title: A Bíróság (negyedik tanács) 2007. október 11-i ítélete.#Erika Waltraud Ilse Hollmann kontra Fazenda Pública.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Supremo Tribunal Administrativo - Portugália.#Közvetlen adók - Az ingatlanjövedelmek megadóztatása - Tőke szabad mozgása - Adóalap - Hátrányos megkülönböztetés - Az adórendszer koherenciája.#C-443/06. sz. ügy.

text:
      C‑443/06. sz. ügy
      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      kontra
      Fazenda Pública
      (a Supremo Tribunal Administrativo [Portugália] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közvetlen adók – Az ingatlanjövedelmek megadóztatása – Tőke szabad mozgása – Adóalap – Hátrányos megkülönböztetés – Az adórendszer koherenciája”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok
      (EK 234. cikk)
      2.        Közösségi jog – Elvek – Egyenlő bánásmód – Állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés
      (EK 7. cikk és EK 56. cikk)
      3.        Tőke szabad mozgása – Korlátozások – Adójogszabályok
      (EK 56. cikk)
      1.        Az EK 234. cikk alapján megindított eljárásban a Bíróság nem bírálhatja el a belső jogszabályoknak a közösségi jogi rendelkezésekkel
         való összeegyeztethetőségét, tekintettel arra, hogy e jogszabályok értelmezése a nemzeti bíróság feladata, a Bíróság mégis
         hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot valamennyi olyan, a közösségi jog értelmezésére
         vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára e jogszabályoknak a közösségi jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségének
         megítélését.

      (vö. 18. pont)
      2.        Az EK 12. cikk csak a közösségi jog által szabályozott azon esetekben alkalmazható önállóan, amelyekre a Szerződés nem tartalmaz
         hátrányos megkülönböztetést tiltó különös szabályt. Márpedig a Szerződés, különösen az EK 56. cikk, tartalmaz a tőke szabad
         mozgásának területén hátrányos megkülönböztetést tiltó különös szabályt.

      (vö. 28–29. pont)
      3.        Az EK 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapügyben érintetthez hasonló azon nemzeti szabályozás, amely
         az adott tagállamban található ingatlan átruházásából származó tőkejövedelemre magasabb adóterhet ír elő, ha ezen átruházást
         valamely másik tagállamban illetőséggel rendelkező személy valósítja meg, mint az abban az államban illetőséggel rendelkező
         személy által megvalósított, ugyanilyen típusú ügylet során szerzett tőkejövedelemre, amelyben ezen ingatlan található.

      Ilyen szabályozás a tőke szabad mozgásának az EK 56. cikkben tiltott korlátozását valósítja meg, mivel a külföldi illetőségűek
         számára kevésbé vonzóvá teszi a tőkeátruházást azáltal, hogy ez utóbbiakat elriasztja az érintett tagállamba történő ingatlanberuházásoktól,
         és ennek következtében az e beruházásokkal összefüggő olyan ügyletektől, mint az ingatlanértékesítés.

      Mivel a szóban forgó adóztatás az – akár belföldi, akár külföldi illetőségű – adóalanyok egyetlen jövedelemkategóriájára vonatkozik,
         az adóalanyok mindkét kategóriáját érinti, és az adóköteles jövedelem forrásánál lévő tagállam mindig az érintett tagállam,
         objektíve nem áll fenn olyan különböző helyzet, amely indokolná a két adóalany‑kategória tőkejövedelmének adóztatását érintő
         eltérő adójogi bánásmódot.

      (vö. 39–40., 50., 53–54., 61. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2007. október 11.(*)

      „Közvetlen adók – Az ingatlanjövedelmek megadóztatása – Tőke szabad mozgása – Adóalap – Hátrányos megkülönböztetés – Az adórendszer koherenciája”
      A C‑443/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugália) a Bírósághoz 2006. október 27‑én érkezett, 2006. szeptember 28‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      és
      a Fazenda Pública
      között,
      a Ministério Público
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (előadó), J. Malenovský és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: M. P. Mengozzi,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. június 28‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        E. W. I. Hollmann képviseletében A. Torres advogado,
      –        a portugál kormány képviseletében L. I. Fernandes, Â. S. Neves és J. M. Leitão, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és M. Afonso, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 12. cikk, EK 18. cikk, EK 39. cikk, EK 43. cikk és az EK  56. cikk értelmezésére
         vonatkozik.

      2        A jelen kérelmet az E. W. I. Hollmann és a portugál adóhatóságok közötti, az előbbi 2003. évi jövedelmadójáról szóló határozat
         tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
      3        A 2001. július 3‑i 198/2001. sz. törvényrendelettel módosított, a személyi jövedelemadóról szóló, 1988. november 30‑i 442/88. sz.
         törvény (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares) (Diário da República I. A sorozat, 152. sz., 2001. július 3.,
         a továbbiakban: CIRS) 10. cikke értelmében:

      „(1) Értéknövekedést képez az a jövedelem, amely anélkül, hogy vállalkozásból vagy foglalkozásból, tőkéből vagy ingatlanból
         származónak tekintenék őket, az alábbiakból származik:

      a)      az ingatlanokon meglévő dologi jogok visszterhes átruházásából, és minden, a magánvagyonba tartozó ingatlannak önálló jogcímen,
         tulajdonosa által vállalkozási és szakmai tevékenységre történő felhasználásából;

      [...]
      (4) Az alábbiak képezik az IRS [személyi jövedelemadó] alá tartozó jövedelmet:
      a)      a megszerzés és a vétel költsége közötti különbség, adott esetben az a), b), és c) pontokban, valamint az (1) bekezdésben
         előírt esetekben a tőkejövedelemnek minősülő rész figyelmen kívül hagyásával;

      [...]”
      4        A CIRS 13. cikke (1) bekezdésének megfelelően jövedelemadó hatálya alá tartoznak a Portugáliában illetőséggel rendelkező természetes
         személyek, valamint azok, akik bár nem rendelkeznek a hivatkozott területen illetőséggel, onnan származó jövedelemben részesülnek.

      5        A CIRS 15. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja, hogy a Portugáliában illetőséggel rendelkező személyek teljes jövedelme
         – a portugál területen kívülről származó jövedelmet is beleértve – adóköteles, míg a külföldi illetőségű személyek kizárólag
         a portugál területről származó jövedelmük tekintetében adókötelesek.

      6        A CIRS 18. cikkének rendelkezéseiből következően portugál területen szerzett jövedelemnek számít az ott található ingatatlannal
         kapcsolatos jövedelem, beleértve az annak átruházásából származó tőkejövedelmet.

      7        A CIRS 2001. december 27‑i 109 B. sz. törvénnyel (Diário da República I. B sorozat, 298. sz., 2001. december 27.) módosított
         43. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:

      „(1) A tőkejövedelemnek minősülő jövedelem értéke az adott évben elért tőkenyereségek és elszenvedett tőkeveszteségek egyenlege,
         az alábbi rendelkezésekben foglaltak szerint számítva.

      (2) Az előző bekezdésben hivatkozott egyenleg – akár pozitív, akár negatív – értékének mindössze 50%‑át kell figyelembe venni
         a belföldi illetőséggel rendelkező személyek által végrehajtott, a 10. cikk (1) bekezdésének a), c), és d) pontjában felsorolt
         átruházások esetében.”

      […]”
      8        A belföldi illetőségűek tekintetében az adóköteles jövedelmet a különböző kategóriába tartozó, adott évben szerzett jövedelmek
         összege képezi, amely egy progresszív adókulcsú táblázat alá tartozik.

      9        A külföldi illetőségűek esetében a CIRS 72. cikkének (1) bekezdése az ingatlanügyletekből származó jövedelemre egy különös
         és arányos, 25%‑os adókulcsot ír elő.

       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      10      E. W. I. Hollmann az alapügy tényállása megvalósulásának ideje óta Németországban rendelkezik lakóhellyel.

      11       E. W. I. Hollmann – házastársának halálát követően – 1998‑ban egy portugáliai ingatlant örökölt. Ezen ingatlan vagyoni értéke
         után öröklési és ajándékozási illetéket kellett fizetnie.

      12      2003‑ban E. W. I. Hollmann eladta a szóban forgó ingatlant, amellyel az átruházás ellenértéke, valamint az öröklési és ajándékozási
         illeték közötti különbözetnek megfelelő, 619 757,46 eurós tőkejövedelmet szerzett.

      13      E. W. I. Hollmann adóköteles nettó jövedelmének megállapításakor a portugál adóhatóság a 2003. évi jövedelemadóról szóló határozatában
         tőkejövedelmének egészét vette figyelembe, hozzáadva ezen összeget a Portugáliában adóköteles többi jövedelméhez.

      14      Az adóhatóság szerint az alapügy felperese nem érvényesíthette a CIRS 43. cikkének (2) bekezdése szerinti előnyös rendelkezéseket,
         mivel Portugáliától eltérő uniós tagállamban rendelkezik illetőséggel.

      15      E. W. I. Hollmann a fent említett határozatot megtámadta a Tribunal administrativo e fiscal de Loulé (louléi közigazgatási
         és adóügyi bíróság) előtt. Mivel keresetét elutasították, E. W. I. Hollmann ezen ítélet ellen fellebbezést nyújtott be.

      16      Ilyen körülmények között a Supremo Tribunal Administrativo (közigazgatási fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást
         felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „Sérti‑e az EK 12. cikk, az EK 18. cikk, az EK 39. cikk, az EK 43. cikk és az EK 56. cikk rendelkezéseit a [CIRS] 43. cikkének
         (2) bekezdése, amely szerint csak a Portugáliában illetőséggel rendelkező személyek esetében alkalmazandó az a szabály, hogy
         a tőkejövedelemnek csak 50%‑a képez adóalapot, míg az Európai Unió többi tagállamában illetőséggel rendelkező adózókat kizárja
         a fenti korlátozás hatálya alól?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
       Az elfogadhatóságról
      17      A portugál kormány és a Bizottság kétségüket fejezték ki az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságával
         kapcsolatban, annak a kérdést előterjesztő bíróság általi megfogalmazása miatt.

