title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. július 13-i ítélete.#Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd és Mark Sadja kontra Pharmaceutical Society of Ireland és társai.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Supreme Court - Írország.#85/433/EGK irányelv - Diplomák kölcsönös elismerése - Gyógyszerészek - Új közforgalmú gyógyszertárakban dolgozó gyógyszerészek diplomájának elismerése - A tagállamok mérlegelési jogkörének terjedelme.#C-221/05. sz. ügy.

text:
      C‑221/05. sz. ügy
      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
      és
      Mark Sadja
      kontra
      Pharmaceutical Society of Ireland és társai
      (a Supreme Court [Írország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „85/433/EGK irányelv – Diplomák kölcsönös elismerése – Gyógyszerészek – Új közforgalmú gyógyszertárakban dolgozó gyógyszerészek diplomájának elismerése – A tagállamok mérlegelési jogkörének terjedelme”
      Az ítélet összefoglalása
      Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – A gyógyszerészet területén folytatott tevékenységek
      (85/433 tanácsi rendelet, 2. cikk)
      A gyógyszerészoklevelek, -bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről és
         az egyes gyógyszerész-tevékenységekre vonatkozóan a letelepedés szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő intézkedésekről
         szóló 85/433 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése kötelezi a tagállamokat egy másik tagállam által az irányelv 4. cikkében felsorolt
         és a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, a gyógyszerészet területén folytatott egyes tevékenységekre
         vonatkozó rendelkezések összehangolásáról szóló 85/432 irányelv 2. cikkének megfelelően a tagállamok állampolgárainak odaítélt
         oklevelek elismerésére azáltal, hogy ezeket az okleveleket e tagállam területén ugyanolyan hatályúnak kötelesek tekinteni,
         mint a 4. cikkben felsorolt azon okleveleket, amelyeket saját maguk ítéltek oda. A 85/433 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének
         első albekezdése értelmében a tagállamoknak azonban nem kell az ugyanezen cikk (1) bekezdésében említett oklevelek érvényességét
         elfogadniuk új közforgalmú gyógyszertár megnyitásához, mivel a három évnél rövidebb ideje működő gyógyszertárakat is új gyógyszertáraknak
         kell tekintetni.

      Az említett 2. cikknek a maga teljességében történő olvasatából következően nem követel meg kölcsönös elismerést a három évnél
         rövidebb ideje működő gyógyszertárak esetében. Így ha valamely tagállam csak az oklevelek elismerésének ezen legkisebb mértékét
         teljesíti, az irányelv által reá ruházott semmilyen mérlegelési jogkört nem gyakorol.

      (vö. 27–28., 33–34. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2006. július 13.(*)

      „85/433/EGK irányelv – Diplomák kölcsönös elismerése – Gyógyszerészek – Új közforgalmú gyógyszertárakban dolgozó gyógyszerészek diplomájának elismerése – A tagállamok mérlegelési jogkörének terjedelme”
      A C‑221/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Supreme Court (Írország) a Bírósághoz
         2005. május 19‑én érkezett, 2005. május 11‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd,

      Mark Sadja
      és
      a Pharmaceutical Society of Ireland,
      a Minister for Health and Children,
      Írország,
      az Attorney General
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. Malenovský (előadó), S. von Bahr, A. Borg Barthet és A. Ó Caoimh bírák,
      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: K. Sztranc‑Slawiczek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. március 16‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd és M. Sadja képviseletében G. Hogan és M. Hayden SC, valamint C. Maguire BL,
      –        a Minister for Health and Children, Írország és az Attorney General képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben,
         segítői: P. Sreenan SC, és J. Heslin BL, valamint E. Neary solicitor,

      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében H. Støvlbæk és M. Shotter, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a gyógyszerészoklevelek, -bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb
         tanúsítványok kölcsönös elismeréséről és az egyes gyógyszerész-tevékenységekre vonatkozóan a letelepedés szabadságának tényleges
         gyakorlását elősegítő intézkedésekről szóló, 1985. szeptember 16‑i 85/433/EGK tanácsi irányelv (HL L 253., 37. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 132. o.) 2. cikkének értelmezésére irányul.

      2        A kérelmet a Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd (a továbbiakban: Sam Mc Cauley Chemists) és M. Sadja, valamint a Pharmaceutical
         Society of Irland, Írország és az Attorney General között a 85/433 irányelv 2. cikkét az ír jogba átültető jogszabály érvényességéről
         szóló jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Közösségi jog
      3        A 85/433 irányelv hetedik preambulumbekezdése értelmében:

      „mivel egyes tagállamok népegészségügyi politikájukban, amelyben többek között arra törekednek, hogy a gyógyszerellátást a
         teljes területükön biztosítsák, korlátozzák az újonnan alapítható gyógyszertárak számát, más tagállamok azonban nem hoznak
         ilyen intézkedéseket; mivel ilyen körülmények között még korai azt tervezni, hogy a gyógyszerészoklevelek, -bizonyítványok
         és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismerésének hatályát kiterjesszék a három évnél rövidebb
         ideje működő gyógyszertárak [helyes fordítás: közforgalmú gyógyszertárak] vezetésére is; mivel ezt a kérdést a Bizottságnak
         és a Tanácsnak egy bizonyos időszak elteltével újra meg kell vizsgálnia;”

      4        Ugyanezen irányelv 2. cikke értelmében:

      „1.      A tagállamok elismerik egy másik tagállam által az ezen irányelv 4. cikkében felsorolt és a 85/432/EGK irányelv 2. cikkének
         megfelelően a tagállamok állampolgárainak odaítélt okleveleket, bizonyítványokat és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb
         tanúsítványokat azáltal, hogy az 1. cikkben említett tevékenységek megkezdése és gyakorlása tekintetében azokat ugyanolyan
         hatályúnak tekintik, mint a 4. cikkben felsorolt azon képesítéseket, amelyeket saját maguk ítélnek oda.

      (2)      A tagállamoknak azonban nem kell az (1) bekezdésben említett oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló
         egyéb tanúsítványok érvényességét elfogadniuk új gyógyszertárak nyilvánosság számára történő megnyitásához [helyes fordítás:
         közforgalmú gyógyszertárak nyitásához]. Ennek az irányelvnek az alkalmazásában a három évnél rövidebb ideje működő gyógyszertárakat
         szintén új gyógyszertáraknak kell tekinteni.

      A 19. cikk (1) bekezdésében megjelölt napot követő öt év eltelte után a Bizottság jelentést készít a Tanács számára az első
         albekezdésben foglalt rendelkezések tagállami alkalmazásáról, és arról, hogy milyen lehetőség van az (1) bekezdésben említett
         oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismerésének kiterjesztésére.
         A Bizottság erre vonatkozóan megfelelő javaslatokat tesz.”

       A nemzeti szabályozás
      5        Írország Alkotmánya 15. cikke (2) bekezdésének 1. pontja értelmében:

      „Az állam nevében törvények elfogadása kizárólag az Oireachtas [az ír parlament] jogosultsága; semmilyen más jogalkotó szerv
         nem jogosult az állam nevében törvények elfogadására.”

      6        Az Alkotmány 29. cikke (4) bekezdésének 10. pontja értelmében:

      „A jelen Alkotmány egyetlen rendelkezése sem érvényteleníti az állam által elfogadott, az Európai Unióban vagy az Európai
         Közösségekben való tagságból eredő kötelezettségek teljesítéséhez szükséges törvényeket, jogi aktusokat vagy intézkedéseket.”

