzett. Jóllehet e társaság a BUPA‑cégcsoport tagja volt, nem tartozott ugyanabba a HÉA‑csoportba, mint a BUPA Hospitals.

      19      A kérdést előterjesztő bíróság előadása szerint annak érdekében, hogy elkerüljék annak kockázatát, hogy a Commissioners bármely
         okra hivatkozva késleltesse a HÉA visszatérítését, elhatározták hogy a Goldsborough‑cégcsoport másik tagja, a négy magánkórházat
         működtető és szintén a BUPA Hospitals‑tól eltérő HÉA‑csoportba tartozó Goldsborough Developments előlegfizetési megállapodást
         köt a BUPA HÉA‑csoportba tartozó egyik szállítóval, azonos összegre és elszámolási időszakkal, mint a BUPA Hospitals. Az előlegfizetési
         konstrukció keretében a BUPA Gatwick Park társaságot jelölték ki e második szállító szerepére, amely akkoriban szintén nem
         végzett tényleges tevékenységet.

      20      A szóban forgó négy társaság igazgatósága 1997. szeptember 5‑én ülést tartott. A BUPA Hospitals és a BUPA Medical igazgatósága
         elhatározta, hogy a társaságok két szerződést kötnek egymással gyógyszerek, illetve protézisek beszerzésére és szállítására
         vonatkozóan.

      21      A BUPA Hospitals igazgatóságának ülésén elhatározták, hogy a cég a gyógyszerek értékesítésére vonatkozóan 60 millió GBP +
         HÉA, a protézisek értékesítésére vonatkozóan pedig 40 millió GBP + HÉA összegű előleget fizet a BUPA Medical részére.

      22      Ugyanezen a napon különleges határozatot fogadtak el, amelynek értelmében a társaság nevét Goldsborough Retirement Property
         Services Ltd‑ről BUPA Medicalra változtatták, és a tevékenységi kört módosítva felvették a tevékenységek közé a gyógyszeripari
         termékek és protézisek forgalmazását.

      23      Ugyancsak 1997. szeptember 5‑én a BUPA Medical a gyógyszerek értékesítését illetően 60 millió GBP és 10,5 millió GBP HÉA összegről,
         a protézisek értékesítését illetően pedig 40 millió GBP és 7 millió GBP HÉA összegről kiállított számlát küldött a BUPA Hospitals
         részére.

      24      A Goldsborough Developments és a BUPA Gatwick Park igazgatósága ugyanezen a napon elhatározta, hogy a társaságok két, gyógyszerek,
         illetve protézisek beszerzésére és szállítására vonatkozó szerződést kötnek egymással.

      25      A Goldsborough Developments igazgatósága úgy határozott, hogy azonnal kifizeti a gyógyszerek beszerzése után járó 50 millió GPB
         + HÉA, illetve a protézisek beszerzése után járó 50 millió GPB + HÉA összeget a BUPA Gatwick Park részére.

      26      Ugyanezen a napon a BUPA Gatwick Park a gyógyszerek értékesítését illetően 50 millió GBP és 8,75 millió GBP HÉA összegről,
         a protézisek értékesítését illetően pedig szintén 50 millió GBP és 8,75 millió GBP HÉA összegről kiállított két számlát küldött
         a BUPA Hospitals részére.

      27      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az előlegfizetések teljesítésére vonatkozó szerződések hasonlóak.
         E szerződések akként rendelkeznek, hogy:

      –        a vevő köteles a szerződés aláírásának időpontjában megfizetni a szerződésben meghatározott árat az eladó részére,
      –        a értékesített termékeket a szerződés mellékletében határozzák meg, amelyet a felek közös megegyezéssel módosíthatnak,
      –        az eladó a vevő későbbi utasításai alapján addig végzi a termékek vagy a termékek egy részének szállítását, amíg a leszállított
         érték meg nem egyezik a szerződésben meghatározott árral,

      –        bármely fél felmondhatja a szerződést hét napos felmondási idő mellett, és
      –        ebben az esetben vevő visszakapja a szerződésben meghatározott árat a felmondás időpontjáig teljesített értékkel csökkentett
         értékben.

      A kérdést előterjesztő bíróság szerint valamennyi szerződésben ugyanazon melléklet szerepelt, amely több száz különféle gyógyszer,
         protézis és egyéb termék felsorolását tartalmazta. E bíróság szerint nyilvánvaló volt, hogy a négy társaság egyik igazgatója
         sem fordított figyelmet ezen okmány tartalmára.

      28      Az e határozatban foglaltak szerint e megállapodások, azok sikeres teljesülése esetén, lehetővé tették volna a BUPA‑cégcsoport
         részére, hogy az elkerülje a likviditási problémákat, és ennek keretében megfizesse a HÉA teljes összegét a Commissioners
         számára. A BUPA HÉA‑csoport ugyanis az 1997 novemberével lezáruló időszakra vonatkozó HÉA‑bevallásában 17,5 millió GPB előzetesen
         felszámított HÉA‑t vallott be a BUPA Hospitals‑nak a BUPA Medical‑tól történő beszerzései után, miközben 17,5 millió GPB fizetendő
         HÉA‑t tüntetett fel a BUPA Gatwick Parknak a Goldsborough Developments részére történő értékesítései után. A Goldsborough‑csoport
         mint a BUPA‑tól elkülönülő HÉA‑csoport ugyanígy járt el, bevallásában 17,5 millió GPB előzetesen felszámított HÉA‑t tüntetett
         fel a Goldsborough Developments‑nek a BUPA Gatwick Park‑tól történő beszerzései után, és 17,5 millió GPB fizetendő HÉA‑t a
         BUPA Medical‑nak a BUPA Hospitals részére történő értékesítései után.

      29      1997. szeptember 8‑án felkérték a Midland Bankot, hogy terhelje meg a BUPA‑cégcsoportba tartozó másik társaság, a BUPA Investments
         Ltd (a továbbiakban: BIL) számláját 235,5 millió GPB összeggel, és írjon jóvá 118, illetve 117,5 millió GBP‑t a BUPA Hospitals,
         illetve a Goldsborough Developments számláján. Az összegek után minden hónapban a napi középárfolyam mellett számított kamatot
         számláztak ki.

      30      Ugyanezen a napon felkérték a Midland Bankot, hogy utaljon 117,5 millió GPB‑t egyfelől a BUPA Hospitals számlájáról a BUPA
         Medical számlájára, másfelől a Goldsborough Developments számlájáról a BUPA Gatwick Park számlájára, majd utalja tovább ezen
         összegeket a BIL számlájára. A bank jóváírta a BUPA Medical és BUPA Gatwick Park számára a BIL‑nél elhelyezett összegek után
         járó kamatot.

      31      1997. november 18‑án benyújtották a Parlament részére a HÉA‑nak a gyógyszerekre, gyógyszeripari termékekre és gyógyászati
         segédeszközökre való alkalmazásáról szóló rendeletet (VAT [Drugs, Medicines and Aids for the Handicapped] Order [SI 1997/2744]).
         A rendelet 1998. január 1‑jén lépett hatályba. A rendelet módosította az 1994. évi HÉA‑ról szóló törvény 8. mellékletének
         12. csoportját, kivonva a 0 %‑os adókulcssal adózó termékek alól a magánszállítók által az Egyesült Királyságban teljesített
         gyógyászati termékek értékesítését. Az ilyen értékesítések ettől kezdve adómentesek. Ebből következően az ezen termékek után
         előzetesen felszámított adó fő szabályként már nem vonható le.

      32      1998 szeptemberében meghozták a BUPA Hospitals és a BUPA Medical között létrejött előlegfizetési megállapodás végrehajtására
         irányuló intézkedéseket. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy 1998. augusztus 19‑én engedélyezték
         a gyógyászati termékek nagykereskedelmét a BUPA Medical részére, továbbá 1998 decemberének elejétől a BUPA Medical megrendeléseket
         kapott a BUPA Hospitals által üzemeltetett valamennyi kórháztól. A határozatban foglaltak szerint a BUPA Hospitals olyan ütemezésben
         teljesíti az előlegfizetéseket, amely lehetővé teszi számára, hogy 1998 szeptemberétől számítva még 6‑7 évig alkalmazza a
         0 %‑os adókulcsot.

      33      Ami a Goldsborough Developments és a BUPA Gatwick Park között létrejött előlegfizetési megállapodást illeti, a protézisek,
         illetve a gyógyszerek értékesítésére vonatkozó konstrukció 2001 közepén, illetve 2001 novemberében megvalósult. Az előzetes
         döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Goldsborough‑cégcsoport megszerzését követően súlyos nehézségek merültek
         fel, amelyekre megoldást kellett találni a megrendelések feldolgozását végző rendszer működésbe lépése előtt. A BUPA Gatwick
         Park emiatt csak 2001. június 8‑án kapta meg a gyógyszerek kereskedelmére vonatkozó engedélyt.

      34      A kérdést előterjesztő bíróság szintén rámutat arra, hogy a Goldsborough Developments az előlegfizetéses ügyletekben való
         részvétele érdekében 117,5 millió GPB‑t, azaz az 1997. évi árbevétele hétszeresének megfelelő összeget volt kénytelen kölcsön
         venni a BIL társaságtól, aminek következtében eladósodottsága mintegy 270 %‑kal növekedett. A Commissioners számításai szerint
         a fizetett előleg 50‑100 évre elegendő a Goldsborough Developments számára.

      35      A Commissioners 2000. szeptember 14‑én elutasította a BUPA Hospitals, illetve a Goldsborough Developments által a BUPA Medical,
         illetve a BUPA Gatwick Park által teljesített értékesítések utáni, az előző két társaság által az 1997. szeptemberi előleg
         útján megfizetett előzetesen felszámított adó levonásának jóváhagyását.

