title: A Bíróság (első tanács) 2006. október 5-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Holland Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - A Közösségek saját forrásai - Lezáratlan TIR-igazolványok - A behozatali vám beszedésére irányuló eljárások - Be nem tartás - Az esedékes saját források átutalásának és a késedelmi kamatok megfizetésének elmulasztása. # C-312/04. sz. ügy

text:
      C‑312/04. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Holland Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – A Közösségek saját forrásai – Lezáratlan TIR‑igazolványok – A behozatali vám beszedésére irányuló eljárások – Be nem tartás – Az esedékes saját források átutalásának és a késedelmi kamatok megfizetésének elmulasztása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – Tagállami kötelezettség – Az Európai Közösségek saját forrásai
      (1552/89 tanácsi rendelet, 3. cikk)
      2.        Áruk szabad mozgása – Közösségi árutovábbítás – TIR‑igazolványok fedezete mellett történt szállítások
      (719/91 tanácsi rendelet, 10. cikk, (3) bekezdés; 1593/91 bizottsági rendelet, 2. cikk, (2) bekezdés)
      3.        Az Európai Közösségek saját forrásai – A tagállamok általi megállapítás és rendelkezésre bocsátás
      (1552/89 tanácsi rendelet, 2. és 6. cikk)
      1.        A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376 határozat végrehajtásáról szóló 1552/89 rendeletnek a tagállamok
         azon kötelezettségéről szóló 3. cikke, hogy a saját források megállapításához és rendelkezésre bocsátásához szükséges alátámasztó
         okmányokat őrizzék meg, a saját források beszedésére vonatkozóan nem ír elő elévülési határidőt, hanem kizárólag arra kötelezi
         a tagállamokat, hogy ezen alátámasztó okmányokat egy minimálisan meghatározott időtartamon keresztül őrizzék meg. A megőrzési
         határidőre vonatkozó „legalább” megjelölés is alátámasztja, hogy a közösségi jogalkotónak nem állt szándékában elévülési határidőt
         megszabni.

      Ezért elfogadható az a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset, amelyet e határidő lejártát követően nyújtottak be.
      (vö. 32. pont)
      2.        A Közösségben árutovábbítási okmányként használt TIR‑ és ATA‑igazolványok használatáról szóló 719/91 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének
         és a 719/91 rendelet végrehajtásáról szóló 1593/91 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének, valamint az áruk TIR‑igazolvány fedezete
         mellett történő nemzetközi fuvarozásáról szóló vámegyezmény 11. cikke (2) bekezdésének összefüggő értelmezéséből következik,
         hogy a mentesítés elmaradása esetén ‑ az ilyen fuvarozás során vagy azzal kapcsolatban elkövetett szabálytalanságokból eredő ‑
         vámtartozásokra vonatkozó fizetési felszólítást főszabály szerint legkésőbb a TIR‑igazolvány elfogadását követő három éven
         – csalárd módon szerzett mentesítés esetén négy éven – belül meg kell küldeni. A 719/91 rendelet 10. cikkének (3) bekezdése
         és az 1593/91 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése értelmében e határidők egyaránt vonatkoznak a jogosultra és a garanciavállaló
         egyesületre.

      Ugyanakkor mivel az 1593/91 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének célja a Közösség saját forrásainak gyors és hatékony rendelkezésre
         bocsátása érdekében a vámtartozás beszedésére vonatkozó rendelkezések egységes és körültekintő alkalmazása, az illetékes hatóságoknak
         a lehető leggyorsabban értesíteniük kell a jogsértés vagy szabálytalanság vonatkozásában a TIR‑igazolvány jogosultját és a
         garanciavállaló egyesületet, vagyis amint a vámhatóságok tudomást szereznek a jogsértésről vagy szabálytalanságról, tehát
         adott esetben jóval a TIR‑egyezmény 11. cikkének (1) bekezdésében foglalt egyéves, illetve csalás esetén kétéves határidő
         lejárta előtt. Ugyanezen okokból kell az ugyanezen egyezmény 11. cikkének (2) bekezdése szerinti fizetési felszólítást elküldeni,
         amint a vámhatóságoknak erre módjuk van, tehát adott esetben a jogsértésre vagy szabálytalanságra vonatkozó értesítéstől számított
         kétéves határidő lejárta előtt.

      (vö. 52–55. pont)
      3.        A Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376 határozat végrehajtásáról szóló 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése
         értelmében a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságát akkor állapítják meg, „amikor” a tagállam illetékes hatósága
         a fizetendő összeget közli a kötelezettel, amelyre akkor kerül sor, amint  a kötelezett személye ismert, és a vámösszeg az
         illetékes államigazgatási szervek által az erre vonatkozó valamennyi közösségi rendelkezés – vagyis a jelen esetben a Közösségi
         Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet, a Közösségben árutovábbítási okmányként használt TIR‑ és ATA‑igazolványok
         használatáról szóló 719/91 rendelet és a 719/91 rendelet végrehajtásáról szóló 1593/91 rendelet, valamint az áruk TIR‑igazolvány
         fedezete mellett történő nemzetközi fuvarozásáról szóló vámegyezmény – tiszteletben tartása mellett kiszámítható. Az 1552/89
         rendelet 2. cikke értelmében vett közlésnek minősül a TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdése alkalmazásával történő fizetési
         felszólítás is.

      Ezenkívül az 1552/89 rendelet 6. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja alapján a tagállamok kötelesek a rendelet „2. cikke
         alapján megállapított” jogosultságokat legkésőbb a megállapításukat követő második hónap 19. napja utáni első munkanapon lekönyvelni
         az A számlán, illetve bizonyos feltételek teljesülése esetén a B számlán.

      Ebből következően a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultságát, amint a tagállami
         vámhatóságok ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani a kötelezett személyét, így
         az említett jogosultságokat az 1552/89 rendelet 6. cikkének megfelelően kötelesek lekönyvelni a számlákon.

      (vö. 58., 60–61. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. október 5.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – A Közösségek saját forrásai – Lezáratlan TIR‑igazolványok – A behozatali vám beszedésére irányuló eljárások – Be nem tartás – Az esedékes saját források átutalásának és a késedelmi kamatok megfizetésének elmulasztása”
      A C‑312/04. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2004. július 23-án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: G. Wilms és A. Weimar, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Holland Királyság (képviselik: H. G. Sevenster és J. G. M. van Bakel, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Schiemann, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (előadó) és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága keresetében annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy:

      –        azzal, hogy 1992. január 1‑jéig bizonyos számú, TIR‑igazolványok fedezete mellett történt szállításokhoz kapcsolódó feltételezett
         jogsértés esetén nem végezte el gondosan a Közösségek saját forrásaira vonatkozó jogosultságainak késedelem nélküli megállapítása
         érdekében szükséges cselekményeket;

      –        azzal, hogy 1992. január 1‑jétől 1994 végéig bizonyos számú, TIR‑igazolványok fedezete mellett történt szállításokhoz kapcsolódó,
         feltételezett jogsértés esetén késedelmesen állapította meg a Közösségek saját forrásaira vonatkozó igényeit, és így késedelmesen
         bocsátotta e saját forrásokat a Bizottság rendelkezésére, és

      –        azzal, hogy az ezzel összefüggő késedelmi kamatok fizetését megtagadta,
      a Holland Királyság nem teljesítette a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 88/376/EGK, Euratom határozat végrehajtásáról
         szóló, 1989. május 29‑i 1552/89/EGK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 155., 1. o.) 2. cikkének (1) bekezdéséből, 6. cikkének
         (2) bekezdéséből, 10. cikkének (1) bekezdéséből és 11. cikkéből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A TIR‑egyezmény
      2        Az áruk TIR‑igazolvány fedezete mellett történő nemzetközi fuvarozásáról szóló vámegyezményt (a továbbiakban: TIR‑egyezmény)
         1975. november 14‑én írták alá Genfben (Svájc). Az egyezményben részes fél a Belga Királyság, valamint az Európai Közösség,
         amely az 1978. július 25‑i 2112/78/EGK tanácsi rendelettel (HL L 252., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 1. kötet,
         208. o.) hagyta azt jóvá. A TIR‑egyezmény a Közösség tekintetében 1983. június 20‑án lépett hatályba (HL L 31., 13. o.).

      3        A TIR‑egyezmény többek között úgy rendelkezik, hogy az Egyezménnyel létrehozott TIR‑eljárás szerint fuvarozott áruk az átmenő
         vámhivataloknál mentesülnek a behozatali vagy kiviteli vámok és illetékek megfizetésének vagy letétbe helyezésének kötelezettsége
         alól.

      4        Ennek végrehajtása érdekében a TIR‑egyezmény előírja, hogy az árukat a fuvarozás teljes tartama alatt egységes okmánnyal kell
         ellátni, a TIR‑igazolvánnyal, amely a fuvarozás szabályszerűségének ellenőrzésére szolgál. Úgy rendelkezik továbbá, hogy a
         fuvarozásokat a szerződő felek által a 6. cikk rendelkezéseinek megfelelően felhatalmazott egyesületek garanciája mellett
         kell lebonyolítani.

      5        A TIR‑egyezmény 6. cikkének (1) bekezdése szerint továbbá:

      „Mindegyik Szerződő Fél felhatalmazhat egyesületeket TIR‑igazolványok kibocsátására akár közvetlenül, akár partneregyesületeken
         keresztül, illetve arra, hogy garanciavállalóként járjanak el, mindaddig, amíg a minimumfeltételek és ‑követelmények teljesülnek.”

      6        A TIR‑igazolvány több lapból áll, amelyek mindegyike tartalmaz 1‑es és 2‑es betétlapot a vonatkozó ellenőrző szelvényekkel,
         amelyeken valamennyi szükséges információ szerepel. Minden területen, ahol áthaladnak, egy‑egy betétlappárt kell használni.
         A fuvarozás megkezdésekor az 1‑es ellenőrző szelvényt az indulás szerinti vámhivatalnál kell benyújtani; a vámeljárás lezárására
         akkor kerül sor, amikor a 2‑es ellenőrző szelvény visszaérkezik az ugyanezen a vámterületen elhelyezkedő kilépés szerinti
         vámhivataltól. Ez az eljárás minden olyan terület vonatkozásában megismétlődik, amelyeken áthaladnak, és ennek során az igazolványban
         található különböző betétlappárokat használják fel.

      7        A TIR‑igazolványokat a genfi székhelyű Nemzetközi Közúti Fuvarozók Egyesülete (International Road Transport Union, a továbbiakban:
         IRU) nyomtatja és bocsátja ki. A TIR‑igazolványokat a szerződő felek hatóságai által e célból felhatalmazott tagállami garanciavállaló
         egyesületek adják ki a felhasználóknak. A TIR‑igazolványt az indulási ország garanciavállaló egyesülete adja ki, a garanciát
         az IRU és egy svájci székhelyű biztosítócsoport (a továbbiakban: biztosítócsoport) biztosítja.

      8        A TIR‑egyezmény 8. cikke szerint:

      „(1)      A garanciavállaló egyesület kötelezettséget vállal, hogy megfizeti azokat a követelhető, esetlegesen késedelmi kamatokkal
         növelt behozatali vagy kiviteli vámokat és illetékeket, amelyeket azon ország törvényei és vámelőírásai szerint, ahol a TIR‑eljárással
         kapcsolatos szabálytalanságot megállapították, ki kellett volna fizetni. Az egyesület a fent említett összegekért az azok
         kifizetésére kötelezett személyekkel együttesen és egyetemlegesen felelős.

      (2)      Ha az egyik Szerződő Fél törvényei és rendeletei nem írják elő behozatali vagy kiviteli vámok és illetékek megfizetését a
         fenti (1) bekezdésben foglaltak szerint, a garanciavállaló egyesület azonos feltételek mellett köteles megfizetni a behozatali
         vagy kiviteli vámoknak és illetékeknek megfelelő összeget az esetleges késedelmi kamatokkal együtt.