      7        Az Európai Közösségekről szóló 1972‑es törvényt (European Communities Act 1972) ez utóbbi alkotmányos rendelkezés végrehajtása
         érdekében fogadták el. Egyrészt e törvény 2. szakasza kimondja, hogy „az Európai Közösségeket szabályozó szerződések és a
         közösségi intézmények által elfogadott meglévő, valamint jövőbeni jogi akutsok kötik az államot és az e szerződésekben előírt
         feltételekkel szerves részét képezik belső jogrendjének”. Másrészt a nevezett törvény 3. szakasza a Minister of State‑re ruházza
         „a jelen törvény 2. szakaszának végrehajtására szolgáló rendeletek elfogadásának” hatáskörét. E rendeletek tartalmazhatnak
         „más törvényt – módosítással vagy anélkül – hatályon kívül helyező, módosító vagy alkalmazó rendelkezéseket […]”.

      8        A gyógyszerészetről szóló 1962‑es törvény (Pharmacy Act 1962) 2. szakasza értelmében:

      „1.      Természetes személy csak akkor üzemeltethet gyógyszerek kiadására vagy készítésére kijelölt gyógyszertárat, ha
      (a)      erre felhatalmazott személy és e személy vagy a meghatalmazottja személyesen felügyeli a gyógyszertárat, valamint a gyógyszerek
         kiadását és elkészítését.

      […]
      3.      A jelen rész alkalmazásában a »felhatalmazott személy« alatt a nyilvántartásba vett gyógyszerészt (»registered pharmaceutical
         chemist«) kell érteni […]

      3A. A jelen rész alkalmazásában a felhatalmazott személy és nyilvántartásba vett gyógyszerész a gyógyszerészetről szóló 1875‑ös
         törvény (Pharmacy Act [Ireland] 1875) 22A. szakaszának alkalmazása értelmében nem foglalja magába azokat a nyilvántartásba
         vett személyeket, akik olyan, gyógyszerek kiadására vagy készítésére, illetve mérgek eladására kijelölt gyógyszertárat üzemeltet,
         ha a gyógyszertár három évnél rövidebb ideje működik.

      […]”
      9        Az 1875‑ös törvény 22A. szakasza a törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, a gyógyszerészet
         területén folytatott egyes tevékenységekre vonatkozó rendelkezések összehangolásáról szóló, 1985. szeptember 16‑i tanácsi
         irányelv (HL L 253., 34. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet 1. kötet, 129. o.) 2. cikkének megfelelően előírja a gyógyszerészoklevelek,
         -bizonyítványok vagy a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok birtokosainak gyógyszerészként történő elismerését.

      10      Mind a gyógyszerészetről szóló 1962‑es törvény 2. szakaszának 3A. cikkét, mind a gyógyszerészetről szóló 1875‑ös törvény 22A. szakaszát,
         az alapügyben irányadó változatuk tekintetében, a gyógyszerészdiplomák elismeréséről szóló 1991‑es rendelet (European Communities
         [Recognition of Qualifications in Pharmacy] Regulations 1991, a továbbiakban: 1991‑es rendelet) vezette be az ír jogba, amelyet
         a miniszter fogadott el a 85/433 irányelv ír jogba történő átültetése céljából. A rendelet az Európai Közösségekről szóló
         1972‑es törvény 3. szakaszán alapul.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      11      A Sam Mc Cauley Chemists egy, a 2000. év októberében nyitott, és az alapeljárás tekintetében három évnél rövidebb ideje működő
         gyógyszertár tulajdonosa Corkban (Írország).

      12      M. Sadja gyógyszerészdiplomáját az Egyesült Királyságban szerezte. „Felhatalmazott személynek” nevezték ki a nevezett gyógyszertár
         működtetésére. Amikor a Pharmaceutical Society of Ireland, amely a gyógyszerészek nyilvántartását vezeti Írországban, és amelynek
         a gyógyszerészek szabályozása is a hatáskörébe tartozik e tagállamban, tudomást szerzett egy bejelentést követően e kinevezésről,
         azon az állásponton volt, hogy M. Sadja a gyógyszerészetről szóló 1962‑es törvény 2. szakaszának 3A. cikke értelmében nem
         felhatalmazott személy e törvény értelmében, és aki ezért nem jogosult az érintett gyógyszertár felügyeletére. A Pharmaceutical
         Society of Ireland követelte a helyzet megszüntetését, mivel a gyógyszerész foglalkozás engedély nélküli folytatása bűncselekménynek
         minősül Írországban.

      13      Ezen értelmezést vitatva a Sam Mc Cauley Chemists és M. Sadja a High Courthoz fordult, amely elutasította keresetüket. Ezt
         követően fellebbezést nyújtottak be a Supreme Courthoz azt kérve, hogy állapítsa meg az 1991‑es rendelet érvénytelenségét
         az ír alkotmányjogból származtatott indokok alapján, amennyiben az beillesztette a gyógyszerészetről szóló 1962‑es törvénybe
         a 2. szakasz 3A. cikkét.

      14      A kérdést előterjesztő bíróság előtt nem volt vitatott, hogy az állam csak akkor ültethet át a nemzeti jogba irányelveket
         jogi rendelkezéseket módosító rendelettel, ha ez az Európai Közösségekhez való tartozás miatt szükséges. Ezen rendelkezések
         minden, az irányelv által megkövetelteken túlmenő módosítását csak az Oireachtas fogadhatja el.

      15      E tekintetben a Sam Mc Cauley Chemists és M. Sadja előadják, hogy amennyiben az 1991‑es rendelet hatályából ki kívánja zárni
         az olyan nyilvántartásba vett gyógyszerészeket is, akik tevékenységüket három évnél rövidebb ideje működő gyógyszertárban
         folytatják, az állam azt a mérlegelési jogkörét használja ki, amelyet a 85/433 irányelv biztosít a tagállamok számára. Egyértelműen
         következik ezen irányelvből, tekintettel annak összefüggéseire, hogy e mérlegelési jogkör kizárólag belső jogi megfontolásokhoz
         van kötve.

      16      Valójában az állam az Európai Közösségekre vonatkozó 1972‑es törvény 3. szakaszát alkalmazta. Az említett irányelvet egy,
         az Oireachtas által elfogadott törvényt módosító rendelettel kívánta átültetni. Mindazonáltal erre nem volt felhatalmazása,
         mivel e mérlegelési jogkör alkalmazását semmilyen közösségi jogból származó kötelezettség nem kívánta meg az ír Alkotmány
         29. cikke (4) bekezdésének 10. pontja értelmében.

      17      Ezáltal az Oireachtas számára az Alkotmány 15. cikke (2) bekezdésének 1. pontjában biztosított, állami törvények elfogadására
         vonatkozó kizárólagos hatáskörét jogtalanul gyakorolták. Csak az Oireachtas jogosult egy általa elfogadott törvény módosítására.

      18      Ezzel szemben a miniszter kifejtette, hogy az 1991‑es rendelet az Alkotmány 29. cikke (4) bekezdésének 10. pontja értelmében,
         Írországnak az Európai Közösségekben viselt tagságából eredő kötelezettségek miatt volt szükséges. A 2. szakasz 3A. cikkének
         az említett rendelettel történő beillesztése csak az állam saját mérlegelési jogkörének gyakorlását jelenti. A rendelet a
         85/433 irányelv által a tagállamokra rótt kötelezettség korlátozott terjedelmének kifejeződése.

      19      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ha abból a feltevésből indulunk ki, hogy a 85/433 irányelv átültetését szolgáló
         szabályozás, amennyiben hatályát nem terjeszti ki bizonyos gyógyszerészek tevékenységére, kizárólag belső jogi megfontolásokon
         alapuló saját mérlegelési jogkör gyakorlásának minősül, akkor úgy kell tekinteni, figyelemmel Írország Alkotmányának 15. cikkére,
         hogy a gyógyszerészetről szóló 1962‑es törvényt nem módosíthatja egy rendelet. Az 1991‑es rendelet ezért érvénytelen.

