title: A Bíróság (negyedik tanács) 2005. január 13-i ítélete.#Heinecken Brouwerijen BV kontra Hoofdproductschap Akkerbouw.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Hollandia.#Gabonafélék - Behozatali rendszer - Sörárpára vonatkozó közösségi vámkontingens - Hátrányos megkülönböztetés.#C-126/04. sz. ügy.

text:
      C‑126/04. sz. ügy
      Heineken Brouwerijen BV
      kontra
      Hoofdproductschap Akkerbouw
      (a College van Beroep voor het bedrijfsleven [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Gabonafélék – Behozatali rendszer – Sörárpára vonatkozó közösségi vámkontingens – Hátrányos megkülönböztetés”
      A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2005. január 13.
      Az ítélet összefoglalása
      Mezőgazdaság – Közös piacszervezés – Gabonafélék – Behozatali rendszer – Vámkontingens – Árpa – Kizárólag kiváló minőségű
            árpára vonatkozó vámkontingens – A hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértése – Hiány
      (EK 34. cikk, (2) bekezdés, második albekezdés; 1269/1999 és 822/2001 tanácsi rendelet)
      Az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletekkel megnyitott közösségi vámkontingens hatályának a bükkfát tartalmazó tartályban érlelt
         sörök gyártásához felhasznált maláta előállításához szükséges kiváló minőségű árpára való korlátozása nem minősül a hátrányos
         megkülönböztetés tilalma elvének megsértésének, mivel a korlátozás – egyrészről ezen árpa, másrészről az egyéb sörök előállításához
         felhasznált árpa közötti különbségtétellel – objektív módon igazolható.

      (vö. 22. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2005. január 13.(*)

      „Gabonafélék – Behozatali rendszer – Sörárpára vonatkozó közösségi vámkontigens – Hátrányos megkülönböztetés”
      A C‑126/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het
         bedrijfsleven (Hollandia) a Bírósághoz 2004. március 8‑án érkezett 2004. február 18‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Heineken Brouwerijen BV
      és
      a Hoofdproductschap Akkerbouw
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök (előadó), Juhász E. és M. Ilešič bírák,
      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Heineken Brouwerijen BV képviseletében H. Bronkhorst advocaat,
      –       a görög kormány képviseletében V. Kontolaimos és E. Svolopoulou, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Unió Tanácsa képviseletében M. Balta és K. Michoel, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében F. Clotuche‑Duvieusart és D. W. V. Zijlstra, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a KN 1003 00 kód alá tartozó sörárpa közösségi vámkontingensének megnyitásáról szóló,
         1999. június 14‑i 1269/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 151., 1. o.) és a 2001. április 24‑i 822/2001 tanácsi rendelet (HL L 120.,
         1. o.) érvényességére, a többoldalú kereskedelmi tárgyalások uruguayi fordulója során megkötött megállapodások végrehajtásához
         a mezőgazdasági ágazatban szükséges kiigazításokról és átmeneti intézkedésekről szóló, 1994. december 22‑i 3290/94/EK tanácsi
         rendelettel (HL L 349., 105. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 432. o.) módosított, a gabonafélék piacának
         közös szervezéséről szóló, 1992. június 30‑i 1766/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 181., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet,
         12. kötet, 324. o, a továbbiakban: 1766/92 rendelet) 10. cikkének értelmezésére, valamint a gabonaágazat behozatali vámjának
         rögzítéséről szóló, 2001. október 15‑i 2023/2001/EK bizottsági rendelet (HL L 273., 18. o.) rendelkezéseinek értelmezésére
         irányul.

      2       Ezt a kérelmet a Heineken Brouwerijen BV (a továbbiakban: Heineken) és a Hoofdproductschap Akkerbouw (mezőgazdasági termékek
         értékesítésének központi hivatala, a továbbiakban: HPA) között folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, a Heineken által
         a Közösségbe behozott sörárpa importvámjának tárgyában.

       A jogi háttér
      3       Az 1766/92 rendelet 1. cikke az árpát KN 1003 00 kód alatt említi, azon termékek között, amelyeket a gabonafélék piacának
         közös szervezésére vonatkozó rendelkezések szabályoznak.

      4       Az 1766/92 rendelet 10. cikke a következőképpen rendelkezik:
      „(1) Amennyiben e rendelet másként nem rendelkezik, az 1. cikkben felsorolt termékekre a közös vámtarifa vámtételeit kell
         alkalmazni.

      (2) Az (1) bekezdés ellenére a KN […] 1003 […] kód alá tartozó termékekre vonatkozó behozatali vám egyenlő az e termékek behozatalakor
         érvényes intervenciós ár 55%‑kal növelt összegének és az adott szállítmányra alkalmazandó CIF-importárnak a különbségével.
         Ez a vám azonban nem haladhatja meg a közös vámtarifa szerinti vámtételt.

      […]”
      5       A gabonafélék ágazatában a behozatali vámokat a 2023/2001 rendelet rögzíti.
      6       A gabonaágazatbeli importvámokat érintő 1766/92 rendelet alkalmazásának szabályairól szóló, 1996. június 28‑i 1249/96/EK bizottsági
         rendelet (HL L 161., 125. o.) 2003. július 1‑jéig alkalmazható változata 2. cikkének (5) bekezdése előírja:

      „Az importvámokat átalányösszeggel kell csökkenteni:
      [...]
      –       8 [euró]/tonnával a sörárpa esetében […];
      ha az importőr igazolja, hogy a normál termékárra minőségi felárat fizettek.
      [...]”
      7       Az 1269/1999 rendelet 1. cikke elrendeli:
      „(1) A KN 1003 00 kód alá tartozó, egyes – bükkfát tartalmazó tartályban érlelt –sörök gyártására szolgáló maláta előállításához
         felhasznált kiváló minőségű árpa esetében 50 000 tonna éves közösségi vámkontingens nyílik meg 1999‑re és 2000‑re.

      (2) Az alkalmazható közös vámtarifa vámtétele a behozatal időpontjában hatályban lévő teljes vámösszeg 50%‑a – a sörárpa behozatalánál
         esedékes levonás nélkül.”

      8       A 822/2001 rendelet 1. cikke a 2001. és 2002. évre azonos közösségi vámkontingenst nyit meg „a KN 1003 00 kód alá tartozó
         50 000 tonna kiváló minőségű árpa esetében, amely egyes, bükkfát tartalmazó tartályban érlelt sörökhöz felhasznált maláta
         előállítására szolgál”.

      9       Az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletek (1) és (2) preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz:
      „(1)      tekintettel arra, hogy a GATT XXIV. cikke 6. pontjáról folytatott tárgyalások eredményeként a Közösség kötelezettséget vállalt
         arra, hogy megvizsgálja a feltárt problémákat, amennyiben a gabonafélékre vonatkozó »reprezentatív ár« rendszerének működése
         kereskedelmi akadályt jelentene a Közösségben; egyes sörárpa szállítmányok nehézségeket okoztak;

      (2)      tekintettel arra, hogy az akadályok megszüntetése érdekében a KN 1003 00 kód alá tartozó sörárpára közösségi vámkontingenst
         kell megnyitni […]”.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      10     A Heineken nemzetközi méretű sörgyártó és sörértékesítő vállalkozás.
      11     2001. október 25‑i határozatával a HPA a Heinekentől 15 177 kg sörárpa behozatala miatt, behozatali vám címén 254,82 euró
         megfizetését követelte. A Heineken e határozat ellen benyújtott panaszát a HPA 2002. október 28‑i határozatával elutasította.

      12     A Heineken ez utóbbi határozat ellen keresetet nyújtott be a College van Beroep voor het bedrijfsleven előtt. Mivel az olyan
         gyártók, mint például a Heineken, amelyek nem állítanak elő bükkfát tartalmazó tartályban érlelt söröket, nem élvezhetik az
         1269/1999 és a 822/2001 rendeletek által az 1999–2002. évre megnyitott vámkontingensek előnyeit, az említett bíróság azt vizsgálja,
         hogy a vonatkozó közösségi szabályozás nem idéz-e elő hátrányos megkülönböztetést.

      13     A fenti körülményekre való tekintettel a College van Beroep voor het bedrijfsleven felfüggesztette az eljárást, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Az 1269/1999 és a 822/2001 […] rendeletek, amelyek kizárólag a bükkfát tartalmazó tartályban érlelt sör gyártására szolgáló
         árpa behozatala vonatkozásában írnak elő közösségi vámkontingenseket, összeegyeztethetőek‑e az EK 34. cikk (2) bekezdésének
         második albekezdésében előírt, a termelők közötti minden megkülönböztetésre vonatkozó tilalommal?

      2)      A fent hivatkozott rendeletek érvénytelensége esetén az 1766/92 rendelet […] és a 2023/2001 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése
         együttes rendelkezései kötelezővé teszik‑e mégis a KN 1003 00 kód alá tartozó, a malátából készített sör előállításához felhasznált
         kiváló minőségű árpára vonatkozó behozatali vám megfizetését?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      14     A Heineken felhívja a figyelmet arra, hogy az 1999–2002. évre az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletek csak a kiváló minőségű,
         a KN 1003 00 kód alá tartozó, bizonyos típusú sörök előállításához felhasznált árpa vonatkozásában nyitottak meg vámkontingenst.
         A vonatkozó rendeletek sértik az EK 34. cikk (2) bekezdésének második albekezdését, mivel alaptalanul tesznek különbséget
         a bükkfát tartalmazó tartályban érlelt sörök gyártásához felhasznált árpa és a más eljárás szerint előállított sörökhöz felhasznált
         árpa között.

      15     Ugyanakkor a görög kormány, a Tanács és a Bizottság fenntartják, hogy az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletek nem sértik a hátrányos
         megkülönböztetés tilalmának elvét. Egyrészt a bükkfát tartalmazó tartályban érlelt sörök gyártásához felhasznált maláta előállítására
         szolgáló árpa esetében a vámkontingens megnyitása figyelembe veszi a közösségi piac ellátási igényeit és a piaci egyensúly
         megőrzésének szükségességét. Másrészt objektív módon igazolható a különböző típusú sörökhöz felhasznált árpafélék megkülönböztetése.

      16     Célszerű felidézni, hogy – az állandó ítélkezési gyakorlat szerint – a közös agrárpolitika keretén belül bármely megkülönböztetés
         tilalmát megfogalmazó EK 34. cikk (2) bekezdésének második albekezdése nem más, mint az egyenlőség általános elvének a különös
         kifejeződése, amely megköveteli, hogy a hasonló helyzeteket ne különbözőképpen kezeljék, és a különböző helyzeteket ne kezeljék
         azonos módon, kivéve, ha a megkülönböztetés objektív módon igazolható (lásd különösen a 203/86. sz., Spanyolország kontra
         Tanács ügyben 1988. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 1988., 4563. o.] 25. pontját; a C‑15/95. sz., EARL de Kerlast ügyben
         1997. április 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑1961. o.] 35. pontját; a C‑292/97. sz., Karlsson és társai ügyben 2000. április
         13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2737. o.] 39. pontját; a C‑14/01. sz. Niemann-ügyben 2003. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2003.,
         I‑2279. o.] 49. pontját).

