Az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) 2006. november 29-i ítélete. # Franco Campoli kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Sérelmet okozó aktus - Egyenlő bánásmód. # T-135/05. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2008. december 22-i ítélete. # Isabel Clara Centeno Mediavilla és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Személyzeti szabályzat - A 2004. május 1-je után felvett tisztviselők besorolására vonatkozó, XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése elleni jogellenességi kifogás - A személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultáció - A szerzett jogok és az egyenlő bánásmód elve megsértésének hiánya. # C-443/07 P. sz. ügy

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2008. december 22.
      C‑443/07. P. sz. ügy
      Isabel Clara Centeno Mediavilla és társai
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Fellebbezés – Személyzeti szabályzat – A 2004. május 1 je után felvett tisztviselők besorolására vonatkozó XIII. melléklet 12. cikkének (3) bekezdése elleni jogellenességi
         kifogás – A személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultáció – A szerzett jogok és az egyenlő bánásmód elve megsértésének hiánya”

      Tárgy : Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T 58/05. sz., Centeno Mediavilla és társai kontra Bizottság ügyben 2007. július 11
         én hozott ítélete (EBHT 2007., II 2523. o.) ellen benyújtott, ezen ítélet hatályon kívül helyezése iránti fellebbezés.

      Határozat : A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

      Összefoglaló
      1.        Tisztviselők – Személyzeti szabályzat – A személyzeti szabályzat módosításáról szóló rendelet – Előkészítő eljárás – A személyzeti
            szabályzati bizottsággal folytatott konzultáció
      (EK 283. cikk; személyzeti szabályzat, 10. cikk, (2) bekezdés; XIII. melléklet, 12. cikk, (3) bekezdés)
      2.        Tisztviselők – Felvétel – Besorolási fokozatba történő kinevezés – Új előmeneteli rendszer bevezetése a 723/2004 rendelettel
            – A besorolásra vonatkozó átmeneti rendelkezések
      (Személyzeti szabályzat, 3. cikk és 31. cikk; XIII. melléklet, 12. cikk, (3) bekezdés; 723/2004 tanácsi rendelet)
      3.        Tisztviselők – Felvétel – Besorolási fokozatba történő kinevezés – Új előmeneteli rendszer bevezetése a 723/2004 rendelettel
            – A besorolásra vonatkozó átmeneti rendelkezések
      (Személyzeti szabályzat, XIII. melléklet, 12. cikk, (3) bekezdés; 723/2004 tanácsi rendelet)
      4.        Tisztviselők – Felvétel – Besorolási fokozatba történő kinevezés – Új előmeneteli rendszer bevezetése a 723/2004 rendelettel
            – A besorolásra vonatkozó átmeneti rendelkezések
      (Személyzeti szabályzat, XIII. melléklet, 12. cikk, (3) bekezdés; 723/2004 tanácsi rendelet)
      1.        A személyzeti szabályzat 10. cikkét – amely olyan személyzeti szabályzati bizottság létrehozásáról rendelkezik, amellyel a
         személyzeti szabályzat felülvizsgálatára irányuló bármely javaslattal kapcsolatban konzultálni kell, és amely e felülvizsgálat
         keretében javaslatokat fogalmazhat meg – nyilvánvalóan nem lehet megszorítóan értelmezni. A Bizottság az érintett szabályozás
         rendelkezéseinek Tanács általi elfogadását megelőzően köteles újból egyeztetni a személyzeti szabályzati bizottsággal, ha
         a személyzeti szabályzat javaslatának módosítása a javaslat tartalmát érdemben érinti, e kötelezettség azonban a részletkérdéseket
         érintő és mérsékelt hatású módosításokra nem vonatkozik. A módosítások érdemi jellegét a módosítás céljának és a módosított
         rendelkezésnek a szöveg egészén belül elfoglalt helye szempontjából kell megítélni, nem pedig az érintett személyek helyzetére
         gyakorolt egyéni következmények szempontjából.

      E tekintetben a közösségi jogalkotó által az előmeneteli rendszeren 2004. május 1 jén végrehajtott reform keretében az eredetileg
         tervezett A*7 besorolási fokozat átváltoztatása A*6 besorolási fokozatra a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének
         (3) bekezdésévé vált rendelkezésben nem lényeges elem, hanem a reform járulékos eleme, amely illeszkedik a rendszer egészébe
         és az előmenetel fejlesztésének átfogó szemléletébe. Ez a módosítás nem igényelt a személyzeti szabályzati bizottsággal való
         újabb egyeztetést, mivel nem tér el érdemben attól a szövegtől, amelyet a személyzeti szabályzati bizottság elé terjesztettek,
         amely bizottság véleményt nyilváníthatott arról, hogy a felvételi besorolási fokozat tekintetében előfordulhat eltérés a reform
         hatálybalépése előtt lezajlott versenyvizsgák sikeres pályázói között aszerint, hogy őket ezen időpontot megelőzően vagy azt
         követően veszik fel.

      2.        A versenyvizsgák alkalmassági listára felvett sikeres pályázóit e minőségükben semmiféle, a kinevezéshez való szerzett jog
         nem illeti meg, felvételük csupán lehetőség, besorolásuk pedig a kinevezésüknek van alárendelve, amelyet a kinevezésre jogosult
         hatóságnak van joga kezdeményezni. Ebből következik, hogy a versenyvizsgák sikeres pályázói, akiket 2004. május 1 je, vagyis
         a tisztviselők személyzeti szabályzatát és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeket módosító 723/2004 rendelet
         hatálybalépése előtt vettek alkalmassági listára, de ezen időpontot követően neveztek ki próbaidős tisztviselővé, semmiféle
         szerzett jogra nem hivatkozhatnak annak érdekében, hogy az e rendeletben előírt új besorolási szempontok alkalmazása helyett
         a versenyvizsga kiírásban szereplő besorolási fokozat tiszteletben tartását kérjék, mivel a bizonyos felvételi feltételek
         tiszteletben tartásához való jogot kiváltó tényállás nem valósult meg az említett rendelet hatálybalépéséig. E megállapítások
         érvényesek azokra is, akiket 2004. május 1 je előtt vettek fel próbaidős tisztviselőként, azonban kinevezésükre csak ezen
         időpont után került sor.

      Noha a versenyvizsga sikeres pályázójának kinevezése esetén a személyzeti szabályzat 31. cikkének (1) bekezdése alapján főszabály
         szerint joga van a versenyvizsga kiírásban szereplő besorolási fokozathoz, e rendelkezés kizárólag a fennálló jogra tekintettel
         alkalmazható, mivel a kinevezésre jogosult hatóságot nem kötelezheti arra, hogy a jogalkotó által módosított személyzeti szabályzattal
         összhangban nem álló, ebből következően jogellenes határozatot hozzon. A személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének
         (3) bekezdése, mint átmeneti jellegű speciális rendelkezés, eltérhet a személyzeti szabályzat 31. cikkében előírt, a tisztviselők
         meghatározott csoportjára alkalmazandó általános jellegű szabálytól.

      3.        A jogalkotó a személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikke (3) bekezdésének elfogadásával, amely az ugyanazon versenyvizsgán
         sikeres, a 2004. május 1 jét, vagyis a tisztviselők személyzeti szabályzatát és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási
         feltételeket módosító 723/2004 rendelettel végrehajtott reform hatálybalépését megelőzően, illetve azt követően felvett pályázók
         közötti bánásmódbeli eltérést eredményezte, nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét, mivel az eltérő bánásmód nem ugyanazon
         csoportba tartozó tisztviselők tekintetében valósult meg. A 2004. május 1 je után felvett tisztviselők ugyanis nincsenek ugyanabban
         a jogi helyzetben, mint az e dátumot megelőzően felvett tisztviselők, mivel a reform hatálybalépésekor a már felvett tisztviselőktől
         eltérően az ő felvételükre csupán lehetőség volt. Az ilyen eltérő bánásmód ráadásul a közösségi jogalkotó szándékától független
         objektív körülményen alapszik, vagyis azon, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a felvétel időpontját mikorra teszi. Másfelől
         a közösségi jogalkotó a személyzeti szabályzat új rendszerének fokozatos bevezetése keretében a tisztviselők különböző csoportjai
         érdekeinek mérlegelésével jogszerűen dönthetett úgy, hogy a fellebbezők különleges helyzetében lévő személyek felvétele az
         új rendszer szerint fog történni, kedvezőbb bánásmódot biztosítva számukra, mint ami a 2004. május 1 je után lefolytatott
         versenyvizsgák sikeres pályázóira vonatkozik.

      A személyzeti szabályzat XIII. melléklete 12. cikkének (3) bekezdésében szereplő besorolási szempontok nem jelentenek koron
         alapuló hátrányos megkülönböztetést sem, mivel azoktól nyilvánvalóan idegen a szóban forgó versenyvizsgák sikeres pályázói
         korának bármiféle figyelembevétele, ráadásul e szempontok az A kategóriára vonatkozóan különbséget tesznek a kezdő A*5 (korábbi
         A 8 besorolási fokozat) és a magasabb A*6 (korábbi A 7/A 6 besorolási fokozat) besorolási fokozatok között.

      4.        A versenyvizsgák sikeres pályázói, akiket 2004. május 1 je, vagyis a tisztviselők személyzeti szabályzatát és az egyéb alkalmazottakra
         vonatkozó alkalmazási feltételeket módosító 723/2004 rendelet hatálybalépése előtt vettek alkalmassági listára, de ezen időpontot
         követően neveztek ki próbaidős tisztviselővé, a vitatott határozatok alapjául szolgáló jogi aktus jogszerűségének vitatása
         céljából nem hivatkozhatnak az adminisztrációtól a kinevezésük előtt kapott, a versenyvizsga kiírásban szereplő szempontok
         szerinti besorolásra vonatkozó tájékoztatásra, amely mindazonáltal tartalmazott a személyzeti szabályzat új rendelkezései
         alapján történő besorolás lehetőségére való utalást is. Ugyanis, még ha úgy tekintjük is e tájékoztatást, mint az adminisztrációtól
         származó pontos ígéretet, amely alkalmas arra, hogy jogos bizalmat ébresszen a címzettekben, az érintettek akkor sem hivatkozhatnának
         a bizalomvédelem elvére valamely új rendelkezés alkalmazásával szemben, főleg olyan területen nem, ahol a jogalkotó széles
         mérlegelési jogkörrel rendelkezik. A közigazgatási aktusok nem korlátozhatják a jogalkotó mozgásterét, és nem is szolgálhatnak
         a jogszerűség olyan mércéjeként, amelyhez a jogalkotónak alkalmazkodnia kell.