      20      Ilyen körülmények között a Supreme Court az előtte folyó eljárás felfüggesztése mellett döntött, és az alábbi kérdést terjesztette
         előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      A [85/433] irányelv 2. cikke
      a)      kizárólag az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerinti képesítések elismerésére vonatkozó kötelezettséget ír‑e elő a tagállamok
         számára, az új gyógyszertáraknak a[z említett irányelv] 2. cikk[e] (2) bekezdésének megfelelő megnyitásának esetét kivéve,
         vagy

      b)      amellett, hogy kötelezi a tagállamokat a 2. cikk (1) bekezdése szerinti képesítések elismerésére, mérlegelési jogkört biztosít
         számukra a tekintetben, hogy ezt az elismerést kiterjesszék ilyen képesítésekkel rendelkező személyekre az új közforgalmú
         gyógyszertáraknak a 2. cikk (2) bekezdésének megfelelő megnyitása esetében?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      21      A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 85/433 irányelv 2. cikke csak arra kötelezi‑e a tagállamokat,
         hogy a legalább három éve működő gyógyszertárakban végzett tevékenység tekintetében ismerjék el az okleveleket, bizonyítványokat
         és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványokat (a továbbiakban: oklevelek), vagy e rendelkezés további mérlegelési
         jogkört biztosít számukra az új közforgalmú gyógyszertáraknak az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének megfelelő megnyitása tekintetében
         is az oklevelek elismerésére.

      22      Az EK 43. cikk értelmében az EK‑Szerződésnek a letelepedés jogára vonatkozó rendelkezéseinek keretén belül tilos a valamely
         tagállam állampolgárainak egy másik tagállam területén történő szabad letelepedésére vonatkozó minden korlátozás.

      23      E rendelkezések közé tartozik az EK 47. cikk, amely felhatalmazza a Tanácsot – többek között a gyógyszerészeti foglalkozás
         tekintetében – irányelvek kibocsátására az oklevelek kölcsönös elismerése céljából.

      24      Másrészt a tagállam hatóságai valamely más tagállam állampolgárának egy szabályozott foglalkozás folytatásának engedélyezése
         iránt benyújtott kérelmének vizsgálata során oly módon kötelesek az érintett szakmai képesítéseit figyelembe venni, hogy az
         okleveleivel és vonatkozó szakmai gyakorlatával igazolt képesítést a nemzeti jog szerint a kérdéses foglalkozás gyakorlásához
         megkívánt szakmai képesítéssel kötelesek egybevetni, függetlenül attól, hogy elfogadásra került‑e az érintett oklevelek kölcsönös
         elismerésének egyedi rendszerét szabályozó irányelv (lásd e tekintetben a Bíróság C‑238/98. sz. Hocsman-ügyben 2000. szeptember
         14‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑6623. o.] 23. és 31. pontját és a C‑313/01. sz. Morgenbesser-ügyben 2003. november
         13‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑13 467. o.] 57. és 58. pontját).

      25      Mint az az EK 47. cikk (1) bekezdéséből következik, az ilyen jellegű irányelveknek az oklevelek kölcsönös elismerését az oklevelek
         – amennyire lehetséges – automatikus elismeréséhez vezető közös szabályok és feltételek felállításával kell megkönnyíteniük
         (a Bíróság C‑31/00. sz. Dreessen-ügyben 2002. január 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑663. o.] 26. pontja).

      26      Ami a nevezett irányelvek hatályát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az EK 47. cikk a közösségi jogalkotó számára adott
         esetben az érintett oklevelek teljes harmonizálására vonatkozó hatáskört biztosít, és lehetővé teszi számára az eljárás mérlegelését
         az elérendő cél megvalósítása érdekében. Így a harmonizációt szakaszonként is végre lehet hajtani, tekintettel arra, hogy
         a harmonizációs intézkedések végrehajtása általában nehéz, mivel feltételezi, hogy a hatáskörrel rendelkező közösségi intézményeknek
         különböző és összetett nemzeti rendelkezések alapján kell a Szerződésben meghatározott céloknak megfelelő közös rendelkezéseket
         kidolgozniuk és a Tanács tagjai minősített többségének, sőt akár egyhangú szavazatát kell megszerezniük (lásd e tekintetben
         a Bíróság C‑233/94. sz., Németország kontra Parlament ügyben 1997. május 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑2405. o.]
         43. pontját és a C‑166/98. sz. Socridis-ügyben 1999. június 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑3791. o.] 26. pontját).

      27      A jelen ügyben a 85/433 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése kötelezi a tagállamokat egy másik tagállam által az irányelv 4. cikkében
         felsorolt és a 85/432 irányelv 2. cikkének megfelelően a tagállamok állampolgárainak odaítélt oklevelek elismerésére azáltal,
         hogy ezeket az okleveleket e tagállam területén ugyanolyan hatályúnak kötelesek tekinteni, mint a 4. cikkben felsorolt azon
         okleveleket, amelyeket saját maguk ítélnek oda.

      28      A 85/433 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első albekezdése értelmében a tagállamoknak azonban nem kell az ugyanezen cikk
         (1) bekezdésében említett oklevelek érvényességét elfogadniuk új közforgalmú gyógyszertár megnyitásához, mivel a három évnél
         rövidebb ideje működő gyógyszertárakat is új gyógyszertáraknak kell tekintetni.

      29      Ez a rendelkezés így a 85/433 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerinti kötelezettség terjedelmét az irányelv hetedik preambulumbekezdésében
         meghatározott okból korlátozza, amely szerint mivel egyes tagállamok népegészségügyi politikájukban, korlátozzák az újonnan
         alapítható gyógyszertárak számát, más tagállamok azonban nem hoznak ilyen intézkedéseket, ezért ilyen körülmények között még
         korai azt tervezni, hogy a gyógyszerészoklevelek kölcsönös elismerésének hatályát kiterjesszék az új gyógyszertárak vezetésére
         is.

      30      Másrészt ugyanezen preambulumbekezdés értelmében ezt a kérdést a Bizottságnak és a Tanácsnak egy bizonyos időszak elteltével
         újra meg kell vizsgálnia. E tekintetben a 85/433 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének második albekezdése úgy rendelkezik, hogy
         a Bizottság köteles jelentést készíteni a Tanács számára arról, hogy milyen lehetőség van az (1) bekezdésben említett oklevelek
         kölcsönös elismerésének kiterjesztésére és kötelezi erre vonatkozó megfelelő javaslatok tételére.

      31      A fenti preambulumbekezdések összességéből következik, hogy a közösségi jogalkotó a gyógyszerészi oklevelek kölcsönös elismerése
         terén a 85/433 irányelv elfogadásával csak ezen oklevelek legkisebb mértékű – azaz a legalább három éve működő gyógyszertárakban
         végzett tevékenység – elismerését biztosító, részleges harmonizációt kívánt végrehajtani, lehetővé téve a tagállamok számára,
         hogy meghaladják a nevezett irányelv minimumkövetelményeit.

      32      Az EK 249. cikk (3) bekezdésére tekintettel a tagállamok kötelesek az oklevelek elismerése során az említett legkisebb mértéket
         elérni és belső joguk rendelkezéseibe felvenni, anélkül hogy ezen eredmény tekintetében mérlegelésre lenne lehetőségük. A
         közösségi jogalkotó ugyanis a Szerződés által reá ruházott hatáskörök igénybe vételével pontosan és feltétlenül határozta
         meg, mely gyógyszerészi oklevelek tartoznak a kölcsönös elismerés 85/433 irányelv által előírt rendszerébe.

      33      A 85/433 irányelv 2. cikkének a maga teljességében történő olvasatából következik, hogy e rendelkezés nem követel meg kölcsönös
         elismerést a három évnél rövidebb ideje működő gyógyszertárak esetében. Így ha valamely tagállam csak az oklevelek elismerésének
         ezt a legkisebb mértékét teljesíti, nem gyakorol a 85/433 irányelv 2. cikke szerinti mérlegelési jogkört.