      18      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy jóllehet az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 234. cikk alapján megindított
         eljárásban a Bíróság nem bírálhatja el a belső jogszabályoknak a közösségi jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségét,
         tekintettel arra, hogy e jogszabályok értelmezése a nemzeti bíróság feladata, a Bíróság mégis hatáskörrel rendelkezik arra,
         hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot valamennyi olyan, a közösségi jog értelmezésére vonatkozó szempontról,
         amely lehetővé teszi számára a belső jogszabályoknak a közösségi jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségének megítélését
         (lásd e tekintetben a C‑338/04. sz., C‑359/04. sz. és a C‑360/04. sz., Placanica és társai egyesített ügyekben 2007. március
         6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑1891. o.] 37. pontját, és a C‑295/05. sz., Asociación Nacional de Empresas Forestales ügyben
         2007. április 19‑én hozott ítélet 29. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      19      Másodsorban szintén az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EK 234. cikk szerinti
         együttműködés keretében egyedül az alapügyben eljáró és a meghozandó bírósági döntésért felelős nemzeti bíróság jogosult az
         ügy sajátosságaira figyelemmel megítélni azt, hogy egyrészt az ítélethozatala szempontjából szükséges‑e az előzetes döntéshozatal,
         másrészt a Bíróság számára feltett kérdések jelentősek‑e. Ennélfogva, ha a nemzeti bíróságok által feltett kérdés valamely
         közösségi jogi rendelkezés értelmezésére vonatkozik, a Bíróság fő szabály szerint köteles a kérelemről határozni (lásd különösen
         a fent hivatkozott Asociación Nacional de Empresas Forestales ügyben hozott ítélet 30. pontját és a C‑470/03. sz., AGM-COS.MET
         ügyben 2007. április 17–én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑2749. o.] 44. pontját).

      20      A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szó szerinti értelme alapján a Bíróságnak a CIRS 43. cikkének
         (2) bekezdéséhez hasonló belső jogszabályi rendelkezés közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről kellene döntenie.

      21      Mindazonáltal, bár a Bíróság az ily módon megfogalmazott kérdésre nem válaszolhat, semmi nem gátolja abban, hogy a kérdést
         előterjesztő bíróság számára hasznos választ adjon azáltal, hogy tájékoztatja minden olyan, a közösségi jog értelmezésére
         vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi ez utóbbi számára, hogy saját maga döntsön a szóban forgó belső adójogszabályoknak
         a közösségi jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről.

      22      Ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az EK 12. cikk,
         az EK 18. cikk, az EK 39. cikk, az EK 43. cikk és az EK 56. cikk rendelkezéseivel ellentétes‑e az olyan belső jogi szabályozás,
         mint az alapeljárásban szóban forgó szabályozás, amely alapján az adott tagállamban található ingatlan átruházásából származó
         tőkejövedelemre e tagállam magasabb adóterhet ír elő, ha ezen átruházást valamely másik tagállamban illetőséggel rendelkező
         személy valósítja meg, mint az ingatlan helye szerinti tagállamban illetőséggel rendelkező személy által az ugyanilyen típusú
         átruházásból szerzett tőkejövedelemre.

       Az alkalmazandó alapelvekről és szabadságokról
      23      A kérdést előterjesztő bíróság kérdésében az EK 12. cikkre, az EK 18. cikkre, az EK 39. cikkre, az EK 43. cikkre és az EK 56. cikkre
         utal.

      24      Felmerül tehát a kérdés, hogy az E. W. I. Hollmannéval azonos helyzetben lévő külföldi illetőségű adóalany hivatkozhat‑e ezekre
         a rendelkezésekre.

      25      Ami az EK 39. cikket és az EK 43. cikket illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy E. W. I. Hollmann
         nem azért adta el portugáliai ingatlanát – amely ügylet az alapeljárásban vitatott adófizetéshez vezetett –, hogy a Közösség
         területén szakmai tevékenységet folytasson, és nem is azért, hogy valamely Németoszágon kívüli, más tagállamban letelepedve
         gazdasági tevékenységet folytasson.

      26      Ugyanezen határozat az EK 18. cikk tekintetében nem tartalmaz olyan elemet, amelyből megállapítható lenne, hogy az alapeljárás
         felperese azért adta el ingatlanát, hogy az e rendelkezés által számára biztosított jogot gyakorolja.

      27      Ennek megfelelően a kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott tényállás tekintetében E. W. I. Hollmann a jelen ügyben
         nem hivatkozhat az EK 18. cikkre, az EK 39. cikkre és az EK 43. cikkre (lásd e tekintetben a C‑345/05. sz., Bizottság kontra
         Portugália ügyben 2006. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑10633. o.] 15. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      28      Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EK 12. cikk csak a közösségi jog által szabályozott azon esetekben alkalmazható
         önállóan, amelyekre a Szerződés nem tartalmaz hátrányos megkülönböztetést tiltó különös szabályt (lásd különösen a C‑397/98. sz.,
         Metallgesellschaft és társai ügyben 2001. március 8–án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1727. o.] 38. pontját és a C‑422/01. sz.,
         Skandia és Ramstedt ügyben 2003. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6817. o.] 61. pontját).

      29      A Szerződés, különösen annak EK 56. cikke viszont a tőke szabad mozgásának területén a hátrányos megkülönböztetést tiltó különös
         szabályt tartalmaz (a C‑222/04. sz., Cassa di Risparmio di Firenze ügyben 2006. január 10–én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑289. o.]
         99. pontja).

      30      A fenti megállapításokból következőn meg kell határozni, hogy az E. W. I. Hollmannhoz hasonló adóalany hivatkozhat‑e az EK 56. cikk
         rendelkezéseire.

      31      Ezzel kapcsolatban az ítélkezési gyakorlat kimondja, hogy valamely ingatlanbefektetés megszüntetését érintő, az alapeljárásban
         szóban forgóhoz hasonló ügylet tőkemozgásnak minősül (lásd e tekintetben a C‑222/97. sz., Trummer és Mayer ügyben 1999. március
         16‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑1661. o.] 24. pontját).

      32      Következésképpen az ilyen ügylet az EK 56. cikk alkalmazási körébe tartozik, ennek alapján meg kell tehát vizsgálni a kérdést
         előterjesztő bíróság kérdését.

       A tőke szabad mozgásáról
      33      Előzetesen emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok
         hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd
         különösen a C‑319/02. sz. Manninen-ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7477. o.] 19. pontját, a C‑386/04. sz.,
         Centro di Musicologia Walter Stauffer ügyben 2006. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8203. o.] 15. pontját és
         a C‑157/05. sz. Holböck-ügyben 2007. május 24‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑4051. o.] 21. pontját).

      34      Másrészt az EK 56. cikk értelmében – az EK 58. cikkben foglalt indokokra is figyelemmel – tilos a tagállamok közötti tőkemozgásra
         vonatkozó minden korlátozás.

      35      E tekintetben meg kell állpítani, hogy a portugáliai ingatlan visszterhes átruházásából származó tőkejövedelem tekintetében
         a CIRS különböző rendelkezései eltérő adószabályozást írnak elő attól függően, hogy az adóalany Portugáliában vagy valamely
         másik tagállamban rendelkezik‑e illetőséggel.

      36      Így a CIRS 43. cikkének (2) bekezdése alapján a Portugáliában illetőséggel rendelkező személyek portugáliai ingatlan átruházása
         során szerzett tőkejövedelmének összegét csak annak 50%‑áig veszik figyelembe. A CIRS ezzel szemben előírja, hogy a külföldi
         illetőségű személyek esetében az említett ingatlan átruházásából származó tőkejövedelem megadóztatása annak teljes összegére
         vonatkozik.

      37      Ebből következik, hogy a CIRS vonatkozó rendelkezései alapján a megszerzett tőkejövedelem adóalapja nem egyforma a Portugáliában
         illetőséggel rendelkező és a külföldi illetőségű személyek esetében. Így ugyanazon portugáliai ingatlan értékesítése során
         szerzett tőkejövedelem esetén a külföldi illetőségű személyeknek magasabb az adóterhük, mint a belföldi illetőségű személyek
         adóterhe, következésképpen ez utóbbiaknál kedvezőtlenebb helyzetben vannak.

      38      Míg ugyanis a külföldi illetőségű személy teljes megszerzett tőkejövedeleméből álló adóalapjára 25%‑os adókulcsot alkalmaznak,
         a belföldi illetőségű személy azáltal, hogy esetében az általa megszerezett tőkejövedelem adóalapjának felét veszik csak figyelembe,
         szisztematikusan alacsonyabb adóteher előnyeit élvezheti, függetlenül attól, hogy milyen adókulcs alá esik a teljes jövedelme,
         mivel – a portugál kormány észrevételei alapján – a belföldi illetőségűek jövedelemadója olyan progresszív adókulcsú táblázat
         alá tartozik, amelynek a legmagasabb sávja 42%.

      39      Következésképpen az alapeljárásban érintetthez hasonló nemzeti szabályozás azzal jár, hogy a külföldi illetőségűek számára
         a tőkeátruházás kevésbé vonzó azáltal, hogy ez utóbbiakat elriasztja a portugáliai ingatlanberuházásoktól és ennek következtében
         az e beruházásokkal összefüggő olyan ügyletektől, mint az ingatlanértékesítés.

      40      Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a szabad tőkemozgás EK 56. cikkben tiltott korlátozását valósítja meg az,
         hogy az 50%‑os adóalapot kizárólag a Portugáliában illetőséggel rendelkező adóalanyok által megszerezett tőkejövedelemre írják
         elő, amely a külföldi illetőségűek esetében nem érvényes.

      41      Meg kell azonban vizsgálni, hogy igazolható‑e ez a korlátozás az EK 58. cikk (1) bekezdésében foglalt indokokkal.

      42      Ezen utóbbi rendelkezésnek ugyanezen cikk (3) bekezdésével történő együttes értelmezéséből az következik, hogy a tagállamok
         nemzeti szabályozásukban különbséget tehetnek a belföldi és a külföldi illetőségű adóalanyok között, amennyiben ez a különbségtétel
         nem szolgál a szabad tőkemozgásra vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül.

      43      Amint az már a jelen ítélet 36–38. pontjában megállapításra került, a CIRS 43. cikkének (2) bekezdése a belföldi, illetve
         külföldi illetőségű adózókat lényegében eltérő adójogi bánásmódban részesíti azáltal, hogy különböző adóalapot ír elő számukra
         a portugáliai ingatlan átruházásával szerzett tőkejövedelem esetében.

      44      Különbséget kell tenni azonban az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontja alapján megengedett eltérő bánásmód és e cikk (3) bekezdése
         alapján tiltott önkényes megkülönböztetések között.