      17     Jelen esetben – az 1766/92 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének megfelelően – a gabonafélékre vonatkozó behozatali vámok egyrészt
         az intervenciós ár, másrészt a világpiaci árfolyam alapján meghatározott reprezentatív behozatali ár alapján kerültek kiszámításra.

      18     Az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletek első és második preambulumbekezdéséből azonban kitűnik, hogy a „reprezentatív ár” rendszere
         kereskedelmi akadályokat idézett elő.

      19     A Tanács és a Bizottság ebben a tekintetben kifejtik, hogy a takarmányárpát és a sörárpát sújtó behozatali vámok – ez utóbbi
         árpafajtára érvényes külön árfolyamjegyzés hiányában – a minneapolisi (Amerikai Egyesült Államok) gabonatőzsdén jegyzett takarmányárpa
         árfolyama alapján kerülnek meghatározásra. Mivel a sörárpa ára határozottan magasabb, mint a takarmányárpa ára, az 1766/92
         rendelet 10. cikkének (2) bekezdésében írt számítási mód alkalmazása eredményeként a sörárpa behozatala szinte lehetetlenné
         válik. Az 1249/96 rendelet 2. cikkének (5) bekezdésében előírt vámcsökkentés nem bizonyult elegendőnek ahhoz, hogy az árpabehozatalt
         érintő kereskedelmi akadályokat megszüntesse.

      20     Az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletek első és második preambulumbekezdéséből következik, hogy a vámkontingens megnyitásának
         célja éppen az, hogy megszüntesse ezeket az akadályokat, amelyeket az Amerikai Egyesült Államok a GATT-ból fakadó kötelezettségek
         miatt a Közösséggel szemben alkalmazott.

      21     Az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletekkel megnyitott közösségi vámkontingensek hatályának korlátozását illetően a Tanács és
         a Bizottság felhívják a figyelmet arra, hogy a Közösség területén belül elegendő mennyiségben áll rendelkezésre sörárpa –
         a bükkfa tartályban előállított sörhöz felhasznált árpa kivételével, amelyet az Egyesült Államokból kell behozni. A bükkfát
         tartalmazó tartályban érlelt sörök gyártói tehát a sörárpa harmadik országból való behozatalától függenek, míg a többi közösségi
         gyártó a Közösségen belül könnyen hozzájut a sörgyártáshoz szükséges sörárpához. Mivel a behozatali vámok túl magasak voltak
         ahhoz, hogy a bükkfa tartályban érlelt sörök előállítását a Közösségben folytatni lehessen, az 1249/96 rendelet 2. cikkének
         (5) bekezdésében előírt vámcsökkentés pedig nem volt elegendő ahhoz, hogy megszüntesse a bükkfa tartályban előállított sörhöz
         szükséges árpa behozatalát érintő kereskedelmi akadályokat, ezért objektív módon igazolható volt, hogy csak az ilyen sörök
         előállításához szükséges árpa vonatkozásában nyissanak meg vámkontingenseket. Az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletek így tehát
         mérlegelték azokat a kötelezettségeket, amelyek a Közösségre nézve a GATT-ból és a gabonafélék piacának közös szervezéséből
         következnek, és biztosították a Közösség azon árpafajtával történő ellátását, amelyet a Közösség területén nem termelnek,
         és amelynek az ára – a szóban forgó kontingens hiányában – rendkívül magas lett volna.

      22     Ebből következik, hogy az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletekkel megnyitott közösségi vámkontingens hatályának korlátozása
         – a bükkfát tartalmazó tartályban érlelt sörök gyártásához felhasznált maláta előállításhoz szükséges árpa, valamint az egyéb
         sörök előállításához felhasznált árpa közötti különbségtétellel – objektív módon igazolható.

      23     Az előzőekből következik, hogy az első kérdés vizsgálata nem tárt fel olyan tényt vagy körülményt, amely érintené a 1269/1999
         és a 822/2001 rendeletek érvényességét.

       A második kérdésről
      24     A második kérdés az 1766/92 és a 2023/2001 rendeletek 10. cikke (2) bekezdésének együttes rendelkezéseire vonatkozik, abban
         az esetben, amennyiben az 1269/1999 és a 822/2001 rendeletek érvénytelenek.

      25     Tekintettel az első kérdésre adott válaszra, a második kérdést nem kell megválaszolni.
       A költségekről
      26     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban levő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      Az előterjesztett kérdések vizsgálata nem tárt fel olyan tényt, amely a KN 1003 00 kód alá tartozó sörárpa vonatkozásában
            a közösségi vámkontingens megnyitásáról szóló, 1999. június 14‑i 1269/1999/EK és 2001. április 24‑i 822/2001/EK tanácsi rendeletek
            érvényességét érintené.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2013. december 10.#Európai Bizottság kontra Írország és társai.#Fellebbezés – Állami támogatások – Az ásványi olajok jövedéki adója alóli mentesség – A bíróság hivatalból történő eljárása – Az uniós bíróság által hivatalból vizsgált jogalap – Az adójogi harmonizáció és az állami támogatások felügyelete közötti összefüggés – A Tanács és a Bizottság hatásköre – A jogbiztonság elve – Az uniós aktusok jogszerűségére vonatkozó vélelem.#C‑272/12. P. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2013. december 10. (
            *1
         )
      „Fellebbezés — Állami támogatások — Az ásványi olajok jövedéki adója alóli mentesség — A bíróság hivatalból történő eljárása — Az uniós bíróság által hivatalból vizsgált jogalap — Az adójogi harmonizáció és az állami támogatások felügyelete közötti összefüggés — A Tanács és a Bizottság hatásköre — A jogbiztonság elve — Az uniós aktusok jogszerűségére vonatkozó vélelem”
      A C‑272/12. P. sz. ügyben,
      az Európai Bizottság (képviselik: V. Di Bucci, G. Conte, D. Grespan, N. Khan és K. Walkerová, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      fellebbezőnek
      az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2012. június 1‑jén benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a többi fél az eljárásban:

         Írország (képviseli: E. Creedon meghatalmazotti minőségben, segítője: P. McGarry SC, kézbesítési cím: Luxembourg),
      a Francia Köztársaság (képviselik: G. de Bergues, valamint kezdetben: J. Gstalter, később: N. Rouam, meghatalmazotti minőségben),
      az Olasz Köztársaság (képviseli: G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Aiello avvocato dello Stato, kézbesítési cím: Luxembourg),
      az Eurallumina SpA (székhelye: Portoscuso [Olaszország], képviselik: R. Denton, A. Stratakis, L. Martin Alegi és L. Philippou solicitors),
      az Aughinish Alumina Ltd (székhelye: Askeaton [Írország], képviselik: C. Waterson, C. Little és J. Handoll solicitors)
      felperesek az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, K. Lenaerts elnökhelyettes, A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta és T. von Danwitz tanácselnökök, A. Rosas, J. Malenovský, E. Levits, A. Arabadjiev, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas (előadó) és C. Vajda bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. április 9‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2013. július 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Fellebbezésével az Európai Bizottság az Európai Unió Törvényszékének T‑50/06. RENV., T‑56/06. RENV., T‑60/06. RENV., T‑62/06. RENV. és T‑69/06. RENV. sz., Írország és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2012. március 21‑én hozott ítéletének (a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék megsemmisítette a Gardanne, a Shannon régióban és Szardínián timföldgyártáshoz üzemanyagként felhasznált ásványi olajok esetében a Franciaország, Írország, illetve Olaszország által alkalmazott jövedéki adó alóli mentességről [helyesen: a Gardanne és a Shannon régióban, valamint Szardínián timföldgyártáshoz üzemanyagként használt ásványi olajokra vonatkozó jövedéki adó tekintetében Franciaország, Írország, illetve Olaszország által alkalmazott mentességről] szóló 2005. december 7‑i 2006/323/EK bizottsági határozatot (HL L 119., 12. o., a továbbiakban: vitatott határozat), amennyiben az állapítja meg, illetve azon a megállapításon alapul, hogy a Francia Köztársaság, Írország és az Olasz Köztársaság által 2003. december 31‑ig biztosított, a timföldgyártáshoz üzemanyagként használt ásványi olajok jövedéki adója alóli mentességek az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatásnak minősülnek, illetve amennyiben kötelezi a Francia Köztársaságot, Írországot és az Olasz Köztársaságot, hogy tegyenek meg minden szükséges intézkedést az említett mentességek kedvezményezettekkel való visszatéríttetése érdekében annyiban, amennyiben a kedvezményezettek nem fizettek a nehéz fűtőolajok 1000 kilogrammja után legalább 13,01 euró összegű jövedéki adót.

         Jogi háttér

               2

               Az ásványi olajokra kivetett jövedéki adó több irányelvnek is tárgyát képezte, mégpedig az ásványi olajok jövedéki adója szerkezetének összehangolásáról szóló, 1992. október 19‑i 92/81/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 316., 12. o.), az ásványi olajok jövedékiadó‑mértékének közelítéséről szóló, 1992. október 19‑i 92/82/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 316., 19. o.), valamint az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről szóló, 2003. október 27‑i 2003/96/EK tanácsi irányelvnek (HL L 283., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 405. o.), amely 2003. december 31‑i hatállyal hatályon kívül helyezte a 92/81 és a 92/82 irányelvet.

               3

               A 92/81 irányelv 8. cikkének (4) bekezdése így rendelkezett:
               „A Tanács meghatározott politikai megfontolásokból egyhangúlag, a Bizottság javaslatára eljárva bármely tagállam számára engedélyezheti további mentességek vagy kedvezmények bevezetését.
               Egy ilyen intézkedést bevezetni kívánó tagállam ennek megfelelően értesíti a Bizottságot, és a Bizottság számára megküld minden megfelelő és szükséges információt. A Bizottság a többi tagállamot egy hónapon belül értesíti a tervezett intézkedésről.
               A mentesség vagy a csökkentett adótétel fenntartására tett javaslat akkor tekinthető a Tanács által elfogadottnak, ha attól a naptól számított két hónapon belül, amelyen a többi tagállamot a második albekezdés szerint tájékoztatták, sem a Bizottság, sem valamely tagállam nem igényelte az ügy Tanács általi kivizsgálását.”

               4

               Az irányelv 8. cikkének (5) bekezdése értelmében:
               „Ha a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a (4) bekezdésben meghatározott mentességeket vagy kedvezményeket többé nem lehet fenntartani, különösen a tisztességtelen verseny vagy a belső piac működésének torzulása miatt, vagy a környezetvédelemre vonatkozó közösségi politikákhoz kapcsolódó okok miatt, megfelelő javaslatokat nyújt be a Tanácshoz. A Tanács e javaslatokról egyhangúlag határoz.”