      36      A VAT and Duties Tribunal, London 2002. február 25?én elutasította a Commissioners határozata ellen benyújtott keresetet arra
         hivatkozva, hogy a BUPA Medical és a BUPA Gatwick Park nem folytattak gazdasági tevékenységet, és nem végeztek a közös HÉA‑rendszer
         szerinti értékesítést. E Bíróság arra a megállapításra jutott, hogy az 1997. szeptemberi előlegfizetési konstrukció keretében
         hozott valamennyi intézkedés kizárólag a HÉA‑fizetés elkerülésére irányult. A BUPA Medical és a BUPA Gatwick Park e konstrukcióban
         betöltött szerepe kizárólag e cél megvalósításának elősegítésére korlátozódott.

      37      A VAT and Duties Tribunal ugyanakkor elutasította a Commissioners azon álláspontját, amely szerint a joggal való visszaélés
         tana kizárja, hogy a BUPA Hospitals és a Goldsborough Development gyakorolhassa az előzetesen felszámított HÉA levonására
         vonatkozó jogát.

      38      A BUPA Hospitals és a Goldsborough Developments fellebbezett a High Court of Justice, Chancery division‑nál, a Commissioners
         pedig csatlakozó fellebbezést nyújtott be.

      39      Tekintettel arra, hogy mind a VAT and Duties Tribunal határozatában, mind a High Courthoz benyújtott fellebbezésben közösségi
         jogot érintő kérdések merülnek fel, a High Court of Justice (Chancery Division) akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti,
         és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Figyelemmel a vonatkozó körülményekre, az érintett jogügyletekre és az eladó társaságok helyzetére, miként kell a [hatodik]
         irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése szerinti »gazdasági tevékenység« fogalmát értelmezni?

      2)      Figyelemmel a vonatkozó körülményekre, az érintett jogügyletekre és az eladó társaságok helyzetére, miként kell a [hatodik]
         irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti »termékértékesítés« fogalmát értelmezni?

      3)      a)     Létezik‑e a joggal való visszaélés, illetve a jogszabállyal való visszaélés olyan elve, amely (a [hatodik] irányelv értelmezésétől
         függetlenül) alkalmas arra, hogy kizárja az előzetesen felszámított adó levonásához való jogot?

      b)      Amennyiben létezik ez az elv, milyen körülmények között alkalmazható?
      c)      Alkalmazható‑e ez az elv olyan körülmények esetén, mint amelyeket a VAT and Duties Tribunal megállapított?
      4)      Befolyásolja-e az 1‑3. kérdésekre adott válaszokat az, ha az érintett jogügyletek tekintetében a fizetésre olyan időpontban
         került sor, amikor minden további termékértékesítés a [hatodik] irányelv 28. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti, az
         előzetesen megfizetett HÉA visszatérítésével járó adómentes értékesítés lett volna?

      5)      Miként kell a [hatodik] irányelvet értelmezni különösen az alábbi kérdések tekintetében? Az olyan körülmények esetén, mint
         amelyek a jelen ügyben felmerültek és az olyan jogügyletekre figyelemmel, mint amelyek relevánsak e jelen ügy szempontjából:

      a)      úgy kell‑e az értékesítéseket tekinteni, mintha azokat a külső szállító a vevő társaságok részére teljesítette volna, míg
         az eladó társaságok részére vagy által nem történt termékértékesítés?

      vagy
      b)      úgy kell-e az értékesítéseket tekinteni, mintha azokat a külső szállító az eladó társaságok részére teljesítette volna, míg
         az eladó társaságok által a vevő társaságok részére nem történt termékértékesítés?

      6)      Olyan körülmények esetén, amikor mindegyik eladó társaság tevékenysége keretében gazdasági termékértékesítéseket teljesít
         a vevő társaság részére, és:

      a)      a vevő társaságok megállapodásokat kötöttek az eladó társaságokkal a termékek értékesítésére vonatkozóan;
      b)      a termékekre vonatkozóan a szállítást megelőzően kiállítják a számlát, és megfizetik a vételárat;
      c)      a HÉA-t a [hatodik] irányelv 10. cikke (2) bekezdésének második albekezdése szerint az előlegfizetés időpontjában felszámítják;
      d)      a termékeket a vevő társaságok olyan szolgáltatásnyújtásokhoz használják, amelyek, amennyiben azokat a fizetés időpontjában
         teljesítenék, adómentes szolgáltatásnyújtások lennének, amelyeknél fennáll a levonás joga, de

      e)      a megállapodások alapján mindegyik vevő társaság csak abban az esetben kívánja a termékeket átvenni, ha a jog olyan módon
         változik, hogy a termékeknek a vevő társaság általi felhasználására olyan szolgáltatásnyújtás keretében kerül sor, amely adómentes,
         és nem áll fenn levonási jog,

      miként kell a [hatodik] irányelv 17. cikkét és a levonásra vonatkozó szabályokat értelmezni? (Az e) pont tekintetében, amennyiben
         a jog nem változik a leírtaknak megfelelően, a vevő társaságok jogosultak az eladó társaságokkal létrejött szerződéseket felmondani,
         és a kifizetett vételár visszafizetését kérni. Az érintett jogügyletekben a vevő társaságok és az eladó társaságok között
         létrejött szerződések tartalmaznak olyan rendelkezéseket, amelyek lehetővé teszik a fenti okból történő felmondást).

      7)      A VAT and Duties Tribunal megállapította (a határozat 89. pontjában), hogy a «[a BUPA Medical és a BUPA Gatwick Park] vonatkozásában
         döntéshozatalra jogosult személyek egyikének sem volt más érdemi oka vagy célja, mint a HÉA fizetésének elkerülése». A felperesek
         azonban a High Courthoz benyújtott fellebbezésükben megtámadták a fenti tényállítást. A fenti tényállítás esetleges cáfolata
         a fellebbezési szakaszban befolyásolná-e a fenti 1–6. kérdésekre adott válaszokat, és ha igen, hogyan?”

       Előzetes észrevételek
      40      A kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseivel lényegében azt kívánja megtudni, hogy egyfelől
         az olyan adóelőny megszerzésére irányuló ügyletek, mint amelyek az alapügyben felmerültek, a hatodik irányelv 2. cikkének
         1. pontja, 4. cikkének (1) és (2) bekezdése és 5. cikkének (1) bekezdése szerinti termékértékesítésnek, illetve gazdasági
         tevékenységnek minősülnek‑e, másfelől az irányelvet akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az adóalany azon eljárása,
         hogy az előzetesen felszámított HÉA levonására vonatkozó jogot olyan ügyletek után gyakorolja, amelyek visszaélésszerű magatartást
         valósítanak meg.

      41      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban és különösen a negyedik és hatodik kérdésben írtakból kiderül, hogy a BUPA‑cégcsoport
         által megvalósított konstrukció lényegei eleme a hatodik irányelv 10. cikke (2) bekezdése második albekezdésében említett
         előlegben foglalt HÉA elszámolásában keresendő.

      42      Ugyanis annak érdekében, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjesztő bíróság részére hasznos választ adjon,
         a Bíróság figyelembe veheti a közösségi jog olyan rendelkezéseit is, amelyek nem képezik alapját a nemzeti bíróság előzetes
         döntéshozatalra előterjesztett kérdéseinek (lásd e tekintetben különösen a C‑60/03. sz., Wolff & Müller ügyben 2004. október
         12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9553. o.] 24., és a C‑153/03. sz. Weide‑ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban
         még nem tették közzé] 25. pontját).

      43      Ezért a negyedik és a hatodik kérdést illetően, amelyeket célszerű együttesen kezelni, először azt kell megvizsgálni, hogy
         az olyan előlegfizetések, mint amelyek az alapügyben felmerültek, a hatodik irányelv 10. cikke (2) bekezdése második albekezdésének
         hatálya alá tartoznak‑e.

       A negyedik és a hatodik kérdésről
      44      Először is emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerint az adóköteles
         esemény és az adó felszámíthatósága azon időpontban keletkezik, amikor a termék értékesítése vagy a szolgáltatás nyújtása
         megtörténik.

      45      A hatodik irányelv 10. cikke (2) bekezdésének második albekezdése, amely szerint amennyiben a termékértékesítés, illetve a
         szolgáltatásnyújtás teljesítését megelőzően előlegfizetésekre kerül sor, a HÉA felszámíthatósága az ellenérték átvételének
         időpontjában keletkezik az ellenérték összegének megfelelő mértékben, ugyanezen bekezdés első albekezdésében foglalt szabály
         alóli kivételnek minősül, amelyet mint ilyet, szigorúan kell értelmezni.

      46      Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában írt meghatározás szerint
         az „adóköteles esemény” olyan esemény, amely által az adó felszámíthatóságához szükséges törvényi feltételek megvalósulnak.
         Ebből következően az adó felszámítható az adóköteles esemény bekövetkezésének időpontjában vagy azt követően, eltérő rendelkezés
         hiányában azonban azt megelőzően nem.

      47      A hatodik irányelv 10. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdésében foglalt felhatalmazás alapján a tagállamok előírhatják,
         hogy a HÉA felszámíthatósága az adóköteles esemény bekövetkezését követően a következő időpontokban keletkezik: legkésőbb
         a számla kibocsátása, vagy legkésőbb az ellenérték átvétele, vagy az adóköteles esemény tényleges beállásának időpontját követő
         meghatározott időszakon belül, amennyiben a számla kiállítása nem, vagy csak késedelmesen történik.