A Bíróság július 11.-i ítélete: 1991. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Portugál Köztársaság. # C-247/89. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) március 17.-i ítélete: 1983. # Christiane Hoffmann kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 280/81. sz. ügy


A Bíróság augusztus 9.-i ítélete: 1994. # Bund Naturschutz in Bayern e.V. és Richard Stahnsdorf és társai kontra Freistaat Bayern, Stadt Vilsbiburg és Landkreis Landshut. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Németország. # C-396/92. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2016. június 9.#Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV kontra Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit.#A Raad van State (Hollandia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Levegőszennyezés – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere – 2003/87/EK irányelv – A »létesítmény« fogalma – Tüzelőanyag‑tároló felvétele – 601/2012/EU rendelet – A »létesítményből kivitt tüzelőanyag« fogalma.#C-158/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2016. június 9. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Levegőszennyezés — Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere — 2003/87/EK irányelv — A »létesítmény« fogalma — Tüzelőanyag‑tároló felvétele — 601/2012/EU rendelet — A »létesítményből kivitt tüzelőanyag« fogalma”
      A C‑158/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Raad van State (államtanács, Hollandia) a Bírósághoz 2015. április 3‑án érkezett, 2015. április 1‑jei határozatával terjesztett elő az előtte
      az Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV

      és
      a Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: A. Arabadjiev tanácselnök, J.‑C. Bonichot (előadó) és E. Regan bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV képviseletében V. M. Y. van ’t Lam és T. Kortmann advocaten,

               —

               a holland kormány képviseletében M. de Ree és M. Bulterman, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében E. Manhaeve és K. Mifsud‑Bonnici, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. március 3‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2013. december 17‑i 1359/2013/EU európai parlamenti és tanácsi határozattal (HL 2013. L 343.) módosított, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13‑i 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 275., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 631. o.; a továbbiakban: 2003/87 irányelv) 3. cikke e) pontjának, valamint a 2014. március 4‑i 206/2014/EU bizottsági rendelettel (HL 2014. L 65., 27. o.) módosított, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek megfelelő nyomon követéséről és jelentéséről szóló, 2012. június 21‑i 601/2012/EU bizottsági rendelet (HL 2012. L 181., 30. o., helyesbítés: HL 2012. L 347., 43. o., a továbbiakban: 601/2012 rendelet) 27. cikke (2) bekezdésének az értelmezésére irányul.

               2

               Ezt a kérelmet az Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV (a továbbiakban: EPZ) és a Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit (Holland Kibocsátási Hatóság igazgatósága, a továbbiakban: NEa) között a széntárolás során történő önmelegedésből származó üvegházhatást okozó gázok figyelembevétele tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 2003/87 irányelv

               3

               A 2003/87 irányelv (11) preambulumbekezdése kimondja:
               „A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy egyes meghatározott tevékenységeket végző üzemeltetők rendelkezzenek üvegházhatású gáz kibocsátására vonatkozó engedéllyel, illetve nyomon kövessék és jelentsék az e tevékenységek esetében megjelölt üvegházhatású gázok kibocsátását.”

               4

               Ezen irányelv „Alkalmazási kör” című 2. cikkének (1) bekezdése előírja:
               „Ezen irányelvet az I. mellékletben felsorolt tevékenységekből származó kibocsátásokra és a II. mellékletben felsorolt üvegházhatású gázokra kell alkalmazni.”

               5

               Az említett irányelvnek a „Fogalommeghatározás” című 3. cikke a következőket írja elő:
               „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
               [...]

                        b)

                        »kibocsátások«: üvegházhatású gázoknak valamely létesítményben található forrásokból a légkörbe történő kiengedése […];

                  [...]

                        e)

                        »létesítmény«: minden olyan, helyhez kötött műszaki egység, amelyben egy vagy több, az I. számú mellékletben felsorolt tevékenység vagy bármely más, azzal közvetlenül együtt járó tevékenység folyik, illetőleg amely [helyesen: amely] műszakilag kapcsolódik az adott telephelyen folytatott tevékenységhez, és amely hatással lehet a kibocsátásokra és a légszennyezésre;

                  [...]

                        t)

                        »égetés«: tüzelőanyagok oxidálása függetlenül az e folyamat révén előállított hő‑, elektromos vagy mechanikai energia felhasználási módjától, valamint az ehhez közvetlenül kapcsolódó valamennyi tevékenység, beleértve a hulladékgázok tisztítását;

                  [...]”

               6

               Ugyanezen irányelv „Az egységek átruházása, visszaadása és törlése” című 12. cikkének (3) bekezdése az alábbiakat írja elő:
               „A tagállamok biztosítják, hogy minden létesítmény üzemeltetője minden év április 30‑ig átadjon annyi egységet – a II. fejezet szerint kiosztott egységek kivételével –, amennyi az előző naptári évben az adott létesítményből származó és a 15. cikknek megfelelően ellenőrzött teljes kibocsátása, illetve, hogy ezeket az egységeket azt követően törlik.”

               7

               A 2003/87 irányelv I. melléklete felsorolja azokat a tevékenységi kategóriákat, amelyekre ez az irányelv vonatkozik, és a 6. pontjában említést tesz többek között a 20 MW‑ot meghaladó teljes bemenő hőteljesítménnyel rendelkező tüzelőanyag‑berendezésekről (kivéve a veszélyeshulladék‑égető és településihulladék‑égető létesítményeket). Egyébiránt e melléklet 5. pontja pontosítja, hogy ha e mellékletben szereplő bármely tevékenység teljesítményére vonatkozó küszöbértéket túlzónak ítélnek egy létesítmény vonatkozásában, a veszélyes és a települési hulladék égetését végző egységeken kívül valamennyi üzemanyag‑égetést folytató egységet szerepeltetni kell az üvegházhatású gázok kibocsátására vonatkozó engedélyben.

         A 601/2012 rendelet

               8

               A 601/2012 rendelet (1) preambulumbekezdése kimondja:
               „A 2003/87[...] irányelvnek megfelelően létrehozott, üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei kereskedelmi rendszerének hatékony működése szempontjából alapvető fontosságú az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának az e rendeletben megállapított harmonizált követelményekkel összhangban történő teljes, következetes, átlátható és pontos nyomon követése és jelentése. [...]”

               9

               Az említett rendelet (5) preambulumbekezdése így fogalmaz:
               „Az e rendelet által létrehozott rendszer egyik alapelemét annak a nyomonkövetési tervnek kell képeznie, amely részletes, teljes és átlátható dokumentációt tartalmaz az adott létesítmény vagy légijármű‑üzemeltető módszereiről. A tervet a hitelesítő megállapításaira való reagálás céljából, valamint az üzemeltető vagy légijármű‑üzemeltető kezdeményezése alapján rendszeresen aktualizálni kell. [...]”

               10

               Ugyanezen rendelet „Hatály” című 2. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „Ezt a rendeletet a 2003/87[...] irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenységeket érintően meghatározott, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának és a helyhez kötött létesítményekkel [...] kapcsolatos, tevékenységre vonatkozó adatok nyomon követésére és jelentésére [...] kell alkalmazni.
               Ezt a rendeletet a 2013. január 1‑je után előforduló kibocsátásra és tevékenységre vonatkozó adatokra kell alkalmazni.”

               11

               A 601/2012 rendelet „Fogalommeghatározások” című 3. cikke az alábbiakat írja elő:
               „E rendelet alkalmazásában:
               [...]

                        5.

                        »kibocsátó forrás«: egy létesítmény olyan jól elkülöníthető része vagy egy létesítmény olyan eljárása, amely üvegházhatást okozó gázokat bocsát ki [...];

                  [...]

                        11.

                        »égetésből származó kibocsátás«: az üvegházhatást okozó gázoknak a tüzelőanyag és az oxigén exoterm reakciójából származó kibocsátása;

                  [...].”

               12

               Az említett rendeletnek a „Teljesség” című 5. cikke a következőket írja elő:
               „A nyomon követés és jelentés teljes, és kiterjed a 2003/87[…] irányelv I. mellékletében felsorolt, valamint az irányelv 24. cikke alapján felvett releváns tevékenységek összefüggésében meghatározott minden egyes üvegházhatást okozó gáznak a tevékenységekhez tartozó valamennyi kibocsátó forrásból és forrásanyagból származó, égetési és technológiai eredetű összes kibocsátására, elkerülve ugyanakkor a kétszeres beszámítást.
               Az üzemeltetők és légijármű‑üzemeltetők a jelentési időszakban megfelelő intézkedéseket tesznek a hiányos adatok előfordulásának megelőzése érdekében.”

               13

               Ugyanezen rendelet „Általános kötelezettség” című 11. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
               „Minden üzemeltető vagy légijármű‑üzemeltető nyomon követi az üvegházhatású gázok kibocsátását az illetékes hatóság által a 12. cikk értelmében jóváhagyott nyomonkövetési terv alapján, figyelembe véve az adott létesítmény [...] jellegét és működését.
               [...]”

               14

               A 601/2012 rendelet „A nyomon követés tárgyi terjedelme” című 20. cikkének (1) bekezdése az alábbiakat írja elő:
               „Az üzemeltetők minden létesítmény esetében meghatározzák a nyomon követés tárgyi terjedelmét.
               A tárgyi terjedelmen belül az üzemeltető figyelembe veszi a 2003/87 […] irányelv I. mellékletében felsorolt és a létesítményben folytatott tevékenységekhez tartozó összes kibocsátó forrásból és forrásanyagból származó valamennyi vonatkozó üvegházhatást okozó gáz kibocsátását, valamint a tagállamok által a 2003/87 […] irányelv 24. cikke alapján a rendszerbe bevont tevékenységeket és üvegházhatást okozó gázokat.
               Az üzemeltető a jelentési időszak alatt a rendes üzemelés és a rendkívüli események – beleértve az üzemindítás és ‑leállítás, valamint a vészhelyzetek – során jelentkező kibocsátást is figyelembe veszi, kivéve a szállításhoz használt járművekből származó kibocsátást.”