               5

               A 92/82 irányelv 6. cikke 1993. január 1‑jétől 13 euró/1000 kg‑ban állapította meg a nehéz fűtőolajra vonatkozó minimális jövedékiadó‑mértéket.

               6

               A 2003/96 irányelv 2. cikke (4) bekezdése b) pontjának második francia bekezdése akként rendelkezett, hogy az irányelvet nem lehet alkalmazni a kettős felhasználású energiatermékekre, vagyis azokra a termékekre, amelyeket rendeltetésük szerint egyszerre lehet tüzelő‑, fűtőanyagként, valamint nem üzemanyagként vagy nem tüzelő‑, fűtőanyagként felhasználni. A kémiai redukciós eljárásban, valamint elektrolízisnél és fémipari folyamatokban felhasznált energiatermékeket kettős felhasználásúnak kell tekinteni. Ezért az irányelv 2004. január 1‑jei hatálybalépése óta a timföldgyártásra felhasznált nehéz fűtőolajokra nem vonatkozik többé minimális jövedéki adó. Ezenkívül a hivatkozott irányelv 18. cikkének (1) bekezdése feljogosította a tagállamokat, hogy 2006. december 31‑éig továbbra is alkalmazzák a II. mellékletben meghatározott kedvezményes adómértékeket vagy adómentességeket, amely melléklet tartalmazza a Gardanne és a Shannon régióban, valamint Szardínián timföldgyártásra üzemanyagként felhasznált nehéz fűtőolajokra vonatkozó jövedéki adó alóli mentességeket.

         A jogvita előzményei

               7

               Írország a Shannon régióban 1983‑tól, az Olasz Köztársaság Szardínián 1993‑tól, a Francia Köztársaság pedig a Gardanne régióban 1997‑től kezdődően mentesítette a jövedéki adó alól a timföldgyártásra használt ásványi olajokat.

               8

               E mentességeket (a továbbiakban: vitatott mentességek) a következő határozatok engedélyezték: a 92/81/EGK irányelv 8. cikkének (4) bekezdésében meghatározott eljárásnak megfelelően a tagállamoknak a bizonyos különös célokra használt ásványi olajok kedvezményes jövedékiadó‑mértékeinek és a jövedéki adó alóli mentességeinek további alkalmazására történő feljogosításáról szóló, 1992. október 19‑i 92/510/EGK tanácsi határozat (HL L 316., 16. o.), a 92/81/EGK irányelv 8. cikkének (4) bekezdésében meghatározott eljárásnak megfelelően egyes tagállamoknak a bizonyos különös célokra használt ásványi olajok kedvezményes jövedékiadó‑mértékeinek és a jövedéki adó alóli mentességeinek alkalmazására vagy további alkalmazására történő feljogosításáról szóló, 1993. december 13‑i 93/697/EK tanácsi határozat (HL L 321., 29. o.), valamint a 92/81/EGK irányelvben meghatározott eljárásnak megfelelően a tagállamoknak a bizonyos különös célokra használt ásványi olajok kedvezményes jövedékiadó‑mértékeinek és a jövedéki adó alóli mentességeinek alkalmazására és további alkalmazására történő feljogosításáról szóló, 1997. június 30‑i 97/425/EK tanácsi határozat (HL L 182., 22. o.). E mentességeket később a Tanács több alkalommal meghosszabbította, legutóbb 2006. december 31‑ig a bizonyos különös célokra használt ásványolajok [helyesen: ásványi olajok] kedvezményes jövedékiadó‑mértékeiről és a jövedéki adó alóli mentességeiről szóló, 2001. március 12‑i 2001/224/EK tanácsi határozattal (HL L 84., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 342. o.).

               9

               Az utóbbi határozat az (5) preambulumbekezdésében kimondta, hogy e határozat nem sértheti „az egységes piac működésének torzulásaira vonatkozó bármely, különösen [az EK 87. cikk] és [az EK 88. cikk] alapján elvégzendő [helyesen: lefolytatandó] eljárás eredményét”, továbbá „[az EK 88. cikk] értelmében nem szünteti meg a tagállamokkal szembeni azon követelményt, hogy értesítsék a Bizottságot az állami támogatások lehetséges eseteiről [helyesen: esetleges bevezetéséről]”.

               10

               A Bizottság 2001. október 30‑án meghozott három határozatával a vitatott mentességek mindegyike vonatkozásában megindította az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást. Ezen eljárás eredményeként a Bizottság meghozta a vitatott határozatot, amelynek értelmében:

                        —

                        a Francia Köztársaság, Írország és Olasz Köztársaság által 2003. december 31‑ig a timföldgyártásra használt nehéz fűtőolajokra alkalmazott jövedéki adó alóli mentességek az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében állami támogatásnak minősülnek;

                        —

                        az 1990. július 17. és 2002. február 2. között nyújtott támogatásokat – amennyiben a közös piaccal nem összeegyeztethetőek – a tagállamoknak nem kell visszafizettetniük, mivel az ellentétes lenne a közösségi jog általános elveivel;

                        —

                        a 2002. február 3. és 2003. december 31. között nyújtott támogatások az EK 87. cikk (3) bekezdésének értelmében a közös piaccal összeegyeztethetetlenek, amennyiben a kedvezményezettek nem fizettek a nehéz fűtőolajok 1000 kilogrammja után legalább 13,01 euró összegű jövedéki adót, és

                        —

                        az utóbbi támogatásokat vissza kell téríttetni.

               11

               A vitatott határozatban a Bizottság megállapította, hogy a vitatott mentességek [az EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 1. cikke b) pontjának értelmében új támogatásoknak, nem pedig létező támogatásoknak minősülnek. A Bizottság többek között arra a tényre alapította ezt az értékelését, hogy a vitatott mentességek az EK‑Szerződésnek az érintett tagállamokban történő hatálybalépését megelőzően nem léteztek, azokat az állami támogatásokra vonatkozó szabályok alapján soha nem vizsgálták és nem is engedélyezték, továbbá soha nem jelentették be.

               12

               Miután kifejtette, hogy a szóban forgó támogatások mennyiben voltak összeegyeztethetetlenek a közös piaccal, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy tekintettel a vitatott mentességeket engedélyező tanácsi határozatokra (a továbbiakban: engedélyező határozatok), valamint arra a tényre, hogy ezeket a határozatokat az ő javaslata alapján fogadták el, a 2002. február 2‑át, vagyis az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárás megindításáról szóló határozatok Európai Közösségek Hivatalos Lapjában történő közzétételének időpontját megelőzően nyújtott, a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásoknak a visszatéríttetése ellentétes lenne a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvével.

         Az eljárás és a megtámadott ítélet

               13

               Írország, a Francia Köztársaság, az Olasz Köztársaság, az Eurallumina SpA (a továbbiakban: Eurallumina) és az Aughinish Alumina Ltd (a továbbiakban: AAL) 2006. február 16‑án, 17‑én és 23‑án benyújtott keresetleveleikkel keresetet indítottak a vitatott határozat teljes vagy részleges megsemmisítése iránt.

               14

               Az Elsőfokú Bíróság a T‑50/06., T‑56/06., T‑60/06., T‑62/06. és T‑69/06. sz., Írország és társai egyesített ügyekben 2007. december 12‑én hozott ítéletével megsemmisítette a vitatott határozatot. A Bíróság C-89/08. P. sz., Bizottság kontra Írország és társai ügyben 2009. december 2-án hozott ítéletében (EBHT 2009., I-11245. o.) – amely tartalmazza a pert megelőző eljárás részletesebb leírását – hatályon kívül helyezte a fenti ítéletet annyiban, amennyiben a vitatott határozatot azon az alapon semmisítette meg, hogy a Bizottság e határozatban a 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontja v. alpontja jelen esetben történő alkalmazásának elmaradása vonatkozásában megsértette indokolási kötelezettségét.

               15

               Az Elsőfokú Bírósághoz történő visszautalásukat követően az ügyek a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélethozatal céljából egyesítésre kerültek.

               16

               A Törvényszék a vitatott határozat ismételt megsemmisítésekor a megtámadott ítéletben helyt adott a felek által a jogbiztonságnak és az Európai Unió jogi aktusai jogszerűségére vonatkozó vélelemnek a megsértésére vonatkozóan előterjesztett kifogásoknak, illetve azok egy részének, amelyekben a felek lényegében azt kifogásolták, hogy a Bizottság a hivatkozott határozattal részben semlegesítette az engedélyező határozatok jogkövetkezményeit. A Törvényszék e jogalapok vizsgálatakor úgy ítélte meg különösen, hogy e határozatok akadályát képezik annak, hogy a Bizottság a vitatott mentességeket az érintett tagállamoknak tulajdonítsa, és ennélfogva azokat az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásoknak minősítse. Egyébiránt a Törvényszék a T‑62/06. RENV. sz. ügyben helyt adott a megfelelő ügyintézés elve megsértésére vonatkozó kifogásnak is.

         A felek kérelmei

               17

               A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, utalja vissza az ügyet a Törvényszékhez, a költségekről pedig jelenleg ne határozzon.

               18

               Írország, a Francia Köztársaság, az Olasz Köztársaság, az Eurallumina és az AAL azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

         A fellebbezésről

               19

               Keresetének alátámasztása végett a Bizottság öt jogalapra hivatkozik. Az első két jogalap eljárásjogi jellegű, miközben a további három jogalap az uniós anyagi jog megsértésére vonatkozik.

               20

               A fellebbezés első jogalapja a Törvényszék hatáskörének hiányán, eljárási szabálytalanságokon, a keresethez kötöttség elvének megsértésén, a Bíróság alapokmánya 21. cikkének és a Törvényszék 44. cikke 1. §‑ának és 48. cikke 2. §‑ának megsértésén, valamint másodlagosan az indokolás hiányán alapul.

         A felek érvei

               21

               A Bizottság azt kifogásolja, hogy a Törvényszék hivatalból hozott fel egy, az EK 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó jogalapot, illetve átértékelte magát a kereset tárgyát. Úgy véli, hogy a vitatott határozat megsemmisítésének tényleges indoka az volt, hogy a Törvényszék szerint a vitatott mentességekre nem vonatkoztak az állami támogatások felügyeletére vonatkozó szabályok, mivel azok nem a tagállamoknak, hanem az Európai Uniónak voltak tulajdoníthatók. Mindazonáltal egyik felperes fél sem hivatkozott ezen jogalapra, amely a Törvényszék által 2011. július 20‑án a feleknek megküldött kérdés révén vált a jogvita tárgyává, miközben ilyen jogalap nem hozható fel hivatalból. A Törvényszék ezt követően a megtámadott ítéletben megpróbálta e jogalapot a felek által hivatkozott, a jogbiztonság elve és az uniós jogi aktusok jogszerűsége vélelmének megsértésére vonatkozó jogalapoknak megfeleltetni.