      (3)      Minden Szerződő Fél meghatározza azt a TIR‑igazolványonkénti legnagyobb pénzösszeget, amely az (1) és (2) bekezdésben foglalt
         rendelkezések figyelembevételével a garanciavállaló egyesülettől követelhető.

      (4)      A garanciavállaló egyesület attól az időponttól tartozik felelősséggel azon ország hatóságainak, ahol az indulási vámhivatal
         található, amikor a TIR‑igazolványt a vámhivatal elfogadta. A következő országokban, amelyeken a TIR‑eljárás szerint fuvarozott
         árukat átszállítják, ez a felelősség akkor kezdődik, amikor az áruk beléptetésre kerülnek ezen országokba […].

      (5)      A garanciavállaló egyesület felelőssége nem csupán a TIR‑igazolványban felsorolt árukra terjed ki, hanem azokra az árukra
         is, amelyek ugyan nincsenek felsorolva ebben az igazolványban, de a közúti jármű zárral ellátott részében vagy a zárral ellátott
         szállítótartályban találhatók; a felelősség semmiféle egyéb árura nem terjed ki.

      (6)      A jelen cikk (1) és (2) bekezdésében említett vámok és illetékek megállapítása céljából a TIR‑igazolványban szereplő árukra
         vonatkozó adatokat kell – az ellenkező bizonyítékok hiányában – helyesnek elfogadni.

      (7)      Ha a jelen cikk (1) és (2) bekezdésében említett összegek esedékessé válnak, az illetékes hatóságoknak azok megfizetését – a
         lehetőségekhez mérten – a közvetlenül felelős személytől (vagy személyektől) kell követelniük, mielőtt a garanciavállaló egyesülethez
         fordulnának követelésükkel.”

      9        A TIR‑egyezmény 11. cikke alapján:

      „(1)      Amennyiben nem került sor egy TIR‑eljárás mentesítésére, az illetékes hatóságok nem követelhetik a garanciavállaló egyesülettől
         a 8. cikk (1) és (2) bekezdésében említett összegek megfizetését, ha attól az időponttól számított egy éven belül, amikor
         e hatóságok a TIR‑igazolványt elfogadták, nem értesítették írásban az egyesületet a mentesítés elmaradásáról [helyesen: a
         mentesítés elmaradásáról vagy a fenntartásokkal történt mentesítésről]. Ugyancsak ez a rendelkezés alkalmazandó, ha a TIR‑eljárás
         befejezésének igazolását szabálytalanul vagy csalárd módon szerezték meg, de ekkor a határidő két év.

      (2)      A 8. cikk (1) és (2) bekezdésében hivatkozott összegek megfizetésére irányuló követelést legkorábban attól az időponttól számított
         három hónap elteltével kell a garanciavállaló egyesülethez benyújtani, amikor az egyesületet értesítették arról, hogy a TIR‑eljárást
         nem mentesítették, vagy a TIR‑eljárás befejezésének igazolását szabálytalanul vagy csalárd módon szerezték meg [helyesen:
         hogy a TIR‑eljárást nem mentesítették, fenntartásokkal mentesítették, vagy a TIR‑eljárás befejezésének igazolását szabálytalanul
         vagy csalárd módon szerezték meg], illetve legkésőbb az ettől az időponttól számított két éven belül. Azokban az esetekben,
         amikor a fent említett kétéves határidőn belül bírósági eljárásra kerül sor, a fizetési felszólításnak a bírói ítélet jogerőre
         emelkedését és végrehajthatóvá válását követő egy éven belül kell megtörténnie.

      (3)      A követelt összegek kiegyenlítésére a garanciavállaló egyesület a hozzá intézett fizetési felszólítás keltétől számított három
         hónapos határidővel rendelkezik. A kifizetett összegeket az egyesület részére visszatérítik, ha a fizetési felszólítás keltétől
         számított két éven belül a vámhatóságok részére kielégítő módon igazolást nyert, hogy a szóban forgó fuvarozással kapcsolatosan
         semmiféle szabálytalanság nem történt.”

       A közösségi vámjogszabályok
      10      A Közösségben árutovábbítási okmányként használt TIR‑ és ATA‑igazolványok használatáról szóló, 1991. március 21‑i 719/91/EGK
         tanácsi rendelet (HL L 78., 6. o.) 10. cikke, amely 1992. január 1‑je és 1993. december 31‑e között volt hatályos, az alábbiakról
         rendelkezik:

      „(1)      A jelen cikk a TIR‑egyezmény és az ATA‑egyezmény különleges rendelkezéseinek sérelme nélkül alkalmazandó a garanciavállaló
         egyesületeknek a TIR‑ vagy ATA‑igazolvány használatával kapcsolatos felelősségére.

      (2)      Amennyiben megállapítást nyer, hogy egy TIR‑igazolvány fedezete mellett végrehajtott fuvarozási művelet vagy egy ATA‑igazolvány
         fedezete mellett végrehajtott árutovábbítási művelet során vagy azzal kapcsolatban egy meghatározott tagállamban jogsértést
         vagy szabálytalanságot követtek el, az esetleg fizetendő vámok és egyéb díjak beszedését – a büntetőjogi rendelkezések esetleges
         alkalmazásának sérelme nélkül – a közösségi vagy nemzeti rendelkezések szerint az érintett tagállam végzi.

      (3)      Amennyiben nem állapítható meg, hogy a jogsértést vagy szabálytalanságot mely területen követték el, az ilyen jogsértést vagy
         szabálytalanságot abban a tagállamban elkövetettnek kell tekinteni, amelyikben azt felfedezték, kivéve ha egy később meghatározandó
         határidőn belül az eljárás szabályszerűségére, illetve a jogsértés vagy szabálytalanság tényleges elkövetésének helyére vonatkozó,
         hitelt érdemlő bizonyítékot a vámhatóság előtt bemutatták.

      […]”
      11      A szintén 1992. január 1‑je és 1993. december 31‑e között hatályos, a Közösségben árutovábbítási okmányként használt TIR‑
         és ATA‑igazolványok használatáról szóló 719/91/EGK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1991. június 12‑i 1593/91/EGK bizottsági
         rendelet (HL L 148., 11. o.) 2. cikke értelmében:

      „(1) Amennyiben megállapítást nyer, hogy egy TIR‑igazolvány fedezete mellett végrehajtott fuvarozási művelet vagy egy ATA‑igazolvány
         fedezete mellett végrehajtott árutovábbítási művelet során vagy azzal kapcsolatban jogsértést vagy szabálytalanságot követtek
         el, az illetékes hatóságok a TIR‑egyezmény 11. cikkének (1) bekezdésében, illetve az ATA‑egyezmény 6. cikkének (4) bekezdésében
         előírt határidőn belül értesítik a TIR‑igazolvány, illetve az ATA‑igazolvány jogosultját és a garanciavállaló egyesületet.

      (2) A TIR‑igazolvány, illetve ATA‑igazolvány fedezete mellett végrehajtott művelet szabályszerűségének a 719/91/EGK rendelet
         10. cikke (3) bekezdésének első albekezdése szerinti bizonyítékát az adott esettől függően a TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdésében,
         illetve az ATA‑egyezmény 7. cikkének (1) és (2) bekezdésében előírt határidőn belül kell benyújtani.

      […]”
      12      A 719/91 rendelet 10. cikke (1) és (2) bekezdésének, illetve az 1593/91 rendelet 2. cikke (1) és (2) bekezdésének helyébe
         – 1994. január 1‑jei hatállyal és szinte azonos tartalommal – a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi
         rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.; a továbbiakban: végrehajtási rendelet) 454. cikkének (1) és
         (2) bekezdése, illetve 455. cikkének (1) és (2) bekezdése lépett.

      13      A végrehajtási rendelet 457. cikke szerint:

      „A TIR‑egyezmény 8. cikke (4) bekezdésének alkalmazásában, ha valamely szállítmány belép a Közösség vámterületére, vagy elindul
         a Közösség vámterületén lévő indító vámhivataltól, a garanciavállaló egyesület felelős vagy felelőssé válik minden olyan tagállam
         vámhatóságával szemben, amelynek területére a TIR‑igazolvány fedezete mellett fuvarozott szállítmány belép, addig a pontig,
         ahol az a Közösség vámterületét elhagyja, illetve az említett területen lévő rendeltetési vámhivatalig.”

       A Közösségek saját forrásainak rendszere
      14      Az 1552/89 rendeletnek az „Általános rendelkezések” címet viselő I. címe alatt szereplő 2. cikkének értelmében:

      „(1)       A jelen rendelet alkalmazása során a Közösségnek a 88/376/EGK, Euratom tanácsi határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és
         b) pontjában említett saját forrásaihoz való jogosultságát akkor állapítják meg, amikor a tagállam illetékes hatósága a fizetendő
         összeget közli a kötelezettel. Az erre vonatkozó valamennyi közösségi rendelkezés tiszteletben tartása mellett a közlésre
         akkor kerül sor, ha a kötelezett személye ismert, és a vámösszeg az illetékes államigazgatási szervek által kiszámítható.

      […]”
      15      Az 1552/89 rendelet ugyanezen I. címe alá tartozó 3. cikkének első és második albekezdése értelmében:

      „A tagállamok megtesznek minden megfelelő intézkedést annak biztosítása érdekében, hogy a saját források megállapításával
         és rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos alátámasztó okmányokat legalább három naptári évre megőrizzék azon év végétől számítva,
         amelyre ezen alátámasztó okmányok vonatkoznak.

      Ha a nemzeti hatóság által egyedül vagy a Bizottsággal közösen végrehajtott ellenőrzés során az alátámasztó okmányok ellenőrzése
         azt mutatja, hogy helyesbítésre van szükség, meg kell őrizni az okmányokat az (1) bekezdésben előírt határidőn túl, a helyesbítés
         elvégzését és figyelemmel kísérését lehetővé tevő, elégséges időtartamra.”

      16      Az 1552/89 rendelet „Saját források számlái” elnevezésű II. címében szereplő 6. cikkének (1) bekezdése és (2) bekezdésének
         a) és b) pontja szerint [jelenleg az 1150/2000 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése és (3) bekezdésének a) és b) pontja]:

      „(1)      A saját források számláit az egyes tagállamok államkincstára vagy az általuk kijelölt testület vezeti a források típusa szerinti
         bontásban.

      2. a)          A 2. cikkben megállapított jogosultságokat, az e bekezdés b) pontjától függően, legkésőbb a megállapításukat követő második
         hónap 19. napja utáni első munkanapon könyvelik le a számlákon [közkeletű elnevezéssel: »A« számla].

      b)               Az a) pontban említett számlákra a beszedés vagy a biztosíték hiánya miatt be nem jegyzett jogosultságokat külön számlákon
         mutatják be az a) pontban megállapított időtartamon belül [közkeletű elnevezéssel: »B« számla]. A tagállamok akkor alkalmazhatják
         ezen eljárást, amikor a megállapított jogosultságok tekintetében, amelyekre nézve biztosítékot adtak, kifogással éltek, és
         amelyek esetleg változhatnak a felmerült vita rendezésétől függően.”

      17      Az 1552/89 rendelet „Saját források rendelkezésre bocsátása” címet viselő III. címe alatt szereplő 9. cikke értelmében:

      „(1)      A 10. cikkben szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat a Bizottság nevében az államkincstárnál
         vagy az általuk kijelölt testületnél megnyitott számlán írja jóvá.