               15

               Az említett rendelet „A nyomonkövetési módszer kiválasztása” című 21. cikkének (1) bekezdése az alábbiakat írja elő:
               „A létesítmények kibocsátásának nyomon követése esetében az üzemeltető számításon alapuló módszert vagy pedig mérésen alapuló módszert alkalmaz, e rendelet konkrét rendelkezéseivel összhangban.
               A számításon alapuló módszerek a forrásanyagokból történő kibocsátást a mérőrendszerekkel kapott, tevékenységre vonatkozó adatok és a laboratóriumi elemzésekből vagy alapértelmezett értékekből származó kiegészítő paraméterek alapján történő meghatározásából állnak [helyesen: paraméterek alapján határozzák meg]. [...]
               [...]”

               16

               Ugyanezen rendelet „A tevékenységre vonatkozó adatok meghatározása” című 27. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   Az üzemeltető a forrásanyagok tevékenységre vonatkozó adatait az alábbi módszerek egyikével határozza meg:

                        a)

                        a kibocsátást okozó folyamatnál végzett folyamatos mérés alapján;

                        b)

                        az egyesével kibocsátott mennyiségek mérésének összesítése alapján, a vonatkozó készletváltozások figyelembevételével.

                  (2)   Az (1) bekezdés b) pontjának alkalmazásában a jelentési időszakban feldolgozott tüzelőanyag vagy más anyag mennyiségét a következőképpen kell kiszámítani: a jelentési időszakban vásárolt tüzelőanyag vagy más anyag mennyisége mínusz a létesítményből kivitt tüzelőanyag vagy más anyag mennyisége plusz a jelentési időszak elején készleten lévő tüzelőanyag vagy más anyag mennyisége mínusz a jelentési időszak végén készleten lévő tüzelőanyag vagy más anyag mennyisége.
               [...]”

         A holland jog

               17

               A wet milieubeheer (a környezetvédelemről szóló törvény) 2.2 cikkének (1) bekezdése értelmében az NEa látja el a 601/2012 rendeletben meghatározott feladatokat.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               18

               Az EPZ üzemeltet egy 1987‑ben üzembe helyezett hollandiai szénerőművet. Ezen erőmű teljesítménye 406 MW, és naponta átlagosan 2500 tonna szenet használ el.

               19

               A szenet az erőműtől körülbelül 800 méterre fekvő tárolótelepre szállítják, amelyet közút választ el az erőműtől. A szenet itt hat hónap és egy év közötti időtartamban tárolják, majd szállítószalagon az erőműhöz szállítják, hogy ott később megőröljék, és a tüzelőberendezésbe töltsék.

               20

               A 2013 és 2020 közötti harmadik kereskedelmi időszak tekintetében az EPZ által üzemeltetett létesítmény nyomonkövetési tervének kidolgozása keretében az NEa megállapította, hogy a tárolás során bekövetkező önmelegedés miatt kárba veszett szén nem tekinthető a 601/2012 rendelet 27. cikkének (2) bekezdése értelmében vett, e létesítményből kivitt tüzelőanyagnak.

               21

               Következésképpen a 2013. november 8‑i határozatával az NEa megtagadta az említett nyomonkövetési terv EPZ által kért módosításának jóváhagyását, majd 2014. április 23‑i határozatával mint megalapozatlant elutasította az említett első határozattal szemben az EPZ által benyújtott panaszt.

               22

               Az EPZ az utóbbi határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelemmel fordult a Raad van Statéhez (államtanács).

               23

               E körülmények között a Raad van State (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        A [...] 2003/87 [...] irányelv […] 3. cikkének e) pontja szerinti »létesítmény« fogalmába tartozik‑e a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló olyan helyzet, amelyben a szenet egy széntelepen tárolják, amely telepen az önmelegedés CO2‑kibocsátást idéz elő, a széntelep központja a szénerőmű [területének] szélétől körülbelül 800 méterre fekszik, a két területet közút választja el egymástól, és a szenet az út felett húzódó szállítószalaggal szállítják a tárolótelepről az erőműbe?

                        2)

                        Magában foglalja‑e a [...] 601/2012 [...] rendelet [...] 27. cikkének (2) bekezdésében szereplő, a »létesítményből kivitt tüzelőanyag« kifejezés a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló olyan helyzetet, amelyben a szén a széntelepen történő tárolás ideje alatt az önmelegedés miatt bekövetkező égés folytán kárba vész?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               24

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja szerinti „létesítményt” képez‑e egy szénerőműhöz tartozó, az alapeljárásban szereplőhöz hasonló és a kérdést előterjesztő bíróság által leírt tüzelőanyag‑tároló, figyelembe véve különösen azt, hogy e tárolótelep a szénerőműtől körülbelül 800 méterre fekszik, a két területet közút választja el egymástól, és a tüzelőanyagot az ezen út felett húzódó szállítószalaggal szállítják e tárolótelepről az erőműbe.

               25

               Emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében ezen irányelv alkalmazásában létesítmény minden olyan helyhez kötött műszaki egység, amelyben egy vagy több, az említett irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenység vagy bármely más, azzal közvetlenül együtt járó tevékenység folyik, amely műszakilag kapcsolódik az adott telephelyen folytatott tevékenységhez, és amely hatással lehet a kibocsátásokra és a légszennyezésre.

               26

               Egyébiránt e melléklet többek között a 20 MW‑ot meghaladó teljes bemenő hőteljesítménnyel rendelkező tüzelőanyag‑berendezések égetési tevékenységére vonatkozik (kivéve a veszélyeshulladék‑égető és településihulladék‑égető létesítményeket).

               27

               Az alapeljárásban nem vitatott, hogy az EPZ szénerőművének teljes bemenő hőteljesítménye meghaladja a 20 MW‑ot, ezért e létesítmény szénégetési tevékenysége a 2003/87 irányelv I. mellékletének hatálya alá tartozik.

               28

               Ezzel szemben ami a tárolási tevékenységet illeti, még ha feltételezzük is, hogy az említett szénerőműbe szánt szénnek a tárolása során bekövetkező önmelegedési folyamata az ezen irányelv I. melléklete szerinti tüzelőanyag‑égetésnek tekinthető, a Bíróság rendelkezésére álló iratokból nem derül ki, hogy az alapeljárásban szóban forgó tárolótelep teljes bemenő hőteljesítménye meghaladja az ezen irányelv I. mellékletében meghatározott 20 MW‑os küszöbértéket. Ennélfogva e tárolótelep nem tekinthető a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében vett, helyhez kötött műszaki egységnek.

               29

               Következésképpen az alapeljárásban szóban forgó széntároló csak akkor képezi a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében vett létesítmény részét, ha a széntárolási tevékenység megfelel az e rendelkezésben – az ezen irányelv I. mellékletében megjelöltektől eltérő tevékenységek tekintetében – megállapított kritériumoknak. Így ez a helyzet akkor, ha ez a tevékenység közvetlenül együtt jár az erőmű égetési tevékenységével, illetőleg műszakilag kapcsolódik az ezen erőmű telephelyén folytatott tevékenységhez, és hatással lehet a kibocsátásokra és a légszennyezésre.

               30

               E tekintetben rá kell mutatni egyrészt arra, hogy az, hogy a tárolt szén nélkülözhetetlen az erőmű működéséhez, önmagában elegendő annak megállapításához, hogy a tárolás közvetlenül együtt jár az erőmű tevékenységével. E közvetlen kapcsolatot fejezi ki ezenfelül az említett két tevékenység közötti műszaki kapcsolat megléte is. Amint azt a főtanácsnok az indítványának 30. pontjában szorgalmazza, egy ilyen kapcsolat feltételezendő akkor, ha az adott tevékenység közös műszaki folyamatba van integrálva az erőmű égetési tevékenységével.

               31

               Az alapeljárásban szereplőhöz hasonló széntároló esetében mindenképpen fennáll egy ilyen kapcsolat, önmagában e telep tárgyi feltételeinek megszervezéséből, valamint a széntelep és az erőmű közötti szállítószalag meglétéből fakadóan.

               32

               E tekintetben nincs jelentőségük a kérdést előterjesztő bíróság által említett egyéb körülményeknek, így annak, hogy a tárolótelep és az erőmű területe körülbelül 800 méterre fekszik egymástól, és azokat közút választja el egymástól.

               33

               Másrészt azt is meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapeljárásban szóban forgó széntárolási tevékenység önmelegedési folyamat révén üvegházhatást okozó gázok kibocsátásával jár, és így e tevékenység hatással lehet a kibocsátásokra és a légszennyezésre a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében.

               34

               A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében vett „létesítmény” részét képezi egy szénerőműhöz tartozó, az alapeljárásban szereplőhöz hasonló és a kérdést előterjesztő bíróság által leírt tüzelőanyag‑tároló.

         A második kérdésről

               35

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 601/2012 rendelet 27. cikke (2) bekezdésének első albekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében vett létesítmény részét képező telepen a széntárolás során bekövetkező önmelegedési folyamat miatt kárba veszett szén az e létesítményből kivitt szénnek minősül‑e.

               36

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az EPZ az általa üzemeltetett létesítmény kibocsátásainak nyomon követése érdekében a 601/2012 rendelet 27. cikke (1) bekezdésének b) pontjában leírt, számításon alapuló nyomonkövetési módszer alkalmazásáról döntött.

               37

               Ilyen esetben először is a 601/2012 rendelet 27. cikke (1) bekezdésének b) pontja lehetővé teszi, hogy az üzemeltető a forrásanyagok tevékenységre vonatkozó adatait az egyesével kibocsátott mennyiségek mérésének összesítése alapján, a vonatkozó készletváltozások figyelembevételével állapítsa meg.

               38

               A 601/2012 rendelet 27. cikke (2) bekezdésének első albekezdése ezt követően úgy rendelkezik, hogy a forrásanyagok tevékenységre vonatkozó adatainak az e cikk (1) bekezdésének b) pontjában pontosított módszerrel történő megállapításakor a jelentési időszakban vásárolt tüzelőanyag mennyiségéből le kell vonni a létesítményből kivitt tüzelőanyag mennyiségét.