               22

               Írország, a Francia Köztársaság, az Olasz Köztársaság, az Eurallumina és az AAL vitatja az első jogalapot.

               23

               Először is, a Francia Köztársaság és az Olasz Köztársaság arra hívja fel a figyelmet, hogy a megtámadott ítéletben kifejtett érvelés nem csupán azon alapul, hogy a vitatott mentességek nem tulajdoníthatók a tagállamoknak, hanem a versenytorzulás, valamint az állami intézkedés tagállamnak tulajdoníthatósága fennállásának kettős vizsgálatán alapul, amely két feltételnek teljesülnie kell ahhoz, hogy az intézkedéseket állami támogatásoknak minősítsék. Márpedig az Olasz Köztársaság álláspontja szerint ugyan a Törvényszék a kereseti jogalapok által meghatározott határok között köteles határozatot hozni, az e jogalapok alátámasztása érdekében hivatkozott rendelkezések keretei között maradva hivatalból is megvizsgálhatja, hogy az állami támogatás létezésének egyik alapvető feltétele nem hiányzik‑e.

               24

               Írország és az Olasz Köztársaság hozzáfűzi, hogy a Törvényszék jogosult volt hivatalból felhozni a lényeges eljárási szabályok megsértését. Márpedig a jelen ügyben a Bizottság megsértette indokolási kötelezettségét azáltal, hogy a vitatott határozatban nem fejtette ki azon indokokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy a vitatott mentességek a tagállamoknak tulajdoníthatók.

               25

               Másodszor a Francia Köztársaság, az Eurallumina és az AAL lényegében úgy véli, hogy a Törvényszék – a felek között az eljárás során folytatott eszmecsere alapján – kiegészítette az általuk előterjesztett jogalapokat. A Francia Köztársaság emlékeztet arra, hogy első megsemmisítési jogalapja az állami támogatás EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett fogalmának téves alkalmazására vonatkozott, miközben az Eurallumina arra hivatkozik, hogy ugyan nem használta a „tulajdoníthatóság” kifejezést, ám felvetette azt a kérdést, hogy az őt érintő mentesség az Olasz Köztársaság által nyújtott támogatásnak minősülhet‑e. A jogbiztonság elve megsértésével kapcsolatos érvelése érdekében maga a Bizottság tette a vitatott mentességek tagállamoknak való tulajdoníthatóságát a jogvita tárgyává. Az Eurallumina álláspontja szerint a Törvényszék a Bizottság érveinek elutasítása, valamint az azzal kapcsolatos saját értékelésének megerősítése érdekében vizsgálta meg azt a kérdést, hogy , valamely uniós intézmény kétségbe vonhatja‑e, és felszámolhatja‑e egy másik európai intézmény által nyújtott olyan engedély hatásait, amely nem enged semmiféle mérlegelési mozgásteret a tagállamok általi végrehajtást tekintve, amint az a jelen esetben történt. Az AAL véleménye szerint a Törvényszék csupán megvizsgálta, majd elutasította, a Bizottság érvét.

               26

               Harmadszor a Francia Köztársaság, az Olasz Köztársaság és az Eurallumina úgy véli, hogy mindenesetre – amennyiben a Bíróság ezt az első jogalapot elfogadhatónak ítéli – a vitatott mentességek tagállamoknak tulajdoníthatóságának kérdése a megtámadott ítélet indokolásában csupán viszonylagos jelentőséggel bír, mivel az más indokok alapján megalapozott marad.

         A Bíróság álláspontja

               27

               Az uniós bíróságok előtti eljárásokra irányadó szabályokból, így különösen a Bíróság alapokmányának 21. cikkéből, valamint a Törvényszék eljárási szabályzata 44. cikkének 1. §‑ából kitűnik, hogy a jogvita terjedelmét főszabály szerint a felek határozzák meg és határolják körül, és az uniós bíróság nem lépheti túl a felek által előterjesztett kérelmekben foglaltakat.

               28

               Ugyan egyes jogalapokat – mint például a lényeges eljárási szabályok körébe tartozó, az adott határozat indokolásának nem megfelelő voltát – hivatalból is fel lehet, sőt, fel kell hozni, az ilyen határozat érdemi jogszerűségére vonatkozó olyan jogalapot, amely a szerződések vagy az azok alkalmazására vonatkozó bármely jogi rendelkezés megsértésére vonatkozik, az EUMSZ 263. cikk értelmében az uniós bíróság csak akkor vizsgálhatja, ha a felperes azt kérte (lásd ebben az értelemben a C-367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2-án hozott ítélet [EBHT 1998., I-1719. o.] 67. pontját; a C-265/97. P., VBA kontra Florimex és társai ügyben 2000. március 30-án hozott ítélet [EBHT 2000., I-2061. o.] 114. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország és társai ügyben hozott ítélet 40. pontját).

               29

               Ennélfogva a Törvényszék nem hozhat fel az EK 87. cikk (1) bekezdésének azáltal való megsértésére vonatkozó jogalapot, hogy a szóban forgó intézkedés nem tulajdonítható valamely tagállamnak.

               30

               A jelen ügyben, miután a Törvényszék a megtámadott ítélet 73. és 74. pontjában emlékeztetett arra, hogy ahhoz, hogy valamely előnyt az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében támogatásnak lehessen minősíteni, többek között az szükséges, hogy az az államnak betudható legyen, ugyanezen ítélet 98. és 99. pontjában elutasította a Bizottság azon érveit, amelyek szerint az engedélyező határozatok semmi esetre sem mentesíthették Írországot, a Francia Köztársaságot és az Olasz Köztársaságot az állami támogatások terén alkalmazandó eljárások és szabályok tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségük alól, és amelyek szerint a Tanács az adójogi harmonizáció terén ráruházott hatáskörök gyakorlása során nem sértheti meg a Bizottság állami támogatások terén fennálló hatáskörét. A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a vitatott mentességek által az azok kedvezményezettjei számára esetlegesen biztosított előnyöket az engedélyező határozatoknak megfelelően nyújtották, mivel azok nem a tagállamoknak, hanem az Uniónak voltak betudhatók, és ennélfogva a Bizottság azokat még az EK 87. cikkből és EK 88. cikkből eredő kvázi kizárólagos hatáskörének gyakorlása keretében sem minősíthette állami támogatásoknak.

               31

               A Törvényszék a megtámadott ítélet 104. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy az engedélyező határozatok főszabály szerint nem tették lehetővé, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban a fent említett vitatott mentességeket az érintett tagállamoknak tulajdonítsa, és ennélfogva azt sem, hogy azokat az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatásnak minősítse, továbbá elrendelje azok részleges visszatéríttetését annyiban, amennyiben azokat az EK 87. cikk (3) bekezdésének értelmében véve a belső piaccal összeegyeztethetetlennek ítélte.

               32

               Ennélfogva a megtámadott ítélet 110. pontjában és rendelkező részében a Törvényszék megsemmisítette a vitatott határozatot annyiban, „amennyiben az megállapítja, illetve azon a megállapításon alapul, hogy a [vitatott] mentességek az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatásnak minősülnek”, illetve amennyiben elrendeli az említett mentességekből eredő előnyöknek az azok kedvezményezettjeivel való visszatéríttetését.

               33

               Azáltal, hogy megállapította, hogy a vitatott mentességek az Uniónak voltak betudhatók, a Törvényszék – amint azt Írország és az Olasz Köztársaság sugallja –, nem a lényeges eljárási szabályok megsértésére vonatkozó jogalapot hozott fel, hanem a vitatott határozat érdemi jogszerűségére vonatkozó olyan jogalapot, amely az EK‑Szerződés megsértésének körébe tartozik.

               34

               Márpedig – amint arra a Bizottság utal, és indítványának 57–63. pontjában a főtanácsnok is megállapítja – erre a jogalapra egyik felperes sem hivatkozott a Törvényszék előtt. A ügy Törvényszék rendelkezésésre álló irataiból ugyanis kiderül, hogy – a Bizottság által a T‑56/06. sz. ügyben benyújtott ellenkérelmében, illetve az Eurallumina által a T‑62/06. sz. ügyben benyújtott válaszában – a vitatott mentességek államnak tulajdoníthatóságának a Bizottság pusztán azt jelentette ki, hogy „[e] problémával mindazonáltal nem szükséges foglalkozni”, amely kérdést a Törvényszék mindazonáltal – amint az egyébiránt a megtámadott ítélet 98. pontjából is kitűnik – a felekhez intézett írásbeli kérdés formájában a jogvita tárgyává tett.

               35

               A Francia Köztársaság, az Eurallumina és az AAL által állítottakkal ellentétben nem tekinthető úgy, hogy a Törvényszék kiegészítette a felek által előterjesztett jogalapokat. Ugyanis, jóllehet a Törvényszék a vitatott mentességek államnak tulajdoníthatóságának kérdését a felek által az uniós jogi aktusok jogszerűségének vélelme és a jogbiztonság elve megsértése vonatkozásában felhozott jogalapokhoz kapcsolta, ettől még egyrészt e kérdés olyan különálló és eltérő jellegű jogalapból ered, amely nem az általános uniós jogelvek megsértésére, hanem az EK–Szerződés megsértésére vonatkozik, másrészt pedig a felek – amint az többek között a felek által hivatkozott jogalapoknak a megtámadott ítélet 53–56. pontjában található bemutatásából is kitűnik – nem azért hivatkoztak e jogelvekre, hogy a Törvényszék megállapítsa, hogy a vitatott mentességek nem minősülnek állami támogatásnak.

               36

               Ebből következően a Törvényszék azáltal, hogy hivatalból hozta fel azon jogalapot, amely szerint a vitatott mentességek nem a tagállamoknak, hanem az Uniónak tulajdoníthatók, és emiatt nem minősülnek az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásoknak, tévesen alkalmazta a jogot.

               37

               Mindazonáltal a megtámadott ítéletnek csupán a 73., 74., 98., 99. és 104. pontjában említett, a vitatott mentességek tulajdoníthatóságával kapcsolatos indokok ezen ítélet indokolásának csupán egy részét teszik ki. Azt kell tehát megvizsgálni, hogy ezen ítélet a benne kifejtett többi indok tekintetében továbbra is megalapozott‑e.

               38

               A Törvényszék – az arra vonatkozó megfontolásokon kívül, hogy a vitatott mentességek nem tulajdoníthatók a tagállamoknak – a megtámadott ítéletet a következő indokokra alapozta.