      A számlavezetés díjmentes.
      (2)      A jóváírt összegeket a Bizottság euróra váltja át, és […] számláira rávezeti.”
      18      Az 1552/89 rendelet ugyanezen III. címe alatt szereplő 10. cikkének (1) bekezdése szerint:

      „A 88/376/EGK, Euratom határozat [illetve a 94/728/EK, Euratom határozat] 2. cikke (3) bekezdésének megfelelően a 10%‑os beszedési
         költségek levonása után e határozat 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában említett saját források elszámolását legkésőbb
         azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot – e rendelet
         2. cikkének megfelelően – megállapították.

      Azonban a 6. cikk (2) bekezdésének b) pontja alapján való külön számlákon bemutatott jogosultságokra nézve az elszámolást
         legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon végzik el, amelyben a jogosultságot behajtották.”

      19      Az 1552/89 rendelet ugyanezen III. címe alatt szereplő 11. cikke alapján:

      „A 9. cikk (1) bekezdésben említett számlára történő elszámolás késedelme esetén az érintett tagállamnak kamatot kell fizetnie,
         amelynek mértéke a tagállam pénzpiacán az esedékességi időpontban a rövidtávú közfinanszírozási műveletekre alkalmazandó olyan
         kamatláb, amelyet két századponttal megemelnek. E százalékot 0,25 századponttal emelik a késedelem minden egyes hónapjára
         nézve. A megemelt százalékot a késedelem teljes időtartamára alkalmazzák.”

       A pert megelőzős eljárás
      20      A Bizottság meghatalmazottai által 1997. október 2‑án a rotterdami (Hollandia) vámigazgatóságon végzett vizsgálat eredményeképpen
         azt állapították meg, hogy a vámokból befolyó saját források megállapítása késedelmet szenvedett. E megállapítások az 1991
         és 1993 között kiállított, nem lekönyvelt TIR‑igazolványokat érintették, melyekre vonatkozóan a holland hatóságok késedelmesen
         adták ki a fizetési felszólításokat, így a megállapított 15 esetben az említett felszólításokat csak átlagban két és fél évvel
         az igazolványok elfogadását követően küldték ki, míg a hatóságok azt állapították meg, hogy az említett igazolványok 2‑es
         betétlapját nem juttatták vissza az indulási vámhivatalhoz.

      21      1997. december 18‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a Holland Királyságot észrevételeiről, majd 1998. március 9‑i és 2000.
         január 6‑i levelében felszólította az említett tagállamot, hogy az 1552/89 rendelet 11. cikke alapján fizessen 267 682,43 NLG
         összegű késedelmi kamatot. A Bizottság kifejti, hogy a késedelmi kamat kiszámítása során a jogosultságoknak a kötelezettel
         való közlésére a szóban forgó dokumentumok érvényesítését követően rendelkezésre álló leghosszabb határidőt, vagyis tizenöt
         hónapot vett figyelembe, amely határidő a végrehajtási rendelet 455. cikkéből és a TIR‑egyezmény 11. cikkéből következik.

      22      A holland hatóságok 1998. április 15‑i és 2000. március 7‑i válaszaikban arra hivatkozva utasították vissza a késedelmi kamat
         megfizetésére vonatkozó felszólítást, hogy az jogilag nem megalapozott, illetve hogy az 1552/89 rendelet 3. cikkének első
         bekezdése értelmében az említett felszólítás egyes szóban forgó iratok tekintetében – amelyek egyike 1986‑ból származik –
         elévült.

      23      A Bizottság meghatalmazottai által megállapított állítólagos késedelemmel kapcsolatban a holland hatóságok kifejtik, hogy
         semmilyen jogszabály alapján nem kerülhet sor egy TIR‑igazolvány jogosultjától történő beszedésre addig, amíg a vizsgálati
         eljárás nem zárult le. Ennek megfelelően a megfizetendő pénzösszegek meghatározására is csak az említett vizsgálati eljárás
         lezárultát követően kerülhet sor. Mindezek alapján a TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdésében előírt három hónapos határidőnek
         a vizsgálati eredményre történő várakozás során történő túllépése az említett hatóságok szerint nem tekinthető olyan késedelmes
         megállapításnak, amely késedelmi kamat követelését eredményezné.

      24      A holland hatóságok álláspontját vitatva a Bizottság 2002. október 18‑án felszólító levelet küldött a Holland Királyságnak.
         Ebben kifejti az 1991 és 1993 között hatályos közösségi jogi rendelkezéseken alapuló megállapításait a holland közigazgatásnak
         a saját források folyamatos rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos, az említett eljárással érintett TIR‑fuvarozásokkal összefüggő,
         elhúzódó tétlenségéből eredő késedelméről. Az 1992‑t megelőző TIR‑fuvarozásokkal kapcsolatos késedelmi kamatokra vonatkozó
         pontos dátum meghatározásának nehézségére tekintettel a Bizottság úgy véli, hogy a késedelmi kamat a szóban forgó vámok beszedésére
         vonatkozó kötelező határidő hiányában nem járna erre az időszakra, azonban a holland hatóságok mégsem tettek meg minden szükséges
         intézkedést a Közösség pénzügyi érdekeinek védelméért. Az 1992. január 1‑jét követő TIR‑fuvarozásokkal kapcsolatban az említett
         intézmény felszólítja a holland hatóságokat, hogy az 1552/89 rendelet 11. cikke alapján haladéktalanul fizessenek meg 110 239,17
         euró összegű késedelmi kamatot.

      25      2002. december 19‑i válaszukban a holland hatóságok fenntartották álláspontjukat.

      26      2003. július 11‑én a Bizottság indokolással ellátott véleményt adott ki, amelyben megismételte a felszólító levelében kifejtett
         álláspontját. Felhívta a Holland Királyságot, hogy az indokolással ellátott véleménynek történő megfeleléshez szükséges intézkedéseket
         az annak kézhezvételétől számított két hónapos határidőn belül tegye meg. E tagállam kormánya 2003. szeptember 10‑i levelében
         az indokolással ellátott véleményre adott válaszban megismételte a korábban kifejtett álláspontját.

      27      E körülmények alapján a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett döntött.

       A keresetről
       Az elfogadhatóságról
       A felek érvei
      28      A holland kormány álláspontja szerint a kereset elfogadhatatlan. A kereset az 1552/89 rendelet 3. cikke értelmében elévült,
         amely rendelet értelmében a tagállamok kötelesek a saját források megállapításával és rendelkezésre bocsátásával kapcsolatos
         alátámasztó okmányokat legalább három naptári évre megőrizni azon év végétől számítva, amelyre ezen alátámasztó okmányok vonatkoznak.
         Mindebből következően a Bizottságnak is ugyanennyi idő áll rendelkezésére, hogy valamely tagállam ellen keresetet nyújtson
         be, mivel ellenkező esetben annak semmilyen eszköz nem állna rendelkezésére a védekezésre. A jelen esetben, mivel e határidő
         meghosszabbítására nincsen jogalap, hiszen arra csak akkor van lehetőség, ha egy ugyanezen időszakban végrehajtott bizottsági
         ellenőrzés során helyesbítésre kerül sor, a holland hatóságok legfeljebb az 1997‑es év végéig voltak kötelesek megőrizni a
         jelen eljárással érintett időszakra vonatkozó alátámasztó okmányokat. Az a körülmény, hogy a holland hatóságok még nem kezdték
         meg az említett okmányok megsemmisítését, semmit nem változtat az elévülési határidő hatályán.

      29      Egyebekben a Bizottság kérelme az 1992. január 1‑jéig tartó időszak tekintetében mindenképpen elfogadhatatlan, mivel semmilyen
         érdeke nem fűződik ahhoz, hogy erre az időszakra vonatkozóan keresetet nyújtson be. A Bizottság – mivel úgy vélte, hogy semmilyen
         késedelmi kamat nem esedékes erre az időszakra – csak annak kimondását kéri a Bíróságtól, hogy a holland hatóságok az esedékes
         saját forrásokat késedelmesen állapították meg és utalták át. Egy ilyen kérelmet elfogadhatatlannak kellene minősíteni, mivel
         a meghozandó határozat nem alkalmas a Holland Királyság jogi helyzetének megváltoztatására.

      30      Az első elfogadhatatlanságra vonatkozó első jogalappal kapcsolatban a Bizottság válaszában előadja, hogy az 1552/89 rendelet
         3. cikkének egyedüli célja az alátámasztó okmányok kötelező megőrzése, amelyre vonatkozóan „legalább” három évet ír elő, a
         saját források beszedésére pedig semmilyen elévülési határidőt nem határoz meg. Még ha el is fogadjuk, hogy az említett 3. cikket
         úgy kell értelmezni, hogy az elévülési határidőt állapít meg, ez jelen esetben nem telt le, mivel a holland hatóságokat az
         említett időszakban tájékoztatták a késedelmekről. Ezt az információt ugyanis a Bizottság hozta 1997. december 18‑i levelében
         a holland hatóságok tudomására, míg a Bizottság által a késedelmi kamat megfizetésére vonatkozóan küldött fizetési felszólítás
         azon, 1993‑ban elfogadott TIR‑igazolványokat érintette, amelyek vonatkozásában a tényleges megállapításra és rendelkezésre
         bocsátásra 1994‑ben és 1995‑ben került sor. Az 1994‑ben és 1995‑ben megállapított saját forrásokra vonatkozó alátámasztó okmányokat
         tehát az 1552/89 rendelet 3. cikke értelmében 1997, illetve 1998 végéig meg kellett őrizni. Az ugyanezen 3. cikkben előírt
         határidő meghosszabbítható, amennyiben az adott megállapításokat helyesbíteni kell. Következésképpen – mivel a Bizottság által
         végrehajtott ellenőrzés eredménye alapján ilyen helyesbítésnek volt helye – nem lehet szó elévülésről.

      31      Az elfogadhatatlanságra vonatkozó második jogalappal kapcsolatban a Bizottság azon az állásponton van, hogy az EK 226. cikk
         szerinti kötelezettségszegési eljárás sajátossága alapján anélkül is lehetőség van annak megállapítására, hogy egy tagállam
         nem tett eleget kötelezettségeinek, hogy az egyébként módosítaná annak jogi helyzetét.

       A Bíróság álláspontja
      32      Az elfogadhatatlanságra vonatkozó első jogalappal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy ellentétben a holland kormány álláspontjával,
         az 1552/89 rendelet 3. cikke a saját források beszedésére vonatkozóan nem ír elő elévülési határidőt. Ez a rendelkezés kizárólag
         arra kötelezi a tagállamokat, hogy a saját források megállapításához és rendelkezésre bocsátásához szükséges alátámasztó okmányokat
         egy minimálisan meghatározott időtartamon keresztül őrizzék meg, amely adott esetben egy olyan időtartammal hosszabbítható
         meg, amely lehetővé teszi azok helyesbítését és ellenőrzését, amennyiben a nemzeti hatóságok önállóan vagy a Bizottsággal
         közösen végzett ellenőrzésének eredményeként egy ilyen helyesbítés szükségesnek bizonyul. A hároméves megőrzési határidőre
         vonatkozó „legalább” megjelölés is alátámasztja, hogy a közösségi jogalkotónak nem állt szándékában elévülési határidőt megszabni.

      33      Mindezen felül nem vitatott, hogy a holland hatóságok nem kezdték meg a jelen eljárással érintett fuvarozásokkal kapcsolatos
         okmányok megsemmisítését, így a Holland Királyság a védelemhez való joggal kapcsolatos semmilyen jogsértésre nem hivatkozhat.