      48      A fenti (2) bekezdés második albekezdése ezen időrend alapú felsorolástól eltérően úgy rendelkezik, hogy előlegfizetések esetén
         a HÉA még az előtt felszámíthatóvá válik, hogy a termékértékesítést, illetve a szolgáltatásnyújtást teljesítették volna. Az
         adó ilyen helyzetben történő felszámíhatóságához az szükséges, hogy az adóköteles esemény, vagyis a jövőbeni termékértékesítés,
         illetve a jövőbeni szolgáltatásnyújtás valamennyi lényeges eleme ismert legyen, és különösen, amint azt a főtanácsnok az indítványának
         100. pontjában megjegyzi, hogy a termékeket, illetve szolgáltatásokat a fizetés időpontjában kifejezetten megjelöljék.

      49      Ezt a következtetést egyébként megerősíti a hatodik irányelv javaslatához fűzött indokolás is (az Európai Közösségek Hírlevele,  kiegészítés 11/73., 13. o.), amelyben a Bizottság kifejti, hogy „abban az esetben, ha az előlegfizetést az adóköteles esemény
         bekövetkezése előtt teljesítik, azzal az adó felszámíthatóvá válik, mivel a szerződő felek ezáltal kifejezik arra irányuló
         szándékukat, hogy már előre figyelembe vegyék az adóköteles esemény megvalósulásához kapcsolódó valamennyi adójogi következményt”.

      50      E tekintetben szintén fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a termékértékesítések és a szolgáltatásnyújtások tartoznak a HÉA
         hatálya alá, és nem az azok ellenértékeként teljesített fizetés (lásd a C‑108/99. sz., Cantor Fitzgerald International ügyben
         2001. október 9‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7257. o.] 17. pontját). A pontosan meg nem határozott termékértékesítésért
         vagy a szolgáltatásnyújtásért fizetett előleg pedig végképp nem tartozik a HÉA hatálya alá.

      51      A feltett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy nem tartoznak a hatodik irányelv 10. cikke (2) bekezdése második albekezdésének
         hatálya alá az olyan, egy összegben teljesített előlegfizetések, mint amelyek az alapügyben felmerültek, amelyek az eladó
         és a vevő közös megegyezésével bármikor módosítható listán általánosságban meghatározott termékekhez kapcsolódnak, amely listáról
         a vevő szükség esetén választhat a termékek közül valamely olyan megállapodás alapján, amelyet az előleg fel nem használt
         részének megfelelő összeg visszakövetelése mellett bármikor egyoldalúan megszüntethet.

       Az elsőtől a harmadikig terjedő és az ötödik és hetedik kérdésről
      52      Tekintettel a negyedik és a hatodik kérdésre adott válaszra, az elsőtől a harmadikig terjedő, valamint az ötödik és a hetedik
         kérdésre nem szükséges válaszolni.

       A költségekről
      53      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      Nem tartoznak az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelv által módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
            összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK
            hatodik tanácsi irányelv 10. cikke (2) bekezdése második albekezdésének hatálya alá az olyan, egy összegben teljesített előlegfizetések,
            mint amelyek az alapügyben felmerültek, amelyek az eladó és a vevő közös megegyezésével bármikor módosítható listán általánosságban
            meghatározott termékekhez kapcsolódnak, amely listáról a vevő szükség esetén választhat a termékek közül valamely olyan megállapodás
            alapján, amelyet az előleg fel nem használt részének megfelelő összeg visszakövetelése mellett bármikor egyoldalúan megszüntethet.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


title: Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2008. december 16-i ítélete. # Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A DEITECH közösségi ábrás védjegy bejelentése - DEI-tex korábbi nemzeti és nemzetközi ábrás védjegyek - Viszonylagos kizáró ok - A korábbi védjegy tényleges használata - A 40/94/EK rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése. # T-86/07. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2008. december 16‑i ítélete – Deichmann‑Schuhe kontra OHIM – Design for Woman (DEITECH)
      (T‑86/07. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A DEITECH közösségi ábrás védjegy bejelentése – DEI-tex korábbi nemzeti és nemzetközi ábrás védjegyek – Viszonylagos kizáró ok – A korábbi védjegy tényleges használata – A 40/94/EK rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése”
      Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi védjegy használatának bizonyítéka (40/94 tanácsi rendelet 43. cikk, (2) és (3) bekezdés) (vö. 36–37. pont)
      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának a Heinrich Deichmann‑Schuhe GmbH & Co. KG és a Design for Woman SA közötti felszólalási
                  eljárásra vonatkozó, 2007. január 22‑i határozata (R 791/2006‑2. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Design for Woman SA

               Az érintett közösségi védjegy:

               A DEITECH ábrás védjegy a 18. és 25. osztályba tartozó áruk tekintetében –3378643. sz. védjegybejelentés.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Heinrich Deichmann‑Schuhe GmbH & Co. KG

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A DEI‑tex német és nemzetközi ábrás védjegyek a 25. osztályba tartozó áruk tekintetében; a felszólalás a 25. osztály vonatkozásában
                  történt bejelentés ellen irányult.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalást elutasította.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész

                  1)

                  	1)	 Az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
                     második fellebbezési tanácsának 2007. január 22‑i határozatát (R 791/2006‑2. sz. ügy) abban a részében, amelyben azt állapítja
                     meg, hogy a korábbi védjegy tényleges használatát nem igazolták a közösségi védjegybejelentésben szereplő, 25. osztályba tartozó
                     „cipők” vonatkozásában.

                  2)

                  	2)	 Az Elsőfokú Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

                  3)

                  	3)	 Az Elsőfokú Bíróság az OHIM‑ot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság 1979. február 7-i ítélete. # Francia kormány kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # EMOGA. # 15/76. és 16/76. sz. egyesített ügyek


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2002. február 26-i ítélete. # Esedra SPRL kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # T-169/00. sz. ügy


A Bíróság január 28.-i ítélete: 2003. # Németországi Szövetségi Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # C-334/99. sz. ügy


A Törvényszék (második tanács) 2014. január 29‑i ítélete.#European Dynamics Belgium SA és társai kontra Európai Gyógyszerértékelő Ügynökség.#Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – Közbeszerzési eljárás – Informatikai alkalmazások terén történő külső szolgáltatásnyújtás – Az ajánlattevő ajánlatát a közbeszerzési eljárásban második helyre rangsoroló határozat – Az odaítélés szempontjai – A szerződés szerinti dokumentumokban nem előírt odaítélési szempont hozzáadása – Valamely kiválasztási szempont értékelése az odaítélési szakaszban – Átláthatóság.#T‑158/12. sz. ügy.


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2011. november 17-i ítélete.#Petar Aladzhov kontra Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Administrativen sad Sofia-grad - Bulgária.#Uniós polgár szabad mozgása - 2004/38/EK irányelv - Meg nem fizetett adótartozás miatt elrendelt, az államterület elhagyására vonatkozó tilalom - Közrendi okokkal igazolható intézkedés.#C-434/10. sz. ügy.

text:
      C‑434/10. sz. ügy
      Petar Aladzhov
      kontra
      Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti
      (az Administrativen sad Sofia‑grad [Bulgária] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Uniós polgár szabad mozgása – 2004/38/EK irányelv – Meg nem fizetett adótartozás miatt elrendelt, az államterület elhagyására vonatkozó tilalom – Közrendi okokkal igazolható intézkedés”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Európai uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – 2004/38 irányelv
            – A kiutazás és beutazás joga – Hatály
      (EUMSZ 20. és EUMSZ 21. cikk; 2004/38 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 4. cikk, (1) bekezdés)
      2.        Európai uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – 2004/38 irányelv
            – A beutazási és tartózkodási jog közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból való korlátozása – Általános elvek
            – Közvetlen hatály
      (2004/38 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 27. cikk)
      3.        Európai uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – 2004/38 irányelv
            – A beutazási és tartózkodási jog közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból való korlátozása – Terjedelem
      (2004/38 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 27. cikk)
      4.        Európai uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – 2004/38 irányelv
            – A beutazási és tartózkodási jog közrendi vagy közbiztonsági okokból való korlátozása
      (EUMSZ 21. cikk; 2004/38 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 27. cikk)
      5.        Európai uniós polgárság – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog – 2004/38 irányelv
            – A beutazási és tartózkodási jog közrendi vagy közbiztonsági okokból való korlátozása
      (2004/38 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 27. cikk, (1) és (2) bekezdés)
      1.        Az a személy, aki valamely tagállam állampolgára, az EUMSZ 20. cikk alapján uniós polgár jogállással rendelkezik, tehát még
         a származása szerinti tagállamával szemben is hivatkozhat az e jogálláshoz kapcsolódó jogokra, különösen pedig a tagállamok
         területén való szabad mozgásnak és tartózkodásnak az EUMSZ 21. cikkben biztosított jogára. A szabad mozgáshoz való jog magában
         foglalja mind az Európai Unió polgárainak a származás helyétől eltérő tagállamba való belépésének jogát, mind pedig az előbbi
         tagállam elhagyásának ehhez kapcsolódó jogát. Az e Szerződésben biztosított alapvető szabadságokat ugyanis a lényegüktől fosztaná
         meg az, ha a származás szerinti tagállam érvényes indokolás nélkül megtilthatná a saját állampolgárainak, hogy egy másik tagállam
         területére történő belépés céljával elhagyhassák azt.