               39

               Mind e rendelkezés szövege, ahol a „kivitt”, és nem a „kárba veszett” kifejezés szerepel, mind a 601/2012 rendelet által megvalósítani kívánt célkitűzés – amely szerint az e rendelet 5. cikkében pontosítottaknak megfelelően biztosítani kell a teljes körű nyomon követést és jelentést, amelyek kiterjednek a 2003/87 irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenységek összefüggésében meghatározott minden egyes üvegházhatást okozó gáznak a tevékenységekhez tartozó valamennyi kibocsátó forrásból és forrásanyagból származó, égetési és technológiai eredetű összes kibocsátására, elkerülve ugyanakkor a kétszeres beszámítást – azt igazolja, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló, kárba veszett tüzelőanyagok nem tekinthetők az említett rendelet 27. cikke (2) bekezdésének első albekezdése értelmében vett, a létesítményből kivitt szénnek.

               40

               A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 601/2012 rendelet 27. cikke (2) bekezdésének első albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében vett létesítmény részét képező telepen a széntárolás során bekövetkező önmelegedési folyamat miatt kárba veszett szén nem tekinthető az e létesítményből kivitt szénnek.

         A költségekről

               41

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A 2013. december 17‑i 1359/2013/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13‑i 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében vett „létesítmény” részét képezi egy szénerőműhöz tartozó, az alapeljárásban szereplőhöz hasonló és a kérdést előterjesztő bíróság által leírt tüzelőanyag‑tároló.

                           2)

                           A 2014. március 4‑i 206/2014/EU bizottsági rendelettel módosított, az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának a 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek megfelelő nyomon követéséről és jelentéséről szóló, 2012. június 21‑i 601/2012/EU bizottsági rendelet 27. cikke (2) bekezdésének első albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a 2003/87 irányelv 3. cikkének e) pontja értelmében vett létesítmény részét képező telepen a széntárolás során bekövetkező önmelegedési folyamat miatt kárba veszett szén nem tekinthető az e létesítményből kivitt szénnek.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság (első tanács) 1982. október 28-i ítélete. # Directeur des affaires maritimes du littoral du Sud-Ouest és Procureur de la République kontra Alfonso Campandeguy Sagarzazu ; Administrateur des affaires maritimes à Bayonne és Procureur de la République kontra Antonio Echevarria Sagasti. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Tribunal de grande instance de Bayonne - Franciaország. # # 137/81. és 140/81. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (ötödik tanács) szeptember 12.-i ítélete: 2002. # Pirkko Niemi. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Vakuutusoikeus - Finnország. # Szociálpolitika - Féfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód. # C-351/00. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) január 18.-i ítélete: 1984. # Ekro BV Vee- en Vleeshandel kontra Produktschap voor Vee en Vlees. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Hollandia. # # 327/82. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) november 17.-i ítélete: 1987. # British-American Tobacco Company Ltd és R. J. Reynolds Industries Inc. kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny. # 142/84. és 156/84. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság (nagytanács) 2008. november 18-i ítélete.#Jacqueline Förster kontra Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Centrale Raad van Beroep - Hollandia.#Személyek szabad mozgása - Diák, aki valamely tagállam állampolgára és tanulmányok folytatása céljából érkezett egy másik tagállamba - Diákok számára nyújtott, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj - Uniós polgárság - EK 12. cikk - Jogbiztonság.#C-158/07. sz. ügy.

text:
      C‑158/07. sz. ügy
      Jacqueline Förster
      kontra
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
      (a Centrale Raad van Beroep [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Személyek szabad mozgása – Diák, aki valamely tagállam állampolgára és tanulmányok folytatása céljából érkezett egy másik tagállamba – Diákok számára nyújtott, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj – Uniós polgárság – EK 12. cikk – Jogbiztonság”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Személyek szabad mozgása – Munkavállalók – A foglalkoztatás megszűnését követően valamely tagállam területén való maradás
            joga
      (1251/70 bizottsági rendelet, 1., 2. és 7. cikk)
      2.        Közösségi jog – Elvek – Egyenlő bánásmód – Állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés
      (EK 12. cikk, első bekezdés)
      3.        Közösségi jog – Elvek – Jogbiztonság – Fogalom
      1.        A valamely tagállam állampolgárságával rendelkező diák, aki tanulmányai folytatása érdekében másik tagállamba utazik, és aki
         a tanulmányai folytatása érdekében mindenféle szakmai tevékenységgel felhagyott a szóban forgó időszak folyamán, anélkül hogy
         feladta volna az utóbbi tagállamban folytatandó szakmai életére vonatkozó terveit, ahol fenntartotta lakóhelyét, nem hivatkozhat
         a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj megszerzése érdekében a foglalkoztatás megszűnését követően a munkavállalóknak
         a fogadó tagállam területén maradásának jogáról szóló 1251/70 rendelet 7. cikkére, amely előírja, hogy a valamely tagállamnak
         egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgára „a hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket
         élvez”.

      Ugyanis az 1251/70 rendelet 2. cikke taxatív jelleggel sorolja fel a munkavállaló fogadó tagállamban való tartózkodásához
         való jogának feltételeit. Mivel az érintett diák helyzete nem tartozik az ebben a cikkben foglalt egyik eset alá sem, az ilyen
         diák nem tekinthető az 1251/70 rendelet 1. cikke szerinti „egy tagállam […] állampolgár[ának] […], aki […] foglalkoztatottként
         egy másik tagállam területén dolgoz[ott]”, a hivatkozott rendelet tehát nem alkalmazható.

      (vö. 27., 29–33. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A valamely tagállam állampolgárságával rendelkező diák, aki tanulmányok folytatása érdekében másik tagállamba költözik, a
         megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj megszerzése érdekében hivatkozhat az EK 12. cikk első bekezdésére, amennyiben
         bizonyos ideig a fogadó tagállamban tartózkodott. Az EK 12. cikk első bekezdésével nem ellentétes, ha a másik tagállam állampolgáraival
         szemben öt éven át tartó előzetes tartózkodásra vonatkozó feltételt alkalmaznak.

      Ugyanis a megélhetési költségek fedezésére szolgáló diáktámogatással kapcsolatban jogos, hogy a tagállam csak azoknak a diákoknak
         nyújtson ilyen támogatást, akik igazolták, hogy bizonyos fokig beilleszkedtek ezen állam társadalmába. E tekintetben annak
         megállapításával, hogy a szóban forgó diák egy meghatározott időszakban a fogadó tagállamban tartózkodott, a beilleszkedés
         bizonyos foka bizonyítottnak tekinthető.

      Közelebbről, a megszakítás nélkül öt éven keresztül, jogszerűen való tartózkodásra vonatkozó feltételnek a közösségi joggal
         való összeegyeztethetőségét illetően, e feltétel alkalmas arra, hogy biztosítsa, hogy a vitatott, a megélhetési költségek
         fedezésére szolgáló ösztöndíjat igénylő személy beilleszkedett a fogadó tagállamban. Ráadásul a megszakítás nélküli öt éven
         keresztül való ilyen tartózkodásra vonatkozó feltétel nem tekinthető túlzott feltételnek, ha figyelembe vesszük különösen
         a külföldi állampolgársággal rendelkezők fogadó tagállamban való beilleszkedése fokára vonatkozó hivatkozott követelményeket.
         Továbbá a tartózkodásra vonatkozó feltétel akkor arányos, ha azt a nemzeti hatóságok egyértelmű és előre meghatározott követelmények
         alapján alkalmazzák. Mivel az érdekeltek egyértelműen megismerhetik jogaikat és kötelezettségeiket, a vitatott nemzeti szabályozás
         által a tartózkodás tekintetében előírt feltétel maga a létezése miatt olyan jellegű, hogy magas szintű jogbiztonságot és
         átláthatóságot biztosít a diákok megélhetési költségeinek fedezésére szolgáló ösztöndíjak nyújtása keretében. Ennélfogva az
         öt éven át való tartózkodásra vonatkozó feltétel, mint amilyet a hivatkozott nemzeti szabályozás előír, nem haladja meg a
         külföldi állampolgársággal rendelkező diákok fogadó tagállamban való bizonyos szintű beilleszkedésének biztosítására irányuló
         cél eléréséhez szükséges mértéket. E megállapítás nem befolyásolja a tagállamok azon lehetőségét, hogy adott esetben az öt
         éven át való tartózkodásra vonatkozó feltételnek eleget nem tevő, más tagállam állampolgárságával rendelkező diákoknak is
         nyújtson megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjat.

      (vö. 43., 49–52., 54., 56–60. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        A jogbiztonság elve, amely a közösségi jog általános elvei közé tartozik, különösen azt követeli meg, hogy a jogi rendelkezések
         egyértelműek, pontosak és hatásaikat illetően előreláthatóak legyenek, különösen olyankor, amikor a magánszemélyekre és a
         vállalkozásokra nézve kedvezőtlen következményeik lehetnek. Amennyiben a másik tagállamból származó diákok megélhetési költségek
         fedezésére szolgáló ösztöndíjra való jogosultságának, e jog alkotóelemeként, tartózkodásra vonatkozó feltételtől való függővé
         tétele nem jár hátrányos következménnyel, azonban jóval jelentősebb jogokat biztosít az érdekeltek számára, mint a korábbi
         nemzeti rendszer, a közösségi joggal, különösen a jogbiztonság elvével nem ellentétes a tartózkodásra vonatkozó ilyen feltétel
         alkalmazása, amely a másik tagállamból származó diákok megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjra való jogosultságát
         az e feltétel bevezetését megelőző, meghatározott ideig tartó tartózkodástól teszi függővé.

      (vö. 67., 69–71. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2008. november 18.(*)

      „Személyek szabad mozgása – Diák, aki valamely tagállam állampolgára és tanulmányok folytatása céljából érkezett egy másik tagállamba – Diákok számára nyújtott, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj – Uniós polgárság – EK 12. cikk – Jogbiztonság”
      A C‑158/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Centrale Raad van Beroep (Hollandia)
         a Bírósághoz 2007. március 22‑én érkezett, 2007. március 16‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Jacqueline Förster
      és
      a Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts és T. von Danwitz tanácselnökök, A. Tizzano,
         J. N. Cunha Rodrigues (előadó), R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, A. Arabadjiev, C. Toader és J.‑J. Kasel bírák,

      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. április 23‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        J. Förster képviseletében A. Noordhuis advocaat,
      –        a holland kormány képviseletében C. Wissels és M. de Mol, meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben,
      –        a dán kormány képviseletében B. Weis Fogh, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
      –        az oszták kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
      –        a finn kormány képviseletében J. Himmanen, meghatalmazotti minőségben,
      –        a svéd kormány képviseletében A. Falk és S. Johannesson, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében T. Harris, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Lee barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében G. Rozet és M. van Beek, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. július 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 12. cikk, az EK 18. cikk, a foglalkoztatás megszűnését követően a munkavállalóknak
         a fogadó tagállam területén maradásának jogáról szóló, 1970. június 29‑i 1251/70/EGK bizottsági rendelet (HL L 142., 24. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 32. o.) 7. cikke, valamint a diákok tartózkodási jogáról szóló, 1993. október
         29‑i 93/96/EGK tanácsi irányelv (HL L 317., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 250. o.) 3. cikke értelmezésére
         vonatkozik.