      34      Ezt a jogalapot tehát el kell utasítani.

      35      Az elfogadhatatlanságra vonatkozó második jogalappal kapcsolatban, amely szerint a késedelmi kamat megfizetésére vonatkozó
         felszólítás hiányában nem fűződik érdek az 1992. január 1‑jét megelőző időszakkal kapcsolatos kötelezettségszegés megállapításához,
         elegendő arra emlékeztetni, hogy ha valamely tagállam nem tesz eleget a közösségi jog által előírt valamely kötelezettségének,
         az önmagában megvalósítja a kötelezettségszegést (lásd különösen a C‑363/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003.
         június 12‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5767. o.] 47. pontját).

      36      Mivel ez a jogalap szintén nem megalapozott, azt el kell utasítani, és meg kell állapítani, hogy a kereset teljes egészében
         elfogadható.

       Az ügy érdeméről
       A felek érvei
      37      A Bizottság megállapítja, hogy a tagállamok kötelesek késedelem nélkül gondoskodni a Közösségek saját forrásainak beszedéséről,
         hogy azokat minél előbb a rendelkezésére bocsássák. A TIR‑egyezmény végrehajtásának keretében ez azt jelenti, hogy egy tagállam
         egy TIR‑igazolvány elfogadását követően a lehető leghamarabb köteles megállapítani, ha szabálytalanságot követtek el az az
         alapján végzett fuvarozás során. Ebben az esetben a tagállam köteles tájékoztatni az igazolvány használóját, majd – azon határidő
         leteltét követően, ameddig az a fuvarozás szabályszerű végrehajtását, vagy azt bizonyíthatja, hogy a szabálytalanságra másutt
         került sor – a tagállam köteles gondoskodni a szóban forgó vámok beszedéséről.

      38      A Bizottság kifejti, hogy a jelen eljárás során különbséget tesz az 1992. január 1‑jét megelőző időszak és az azt követően
         1994‑ig tartó időszak között, bár az általa megjelölt teljes időszakban a TIR‑egyezmény 11. cikke hatályos volt. Az 1992.
         január 1‑jét megelőző időszakban nem kérte a holland kormánytól késedelmi kamat megfizetését. A Bizottság szerint ugyanis
         ez utóbbi időpontig kizárólag a TIR‑egyezmény 11. cikke volt hatályos, és nem volt lehetőség meghatározni annak pontos időpontját,
         amikor az illetékes hatóságoknak gondoskodniuk kellett a beszedésről, mivel a TIR‑egyezmény – amely nem a rendszer használóira,
         hanem a garanciavállaló egyesületekre vonatkozik – nem írja elő, hogy a szabálytalanságot a rendszer használójával meddig
         kell közölni, sem annak időtartamát, amely során a használó bizonyíthatja, hogy a jogsértés másutt történt, vagy hogy arra
         egyáltalán nem került sor. Ugyanakkor a holland hatóságok nem fordítottak kellő figyelmet a Közösség pénzügyi érdekeinek védelmére.
         A tagállamok ugyanis kötelesek késedelem nélkül elvégezni a Közösségek saját forrásainak késedelem nélkül történő megállapításához
         szükséges cselekményeket. Amennyiben a tényleges árutovábbítási művelet elvégzésére meghatározott időpontot követő napokban
         sem a TIR‑igazolvány 2‑es betétlapja, sem más dokumentum nem jut el az igazolványt elfogadó hivatalhoz, az érintett hatóságok
         kötelesek kellő időben meghozni a Közösség pénzügyi érdekeinek védelméhez szükséges intézkedéseket. A jelen eljárásban foglalt
         esetekben a fizetési felszólítást a TIR‑igazolvány elfogadását követő két év négy és fél hónap, illetve két év tíz hónap közötti
         időtartam után küldték ki. Ez az időtartam nem felel meg az előírt gondosságnak.

      39      Ugyanakkor az 1992. január 1‑jétől 1993. december 31‑ig tartó időszakot illetően a Bizottság kifejti, hogy a 719/91 rendelet
         10. cikke és az 1593/91 rendelet 2. cikke a TIR‑egyezmény 11. cikkével összefüggésben értelmezve külön időtartamot ír elő,
         amely alatt az egyes tagállamok kötelesek megtenni a jogsértés megállapításához szükséges intézkedéseket. Az indulási pontra
         és a „meghatározandó időtartam” hatályára – amely alatt a 719/91 rendelet 10. cikkének (3) bekezdése értelmében bizonyítani
         lehet a fuvarozás szabályszerűségét, illetve a szabálytalanság vagy jogsértés elkövetésének helyszínét – az 1593/91 rendeletnek
         a TIR‑egyezmény 11. cikkével összefüggő 2. cikkéből lehet következtetni.

      40      A Bizottság véleménye alapján e rendelkezésekből következik, hogy ha az indulás szerinti hivatal az előírt elévülési időn
         belül (amelyet az indokolással ellátott vélemény legfeljebb egy hónapban határoz meg) nem kapja meg a TIR‑igazolvány 2‑es
         betétlapját vagy a kilépés szerinti hivatal bármely egyéb dokumentumát, erről köteles az igazolvány elfogadásától számított
         egy – a TIR‑igazolvány alól szabálytalanul vagy csalárd módon szerzett mentesítés esetén két – éven belül tájékoztatni a rendszer
         használóját és a garanciavállaló egyesületet. Az érdekeltnek három hónap áll rendelkezésére a szabálytalanság hiányára vagy
         annak tényleges elkövetési helyére vonatkozó bizonyíték előadására. Bizonyíték hiányában a szabálytalanságot abban a tagállamban
         elkövetettnek kell tekinteni, amelyben az indulás szerinti hivatal található, és e tagállam köteles a vámtartozás beszedéséről
         gondoskodni.

      41      A Bizottság szerint a tagállamok azon lehetősége, hogy választásuk szerint a beszedésre ne a TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdésében
         meghatározottak szerintihez legközelebb eső időpontban, hanem egy későbbi – de az említett rendelkezésben foglalt leghosszabb,
         kétéves határidő leteltét megelőző – időpontban kerítsenek sort, csak az említett tagállam hatóságai és a kötelezett közötti
         kapcsolatban bír jelentőséggel. A saját források rendszerében a kötelezett értesítésére azt követően kell sort keríteni, amikor
         az ismertté válik, és a tartozás összege meg van határozva – ez egybeesik azzal az időponttal, amikor az érintett hatóságok
         a hatályos közösségi jogszabályok alapján gondoskodhatnak a beszedésről. A közösségi jogalkotó nyilvánvalóan olyan rendszert
         kívánt létrehozni, amelyben az e szabálytalanságra utaló első gyanújel felfedezését követően lehetőség van valamely TIR‑eljárás
         szabálytalanságára vonatkozó törvényes bizonyítékok előadására.

      42      A Bizottság hozzáteszi, hogy az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében a Közösségek saját forrásaihoz való
         jogosultságát akkor állapítják meg, amikor a tagállam illetékes hatósága a fizetendő összegről értesíti a kötelezettet. Valamennyi
         erre vonatkozó közösségi rendelkezés tiszteletben tartása mellett az értesítésre akkor kerül sor, ha a kötelezett személye
         ismert, és a vámösszeg az illetékes államigazgatási szervek által kiszámítható. Amennyiben a fenti megállapításokból az következik,
         hogy az illetékes hatóságok legfeljebb a TIR‑igazolvány elfogadását követő egy év három hónappal később intézkedhetnek a beszedésről,
         és hogy a kötelezettet, illetve a vámösszeget legkésőbb ezen határidő leteltekor ismertnek kell tekinteni, az 1552/89 rendelet
         2. cikkének (1) bekezdésében foglalt értesítésnek legkésőbb 15 hónappal az igazolvány elfogadását követően meg kell történnie.
         E határidő leteltekor a Közösségnek az adott saját forrásokra való jogosultságát megállapítottnak kell tekinteni.

      43      A Bizottság szerint a tagállamok az említett rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerinti a jogosultságok megállapítását követő
         második hónap 19. napja utáni első munkanapon kötelesek számláikon a Bizottság javára jóváírni a saját forrásokat, amennyiben
         – mint jelen esetben is – a szóban forgó tagállam nem vezet az 1552/89 rendelet 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében
         vett külön B számlát. Mivel a saját források jóváírására legkésőbb ugyanazon munkanapon kell sort keríteni (az 1552/89 rendelet
         10. cikke), ezért – jelen esetben – ugyanezen rendelet 11. cikke alapján a késedelmi kamatok szintén esedékesek, mivel a holland
         hatóságok késedelmesen bocsátották a Bizottság rendelkezésére a szóban forgó saját forrásokat, amikor átlagosan csak a 15
         hónapos végső határidő leteltét követő egy év elteltével intézkedtek a beszedésről.

      44      A holland kormány kifejti, hogy az 1992 előtti időszakra vonatkozóan kizárólag a TIR‑egyezmény 11. cikke volt hatályos, e
         rendelkezés pedig semmilyen határidőt nem ír elő a vámtartozás tagállamok általi beszedésére. A Bizottság nem fejtette ki
         pontosan, hogy mit ért a „gondosság” fogalmán, illetve a kötelezettségszegést nem konkretizálta, és nem is bizonyította. Mindezen
         felül nem volt jogalapja a beszedésnek addig, amíg be nem fejezték a jogsértés vagy szabálytalanság elkövetésének megállapítására
         irányuló vizsgálati eljárást. Bizonyos esetekben akár több mint két év is eltelhet a TIR‑igazolvány elfogadása és a fizetési
         felszólítás megküldése között.

      45      Az 1992. január 1‑je és 1993. december 31‑e közötti időszakkal kapcsolatban az említett kormány kifejti, hogy a Bizottság
         szerint alkalmazandó határidőket – azon túl, hogy azok célja nem a vámhatóságoknak az említett intézménnyel, hanem kizárólag
         a jogalanyokkal fennálló viszonyok szabályozása – a gyakorlatban lehetetlen betartani. Mint azt az 1552/89 rendelet 2. cikkének
         (1) bekezdése is előírja, a tagállami hatóságok a vizsgálati eljárás (vagyis az utólagos beszedési eljárás) lezárásáig nem
         kötelesek számlájukon jóváírni az esedékes pénzösszegeket és gondoskodni a szóban forgó vámok beszedéséről. Eddig a pillanatig
         a szóban forgó tagállam nem tudja megállapítani sem a szabálytalanságot, sem annak elkövetési helyét, a vámtartozás keletkezését,
         az illetékes tagállamot és a vámösszeget sem. A puszta tény, hogy nem kapta meg a TIR‑igazolvány 2‑es betétlapját, inkább
         csak egy feltételezett jogsértés megállapításához vezet, miután a beszedésre vonatkozó hatáskör csak azt követően nyílik meg,
         hogy a szabálytalanság és elkövetésének helye megállapítást nyert.

      46      Egyebekben a holland hatóságok szerint az 1593/91 rendeletnek a TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdésével együttesen értelmezett
         2. cikkének (1) bekezdése alapján egy TIR‑igazolvány jogosultjának legalább három hónap és legfeljebb két év áll rendelkezésére
         a végrehajtott fuvarozás szabályszerűségének bizonyítására. A Bizottság tévesen minősíti a TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdésében
         előírt minimális időtartamot maximális időtartamnak. Azonkívül, hogy a jogosultnak lehetőséget kell teremteni az előírt bizonyítékok
         előadására, az érintett tagállamnak is kellő idővel kell rendelkeznie az így benyújtott bizonyíték bizonyító erejének elbírálására.

      47      Amennyiben a Bizottság által képviselt álláspont elfogadásra kerül, a holland kormány a szóban forgó időszakban fennálló kivételes
         körülményekre – vagyis a TIR‑rendszer megfelelő alkalmazásával kapcsolatos nehézségekre – kíván hivatkozni.