      45      Márpedig az ítélkezési gyakorlat szerint ahhoz, hogy az alapügyben érintetthez hasonló nemzeti adójogi szabályozást összeegyeztethetőnek
         lehessen tekinteni a Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel, az szükséges, hogy az eltérő bánásmód
         objektíve össze nem hasonlítható helyzetekre vonatkozzon, vagy nyomós közérdek alapján indokolható legyen (lásd a fent hivatkozott
         Manninen-ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontját, a C‑512/03. sz. Blanckaert-ügyben 2005. szeptember 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑7685. o.] 42. pontját és a C‑265/04. sz. Bouanich-ügyben 2006. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑923. o.] 38. pontját).

      46      Az előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében meg kell vizsgálni először is azt, hogy a jövedelemadóban mutatkozó,
         attól függő különbség, hogy a portugáliai ingatlan átruházásából származó tőkejövedelmet belföldi vagy külföldi illetőségű
         személy szerezte, objektíve össze nem hasonlítható helyzetekre vonatkozik‑e.

      47      E tekintetben a portugál kormány előadja, hogy a két adóalany-kategória helyzete különböző, ami tökéletesen igazolja ezt az
         eltérő bánásmódot. Az adóalap 50%‑ra történő korlátozása csak a belföldi illetőségű személyeket érintheti, mivel ez utóbbiak
         teljes jövedelmükkel progresszív adókulcsú táblázat alá tartoznak. Ezzel szemben a külföldi illetőségű személyek csak a portugál
         területen szerzett jövedelmük után adóznak. Más szóval az alapügyben érintetthez hasonló nemzeti szabályozás által előírt
         mechanizmus célja, hogy azon belföldi illetőségű személyek, akik a külföldi illetőségű személyekkel ellentétben progresszív
         adó alá tartoznak, ne legyenek hátrányban.

      48      Ezenkívül a portugál kormány úgy véli, hogy a külföldi illetőségű személyek esetében alkalmazott különböző adóalapból adódó
         eltérő adójogi bánásmódot a belföldi és külföldi illetőségű személyek esetében alkalmazandó jövedelemadó általános rendszerével
         összefüggésben kell értelmezni.

      49      A portugál kormány ezen érveléssel azt állítja, hogy a külföldi illetőségű személyek esetében a tőkejövedelemre alkalmazandó
         eltérő adóalap előírása a jövedelemadó rendszerének, és különösen a belföldi és külföldi illetőségű személyekre alkalmazandó
         eltérő adómértéknek a figyelembevételével igazolható. A belföldi illetőségű személyek esetében ugyanis az adóköteles jövedelmet
         a különböző kategóriába tartozó jövedelmek összege képezi – beleértve az évente szerzett tőkejövedelmet –, amely progresszív
         adókulcsú táblázat alá tartozik, míg a külföldi illetőségű személyekre a CIRS különös és arányos adókulcsot ír elő.

      50      Meg kell állapítani, hogy először is az alapügyben az ingatlanátruházásból származó tőkejövedelem adóztatása az – akár belföldi,
         akár külföldi illetőségű – adóalanyok egyetlen jövedelemkategóriájára vonatkozik, másodszor az az adóalanyok mindkét kategóriáját
         érinti, harmadszor pedig az adóköteles jövedelem forrásánál lévő tagállam mindig a Portugál Köztársaság.

      51      E tekintetben különösen fontos megállapítani, amint az a jelen ítélet 38. pontjából is következik, hogy a belföldi illetőségű
         személy által szerzett tőkejövedelem adóalapja felének a figyelembevétele, összefüggésben azzal a ténnyel, hogy a belföldi
         illetőségű személy jövedelemadója progresszív adókulcsú táblázat alá tartozik, amelynek legmagasabb sávja 42%, a külföldi
         illetőségű személyre vonatkozó ugyanezen adózási feltételek mellett ez utóbbiak tekintetében nagyobb adóteherhez vezet.

      52      Ilyen körülmények között a jelen ügyben a portugál kormány által előadott érvelésnek nem lehet helyt adni.

      53      A fentiekből következik, hogy objektíve nem áll fenn olyan különböző helyzet, amely indokolná a két adóalany-kategória tőkejövedelmének
         adóztatását érintő eltérő adójogi bánásmódot. Következésképpen az olyan helyzet, mint E. W. I. Hollmanné, összehasonlítható
         a belföldi illetőségű személyek helyzetével.

      54      Ebből következik, hogy az alapügyben érintetthez hasonló nemzeti szabályozás a külföldi illetőségű személyek tekintetében
         eltérő adójogi bánásmódot teremt, mivel magasabb tőkejövedelem-adóztatást, és így nagyobb adóterhet tesz lehetővé, mint az
         objektíve összehasonlítható helyzetben lévő belföldi illetőségű személyek esetében.

      55      Másodszor a nyomós közérdeken alapuló igazolással kapcsolatban a portugál kormány a nemzeti adórendszer koherenciája megőrzésének
         szükségességére hivatkozik.

      56      Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a nemzeti adózási rendszer koherenciája megőrzésének szükségessége igazolhatja
         a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlásának korlátozását. Az ilyen igazolásra alapított érvek azonban
         kizárólag akkor helytállóak, ha közvetlen kapcsolat állapítható meg az adott adóelőny és az ezen előnynek valamely meghatározott
         adóteherrel történő kiegyenlítése között (a C‑471/04. sz., Keller Holding ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑2107. o.] 40. pontja, a C‑347/04. sz., Rewe Zentralfinanz ügyben 2007. március 29–én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑2647. o.]
         62. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      57      A jelen ügyben a portugál kormány előadja, hogy az ingatlanátruházásból származó tőkejövedelem esetében figyelembe kell venni
         az adórendszer célját és logikáját. E tekintetben a szóban forgó adórendszer célja annak elkerülése, hogy a belföldi illetőségű
         személyek a tőkejövedelem-adóztatás keretében rájuk alkalmazandó progresszív adómérték miatt hátrányt szenvedjenek. Lényegében
         a belföldi illetőségű személyek tekintetében közvetlen kapcsolat áll fenn a tőkejövedelem-adóztatás során alkalmazott, felére
         csökkentett adóalapból származó adóelőny és a teljes jövedelmükre alkalmazandó progresszív adókulcs között.

      58      Amint azonban a jelen ítélet 38. pontjából kitűnik, a belföldi illetőségű személyeknek nyújtott adóelőny, amely a tőkejövedelem-adóztatás
         során alkalmazott, felére csökkentett adóalapból áll, mindenesetre nagyobb, mint a jövedelmükre alkalmazandó progresszív adókulcsból
         adódó ezzel szemben álló hátrány.

      59      Ezáltal nem állapítható meg közvetlen kapcsolat az említett adóelőny és az ezen előnynek valamely meghatározott adóteherrel
         történő kiegyenlítése között.

      60      Következésképpen meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgó adójogi szabályozásból fakadó korlátozás nem indokolható
         a nemzeti adózási rendszer koherenciája megőrzésének szükségességével.

      61      A fenti megállapításokra tekintettel a kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal
         ellentétes az alapügyben érintetthez hasonló azon nemzeti szabályozás, amely az adott tagállamban – a jelen esetben Portugáliában –
         található ingatlan átruházásából származó tőkejövedelemre magasabb adóterhet ír elő, ha ezen átruházást valamely másik tagállamban
         illetőséggel rendelkező személy valósítja meg, mint az abban az államban illetőséggel rendelkező személy által megvalósított,
         ugyanilyen típusú ügylet során szerzett tőkejövedelemre, amelyben az ingatlan található.

       A költségekről
      62      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      Az EK 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapügyben érintetthez hasonló azon nemzeti szabályozás, amely
            az adott tagállamban – a jelen esetben Portugáliában – található ingatlan átruházásából származó tőkejövedelemre magasabb
            adóterhet ír elő, ha ezen átruházást valamely másik tagállamban illetőséggel rendelkező személy valósítja meg, mint az abban
            az államban illetőséggel rendelkező személy által megvalósított, ugyanilyen típusú ügylet során szerzett tőkejövedelemre,
            amelyben az ingatlan található.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: portugál.


title: A Közszolgálati Törvényszék (második tanács) 2007. november 22-i ítélete. # Christos Michail kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Tisztviselők - Megsemmisítés iránti kereset - Kártérítési kereset. # F-67/05. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)
      2007. november 22.
      F‑67/05. sz. ügy
      Christos Michail
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Értékelés – Szakmai előmeneteli jelentés – 2003. évi értékelési időszak – Megsemmisítés iránti kereset – Kártérítési kereset”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben C. Michail kéri a 2003. április 1‑jétől december 31‑ig
         terjedő időszakra vonatkozóan elkészített szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítését, a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentés
         ellen benyújtott panaszát elutasító 2005. április 15‑i határozat megsemmisítését, valamint a Bizottság kötelezését az állítólag
         őt ért nem vagyoni kár megtérítéseként 90 000 euró megfizetésére.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti a felperes 2003. április 1‑je és december 31‑e közötti időszakra vonatkozó szakmai
         előmeneteli jelentését. A Közszolgálati Törvényszék ezt meghaladóan elutasítja a keresetet. A Közszolgálati Törvényszék kötelezi
         az Európai Közösségek Bizottságát a költségek viselésére.

      Összefoglaló
      Tisztviselők – Értékelés – Szakmai előmeneteli jelentés
      (Személyzeti szabályzat, 43. cikk)
      A személyzeti szabályzat 43. cikkének a Bizottság által elfogadott általános végrehajtási rendelkezései 1. cikkének (2) bekezdését
         úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes, ha az adminisztráció olyan tisztviselőnek ítél oda érdempontot, aki semmilyen
         feladattal nincs megbízva. Noha az egyéni teljesítménynek a kitűzött célra tekintettel való értékelése céljából kötelező pontot
         adni, ha a tisztviselőre meghatározott feladatot bíztak, azonban nincs helye pont odaítélésnek akkor, amikor az érintettet
         semmiféle értékelhető feladatra nem jelölték ki. Következésképpen meg kell semmisíteni a szakmai előmeneteli jelentést, amennyiben
         az értékelt tisztviselőre – bár aktív állományban van – a referencia‑időszak során nem bíztak olyan feladatot, amely értékelés
         tárgyát képezheti. Ez a megsemmisítés magában foglalja, hogy az adminisztráció bármely alkalmas módon köteles ellensúlyozni
         az érdempontok hiányát, bizonyos megfelelő számú pont odaítélésével.