      34      Ennek következtében az előterjesztett kérdésre adandó válasz az, hogy a 85/433 irányelv 2. cikkét úgy kell értelmezni, hogy
         az a tagállam, amely csak az oklevelek elismerésének ezen irányelv által előírt legkisebb mértékét teljesíti, az irányelv
         által reá ruházott semmilyen mérlegelési jogkört nem gyakorol.

       A költségekről
      35      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      A gyógyszerészoklevelek, -bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről és
            az egyes gyógyszerész-tevékenységekre vonatkozóan a letelepedés szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő intézkedésekről
            szóló, 1985. szeptember 16‑i 85/433/EGK tanácsi irányelv 2. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az a tagállam, amely csak az
            oklevelek elismerésének ezen irányelv által előírt legkisebb mértékét teljesíti, az irányelv által reá ruházott semmilyen
            mérlegelési jogkört nem gyakorol.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: angol.


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2004. december 13-i ítélete. # El Corte Inglés, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Az EMILIO PUCCI ábrás védjegy - Az EMIDIO TUCCI nemzeti ábrás védjegyek jogosultjának felszólalása - A lajstromozás részleges megtagadása. # T-8/03. sz. ügy

text:
          AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. december 13. (
            *1
         )
      A T-8/03. sz. ügyben,
      az El Corte Inglés SA (székhelye: Madrid [Spanyolország], képviseli: J. Rivas Zurdo ügyvéd)
      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: P. Bullock és O. Montalto, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtt:
      az Emilio Pucci Sri (székhelye: Firenze [Olaszország], képviselik: P. L. Roncaglia, G. Lazzeretti és M. Boletto ügyvédek),
      az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának az EMIDIO TUCCI nemzeti ábrás védjegyek jogosultjának az EMILIO PUCCI ábrás védjegy lajstromozása elleni felszólalása kapcsán 2002. október 3-án hozott határozata (R 700/2000-4. és R 746/2000-4. sz. egyesített ügyek) ellen benyújtott keresete tárgyában,
      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),
      tagjai: J. Pirrung elnök, A. W. H. Meij és N. J. Forwood bírák, hivatalvezető: M. J. Palacio González főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. június 9-i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      ítéletet
      Az ügy előzményei

               1

               1996. április l-jén a beavatkozó a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) alapján közösségi védjegybejelentést tett a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM).

               2

               A lajstromoztatni kívánt védjegy az EMILIO PUCCI ábrás megjelölés volt, az alábbiak szerint:

               3

               A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 3., 18., 24. és 25. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással:

                        —

                        3. osztály: „Fehérítőkészítmények és egyéb, mosásra szolgáló anyagok; tisztító-, fényesítő-, súroló- és csiszolószerek, szappanok; illatszerek, illóolajok, kozmetikai cikkek, hajmosó szerek; fogkrémek”;

                        —

                        18. osztály: „Bőr és bőrutánzatok, ezen anyagokból készült olyan termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök és irhák; utazótáskák és bőröndök; esernyők, napernyők és sétapálcák; ostorok, hámok, nyergek és lószerszámok”;

                        —

                        24. osztály: „Textíliák és textiláruk, amelyek nem tartoznak más osztályokba; ágy- és asztalneműk.”;

                        —

                        25. osztály: „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”.

               4

               A bejelentést a Közösségi Védjegyértesítő1998. április 6-i, 28/1998. számában hirdették meg.

               5

               1998. július 3-án a felperes a 40/94 rendelet 42. cikke alapján felszólalt a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben valamennyi, a védjegybejelentésben megjelölt áru vonatkozásában.

               6

               A felperes felszólalása alátámasztására egyrészről a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti összetéveszthetőségre hivatkozott olyan különféle nemzeti védjegyekkel, amelyeknek ő a jogosultja, különösen két olyan védjeggyel, amelyek az EMIDIO TUCCI ábrás megjelölésből állnak az alábbiak szerint:

               E két védjegy Spanyolországban a következő számon került lajstromozásra:

                        —

                        1908876. számú védjegy, 1994. december 5-én a 3. osztályba tartozó áruk vonatkozásában („fehérítőkészítmények és egyéb, mosásra szolgáló anyagok; tisztító-, fényesítő-, súroló- és csiszolószerek; szappanok; illatszerek, illóolajok, kozmetikai cikkek, hajmosó szerek; fogkrémek”);

                        —

                        855782. számú védjegy, 1984. május 30-án a 25. osztályba tartozó áruk vonatkozásában („ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”).

               7

               A felperes másrészről úgy vélte, hogy az említett védjegyek Spanyolországban jó hírnévnek örvendenek, és a bejelentett védjegy a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdése értelmében sérti vagy tisztességtelenül kihasználja e védjegyek megkülönböztető képességét vagy jó hírnevét.

               8

               2000. április 20-i határozatában az OHIM felszólalási osztálya a fenti 6. pontban meghatározott két spanyol védjegyet figyelem előtt tartva:

                        —

                        részlegesen helyt adott a felszólalásnak, és következésképpen elutasította a bejelentett védjegy lajstromozását valamennyi, a 3. és 25. osztályba tartozó áru, továbbá a 18. osztályba tartozó áruk egy része („bőr és bőrutánzatok, ezen anyagokból készült olyan termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök; utazótáskák és bőröndök”) vonatkozásában;

                        —

                        a felszólalást elutasította, ennél fogva engedélyezte a bejelentett védjegy lajstromozását a 18. osztályba tartozó „esernyők, napernyők és sétapálcák; ostorok, hámok, nyergek és lószerszámok”, valamint valamennyi, a 24. osztályba tartozó áru vonatkozásában.

               9

               A beavatkozó a bejelentett védjegy lajstromozásának részleges elutasítása, a felperes pedig a felszólalás részleges elutasítása okán a 40/94 rendelet 57-62. cikkeinek értelmében fellebbezést nyújtott be az OHIM előtt a felszólalási osztály határozata ellen.

               10

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) fellebbezési tanácsainak eljárási szabályzatáról szóló, 1996. február 5-i 216/96/EK bizottsági rendelet (HL L 28., 11. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 221. o.) 7. cikkének (1) bekezdése értelmében egyesített két fellebbezésben, 2002. október 3-i határozatával (R 700/2000-4. sz. és R 746/2000-4. sz. egyesített ügyek, a továbbiakban: a megtámadott határozat) 2002. november 7-én értesítette a felperest arról, hogy:

                        —

                        a felszólalási osztály határozatának azon részét, amelyre vonatkozóan a felszólalásnak helyt adott, hatályon kívül helyezte, ebből következően a 18. osztályba tartozó „bőr és bőrutánzatok, ezen anyagokból készült olyan termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök; utazótáskák és bőröndök” vonatkozásában a lajstromozás iránti kérelmet elutasította;

                        —

                        a fellebbezéseket elutasította és helybenhagyta a felszólalási osztály határozatát a 3., 24. és 25. osztályba tartozó áruk, valamint a 18. osztályba tartozó „esernyők, napernyők és sétapálcák; ostorok, hámok, nyergek és lószerszámok” vonatkozásában.

         A felek kérelmei

               11

               A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozat azon részét, amely részben helyt ad a beavatkozó kérelmének, utasítsa el a felperes kérelmét, és adjon helyt a közösségi védjegybejelentésnek a 18. és 24. osztályba tartozó áruk vonatkozásában;

                        —

                        tagadja meg a bejelentett védjegy lajstromozását a kérelemben megjelölt, 18. és 24. osztályba tartozó valamennyi áru vonatkozásában;

                        —

                        az OHIM-ot és a beavatkozót kötelezze a költségek viselésére.

               12

               Az OHIM és a beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         Indokolás

               13

               Kereseti kérelmei alátámasztására a felperes elsődleges jogalapként lényegében a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére, másodlagos jogalapként ugyanazon rendelet 8. cikke (5) bekezdésének megsértésére hivatkozik.

         A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértéséből eredő elsődleges jogalapról
      A felek érvei

               14

               A felperes úgy véli, hogy, ellentétben a fellebbezési tanács megtámadott határozatában foglaltakkal, jelen ügyben a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében fennáll az összetévesztés veszélye.