      48      Az 1552/89 rendelet 10. és 11. cikkének értelmezésével kapcsolatban az említett kormány kifejti, hogy értelemszerűen nem minden
         adat ismert a három hónapos határidő leteltekor, mivel nincs arra vonatkozó kötelezettség, hogy akkor kell intézkedni a számlán
         történő jóváírásról. Mindezek alapján arra vonatkozó kötelezettség sem létezhet, hogy ezt közölni kell a kötelezettel. E kormány
         kifejti, hogy nincs szó a vámtartozás Bizottság részére történő késedelmes jóváírásáról, következésképpen a saját források
         Bizottságnak történő késedelmes átutalásáról, ezért az ugyanezen rendelet 11. cikke alapján esedékes kamatok sem merülhetnek
         fel.

       A Bíróság álláspontja
      49      Elsőként a Bizottság kifogását azon időszak szempontjából kell megvizsgálni, amelynek során a vámtartozás beszedésére vonatkozó
         719/91 és 1593/91 rendeletben foglalt különleges rendelkezések voltak hatályban.

      –       Az 1992. január 1‑je és 1993. december 31‑e között elfogadott TIR‑igazolványokról
      50      A 719/91 rendelet 10. cikkének (2) bekezdése értelmében amennyiben megállapítást nyer, hogy egy TIR‑igazolvány fedezete mellett
         végrehajtott fuvarozási művelet során vagy azzal kapcsolatban egy meghatározott tagállamban jogsértést vagy szabálytalanságot
         követtek el, az esetleg fizetendő vámok és egyéb díjak beszedését – a büntetőjogi rendelkezések esetleges alkalmazásának sérelme
         nélkül – a közösségi vagy nemzeti rendelkezések szerint az érintett tagállam végzi. Ilyen esetben az 1593/91 rendelet 2. cikkének
         (1) bekezdése értelmében a vámhatóságok a TIR‑egyezmény 11. cikkének (1) bekezdésében előírt határidőn belül – vagyis ha nem
         került sor a mentesítésre, a TIR‑igazolványnak e hatóságok által történt elfogadása időpontjától számított egy éven, a szabálytalanul
         vagy csalárd módon szerzett mentesítés esetén két éven belül – értesítik a TIR‑igazolvány jogosultját és a garanciavállaló
         egyesületet.

      51      A TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdése értelmében a fizetésre irányuló követelést legkorábban attól az időponttól számított
         három hónap elteltével kell a garanciavállaló egyesülethez benyújtani, amikor az egyesületet értesítették arról, hogy az eljárást
         nem mentesítették, vagy a mentesítés szabálytalanul vagy csalárd módon történt, illetve legkésőbb az ettől az időponttól számított
         két éven belül, kivéve azokban az esetekben, amikor a fent említett kétéves határidőn belül bírósági eljárásra kerül sor,
         mert ekkor a fizetési felszólításnak a bírósági határozat jogerőre emelkedését követő egy éven belül kell megtörténnie.

      52      A fenti rendelkezések összefüggő értelmezéséből következik, hogy a mentesítés elmaradása esetén a vámtartozásra vonatkozó
         fizetési felszólítást főszabály szerint legkésőbb a TIR‑igazolvány elfogadását követő három éven – csalárd módon szerzett
         mentesítés esetén négy éven – belül meg kell küldeni.

      53      A TIR‑egyezmény 8. cikkének (7) bekezdése értelmében az illetékes hatóságoknak az említett tartozások megfizetését – a lehetőségekhez
         mérten – a közvetlenül felelős személytől (vagy személyektől) kell követelniük, mielőtt a garanciavállaló egyesülethez fordulnának
         követelésükkel. Egyebekben a 719/91 rendelet 10. cikkének (3) bekezdéséből és az 1593/91 rendelet 2. cikkének (2) bekezdéséből
         következik, hogy – mivel a TIR‑igazolvány fedezete mellett történt fuvarozás szabályszerűségére vonatkozó bizonyíték előadásának
         jogával kapcsolatban nem tesznek különbséget a TIR‑igazolvány jogosultja és a garanciavállaló egyesület között – az említett
         három‑ és négyéves határidő egyaránt vonatkozik a jogosultra és a garanciavállaló egyesületre (lásd ebben az értelemben a
         végrehajtási rendelet 454. és 455. cikkét, valamint különösen a C‑310/98. és C‑406/98. sz., Met‑Trans‑ és Sagpol‑ügyben 2000.
         március 23‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1797. o.] 49. pontját).

      54      Meg kell állapítani azonban, hogy az 1593/91 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének célja a Közösség saját forrásainak gyors és
         hatékony rendelkezésre bocsátása érdekében a vámtartozás beszedésére vonatkozó rendelkezések egységes és körültekintő alkalmazása
         (lásd analógia útján különösen a C‑460/01. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑2613. o.] 60., 63., 69. és 70. pontját), a jogsértésre vagy szabálytalanságra vonatkozó értesítésnek mindenképpen a lehető
         leggyorsabban meg kell történnie, vagyis amint a vámhatóságok tudomást szereznek a jogsértésről vagy szabálytalanságról, tehát
         adott esetben jóval a TIR‑egyezmény 11. cikkének (1) bekezdésében foglalt egyéves, illetve csalás esetén kétéves határidő
         lejárta előtt.

      55      Ugyanezen okokból kell a TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdése szerinti fizetési felszólítást elküldeni, amint a vámhatóságoknak
         erre módjuk van, tehát adott esetben a jogsértésre vagy szabálytalanságra vonatkozó értesítéstől számított kétéves határidő
         lejárta előtt.

      56      Jelen esetben nem vitatott, hogy a kérdéses fizetési felszólításokat a TIR‑igazolványok elfogadásának időpontját követő három
         éven belül – vagyis az említett engedélyek elfogadásától számított végső hároméves határidő letelte előtt – küldték meg. Ezenfelül
         a jelen eljárással érintett, 1992‑ben és 1993‑ban kiállított TIR‑igazolványok fedezete mellett történt fuvarozásra vonatkozóan
         a Bizottság nem bizonyította, hogy a fizetési felszólítást a vámhatóságok nem a lehető leghamarabb küldték meg, vagyis akkor,
         amint erre lehetőségük nyílt.

      57      Amennyiben a Bizottságnak nem a 719/91 és 1593/91 rendelet rendelkezéseivel kapcsolatos kötelezettségszegés, hanem az 1552/89
         rendelet 2., 6., 9., 10. és 11. cikke megsértésének megállapítása a célja, ellenőrizni kell, hogy eljárásával a Holland Királyság
         megsértette‑e az említett rendelkezéseket.

      58      Az 1552/89 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében a Közösségek saját forrásokhoz való jogosultságát akkor állapítják
         meg, „amikor” a tagállam illetékes hatósága a fizetendő összeget közli a kötelezettel, amelyre akkor kerül sor, amint a kötelezett
         személye ismert, és a vámösszeg az illetékes államigazgatási szervek által az erre vonatkozó valamennyi közösségi rendelkezés
         – vagyis a jelen esetben a Közösségi Vámkódex Létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. oldal, a továbbiakban: Vámkódex), a 719/91 és 1593/91 rendelet,
         valamint a TIR‑egyezmény – tiszteletben tartása mellett kiszámítható (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia
         ítélet 85. pontját). Az 1552/89 rendelet 2. cikke értelmében vett közlésnek minősül a TIR‑egyezmény 11. cikkének (2) bekezdése
         alkalmazásával történő fizetési felszólítás is.

      59      Mint azt a Bíróság a C‑392/02. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2005. november 12‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑9811. o.)
         59. pontjában is megállapította, a Vámkódex 217., 218., és 221. cikkéből következik, hogy e feltételek akkor teljesülnek,
         amikor a vámhatóságok számára rendelkezésre állnak a szükséges adatok, és így ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő
         összeget, és meg tudják állapítani az adós személyét (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Hollandia ügyben
         2005. április 14‑én hozott ítélet 71. pontját és a C‑104/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben szintén 2005. április
         14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2689. o.] 80. pontját). A tagállamok még akkor sem tekinthetnek el a követelések megállapításától,
         ha azokat kifogásolják, mivel ellenkező esetben a tagállam e magatartása a Közösségek pénzügyi egyensúlyának felborulásához
         vezetne (a fent hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet 60. pontja).

      60      Az 1552/89 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a saját források számláit a tagállamok államkincstárának vagy
         az általuk kijelölt testületnek kell vezetnie. Ugyanezen rendelkezés (2) bekezdésének a) és b) pontja alapján a tagállamok
         kötelesek a rendelet „2. cikke alapján megállapított” jogosultságokat legkésőbb a megállapításukat követő második hónap 19. napja
         utáni első munkanapon lekönyvelni az A számlán, illetve bizonyos feltételek teljesülése esetén a B számlán.

      61      Ebből következően a tagállamok kötelesek megállapítani a Közösségek saját forrásaihoz való jogosultságát, amint a tagállami
         vámhatóságok ki tudják számítani a vámtartozásnak megfelelő összeget, és meg tudják állapítani a kötelezett személyét (a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Dánia ítélet 61. pontja), és így az említett jogosultságokat az 1552/89 rendelet 6. cikkének
         megfelelően kötelesek lekönyvelni a számlákon.

      62      Jelen esetben a holland hatóságoknak nem róják fel, hogy megállapítását követően nem könyvelték le azonnal a vámtartozást,
         hanem csak azt, hogy késedelmesen állapították meg és közölték a szóban forgó vámokat, amely kifogást a fenti megállapításokra
         tekintettel el kell utasítani. E körülmények alapján a Bizottság nem bizonyította, hogy a lekönyvelésre késedelmesen került
         sor.

      63      A saját források rendelkezésre bocsátása érdekében az 1552/89 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az említett
         rendelet 10. cikkében szabályozott eljárásnak megfelelően minden tagállam a saját forrásokat a Bizottság nevében nyitott számlán
         írja jóvá. Ez utóbbi rendelkezés (1) bekezdésének megfelelően, a beszedési költségek levonása után a saját források elszámolását
         legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját követő első munkanapon kell elvégezni, amelyben a jogosultságot − e
         rendelet 2. cikkének megfelelően – megállapították, kivéve ugyanezen rendelet 6. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján
         a B számlán lekönyvelt jogosultságokat, amelyekre nézve az elszámolást legkésőbb azon hónapot követő második hónap 19. napját
         követő első munkanapon végzik el, amelyben a jogosultságot „behajtották”.

      64      Nem vitatják, hogy a szóban forgó időszakban a holland hatóságok nem vezettek B számlát, azonban azt sem állítják, hogy e
         hatóságok a vámok jóváírását követően az 1552/89 rendelet 10. cikkében előírt határidőn belül ne könyvelték volna le a kérdéses
         összegeket a Bizottság javára.

      65      E körülmények alapján az 1552/89 rendelet 11. cikke szerinti késedelmi kamatok megfizetése sem kérdéses.

      66      Következésképpen a Bizottság kifogását az 1992‑ben és 1993‑ban elfogadott TIR‑igazolványokra vonatkozóan el kell utasítani.

      –       Az 1991‑ben elfogadott TIR‑igazolványokról
      67      Az 1991‑ben, vagyis 1992. január 1‑je előtt elfogadott TIR‑igazolványokkal kapcsolatban a Bizottság kifejti, hogy kizárólag
         a TIR‑egyezmény 11. cikke volt hatályos, és nem volt lehetőség meghatározni annak pontos időpontját, amikor az illetékes hatóságoknak
         gondoskodniuk kellett a beszedésről. Ugyanakkor a holland hatóságok nem fordítottak kellő figyelmet a Közösség pénzügyi érdekeinek
         védelmére. Amennyiben a tényleges árutovábbítási művelet elvégzésére meghatározott időpontot követő napokban sem a TIR‑igazolvány
         2‑es betétlapja, sem más dokumentum nem jut el az igazolványt elfogadó hivatalhoz, az érintett hatóságok kötelesek kellő időben
         meghozni a Közösség pénzügyi érdekeinek védelméhez szükséges intézkedéseket. Vagyis a jelen eljárásban foglalt esetekben a
         fizetési felszólítást a TIR‑igazolvány elfogadását követően két év négy és fél hónap, illetve két év tíz hónap közötti időtartam
         után küldték ki. Ez az időtartam nem felel meg az előírt gondosságnak.