      Mivel az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról
         szóló 2004/38 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése kifejezetten előírja, hogy valamennyi uniós polgár, érvényes személyazonosító
         igazolvánnyal vagy útlevéllel, jogosult valamely tagállam területét elhagyni egy másik tagállamba való utazás céljából, így
         az olyan személy helyzete, aki annak az államnak a területéről, amelynek állampolgára, egy másik tagállamba kíván utazni,
         az uniós polgároknak a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joga alá tartozik.

      (vö. 24–27. pont)
      2.        Annak a körülménynek, hogy az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz
         való jogáról szóló 2004/38 irányelvet átültető nemzeti törvény nem alkalmazandó a kérdéses tagállam állampolgáraira, nem lehet
         az a hatása, hogy megakadályozza a nemzeti bíróságot abban, hogy biztosítsa az alkalmazandó uniós jogi normák és különösen
         a 2004/38 irányelv 27. cikkének teljes érvényesülését. Ezért az eljáró bíróság feladata, hogy szükség esetén eltekintsen a
         nemzeti jogszabályok uniós joggal ellentétes rendelkezésének alkalmazásától, többek között megsemmisítve az ilyen rendelkezés
         alapján elfogadott egyedi közigazgatási határozatot. Egyébként a fenti cikk feltétel nélküli és kellően pontos rendelkezéseire
         hivatkozhat valamely magánszemély azzal a tagállammal szemben, amelynek az állampolgára.

      (vö. 31. és 32. pont)
      3.        Bár a tagállamok – tagállamonként és időszakonként változó nemzeti igényeiknek megfelelően – továbbra is szabadon határozhatják
         meg a közrend és a közbiztonság követelményeit, uniós összefüggésben és különösen a személyek szabad mozgása alapelvétől való
         eltérés igazolásakor e követelményeket szigorúan kell értelmezni, oly módon, hogy azok tartalmát az egyes tagállamok ne határozhassák
         meg egyoldalúan az uniós intézmények ellenőrzése nélkül.

      (vö. 34. pont)
      4.        Az uniós joggal nem ellentétes valamely tagállam olyan jogszabályi rendelkezése, amely lehetővé teszi a közigazgatási hatóságnak,
         hogy azzal az indokkal tiltsa meg e tagállam valamely állampolgárának e tagállam elhagyását, hogy nem fizették meg azon társaság
         adótartozását, amelynek e személy az egyik ügyvezetője, azonban azzal a kettős feltétellel, hogy a szóban forgó intézkedés
         célja az, hogy – bizonyos kivételes körülmények között, amelyek többek között e tartozás jellegéből vagy jelentőségéből adódhatnak –
         reagáljon a közrend olyan valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyeztetésére, amely sérti a társadalom valamely alapvető
         érdekét, és az ily módon kitűzött cél nem kizárólag gazdasági céloknak felel meg. A nemzeti bíróság feladata e kettős feltétel
         teljesülésének vizsgálata.

      Ugyanis egyfelől nem zárható eleve ki, hogy az adótartozások behajtásának elmaradása a közrendi követelmények közé tartozzon.
         Másfelől, amennyiben a köztartozások, különösen az adók behajtása az érintett tagállam azon választási lehetőségek alapján
         történő szerepvállalása finanszírozásának biztosítására irányul, amelyek többek között az általános gazdaság‑ és szociálpolitikájának
         kifejeződései, a hatóságok által a behajtás biztosítása érdekében hozott intézkedések alapvetően még kevésbé tekinthetők úgy,
         mint amelyeket kizárólag az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz
         való jogáról szóló 2004/38 irányelv 27. cikke (1) bekezdésének rendelkezései szerinti gazdasági célok érdekében fogadtak el.

      (vö. 37., 38., 40. pont, és a rendelkező rész 1. pontja)
      5.        Feltételezve akár, hogy a terület elhagyásának tilalmára vonatkozó intézkedést az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok
         területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról szóló 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdésében foglalt
         feltételek mellett fogadták el, az ugyanezen cikk (2) bekezdésében foglalt feltételekkel ellentétes ez az intézkedés, ha kizárólag
         azon társaság adótartozásának létén alapul, amelynek az érintett fél az egyik társügyvezetője, és pusztán e minősége indokolja
         azt, továbbá nem tartalmaz az érintett személyes magatartására vonatkozóan semmilyen egyedi értékelést, vagy bármilyen utalást
         arra a veszélyre, amelyet a közrendre jelent, és ha a terület elhagyására vonatkozó tilalom nem alkalmas arra, hogy biztosítsa
         az általa követett célkitűzés megvalósulását, és túllépi az ennek eléréséhez szükséges mértéket. A kérdést előterjesztő bíróság
         feladata annak vizsgálata, hogy e feltételek fennállnak‑e az előtte folyamatban lévő eljárásban.

      (vö. 49. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2011. november 17.(*)

      „Uniós polgár szabad mozgása – 2004/38/EK irányelv – Meg nem fizetett adótartozás miatt elrendelt, az államterület elhagyására vonatkozó tilalom – Közrendi okokkal igazolható intézkedés”
      A C‑434/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Administrativen sad Sofia‑grad
         (Bulgária) a Bírósághoz 2010. szeptember 6‑án érkezett, 2010. augusztus 24‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Petar Aladzhov
      és
      a Zamestnik direktor na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök (előadó), A. Prechal, K. Schiemann, C. Toader és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        P. Aladzhov képviseletében M. Hristov ügyvéd,
      –        az Európai Bizottság képviseletében D. Maidani és V. Savov, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. szeptember 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz
         és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK,
         a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló,
         2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
         5. kötet, 46. o., helyesbítés: HL L 274., 2009.10.20., 47. o.) 27. cikke (1) és (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet P. Aladzhov bolgár állampolgár, a Yu.B.N. Kargo társaság társügyvezetője, és a Zamestnik direktor na Stolichna
         direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti (a Belügyminisztérium belügyekért felelős szófiai igazgatóságának
         igazgatóhelyettese, a továbbiakban: igazgatóhelyettes) közötti, az ez utóbbi által hozott azon határozat tárgyában indult
         jogvitában terjesztették elő, amely megtiltotta P. Aladzhovnak az államterület elhagyását e társaságnak a bolgár állammal
         szemben fennálló adótartozása megfizetéséig vagy e tartozás teljes megfizetését fedező biztosíték letételéig.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
       A 2004/38 irányelv
      3        A 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a 2004/38 irányelvet kell alkalmazni mindazokra az uniós polgárokra, akik olyan tagállamba
         utaznak, vagy olyan tagállamban tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai, valamint családtagjaikra.

      4        Ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:

      „A nemzeti határellenőrzéskor alkalmazandó, úti okmányokra vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, valamennyi uniós polgár
         érvényes személyazonosító igazolvánnyal vagy útlevéllel, és azok a családtagjaik, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai
         és érvényes útlevéllel rendelkeznek, jogosultak egy tagállam területét elhagyni egy másik tagállamba való utazás céljából.”

      5        A fenti irányelv 27. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik:

      „(1)      E fejezet rendelkezéseire is figyelemmel, a tagállamok korlátozhatják az uniós polgárok és családtagjaik szabad mozgáshoz
         és tartózkodáshoz való jogát, állampolgárságra tekintet nélkül, közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokból. Ezek
         az okok nem szolgálhatnak gazdasági célokat [helyesen: Ezen okokra gazdasági célok érdekében nem lehet hivatkozni].

      (2)      A közrendi vagy közbiztonsági okokból hozott intézkedéseknek meg kell felelniük az arányosság elvének, és kizárólag az érintett
         egyén személyes magatartásán alapulhatnak. Korábbi büntetőítéletek önmagukban nem képezhetik ezen intézkedések meghozatalának
         az alapját.

      Az érintett egyén személyes magatartása valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt kell, hogy jelentsen a társadalom valamely
         alapvető érdekére. Az adott ügyhöz közvetlenül nem kapcsolódó, vagy az általános megelőzési megfontolásokon alapuló indokolások
         nem elfogadhatóak.”

       A nemzeti jog
       A Bolgár Alkotmány
      6        A Bolgár Alkotmány 35. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „Mindenkit megillet a lakóhely szabad megválasztásának, az ország területén történő szabad mozgásnak és az ország elhagyásának
         a joga. E jog csak törvénnyel, a nemzetbiztonság, a közegészség, valamint más állampolgárok jogainak és szabadságainak a védelme
         céljából korlátozható.”

       A bolgár személyi okmányokra vonatkozó törvény
      7        A bolgár személyi okmányokra vonatkozó, 2006‑ban módosított (DV 105. szám) törvény (Zakon za balgarskite litschni dokumenti,
         DV 93. szám, 1998. augusztus 11.; a továbbiakban: ZBLD) 23. cikkének (2) és (3) bekezdése így rendelkezik:

      „(2)      Minden bolgár állampolgárnak joga van ahhoz, hogy az országot a Bolgár Köztársaságnak az Európai Unió tagállamaival közös
         határain keresztül, valamint a nemzetközi szerződésekben meghatározott esetekben személyazonosító igazolvánnyal elhagyja és
         oda visszatérjen.

      (3)      A (2) bekezdés szerinti jogot kizárólag csak olyan, a törvényekkel összhangban lévő korlátozásoknak lehet alávetni, amelyek
         a nemzetbiztonság, a közrend, az állampolgárok egészségének vagy más állampolgárok jogainak és szabadságainak a védelmét szolgálják.”

      8        A ZBLD 75. cikke előírja:

      „Az ország elhagyása nem engedélyezhető:
      [...]
      (5)      azon személyek számára, akikkel szemben az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló törvény 182. cikke (2) bekezdése
         2. pontjának a) alpontja és 221. cikke (6) bekezdése 1. pontjának a) és b) alpontja szerinti tilalom elrendelését kérték.”