               39

               A Törvényszék a megtámadott ítélet 63–72. pontjában először is úgy ítélte meg, hogy a nemzeti adójogszabályok harmonizációjával kapcsolatos szabályok és az állami támogatásokra vonatkozó szabályok közös célkitűzésére – vagyis a közös piac megfelelő működésének versenytorzulások elleni küzdelem útján való elősegítésére – tekintettel a különböző szabályok koherens végrehajtása megköveteli annak feltételezését, hogy – a Bizottság állításával ellentétben – a versenytorzulás fogalma mindkét szabályozás terén ugyanazon terjedelemmel és jelentéssel bír. Ezzel kapcsolatosan megjegyezte, hogy a 92/81 irányelv 8. cikkének (4) és (5) bekezdése, nevezetesen a javaslatot előterjesztő Bizottságra és az intézkedést elfogadó Tanácsra ruházza az esetleges versenytorzulás fennállása értékelésének feladatát annak eldöntése érdekében, hogy a tagállamok számára engedélyezik‑e a harmonizált jövedéki adó alóli mentesség alkalmazását, illetve annak fenntartását, és amennyiben a értékelésük eltérő, a Bizottság megsemmisítés iránti keresettel támadhatja meg a Tanács határozatát.

               40

               A Törvényszék ezt követően a megtámadott ítélet 76–97. pontjában azt állapította meg, hogy a jelen ügyben nem vitatott, hogy Írország, a Francia Köztársaság és az Olasz Köztársaság a vitatott mentességek 2003. december 31‑ig való alkalmazása vagy fenntartása érdekében az engedélyező határozatokra támaszkodtak, és teljes mértékben eleget tettek a hivatkozott határozatoknak, amelyek – mivel földrajzi és időbeli szempontból bizonyos megszorító feltételeket tartalmaztak – rájuk nézve kötelező hatályúak voltak.

               41

               Ezen összefüggésben a Törvényszék ugyanezen ítélet 79–96. pontjában elutasította a Bizottság azon érveit, miszerint az engedélyező határozatok egyrészt szükséges, ám nem elégséges feltételei voltak annak, hogy az érintett tagállamok biztosíthassák a vitatott mentességeket, másrészt nem változtattak azon, hogy amennyiben a vitatott mentességek az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősülnek, azokat – amint azt a 2001/224 határozat (5) preambulumbekezdése kimondta – az EK 88. cikknek megfelelően be kell jelenteni neki engedélyezés céljából. E tekintetben rámutatott, hogy a 2001/224 határozatot megelőző egyetlen engedélyező határozata „sem tartalmazott ilyen kikötést, és úgy ítélte meg, hogy a hivatkozott (5) preambulumbekezdést nem lehet úgy értelmezni, hogy a Tanács azon szándékát fejezte ki, hogy a 2001/224 határozat joghatásait a Bizottság állami támogatások terén esetlegesen indított eljárásaitól és az azok eredményeképpen hozott határozataitól tegye függővé.

               42

               A Törvényszék szerint ugyanis a 2001/224 határozat (5) preambulumbekezdésének Bizottság általi értelmezését cáfolják a Tanácsnak a Bíróság kérdéseire adott válaszai. Továbbá ezen értelmezés annyiban sem fogadható el, amennyiben a jelen ügy körülményei között az adójogi, nevezetesen a jövedéki adóra vonatkozó jogszabályok harmonizációja és az állami támogatások terén elfogadott szabályok inkoherens végrehajtását eredményezné, mivel először is a Bizottság javaslatára egyhangúan elfogadott engedélyező határozatok a két intézmény azon közös értékelésén alapultak, amely szerint a vitatott mentességek nem torzítják a versenyt és nem akadályozzák a belső piac megfelelő működését, másodszor a hivatkozott mentességek regionális szintű szelektivitása ezekből a határozatokból következett, harmadszor e határozatok a jövedéki adó alóli teljes mentességet biztosítottak.

               43

               Végül a Törvényszék,– miután a megtámadott ítélet 100–103. pontjában megállapította, hogy a Bizottság egyszer sem gyakorolta a 92/81 irányelv 8. cikke (5) bekezdésének, illetve az EK 230. cikk és az EK 241. cikk címén őt megillető, az engedélyező határozatok visszavonásának, módosításának, megsemmisítésének, illetve a hivatkozott irányelv érvénytelensége megállapításának kezdeményezésére vonatkozó jogát – ezen ítélet 104. és 105. pontjában kijelentette, hogy a vitatott határozat elfogadásának időpontjában a 2001/224 határozat továbbra is érvényes volt, és hogy e határozatot, valamint a hivatkozott irányelvet megelőző határozatokat megillette az uniós aktusok jogszerűségéhez kapcsolódó vélelem, továbbá mindegyik kiváltotta joghatását. Következésképpen úgy ítélte meg, hogy Írország, a Francia Köztársaság és az Olasz Köztársaság jogosult volt e határozatok alapján fenntartani a vitatott mentességek alkalmazását. Ebből arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó ügy sajátos körülményei között a vitatott határozat közvetlenül megkérdőjelezte a vitatott mentességek érvényességét, és így közvetetten, de szükségképpen az engedélyező határozatoknak, valamint az azokhoz fűződő joghatásoknak az érvényességét is kétségbe vonta, megsértve ezzel a jogbiztonság elvét, valamint az uniós aktusok jogszerűsége vélelmének elvét.

               44

               Egyébiránt a Törvényszék a megtámadott ítélet 107–109. pontjában helyt adott az Eurallumina által a T‑62/06. RENV. sz. ügyben a megfelelő ügyintézés elvének megsértésével kapcsolatban felhozott kifogásnak, megállapítva, hogy a jogsértés abból eredt, hogy a Bizottság úgy fogadta el a vitatott határozatot, hogy figyelmen kívül hagyta az Olasz Köztársaság által a 2001/224 határozat alapján az e társaság számára biztosított, és az utóbbi határozatból eredő joghatásokként a jogbiztonság elve és az uniós aktusok jogszerűségére vonatkozó vélelem elve által jogi védelemben részesülő sajátos jogokat.

               45

               Mindazonáltal a Törvényszék a fentiek megállapításával tévesen határozta meg a Tanácsnak és a Bizottságnak egyrészt az jövedéki adóra vonatkozó jogharmonizáció, másrészt az állami támogatások terén fennálló hatáskörét.

               46

               Emlékeztetni kell arra ugyanis, hogy a 92/81 irányelv az EGK‑Szerződés 99. cikke (később az EK‑Szerződés 99. cikke, majd EK 93. cikk) alapján került elfogadásra, amely a Tanácsra ruházta a forgalmi adók, a jövedéki adók és a közvetett adók egyéb formáira vonatkozó jogszabályok olyan mértékű harmonizálásával kapcsolatos rendelkezések elfogadásának jogkörét, amennyire az ilyen harmonizáció a belső piac létrehozásához, működéséhez, és a verseny torzulásának elkerüléséhez szükséges.

               47

               A Tanács az engedélyező határozatokat ezen irányelv 8. cikke (4) bekezdésének alapján fogadta el, amely a Tanácsra ruházta azon jogkört, hogy „sajátos politikai megfontolásokból” egyhangúlag, a Bizottság javaslatára eljárva bármely tagállam számára engedélyezze a hivatkozott irányelvben meghatározottakon kívül további mentességek vagy kedvezmények bevezetését. Az ebben a cikkben előírt eljárás célja és alkalmazási köre eltér az EK 88. cikkben foglalt szabályozásétól.

               48

               Amint azt a Bíróság a C-110/02. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2004. június 29-én hozott ítélete (EBHT 2004., I-6333. o.) 29–31. pontjában megállapította, az EK 88. cikk alapján a Szerződés a támogatások állandó vizsgálatának és ellenőrzésének rendszerét hozta létre, amelyben a közös piaccal való esetleges összeegyeztethetetlenség megállapítása a Bizottság hatáskörébe tartozó megfelelő eljárásban, a Törvényszék és a Bíróság felügyeletével történik. Így az EK 87. cikk és az EK 88. cikk a Bizottságnak központi szerepet juttat a támogatások közös piaccal való esetleges összeegyeztethetetlenségének megállapításában. A Tanácsnak az EK 88. cikk (2) bekezdésének harmadik albekezdésén alapuló hatásköre kivételes jellegű, ami azt jelenti, hogy e hatáskört szükségszerűen megszorítóan kell értelmezni (lásd továbbá ebben az értelemben a C–111/10. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2013. december 4‑én hozott ítélet 39. pontját).

               49

               Ennélfogva az olyan tanácsi határozat, amely a 92/81 irányelv 8. cikke (4) bekezdésének értelmében engedélyezi valamely tagállam számára a jövedéki adó alóli mentesség bevezetését, nem járhat azzal, hogy megakadályozza a Bizottságot a Szerződés által ráruházott hatáskör gyakorlásában, és következésképpen az EK 88. cikkben előírt eljárás annak megvizsgálása érdekében való lefolytatásában, hogy az ilyen mentesség állami támogatásnak minősült‑e, és abban, hogy ezen eljárás eredményeként adott esetben olyan határozatot hozzon, mint a vitatott határozat.

               50

               Az a körülmény, hogy az engedélyező határozatok pontos földrajzi és időbeli jellegű feltételek kikötésével teljes jövedékiadó‑mentességet biztosítottak, amelyeket a tagállamok szigorúan betartottak, egyáltalán nem befolyásolja a Tanács és a Bizottság közötti hatáskörmegosztást, és ennélfogva e körülmény nem foszthatta meg a Bizottságot saját hatásköre gyakorlásának lehetőségétől.

               51

               Egyébiránt a 2001/224 határozat (5) preambulumbekezdése – amely hatályos volt azon időszakban, amelyre nézve a vitatott határozat elrendeli a támogatások visszatéríttetését – éppen e hatáskörmegosztást tiszteletben tartva mondta ki, hogy a szóban forgó határozat nem sértheti az EK 87. cikk és EK 88. cikk alapján esetlegesen lefolytatandó eljárás eredményét, és nem szünteti meg a tagállamokkal szembeni azon követelményt, hogy értesítsék a Bizottságot az állami támogatások esetleges bevezetéséről.

               52

               Igaz ugyan, hogy a Tanács az engedélyező határozatokat a Bizottság javaslatára fogadta el, és az utóbbi egyszer sem gyakorolta a 92/81 irányelv 8. cikke (5) bekezdése, illetve az EK 230. cikk és EK 241. cikk címén őt megillető, az engedélyező határozatok visszavonásának, módosításának, megsemmisítésének, illetve a hivatkozott irányelv érvénytelensége megállapításának kezdeményezésére vonatkozó jogát. E tekintetben a vitatott határozatból az tűnik ki, hogy a Bizottság az engedélyező határozatok Tanács általi elfogadása idején úgy ítélte meg, hogy e mentességek nem eredményezik a verseny torzulását, és nem veszélyeztetik a belső piac megfelelő működését (a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország és társai ügyben hozott ítélet 83. pontja).