      2        E kérelmet J. Förster és a Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (a továbbiakban: IB‑Groep) közötti, J. Förster számára
         a Wet studiefinanciering 2000 (a tanulmányok finanszírozásáról szóló 2000. évi törvény, a továbbiakban: 2000. évi WSF) értelmében
         nyújtott, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj részleges visszavonása tárgyában indult peres eljárás keretében
         terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az 1992. július 27‑i 2434/92/EGK tanácsi rendelettel (HL L 245., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 69. o.)
         módosított, a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257.,
         magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.; a továbbiakban: 1612/68 rendelet) 7. cikkének (2) bekezdése előírja,
         hogy valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgára „a hazai munkavállalókkal azonos szociális
         és adókedvezményeket élvez”.

      4        Az 1251/70 rendelet 2. cikke többek között előírja, hogy:

      „(1)      A következő személyeknek van joguk állandó tartózkodásra egy tagállam területén:
      a)      az a munkavállaló, aki tevékenysége befejezésekor a fogadó tagállamnak a törvénye szerint elérte az öregségi nyugdíjkorhatárt,
         és aki legalább az utolsó tizenkét hónapban ebben az államban állt alkalmazásban, és több mint három évig folyamatosan ennek
         az államnak a területén lakott;

      b)      az a munkavállaló, aki több mint két évig folyamatosan a fogadó állam területén lakott, és tartós munkaképtelenség következtében
         foglalkoztatottként nem tevékenykedik;

      […]
      c)      az a munkavállaló, aki egy tagállam területén történő három év folyamatos foglalkoztatás és helyben lakás után egy másik tagállam
         területén dolgozik foglalkoztatottként, míg továbbra is az első állam területén rendelkezik lakóhellyel, ahová naponta vagy
         hetenként legalább egyszer rendszeresen visszatér.

      […]”
      5        Az 1251/70 rendelet 7. cikke értelmében:

      „Az 1612/68/EGK tanácsi rendeletben biztosított jog az egyenlő bánásmódra megilleti az e rendelet rendelkezései alá tartozó
         személyeket is.”

      6        A 93/96 irányelv 1. cikke előírja:

      „A tartózkodási jog gyakorlásának megkönnyítését szolgáló feltételek rögzítése és annak érdekében, hogy a szakképzésben való
         részvétel jogát megkülönböztetés‑mentesen biztosítani lehessen egy tagállam azon állampolgára számára, aki felvételt nyert
         egy másik tagállamban folyó szakképzésbe, a tagállamok kötelesek elismerni azon diák, továbbá házastársa és eltartott gyermekeik
         tartózkodási jogát, aki(k) a közösségi jog egyéb rendelkezései szerint nem élvezi(k) ezt a jogot, amennyiben a diák nyilatkozattal,
         vagy más, a diák által választható, de azzal legalább egyenértékű alternatív módon az illetékes nemzeti hatóságokat biztosítja
         arról, hogy kielégítő anyagi fedezettel rendelkezik ahhoz, hogy ne váljanak teherré a fogadó tagállam a megélhetési költségek
         fedezésére szolgáló támogatási rendszere számára tartózkodási idejük alatt, feltéve, hogy a diák beiratkozott valamely elismert
         oktatási intézménybe, azzal az elsődleges céllal, hogy ott szakképzésben vegyen részt, továbbá, hogy a fogadó tagállamban
         teljes körű egészségbiztosítással rendelkezik.”

      7        A 93/96 irányelv 3. cikke kimondja:

      „Az irányelv a tartózkodási jogot élvező diákok számára nem teremt jogosultságot a fogadó tagállam részéről nyújtandó szociális
         [helyesen: megélhetési költségek fedezésére szolgáló] ösztöndíjra.”

      8        A 93/96 irányelvet 2006. április 30‑i hatállyal módosította a 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi
         irányelv (HL L 158., 77. o. és helyesbítés HL 2004. L 229., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.),
         amelyet, az irányelv 40. cikke értelmében a tagállamok 2006. április 30‑ig voltak kötelesek átültetni.

       A nemzeti szabályozás
      9        A 2000. évi WSF 2.2. cikkének 2000. szeptember 1. és 2003. november 21. között hatályos szövege a következőképp szól:

      „(1)      Tanulmányaik finanszírozására azok a diákok jogosultak, akik
      a)      holland állampolgársággal rendelkeznek;
      b)      nem rendelkeznek holland állampolgársággal, viszont Hollandiában laknak és a tanulmányaik finanszírozása területén valamely
         nemzetközi szerződés alapján vagy nemzetközi szervezet határozata alapján a holland állampolgárokkal egyenlően kezelendők,
         vagy

      c)      nem rendelkeznek holland állampolgársággal, viszont Hollandiában laknak és valamely általános közigazgatási intézkedésben
         meghatározott azon személyi körhöz tartoznak, akik a holland állampolgárokkal a tanulmányaik finanszírozása területén egyenlően
         kezelendők.”

      10      A 2000. évi WSF 2.2. cikkét 2003. november 21‑i hatállyal kiegészítették (2) bekezdéssel. Ennek értelmében:

      „Az (1) bekezdés b) pontjától eltérően az a feltétel, miszerint a diáknak Hollandiában kell laknia, nem vonatkozik azokra
         a diákokra, akiknek nemzetközi szerződés alapján vagy valamely nemzetközi szervezet határozata alapján nem kell e feltételnek
         megfelelniük. Az e bekezdés megfelelő végrehajtására vonatkozó rendelkezések általános közigazgatási intézkedésben vagy ilyen
         intézkedés felhatalmazása alapján írhatók elő.”

      11      Az IB‑Groep 2005. március 4‑én meghozta a migráns munkavállalók ellenőrzési politikájára vonatkozó iránymutatást (Beleidsregel
         controlebeleid migrerend werknemerschap, AG/OCW/MT 05.11). Ezen iránymutatás 2005. március 23‑án lépett hatályba és a 2003. naptári
         évtől kezdve nyújtott tanulmányi finanszírozások időszakainak ellenőrzésére vonatkozott. Előírta, hogy azok a diákok, akik
         az ellenőrzött időszakban átlagosan legalább 32 órát dolgoztak havonta, automatikusan közösségi munkavállalóknak minősülnek.
         Ha valamely diák a 32 órára vonatkozó feltételt nem teljesíti, akkor az IB‑Groep e diák sajátos körülményeit illetően részletesebb
         vizsgálatot folytat.

      12      A C‑209/03. sz. Bidar‑ügyben 2005. március 15‑én hozott ítéletet (EBHT 2005., I‑2119. o.) követően az IB‑Groep 2005. május
         9‑én elfogadta az Európai Unió, az Európai Gazdasági Térség tagállamaiból, valamint Svájcból érkező diákok tanulmányainak
         finanszírozására irányuló kérelmek összehangolására vonatkozó iránymutatást (Beleidsregel aanpassing aanvraag studiefinanciering
         voor studenten uit EU, EER en Zwitzerland, a továbbiakban: a 2005. május 9‑i iránymutatás), amelyet 2005. május 18‑án tettek
         közzé.

      13      Ezen iránymutatás 2. cikkének (1) bekezdése előírja:

      „Azok a diákok, akik az Európai Unió valamely tagállamának […] állampolgárai […], kérelem alapján a 2000. évi WSF szerint
         tanulmányaik finanszírozásában részesülhetnek […], ha a kérelem benyújtását megelőzően megszakítás nélkül legalább öt éven
         keresztül jogszerűen tartózkodtak Hollandiában. A 2000. évi WSF egyéb rendelkezései […] korlátozás nélkül alkalmazandók.”

      14      A 2005. május 9‑i iránymutatás 5. cikke értelmében:

      „A jelen iránymutatás közzététellel életbe lép, és visszamenőleg 2005. március 15‑étől hatályos.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      15      J. Förster német állampolgár 20 éves korában, 2000. március 5‑én Hollandiában telepedett le, ahol tanítói képzésre iratkozott
         be, 2001. szeptember 1‑jén pedig a Hogeschool van Amsterdam pedagógia szakára, amely bachelor diploma megszerzésével zárult.

      16      J. Förster különböző keresőtevékenységeket folytatott a tanulmányai során.

      17      2002 októberétől 2003 júniusáig J. Förster fizetett gyakornoki idejét töltötte egy magatartásproblémákkal, illetve pszichés
         zavarokkal küzdő tanulók számára működtetett speciális iskolában Hollandiában.

      18      J. Förster e gyakorlatot követően már nem folytatott keresőtevékenységet.

      19      Mivel 2004 közepén sikeresen letette a pedagógia szak bachelor diplomájának megszerzéséhez szükséges záróvizsgát, J. Förster
         az adott év június 15‑én elfogadta egy pszichés zavarokkal küzdő személyekkel foglalkozó intézmény szociális munkás álláshelyre
         szóló állásajánlatát.

      20      2000 szeptemberétől az IB‑Groep megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjat biztosított J. Förster számára. Az IB‑Groep
         rendszeres időközönként meghosszabbította ezen ösztöndíjat. Abból indult ki, hogy J. Förster az EK 39. cikk szerinti „munkavállaló”‑nak
         tekintendő, aki az 1612/68/EGK rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj
         szempontjából a holland állampolgárságú diákokkal azonos módon kezelendő.

      21      Az IB‑Groep egy ellenőrzést követően megállapította, hogy J. Förster 2003 júliusa és decembere között nem folytatott keresőtevékenységet.
         2005. március 3‑i határozatában megállapította tehát, hogy a már nem volt munkavállalónak tekinthető. Következésképpen visszavonták
         a 2003 júliusa és decembere közötti időszakra vonatkozó, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj nyújtásáról
         szóló határozatot, és felhívták J. Förstert a jogosulatlanul kapott összegek visszatérítésére.