       Az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló törvény
      9        Az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló, 2010‑ben módosított (DV 15. szám, 2010. február 23.) törvény (Danachno‑osiguritelen
         protsesualen kodeks, DV 105. szám, 2005. december 29.) 182. cikke így rendelkezik:

      „(1)      Ha a tartozást nem fizetik meg a törvényben előírt határidőben, a követelést megállapító hatóság a behajtásra irányuló intézkedések
         meghozatala előtt felszólítja az adóst a tartozása hét napon belüli megfizetésére. A felszólító levélnek a követelést megállapító
         hatóság általi közlésére a 6. fejezet irányadó rendelkezései alkalmazandók. A Köztartozások Nemzeti Ügynöksége által megállapított
         követelésekre vonatkozóan a felszólító levelet a végrehajtási tisztviselő küldi el.

      (2)      a) Az (1) bekezdésben szereplő fizetési felszólítással együtt, vagy azt követően az (1) bekezdésben említett hatóság – amennyiben
         a tartozás összege meghaladja az 5000 BGN‑t, és a főkövetelés kamatokkal növelt összegével megegyező mértékű biztosíték hiányában
         […] – kérheti a Belügyminisztérium szerveit, hogy az adós számára vagy az ellenőrző, illetve ügyvezető szerveinek tagjai számára
         ne engedélyezzék az ország elhagyását, valamint azt, hogy az útlevelet vagy a nemzeti határok átlépését lehetővé tévő más
         hasonló okmányt vonják vissza tőlük, vagy azt ne adják ki számukra.

      [...]
      (4)      A (2) bekezdésben szereplő intézkedések a hatáskörrel rendelkező hatóság mérlegelése alapján elrendelhetők együttesen vagy
         külön‑külön, figyelembe véve a tartozás összegét, illetve az adós magatartását a tartozás jogerős elévüléséig.”

      10      E törvény 221. cikkének (6) bekezdése kimondja:

      „Abban az esetben, ha a 182. cikk (2) bekezdésének 2. pontjában vagy (4) bekezdésében szereplő intézkedéseket a hatáskörrel
         rendelkező hatóság nem rendeli el, a végrehajtási tisztviselő, amennyiben a tartozás összege meghaladja az 5000 BGN‑t, és
         a főkövetelés kamatokkal növelt összegével megegyező vagy azt meghaladó mértékű biztosíték hiányában:

      (1)      kérheti a Belügyminisztérium szerveitől, hogy:
      a)      tiltsák meg az adós számára vagy az ellenőrző, illetve az ügyvezető szerveinek tagjai számára az ország elhagyását;
      b)      az útlevelet vagy a nemzeti határok átlépését lehetővé tévő más hasonló okmányt vonják vissza tőlük, vagy azt ne adják ki
         számukra.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      11      P. Aladzhov bolgár állampolgár, a Yu.B.N. Kargo nevű társaság három ügyvezetője közül az egyik.

      12      Az 1995. október 10‑i adómegállapításról szóló határozattal, az 1999. augusztus 20‑i adófizetési felhívással, a 2000. április
         10‑i fizetési felszólítással és a 2001. szeptember 26‑i felszólítással a bolgár állam eredménytelen kísérletet tett összesen
         44 449 BGN (megközelítőleg 22 000 euró) összegű adótartozás behajtására e társasággal szemben, amely összeg az e társaság
         által fizetendő hozzáadottérték‑adónak és vámnak, valamint ezek kamatainak és költségeinek felel meg.

      13      A kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy e követelés nem évült el, és hogy a társaság bankszámláin történt zárolások
         és a társaság gépjárműveinek lefoglalása, amelyekre 2009. június 19‑én került sor, nem tették lehetővé a követelt összeg megfizetését,
         mivel a számlákon nem volt fedezet, a gépjárművek pedig ismeretlen helyen voltak.

      14      Következésképpen a Köztartozások Nemzeti Ügynökségnek az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló törvény 221. cikke
         (6) bekezdése 1. pontjának a) és b) alpontja szerinti 2009. július 30‑i kérelmére az igazgatóhelyettes 2009. november 25‑én
         a ZBLD 75. cikkének 5. pontja alapján az ország elhagyásának tilalmára vonatkozó intézkedést rendelt el P. Aladzhovval szemben
         a köztartozás megfizetéséig vagy az annak teljes megfizetését fedező biztosíték letételéig. A kérdést előterjesztő bíróság
         rámutat arra, hogy az igazgatóhelyettesnek mérlegelést nem engedő hatásköre volt ezen intézkedés elfogadására.

      15      P. Aladzhov e határozat megsemmisítését kérte a kérdést előterjesztő bíróságtól, és arra hivatkozott, hogy – mivel egy másik
         társaság, a Bultrako AD kereskedelmi igazgatója is, amely a Honda márka hivatalos bulgáriai importőre – ezen, az ország elhagyására
         vonatkozó tilalom súlyosan korlátozza keresőtevékenysége gyakorlását, amelyhez számos külföldi utazás szükséges.

      16      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyezte, hogy P. Aladzhov mint uniós polgár az EUMSZ 20. és az EUMSZ 21. cikk, valamint
         az Európai Unió Alapjogi Chartája 45. cikkének (1) bekezdése értelmében hivatkozhat azon állam hatóságaival szemben is az
         e jogálláshoz kapcsolódó jogokra, különösen a szabad mozgáshoz való jogra, amelynek állampolgára. Megjegyezte, hogy ez a jog
         azonban nem feltétlen, hanem az EUM‑Szerződésben, valamint a végrehajtására hozott rendelkezésekben előírt korlátozások és
         feltételek mellett ismerhető el.

      17      A kérdést előterjesztő bíróság azt is megjegyezte, hogy bár a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy közrendi
         okok alapján korlátozható az uniós polgárok szabad mozgása, a Bolgár Alkotmány nem teszi lehetővé a bolgár állampolgárok szabad
         mozgásának ezen indokkal történő korlátozását. Ezen Alkotmány ezzel szemben tartalmazza a más állampolgárok jogainak és szabadságainak
         a védelmén alapuló indokot, amely nem szerepel a 2004/38 irányelvben.

      18      A kérdést előterjesztő bíróság továbbá kifejtette, hogy a vitatott határozatot nem a 2004/38 irányelvet a bolgár jogba átültető
         törvény alapján hozták, hanem egy másik jogszabály alapján.

      19      Egyébként a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében az uniós polgárok
         szabad mozgását korlátozó intézkedéseket a társadalom valamely alapvető érdekét érintő valódi, közvetlen és kellően súlyos
         veszélynek kell igazolnia, és szükségesnek, valamint arányosnak kell lenniük. E tekintetben megjegyezte azt is, hogy az Emberi
         Jogok Európai Bírósága korábban kimondta, hogy az adótartozások tényleges behajtásának célja jogszerű indok lehet az 1950.
         november 4‑én, Rómában aláírt, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 4. jegyzőkönyvének
         2. cikkében biztosított szabad mozgás korlátozására (lásd az EJEB, 2006. május 23‑i Riener kontra Bulgária ítéletet).

      20      A kérdést előterjesztő bíróság továbbá megállapította, hogy bár az egyes lefölözésekből, vámokból, adókból és egyéb intézkedésekből
         eredő követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtásról szóló, 2008. május 26‑i 2008/55/EK tanácsi irányelv (HL L 150.,
         28. o.) és a 2008/55 irányelv egyes rendelkezéseinek végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló,
         2008. november 28‑i 1179/2008/EK bizottsági rendelet (HL L 319., 21. o.) a követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtási
         rendszert ír elő a tagállamok között, az ügy irataiból nem derül ki, hogy az intézkedéseket e rendszer alapján hozták volna
         a szóban forgó követelés behajtása céljából.

      21      Végül a kérdést előterjesztő bíróság megjegyezte, hogy a terület elhagyásának tilalmára vonatkozó ilyen intézkedés elfogadását
         szabályozó nemzeti rendelkezések nem követelik meg, hogy a közigazgatási hatóság megvizsgálja az intézkedés által az érintett
         szakmai helyzetére gyakorolt hatást, sem az adós társaság kereskedelmi tevékenységét, és ennélfogva a tartozás kiegyenlítésére
         vonatkozó képességét sem.

      22      E körülmények között az Administrativen sad Sofia‑grad úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Az Európai Unió valamely tagállama területének elhagyására vonatkozó olyan tilalom, amelyet ezen állam valamely állampolgárával,
         mint az érintett állam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjével szemben e társaság ki nem egyenlített
         köztartozásai miatt rendeltek el, [a 2004/38] irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerinti, a »közrend« védelmére alapított
         ok alá tartozik‑e az alapeljárás körülményei és az alábbi körülmények egyidejű fennállása esetén:

      –        e tagállam Alkotmánya nem teszi lehetővé a természetes személyek szabad mozgásának a »közrend« védelme céljából történő korlátozását;
      –        a »közrendi« okot, mint az említett tilalom elrendelésének alapját olyan nemzeti törvény írja elő, amelyet az Európai Unió
         valamely másik jogi aktusának átültetése céljából fogadtak el;

      –        az említett irányelvi rendelkezés értelmében vett »közrendi« ok a »más állampolgárok jogai védelmének« okát is magában foglalja,
         mivel a tagállam költségvetési bevételeinek a köztartozások behajtása útján történő biztosítását szolgáló intézkedést hoznak?