               53

               Mindazonáltal – amint arra a Bizottság is hivatkozik – az állami támogatás fogalma objektív helyzetnek felel meg, és e fogalom nem függhet az intézmények magatartásától vagy nyilatkozataitól (a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország és társai ügyben hozott ítélet 72. pontja). Következésképpen az a körülmény, hogy a Tanács az engedélyező határozatokat a Bizottság javaslatára fogadta el, nem képezheti akadályát annak, hogy a hivatkozott mentességek az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatásoknak minősüljenek, amennyiben az állami támogatás létezésére vonatkozó feltételek teljesültek. Viszont e körülményt a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvére tekintettel figyelembe kellett venni az összeegyeztethetetlen támogatás visszatéríttetésének kötelezettsége kapcsán, amint azt a Bizottság a vitatott határozatban meg is tette, amikor eltekintett az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárás megindítása Európai Közösségek Hivatalos Lapjában történő közzétételének időpontját megelőzően nyújtott támogatások visszatéríttetésének elrendelésétől.

               54

               Ebből következően a megtámadott ítéletnek a jelen ítélet 39–44. pontjában ismertetett indokolása jogilag nem támasztja alá a Törvényszék azon végkövetkeztetését, miszerint a vitatott határozat kétségbe vonja az engedélyező tanácsi határozatok érvényességét, és ennélfogva sérti a jogbiztonságnak és az Európai Unió jogi aktusai jogszerűsége vélelmének elvét. Ugyanez igaz a Törvényszéknek ugyanezen az indokoláson nyugvó végkövetkeztetésére is, amely szerint a Bizottság a T‑62/06. RENV. sz. ügyben megsértette a megfelelő ügyintézés elvét.

               55

               A fentiek összességére figyelemmel – anélkül, hogy szükséges lenne a felek többi érvének és jogalapjának vizsgálata – a megtámadott ítélet egészét hatályon kívül kell helyezni.

         Az ügynek a Törvényszék elé való visszautalásáról

               56

               A Bíróság alapokmánya 61. cikkének első bekezdése szerint, ha a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi, és ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve visszautalhatja az ügyet a Törvényszék elé döntéshozatal végett.

               57

               Jelen esetben, mivel a Törvényszék a felek által előterjesztett számos jogalap közül csak néhányat vizsgált meg, a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a jelen jogvita nem érett meg a határozathozatalra. Ezért az egyesített ügyeket vissza kell utalni a Törvényszék elé.

         A költségekről

               58

               Mivel a Bíróság az ügyeket visszautalja a Törvényszék elé, a jelen fellebbezési eljárás során felmerült költségekről jelenleg nem kell határozni.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének T‑50/06. RENV., T‑56/06. RENV., T‑60/06. RENV., T‑62/06. RENV. és T‑69/06. RENV. sz., Írország és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2012. március 21‑én hozott ítéletét hatályon kívül helyezi.

                           2)

                           A Bíróság a T‑50/06. RENV., T‑56/06. RENV., T‑60/06. RENV., T‑62/06. RENV. és T‑69/06. RENV. sz. egyesített ügyeket visszautalja az Európai Unió Törvényszéke elé.

                           3)

                           A költségekről a Bíróság jelenleg nem határoz.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelvei: francia, angol és olasz.


title: A Bíróság (első tanács) 2008. június 5-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 89/391/EGK irányelv - A munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések - 2. cikk, a 10. cikk (1) bekezdése, valamint a 12. cikk (3) és (4) bekezdése - Nem megfelelő átültetés. # C-226/06. sz. ügy

text:
      A Bíróság (első tanács) 2008. június 5‑i ítélete – Bizottság kontra Franciaország
      (C‑226/06. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 89/391/EGK irányelv – A munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések – 2. cikk, a 10. cikk (1) bekezdése, valamint a 12. cikk (3) és (4) bekezdése – Nem megfelelő átültetés”
      Szociálpolitika – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – A munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló 89/391
         irányelv (89/391 tanácsi irányelv 9. cikk, (1) bekezdés, c) pont, 10. cikk, (1) és (3) bekezdés, b) pont, 13. cikk, (2) bekezdés,
         a), c), e) és f) pont) (vö. 44–46., 48–54., 58. pont)

      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések
                  bevezetéséről szóló, 1989. június 12‑i 89/391/EGK tanácsi irányelv (HL L 183., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
                  1. kötet, 349. o.) 2. cikkének, 10. cikke (1) bekezdésének, valamint 12. cikke (3) és (4) bekezdésének való megfeleléshez
                  szükséges rendelkezések előírt határidőn belüli elfogadásának elmulasztása.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Francia Köztársaság – mivel az előírt határidőn belül nem fogadott el minden olyan törvényi, rendeleti és közigazgatási
                     rendelkezést, amely szükséges ahhoz, hogy megfeleljen a munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását
                     ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1989. június 12‑i 89/391/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének, 10. cikke (1) bekezdésének,
                     valamint 12. cikke (3) és (4) bekezdésének – nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság kötelezi a Francia Köztársaságot a költségek viselésére.


title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2016. április 27.#X kontra Staatssecretaris van Financiën.#Előzetes döntéshozatal – Közös Vámtarifa – 1186/2009/EK rendelet – 3. cikk – Behozatali vámok alóli mentesség – Személyes vagyontárgyak – A lakóhely áthelyezése egy harmadik országból egy tagállamba – A »szokásos lakóhely« fogalma – Annak kizártsága, hogy a szokásos lakóhely valamely tagállamban és egy harmadik országban egyidejűleg fennálljon – A szokásos lakóhely meghatározásának szempontjai.#C-528/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2016. április 27. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Közös Vámtarifa — 1186/2009/EK rendelet — 3. cikk — Behozatali vámok alóli mentesség — Személyes vagyontárgyak — A lakóhely áthelyezése egy harmadik országból egy tagállamba — A »szokásos lakóhely« fogalma — Annak kizártsága, hogy a szokásos lakóhely valamely tagállamban és egy harmadik országban egyidejűleg fennálljon — A szokásos lakóhely meghatározásának szempontjai”
      A C‑528/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelsőbb bíróság, Hollandia) a Bírósághoz 2014. november 21‑én érkezett, 2014. november 14‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         X

      és
      a Staatssecretaris van Financiën között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: T. von Danwitz tanácselnök, C. Lycourgos, Juhász E., C. Vajda és K. Jürimäe (előadó) bírák,
      főtanácsnok: H. Saugmandsgaard Øe,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               X képviseletében par B. J. B. Boersma adviseur,

               —

               a holland kormány képviseletében M. Bulterman és M. Noort, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Grønfeldt és H. Kranenborg, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. december 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a vámmentességek közösségi rendszerének létrehozásáról szóló, 2009. november 16‑i 1186/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 324., 23. o.) 3. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet az X és a Staatssecretaris van Financiën (pénzügyi államtitkár) közötti, arra vonatkozó jogvitában terjesztették elő, hogy az utóbbi nem engedélyezte X számára, hogy a személyes vagyontárgyait behozatali vámoktól mentesen hozhassa át Katarból Hollandiába.

         Jogi háttér

         A 83/182 irányelv

               3

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2000. november 20‑i 2006/98/EK tanácsi irányelvvel (HL L 363., 129. o.) módosított, az egyes szállítóeszközök valamely tagállamba egy másik tagállamból történő ideiglenes behozatalának Közösségen belüli adómentességéről szóló, 1983. március 28‑i 83/182/EGK tanácsi irányelv (HL L 105., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 112. o.; a továbbiakban: 83/182 irányelv) 7. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
               „Ezen irányelv alkalmazásában »szokásos tartózkodási hely« azon hely, ahol egy személy általában, azaz naptári évenként legalább 185 napot lakik személyes és foglalkozási kötelékek miatt, vagy foglalkozási kötelékek nélküli személy esetén olyan személyes kötelékek miatt, amelyek szoros kapcsolatot létesítenek a személy és a tartózkodási hely között.
               Mindazonáltal, azon személy esetében, akinek a foglalkozással kapcsolatos, illetve személyes kötöttségei eltérő helyekhez kapcsolódnak, és ennek következtében felváltva két vagy több tagállamban található különböző helyeken él, a szokásos tartózkodási helynek a személyes kötődések szerinti tagállamot kell tekinteni, feltéve, hogy az ilyen személy rendszeresen visszatér oda. […]”

         A 83/183/EGK irányelv

               4

               A magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból történő végleges behozatalára alkalmazandó adómentességekről szóló, 2009. május 25‑i 2009/55/EK tanácsi irányelv (HL L 145., 36. o.) által hatályon kívül helyezett, a magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból történő végleges behozatalára alkalmazandó adómentességekről szóló, 1983. március 28‑i 83/183/EGK tanácsi irányelv (HL L 105., 64. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 117. o.) 6. cikke (1) bekezdésének tartalma azonos volt a 83/182 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének tartalmával.

         Az 1186/2009 rendelet

               5

               Az 1186/2009 rendelet hatályon kívül helyezte a vámmentességek közösségi rendszerének létrehozásáról szóló, 1983. március 28‑i 918/83/EGK tanácsi rendeletet (HL L 105., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 1. kötet, 419. o.).

               6

               Az 1186/2009 rendelet (3) és (4) preambulumbekezdése kimondja:

                        „(3)

                        [...] bizonyos jól meghatározott körülmények között, amikor az árubehozatal különleges feltételei nem követelik meg a szokásos gazdaságvédelmi intézkedéseket, az ilyen adóztatás nem indokolt.

                        (4)

                        Kívánatos, hogy ilyen körülmények között – ahogy a legtöbb vámszabályrendszerben ez hagyományosan megtörtént – intézkedéseket hozzanak annak érdekében, hogy az áruk a rendes körülmények között kivethető behozatali vámok alól mentességet élvezhessenek.”

               7

               E rendelet 2. cikke (1) bekezdése c) pontjának szövege a következő:
               „[...] Nem tüntethetők fel személyes vagyontárgyként, jellegüknél vagy mennyiségüknél fogva olyan árucikkek, melyeket kereskedelmi céllal importálnak”.

               8

               Az említett rendelet 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „A 4–11. cikkekre is figyelemmel, azok a személyes vagyontárgyak, amelyeket a szokásos lakóhelyüket harmadik országból a Közösség vámterületére áthelyező természetes személyek hoznak be, behozatali vámoktól mentesen hozhatók be.”

               9

               Ugyanezen rendelet 4. cikke szerint:
               „A mentesség arra a személyes vagyontárgyra korlátozódik, amely:

                        a)

                        a körülmények által indokolt különleges eseteket kivéve, az érintett személy birtokában van, továbbá nem fogyasztható áruk esetén, amit az érintett személy a korábbi szokásos lakóhelyén legalább hat hónapig használt azt az időpontot megelőzően, hogy a feladási harmadik országban a szokásos lakóhelye megszűnt;

                        b)

                        ugyanazt a célt szolgálja az új lakóhelyén.