               15

               Először is szoros, azonossághoz közeli hasonlóság áll fenn az ütköző megjelölések között.

               16

               Másodsorban nyilvánvaló és igen szoros kapcsolat áll fenn a korábbi védjegyeket hordozó, a 3. és különösen a 25. osztályba tartozó áruk, valamint a védjegybejelentésben megjelölt, a 18. és 24. osztályba tartozó áruk között. A felperes hangsúlyozza, hogy ezen áruosztályok mindegyike a divat- és textilágazat körébe tartozik, és ruházati cikkekről, az előállításukhoz szükséges anyagokról, kiegészítőkről vagy kozmetikai termékekről van szó. Ezek elválaszthatatlanul kapcsolódnak a szépséghez, a testápoláshoz, a külső megjelenéshez és a személyes imázshoz. A szóban forgó árukat ugyanazon csatornákon keresztül forgalmazzák, így a fogyasztók elkerülhetetlenül azonos kereskedelmi eredetet tulajdonítanak nekik. 2000. április 20-i határozatában a felszólalási osztály egyébiránt elismerte, hogy kapcsolatot lehet felállítani, a 18. és a 25. osztály között bizonyos feltételek fennállása esetén, ideértve az EMIDIO TUCCI védjegy „jelentős megkülönböztető képességét”.

               17

               Harmadsorban a felperes emlékeztet arra, hogy a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja alkalmazásában az összetéveszthetőséget minden esetben átfogóan kell értékelni (a C-251/95. sz. SABEL-ügyben 1997. november 11-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-6191. o.] 22. pontja), figyelembe véve egyaránt a korábbi védjegyek jelentős megkülönböztető képességét és a kölcsönös függőség elvét.

               18

               A fenti szempontok közül az elsőt illetően a felperes emlékeztet arra, hogy az összetéveszthetőség annál nagyobb mértékű, minél jelentősebb a korábbi védjegy megkülönböztető képessége, és azok a védjegyek, amelyek önmagukban vagy piaci ismertségüknél fogva erőteljes megkülönböztető képességgel rendelkeznek, kiterjedtebb oltalmat élveznek védjegyként, mint azok, amelyek gyengébb megkülönböztető képességgel rendelkeznek (a Bíróság C-342/97. sz., Lloyd Schuhfabrik Meyer- ügyben 1999. június 22-én hozott ítéletének [EBHT 1999., I-3819. o.] 20. pontja).

               19

               A fenti szempontok közül a másodikat illetően a felperes emlékeztet arra, hogy az összetéveszthetőség átfogó értékelése bizonyos kölcsönös függőséget tételez fel a figyelembe vett tényezők, különösen a védjegyek és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága között. így a megjelölt áruk vagy szolgáltatások kisebb mértékű hasonlóságát ellensúlyozhatja a védjegyek közötti hasonlóság magasabb foka, és fordítva (a Bíróság C-39/97. sz. Canon-ügyben 1998. szeptember 29-én hozott ítéletének [EBHT 1998., 1-5507. o.] 17. pontja és a fenti 18. pontban hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer-ítélet 19. pontja).

               20

               Jelen ügyben a felperes arra hivatkozik, hogy figyelemmel egyrészt a korábbi védjegyek jelentős megkülönböztető képességére, másrészt az ütköző megjelölések kváziazonosságára, amely lehetővé teszi az áruk közötti hasonlóság csekélyebb fokának tekintetbe vételét is, ezen elvek alkalmazásának a bejelentett védjegy lajstromozásának megtagadásához kell vezetniük a 18. és 24. osztályba tartozó áruk vonatkozásában.

               21

               Sem az OHIM, sem a beavatkozó fél nem vitatja, hogy az ütköző megjelölések között nagy a hasonlóság.

               22

               A szóban forgó áruk közötti hasonlósággal kapcsolatban az OHIM a védjegybejelentésben megjelölt áruk között különbséget tesz egyrészt a 18. osztályba tartozó áruk „bőr és bőrutánzatok, állatbőrök; utazótáskák és bőröndök esernyők, napernyők és sétapálcák; ostorok, hámok, nyergek és lószerszámok” és a 24. osztályba tartozó áruk (a továbbiakban: az első csoport árui), másrészt a 18. osztályba tartozó „bőr és bőrutánzatok, ezen anyagokból készült olyan termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba” között (a továbbiakban: a második csoport árui).

               23

               Az első csoport áruival kapcsolatban az OHIM osztja a fellebbezési tanács álláspontját, miszerint általában ezen áruk és a 3. és 25. csoportba tartozó, a felperes korábbi védjegyeivel ellátott áruk nem hasonlóak.

               24

               A második csoport áruival kapcsolatban az OHIM rámutat arra, hogy úgy tűnik, a fellebbezési tanács ezen áruk és a felperes egyik korábbi védjegyével ellátott, 25. osztályba tartozó áruk közötti hasonlóság értékelése során csakis azok eltérő jellegét és rendeltetését vette tekintetbe, anélkül hogy véleményt nyilvánított volna egy közöttük esetlegesen fennálló kiegészítő jellegű kapcsolatról.

               25

               Márpedig a második csoport árui bőr- és műbőr kiegészítőket, úgymint különféle táskákat és kézitáskákat, pénztárcákat, levéltárcákat foglalnak magukban, amelyeket az OHIM véleménye szerint a vásárlóközönség a 25. osztályba tartozó ruházati cikkekkel és cipőkkel szoros kiegészítő jellegű kapcsolatban állóknak érzékel. így jól ismert, hogy különösen a női vásárlóközönség nagy figyelmet fordít egy táska vagy kézitáska kiválasztására, és gondot fordít arra, hogy az illeszkedjék az adott ruházathoz és/vagy cipőhöz.

               26

               E vonatkozásban az OHIM a felszólalási osztály határozathozatali gyakorlatára hivatkozik, egészen pontosan két olyan határozatra, amelyben elismerte, hogy egyrészt „a kézitáska”, másrészt a „bőr- és műbőr cikkek és a táskák” a „ruházati cikkek és cipők” vonatkozásában kiegészítő jellegűek, mivel ezen, 18. osztályba tartozó árukat a fogyasztók lényegében úgy érzékelik, mint a 25. osztályba tartozó ruházati cikkek és cipők kiegészítőit. Ezt a határozathozatali gyakorlatot vette át az OHIM elnöke által 2004. május 10-én jóváhagyott felszólalási eljárásról szóló iránymutató.

               27

               A fentiek fényében az OHIM kijelenti, hogy aláveti magát az Elsőfokú Bíróság ítéletének annak vonatkozásában, hogy fennáll-e kiegészítő jellegű kapcsolat a szóban forgó áruk között.

               28

               A beavatkozó álláspontja szerint jelen ügyben, a fentiekkel épp ellenkezőleg, a fellebbezési tanács által idézett általános szabályt kell alkalmazni, amely szerint egyrészt a 18. és 24. osztályba tartozó árukat, másrészt a 3. és 25. osztályba tartozó árukat jellegükből, rendeltetésükből, használatuk módjából, valamint értékesítési és forgalmazási módjukból adódóan általában nem kell hasonlóaknak tekinteni.

               29

               Ez alól a szabály alól csak egyes különleges esetekben engedhető meg kivétel, például amikor egy textilgyártó vállalat bizonyos ismertségre tett szert textiláruival, és úgy dönt, hogy e sikert kihasználva tevékenységét ruházati cikkek gyártására is kiterjeszti. Egy ilyen esetben a fogyasztó e termékeket azok egyedüli előállítójával hozza kapcsolatba.

               30

               Ilyen kapcsolat jelen ügyben nem létezik, mivel a felperes sosem használta az EMIDIO TUCCI védjegyet a férfiruházati ágazaton kívül.