      (lásd a 30., 31., 33. és 34. pontot)


A Törvényszék (fellebbezési tanács) 2010. július 8-i ítélete. # Roberto Sevenier kontra Európai Bizottság. # Fellebbezés - Közszolgálat - Tisztviselők - Panaszbenyújtási határidő. # T-368/09 P. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) március 10.-i ítélete: 1992. # NMB (Deutschland) GmbH és NMB Italia Srl és NMB (UK) Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Dömpingellenes vámok. # C-188/88. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) március 11.-i ítélete: 1999. # Preussag Stahl AG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # T-148/94. sz. ügy


A Bíróság 1975. február 20-i ítélete. # Adolf Reich kontra Hauptzollamt Landau. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Németország. # 64-74. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) december 15.-i ítélete: 1992. # Piera Scaramuzza kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # T-75/91. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) június 14.-i ítélete: 1988. # Wassily Christianos kontra az Európai Közösségek Bírósága. # Súlyozási tényező - Családi támogatások. # 33/87. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2007. május 16-i ítélete. # F kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Tisztviselők - Megsemmisítés iránti kereset - Kártérítési kereset. # T-324/04. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE
      (harmadik tanács)
      2007. május 16.
      T‑324/04. sz. ügy
      F
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Külföldi munkavégzési támogatás – Megsemmisítés iránti kereset – Kártérítési kereset – A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja – A nemzetközi szervezet fogalma – Szokásos lakóhely és fő szakmai tevékenység – A külföldi munkavégzési támogatás visszamenőleges hatályú megtagadása – A jogalap nélkül fizetett összeg visszakövetelése”
      Tárgy: Egyrészt a külföldi munkavégzési támogatást a felperestől visszamenőleges hatállyal megtagadó, és az e címen jogalap nélkül
         kifizetett összeg visszatéríttetésének módszerét megállapító bizottsági határozat megsemmisítése iránti kereset, másrészt
         a felperes illetményéből 2004 februárja óta visszatartott és a jövőben visszatartandó összegek kamattal növelten történő megtérítése
         iránti, valamint a felperest állítólagosan ért vagyoni és nem vagyoni kár megtérítése iránti kereset.

      Határozat: Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Díjazás – Külföldi munkavégzési támogatás – A biztosítás feltételei
      (Személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 4. cikk, (1) bekezdés)
      2.      Tisztviselők – Díjazás – Külföldi munkavégzési támogatás – A biztosítás feltételei
      (ESZAK 46. cikk és ESZAK 48. cikk; személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 4. cikk, (1) bekezdés, a) pont)
      3.      Tisztviselők – Elvek – Bizalomvédelem – Gondos ügyintézés – Gondoskodási kötelezettség
      (Személyzeti szabályzat, 85. cikk; VII. melléklet, 4. cikk, (1) bekezdés)
      1.      Ahhoz, hogy a tisztviselő ne részesülhessen a külföldi munkavégzési támogatásban, elegendő, ha a személyzeti szabályzat VII. mellékletének
         4. cikkében meghatározott egyik kritérium – azaz a szokásos tartózkodási hely vagy a fő szakmai tevékenység – a tisztviselő
         alkalmazási helyén legyen.

      A fő szakmai tevékenység meghatározását illetően az a tény, hogy a referencia-időszak során a tisztviselő ügyvédi címmel rendelkezett,
         és a származási országában be volt jegyezve az ügyvédi kamarába, önmagában – e tevékenység időtartamának és tartalmának külön
         említése nélkül – nem elegendő annak bizonyítására, hogy a tisztviselő ezt a szakmát ténylegesen fő és elsődleges tevékenységként
         gyakorolta.

      A szokásos tartózkodási hely meghatározását illetően önmagában az a tény, hogy a tisztviselő a származási országában meghosszabbította
         hivatalos személyazonossági iratait, fenntartotta az egészségbiztosítási jogosultságát, és ott fizet adót, nem teszi lehetővé
         annak megállapítását, hogy az érdekeinek állandó központja még mindig ebben az országban van. Jóllehet bizonyos tényezők arra
         utalhatnak, hogy a tisztviselő a származási országával tartós kapcsolatban van, azonban pusztán formális tényezőkről van szó,
         amelyek alapján a tisztviselő tényleges lakóhelye nem állapítható meg. Közelebbről, az ezen ország és a tisztviselő alkalmazási
         helye szerinti ország közötti kettős adóztatásra vonatkozó egyezmény alapján az adóknak a származási országban történő megfizetését
         illetően a származási országban az adóbevallások benyújtása – ha még nem dőlt el, hogy a két ország hatóságai az említett
         tisztviselő vonatkozásában milyen határozatot hoznak – önmagában nem elegendő a származási országbeli állandó lakóhely fennállásának
         bizonyítására, mivel az ilyen adóbevallások a tisztviselő arra vonatkozó egyoldalú döntésén alapulhatnak, hogy ebben az országban
         fizessen adót.

      (lásd az 54., 65., 76. és 77. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑18/98. sz., Reichert kontra Parlament ügyben 2000. április 13‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000.,
         I‑A‑73. o. és II‑309. o.) 30. pontja; T‑60/00. sz., Liaskou kontra Tanács ügyben 2001. május 3‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2001.,
         I‑A‑107. o. és II‑489. o.) 63. pontja.

      2.      Ahhoz, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második francia bekezdésének második
         mondata alkalmazásakor valamely szervezetet „nemzetközi szervezetnek” lehessen tekinteni, az szükséges, hogy azt államok vagy
         államok által létrehozott nemzetközi szervezetek azonosítsák, és hivatalosan elismerjék. Ilyen elismerés történhet alakszerű
         nyilatkozat, tételes jogi aktus, valamint olyan megállapodás vagy egyezmény útján, amelyből kifejezetten kitűnik, hogy az
         államok vagy az államok által létrehozott nemzetközi szervezetek ténylegesen elismerik e szervezetet.

      Ebben a vonatkozásban az ESZAK‑Szerződés 46. és 48. cikke, amely előírja, hogy a Bizottság feladatai végrehajtásának megkönnyítése
         érdekében a vállalkozások és társulások kötelesek együttműködni ezzel az intézménnyel, nem ezen vállalkozások és társulások
         formális elismerésének minősülnek, hanem inkább e szerződésnek alávetett jogalanyoknak az e szerződés szerint alkalmazandó
         jogait és kötelezettségeit alapozza meg.

      Másrészt nem minősíthető a Közösségek által a kérdéses szervezetekre bízott közérdekű feladatnak az a tény, hogy a Bizottság
         ezektől a vállalkozásoktól és társulásoktól felvilágosítást kérhetett, és azok a konzultációs és előkészítő üléseken vettek
         részt.

      Végül valamely szervezet nemzetközi jellegének értékelése során kizárólag annak saját összetételét kell figyelembe venni,
         és nem annak más, nemzetközi összetételű szervezetekhez való tartozását.

      (lásd a 113., 115., 117., 121. és 122. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑4/92. sz., Vardakas kontra Bizottság ügyben 1993. március 30‑án hozott ítélete (EBHT 1993.,
         II‑357. o.); T‑99/03. sz., Atienza Morales kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 13‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005.,
         I‑A‑225. o. és II‑1029. o.) 35. pontja.

      3.      Az a tény, hogy az adminisztráció a tisztviselő személyi aktájának teljes ellenőrzése során a külföldi munkavégzési támogatás
         tisztviselő számára való kifizetésében nem tárt fel szabálytalanságot, nem tekinthető az adminisztráció olyan határozott magatartásának,
         amely a jogalap nélkül kifizetett összeg későbbi visszakövetelésének lehetetlensége vonatkozásában jogos bizalmat kelthet
         a tisztviselőben, mivel ez a körülmény csak az adminisztráció tévedésének fennmaradását tanúsítja, ami a személyzeti szabályzat
         85. cikke alkalmazásának előfeltétele.

      Ha azonban e támogatás kifizetésének szabálytalansága annyira nyilvánvaló, hogy a szokásos gondossággal eljáró, valamint a
         felperes tapasztalatával és besorolási fokozatával rendelkező tisztviselőnek arról tudnia kellett volna, a tisztviselő a saját
         magatartása miatt kerül jogellenes helyzetbe, ha elmulasztja az adminisztráció számára jelezni a pénzügyi igényének esetleges
         jogalap nélküli jellegét, ezért a tisztviselő a jogalap nélkül kifizetett összeg visszatérítésének kötelezettsége alól nem
         mentesülhet a jóhiszeműségére való hivatkozással. Ebben az esetben az adminisztráció számára nem lehet felróni a gondoskodási
         kötelezettségnek vagy a gondos ügyintézés elvének megsértését, mivel helyesen alkalmazta a személyzeti szabályzat 85. cikkét.

      (lásd a 159., 164–166. és 170. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑312/02. sz., Gussetti kontra Bizottság ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2004.,
         I‑A‑125. o. és II‑547. o.) 106. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.


A Bíróság (hatodik tanács) május 25.-i ítélete: 1993. # Laboratoire de prothèses oculaires kontra Union nationale des syndicats d'opticiens de France és Groupement d'opticiens lunetiers détaillants és Syndicat des opticiens français indépendants és Syndicat national des adapteurs d'optique de contact. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour de cassation - Franciaország. # C-271/92. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) december 11.-i ítélete: 1990. # Josef Pastätter kontra Hauptzollamt Bad Reichenhall. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht München - Németország. # Tejre vonatkozó kiegészítő illeték. # C-217/89. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2004. július 15-i ítélete. # Georgios Gouvras kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Érintettség - Jogosulatlan kifizetések visszatérítése. # T-180/02. és T-113/03. sz. egyesített ügyek

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2004. július 15.
      T‑180/02. és T‑113/03. sz. egyesített ügyek
      Georgios Gouvras
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Tisztviselők – Beosztás – Szolgálati érdekből történő kirendelés – Az alkalmazási hely és az ahhoz kapcsolódó javadalmazási jogosultságok visszaható hatályú módosítása – Jogosulatlan kifizetések visszatérítése – Beilleszkedési támogatás és napidíj – A díjazás egy részének az alkalmazási helyen kívülre történő átutalása”
      Teljes szöveg francia nyelven II - 0000
      Tárgy: A T‑180/02. sz. ügyben benyújtott kérelem, amelynek tárgya a Bizottság azon határozatának megsemmisítése, amellyel 2000. november 1‑jére
         visszaható hatállyal és a szolgálati érdekből történő kirendelés időtartamára Athént határozta meg a felperes alkalmazási
         helyeként, továbbá megszüntette a külföldi munkavégzési támogatáshoz való jogát, az utazási költségek éves megtérítéséhez
         való jogát, és jövedelmével kapcsolatban a Görögországra vonatkozó súlyozási tényező alkalmazását írta elő, valamint azon
         határozatának megsemmisítése, amelyben a jogosulatlan kifizetések visszatérítéséről rendelkezett; a T‑113/03. sz. ügyben benyújtott
         kérelem, amelynek tárgya a Bizottság azon határozatának megsemmisítése, amellyel a felperestől a szolgálati érdekből Athénba
         történt kirendelése időtartamára megtagadta a beilleszkedési támogatást és a napidíjat, valamint a Luxembourgba történt visszarendelésével
         összefüggésben a beilleszkedési támogatást, továbbá azon határozatának megsemmisítése, amellyel 35 %‑ra korlátozta az alkalmazási
         helyről Luxemburgba átutalható jövedelemrészének nagyságát.