      22      A Rechtbank Alkmaar 2005. szeptember 12‑i határozatával két jogalapot megjelölve megalapozatlanként elutasította a J. Förster
         által benyújtott keresetet. Egyrészt e bíróság úgy ítélte meg, hogy J. Förster a 2003. év második felében nem végzett valóságos
         és tényleges munkát, így erre az időszakra nem minősül közösségi munkavállalónak. Másrészt ugyanezen bíróság úgy ítélte meg,
         hogy J. Förster nem vezetheti le a fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott ítéletből a megélhetési költségek fedezésére szolgáló
         ösztöndíjra vonatkozó jogosultságát, mivel a bachelor diplomával záruló pedagógiai tanulmányait megelőzően semmilyen módon
         nem illeszkedett be a holland társadalomba.

      23      J. Förster fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a Centrale Raad van Beroephoz, amelyben elsősorban azt állította, hogy
         a releváns időszakban már kellően beilleszkedett a holland társadalomba ahhoz, hogy a közösségi jog alapján a 2003. év második
         felére a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjra legyen jogosult. Másodlagosan J. Förster arra hivatkozott,
         hogy a 2003. év teljes egésze vonatkozásában közösségi munkavállalónak minősül.

      24      E körülmények között a Centrale Raad van Beroep az eljárás felfüggesztéséről határozott, és az alábbi kérdéseket terjesztette
         a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:

      „1)      Arra a diákra is vonatkozik‑e az 1251/70/EGK rendelet 7. cikke, aki főként felsőfokú tanulmányok folytatása céljából jött
         Hollandiába, és kezdetben tanulmányai mellett korlátozott mértékű keresőtevékenységet folytatott, amelyet azonban időközben
         abbahagyott?

      2)      A 93/96/EGK irányelv meggátolja‑e az első kérdésben megjelölt diákot abban, hogy az EK 12. cikkre hivatkozva [megélhetési
         költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjat] igényeljen?

      3)      a)     A megélhetési költségek fedezésére szolgáló tanulmányi segélyre is vonatkozik‑e az a rendelkezés, amely szerint a gazdaságilag
         inaktív uniós polgárok csak akkor hivatkozhatnak az EK 12. cikkre, miután a fogadó tagállamban bizonyos ideig jogszerűen tartózkodtak,
         vagy tartózkodási engedéllyel rendelkeznek?

      b)      Ha igen, megengedett‑e ezen időszakban egy bizonyos tartózkodási idő feltételként való olyan előírása, amely kizárólag a nem
         a fogadó tagállam állampolgárságával rendelkező személyekre vonatkozik?

      c)      Ha igen, az ötéves tartózkodást előíró feltétel alkalmazása összhangban áll‑e az EK 12. cikkel?
      d)      Ha nem, milyen tartamú tartózkodási időre vonatkozó feltétel megengedett?
      4)      Egyes konkrét esetekben elegendő‑e a rövidebb tartamú jogszerű tartózkodás akkor, ha a tartózkodási időn kívüli egyéb tényezők
         a fogadó tagállam társadalmába való jelentős fokú beilleszkedésre utalnak?

      5)      Ha az érintettek számára a Bíróság valamely visszaható hatályú ítélete alapján az EK 12. cikkből további – addig nem feltételezett –
         jogosultságok vezethetők le, követelhető‑e az ezekkel kapcsolatos indokolt, múltbeli időszakokra vonatkozó feltételek teljesítése,
         ha e feltételeket röviddel az ítélet megjelenését követően tették közzé?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      25      E kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az alapügy felperesének helyzetében lévő diák
         megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj megszerzése érdekében hivatkozhat‑e az 1251/70 rendelet 7. cikkére.

      26      Az 1251/70 rendelet biztosítja a keresőtevékenységet már nem folytató munkavállalók számára a valamely tagállam – ahol munkavállalóként
         dolgozott – területén történő állandó tartózkodáshoz való jogot és a hazai munkavállalókkal való, az 1612/68 rendeletben elismert
         azonos bánásmódhoz való jogot. E jogok a munkavállalónak azon családtagjaira is vonatkoznak, akik vele együtt ugyanezen tagállam
         területén laknak.

      27      Az 1251/70 rendelet 2. cikke megszorító jelleggel sorolja fel a munkavállaló fogadó tagállamban való tartózkodásához való
         jogának feltételeit (lásd a C‑257/00. sz., Givane és társai ügyben 2003. január 9‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑345. o.]
         32. pontját).

      28      A keresőtevékenység folytatásának és a tartózkodásnak az időtartamára vonatkozó feltételek tiszteletben tartása mellett három
         esetben illeti meg a tartózkodáshoz való jog azt a munkavállalót, aki a fogadó tagállamban foglalkoztatottként dolgozott.
         Először, ha e munkavállaló a tevékenysége befejezésekor elérte az e tagállam szerinti öregségi nyugdíjkorhatárt. Másodszor,
         ha tartós munkaképtelenség miatt hagy fel keresőtevékenységével. Harmadszor, ha e munkavállaló egy másik tagállam területén
         dolgozik foglalkoztatottként, ám továbbra is az első állam területén rendelkezik lakóhellyel, ahová naponta vagy hetenként
         legalább egyszer rendszeresen visszatér.

      29      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik tehát, hogy az alapeljárásban felperes helyzete nem tartozik az 1251/70
         rendelet 2. cikkében foglalt egyik eset alá sem.

      30      Meg kell jegyezni, hogy J. Förster a tanulmányai folytatása érdekében mindenféle szakmai tevékenységgel felhagyott a vitatott
         időszak folyamán, anélkül, hogy feladta volna a Hollandiában folytatandó szakmai életére vonatkozó terveit, ahol fenntartotta
         lakóhelyét.

      31      E körülmények között J. Förster nem tekintehető az 1251/70 rendelet 1. cikke szerinti egy tagállam […] állampolgár[ának] […],
         aki […] foglalkoztatottként egy másik tagállam területén dolgoz[ott]”.

      32      Az 1251/70 rendelet tehát a jelen esetben nem alkalmazható.

      33      Így az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az alapügy felperesének helyzetésben lévő diák nem hivatkozhat a megélhetési
         költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj megszerzése érdekében az 1251/70 rendelet 7. cikkére.

       A második–negyedik kérdésről
      34      Ezen együttesen vizsgálandó kérdésekkel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a valamely tagállam
         állampolgárságával rendelkező diák, aki tanulmányai folytatása érdekében másik tagállamba utazik, a megélhetési költségek
         fedezésére szolgáló ösztöndíj megszerzése érdekében hivatkozhat‑e az EK 12. cikk első bekezdésére, és ha igen, akkor milyen
         feltételek mellett. A kérdést előterjesztő bíróság arra is választ vár, hogy a másik tagállam állampolgárai tekintetében alkalmazott,
         öt éves előzetes tartózkodásra vonatkozó feltétel összeegyeztethető‑e a hivatkozott 12. cikk első bekezdésével, és ha igen,
         akkor különleges esetekben elő kell‑e írni egyéb, a fogadó tagállamban való magas fokú beilleszkedésre irányuló feltételt.

      35      Az EK 12. cikk első bekezdése tiltja, az EK‑Szerződés alkalmazási körében és az abban foglalt különös rendelkezések sérelme
         nélkül, az állampolgárság alapján történő bármely megkülönböztetést.

      36      Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a fogadó tagállam területén jogszerűen tartózkodó uniós állampolgár hivatkozhat
         az EK 12. cikkre minden olyan helyzetben, amely a közösségi jog tárgyi hatálya alá tartozik (a Bíróság C‑85/96. sz. Martínez
         Sala‑ügyben 1998. május 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2691. o.] 63. pontja, valamint a fent hivatkozott Bidar‑ügyben
         hozott ítélet 32. pontja).

      37      Az ilyen helyzetek közé tartoznak különösen a Szerződés által biztosított alapvető szabadságjogok gyakorlására vonatkozó és
         az EK 18. cikkben biztosított, a tagállamok területén történő szabad mozgás és tartózkodás gyakorlásához kapcsolódó helyzetek
         (lásd a Bíróság C‑148/02. sz. Garcia Avello‑ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., .I‑11613. o.] 24. pontját
         és a C‑403/03. sz. Schempp‑ügyben 2005. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6421. o.] 18. pontját).

      38      Ebben a tekintetben a Bíróság már korábban is úgy ítélte meg, hogy az a tagállami állampolgár, aki másik tagállamba költözik,
         ahol középfokú tanulmányokat folytat, az EK 18. cikk által biztosított szabad mozgáshoz való jogát gyakorolja (lásd a C‑224/98. sz.
         D’Hoop‑ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6191. o.] 29–34. pontját és a fent hivatkozott Bidar‑ügyben
         hozott ítélet 35. pontját).

      39      A megélhetési költségek fedezésére szolgáló segély nyújtásával kapcsolatban a Bíróság már korábban is úgy ítélte meg, hogy
         egy gazdaságilag inaktív uniós állampolgár hivatkozhat az EK 12. cikk első bekezdésére, amennyiben meghatározott ideig jogszerűen
         tartózkodik a fogadó tagállam területén (a fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott ítélet 37. pontja).

      40      Azt a diákot, aki másik tagállamba utazik tanulmányai megkezdése vagy folytatása érdekében, az EK 18. cikk és a 93/96 irányelv
         alapján megilleti a tartózkodáshoz való jog, amennyiben megfelel az irányelv 1. cikkében előírt, a kielégítő anyagi fedezettel
         és egészségbiztosítással való rendelkezésre, valamint a valamely elismert oktatási intézménybe azzal az elsődleges céllal
         való beiratkozásra vonatkozó feltételeknek, hogy ott szakképzésben vegyen részt.

      41      Azon diák helyzete, aki jogszerűen tartózkodik másik tagállam területén, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj
         igénylése tekintetében az EK 12. cikk első bekezdése értelmében a Szerződés hatálya alá tartozik (lásd a fent hivatkozott
         Bidar‑ügyben hozott ítélet 42. pontját).

      42      Igaz, hogy a 93/96 irányelv 3. cikke szerint az irányelv a tartózkodási jogot élvező diákok számára nem teremt jogosultságot
         a fogadó tagállam részéről nyújtandó, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjra.