      2)      Az alapeljárás körülményei között az következik‑e az európai uniós polgárok szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása vonatkozásában
         előírt korlátozásokból és feltételekből, valamint az ezek végrehajtása céljából az európai uniós jognak megfelelően hozott
         intézkedésekből, hogy megengedhető az olyan nemzeti jogszabály, amely úgy rendelkezik, hogy a tagállam az állampolgárainak
         egyikével, mint az érintett tagállam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaság ügyvezetőjével szemben az ezen állammal
         szemben fennálló, ki nem egyenlített – ezen állam joga szerint »jelentős mértékű« tartozásoknak minősülő – köztartozások miatt
         »az ország elhagyásának tilalma« közigazgatási kényszerintézkedést rendeli el, noha e tartozás behajtható lenne [a 2008/55]
         irányelvben, valamint [az 1179/2008] rendeletben szereplő, tagállamok közötti kölcsönös segítségnyújtási eljárás alkalmazásával?

      3)      Az alapeljárás körülményei között úgy kell‑e értelmezni az arányosság elvét és az uniós polgárok szabad mozgáshoz való jogának
         gyakorlása vonatkozásában előírt korlátozásokat és feltételeket, valamint az ezek végrehajtására az európai uniós jognak megfelelően
         hozott intézkedéseket, illetve [a 2004/38] irányelv 27. cikkének (1) és (2) bekezdése szerinti kritériumokat, hogy azok abban
         az esetben, ha a valamely tagállam joga szerint bejegyzett kereskedelmi társaságnak – ezen állam joga szerint »jelentős mértékű
         tartozásnak« minősülő – köztartozása áll fenn, lehetővé teszik, hogy az érintett adós társaságot vezető természetes személynek
         megtiltsák e tagállam elhagyását az alábbi körülmények egyidejű fennállása esetén:

      –        a »jelentős mértékű köztartozás« valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt jelent a társadalom valamely alapvető érdekére,
         és erre tekintettel a jogalkotó szükségesnek tartotta »az ország elhagyásának tilalma« konkrét intézkedés bevezetését;

      –        nincs előírva az ügyvezető személyes magatartásával és alapvető jogainak – mint a külföldi utazásokkal járó, más munkaviszonyhoz
         kapcsolódó keresőtevékenység végzéséhez való jogának – megsértésével összefüggő körülmények értékelése;

      –        az adós társaság kereskedelmi tevékenységét érintő következményeket és a köztartozás kiegyenlítésének lehetőségét a tilalom
         elrendelését követően nem értékelik;

      –        a tilalmat kötelező erejű kérelemre rendelik el, amennyiben az tanúsítja, hogy valamely konkrét kereskedelmi társaságnak »jelentős
         mértékű« köztartozása áll fenn, hogy a tartozás a főkövetelés és a kamatok erejéig nincs biztosítva, és hogy a tilalom elrendelésének
         címzettjeként megjelölt személy e kereskedelmi társaság ügyvezetője;

      –        a tilalom a köztartozás teljes kiegyenlítéséig vagy teljes biztosításáig terjedő időszakra vonatkozóan áll fenn anélkül, hogy
         a tilalmat elrendelő intézkedés címzettje az azt elrendelő hatóságtól kérhetné annak felülvizsgálatát, valamint a tartozás
         megfizetésére előírt elévülési határidő nem kerül figyelembevételre?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      23      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy az uniós joggal ellentétes‑e valamely tagállam azon
         jogszabályi rendelkezése, amely lehetővé teszi a közigazgatási hatóságnak, hogy azzal az indokkal tiltsa meg e tagállam valamely
         állampolgárának annak elhagyását, hogy nem fizették meg azon társaság adótartozását, amelynek e személy az egyik ügyvezetője.

      24      E kérdés hasznos megválaszolása céljából meg kell jegyezni, hogy P. Aladzhov mint bolgár állampolgár az EUMSZ 20. cikk alapján
         uniós polgár jogállással rendelkezik, tehát még a származása szerinti tagállamával szemben is hivatkozhat az e jogálláshoz
         kapcsolódó jogokra, különösen pedig a tagállamok területén való szabad mozgásnak és tartózkodásnak az EUMSZ 21. cikkben biztosított
         jogára (lásd különösen a C‑33/07. sz. Jipa‑ügyben 2008. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑5157. o.] 17. pontját és
         a C‑434/09. sz. McCarthy‑ügyben 2010. május 5‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 48. pontját).

      25      A szabad mozgáshoz való jog magában foglalja mind az Európai Unió polgárainak a származás helyétől eltérő tagállamba való
         belépésének jogát, mind pedig az előbbi tagállam elhagyásának ehhez kapcsolódó jogát. Amint azt ugyanis a Bíróság már korábban
         kiemelte, a Szerződésben biztosított alapvető szabadságokat lényegüktől fosztaná meg az, ha a származás szerinti tagállam
         érvényes indokolás nélkül megtilthatná a saját állampolgárainak, hogy egy másik tagállam területére történő belépés céljával
         elhagyhassák azt (lásd a fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott ítélet 18. pontját).

      26      A 2004/38 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése egyébként kifejezetten előírja, hogy valamennyi uniós polgár, érvényes személyazonosító
         igazolvánnyal vagy útlevéllel, jogosult valamely tagállam területét elhagyni egy másik tagállamba való utazás céljából.

      27      Ebből következik, hogy az olyan helyzet, mint amelyben P. Aladzhov található, aki annak az államnak a területéről, amelynek
         állampolgára, egy másik tagállamba kíván utazni, az uniós polgároknak a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz
         való joga alá tartozik.

      28      Az uniós polgárok szabad mozgáshoz való joga azonban nem feltétlen, hanem a Szerződésben, valamint a végrehajtására hozott
         rendelkezésekben előírt korlátozások és feltételek mellett ismerhető el (lásd különösen a fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott
         ítélet 21. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      29      E korlátozások és feltételek elsősorban a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdéséből erednek, amely lehetővé teszi a tagállamok
         számára, hogy közrendi, közbiztonsági, illetve közegészségügyi okok alapján korlátozzák az uniós polgárok vagy családtagjaik
         szabad mozgását. Ugyanezen cikk értelmében azonban ezen okokra nem lehet „gazdasági célok érdekében” hivatkozni.

      30      Ezért – mivel az uniós joggal nem ellentétes az olyan nemzeti intézkedés, mint amely megakadályozta P. Aladzhovot az államterület
         elhagyásában, és amellyel kapcsolatban nem vitatott, hogy nem közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján fogadták el –
         igazolni kell, hogy ezen intézkedést közrendi okok alapján hozták, azzal a feltétellel továbbá, hogy nem gazdasági célok érdekében
         hivatkoztak ezen okokra.

      31      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2004/38 irányelvet átültető nemzeti törvény nem alkalmazandó
         a Bolgár Köztársaság állampolgáraira.

      32      Ennek a körülménynek azonban semmiképpen nem lehet az a hatása, hogy megakadályozza a nemzeti bíróságot abban, hogy biztosítsa
         az alapügyben a jelen ítélet 27. pontjában foglaltaknak megfelelően alkalmazandó uniós jogi normák és különösen a 2004/38
         irányelv 27. cikkének teljes érvényesülését. Ezért az eljáró bíróság feladata, hogy szükség esetén eltekintsen a nemzeti jogszabályok
         uniós joggal ellentétes rendelkezésének alkalmazásától, többek között megsemmisítve az ilyen rendelkezés alapján elfogadott
         egyedi közigazgatási határozatot (lásd ebben az értelemben különösen a C‑173/09. sz. Elchinov‑ügyben 2010. október 5‑én hozott
         ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 31. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Egyébként a fenti cikk
         feltétel nélküli és kellően pontos rendelkezéseire hivatkozhat valamely magánszemély azzal a tagállammal szemben, amelynek
         az állampolgára (analógia útján lásd a 41/74. sz. van Duyn‑ügyben 1974. december 4‑én hozott ítélet [EBHT 1974., 1337. o.]
         9–15. pontját).

      33      Továbbá szintén nincsen jelentősége annak a körülménynek, hogy – amint a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli – a Bolgár Alkotmány
         a bolgár állampolgárok szabad mozgása korlátozásának igazolása céljából nem közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okokra
         hivatkozik, hanem többek között más állampolgárok jogainak és szabadságainak a védelmére alapított indokot hoz fel, amelynek
         alapján a ZBLD‑t elfogadták. Ugyanis kizárólag annak van jelentősége, hogy valamely állampolgár szabad mozgásának a jelen
         alapügyhöz hasonlóan valamely adótartozás behajtása érdekében elrendelt korlátozása, amelyet a nemzeti jog értelmében más
         állampolgárok jogainak a védelmére irányuló cél igazol, olyan indokon alapul‑e, amely az uniós jog értelmében a közrendi ok
         körébe tartozónak tekinthető.

      34      A Bíróság mindig kiemelte, hogy bár a tagállamok lényegében – tagállamonként és időszakonként változó nemzeti igényeiknek
         megfelelően – továbbra is szabadon határozhatják meg a közrend és a közbiztonság követelményeit, uniós összefüggésben és különösen
         a személyek szabad mozgása alapelvétől való eltérés igazolásakor e követelményeket szigorúan kell értelmezni, oly módon, hogy
         azok tartalmát az egyes tagállamok ne határozhassák meg egyoldalúan az uniós intézmények ellenőrzése nélkül (lásd különösen
         a fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott ítélet 23. pontját).