      Határozat:         Az Elsőfokú Bíróság a Bizottság 2002. április 30‑i határozatának a felperessel szemben annak Athénba történt kirendelésével
         összefüggésben folyósítandó beilleszkedési támogatást megtagadó részét megsemmisíti. Az Elsőfokú Bíróság a T‑180/02. sz. és
         a T‑113/03. sz. ügyekben előterjesztett megsemmisítés iránti kereseti kérelmeket ezt meghaladóan elutasítja. A Bizottság viseli
         saját költségeit, valamint mindkét ügyben a felperes részéről felmerült költségek egyharmadát.

      Összefoglaló
      1.     Tisztviselők ─ Szolgálati érdekből történő kirendelés ─ Az érintett tisztviselő meghallgatáshoz való joga ─ A védelemhez való
            jog tiszteletben tartása ─ Terjedelem
      (Személyzeti szabályzat, 38. cikk, a) pont)
      2.     Tisztviselők ─ Szolgálati érdekből történő kirendelés ─ Alkalmazási hely ─ Meghatározás
      (Személyzeti szabályzat, 38. cikk, d), f) és g) pont)
      3.     Tisztviselők ─ Jogosulatlan kifizetések visszatérítése ─ Feltételek ─ A kifizetés nyilvánvaló szabálytalansága ─ Szolgálati
            érdekből a származási országába kirendelt tisztviselő ─ A korábbi alkalmazási hely súlyozási tényezője alkalmazásának kedvezménye
            és a külföldi munkavégzési támogatás kifizetése
      (Személyzeti szabályzat, 38. cikk, d) pont és 85. cikk)
      4.     Tisztviselők ─ Az adminisztráció gondoskodási kötelezettsége ─ Terjedelem ─ Korlátok
      5.     Tisztviselők ─ Elvek ─ Bizalomvédelem ─ Szolgálati érdekből a származási országába kirendelt tisztviselő ─ A külföldi munkavégzési
            támogatást is magában foglaló díjazás kifizetése a korábbi alkalmazási helyen ─ Az alkalmazási hely rögzítése tekintetében
            jogos bizalmat nem keletkeztető helyzet
      6.     Tisztviselők ─ A költségek megtérítése ─ Beilleszkedési támogatás ─ Az alkalmazási hely megváltozása ─ Az a szolgálati érdekből
            kirendelt tisztviselő, akinek meg kell változtatnia lakóhelyét, de aki nem viszi magával a családját ─ Támogatásra való jogosultság
            ─ A családhoz történő visszatérés a korábbi alkalmazási helyre ─ Jogosulatlan támogatás
      (Személyzeti szabályzat, 20. cikk; VII. melléklet, 5. cikk)
      7.     Tisztviselők ─ A költségek megtérítése ─ Napidíj ─ Tárgy ─ A biztosítás feltételei
      (Személyzeti szabályzat, 20. cikk; VII. melléklet, 10. cikk)
      8.     Tisztviselők ─ Szolgálati érdekből történő kirendelés ─ A kirendeléssel járó többletköltségek ─ Fogalom
      (Személyzeti szabályzat, 38. cikk, d) pont)
      9.     Tisztviselők ─ Díjazás ─ Az alkalmazási helyen kívülre történő rendszeres átutalások ─ Az intézmények által megállapított
            maximumok ─ A nettó díjazás 35 %‑ának megfelelő maximum meghatározásának jogszerűsége
      (Személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 17. cikk)
      10.   Tisztviselők ─ Díjazás ─ Az alkalmazási hely szerinti országon kívülre történő átutalások ─ A személyzeti szabályzat VII.
            melléklete 17. cikke (2) bekezdésének c) pontja ─ Kivételes jellegű átutalás ─ Igazolás ─ A szokásos költségek teljes megtérítése
            ─ Kizártság ─ Az adminisztráció mérlegelési jogköre
      (Személyzeti szabályzat, VII. melléklet, 17. cikk, (2) bekezdés, c) pont)
      1.     Szolgálati érdekből történő kirendelés esetén, melyről a saját kérésre történő kinevezéssel szemben a kinevezésre jogosult
         hatóság határoz, és amely ellentétes lehet az érintett tisztviselő akaratával, az adminisztrációnak a védekezéshez való jog
         tiszteletben tartása elvének megfelelően a határozat meghozatala előtt a tisztviselőt erről tájékoztatnia kell, és őt meg
         kell hallgatnia. E tekintetben az adminisztráció teljesíti e kötelezettségét, amennyiben olyan tisztviselő esetében, akitől
         besorolási fokozatára tekintettel elvárható az igazgatási és személyzeti szabályzattal kapcsolatos eljárások magasabb szintű
         ismerete, jelzi az érintettnek – akinek ennek ellenére jogában áll további tájékoztatást kérnie – a tervezett kirendelés főbb
         jellemzőit.

      (lásd a 74. és 76. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑15/95. sz., do Paço Quesado kontra Bizottság ügyben 1996. február 28-én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑57. és II‑171. o.) 30. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑348/00. sz., Barth kontra Bizottság ügyben 2001.
         május 30-án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2001., I‑A‑119. és II‑557. o.) 33. pontja.

      2.     A szolgálati érdekből kirendelt tisztviselő alkalmazási helye megegyezik a kirendelés helyével, a külföldi munkavégzési támogatáshoz
         és a súlyozási tényezők alkalmazásához való joggal kapcsolatosan ebből fakadó minden jogkövetkezménnyel együtt. E tekintetben
         a személyzeti szabályzat 38. cikkének a beosztás megtartásával és a tisztviselő anyaintézménybeli teljes díjazásával kapcsolatos
         rendelkezései a kirendelt tisztviselő alkalmazási helyének meghatározásakor figyelmen kívül maradnak, mivel azok célja csupán
         az illető jogainak megóvása. A beosztás tehát funkcionális és nem földrajzi kategória.

      (lásd a 81. és 82. pontot)
      3.     A jogosulatlan kifizetések visszatérítése a személyzeti szabályzat 85. cikke szerint olyan kifizetési szabálytalanság meglétét
         feltételezi, amelyről az átvevő tudott, vagy amelynek hibás jellege annyira nyilvánvaló, hogy azt nem hagyhatta figyelmen
         kívül.

      Ami a szabálytalanság fennállását illeti, a kifizetési hiba eredhet adminisztratív mulasztásból vagy tűrésből, és hosszú időszakot
         érinthet. E tekintetben ilyen kifizetési hibának minősül a szolgálati érdekből állampolgárságával egyező országba kirendelt
         tisztviselő esetében a téves alkalmazási helyre vonatkozó pénzügyi jogosultságok több hónapon át történő fenntartása, nevezetesen
         a külföldi munkavégzési támogatás kifizetése, valamint az eredeti alkalmazási hely súlyozási tényezőjének a díjazásra történő
         alkalmazása. A teljes díjazás fenntartásának a személyzeti szabályzat 38. cikkében megállapított elve különbözet fizetését
         írja elő abban az esetben, ha a kirendelt tisztviselő azon beosztásának, ahová kirendelték, teljes díjazása kevesebb, mint
         amely az anyaintézménybeli besorolási fokozata és fizetési fokozata alapján megilleti, és az nem vezetheti az adminisztrációt
         olyan támogatások és juttatások biztosítására, amelyek a kirendelt tisztviselőt nem illetik meg.

      Egy ilyen kifizetési hiba nem mentesíti az érintettet azon feladata alól, hogy azt végiggondolja és ellenőrizze, és nem kerüli
         el annak az általában gondos tisztviselőnek a figyelmét, akiről feltehető, hogy ismeri az illetményével kapcsolatos szabályokat.
         Még ha az adminisztráció nem is világos, és több hónapba telik, amíg az érintett jogaival kapcsolatosan állást foglal, az
         általában gondos, magas besorolási fokozatban levő és nagy tapasztalattal rendelkező tisztviselőnek tudnia kell, hogy a külföldi
         munkavégzési támogatás kifizetése a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikke értelmében vett külföldi munkavégzéshez
         kötött.

      (lásd a 102., 104., 106., 107., 110. és 111. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 56/75. sz., Elz kontra Bizottság ügyben 1976. június 24-én hozott ítéletének (EBHT 1976., 1097. o.]
         19. és 20. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑107/92. sz., White kontra Bizottság ügyben 1994. február 10-én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑41. és II‑143. o.) 33. pontja.

      4.     Az adminisztrációt saját alkalmazottaival szemben terhelő gondoskodási kötelezettség kiterjed a határozatát befolyásolható
         elemek összességének figyelembevételére, és ennek során nem csupán a szolgálat érdek, hanem az érintett tisztviselő érdekeinek
         számításba vételére is. Ugyanakkor e kötelezettség nem vezetheti az adminisztrációt azon elvárás figyelmen kívül hagyásához,
         hogy a tisztviselők jogainak és érdekeinek védelmét a hatályos normák tiszteletben tartása mindenkor behatárolja.

      (lásd a 123. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság C‑255/90 P. sz., Burban kontra Parlament ügyben 1992. március 31-én hozott ítéletének (EBHT 1992., I‑2253. o.)
         7. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑123/89. sz., Chomel kontra Bizottság ügyben 1990. március 27-én hozott ítéletének (EBHT 1990.,
         II‑131. o.) 32. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑33/89. és T‑74/89. sz., Blackman kontra Parlament egyesített ügyekben 1993.
         március 16-án hozott ítéletének (EBHT 1993., II‑249. o.) 96. pontja.