               31

               Az összetéveszthetőség átfogó értékelésével kapcsolatban, egyrészről a korábbi védjegyek állítólagos jelentős megkülönböztető képessége vonatkozásában, az OHIM és a beavatkozó véleménye az, hogy a fellebbezési tanács jogosan ítélte úgy, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékok nem elégségesek a korábbi védjegyek jelentős megkülönböztető képességének tekintetbe vételéhez.

               32

               Másrészt a kölcsönös függés elvének figyelembevételével kapcsolatban az OHIM úgy véli, a fenti 24-27. pontban a második csoport áruira vonatkozóan megfogalmazott fenntartások sérelme nélkül, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg a legcsekélyebb kapcsolat objektív hiányát a lajstromozás iránti kérelemben szereplő 18. és 24. osztályba tartozó, valamint a korábbi védjegyekkel ellátott 3. és különösen a 25. osztályba tartozó áruk között.

         Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

               33

               A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt.

               34

               A 40/94 rendelet 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának ii. alpontja pontosítja, hogy korábbi védjegynek minősül, a valamely tagállamban lajstromozott védjegyek esetén, minden olyan védjegy, amelynek bejelentési napja korábbi, mint a közösségi védjegybejelentés napja.

               35

               Jelen ügyben a felperes felszólalását négy nemzeti védjegyre alapozta, mégpedig a fenti 6. pontban meghatározott két spanyol védjegyre és két másik spanyol védjegyre, amelyeket Spanyolországban 1996. december 5-én a 2027132. számon lajstromoztak a 18. osztályba tartozó áruk vonatkozásában, illetve 1997. november 20-án a 2092894. számon lajstromozták a 24. osztályba tartozó áruk vonatkozásában. A tárgyaláson a felperes azt kérte, hogy jelen kereset céljából ugyanúgy vegyék tekintetbe az utóbbi két védjegyet is. E vonatkozásban, a felszólalási osztály gyakorlata szerint, meg kell állapítani, hogy az említett védjegyeket 1996. május 6-án és 1997. május 19-én nyújtották be, míg a közösségi védjegybejelentést 1996. április l-jén. Tehát az előző pontban idézett rendelkezés értelmében, csak a fenti 6. pontban meghatározott két védjegy tekinthető korábbinak, és vehető ennél fogva tekintetbe a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja alkalmazásában. E két korábbi védjegy Spanyolországban került lajstromozásra, vagyis e rendelet alkalmazásában ez az érintett terület. A védjegyekkel ellátott áruk jellegéből következően az érintett vásárlóközönséget a végső fogyasztók alkotják.

               36

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint összetéveszthetőséget okozhat az, ha a közönség azt hiheti, hogy a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól, vagy adott esetben gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak.

               37

               Ugyancsak az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni az alapján, hogy az érintett vásárlóközönség milyen képet alkot a megjelölésről és a szóban forgó árukról vagy szolgáltatásokról, és figyelembe kell venni valamennyi, a jelen ügyre jellemző tényezőt, különösen a megjelölések és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös függőséget (lásd az Elsőfokú Bíróság T-162/01. sz., Laboratorios RTB kontra OHIM — Giorgio Beverly Hills [GIORGIO BEVERLY HILLS] ügyben 2003. július 9-én hozott ítéletének [EBHT 2003., II-2821. o.] 31-33. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               38

               Jelen ügyben sem az OHIM, sem a beavatkozó nem vitatta a fellebbezési tanács értékelését, amely szerint az ütköző megjelölések a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében hasonlóak.

               39

               Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a hasonlóság foka a szóban forgó áruk, vagyis egyrészt a korábbi védjegyekkel ellátott, 3. és 25. osztályba tartozó, valamint a bejelentett védjeggyel ellátott, 18. és 24. osztályba tartozó áruk között elégségese ahhoz, hogy a két védjegy között meg lehessen állapítani az összetéveszthetőséget.

               40

               Ebben az összefüggésben mindenekelőtt ki kell emelni, hogy, amint azt a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13-i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 2. szabályának (4) bekezdése erre emlékeztet, az áruk és szolgáltatások osztályozása kizárólag ügyviteli célokat szolgál. Következésképpen, az egyes áruk nem tekinthetők egymáshoz nem hasonlóknak azon egyetlen okból kifolyólag, hogy, mint jelen esetben, ezen osztályozás különböző osztályaiba tartoznak.

               41

               Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az érintett áruk hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az áruk kapcsolatát jellemző összes releváns tényezőt, amely tényezők magukban foglalják különösen az áruk természetét, rendeltetését, használatát, valamint versengő vagy kiegészítő voltukat (a fenti pontban hivatkozott Canon-ítélet 23. pontja és az Elsőfokú Bíróság T-85/02. sz., Díaz kontra OHIM — Granjas Castelló [CASTILLO] ügyben 2003. november 4-én hozott ítéletének [EBHT 2003., II-4838. o.] 32. pontja).

               42

               így jelen ügyben az a felperes által hivatkozott körülmény, mely szerint a szóban forgó valamennyi áru a szépséghez, a testápoláshoz, a külső megjelenéshez vagy a személyes imázshoz kapcsolódik, még ha ez megállapításra is kerül, nem elegendő ahhoz, hogy hasonlóaknak lehessen őket tekintetni, ha csekély mértékben különböznek többek között a kapcsolatukat jellemző valamennyi vonatkozó tényező tekintetében.

               43

               Ebben a vonatkozásban az OHIM helyesen mutatott rá, hogy a 18. osztályba tartozó áruk természetükben és rendeltetésükben eltérnek a felperes korábbi védjegyeivel ellátott, 3. és 25. osztályba tartozó áruktól. A felperes nem vitatja komolyan ezen eltéréseket a 3. osztályba tartozó áruk vonatkozásában. Ami a 25. osztályba tartozó árukat illeti, ezek az emberi test részeinek elfedésére és beburkolására szolgálnak, míg a 18. osztályba tartozó áruk tárgyak szállítására, helyiségek dekorációjára, vagy nyersanyagként szolgálnak bőr- és műbőr termékeket előállítók számára. Általában különböző gyártók állítják elő, és különböző értékesítési csatornákon keresztül forgalmazzák őket. Az a tény, hogy olyan áruk, mint egyrészt a bőrönd és az esernyő, másrészt a ruházat és a cipő, ugyanabban a kereskedelmi létesítményben, pl. nagyáruházakban vagy szupermarketekben kaphatók, e vonatkozásban nem különösképpen jelentős, mivel ezen értékesítési pontokon egymástól nagyban eltérő jellegű áruk találhatók, anélkül hogy a vásárlók automatikusan közös eredetet tulajdonítanának nekik. E termékek versenytársi viszonyban sem állnak egymással.

               44

               Ugyanilyen módon egyrészt a 24. osztályba tartozó textíliák és textiláruk, másrészt a 25. osztályba tartozó ruházati cikkek és cipők számos vonatkozásban különböznek egymástól, úgymint természet, rendeltetés, eredet, értékesítési csatornák. Tehát a fellebbezési tanács helyesen mutatott rá a megtámadott határozat 31. pontjában, hogy csakis különleges esetekben, nevezetesen amikor egy textilgyártó saját védjegyének ismertségét kihasználva úgy dönt, tevékenységét ruházati cikkek gyártására is kiterjeszti, fordulhat elő, hogy ugyanazon védjegyet használják a végtermék (ruházati cikk) és a félkész termék vonatkozásában. A felperes által benyújtott iratokból nem derül ki, hogy jelen ügyben ez az eset állna fenn.

               45

               Azt a következtetést kell tehát levonnunk, hogy, miután távolról sem áll fenn közöttük „nyilvánvaló és igen szoros kapcsolat”, a 18. és 24. osztályba tartozó áruk általában nem mutatnak a 3. és 25. osztályba tartozó árukkal elégséges hasonlóságot ahhoz, hogy ez kereskedelmi eredetükre vonatkozóan összetéveszthetőséghez vezessen a referencia-vásárlóközönség tudatában, még a megjelölések hasonlósága esetén sem.