      68      Mint az a jelen ítélet 54. pontjában már megállapításra került, a tagállamok feladata gondoskodni a Közösség saját forrásainak
         gyors és hatékony rendelkezésre bocsátásáról. Ugyanakkor a Bizottság nem bizonyítja, hogy a holland kormány az 1992. január
         1‑jét megelőzően elfogadott és jelen eljárással érintett TIR‑igazolványok fedezete mellett történt szállításokkal kapcsolatban
         feltételezett jogsértésekkel összefüggő, a Bizottságot illető saját források késedelem nélkül történő megállapításához nem
         a szükséges gondossággal járt el. A Bizottság ugyanis csak általános jelleggel adja elő, hogy a TIR‑igazolvány elfogadását
         követően átlagosan két és fél évvel megküldött fizetési felszólítás összeegyeztethetetlen a Közösség pénzügyi érdekeinek védelméhez
         szükséges gondossággal.

      69      Következésképpen a Bizottság által az 1552/89 rendelet 2., 6., 9., 10. és 11. cikkének megsértésére vonatkozóan előadott kifogást
         az 1991‑ben elfogadott TIR‑igazolványokra vonatkozóan az 1992 után elfogadott TIR‑igazolványokkal kapcsolatban fent kifejtettekkel
         azonos okokból el kell utasítani, illetve ez alapján a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

       A költségekről
      70      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Holland Királyság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      Az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság (hatodik tanács) november 19.-i ítélete: 1998. # Portugál Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # C-159/96. sz. ügy


title: A Bíróság (nagytanács) 2006. január 10-i ítélete.#Skov Æg kontra Bilka Lavprisvarehus A/S és Bilka Lavprisvarehus A/S kontra Jette Mikkelsen és Michael Due Nielsen.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Vestre Landsret - Dánia.#85/374/EGK irányelv - Hibás termékekért való felelősség - A hibás termék szállítójának felelőssége.#C-402/03. sz. ügy.

text:
      C‑402/03. sz. ügy
      Skov Æg
      és
      Bilka Lavprisvarehus A/S,
      valamint
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      kontra
      Jette Mikkelsen és Michael Due Nielsen
      (a Vestre Landsret [Dánia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „85/374/EGK irányelv – Hibás termékekért való felelősség – A hibás termék szállítójának felelőssége”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – A hibás termékekért való felelősség – 85/374 irányelv
      (85/374 tanácsi rendelet, 1. és 3. cikk)
      2.        Jogszabályok közelítése – A hibás termékekért való felelősség – 85/374 irányelv
      (85/374 tanácsi rendelet, 13. cikk)
      3.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések  – Értelmezés – Az értelmező ítéletek időbeli hatálya
      (EK 234. cikk)
      1.        A hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről
         szóló 85/374 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító
         az irányelv 3. cikke (3) bekezdése által taxatíve előírtakon túl, ezen irányelv által a gyártót terhelő és rá telepített objektív
         felelősséggel felel.

      Ugyanis az irányelv célja az, hogy teljes körűen harmonizálja az általa szabályozott kérdéseket, a felelősöknek az irányelv
         1. és 3. cikkében meghatározott körét kimerítő felsorolásnak kell tekinteni. Tehát az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése csak
         abban az esetben írja elő a szállító felelősségét, ha a gyártó személye nem állapítható meg, az a nemzeti szabályozás, amely
         előírja, hogy a hibás termékért a szállító közvetlenül felel a károsultakkal szemben, kiterjeszti ezt a felelősi kört.

      (vö. 33–34., 37., 45. pont és a rendelkező rész)
      2.        A hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről
         szóló 85/374 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a
         szállító a gyártónál felmerülő hiba miatt korlátlanul köteles felelni, amennyiben az említett irányelv 13. cikkének megfelelően
         az ez utóbbi által létrehozott rendszer nem zárja ki a szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősségi rendszer alkalmazását,
         ha azok jogalapja különböző, mint például a rejtett gyártási hibákért vagy meghibásodásért való kellékszavatosság.

      (vö. 47–48. pont és a rendelkező rész)
      3.        A Bíróság csak kivételes esetben, a jogbiztonság közösségi jogrendbe tartozó elvének alkalmazásánál folyamodhat ahhoz, hogy
         korlátozza valamennyi érdekelt lehetőségét olyan rendelkezésre történő hivatkozásra, amelyet a Bíróság a jóhiszeműen létrehozott
         jogviszonyok vitatása vonatkozásában értelmezett. Egy ilyen korlátozásról való döntéshez két alapvető feltételnek kell teljesülnie,
         amelyek az érdekeltek jóhiszeműsége és a súlyos zavarok veszélye.

      Amikor egy nemzeti szabályozás a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási
         rendelkezések közelítéséről szóló 85/374 irányelv által bevezetettekkel ellentétesen előírja a gyártót terhelő objektív felelősség
         szállítóra való átvitelét, az a körülmény, hogy ugyanezen jogrend létrehozza a visszkereset intézményét – amely lehetővé teszi
         a szállítónak, aki a hibás termék által okozott kárt megtérítette a károsultnak, hogy jogutódlással a gyártó helyébe lépjen –,
         kizárja, hogy a jogbiztonságot megsértsék. A közösségi bíróság ilyen körülmények között nem adhat helyt az említett irányelv
         értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatali ítélet joghatása időbeli korlátozása iránti kérelemnek.

      (vö. 51–53. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. január 10.(*)

      „85/374/EGK irányelv – Hibás termékekért való felelősség – A hibás termék szállítójának felelőssége”
      A C‑402/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,
      amelyet a Vestre Landsret (Dánia) a Bírósághoz 2003. szeptember 29‑én érkezett 2003. szeptember 26‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      a Skov Æg
      és
      a Bilka Lavprisvarehus A/S,

      valamint
      a Bilka Lavprisvarehus A/S
      és
      Jette Mikkelsen, illetve

      Michael Due Nielsen
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann (előadó), C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann és J. Makarczyk tanácselnökök, C. Gulmann,
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász és G. Arestis bírák,

      főtanácsnok: L. A. Geelhoed,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető-helyettes,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. november 17‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Skov Æg képviseletében G. Lett és U. Christrup advokater,
      –        a Bilka Lavprisvarehus A/S képviseletében J. Rostock‑Jensen advokat,
      –        J. Mikkelsen és M. Due Nielsen képviseletében J. Andersen advokat,
      –        a dán kormány képviseletében J. Molde, meghatalmazotti minőségben, segítője P. Biering advokat,
      –        a spanyol kormány képviseletében L. Fraguas Gadea és E. Braquehais Conesa, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében N. B. Rasmussen és G. Valero Jordana, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. január 20‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti
         és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv (HL 1985. L 210., 29. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 257. o., a továbbiakban: irányelv) értelmezése.

      2        A kérelmet egyrészt J. Mikkelsen és M. Due Nielsen (a továbbiakban: károsultak), illetve a Bilka Lavprisvarehus A/S (a továbbiakban:
         Bilka), másrészt a Bilka és a Skov Æg (a továbbiakban: Skov) közötti jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya a károsultak
         által elszenvedett kár megtérítése iránti kérelem, miután azok elfogyasztották a Skov által termelt és a Bilka által forgalomba
         hozott tojásokat.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az irányelv első preambulumbekezdéséből következően az irányelv elfogadásának alapja, hogy „közelíteni kell a tagállamok azon
         jogszabályait, amelyek a hibás és ebből kifolyólag kárt okozó termékek gyártóinak felelősségét szabályozzák, mivel ezek eltérése
         a verseny torzulását eredményezheti, hatással lehet az áruknak a közös piacon belüli szabad mozgására, és a fogyasztók eltérő
         szintű védelmét eredményezheti”.

      4        Az irányelv második preambulumbekezdéséből következően az irányelv által kialakított felelősségi rendszer alapja az a megállapítás,
         hogy „egyedül a gyártó objektív felelőssége jelenti – tekintettel a technika korunkban egyre növekvő fontosságára – a modern
         műszaki termelésből eredő kockázatok méltányos megosztása problémájának megfelelő megoldását”.

      5        Az irányelv 1. cikke értelmében:

      „A termék gyártója felel a termék hibája által okozott kárért.”
      6        Az irányelv 3. cikke értelmében:

      „1.      A »gyártó« a végtermék, az alapanyag, a résztermék előállítója, valamint az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg nevének,
         védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő feltüntetésével.

      2.       A gyártó felelősségének sérelme nélkül minden személyt, aki üzleti tevékenysége körében eladás, bérlet, lízing vagy az értékesítés
         bármely formája céljából terméket a Közösségbe importál, ezen irányelv alkalmazása szempontjából gyártónak kell tekinteni,
         és gyártóként felel.

      3.      Ha a termék gyártója nem állapítható meg, a termék minden szállítója gyártónak tekintendő, kivéve ha ésszerű időn belül tájékoztatja
         a károsultat a gyártónak vagy annak a személyéről, akinek a terméket szállította [helyesen: a gyártónak vagy annak a személyéről,
         aki neki a terméket szállította]. Ugyanez vonatkozik az importált termékekre, ha ezek tekintetében a (2) bekezdés szerinti
         importőr nem állapítható meg, abban az esetben is, ha a gyártó neve fel van tüntetve.”

      7        A gyártó felelősségének megállapításával kapcsolatban az irányelv 4. cikke kimondja, hogy „[a] kárt, a hibát és a hiba és
         a kár közötti okozati összefüggést a károsult bizonyítja”. A 7. cikk felsorolja azokat az eseteket, amikor a gyártó nem felelős,
         többek között akkor, ha a terméket nem ő hozta forgalomba, ha a hiba a termék forgalomba hozatalának időpontjában nem állt
         fenn, ha a terméket nem értékesítés céljából gyártotta, ha a hiba a hatóságok által hozott, kötelező érvényű szabályoknak
         való megfelelésből ered, valamint ha a hiba a termék forgalomba hozatalának időpontjában meglévő ismeretek szerint nem volt
         felismerhető.

      8        Az irányelvben előírt felelősségi rendszer és a nemzeti jogokban meghatározott felelősség közötti kapcsolatra vonatkozóan
         az irányelv 13. cikke kimondja:

      „Ez az irányelv nem érinti a károsultnak a szerződéses vagy szerződésen kívüli vagy egy, az ezen irányelvről szóló értesítés
         időpontjában fennálló különös felelősségi rendelkezések alapján fennálló igényét.”

       A nemzeti szabályozás
      9        A dán kormány által előadott magyarázatból következik, hogy az irányelv elfogadása előtt mind a gyártó, mind a szállító hibás
         termékekért való felelősségét Dániában az ítélkezési gyakorlat szabályozta. Dániában a hibás termékekért való felelősség a
         felróhatóság fogalma alapján az általános polgári jogi felelősség alapján került megítélésre. Az ítélkezési gyakorlat fejlődése
         bizonyos esetekben ugyanakkor oda vezetett, hogy a gyártó felelőssége még felróhatóság hiányában is megállapításra került.
         A szállító viszont felel a termelési és értékesítési láncban lejjebb lévő gazdasági szereplők felelősségéért.