      35      Így a Bíróság rámutatott arra, hogy a közrend fogalma minden esetben azt feltételezi, hogy – a társadalmi rend megzavarásán
         túl, amelyet valamennyi jogsértés megvalósít – a közrend olyan valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyeztetése álljon
         fenn, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét (lásd különösen a fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott ítélet 23. pontját
         és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      36      A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben azon közérdekű jellegre utal, amellyel a hatóságnak a költségvetési bevételek
         biztosítására irányuló feladata bír, valamint a köztartozások behajtása által követett, más polgárok jogainak a védelmére
         irányuló célra utal. E bíróság továbbá az adós társaság adótartozásának az alapügybeli meg nem fizetését a társadalom valamely
         alapvető érdekére irányuló veszélyként minősíti.

      37      Természetesen – amint azt egyébként az Emberi Jogok Európai Bírósága is elismerte (lásd a fent hivatkozott Riener kontra Bulgária
         ítéletet, 114–117. §) – nem zárható eleve ki, hogy az adótartozások behajtásának elmaradása a közrendi követelmények közé
         tartozzon. Erre – az uniós polgárok szabad mozgására vonatkozó uniós jog szabályaira tekintettel – azonban csak abban az esetben
         kerülhet sor, ha a közrend valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyeztetése áll fenn, amely sérti a társadalom valamely
         alapvető érdekét, és amely például a kérdéses összegek jelentőségével vagy az adócsalás elleni küzdelemre irányuló követelménnyel
         függ össze.

      38      Továbbá, amennyiben a köztartozások, különösen az adók behajtása az érintett tagállami szerepvállalás azon választási lehetőségek
         alapján történő finanszírozásának biztosítására irányul, amelyek többek között az általános gazdaság‑ és szociálpolitikájának
         kifejeződései (lásd ebben az értelemben a C‑398/09. sz., Lady & Kid és társai ügyben 2011. szeptember 6‑án hozott ítélet [az
         EBHT‑ban még nem tették közzé] 24. pontját), a hatóságok által a behajtás biztosítása érdekében hozott intézkedések alapvetően
         még kevésbé tekinthetők úgy, mint amelyeket kizárólag a 2004/38 irányelv 27. cikke (1) bekezdésének rendelkezései szerinti
         gazdasági célok érdekében fogadtak el.

      39      Azonban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból származó, a jelen ítélet 36. pontjában említett egyedüli elemek alapján
         nem lehet igazolni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló intézkedéseket ilyen megfontolások alapján fogadták‑e el, és különösen
         nem lehet levonni azt a következtetést, hogy kizárólag gazdasági célok érdekében fogadták el. A kérdést előterjesztő bíróság
         feladata az ezzel kapcsolatban szükséges vizsgálatok elvégzése.

      40      Az előző megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az uniós joggal nem ellentétes valamely
         tagállam olyan jogszabályi rendelkezése, amely lehetővé teszi a közigazgatási hatóságnak, hogy azzal az indokkal tiltsa meg
         e tagállam valamely állampolgárának annak elhagyását, hogy nem fizették meg azon társaság adótartozását, amelynek e személy
         az egyik ügyvezetője, azonban azzal a kettős feltétellel, hogy a szóban forgó intézkedés célja az, hogy – bizonyos kivételes
         körülmények között, amelyek többek között e tartozás jellegéből vagy jelentőségéből adódhatnak – reagáljon a közrend olyan
         valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyeztetésére, amely sérti a társadalom valamely alapvető érdekét, és az ily módon
         kitűzött cél nem kizárólag gazdasági céloknak felel meg. A nemzeti bíróság feladata e kettős feltétel teljesülésének vizsgálata.

       A második és harmadik kérdésről
      41      A második és harmadik kérdésével – amelyeket együttesen kell vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja
         megtudni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló jogszabály milyen feltételek esetén tekinthető arányosnak és azon szabálynak
         megfelelőnek, miszerint a szabad mozgás korlátozásainak az érintett személyes magatartásán kell alapulniuk, amennyiben egyfelől
         az adózás területén léteznek a segítségnyújtásra vonatkozó közösségi eszközök, másfelől a szóban forgó jogszabályt szigora
         és automatizmusa jellemzi.

      42      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2004/38 irányelv 27. cikkének (2) bekezdése értelmében a közrendi vagy közbiztonsági
         okokból hozott intézkedéseknek meg kell felelniük az arányosság elvének, és kizárólag az érintett egyén személyes magatartásán
         alapulhatnak. Továbbá, amint a jelen ítélet 35. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, az érintett egyén
         személyes magatartása valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt kell, hogy jelentsen a társadalom valamely alapvető érdekére.
         Az adott ügyhöz közvetlenül nem kapcsolódó, vagy az általános megelőzési megfontolásokon alapuló indokolások nem elfogadhatóak.

      43      E körülmények között nem felel meg az uniós jog követelményeinek az olyan nemzeti jogszabályi vagy rendeleti rendelkezés,
         amely a terület elhagyásának tilalmára vonatkozó határozat számára automatikus jelleget biztosít pusztán az adótartozás fennállása
         folytán, anélkül hogy figyelembe venné az érintett egyén személyes magatartását (lásd ebben az értelemben a C‑348/96. sz.
         Calfa‑ügyben 1999. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑11. o.] 27. és 28. pontját).

      44      Az alapügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatot tekintetbe véve úgy tűnik, hogy sem az adózás és a társadalombiztosítás
         rendjéről szóló törvényből, sem a ZBLD‑ből – amely jogszabályok alapján meghozták P. Aladzhovval szemben a bolgár terület
         elhagyásának tilalmára vonatkozó közigazgatási határozatot – nem tűnik ki a hatáskörrel rendelkező hatóságok számára előírt,
         az érintett személyes magatartásának figyelembevételére irányuló kötelezettség. Kétségtelen, hogy az adózás és a társadalombiztosítás
         rendjéről szóló törvény rendelkezései nem tűnnek úgy, mintha kizárnák ennek figyelembevételét, mivel a hatóságokra hagyják,
         hogy mérlegelési jogkörrel éljenek, amikor előírják, hogy „kérhetik” ilyen tilalom ZBLD alapján történő elrendelését. Ezzel
         kapcsolatban azonban – bár a fenti hatóságok nincsenek megfosztva annak lehetőségétől, hogy figyelembe vegyék e magatartást –
         meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló jogszabályi rendelkezések úgy tűnik, hogy nem tartalmaznak a fent
         említetthez hasonló kötelezettséget, pedig egyedül ez felelne meg az uniós jog követelményeinek.

      45      A kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak megküldött ügyiratok alapján úgy tűnik továbbá, hogy a felperessel szemben
         meghozott intézkedés kizárólag azon társaság adótartozásának létén alapul, amelynek ő az egyik társügyvezetője, és pusztán
         e minősége indokolja azt, továbbá nem tartalmaz az érintett személyes magatartására vonatkozóan semmilyen egyedi értékelést,
         vagy bármilyen utalást arra a veszélyre, amelyet a közrendre jelent.

      46      Mindenesetre a Bíróságnak nem feladata, hogy a nemzeti intézkedéseknek az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről határozzon,
         és a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megtennie az ezen összeegyeztethetőség értékeléséhez szükséges megállapításait (a
         fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott ítélet 28. pontja).

      47      Az arányosság elvének tiszteletben tartására irányuló vizsgálat során a nemzeti bíróságnak kell azt is megállapítania, hogy
         a terület elhagyására vonatkozó tilalom alkalmas‑e arra, hogy biztosítsa az általa követett célkitűzés megvalósulását, és
         nem lépi‑e túl az ennek eléréséhez szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Jipa‑ügyben hozott ítélet
         29. pontját). Ennek során – feltételezve akár azt, hogy valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyt jelent a társadalom valamely
         alapvető érdekére az, hogy a szóban forgó tartozást nem lehet behajtani – a kérdést előterjesztő bíróság feladata többek között
         annak vizsgálata, hogy azáltal, hogy P. Aladzhovot megfosztották azon lehetőségtől, hogy a kereső tevékenységének egy részét
         külföldön folytassa, és ezáltal megfosztották jövedelme egy részétől, a szóban forgó tilalomra vonatkozó intézkedés egyfelől
         alkalmas‑e arra, hogy biztosítsa az általa követett, az adó behajtásának biztosítására irányuló célt, másrészt szükséges‑e
         e cél eléréséhez. Azt is e bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy a terület elhagyására vonatkozó tilalomhoz képest nincsenek‑e
         más olyan alternatív intézkedések, amelyek a szabad mozgás sérelme nélkül ugyanolyan hatékonyak lennének e behajtás teljesítése
         céljából.

      48      Ezen alternatív intézkedések között szerepelhetnek adott esetben azok az intézkedések, amelyeket a nemzeti hatóságok többek
         között a nemzeti bíróság által említett 2008/55 irányelv alapján fogadhatnak el. Mindazonáltal mindenképpen e bíróság feladata
         annak vizsgálata, hogy az érintett tagállam követelése a fenti irányelv hatálya alá tartozik‑e.

      49      Az előző megfontolásokra tekintettel a második és harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy – feltételezve akár, hogy
         az alapügyben a P. Aladzhovval szemben elrendelt intézkedéshez hasonló, a terület elhagyásának tilalmára vonatkozó intézkedést
         a 2004/38 irányelv 27. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételek mellett fogadták el – az ugyanezen cikk (2) bekezdésében
         foglalt feltételekkel ellentétes ez az intézkedés,

      –        ha kizárólag azon társaság adótartozásának létén alapul, amelynek e felperes az egyik társügyvezetője, és pusztán e minősége
         indokolja azt, továbbá nem tartalmaz az érintett személyes magatartására vonatkozóan semmilyen egyedi értékelést, vagy bármilyen
         utalást arra a veszélyre, amelyet a közrendre jelent, és

      –        ha a terület elhagyására vonatkozó tilalom nem alkalmas arra, hogy biztosítsa az általa követett célkitűzés megvalósulását,
         és túllépi az ennek eléréséhez szükséges mértéket.