               46

               Ugyanakkor alaposabban meg kell vizsgálni az OHIM álláspontját, mely szerint a 18. osztályba tartozó, az ún. második csoport árui között, mint amilyen a táska, kézitáska, pénztárca, levéltárca és egyéb hasonló kiegészítők, szoros kiegészítő jellegű kapcsolat áll fenn a 25. osztályba tartozó ruházati cikkekkel és cipőkkel, oly módon, hogy ezen árukat a fenti 19. pontban hivatkozott Canon-ítélet értelmében esetlegesen hasonlóknak lehetne tekinteni.

               47

               A meghatározás szerint, amelyet az OHIM a fenti 26. pontban hivatkozott, felszólalási eljárásról szóló iránymutató 2.6.1. pontjában ad, kiegészítő jellegű termékek azok, amelyek között szoros kapcsolat áll fenn abban az értelemben, hogy egyik elengedhetetlen vagy lényeges a másik használatához, miáltal a fogyasztók azt gondolhatják, hogy a két termék előállításának felelőssége ugyanazon vállalakozásé.

               48

               Jelen ügyben ugyanakkor az OHIM egyáltalában nem állapította meg a második csoportban szereplő, illetve a 25. osztályba tartozó áruk közötti kiegészítő jellegű kapcsolat létét, és erre nem is hivatkozott. Úgy tűnik, az OHIM inkább esztétikai, tehát szubjektív, a fogyasztók szokásai vagy preferenciái által meghatározott, és így a gyártók marketingfogásai vagy akár az egyszerű divatjelenségek által alakítható, kiegészítő jelleget vett fontolóra. Ismét ki kell emelni, hogy az OHIM álláspontja szerint úgy tűnik, ez a kiegészítő jelleg nem éri el valós esztétikai „szükséglet” szintjét abban az értelemben, hogy a fogyasztók szokatlannak vagy sokkolónak tartanák, ha valaki olyan táskát visel, amely nem illik ruházatához vagy cipőjéhez.

               49

               Jelen ügyben az OHIM állítása megalapozottságának értékelését lehetővé tevő konkrét bizonyítékok nemcsak hogy nem képezik ellentmondásos vita tárgyát a fellebbezési tanács előtt, de az OHIM nem is nyújtott be ilyen bizonyítékokat jelen eljárásban.

               50

               Ezenfelül az OHIM azt állítja, „valószínű”, hogy a fogyasztók, és főképp a női fogyasztók a második csoport áruit, és különösen a kézitáskát a felsőruházat, sőt a cipő „kiegészítőinek” tekintik. Az OHIM szerint valóban „általános”, hogy a vásárlóközönség egy jelentős hányada ezen termékeket „kiegészítő jellegűeknek” tekinti, mivel szorosan kapcsolódnak a felsőruházathoz és a cipőhöz, és mivel „minden további nélkül” értékesíthetik őket maguk a gyártók vagy az egymással kapcsolatban álló gyártók.

               51

               Mindenekelőtt azt kell megállapítani, hogy ezen magyarázatokat bizonyos mértékig spekulatív vagy hipotetikus módon alkották meg, hiszen nem egyszerű kiinduló feltételeken alapulnak.

               52

               Többek között, úgy a felszólalási eljárásról szóló iránymutató, mint a felszólalási osztály OHIM által hivatkozott két határozata elismeri, hogy nem általános egyrészt a kézitáskáknak, másrészt a ruházati cikkeknek és cipőknek közvetlenül a gyártó vagy egymással kapcsolatban álló gyártók által történő forgalmazása.

               53

               Ilyen körülmények között az Elsőfokú Bíróság nem tartja szükségesnek, hogy csupán az OHIM által bővebben ki nem fejtett állítások fényében a termékek hasonlóságának a fellebbezési tanács által elvégzett értékelésével újból foglalkozzon.

               54

               A felperes hivatkozott továbbá a korábbi védjegy szokásosnál nagyobb megkülönböztető képességére, mint olyan elemre, amelyet az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél tekintetbe kell venni (lásd a fenti 17., 18. és 20. pontot).

               55

               Ahogyan azt a felszólalási osztály helyesen megállapította (lásd a 2000. április 20-i határozatának III.B.4. pontját), a korábbi védjegy szokásosnál nagyobb, akár benne rejlő, akár piaci ismertségének köszönhető megkülönböztető képessége ténylegesen azon különleges körülmények egyike, amelyeknél elképzelhető, hogy a második csoportba tartozó és a 25. osztályba tartozó áruk esztétikai értelemben kiegészítő jellegűek, azon tényből kifolyólag, hogy az előbbi az utóbbi kiegészítője, amely az összetéveszthetőség vizsgálatánál meghatározó lehet.

               56

               Ugyanakkor a felperes egyrészt nem nyújtott be egyetlen olyan bizonyítékot vagy érvet sem, amely megerősíthetné azt a kijelentést, miszerint korábbi védjegyei önmagukban rejlő módon megkülönböztetésre alkalmasak. Ilyen körülmények között ezt a kijelentést el kell vetnünk.

               57

               Másrészt, még ha e védjegyek piacon való ismertségének köszönhető jelentős megkülönböztető képességet a felszólalási osztály figyelembe is vette, a fellebbezési tanács helyesen hagyta figyelmen kívül a felperes által benyújtott bizonyítékok fényében, ahogyan az majd a 67. és azt követő pontokban kerül bemutatásra.

               58

               A felperes nem hivatkozhat tehát korábbi védjegyeinek jelentős megkülönböztető képességére.

               59

               A fenti megállapításokból következik, hogy a fellebbezési tanács nem vétett jogi hibát, amikor megállapította, hogy a szóban forgó termékek közötti hasonlóság hiánya miatt az összetéveszthetőség jelen ügyben kizárható. Ennélfogva a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja megsértéséből eredő elsődleges jogalapot el kell utasítani.

         A 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének megsértéséből eredő másodlagos jogalapról
      A felek érvei

               60

               Ha feltételezzük is, hogy a korábbi védjeggyel ellátott 3. és különösen a 25. osztályba tartozó, valamint a bejelentett védjeggyel ellátott, 18. és 24. osztályba tartozó áruk között nem áll fenn semmiféle kapcsolat, a felperes úgy véli, az OHIM-nak meg kellett volna tagadnia a védjegy lajstromozását a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése értelmében.

               61

               Jelen ügyben vitathatatlan, hogy a korábbi EMIDIO TUCCI védjegyek jó hírnévnek örvendenek az érintett tagállamban, mivel az érintett vásárlóközönség jelentős része ismeri őket, és jelentős megkülönböztető képességgel rendelkeznek, mégpedig a férfidivat-ágazatban, ahogyan azt egyébként maga a felszólalási osztály el is ismerte 2000. április 20-i határozatában.

               62

               A felperes e vonatkozásban az OHIM előtti eljárás folyamán benyújtott bizonyítékokra hivatkozik.

               63

               A felperes kijelenti továbbá, hogy újabb bizonyítékokat, dokumentumokat és tanúvallomásokat nyújt be, nevezetesen egy, a spanyol Szabadalmi és Védjegyhivatalnak címzett, a Hivatal által a nemzetközi osztályozás különböző osztályaiban lajstromozott védjegyek fennállására vonatkozó, tájékoztatást kérő levelet, valamint újabb fényképeket, prospektusokat, írásbeli nyilatkozatokat, hirdetéseket, folyóiratokat és reklámkiadványokat.

               64

               A felperes szerint a bejelentett védjegy lajstromozása a 18. és 24. osztályba tartozó áruk vonatkozásában maga után vonja a különleges megkülönböztető képesség - amelyekkel korábbi védjegyei rendelkeznek - kihasználását.