      10      Az irányelvet a dán jogba a hibás termékekért való felelősségről szóló, 2000. november 28‑i 1041‑es törvénnyel módosított
         1989. június 7‑i 371. sz. törvény (a továbbiakban: 371. sz. törvény) ültette át. A dán kormány kifejtette, hogy e törvény
         egyrészt a hibás termékekért való felelősségnek az irányelvben előírt rendszerét a gyártóra hárította, másrészt kimondta azt
         az – ítélkezési gyakorlat alapján már létező – szabályt, hogy az egyes közvetítő gazdasági szereplők felelősségéért a szállító
         köteles felelni. Az ítélkezési gyakorlatban egyebekben kialakított szabályok továbbra is alkalmazásban maradnak.

      11      A 371. sz. törvény 4. cikke a „gyártó” és a „szállító” fogalmát a következőképpen határozza meg:

      „1.      Gyártónak minősül egy végtermék, résztermék vagy alapanyag előállítója, egy termény előállítója vagy begyűjtője, valamint
         az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg nevének, védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő
         feltüntetésével.

      2.      Gyártónak minősül az a személy is, aki üzleti tevékenysége körében eladás, bérlet, lízing vagy az értékesítés bármely formája
         céljából terméket a Közösségbe importál.

      3.      Az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni, szállítónak tekintendő.
      […]”
      12      Ugyanezen törvény 6. cikke meghatározza a gyártó termékfelelősségének elvét. E törvény 10. cikke értelmében:

      „A hibás termékért a károsultakkal és az értékesítés láncban előtte szereplő szállítókkal szemben a szállító közvetlenül felel.”
      13      A 371. sz. törvény 11. cikkének (3) bekezdése értelmében az a szállító, aki a hibás termék által okozott kárt megtérítette
         a károsultnak, jogátruházással a károsult helyébe lép a termelési és értékesítési láncban előtte szereplő gazdasági szereplőkkel
         szemben.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      A károsultak, miután elfogyasztották az általuk a Bilka egy üzletében vásárolt tojásokat – amelyeket a Bilka saját maga szerzett
         be az azokat termelő Skovtól –, szalmonellafertőzést kaptak.

      15      A károsultak beperelték a szállító Bilkát, amely azonban a gyártó Skovra hárította a felelősséget.

      16      2002. január 22‑i ítéletében az Aalborg Byret kimondta, hogy a tojások hibásak voltak, a hiba és az elszenvedett kár között
         létezett okozati összefüggés, és hogy a károsultaknak semmilyen mulasztás nem róható fel. A Bilka tehát köteles volt kártérítést
         fizetni a károsultaknak, a Skov pedig köteles volt e kártérítést a Bilka részére megtéríteni.

      17      E körülmények között – a Bilka és a Skov fellebbezése alapján – a Vestre Landsret úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást,
         és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Ellentétes‑e az irányelvvel […] egy olyan jogi rendszer, amelyben a szállító – az irányelv alapján – anélkül felel, hogy korlátozná
         a gyártó felelősségét?

      2)      Ellentétes‑e az irányelvvel […] egy olyan rendszer, amelyben a szállító az ítélkezési gyakorlattal összhangban köteles – az
         ítélkezési gyakorlat alapján – a gyártó vétkességen alapuló felelősségével korlátlanul felel a termék által a fogyasztó személyében
         vagy javaiban okozott kárért?

      3)      Hivatkozással:
      –        a Miniszterek Tanácsának [1025.] ülésén [1985. július 25‑én] készült jegyzőkönyvre, annak 2. pontja értelmében:
      „a 3. és a 1[3]. cikk értelmezésével kapcsolatban a Tanács és a Bizottság egyetért abban, hogy semmi sem tiltja azt, hogy
         egy tagállam nemzeti jogalkotása a közvetítők felelősségére vonatkozó szabályokat fogadjon el, mivel azok felelősségére az
         irányelv nem terjed ki. Abban is egyetértés van, hogy az irányelv értelmében a tagállamok határozhatják meg a felelősség – több
         felelős gyártó (lásd 3. cikk) és a közvetítők közötti – megosztásának szabályait”

      –        az irányelv 13. cikkére […]
      az a kérdés, hogy az irányelv tiltja‑e, hogy egy tagállami szabályozás értelmében jogilag a szállító felelős a termékért,
         feltéve hogy a szállító – a [371. sz.] törvény [4.] cikke (3) bekezdésének első mondatában meghatározott fogalma alapján –
         az a személy, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy a termékfelelősségről szóló irányelv
         3. cikkének meghatározása értelmében gyártónak kellene tekinteni.

      4)      Tiltja‑e […] az irányelv, hogy a tagállamok a termékfelelősséggel kapcsolatban olyan jogi szabályozást vezessenek be, amelynek
         értelmében a szállító – aki saját maga nem a gyártó, és az irányelv 3. cikkének megfelelően nem is tekinthető gyártónak –
         köteles felelni:

      –        az irányelv értelmében a gyártó felelősségével?
      –        az ítélkezési gyakorlat alapján a fogyasztók személyében vagy javaiban okozott kárért való termékfelelősséggel összefüggésben
         a gyártó vétkességen alapuló felelősségével?

      A szóban forgó jogszabály értelmében:
      a)      a szállító az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni (a [371‑es]
         törvény [4.] cikke (3) bekezdésének első mondata);

      b)      a gyártó felelősségre vonható, és a szállító csak ennek hiányában köteles felelni (a [371‑es] törvény 10. cikke);
      c)      a szállító a gyártóval szemben visszkeresettel élhet (a [371‑es] törvény 11. cikkének (3) bekezdése).
      5)      Tiltja‑e az irányelv […] azt, hogy egy tagállam olyan, jogszabályban nem rögzített, de az ítélkezési gyakorlattal az irányelvet
         megelőzően kialakított szabályt tartson hatályban, amelynek értelmében a szállító – aki saját maga nem a gyártó, és az irányelv
         3. cikkének megfelelően nem is minősül gyártónak – köteles felelni:

      –        az irányelv értelmében a gyártó felelősségével?
      –        az ítélkezési gyakorlat alapján a fogyasztók személyében vagy javaiban okozott kárért való termékfelelősséggel összefüggésben
         a gyártó vétkességen alapuló felelősségével?

      –        A szóban forgó ítélkezési gyakorlattal kialakított szabály értelmében:
      a)      a szállító az, aki a terméket üzleti tevékenysége körében anélkül hozza forgalomba, hogy gyártónak kellene tekinteni (a [371‑es]
         törvény [4.] cikke (3) bekezdésének első mondata);

      b)      a gyártó felelősségre vonható, és a szállító csak ennek hiányában köteles felelni (a [371‑es] törvény 10. cikke);
      c)      a szállító a gyártóval szemben visszkeresettel élhet (a [371‑es] törvény 11. cikkének (3) bekezdése).”
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      18      Kérdéseivel – amelyeket érdemes együttesen vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy
         tiltja‑e az irányelv, hogy egy tagállam úgy szabályozza a szállító felelősségét, hogy az a gyártó felelősségével köteles helytállni.

      19      Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv felelősségi rendszere, amely az 1. cikk értelmében a gyártót terheli,
         objektív felelősség. Ezt az irányelv második preambulumbekezdése kifejezetten is alátámasztja. Ugyanez következik a károsult
         által bizonyítandó elemeknek az irányelv 4. cikkében található felsorolásából, valamint azon, az irányelv 7. cikkében előírt
         esetekből, amelyekben kizárt a gyártó felelőssége.

      20      A kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy ellentétes‑e az irányelv egyrészt azzal a nemzeti szabályozással,
         amelynek értelmében az irányelv által előírt és a gyártót terhelő objektív felelősség a szállítóra száll át, másrészt azzal
         a nemzeti szabályozással, amely a gyártó vétkességen alapuló felelősségéért a szállítót teszi felelőssé.

      21      A kérdések megválaszolásához bevezetésképpen meg kell határozni az irányelvben alkalmazott harmonizáció mértékét.

       Az irányelvben alkalmazott harmonizáció mértékéről
      22      A C‑52/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben (EBHT 2002., I‑3879. o., 12. pont), a C‑154/00. sz., Bizottság kontra
         Görögország ügyben (EBHT 2002., I‑3879. o., 12. pont) és a C‑183/00. sz., González Sánchez ügyben (EBHT 2002., I‑3901. o.,
         25. pont) 2002. április 25‑én hozott ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a tagállamoknak a hibás termékért való felelősség
         szabályozásra rendelkezésére álló mérlegelési lehetőségét teljes mértékben maga az irányelv szabályozza, ezért azt annak szövegéből,
         céljából és szerkezetéből kell levezetni.

      23      E szempontok vizsgálatát követően a Bíróság megállapította, hogy az irányelv által szabályozott kérdésekben annak célja teljes
         körűen harmonizálni a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit (a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Franciaország ügyben hozott ítélet 24. pontja, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet
         20. pontja).

      24      A jelen eljárásban a károsultak és a dán kormány arra hivatkoznak, hogy az irányelv nem harmonizálja teljes mértékben a hibás
         termékekért való felelősséget, hanem csak a gyártó hibás termékekért való felelősségét. Az irányelv 1. és 3. cikkének megfogalmazása
         alapján arra hivatkoznak, hogy az irányelv nem szabályozza a szállító felelősségét, és a tagállamok mérlegelésére bízza a
         felelősök körének meghatározását.

      25      Az irányelv 1. cikke meghatározza a termék hibája által okozott kárért való felelősséget, amely a szóban forgó termék gyártóját
         terheli.

      26      Az irányelv 9., 6. és 2. cikke külön‑külön meghatározza a „kár”, a „hiba” és a „termék” fogalmát. A „gyártó” fogalmát az irányelv
         3. cikke határozza meg. Ez utóbbi rendelkezés (1) bekezdése értelmében e fogalom a termék előállítóját jelöli. Ugyanezen rendelkezés
         (2) bekezdése értelmében a „gyártó” fogalmába beletartozik az is, aki a terméket a Közösségbe importálja. Az irányelv 3. cikkének
         (3) bekezdése alkalmazásával – ha a gyártó nem állapítható meg – a szállító tekintendő gyártónak, kivéve ha az ésszerű időn
         belül tájékoztatja a károsultat azon szállító személyéről, akitől a terméket beszerezte.

      27      Az irányelvre irányuló javaslat indokolása [COM (76) 372 végleges dokumentum, HL C 241., 9. o.] – amelyre a dán kormány hivatkozik –
         1. cikkének e) pontjában felsorolja azokat az indokokat, amelyek miatt megfelelőnek tűnt a gyártó felelősségének meghatározása.
         Az indokolás – amely az említett javaslat 1. és 2. cikkére hivatkozik, amelyekből lényeges módosítás nélkül az irányelv 1.
         és 3. cikke lett – a következőképpen foglalható össze.

      28      Elismerve annak lehetőségét, hogy a szállítónak a hibás termékért – az irányelvben előírt szabályok alapján – fennálló felelőssége
         megkönnyítené a károsult által kezdeményezett bíróság előtti eljárást, meg kell állapítani, hogy e könnyebbségnek az volna
         az ára, hogy valamennyi szállító köteles volna magát biztosítani e felelősséggel szemben, ez pedig a termékek jelentős drágulásához
         vezetne. Egyebekben e lehetőség keresetek megsokszorozódásához is vezetne, amelynek során minden szállító az ő saját szállítóját
         perelné, míg végül eljutnak a gyártóhoz. Tekintettel arra, hogy az esetek túlnyomó többségében a szállító a terméket úgy adja
         újból el, ahogy megvette, és – mivel a termék minőségét csak a gyártó befolyásolhatja –, megfelelőnek tűnik a hibás termékekért
         való felelősséget a gyártóra hárítani.