      A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy e feltételek fennállnak‑e az előtte folyamatban lévő eljárásban.
       A költségekről
      50      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az uniós joggal nem ellentétes valamely tagállam olyan jogszabályi rendelkezése, amely lehetővé teszi a közigazgatási hatóságnak,
            hogy azzal az indokkal tiltsa meg e tagállam valamely állampolgárának e tagállam elhagyását, hogy nem fizették meg azon társaság
            adótartozását, amelynek e személy az egyik ügyvezetője, azonban azzal a kettős feltétellel, hogy a szóban forgó intézkedés
            célja az, hogy – bizonyos kivételes körülmények között, amelyek többek között e tartozás jellegéből vagy jelentőségéből adódhatnak –
            reagáljon a közrend olyan valódi, közvetlen és kellően súlyos veszélyeztetésére, amely sérti a társadalom valamely alapvető
            érdekét, és az ily módon kitűzött cél nem kizárólag gazdasági céloknak felel meg. A nemzeti bíróság feladata e kettős feltétel
            teljesülésének vizsgálata.
      2)      Feltételezve akár, hogy az alapügyben a P. Aladzhovval szemben elrendelt intézkedéshez hasonló, a terület elhagyásának tilalmára
            vonatkozó intézkedést az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz
            való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK,
            a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április
            29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 27. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételek mellett fogadták el,
            az ugyanezen cikk (2) bekezdésében foglalt feltételekkel ellentétes ez az intézkedés,
      –        ha kizárólag azon társaság adótartozásának létén alapul, amelynek e felperes az egyik társügyvezetője, és pusztán e minősége
            indokolja azt, továbbá nem tartalmaz az érintett személyes magatartására vonatkozóan semmilyen egyedi értékelést, vagy bármilyen
            utalást arra a veszélyre, amelyet a közrendre jelent, és
      –        ha a terület elhagyására vonatkozó tilalom nem alkalmas arra, hogy biztosítsa az általa követett célkitűzés megvalósulását,
            és túllépi az ennek eléréséhez szükséges mértéket.
      A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy e feltételek fennállnak‑e az előtte folyamatban lévő eljárásban.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: bolgár.


title: A Közszolgálati Törvényszék ítélete (második tanács), 2009. szeptember 29.#Petrus Kerstens kontra Európai Bizottság.#F-102/07. sz. ügy.

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (második tanács)
      2009. szeptember 29.
      F‑102/07. sz. ügy
      Petrus Kerstens
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Előléptetés – 2004‑es, 2005‑ös és 2006‑os előléptetési időszak – Elsőbbségi pontok adása – Főigazgatók által adott elsőbbségi pontok – Az intézmény érdekében végzett munkát elismerő elsőbbségi pontok – A hátrányos megkülönböztetés tilalma – Indokolási kötelezettség”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben P. Kerstens a következők megsemmisítését kéri: a kinevezésre
         jogosult hatóság 2005. november 23‑i, az egyes főigazgatóságok – a jelen esetben a Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető
         Hivatal (PMO) – rendelkezésére álló elsőbbségi pontok közül a 2004. évi előléptetési időszakban neki 3 pontot adó határozata
         (a Közigazgatási Tájékoztató 2005. november 23‑i 85‑2005 száma); a kinevezésre jogosult hatóság 2005. november 23‑i, az egyes főigazgatóságok rendelkezésére
         álló elsőbbségi pontok közül a 2005. évi előléptetési időszakban neki 0 pontot adó határozata (a Közigazgatási Tájékoztató 85‑2005 száma); a kinevezésre jogosult hatóság 2006. november 17‑i, az egyes főigazgatóságok rendelkezésére álló elsőbbségi
         pontok közül a 2006. évi előléptetési időszakban neki 0 pontot adó határozata (a Közigazgatási Tájékoztató 2006. november 17‑i 55‑2006 száma); a kinevezésre jogosult hatóság 2006. november 17‑i, a 2006. évi előléptetési időszakban
         neki az intézmény érdekében végzett munkát elismerő 0 elsőbbségi pontot adó határozata (a Közigazgatási Tájékoztató 55‑2006 száma); a kinevezésre jogosult hatóság 2007. június 15‑i, a 2007. február 16‑i és 2007. február 22‑i panaszokat elutasító
         határozata.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Előléptetés – Az érdemek összehasonlító vizsgálata – Módozatok – A Bizottság által létrehozott rendszer – Az
            elsőbbségi pontok főigazgatóságokon belüli kiosztása
      (Személyzeti szabályzat, 45. cikk)
      2.      Tisztviselők – Előléptetés – Az érdemek összehasonlító vizsgálata – Módozatok – A Bizottság által létrehozott rendszer – Elsőbbségi
            pontok kiosztása – Szempontok
      (Személyzeti szabályzat, 45. cikk)
      1.      A személyzeti szabályzat 45. cikkének Bizottság által elfogadott általános végrehajtási rendelkezései arra irányulnak, ahogyan
         az e rendelkezések 5. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy megjutalmazzák a legérdemesebbnek ítélt tisztviselőket, különösen
         azokat, akik hozzájárultak az egyéni célkitűzéseket meghaladó eredmények eléréséhez, vagy akik különös erőfeszítést tettek
         és figyelemre méltó eredményeket értek el feladataik ellátása során, ahogyan azt az előmeneteli jelentésük tanúsítja. Az egyes
         főigazgatóságok rendelkezésére álló „nagy” elsőbbségi pontok, vagyis 6–10 elsőbbségi pont, az általános végrehajtási rendelkezések
         5. cikkének (2) bekezdésének megfelelően a legjobb teljesítményt nyújtó tisztviselőknek van fenntartva, akik kivételes érdemekről
         tettek tanúbizonyságot, míg a „kis” elsőbbségi pontokat, vagyis 0–4 elsőbbségi pontot ugyanezen rendelkezés értelmében a többi
         tisztviselő között osztják szét, akiket az általános végrehajtási rendelkezések szempontjai fényében érdemesnek ítéltek.

      Az elsőbbségi pontok kiosztásának tehát a szóban forgó tisztviselők különös érdemeihez kapcsolódó megfontolásokon kell alapulnia,
         a „nagy” elsőbbségi pontokat ugyanis a kivételes érdemekkel rendelkező tisztviselők számára tartják fenn.

      Ebből következik, hogy a főigazgatót semmiféle kötelezettség nem terhelheti a „nagy” elsőbbségi pontok kiosztásakor arra vonatkozóan,
         hogy kimerítse a rendelkezésére álló kvótát.

      Az általános végrehajtási rendelkezések 5. cikkének (3) bekezdése, amely kimondja, hogy főszabály szerint minden főigazgatóság
         kimeríti a rendelkezésére álló elsőbbségi pont kvótát, egy lábjegyzetben pontosítja azt is, hogy e rendelkezés nem kérdőjelezheti
         meg a tartós érdemek értékelésének elvét, különösen olyan alacsony létszámú csoport esetében, ahol a pontok fel nem használása
         igazolható.

      (lásd a 65–68. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑311/04. sz., Buendía Sierra kontra Bizottság ügyben 2006. október 19‑én hozott ítéletének (EBHT 2006.,
         II‑4137. o.) 290. pontja; T‑261/04. sz., Crespinet kontra Bizottság ügyben 2007. május 3‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2007.,
         I‑A‑2–103. o. és II‑A‑2–717. o.) 57. pontja; T‑385/04. sz., Valero Jordana kontra Bizottság ügyben 2009. április 1‑jén hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ I‑A‑2–0000. o. és II‑A‑2–0000. o.) 130. pontja.

      2.      Noha nem elegendő számú elsőbbségi pont esetén a szolgálati idő másodlagosan szerepet játszhat az egyes főigazgatóságok rendelkezésére
         álló elsőbbségi pontok azonos érdemekkel rendelkező tisztviselők közötti kiosztásakor, az érdemesség marad a hangsúlyos szempont.
         Az elsőbbségi pontok kiosztására vonatkozó határozatban a szolgálati idő döntő jellegének elismerése ellentétes volna a személyzeti
         szabályzat 45. cikkével és az említett 45. cikk Bizottság által elfogadott általános végrehajtási rendelkezéseinek 5. cikkével,
         amely egyébként semmiféle utalást nem tartalmaz a szolgálati időre mint az elsőbbségi pontok kiosztásának szempontjára.

      (lásd a 140. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑502/04. sz., Lopparelli kontra Bizottság ügyben 2007. július 4‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2007.,
         I‑A‑2–145. o. és II‑A‑2–995. o.) 89. pontja; fent hivatkozott Valero Jordana kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 145. pontja.


A Bíróság (ötödik tanács) 2004. január 7-i ítélete. # Aalborg Portland A/S (C-204/00. P. sz. ügy), Irish Cement Ltd (C-205/00. P. sz. ügy), Ciments français SA (C-211/00. P. sz. ügy), Italcementi - Fabbriche Riunite Cemento SpA (C-213/00. P. sz. ügy), Buzzi Unicem SpA (C-217/00. P. sz. ügy) és Cementir - Cementerie del Tirreno SpA (C-219/00. P. sz. ügy) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Verseny - Bírság. # C-204/00. P., C-205/00. P., C-211/00. P., C-213/00. P., C-217/00. P. és C-219/00. P. sz. egyesített ügyek


A Törvényszék (negyedik tanács) 2015. június 30-i ítélete. # Gambling Commission kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-404/10 RENV. sz. ügy