               65

               Az OHIM és a beavatkozó úgy véli, hogy a fellebbezési tanács helyesen ítélte elégtelennek a felperes által felszólalása alátámasztása végett benyújtott bizonyítékokat úgy az EMIDIO TUCCI védjegyek jelentős megkülönböztető képességének az összetéveszthetőség értékelése céljából történő bizonyításához, mint a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése szerinti piacon való ismertség bizonyításához.

               66

               A kereset alátámasztása céljából a felperes által benyújtott újabb bizonyítékok vonatkozásában az OHIM úgy véli, hogy ezeket nem lehet első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt benyújtani.

         Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

               67

               Ahogyan az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) 5. cikkének (2) bekezdése vonatkozásában, amelynek normatív tartalma lényegében a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének felel meg, a jó hírnév feltétele az, hogy a korábbi védjegyet az azzal ellátott árukon vagy szolgáltatásokon keresztül az érintett vásárlóközönség jelentős része ismerje. E feltétel vizsgálata során tekintetbe kell venni az ügy minden releváns elemét, többek között a védjegy által birtokolt piaci részesedést, a védjegy használatának intenzitását, földrajzi kiterjedését és tartamát, valamint a vállalkozás által a védjegy reklámozása céljából megvalósított beruházások jelentőségét (a Bíróság C-375/97. sz., General Motors ügyben 1999. szeptember 14-én hozott ítéletének [EBHT 1999., I-5421. o.] 26. és 27. pontja).

               68

               Jelen ügyben a felszólalási osztály különbséget tett egy védjegy jó hírneve, valamint a piacon való ismertségének köszönhetően szokásosnál nagyobb megkülönböztető képessége között. Anélkül, hogy szükséges lenne dönteni arról, hogy ezt a megkülönböztetést fenn kell-e tartani, ki kell emelni, hogy a szokásosnál nagyobb, a védjegy piacon való ismertségének köszönhető megkülönböztető képesség megszerzése szükségképpen feltételezi, hogy e védjegyet legalább az érintett vásárlóközönség egy jelentős része ismeri.

               69

               Mivel egy védjegy csak akkor örvendhet jó hírnévnek, ha legalábbis ismert a piacon, az itt következő megfontolások úgy a felperes korábbi védjegyei vélt jó hírnevének a 40/94 rendelet 8. cikke (5) bekezdése értelmében történő értékelésére, mint ezen védjegyeknek vélt, piacon való ismertségüknek köszönhetően a szokásosnál nagyobb megkülönböztető képességének tekintetbe vételére vonatkoznak a rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti összetéveszthetőség értékelésének keretén belül (lásd a fenti 54. és azt követő pontokat).

               70

               Jelen ügy aktájából kiderül, hogy a felszólalási osztály, majd a fellebbezési tanács előtt a felperes a következő bizonyítékokat nyújtotta be úgy korábbi nemzeti védjegyeinek jó hírneve, mint ezek piacon való ismertségüknek köszönhetően a szokásosnál nagyobb megkülönböztető képessége megállapításához:

                        —

                        Tizenhárom fénymásolat különböző spanyol napilapokban és magazinokban (Tribuna, Tiempo, Epoca, El País és El Mundo) 1998-ban megjelent, EMIDIO TUCCI ruházati cikkeket reklámozó hirdetésről;

                        —

                        különféle médiumok (Grupo Zeta, El País, Diario ABC, RTVE, El Mundo, Tribuna és PCM) szerkesztőinek 1999-ben kelt hét levele, amelyek azt igazolják, hogy a kérdéses médiumokban az EMIDIO TUCCI védjegyet hordozó ruházati cikkeket hirdették „az elmúlt öt évben”, egészen pontosan 1994 és 1998 között;

                        —

                        egy, számos reklám hanganyagát tartalmazó videokazetta, igazolással arról, hogy e anyagokat a televízióban (Tele Cinco) „1994 és 1999 között” sugározták.

               71

               A bizonyítékok vizsgálata során a fellebbezési tanács megállapította, hogy:

                        —

                        A spanyol sajtóban 1998-ban megjelent hirdetések későbbiek a szóban forgó közösségi védjegy bejelentésénél (benyújtva: 1996. április 1.), tehát nem relevánsak annak értékelése szempontjából, hogy a korábbi nemzeti védjegy ez időpontig szerzett-e a piacon való ismertségének köszönhetően jelentős megkülönböztető képességet;

                        —

                        a különféle médiumok igazgatói által kiállított igazolások nagy része olyan módon van megfogalmazva, hogy azokból nem állapítható meg, a korábbi védjegyeket reklámozták-e, és ha igen, milyen mértékben, a meghatározó, 1996. április 1-jei időpontot megelőzően; közülük csupán kettő, nevezetesen az Epoca és a Tribuna magazinok felelősei tüntetnek fel 1994 és 1995 közötti érdemleges időpontokat e védjegyek egyikének reklámozására;

                        —

                        ugyanez az ellenvetés vonatkozik a videokazettára;

                        —

                        a felperes nem nyújtott semmiféle tájékoztatást a védjeggyel ellátott termékek értékesítése során realizált forgalomra vagy a vonatkozó időszak folyamán promóciós célra fordított beruházásokra vonatkozóan.

               72

               Az ügy aktájának ismeretében e megállapításokat el kell fogadnunk.

               73

               Tehát az OHIM és a beavatkozó a fellebbezési tanács nyomán jogosan véli úgy, hogy a felperes korábbi védjegyeinek vélt, a piacon való ismertségének miatti jelentős megkülönböztető képességét, továbbá e védjegyek vélt jó hírnevét a felperes által a közigazgatási eljárás folyamán benyújtott bizonyítékok nem támasztják elégséges módon alá, mivel azok nem tartalmaznak elegendően részletezett vagy ellenőrizhető objektív elemet, amelyek lehetővé tennék az EMIDIO TUCCI védjegyek által lefedett spanyolországi piacrész, a védjegyek használatának intenzitása, földrajzi kiterjedése és időtartama, illetve a vállalat által az ezek promóciójára fordított beruházások jelentőségének értékelését (lásd értelemszerűen a Bíróság C-108/97. és a C-109/97. sz., Windsurfing Chiemsee ügyben 1999. május 4-én hozott ítélet [EBHT 1999., I-2779. o.] 51. pontját).

               74

               Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a felperes által a Bíróság előtti eljárásban először benyújtott bizonyítékokat (lásd a fenti 63. pontot) mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani (az Elsőfokú Bíróság T-247/01. sz., eCopy kontra OHIM [ECOPY] ügyben 2002. december 12-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II-5301. o.] 49. pontja; a T-128/01. sz., DaimlerChrysler kontra OHIM [Calandre] ügyben 2003. március 6-án hozott ítélet [EBHT 2003., II-701. o.] 18. pontja és a T-129/01. sz., Alejandro kontra OHIM — Anheuser-Busch [BUDMEN] ügyben 2003. július 3-án hozott ítélet [EBHT 2003., II-2251. o.] 67. pontja).

               75

               Hozzá kell tenni, hogy a felperes nem nyújtott be olyan bizonyítékot vagy érvet, amelyből megállapítható lenne, hogy a bejelentett védjegy használata tisztességtelenül kihasználja a korábbi védjegyek megkülönböztető képességét vagy jó hírnevét, vagyis a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése alkalmazási feltételei semmi esetre sem állnak fent együttesen.

               76

               Ilyen körülmények között a 40/94 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése megsértéséből eredő másodlagos érv nem megalapozott, és mint ilyet el kell utasítani.

               77

               Ennélfogva, a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

         A költségekről

               78

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM és a beavatkozó kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
               a következőképpen határozott:

                        1)

                        Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                        2)

                        Az Elsőfokú Bíróság a felperest kötelezi a költségek viselésére.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. december 13-i nyilvános ülésen.

                           H. Jung
                           hivatalvezető

                           J. Pirrung
                           elnök

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: olasz.