      29      E megállapításokból következően – a gyártási és értékesítési lánc egyes gazdasági szereplői eltérő szerepének mérlegelését
         követően – esett a választás arra, hogy a hibás termékek által okozott kárért való felelősség viselése tekintetében az irányelvben
         előírt jogi szabályozás alapján fő szabály szerint a gyártó a felelős, az importőr és a szállító pedig csak konkrétan meghatározott
         esetekben felel.

      30      A károsultak és a dán kormány által előadott elemzéssel ellentétben az irányelv 1. és 3. cikke nem korlátozódik a gyártó hibás
         termékért való felelősségének szabályozására, hanem meghatározza, hogy a gyártásban és az értékesítésben részt vettek közül
         kinek kell viselni az irányelvben meghatározott felelősséget.

       Az objektív felelősségnek az irányelv értelmében a szállítóról a gyártóra való átszállásáról
      31      Kérdései első részével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy
         az ellentétes az olyan nemzeti szabállyal, amelynek értelmében a szállító az irányelvben előírt, a gyártót terhelő és rá telepített
         objektív felelősséggel korlátlanul felel.

      32      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az irányelv 1. és 3. cikke meghatározza azoknak a felelősöknek a körét, akikkel szemben
         a károsult az irányelvben előírt felelősségi rendszer alapján keresetindítási joga van (lásd jelen ítélet 29. és 30. pontját).

      33      Mivel az irányelv célja – mint az jelen ítélet 23. pontjában is kifejtésre került – teljes körűen harmonizálni az általa szabályozott
         kérdéseket, a felelősöknek az irányelv 1. és 3. cikkében meghatározott körét kimerítő felsorolásnak kell tekinteni.

      34      Az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése csak abban az esetben írja elő a szállító felelősségét, ha a gyártó személye nem állapítható
         meg. A dán jogalkotó – a 371. sz. törvény 10. cikkében annak előírásával, hogy a hibás termékért a szállító közvetlenül köteles
         felelni a károsultakkal szemben – szélesebb körben határozta meg azon felelősök körét, akikkel szemben a károsultnak az irányelvben
         előírt felelősségi rendszer alapján keresetindítási joga van, mint amit az irányelv előír.

      35      A dán kormány arra hivatkozik, hogy a nemzeti jogszabályok alapján a szállítóra nem tartozik önálló felelősséggel, mivel ő
         a károsultakkal szemben csak akkor köteles felelni, ha a gyártó – akivel szemben visszkeresetet indíthat – felelősségre vonható.
         A szállító helyzete tehát az egyetemleges felelősségen alapuló kezességhez hasonló.

      36      Ez az elem nem meghatározó. Azonkívül, hogy az említett nemzeti szabályozás rendszere a szállítóra a közösségi jogalkotó által
         indokolatlannak tartott terhet is ró (lásd a jelen ítélet 28. pontját), egyúttal eljárások számát is megsokszorozza, miközben
         a károsult által a gyártó ellen – az irányelv 3. cikkében előírt esetekben – benyújtható közvetlen kereset célja pontosan
         ezek elkerülése (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 40. pontját, illetve a jelen
         ítélet 28. pontját).

      37      Mindebből következően az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az ellentétes az olyan nemzeti szabályozással, amelynek értelmében
         a szállító korlátlanul köteles felelni az irányelvben előírt és a gyártót terhelő felelősségéért.

      38      A dán kormány álláspontja szerint ugyanakkor az irányelv 13. cikke – amelynek értelmében az irányelv nem érinti a károsultnak
         a szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősség alapján fennálló igényét – jogalapot képezhet az irányelv rendszerében a
         gyártónak felróható felelősségnek a szállítóra történő kiterjesztéséhez.

      39      Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügy 21. pontjában, a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Görögország ügy 17. pontjában, valamint a fent hivatkozott González Sánchez ügy 30. pontjában
         a Bíróság az irányelv szövegének, céljának és szerkezetének elemzését követően kimondta, hogy annak 13. cikke nem értelmezhető
         úgy, hogy a tagállamoknak lehetőségük van fenntartani az említett irányelvben előírttól eltérő, a hibás termékekért való általános
         felelősségi rendszert.

      40      A dán kormány ezen ítélkezési gyakorlatnak a fent hivatkozott, a Miniszterek Tanácsának 1985. július 25‑i ülésén készült jegyzőkönyv
         2. pontjában tett, a 3. és 1[3]. cikkre vonatkozó nyilatkozat alapján történő felülvizsgálatát kéri, amelynek értelmében e
         rendelkezések nem tiltják, hogy a tagállamok nemzeti jogalkotása a közvetítők felelősségére vonatkozó szabályokat fogadjon
         el.

      41      Az irányelv hatálybalépése előtt az ítélkezési gyakorlat által kialakított és az irányelvet átültető törvényben megerősített,
         a szállítónak a gyártó felelősségével való helytállását kimondó nemzeti szabály fenntartásának érdekében a dán kormány az
         említett jegyzőkönyv 16. pontjában szereplő nyilatkozatra is hivatkozik, amelyben a Tanács kifejezte „akaratát, hogy a tagállamok
         – amelyek a fogyasztóvédelem terén jelenleg az irányelvben előírtnál kedvezőbb rendelkezéseket alkalmaznak – a védelem e szintjének
         csökkentése céljából ne hivatkozhassanak az irányelv által kínált lehetőségekre.”

      42      E tekintetben elsőként emlékeztetni kell arra, hogy ha egy tanácsi jegyzőkönyvben szereplő nyilatkozat semmilyen formában
         nem jelenik meg a másodlagos jog rendelkezésének szövegében, akkor az az említett rendelkezés értelmezéséhez sem használható
         fel (lásd különösen a C‑292/89. sz. Antonissen‑ügyben 1991. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑745. o.] 18. pontját
         és a C‑375/98. sz., Epson Europe ügyben 2000. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4243. o.] 26. pontját).

      43      Másodsorban a dán kormány által hivatkozott két nyilatkozat – ellentétben a szöveg megfogalmazásával és szerkezetével – nem
         igazolja felelősök irányelvben előírt körének módosítását. Azokra különösen nem lehet hivatkozni annak engedélyezéséhez, hogy
         a tagállamok az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében kimerítően felsorolt eseteken kívül a szállítóra hárítsák az irányelvben
         előírt és annak értelmében a gyártót terhelő felelősséget.

      44      A dán kormány azon érvelését illetően, hogy az irányelv ilyenfajta értelmezése alapján Dániában a fogyasztóvédelem szintjének
         csökkenését vonná maga után, meg kell állapítani, hogy az irányelvben előírt felelősségnek a szállítókra való kiterjesztése
         a közösségi jogalkotó hatáskörébe tartozik, amelynél adott esetben Dánia kezdeményezheti az érintett rendelkezések módosítását.

      45      E körülmények alapján tehát a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések első részére azt a választ kell adni, hogy
         az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító – az irányelv
         3. cikkének (3) bekezdésében kimerítően felsorolt eseteken kívül – ezen irányelvben előírt és a gyártót terhelő objektív felelősséggel
         felel.

       A gyártó vétkességen alapuló felelősségének szállítóra való átruházása
      46      Kérdéseinek második részében a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy ellentétes‑e az irányelvvel egy olyan
         nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító köteles korlátlanul felelni a gyártónak a hibás termék által okozott kárért
         való felelősségéért.

      47      Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell a fent hivatkozott, Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 22. pontjára,
         a fent hivatkozott, Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet 18. pontjára, valamint a González Sánchez ügyben hozott
         ítélet 31. pontjára, amelyekben a Bíróság kimondta, hogy az irányelv 13. pontja úgy értelmezendő, hogy az abban létrehozott
         rendszer nem zárja ki a károsultnak a szerződéses vagy szerződésen kívüli felelősségi rendszer alkalmazását, ha azok jogalapja
         különböző, mint például a rejtett gyártási hibákért vagy meghibásodásért való kellékszavatosság.

      48      E körülmények alapján a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések második részére azt a választ kell adni, hogy
         az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes egy olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító a gyártónál
         felmerülő hiba miatt korlátlanul köteles felelni.

       Az ítélet időbeli hatályának korlátozásáról
      49      A károsultak és a dán kormány – amennyiben a Bíróság nem fogadná el az irányelvnek az általuk szorgalmazott értelmezését –
         azt kérik a Bíróságtól, hogy korlátozza ítéletének időbeli hatályát. Kérelmük alátámasztására elsősorban azt hozzák fel, hogy
         az ítélet súlyos következményekkel járna a jogbiztonságra, és jelentős pénzügyi hatást gyakorolna az irányelv hatálybalépése
         óta lezárt nagy számú, hibás termékekért való felelősséggel kapcsolatos jogvita károsultjaira nézve.

      50      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon értelmezés, amelyet a Bíróság valamely közösségi jogszabály kapcsán fejt ki az
         EK 234. cikkben ráruházott hatáskör gyakorlása során, szükség esetén magyarázza és pontosítja e szabály jelentőségét és terjedelmét,
         amely szerint azt hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett
         volna. Ebből következik, hogy az így értelmezett szabályt a bíróság alkalmazhatja és alkalmaznia kell az értelmezés iránti
         kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokkal kapcsolatban, ha egyebekben adottak a feltételek
         az említett szabály alkalmazásával kapcsolatos pernek a hatáskörrel rendelkező bíróság előtti megindításához (lásd különösen
         a 24/86. sz. Blaizot‑ügyben 1988. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1988., 379. o.] 27. pontját és a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben
         1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 141. pontját).

      51      Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság csakis kivételes esetben, a jogbiztonság közösségi jogrendhez tartozó
         elvének alkalmazásánál folyamodhat ahhoz, hogy korlátozza valamennyi érdekelt lehetőségét egy olyan rendelkezésre történő
         hivatkozásra, amelyet a Bíróság a jóhiszeműen létrehozott jogviszonyok vitatása vonatkozásában értelmezett. Egy ilyen korlátozásról
         való döntéshez két alapvető feltételnek kell teljesülnie, amelyek az érdekeltek jóhiszeműsége és a súlyos zavarok veszélye
         (lásd különösen a C‑57/93. sz. Vroege‑ügyben 1994. szeptember 28‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4541. o.] 21. pontját és
         a C‑372/98. sz. Cooke‑ügyben 2000. október 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑8683. o.] 42. pontját).

      52      Meg kell ugyanakkor említeni, hogy a 371. sz. törvény 11. cikkének (3) bekezdése értelmében a dán jogalkotónak lehetősége
         volt egy – a legtöbb jogrendszerben ismert – visszkereset intézménye kialakítására, amelyben előírta, hogy az a szállító,
         aki a hibás termék által okozott kárt megtérítette a károsultnak, jogutódlással a gyártó helyébe lép. Meg kell tehát állapítani,
         hogy fő szabály szerint a károsulttal szemben felelős szállító kárát a gyártó a jogbiztonságot garantáló feltételek mellett
         megtérítheti.

      53      E körülmények alapján annak vizsgálata nélkül, hogy a szállító indíthat‑e korábban már kártérítésben részesült károsult ellen
         keresetet, illetve az érdekeltek jóhiszeműségének mérlegelése nélkül is megállapítható, hogy a károsultak és a dán kormány
         kérelme nem fogadható el, mivel semmilyen elemet nem hoztak fel azon érvelés alátámasztására, hogy jelen ítélet – amennyiben
         joghatása időben nem volna korlátozott – súlyos zavarokhoz vezetne.

       A költségekről
      54      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      A hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről
            szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv úgy értelmezendő, hogy:
      –        azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében a szállító – az irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében kimerítően
            felsorolt eseteken kívül – az irányelvben előírt és a gyártót terhelő objektív felelősséggel felel;
      –        az nem ellentétes olyan nemzeti szabályozással, amelynek értelmében a szállító a gyártó vétkességen alapuló felelősségével
            korlátlanul köteles felelni.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: dán.