      5.     Az adminisztráció által adott pontos ígéretek hiányában egyetlen tisztviselő sem hivatkozhat a bizalomvédelem elvének megsértésére.
      E tekintetben, ha a tisztviselőt szolgálati érdekből olyan tagállamba rendelték ki, amelynek állampolgára, a díjazás – ideértve
         a külföldi munkavégzési támogatást – kifizetésének a korábbi alkalmazás országában történő ideiglenes fenntartása nem foglalja
         magában az adminisztráció hallgatólagos határozatát, amely az alkalmazás helyét az említett országban rögzíti, és amely az
         érintett javára jogokat keletkeztetne.

      (lásd a 127., 130. és 132. pontot)
      Hivatkozás: Chomel kontra Bizottság ügyben hozott fent hivatkozott ítéletének 26. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑498/93. sz.,
         Dornonville de la Cour kontra Bizottság ügyben 1994. november 30-án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑257. és II‑813. o.)
         46. pontja.

      6.     A személyzeti szabályzat VII. melléklete 5. cikke (1) bekezdésének értelmében azon tisztviselőnek, aki bizonyítékot szolgáltat
         arra, hogy lakóhelyet kellett változtatnia annak érdekében, hogy megfeleljen a személyzeti szabályzat 20. cikkének, beilleszkedési
         támogatás fizetendő. Ennélfogva a szolgálati érdekből kirendelt tisztviselő, akinek korábbi alkalmazási helyétől eltérő helyen
         kellett letelepednie, míg családja továbbra is ott maradt, jogosult e támogatásra, ami a kirendelés helyén történő beilleszkedését
         illeti. Ezzel szemben nem jogosult a támogatásra, amikor a kirendelés végén visszatér az eredeti alkalmazási helyre, ahol
         családja továbbra is tartózkodott.

      (lásd a 156., 157. és 161. pontot)
      7.     A személyzeti szabályzat VII. mellékletének 10. cikkében szereplő napidíj célja a tisztviselő által amiatt elszenvedett költségek
         vagy kényelmetlenségek jóvátétele, hogy alkalmazási helyére kellett utaznia vagy ott átmenetileg le kellett telepednie, miközben
         szintén átmeneti jelleggel fenntartja lakóhelyét felvételi vagy korábbi alkalmazási helyén. A napidíj nem jár azon tisztviselőnek,
         aki nem igazolja, hogy az átmeneti letelepedéshez kapcsolódó költségei voltak.

      (lásd a 163. és 165. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 280/85. sz., Mouzourakis kontra Parlament ügyben 1987. február 5-én hozott ítéletének (EBHT 1987., 589. o.)
         9. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑63/91. sz., Benzler kontra Bizottság ügyben 1992. július 10-én hozott ítéletének (EBHT 1992.,
         II‑2095. o.) 20. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑57/96. sz., Costantini kontra Bizottság ügyben 1997. december 18-án hozott
         ítéletének (EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑495. és II‑1293. o.) 40. pontja.

      8.     A szolgálati érdekből saját intézményén kívüli munkavégzésre ideiglenesen kirendelt tisztviselőnél felmerült járulékos költségek
         a személyzeti szabályzat 38. cikkének d) pontjában szereplő megtérítésének nem célja a személyzeti szabályzat egyéb rendelkezései
         végrehajtásának kompenzálása. A külföldi munkavégzési támogatás megszüntetése és az alkalmazás országa súlyozási tényezőjének
         alkalmazása következésképpen nem minősülhet az e rendelkezés szerinti költségnek. Kizárólag kiadások minősíthetők a kirendeléssel
         kapcsolatban felmerült járulékos költségnek.

      (lásd a 195. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 56/81. sz., Novi kontra Bizottság ügyben 1982. január 14-én hozott ítéletének (EBHT 1982., 1. o.) 7. pontja.
      9.     A személyzeti szabályzat VII. mellékletének 17. cikke, amely biztosítja a tisztviselő számára a díjazás átutalásának lehetőségét,
         bizonyos mérlegelési jogkört meghagyva feljogosítja a közösségi intézményeket az átutalások feltételeinek meghatározására.
         Ennélfogva a személyzeti szabályzatban nem szereplő plafon meghatározása önmagában nem jogellenes pusztán amiatt, hogy azt
         alacsonyabb rendű jogszabály írja elő.

      E tekintetben a rendszeres átutalásokra a nettó díjazás 35%-ában megállapított értékhatár megszabása nem lépi túl e mérlegelési
         jogkör korlátait. Ez az értékhatár ugyanis nem tűnik nyilvánvalóan aránytalannak, mivel azon szabály alóli kivételről van
         szó, miszerint a tisztviselőt megillető összegek kifizetését azon a helyen és azon ország pénznemében kell teljesíteni, ahol
         feladatait ellátja, és ahol a költségei vélhetően felmerülnek.

      (lásd a 201-203. pontot)
      Hivatkozás: Elz kontra Bizottság ügyben hozott fent hivatkozott ítélet 11-15. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑75/91. sz., Scaramuzza
         kontra Bizottság ügyben 1992. december 15-én hozott ítéletének (EBHT 1992., II‑2557. o.) 44. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑6/92.
         és T‑52/92. sz., Reinarz kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. október 26-án hozott ítéletének (EBHT 1993., II‑1047. o.)
         71-74. pontja.

      10.   A személyzeti szabályzat VII. melléklete 17. cikke (2) bekezdésének c) pontja nem a nettó díjazás 35%‑ára korlátozott rendszeres
         átutalásokra vonatkozik, hanem a kivételes esetben és bizonyítottan alapos indokkal végzett átutalásokra. Következésképpen
         e rendelkezés nem hívható fel a tisztviselőnél az alkalmazási helytől eltérő országban felmerült rendszeres költségek teljes
         körű megtérítésére. E rendelkezés nyilvánvalóan megszorító jellegű, és kivételes voltára tekintettel végrehajtása során definíció
         szerint nagy mérlegelési jogkört biztosít a közigazgatósági hatóságnak.

      (lásd a 206-209. pontot)


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2017. március 30.#VG Čistoća d.o.o. kontra Đuro Vladika és Ljubica Vladika.#Az Općinski sud u Velikoj Gorici (Horváttország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Környezet – Hulladékok – 2008/98/EK irányelv – A hulladékgazdálkodás költségeinek visszatérítése – A szennyező fizet elve – A »hulladékbirtokosok« fogalma – A hulladékgazdálkodásért kért díj – Tőkeberuházások finanszírozására szolgáló külön díj.#C-335/16. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2017. március 30. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Környezet — Hulladékok — 2008/98/EK irányelv — A hulladékgazdálkodás költségeinek visszatérítése — A szennyező fizet elve — A »hulladékbirtokosok« fogalma — A hulladékgazdálkodásért kért díj — Tőkeberuházások finanszírozására szolgáló külön díj”
      A C‑335/16. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Općinski sud u Velikoj Gorici (Velika Goricai‑i városi bíróság, Horvátország) a Bírósághoz 2016. június 15‑én érkezett, 2016. június 3‑i határozatával terjesztett elő
      a VG Čistoća d.o.o.
      és

         Đuro Vladika,

         Ljubica Vladika között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: E. Regan tanácselnök, J.‑C. Bonichot (előadó) és S. Rodin bírák,
      főtanácsnok: M. Szpunar,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a VG Čistoća d.o.o. képviseletében Ž. Galeković direktor,

               —

               a horvát kormány képviseletében T. Galli, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében E. Sanfrutos Cano és M. Mataija, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő
      Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a szennyező fizet elvének és a hulladékokról és egyes irányelvek hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. november 19‑i 2008/98/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 312., 3. o.) 14. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a VG Čistoća d.o.o., önkormányzati hulladékgazdálkodó vállalkozás, valamint a hulladékgazdálkodási szolgáltatást igénybe vevő Đuro Vladika és Ljubica Vladika között a 2013. októbertől és 2014. szeptemberig terjedő időszakra vonatkozó települési hulladékgyűjtési és ‑gazdálkodási számlák megfizetése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 2008/98 irányelv (1) preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz:
               „A hulladékokról szóló, 2006. április 5‑i 2006/12/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [(HL 2006. L 114., 9. o.)] létrehozza a hulladékok kezelésének Közösségen belüli jogi keretét. Az irányelv olyan alapfogalmakat határoz meg, mint a hulladék, a hasznosítás és az ártalmatlanítás, és meghatározza a hulladékgazdálkodás alapvető követelményeit, mindenekelőtt a hulladékgazdálkodási műveleteket végző létesítmény vagy vállalkozás engedélyezésének vagy nyilvántartásba vételének kötelezettségét, valamint a tagállamok hulladékgazdálkodási terv készítésére vonatkozó kötelezettségét. Az irányelv megállapít olyan főbb elveket is, mint például a hulladék olyan módon történő kezelésének kötelezettségét, amely nem gyakorol kedvezőtlen hatást a környezetre és az emberi egészségre, valamint egy a hulladékhierarchia alkalmazására való ösztönzést, továbbá a szennyező fizet elvvel összhangban azt a követelményt, hogy az adott hulladék ártalmatlanításának költségeit a hulladék birtokosának vagy korábbi birtokosának, vagy a hulladékot előidéző termék előállítójának kell viselnie.”

               4

               A 2008/98 irányelv (8) preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Ezért az olyan kulcsfontosságú fogalmak, mint a hulladék, a hasznosítás és az ártalmatlanítás meghatározásának pontosítása, a hulladékmegelőzés érdekében meghozandó intézkedések megerősítése, a termékek és az anyagok egész életciklusát és nem csak a hulladék fázist figyelembe vevő megközelítés bevezetése, valamint a hulladékkeletkezés és a hulladékgazdálkodás környezeti hatásainak csökkentésére való összpontosítás érdekében a [2006/12] irányelvet felül kell vizsgálni, ily módon erősítve a hulladék gazdasági értékét. A természeti erőforrások megőrzése érdekében ösztönözni kell továbbá a hulladékhasznosítást és a hasznosított anyagok felhasználását. A pontosság és az olvashatóság érdekében a [2006/12] irányelvet hatályon kívül kell helyezni és helyébe új irányelvnek kell lépnie.”