      43      Ugyanakkor e rendelkezés nem akadályozza azt, hogy valamely tagállami állampolgár, aki az EK 18. cikk és az e cikk végrehajtására
         elfogadott rendelkezések értelmében jogszerűen tartózkodik másik tagállam területén, ahol felsőfokú tanulmányokat szándékozik
         kezdeni vagy folytatni, tartózkodása időtartama alatt az EK 12. cikk első bekezdésében kimondott egyenlő bánásmód elvére hivatkozzék
         (lásd ebben az éretlemben a fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott ítélet 46. pontját).

      44      E tekintetben nem bír jelentőséggel az a tény, hogy J. Förster azzal az elsődleges céllal utazott Hollandiába, hogy ott befelyezze
         tanulmányait.

      45      Egyébiránt a 2005. május 9‑i iránymutatás szerint az a diák, aki az Unió valamely tagállamának állampolgára, tanulmányai finanszírozásában
         részesülhet, ha a kérelem benyújtását megelőzően megszakítás nélkül legalább öt éven keresztül jogszerűen tartózkodott Hollandiában.
         Mivel a tartózkodás időtartamára vonatkozó e feltétel nem vonatkozik a holland állampolgársággal rendelkező diákokra, felmerül
         a kérdés, hogy milyen korlátozásoknak vethető alá a másik tagállamok állampolgárságával rendelkező diákoknak a megélhetési
         költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjhoz való joga annak érdekében, hogy az utóbbiak vonatkozásában ebből következő, a belföldi
         diákokra vonatkozótól eltérő bánásmód ne minősüljön hátrányosan megkülönböztetőnek, és így az EK 12. cikk első bekezdése értelmében
         tilosnak.

      46      A kérdést a Bíróság a fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott ítéletben vizsgálta.

      47      A jelen ügytől eltérően a fent hivatkozott Bidar‑ítélet alapjául szolgáló ügy olyan nemzeti szabályozásra vonatkozott, amely
         a tartózkodásra vonatkozó feltételen túl a fogadó államban történő letelepedést is megkövetelte a megélhetési költségek fedezésére
         szolgáló támogatást igénylő, másik tagállamból származó diákok tekintetében. Minthogy a hivatkozott ítélet alapjául szolgáló
         ügyben vitatott szabályozás teljesen kizárta azt a lehetőséget, hogy más tagállam állampolgára diákként letelepedett jogállást
         szerezzen, e szabályozás – tekintet nélkül a fogadó tagállam társadalmába való beilleszkedés mértékére – lehetetlenné tette
         az ilyen állampolgárnak e feltétel teljesítését, és így azt is, hogy a megélhetési költségek fedezésére szolgáló támogatásban
         részesüljön.

      48      A fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott ítéletben a Bíróság megállapította, hogy noha a tagállamoknak a megélhetési költségek
         fedezésére szolgáló támogatási rendszerük szervezetében és működésében egyfajta pénzügyi szolidaritást kell tanúsítaniuk a
         többi tagállam állampolgáraival szemben, valamennyi tagállam számára megengedett, hogy gondoskodjék arról, hogy a másik tagállami
         diákok megélhetési költségeinek fedezésére szolgáló támogatások nyújtása ne váljék olyan indokolatlan teherré, amely az adott
         tagállam által nyújtható támogatások általános szintjére is hatással lehet. (lásd a fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott ítélet
         56. pontját).

      49      A Bíróság kiemelte azt is, hogy a megélhetési költségek fedezésére szolgáló diáktámogatással kapcsolatban az is jogos, hogy
         a tagállam csak azoknak a diákoknak nyújtson ilyen támogatást, akik igazolták, hogy bizonyos fokig beilleszkedtek ezen állam
         társadalmába (a fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott ítélet 57 pontja).

      50      Ezen megfontolások alapján a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy annak megállapításával, hogy a szóban forgó diák
         egy meghatározott időszakban a fogadó tagállamban tartózkodott, a beilleszkedés bizonyos foka bizonyítottnak tekinthető (a
         fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott ítélet 59 pontja).

      51      Közelebbről, a megszakítás nélkül öt éven keresztül, jogszerűen való tartózkodásra vonatkozó feltételnek a közösségi joggal
         való összeegyeztethetőségét illetően, mint amilyet az alapügyben vitatott nemzeti szabályozás előírt, meg kell vizsgálni,
         hogy e feltétel igazolható‑e a fogadó tagállam azon céljával, hogy biztosítsa a másik tagállam állampolgárságával rendelkező
         diákoknak a területén történő bizonyos fokig való beilleszkedését.

      52      A jelen esetben a megszakítás nélküli öt éven keresztül való tartózkodásra vonatkozó feltétel alkalmas arra, hogy biztosítsa,
         hogy a vitatott, a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjat igénylő személy beilleszkedett a fogadó tagállamban.

      53      E feltétel közösségi jog tekintetében való indokolása megköveteli még, hogy arányos legyen a nemzeti jog által jogszerűen
         kitűzött célhoz viszonyítva. Nem haladhatja meg a cél eléréséhez szükséges mértéket.

      54      A megszakítás nélküli öt éven keresztül való tartózkodásra vonatkozó feltétel nem tekinthető túlzott feltételnek, ha figyelembe
         vesszük különösen a külföldi állampolgársággal rendelkezők fogadó tagállamban való beilleszkedése fokára vonatkozó hivatkozott
         követelményeket.

      55      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy bár a 2004/38 irányelv nem alkalmazható az alapügy tényállására, 24. cikkének (2) bekezdése
         előírja a munkavállalókon, önálló vállalkozókon, e jogállásukat megtartó személyeken és családtagjaikon kívüli személyek tekintetében,
         hogy a fogadó tagállam nem köteles a huzamos tartózkodási jogot nem megszerző diákok számára ösztöndíj vagy kölcsön formájában
         a megélhetési költségek fedezésére szolgáló segítséget nyújtani a tanulmányok folytatásához, beleértve a szakképzést, miközben
         16. cikke (1) bekezdésében előírja, hogy azok az uniós polgárok, akik jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó
         tagállamban, huzamos tartózkodási jogot nyernek ott.

      56      A Bíróság pontosította továbbá, hogy a tartózkodásra vonatkozó feltétel akkor arányos, ha azt a nemzeti hatóságok egyértelmű
         és előre meghatározott követelmények alapján alkalmazzák (lásd a C‑138/02. sz. Collins‑ügyben 2004. március 23‑án hozott ítélet
         [EBHT 2003., I‑2703. o.] 72. pontját).

      57      Mivel az érdekeltek egyértelműen megismerhetik jogaikat és kötelezettségeiket, a 2005. május 9‑i iránymutatás által a tartózkodás
         tekintetében előírt feltétel, maga a létezése miatt olyan jellegű, hogy magas szintű jogbiztonságot és átláthatóságot biztosít
         a diákok megélhetési költségeinek fedezésére szolgáló ösztöndíjak nyújtása keretében.

      58      Meg kell tehát állapítani, hogy az öt éven át való tartózkodásra vonatkozó feltétel, mint amilyet az alapügyben vitatott nemzeti
         szabályozás előír, nem haladja meg a külföldi állampolgársággal rendelkező diákok fogadó tagállamban való bizonyos szintű
         beilleszkedésének biztosítására irányuló cél eléréséhez szükséges mértéket.

      59      E megállapítás nem befolyásolja a tagállamok azon lehetőségét, hogy adott esetben az öt éven át való tartózkodásra vonatkozó
         feltételnek eleget nem tevő, más tagállam állampolgárságával rendelkező diákoknak is nyújtson megélhetési költségek fedezésére
         szolgáló ösztöndíjat.

      60      A fentiekre tekintettel a második–negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a valamely tagállam állampolgárságával rendelkező
         diák, aki tanulmányok folytatása érdekében másik tagállamba költözik, megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj
         megszerzése érdekében hivatkozhat az EK 12. cikk első bekezdésére, amennyiben bizonyos ideig a fogadó tagállamban tartózkodott.
         Az EK 12. cikk első bekezdésével nem ellentétes, ha a másik tagállam állampolgáraival szemben öt éven át tartó előzetes tartózkodásra
         vonatkozó feltételt alkalmaznak.

       Az ötödik kérdésről
      61      E kérdéssel a Centrale Raad van Beroep lényegében arra vár választ, hogy a közösségi joggal, különösen a jogbiztonság elvével
         ellentétes‑e az olyan, tartózkodásra vonatkozó feltétel visszaható hatályú alkalmazása, amelyről az érdekeltnek nem lehetett
         tudomása az alapügyben szereplő tényállás idején.

      62      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2005. május 9‑i iránymutatás a közlése időpontjában lépett hatályba visszaható
         hatállyal 2005. március 15‑től, azaz az alapügyben szereplő tényállás időpontját követően.

      63      A kérdést előterjesztő bíróság mindazonáltal úgy ítéli meg, hogy a 2005. május 9‑i iránymutatás jelentőséggel bír az alapjogvita
         megoldásában, mivel tükrözi azt, hogy az IB‑Groep milyen módon kívánta végrehajtani a fent hivatkozott Bidar‑ügyben hozott
         ítéletet, és hogy a Bíróság nem korlátozta ezen ítélet időbeli hatályát.

      64      A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az e kérdésben felmerült kételye a fent hivatkozott Collins‑ítélet alapjául szolgáló
         ügy megoldásából ered, mivel a Bíróság ebben az ítéletben úgy ítélte meg, hogy tartózkodásra vonatkozó feltétel csak akkor
         írható elő a megélhetési költségek fedezésére szolgáló támogatást kérő személy számára, ha a referencia‑időszakban is tudomása
         lehetett e feltétel létezéséről.

      65      Ugyanis, amint az a jelen ítélet 56. pontjából kitűnik, a fent hivatkozott Collins‑ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta,
         hogy a tartózkodásra vonatkozó feltétel akkor arányos, ha azt a nemzeti hatóságok egyértelmű és előre meghatározott követelmények
         alapján alkalmazzák.

      66      A kérdés megválaszolása érdekében emlékeztetni kell arra, hogy mivel a Bíróság nem korlátozta a fent hivatkozott Bidar‑ügyben
         hozott ítélet időbeli hatályát, az EK 12. cikk ezen ítéletből következő értelmezését a nemzeti bíróságoknak alkalmazniuk lehet
         és kell a hivatkozott ítéletet megelőzően létrejött és fennálló jogviszonyok tekintetében is, ha az említett rendelkezés alkalmazására
         vonatkozó kereset illetékes bíróságokhoz történő benyújtásának feltételei egyébként fennállnak (lásd ebben az értelemben a
         61/79. sz. Denkavit italiana ügyben 1980. március 27‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 1205. o.] 16. pontját és a fent hivatkozott
         Bidar‑ügyben hozott ítélet 66. pontját).