                  […]”

               10

               Az 1186/2009 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:
               „1.   A mentesség csak olyan személyeknek adható meg, akiknek a szokásos lakóhelye folyamatosan legalább tizenkét hónapos időtartamig a Közösség vámterületén kívül volt.”

               11

               E rendelet 7. cikkének (1) bekezdése értelmében a mentesség csak az érintett személy által a szokásos lakóhelyének az Európai Unió vámterületére történő áthelyezésétől számított tizenkét hónapon belül szabad forgalomba bocsátott személyes vagyontárgyai vonatkozásában adható meg.

               12

               Az említett rendelet 9. cikke arról a lehetőségről rendelkezik, hogy mentesség adható a szabad forgalomba bocsátott személyes vagyontárgyak vonatkozásában, mielőtt az érintett személy a szokásos lakóhelyét az Unió vámterületére helyezi, feltéve hogy vállalja azt, hogy hat hónapon belül ténylegesen odahelyezi szokásos lakóhelyét.

               13

               Ugyanezen rendelet 10. cikke értelmében, amennyiben az érintett személy a foglalkozásával kapcsolatos kötelezettségek miatt hagyja el a harmadik országot, ahol szokásos lakóhellyel rendelkezett, anélkül hogy ezzel egy időben szokásos lakóhelyét az Unió vámterületén belülre helyezné, jóllehet véglegesen szándékában áll, hogy ezt megtegye, az illetékes hatóságok engedélyt adhatnak annak a személyes vagyontárgynak a vámmentes behozatalára, amelyet az érintett személy ebből a célból átszállít.

               14

               Az 1186/2009 rendelet 11. cikke lehetőséget biztosít az illetékes hatóságoknak arra, hogy meghatározott alkalmazási feltételek mellett eltérjenek az ugyanezen rendelet 3. cikkében meghatározott behozatali vám alóli mentességtől.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               15

               2008. március 1‑jéig az alapügy felperese Hollandiában lakott és dolgozott. 2008. március 1‑jétől 2011. augusztus 1‑jéig Katarban dolgozott, ahol a munkáltatója biztosított számára lakást. Az alapügy felperese ebben a harmadik országban mind foglalkozási, mind személyes kötődésekkel rendelkezett. A házastársa továbbra is Hollandiában lakott és dolgozott. A házastársa hat alkalommal, összesen 83 nap időtartamra látogatta meg. Ebben az időszakban az alapügy felperese 281 napot töltött Kataron kívül, ezeken a napokon meglátogatta a házastársát, nagykorú gyermekeit és családját Hollandiában, illetve szabadságon volt más államokban.

               16

               Hollandiába való visszatérésére tekintettel az alapügy felperese kérte, hogy engedélyezzék számára, hogy az 1186/2009 rendelet 3. cikke alapján behozatali vám alól mentesen hozhassa be személyes vagyontárgyait Katarból az Unióba. Ezen engedély kiadását az adóellenőri határozatban azzal az indokolással tagadták meg, hogy nem került sor az alapügy felperese szokásos lakóhelyének e cikk szerinti áthelyezésére Hollandiába. Az alapügy felperese ugyanis a katari tartózkodásának időtartama alatt megtartotta a szokásos lakóhelyét ebben a tagállamban, ezért ebben a harmadik államban soha nem volt szokásos lakóhelye.

               17

               Az alapügy felperese az említett megtagadó határozat ellen keresetet indított a Rechtbank te Haarlemnél (haarlemi elsőfokú bíróság), amely helyt adott kérelmének. E bíróság ítélete az adóellenőr ellen fellebbezést nyújtott be a Gerechtshof Amsterdam (amszterdami fellebbviteli bíróság) előtt. Az utóbbi bíróság emlékeztetett arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a szokásos lakóhely az a hely, ahol az érintett személy érdekeinek állandó központja van. Ez a bíróság kimondta továbbá, hogy az alapügy felperesének személyes és foglalkozási kötődései alapján nem lehet meghatározni, hogy hol van az érintett személy érdekeinek állandó központja. E körülmények között e bíróság szerint a személyes kötődésnek kell elsőbbséget biztosítani, ezért azt állapította meg, hogy az érintett időszak során az alapügy felperesének szokásos lakóhelye nem Katarban, hanem Hollandiában volt.

               18

               Az alapügy felperese felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. Ez bíróság, annak kifejtését követően, hogy az 1186/2009 rendelet nem tartalmazza a „szokásos lakóhely” fogalmának meghatározását, megjegyezte, hogy a Gerechtshof Amsterdam (amszterdami fellebbviteli bíróság) megközelítése arra a kérdésre irányult, hogy az alapügy felperese a szóban forgó időszak során mind Hollandiában, mind Katarban rendelkezett szokásos lakóhellyel. Ez a bíróság hangsúlyozta, hogy – az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között – e rendelet célkitűzéseivel nem tűnik ellentétesnek sem az, hogy a szokásos lakóhely Hollandiában és Katarban egyaránt fennállt, sem pedig az, hogy az említett rendelet 3. cikkében meghatározott behozatali vám alóli mentességet alkalmazták, mivel az alapügy felperese a katari lakóhelyét megszüntette, és a személyes vagyontárgyait Hollandiába helyezte át.

               19

               Abban az esetben, ha az 1186/2009 rendeletet úgy kellene értelmezni, hogy az kizárja a kettős szokásos lakóhely lehetőségét, a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, e rendelet alkalmazásában, mely szempontokat kell figyelembe venni annak meghatározása érdekében, hogy a két lakóhely közül melyiket kell szokásos lakóhelynek tekinteni. Ebben a tekintetben ebben a bíróságban az a kérdés merül fel, hogy a 83/182 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése és a 83/183 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „szokásos lakóhely” meghatározása során milyen relevanciája van a Bíróság által a Louloudakis‑ítéletben (C‑262/99, EU:C:2001:407) és az Alevizos‑ítéletben (C‑392/05, EU:C:2007:251) megállapított szempontoknak, és különösen az e meghatározás keretében a személyes kötődésnek biztosított elsőbbségnek.

               20

               E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelsőbb bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Magában foglalja‑e az 1186/2009 rendelet annak lehetőségét, hogy valamely természetes személy egyszerre valamely tagállamban és valamely harmadik államban is szokásos lakóhellyel rendelkezzen, és ha igen, akkor alkalmazandó‑e az e rendelet 3. cikkében szereplő vámmentesség azokra a személyes vagyontárgyakra, amelyeket e természetes személy a harmadik országbeli szokásos lakóhely feladása keretében az Unióba hoz?

                        2)

                        Amennyiben az 1186/2009 rendelet kizárja a kettős szokásos lakóhelyet, és az összes körülmény mérlegelése sem elegendő a szokásos lakóhely megállapításához: ebben az esetben milyen szabály alapján vagy milyen kritériumok segítségével kell az említett rendelet alkalmazásához meghatározni, hogy – az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben – az érintettnek melyik országban van a szokásos lakóhelye, amikor a harmadik országban személyes és foglalkozási kötődésekkel, a tagállamban pedig személyes kötődésekkel rendelkezik?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               21

               Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az 1186/2009 rendelet 3. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy e cikk alkalmazásában valamely természetes személy egy tagállamban és egy harmadik országban egyidejűleg rendelkezhet állandó lakóhellyel. Igenlő válasz esetén ez a bíróság arra is választ vár, hogy az említett cikk szerinti behozatali vám alóli mentesség alkalmazható‑e az e természetes személy által az Unióba behozott személyes vagyontárgyakra, ha ez a személy megszünteti a harmadik országbeli harmadik lakóhelyét.

               22

               Mivel az 1186/2009 rendelet nem tartalmazza a 3. cikkében szereplő „szokásos lakóhely” fogalmának meghatározását, e cikk hatályának megállapítása érdekében figyelembe kell venni annak mind a megfogalmazását, mind az összefüggéseit és céljait (Angerer‑ítélet, C‑477/13, EU:C:2015:239, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               23

               Az 1186/2009 rendelet 3. cikkének megfogalmazását illetően egyrészt arra kell rámutatni, hogy az a „szokásos lakóhely” kifejezést egyes számban használja, ami megerősíteni látszik, hogy valamely természetes személy egyidejűleg csak egy állandó lakóhellyel rendelkezhet. Másrészt ez a cikk a behozatali vám alóli mentesség biztosítását a szokásos lakóhelynek a harmadik országból az Unió vámterületére történő áthelyezésétől teszi függővé. Amint arra a főtanácsnok az indítványának 37. pontjában rámutatott, az „áthelyez” ige használata szükségszerűen azt feltételezi, hogy a szokásos lakóhelyet valamely, e területen kívül lévő helyről az azon belüli helyre helyezzék át, azzal tehát ellentétes, hogy ugyanabban az időszakban egy tagállamban és egy harmadik országban is fennálljon a szokásos lakóhely.

               24

               Ami az 1186/2009 rendelet 3. cikkének szövegösszefüggését illeti, e rendelet 4., 5., 7. és 9–11. cikke, amely kifejezetten az említett rendelet 3. cikke szerinti vámmentesség alkalmazási feltételeire vonatkozik, szintén egyes számban használja a „szokásos lakóhely” kifejezést. Ugyanez a helyzet e rendelet többi olyan cikke esetében is, amelyekben a „szokásos lakóhely” fogalma szerepel.

               25

               Ezenkívül az 1186/2009 rendelet 4., 7. és 9–11. cikkének megfogalmazása is megerősíti a „szokásos lakóhely” fogalmának azon értelmezését, amely szerint valamely természetes személy egyidejűleg csak egy szokásos lakóhellyel rendelkezhet. Így először is e rendelet 4. cikke úgy rendelkezik, hogy a mentesség azokra a személyes vagyontárgyakra korlátozódik, egyrészt amelyeket az érintett személy a „korábbi szokásos lakóhelyén” legalább hat hónapig használt azt az időpontot megelőzően, hogy a feladási harmadik országban a „szokásos lakóhelye megszűnt”, másrészt „az új szokásos lakóhelyén” való használatra szolgálnak. Továbbá az említett rendelet 7., 9. és 10. cikke mind ugyanarra az eseménysorra utal, amelynek során az érintett először elhagyja a harmadik országban lévő szokásos lakóhelyét, majd ezt követően az Unió vámterületén létesít szokásos lakóhelyet. Végül, az 1186/2009 rendelet 11. cikke az e rendelet 3. cikkében is használt „áthelyez” igét tartalmazza a szokásos lakóhelynek valamely harmadik országból egy tagállamba történő elmozdításának megjelölésére.

               26

               Ami az 1186/2009 rendelet célkitűzéseit illeti, e rendelet (3) preambulumbekezdése kifejti, hogy az említett rendeletben szabályozott vámmentességeknek az az oka, hogy „bizonyos jól meghatározott körülmények között, amikor az árubehozatal különleges feltételei nem követelik meg a szokásos gazdaságvédelmi intézkedéseket, az ilyen adóztatás nem indokolt”.