               5

               A 2008/98 irányelv (25) és (26) preambulumbekezdése kimondja:

                        „(25)

                        A költségfelosztást célszerű úgy kialakítani, hogy az tükrözze a hulladékkeletkezés és hulladékgazdálkodás következtében fellépő valós környezetterhelést.

                        (26)

                        A szennyező fizet elv európai és nemzetközi szinten is irányadó elv. A hulladék termelőjének és a hulladék birtokosának a hulladékot a környezet és az emberi egészség magas szintű védelmét biztosító módon kell kezelnie.”

               6

               Ezen irányelv 3. cikke a következőket írja elő:
               „Ezen irányelv alkalmazásában:
               […]

                        5.

                        »hulladéktermelő«: akinek a tevékenysége során hulladék keletkezik (eredeti hulladéktermelő) vagy bárki, aki előkezelést, keverést vagy egyéb olyan műveletet végez, ami ezen hulladék jellegében vagy összetételében változást eredményez;

                        6.

                        »hulladékbirtokos«: a hulladéktermelő vagy az a természetes vagy jogi személy, akinek a hulladék a birtokában van;

                  […]

                        9.

                        »hulladékgazdálkodás«: a hulladékok gyűjtése, szállítása, hasznosítása és ártalmatlanítása, beleértve az ilyen műveletek felügyeletét és a hulladéklerakók utógondozását, valamint a kereskedőként vagy közvetítőként végzett tevékenységet is;

                        10.

                        »gyűjtés«: a hulladék összeszedése – beleértve előzetes válogatását és előzetes tárolását is – hulladékkezelő létesítménybe történő elszállítása céljából;

                        11.

                        »elkülönített gyűjtés«: olyan gyűjtés, amelynek során a hulladékáramot a hulladék fajtája és jellege szerint elkülönítik a különleges kezelés elősegítésére;

                  […]

                        14.

                        »kezelés«: hasznosítási és ártalmatlanítási műveletek, amelyek magukban foglalják a hasznosítást és az ártalmatlanítást megelőző előkészítést is;

                  […]

                        17.

                        »újrafeldogozás«: olyan hasznosítási művelet, amelynek során a hulladék anyagokat termékké vagy anyaggá alakítják, akár azok eredeti használati céljára, akár más célokra. Ez magában foglalja a biológiai szerves anyagok feldolgozását is, nem tartalmazza azonban az energetikai hasznosítást és az olyan anyaggá történő feldolgozást, amelyet üzemanyagként vagy feltöltési műveletek során használnak fel;

                  […]”

               7

               A 2008/98 irányelv 11. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „A tagállamok meghozzák a megfelelő intézkedéseket a termékek újrahasználatának és az újrahasználatra való előkészítési tevékenységeknek a támogatására, különösen az újrahasználati és javító hálózatok kiépítésének és támogatásának ösztönzése, valamint gazdasági eszközök, beszerzési kritériumok, számszerűsített célok, illetve egyéb intézkedések használata révén.
               A tagállamok intézkedéseket hoznak a magas színvonalú újrafeldolgozás támogatására, és e célból, ahol ez technikailag, környezetvédelmileg és gazdaságilag megoldható és az érintett újrahasznosítási ágazatok szükséges minőségi előírásainak megfelel, elkülönített gyűjtést hoznak létre.
               […]”

               8

               Ezen irányelv 14. cikke kimondja:
               „(1)   A szennyező fizet elvvel összhangban a hulladékgazdálkodás költségeit az eredeti hulladéktermelőnek, vagy a jelenlegi vagy a korábbi hulladékbirtokosoknak kell viselniük.
               (2)   A tagállamok határozhatnak úgy, hogy a hulladékgazdálkodás költségeit részben vagy egészben a hulladékot előidéző termék gyártójának kelljen viselnie, és hogy e termékforgalmazói osztozhatnak ezekben a költségekben.”

               9

               A 2008/98 irányelv 15. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az eredeti hulladéktermelő vagy más birtokos saját maga végezze el a birtokában lévő hulladék kezelését, vagy egy közvetítő vagy vállalkozás által kezelt hulladékkezelési műveleteket végző létesítménnyel végeztesse el a hulladék kezelését, vagy pedig egy magán vagy közszolgáltató hulladékgyűjtővel bonyolíttassa le azt a 4. és a 13. cikkekkel összhangban.”

         A horvát jog

               10

               A Zakon o komunalnom gospodarstvu (az önkormányzati szolgáltatások ellátásáról szóló törvény) az alapügy tényállása megvalósulásának időpontjában hatályos változata 20. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Az önkormányzati szolgáltatások díja lehetővé teszi a következő önkormányzati tevékenységek megvalósításának finanszírozását:
               […]

                        (4)

                        a tisztaság fenntartását annyiban, amennyiben az a települési hulladékok gyűjtését és elszállítását illeti,

                        (5)

                        a települési hulladék lerakását
                        […]”

               11

               A Zakon o održivom gospodarenju otpadom (a fenntartható hulladékgazdálkodásról szóló törvény) 4. cikke előírja:
               „(1)   E törvény alkalmazásában:
               […]

                        (10)

                        »hulladékgyűjtési tevékenység«: a hulladék szokásos és sürgősségi gyűjtésének eljárásai, valamint az újrafeldolgozási szigeten való hulladékgyűjtés eljárása;

                  […]

                        (39)

                        »hulladékbirtokos«: a hulladéktermelő vagy az a természetes vagy jogi személy, akinek a hulladék a birtokában van;

                  […]

                        (48)

                        »hulladéktermelő«: akinek a tevékenysége során hulladék keletkezik, és/vagy bárki, aki előkezelést, keverést vagy egyéb olyan műveletet végez, ami ezen hulladék összetételében vagy jellegében változást eredményez;
                        […]”

               12

               E törvény 6. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy hulladékgazdálkodás a nemzeti jogból, az uniós vívmányokból és a nemzetközi jogból eredő, környezetvédelemmel kapcsolatos elveknek, és különösen a szennyező fizet elvnek a tiszteletben tartásán alapul, amely elv értelmében „a hulladéktermelő, a hulladék korábbi birtokosa vagy a hulladékbirtokos viseli a hulladékgazdálkodási intézkedések költségét, és anyagi felelősséget visel az általa esetlegesen vagy ténylegesen okozott károk megtérítését szolgáló intézkedések megtételéért”.

               13

               Az említett törvény 6. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „A hulladékgazdálkodással kapcsolatos költségeket a hulladéktermelő vagy azon termék gyártója viseli, amelyből a hulladék ered.”

               14

               Ugyanezen törvény 28. cikke értelmében:
               „(1)   Az önkormányzat a saját területén köteles biztosítani:
               […]

                        2.

                        A papír‑, fém‑, üveg‑, műanyag‑ és textil‑hulladék, valamint a nagy méretű települési hulladék elkülönített gyűjtését;
                        […]”

               15

               A fenntartható hulladékgazdálkodásról szóló törvény „Vegyes és biológiailag lebontható települési hulladék gyűjtésére vonatkozó közszolgáltatás” címet viselő 30. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A vegyes és biológiailag lebontható települési hulladék gyűjtésére vonatkozó közszolgáltatás magában foglalja az ilyen hulladék különböző igénybe vevőktől az érintett szolgáltatási övezetben, gyűjtőedényben való összegyűjtését, valamint a hulladékkezelésre felhatalmazott személyhez való elszállítását.
               […]
               (6)   A jelen cikk (4) bekezdésében említett szolgáltatás igénybe vevője köteles:
               […]

                        3.

                        a szolgáltatónál elhelyezett hulladékmennyiséggel arányos mértékben viselni a települési hulladékgazdálkodás költségeit.”

               16

               E törvény 33. cikke kimondja:
               „(1)   A szolgáltató a jelen törvény 30. cikkének (1) bekezdésében említett közszolgáltatás díját oly módon köteles kiszámítani, hogy biztosítsa a »szennyező fizet« elvének alkalmazását, a gazdaságilag életképes üzemeltetést, valamint a jelen törvény rendelkezéseinek megfelelően nyújtott szolgáltatás biztonságát, szabályszerűségét és minőségét […]
               (2)   A szolgáltató a jelen törvény 30. cikkének (1) bekezdésében említett közszolgáltatást a számlázási időszak alatt elhelyezett hulladékmennyiséggel arányosan köteles az igénybe vevőnek kiszámlázni, e mennyiségi kritérium pedig az elhelyezett hulladék tömegén vagy a hulladékgyűjtő edény űrtartalmán és ezen edények ürítéseinek számán alapul a jelen törvény 30. cikke (7) bekezdésében foglalt határozatnak megfelelően.
               […]
               (4)   A szolgáltató a jelen törvény 30. cikkének (1) bekezdésében említett közszolgáltatás díjába a következő költségeket köteles beépíteni: a hulladékgyűjtő berendezések beszerzésének és karbantartásának költségei, a hulladékszállítás költségei, a hulladékkezelés költségei és a jelen törvény 29. cikkének (10) bekezdésében említett rendeletben foglalt egyéb költségek.
               […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               17

               Az alapeljárás tárgya azon, 2013 októbere és 2014 szeptembere közötti időszakot érintő, háztartásihulladék‑gazdálkodásra vonatkozó, havi 78,61 horvát kuna (HRK) (hozzávetőleg 10,54 euró) összegű számlák megfizetése, amelyet a VG Čistoća Đuro Vladikától és Ljubica Vladikától követel.

               18

               Az alapeljárás alperesei nem értenek egyet egyrészt a számlák azon részének megfizetésével, amely az elkülönített gyűjtésnek, a lerakásnak és a környezetbe engedély nélkül lerakott hulladék ártalmatlanításának felel meg, másrészt azon külön díj megfizetésével, amely a hulladékgazdálkodási vállalkozás által az újrafeldolgozási műveletek érdekében végzett tőkeberuházások finanszírozására szolgál. Az alperesek nem tagadják meg azonban számlák azon részének megfizetését, amely a ténylegesen megtermelt és elszállított hulladék elszállítására és lerakására vonatkozik.

               19

               A VG Čistoća a Đuro Vladika és Ljubica Vladika által fizetendő összegek kiegyenlítésének kikényszerítéséért az Općinski sud u Velikoj Goricihoz (Velika Gorica‑i városi bíróság, Horvátország) fordult.

               20

               A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy ez utóbbiak csak 120 literes edénnyel rendelkeznek, és a VG Čistoća a hulladékgazdálkodási szolgáltatásai számlázásakor a hulladék elszállításának havi díját a használt edények mérete alapján számítja ki. E társaság tehát a kiürített edények űrtartalma alapján, nem pedig alapeljárás alperesei által ténylegesen megtermelt hulladék súlya alapján számlázott.