               27

               A 918/83 rendeletnek az 1186/2009 rendelet (3) preambulumbekezdésével megegyező tartalmú (2) preambulumbekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy e szabályozás lényege, hogy megkönnyítse egyrészt a természeteses személy számára az érintett tagállamban az új lakóhely létesítését, másrészt a tagállami vámhatóságok munkáját (Treimanis‑ítélet, C‑487/11, EU:C:2012:556, 24. pont). E megállapításokat az 1186/2009 rendeletre is alkalmazni kell, mivel e rendelettel az uniós jogalkotó a vámmentességi szabályok különböző rendelkezéseit kodifikálta, beleértve a 918/83 rendelet rendelkezéseit is.

               28

               Márpedig nem tekinthető úgy, hogy a valamely tagállamban új lakóhely létesítésének megkönnyítésére vonatkozó célkitűzéssel összhangban volna az az értelmezés, amely szerint valamely természetes személynek egyidejűleg két, az 1186/2009 rendelet 3. cikke szerinti szokásos lakóhelye lehet: az egyik egy harmadik országban, egy másik valamely tagállamban.

               29

               A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1186/2009 rendelet 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy e cikk alkalmazásában valamely természetes személy egy tagállamban és egy harmadik országban nem rendelkezhet egyidejűleg állandó lakóhellyel. E válaszra tekintettel nem szükséges válaszolni az első kérdés második részére.

         A második kérdésről

               30

               A második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy milyen szempontok alapján kell meghatározni az 1186/2009 rendelet 3. cikke szerinti szokásos lakóhelyet az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, amikor az érintett a harmadik országban személyes és foglalkozási kötődésekkel, a tagállamban pedig személyes kötődésekkel rendelkezik.

               31

               Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog különböző területein kialakított állandó ítélkezési gyakorlat szerint szokásos lakóhelynek azt a helyet kell tekinteni, amelyet az érintett személy érdekeinek állandó központjául választott (lásd analógia útján: Schäflein kontra Bizottság ítélet, 284/87, EU:C:1988:414, 9. pont; Ryborg‑ítélet, C‑297/89, EU:C:1991:160, 19. pont; Louloudakis‑ítélet, C‑262/99, EU:C:2001:407, 51. pont; Alevizos‑ítélet, C‑392/05, EU:C:2007:251, 55. pont; I‑ítélet, C‑255/13, EU:C:2014:1291, 44. pont; B.‑ítélet, C‑394/13, EU:C:2014:2199, 26. pont).

               32

               A Bíróság azt is kimondta, hogy szokásos lakóhely mint az érintett személy érdekeinek állandó központja megállapításához figyelembe kell venni minden releváns tényt (lásd analógia útján: Schäflein kontra Bizottság ítélet, 284/87, EU:C:1988:414, 10. pont; Ryborg‑ítélet, C‑297/89, EU:C:1991:160, 20. pont; Louloudakis‑ítélet, C‑262/99, EU:C:2001:407, 55. pont; Alevizos‑ítélet, C‑392/05, EU:C:2007:251, 57. pont; I‑ítélet, C‑255/13, EU:C:2014:1291, 45. és 46. pont).

               33

               A Louloudakis‑ítéletben (C‑262/99, EU:C:2001:407) és az Alevizos‑ítéletben (C‑392/05, EU:C:2007:251) – amelyeknek az 1186/2009 rendelet 3. cikke szerinti szokásos lakóhely meghatározásának relevanciájára vonatkozóan a kérdést előterjesztő bíróság a második kérdés keretében választ vár – a Bíróság, 83/182 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését és a 83/183 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését illetően kimondta, hogy a szokásos lakóhely mint az érintett személy érdekeinek állandó központja meghatározásához figyelembe veendő releváns tények magukban foglalják többek között: e személynek és családtagjainak tényleges fizikai jelenlétét, azt, hogy van‑e lakóhelyük, hogy a gyermekek ténylegesen hol járnak iskolába, hol kerül sor a szakmai tevékenység gyakorlására, hogy a vagyoni érdekek, illetve a hatóságokkal és társadalmi szervezetekkel fennálló közigazgatási kapcsolatok mely helyhez kötődnek; mivel e tényezők e személy azon akaratát tükrözik, hogy az életmód és a szokásos társadalmi és szakmai kapcsolatok alakulása folytán a kiküldetési helyén bizonyos stabilitást alakítson ki (Louloudakis‑ítélet, C‑262/99, EU:C:2001:407, 55. pont; Alevizos‑ítélet, C‑392/05, EU:C:2007:251, 57. pont).

               34

               Ezenkívül a Bíróság ezekben az ítéletekben kifejtette, hogy ha az összes releváns tény átfogó értékelése nem elegendő az érintett személy érdekei állandó központjának meghatározásához, azt elsődlegesen a személyes kötődések alapján kell megtenni (Louloudakis‑ítélet, C‑262/99, EU:C:2001:407, 53. pont; Alevizos‑ítélet, C‑392/05, EU:C:2007:251, 61. pont).

               35

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság különösen azt kívánja megtudni, hogy az utóbbi megállapítás, amely szerint a személyes kötődésnek kell elsőbbséget biztosítani, alkalmazható‑e az 1186/2009 rendelet 3. cikke szerinti „szokásos lakóhely” fogalmának értelmezésére, figyelembe véve, hogy a Gerechtshof Amsterdam (amszterdami fellebbviteli bíróság) – amelynek ítélete az e bíróság előtti eljárás tárgyát képezi – álláspontja szerint az alapügyben szóban forgó körülmények között a személyes kötődésnek kell elsőbbséget biztosítani.

               36

               Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy a Louloudakis‑ítéletből (C‑262/99, EU:C:2001:407, 53. pont) és az Alevizos‑ítéletből (C‑392/05, EU:C:2007:251, 61. pont) az következik, hogy ez az elsőbbség a 83/182 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében és a 83/183 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében használt kifejezések értelmezésén alapul. Márpedig az 1186/2009 rendelet nem tartalmaz az e rendelkezésekkel egyenértékű rendelkezést.

               37

               Ezenfelül meg kell jegyezni, hogy ezek az irányelvek az Unión belül alkalmazandó adómentességekre vonatkoznak, míg e rendelet az Unióba behozott, harmadik országokból származó vagyontárgyakra alkalmazandó vámmentességekre vonatkozik. Így az említett irányelveknek és az 1186/2009 rendeletnek eltérő a célkitűzése. Ezen irányelvek preambulumából ugyanis az tűnik ki, hogy ezek célja a személyek Unión belüli szabad mozgásának elősegítése az egyik tagállamból származó személyes vagyontárgyaknak és szállítóeszközöknek egy másik tagállamba történő behozatalára vonatkozó adóakadályok megszüntetése útján. Ezzel szemben, amint az a (3) preambulumbekezdéséből kitűnik, e rendelet célja, hogy a harmadik országokból származó azon áruk Unióba történő behozatalait, amely jellege vagy mennyisége – e rendelet 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerint – nem utal kereskedelmi célú behozatalra, behozatali vámmentességben részesítse, ha e behozatalok feltételei „nem követelik meg a szokásos gazdaságvédelmi intézkedéseket”.

               38

               E körülmények között nem lehet az 1186/2009 rendelet 3. cikke szerinti „szokásos lakóhely” fogalmára alkalmazni a 83/182 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése és a 83/183 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „szokásos lakóhely” fogalmának azon értelmezését, amely szerint, amennyiben az érintett személy érdekeinek állandó központját nem lehet meghatározni, a személyes kötődésnek kell elsőbbséget biztosítani.

               39

               Ebből következően az 1186/2009 rendelet 3. cikke szerinti szokásos lakóhelynek azt a helyet kell tekinteni, amelyet az érintett személy érdekeinek állandó központjául választott. Annak meghatározása érdekében, hogy az e 3. cikk szerinti vámmentesség alkalmazása szempontjából ez a szokásos tartózkodási hely valamely harmadik országban található‑e, valamennyi releváns tényt figyelembe kell venni, beleértve a Bíróság által a Louloudakis‑ítéletben (C‑262/99, EU:C:2001:407), valamint az Alevizos‑ítéletben (C‑392/05, EU:C:2007:251) nem kimerítő jelleggel hivatkozott és a jelen ítélet 33. pontjában említett tényeket, anélkül hogy elsőbbséget kellene biztosítani a személyes kötődésnek.

               40

               E vizsgálat keretében rá kell mutatni, hogy az 1186/2009 rendelet különös jelentőséget tulajdonít annak az időtartamnak, ameddig az érintett személy a szóban forgó harmadik országban tartózkodott. Így e rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerint az említett rendelet 3. cikke szerinti vámmentesség csak olyan személyeknek adható meg, akiknek a szokásos lakóhelye folyamatosan legalább tizenkét hónapos időtartamig az Unió vámterületén kívül volt. Hasonlóképpen, a Vámegyüttműködési Tanács, jelenleg Vámigazgatások Világszervezete (WCO) – amelyhez az Unió kérelmezte a csatlakozását, amely kérelmet 2007‑ben fogadtak el – a lakóhely áthelyezése keretében importált ingó vagyontárgyak vámmentes behozataláról szóló 1962. december 5‑i ajánlásában kifejtette, hogy a vámmentes behozatalt többek között annak a feltételnek lehet alárendelni, hogy a külföldi tartózkodás időtartamának megfelelőnek kell tűnnie.

               41

               A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, amikor az érintett a harmadik országban személyes és foglalkozási kötődésekkel, a tagállamban pedig személyes kötődésekkel rendelkezik, annak meghatározása érdekében, hogy az érintett 1186/2009 rendelet 3. cikke szerinti szokásos lakóhelye harmadik országban helyezkedik‑e el, a releváns tények átfogó értékelése során különös jelentőséget kell tulajdonítani az érintett személy harmadik országbeli tartózkodása időtartamának.

         A költségekről

               42

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A vámmentességek közösségi rendszerének létrehozásáról szóló, 2009. november 16‑i 1186/2009/EK tanácsi rendelet 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy e cikk alkalmazásában valamely természetes személy egy tagállamban és egy harmadik országban nem rendelkezhet egyidejűleg állandó lakóhellyel.

                           2)

                           Az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, amikor az érintett a harmadik országban személyes és foglalkozási kötődésekkel, a tagállamban pedig személyes kötődésekkel rendelkezik, annak meghatározása érdekében, hogy az érintett 1186/2009 rendelet 3. cikke szerinti szokásos lakóhelye harmadik országban helyezkedik‑e el, a releváns tények átfogó értékelése során különös jelentőséget kell tulajdonítani az érintett személy harmadik országbeli tartózkodása időtartamának.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.