               21

               E bíróság álláspontja szerint az egyenlőség elvének tiszteletben tartása érdekében az alapeljárás felperesének olyan gyűjtési intézkedéseket kellene alkalmaznia, amelyek lehetővé teszik, hogy csak az igénybe vevők által ténylegesen megtermelt hulladékot számlázzák ki. A kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül úgy ítéli meg, hogy ez utóbbiak rendelkezésére kell bocsátani az elkülönített gyűjtés (papír, műanyag, vegyes hulladék) tárgyát képező hulladék összeszedésére szolgáló külön edényeket. A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy az igénybe vevőket nem szabadna kötelezni, hogy fizessenek a hulladék újrafeldolgozás útján való lerakásáért. Az a kérdés merül fel tehát a kérdést előterjesztő bíróságban, hogy az igénybe vevők a települési hulladékgazdálkodás címén kiállított számlákon szereplő valamennyi tételt kötelesek‑e megfizetni.

               22

               E körülmények között az Općinski sud u Velikoj Gorici (Velika Gorica‑i városi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Az uniós jog alapján hogyan kell kiszámítani a háztartási hulladék begyűjtésének és elszállításának díját? Az uniós polgárok miként fizetik ki a települési hulladék begyűjtése és elszállítása alapján kiállított számlát, azaz az üres hulladékgyűjtő edények vagy konténerek űrtartalma szerint, vagy a begyűjtött hulladék mennyiségének megfelelően fizetnek‑e a háztartási hulladék begyűjtése és elszállítása után, és a díjban egyéb tételek is szerepelnek‑e?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               23

               A kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2008/98 irányelv 14. cikkét és a 15. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, és amely szerint egyrészt a hulladékkezelési szolgáltatás igénybe vevői a rendelkezésükre bocsátott edény űrtartalma, és nem a ténylegesen elszállított hulladék súlya alapján kiszámított díjat fizetnek, másrészt ezen igénybe vevők egy kiegészítő díjat is fizetnek, amelyből származó bevétel az összegyűjtött hulladék kezeléséhez szükséges beruházások finanszírozására szolgál.

               24

               A 2008/98 irányelv 14. cikke értelmében és a szennyező fizet elvvel összhangban a hulladékgazdálkodás költségeit az eredeti hulladéktermelőnek, vagy a jelenlegi vagy a korábbi hulladékbirtokosoknak kell viselniük. E pénzügyi kötelezettség amiatt terheli e birtokosokat, mert hozzájárultak az említett hulladék létrehozásához (lásd analógia útján: 2008. június 24‑iCommune de Mesquer ítélet, C‑359/77, EU:C:2008:359, 77. pont; 2009. július 16‑iFutura Immobiliare és társai ítélet, C‑254/08, EU:C:2009:479, 45. pont).

               25

               Ami települési hulladékgazdálkodás és ‑ártalmatlanítás költségének finanszírozását illeti, amennyiben a szolgáltatást a „birtokosok” összessége számára közösen végzik, a tagállamok a 2008/98 irányelv 15. cikke alapján kötelesek biztosítani, hogy főszabály szerint e szolgáltatás minden igénybe vevője ezen irányelv 3. cikke értelmében vett „birtokosként” közösen viselje a hulladék ártalmatlanításának összes költségét (lásd analógia útján: 2009. július 16‑iFutura Immobiliare és társai ítélet, C‑254/08, EU:C:2009:479, 46. pont).

               26

               Az uniós jog jelenlegi állása szerint nem létezik az EUMSZ 192. cikk alapján elfogadott olyan szabályozás, amely a tagállamok számára a települési hulladék ártalmatlanítása költségének finanszírozásával kapcsolatban pontos módszert írna elő oly módon, hogy ezt a finanszírozást azonos módon biztosíthatja az érintett tagállam választásától függően adón, díjon vagy más eszközön keresztül. Ilyen körülmények között az igénybe vevők rendelkezésére bocsátott edény űrtartalmán alapuló számlázási kritériumok alkalmazása, amelyeket többek között az általuk használt ingatlan területe és rendeltetése alapján számítanak, lehetővé teheti e hulladék ártalmatlanítása költségének a számítását és annak a különböző birtokosok közötti felosztását, mivel e két paraméternek közvetlen hatása lehet az említett költségek összegére (lásd ebben az értelemben: 2009. július 16‑iFutura Immobiliare és társai ítélet, C‑254/08, EU:C:2009:479, 48. és 50. pont).

               27

               Következésképpen az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, és amely a települési hulladékgazdálkodás és ‑ártalmatlanítás finanszírozása céljából olyan díjat határoz meg, amelyet a termelt hulladék mennyiségének becslése alapján, és nem a ténylegesen termelt és gyűjtésre leadott hulladék mennyisége alapján számítanak ki, az uniós jog jelenlegi állása szerint nem tekinthető a 2008/98 irányelv 14. cikkével és 15. cikkének a) pontjával ellentétesnek (lásd analógia útján: 2009. július 16‑iFutura Immobiliare és társai ítélet, C‑254/08, EU:C:2009:479, 51. pont).

               28

               Ugyanez vonatkozik az olyan kiegészítő díj bevezetésére, amely a hulladék kezeléséhez, beleértve az újrafeldolgozást is, szükséges beruházások finanszírozását szolgálja.

               29

               A 2008/98 irányelv 15. cikkének (1) bekezdése értelmében ugyanis a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a hulladéktermelők a 2008/98 irányelv 11. cikkének (1) bekezdésében, a 14. cikkében és a 15. cikkének (1) bekezdésében foglalt célok teljesítéséhez szükséges beruházásokban együttesen részt vegyenek, mivel hozzájárultak a hulladék létrehozásához (lásd analógia útján: 2008. június 24‑iCommune de Mesquer ítélet, C‑359/77, EU:C:2008:359, 77. pont; 2009. július 16‑iFutura Immobiliare és társai ítélet, C‑254/08, EU:C:2009:479, 46. pont).

               30

               Bár az uniós jogban és annak jelenlegi állapotában a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek az olyan díj számítási módjainak a meghatározását illetően, mint a hulladékgazdálkodás költségei és az alapügy tárgyát képező kiegészítő díj, a kérdést előterjesztő bíróság feladata a hozzá előterjesztett ténybeli és jogi elemek alapján annak vizsgálata, hogy a követelt díj és e kiegészítő díj nem vezet‑e ahhoz, hogy egyes „birtokosokra” azon hulladék mennyiségével és jellegével nyilvánvalóan aránytalan költségeket terhelnek, amelyet azok termelhettek (lásd analógia útján: 2009. július 16‑iFutura Immobiliare és társai ítélet, C‑254/08, EU:C:2009:479, 55. és 56. pont).

               31

               E célból többek között a következőkkel kapcsolatos kritériumokat kell figyelembe venni: az igénybe vevők által használt ingatlan típusa, területe és rendeltetése, a hulladék „birtokosainak” termelési kapacitása, az igénybe vevők rendelkezésére bocsátott edények űrtartalma, valamint a gyűjtés gyakorisága, mivel e paramétereknek közvetlen hatása lehet a hulladékgazdálkodás és ‑ártalmatlanítás költségének összegére.

               32

               A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/98 irányelv 14. cikkét és a 15. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal az uniós jog jelenlegi állása szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapeljárás tárgya, és amely a települési hulladékgazdálkodás és ‑ártalmatlanítás finanszírozása céljából egyrészt olyan díjat határoz meg, amelyet az e szolgáltatás igénybe vevői által termelt hulladék mennyiségének becslése alapján, és nem az általuk ténylegesen termelt és gyűjtésre leadott hulladék mennyisége alapján számítanak ki, másrészt az igénybe vevőknek hulladékbirtokos minőségükben olyan kiegészítő díj megfizetését írja elő, amelyből származó bevétel a hulladék kezeléséhez, beleértve az újrafeldolgozást is, szükséges tőkeberuházások finanszírozására szolgál. Azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata a hozzá előterjesztett ténybeli és jogi elemek alapján annak vizsgálata, hogy ez nem vezet‑e ahhoz, hogy egyes „birtokosokra” azon hulladék mennyiségével és jellegével nyilvánvalóan aránytalan költségeket terhelnek, amelyet azok termelhettek. E célból a nemzeti bíróság többek között a következőkkel kapcsolatos kritériumokat veheti figyelembe: az igénybe vevők által használt ingatlan típusa, területe és rendeltetése, a hulladék „birtokosainak” termelési kapacitása, az igénybe vevők rendelkezésére bocsátott edények űrtartalma, valamint a gyűjtés gyakorisága, mivel e paramétereknek közvetlen hatása lehet a hulladékgazdálkodás költségének összegére.

         A költségekről

               33

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

                     A hulladékokról és egyes irányelvek hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. november 19‑i 2008/98/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 14. cikkét és 15. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal az uniós jog jelenlegi állása szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapeljárás tárgya, és amely a települési hulladékgazdálkodás és ‑ártalmatlanítás finanszírozása céljából egyrészt olyan díjat határoz meg, amelyet az e szolgáltatás igénybe vevői által termelt hulladék mennyiségének becslése alapján, és nem az általuk ténylegesen termelt és gyűjtésre leadott hulladék mennyisége alapján számítanak ki, másrészt az igénybe vevőknek hulladékbirtokos minőségükben olyan kiegészítő díj megfizetését írja elő, amelyből származó bevétel a hulladék kezeléséhez, beleértve az újrafeldolgozást is, szükséges tőkeberuházások finanszírozására szolgál. Azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata a hozzá előterjesztett ténybeli és jogi elemek alapján annak vizsgálata, hogy ez nem vezet‑e ahhoz, hogy egyes „birtokosokra” azon hulladék mennyiségével és jellegével nyilvánvalóan aránytalan költségeket terhelnek, amelyet azok termelhettek. E célból a nemzeti bíróság többek között a következőkkel kapcsolatos kritériumokat veheti figyelembe: az igénybe vevők által használt ingatlan típusa, területe és rendeltetése, a hulladék „birtokosainak” termelési kapacitása, az igénybe vevők rendelkezésére bocsátott edények űrtartalma, valamint a gyűjtés gyakorisága, mivel e paramétereknek közvetlen hatása lehet a hulladékgazdálkodás költségének összegére.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: horvát.