      67      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogbiztonság elve, amely a közösségi jog általános elvei közé tartozik, különösen
         azt követeli meg, hogy a jogi rendelkezések egyértelműek, pontosak és hatásaikat illetően előreláthatóak legyenek, különösen
         olyankor, amikor a magánszemélyekre és a vállalkozásokra nézve kedvezőtlen következményeik lehetnek (lásd ebben az értelemben
         a C‑143/93. sz. Van Es Douane Agenten ügyben 1996. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑431. o.] 27. pontját és a C‑347/06. sz.
         ASM Brescia ügyben 2008. július 17‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 69. pontját).

      68      Az ügy irataiból kitűnik, hogy a 2005. május 9‑i iránymutatásban előírt, a tartózkodásra vonatkozó feltételt a fent hivatkozott
         Bidar‑ítélet és a 2004/38 irányelv átültetése közti átmenet biztosítása érdekében vezették be. E megoldást az ezen irányelv
         24. cikkének (2) bekezdésében és 16. cikkében szereplő követelményeknek való megfelelés érdekében választották.

      69      Úgy tűnik tehát, hogy az olyan helyzetben, mint amilyen az alapügyben szerepel, a másik tagállamból származó diákok megélhetési
         költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjra való jogosultságának, e jog alkotóelemeként, tartózkodásra vonatkozó feltételtől
         való függővé tétele nem jár hátrányos következménnyel az érdekeltek számára.

      70      Ugyanígy, mivel a 2005. május 9‑i iránymutatás jóval jelentősebb jogokat biztosít az érdekeltek számára, mint a korábbi nemzeti
         rendszer, a jelen esetben nem alkalmazható a fent hivatkozott Collins‑ítéletben meghatározott követelmény.

      71      Azt kell tehát válaszolni az eléőterjesztett kérdésre, hogy az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek,
         a közösségi joggal, különösen a jogbiztonság elvével nem ellentétes a tartózkodásra vonatkozó olyan feltétel alkalmazása,
         amely a másik tagállamból származó diákok megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíjra való jogosultságát az e feltétel
         bevezetését megelőző, meghatározott ideig tartó tartózkodástól teszi függővé.

       A költségekről
      72      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az alapügy felperesének helyzetében lévő diák nem hivatkozhat a megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj megszerzése
            érdekében a foglalkoztatás megszűnését követően a munkavállalóknak a fogadó tagállam területén maradásának jogáról szóló,
            1970. június 29‑i 1251/70/EGK bizottsági rendelet 7. cikkére.
      2)      A valamely tagállam állampolgárságával rendelkező diák, aki tanulmányok folytatása érdekében másik tagállamba költözik, a
            megélhetési költségek fedezésére szolgáló ösztöndíj megszerzése érdekében hivatkozhat az EK 12. cikk első bekezdésére, amennyiben
            bizonyos ideig a fogadó tagállamban tartózkodott. Az EK 12. cikk első bekezdésével nem ellentétes, ha a másik tagállam állampolgáraival
            szemben öt éven át tartó előzetes tartózkodásra vonatkozó feltételt alkalmaznak.
      3)      Olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, a közösségi joggal, különösen a jogbiztonság elvével nem
            ellentétes a tartózkodásra vonatkozó olyan feltétel alkalmazása, amely a másik tagállamból származó diákok megélhetési költségek
            fedezésére szolgáló ösztöndíjra való jogosultságát az e feltétel bevezetését megelőző, meghatározott ideig tartó tartózkodástól
            teszi függővé.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


title: A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2009. május 18-i ítélete. # Herbert Meister kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közszolgálat - Tisztviselők - Előléptetés - Megsemmisítés iránti kereset - Kártérítési kereset. # F-138/06. és F-37/08. sz. egyesített ügyek

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (első tanács)
      2009. május 18.
      F‑138/06. és F‑37/08. sz. egyesített ügyek
      Herbert Meister
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Értékelés – A 2001/2002, 2003/2004 és 2004/2005 évekre vonatkozó értékelő jelentések – Késedelmes elkészítés – Hatáskör – Párbeszéd – Előléptetés – Előmeneteli pontok – Lelki zaklatás – Megsemmisítés iránti kereset – Kártérítési kereset”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott keresetek, amelyekben H. Meister lényegében a következőket kéri: először
         is az 2001. április 1‑je és 2002. december 31., a 2003. január 1‑je és 2004. szeptember 30., valamint a 2004. október 1‑je
         és 2005. szeptember 30. közötti időszakra vonatkozó értékelő jelentéseinek megsemmisítését; másodszor a 2006. és 2007. évi
         előléptetési időszakban adott előmeneteli pontok odaítéléséről szóló határozatok megsemmisítését; harmadszor az Európai Közösségek
         tisztviselői személyzeti szabályzatának – a személyzeti szabályzat módosításáról szóló, 2004. március 22‑i 723/2004/EK, Euratom
         tanácsi rendelet (HL L 124., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 130. o.) által módosított – 24. cikke
         alapján előterjesztett, segítségnyújtás iránti kérelmét elutasító határozat megsemmisítését; negyedszer a Belső Piaci Harmonizációs
         Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) azon határozatának megsemmisítését, amely elutasította a felperesnek az
         egyéni személyi fejlesztési program megvalósítása iránti kérelmét, amely program a személyi állomány azon tagjaira alkalmazható,
         akik az OHIM‑nál való munkavállalás előtt szakmai tevékenységet végeztek; ötödször az OHIM arra való kötelezését, hogy kártérítést
         fizessen a felperesnek.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti a felperes 2001. április 1‑je és 2002. december 31. közötti időszakra vonatkozó előmeneteli
         jelentését. A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti a felperes 2004. október 1‑je és 2005. szeptember 30. közötti időszakra
         vonatkozó előmeneteli jelentését. A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti a felperesnek a 2006. évi előléptetési időszakban
         adott előmeneteli pontok odaítéléséről szóló határozatot. A Közszolgálati Törvényszék kötelezi az OHIM‑ot, hogy fizessen a
         felperesnek 5000 eurót. A Közszolgálati Törvényszék ezt meghaladóan elutasítja az F‑138/06. és az F‑37/08. sz. keresetet.
         Az F‑138/06. sz. ügyben az OHIM maga viseli saját költségeit, és köteles viselni a felperes költségeinek kétharmadát. Az F‑37/08. sz. ügyben
         a felperes viseli az összes költséget, vagyis saját költségein felül köteles viselni az OHIM költségeit is.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Az adminisztráció segítségnyújtási kötelezettsége – Hatály – Terjedelem
      (Személyzeti szabályzat, 24. cikk)
      2.      Tisztviselők – Egyedi határozat – Elutasító határozat közlése – Olyan nyelven való szövegezés, amely lehetővé teszi az érdekeltnek,
            hogy a határozatot ténylegesen megismerhesse
      3.      Tisztviselők – Lelki zaklatás – Fogalom – Az érintett lejáratására vagy munkafeltételei romlásának előidézésére irányuló magatartás
      (Személyzeti szabályzat, 12a. cikk, (3) és (4) bekezdés; 2000/78 tanácsi irányelv, 1. cikk és 2. cikk, (3) bekezdés)
      4.      Tisztviselők – Személyzeti szabályzat – Általános végrehajtási rendelkezések révén való eltérések – Megengedhetetlenség
      (Személyzeti szabályzat, 43. cikk, első bekezdés, és 90. cikk, (2) bekezdés)
      5.      Tisztviselők – Kereset – Előzetes közigazgatási panasz – Tárgybeli és jogcímbeli azonosság – A panaszban nem szereplő, de
            ahhoz szorosan kapcsolódó jogalapok és érvek
      (Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
      6.      Tisztviselők – Értékelés – Előmeneteli jelentés – Az ellenjegyző közreműködése az értékelési eljárásban
      (Személyzeti szabályzat, 43. cikk)
      7.      Tisztviselők – Értékelés – Értékelő jelentés – Elkészítés
      (Személyzeti szabályzat, 43. cikk)
      8.      Tisztviselők – Kereset – Előzetes közigazgatási eljárás – A válaszadási határidőknek az adminisztráció általi be nem tartása
      (Személyzeti szabályzat, 90. cikk, (2) bekezdés)
      1.      A szolgálat rendjével és nyugalmával összeegyeztethetetlen esemény bekövetkeztekor az adminisztráció a személyzeti szabályzat
         24. cikkének első bekezdésében szereplő segítségnyújtási kötelezettség alapján köteles a kellő határozottsággal fellépni,
         valamint az ügy körülményei alapján szükséges gyorsasággal és gondossággal reagálni a tények megállapítása és azokból a megfelelő
         következtetéseknek az ügy ismeretében való levonása érdekében.

      Az, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a gondoskodási kötelezettséget megsértve nem a szükséges gyorsasággal válaszolt a
         segítségnyújtás iránti kérelemre, megalapozhatja ugyan az illető intézménynek az érintetteknek esetleg okozott kárért való
         felelősségét, önmagában azonban nem befolyásolja az e kérelmet elutasító kifejezett határozat jogszerűségét. Ha ugyanis az
         ilyen határozatot kizárólag a késedelme miatt kellene megsemmisíteni, azon új határozat, amelynek a megsemmisített határozatot
         kellene felváltania, semmi esetre sem lehetne kevésbé késedelmes, mint a megsemmisített határozat.

      (lásd a 73. és 76. pontot)
      Hivatkozás:
      a Bíróság 224/87. sz., Koutchoumoff kontra Bizottság ügyben 1989. január 26‑án hozott ítéletének (EBHT 1989., 99. o.) 15.
         és 16. pontja;

      az Elsőfokú Bíróság T‑5/92. sz., Tallarico kontra Parlament ügyben 1993. április 21‑én hozott ítéletének (EBHT 1993., II‑477. o.)
         31. pontja; T‑15/96. sz., Liao kontra Tanács ügyben 1997. november 6‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑329. o. és
         II‑897. o.) 34. pontja; T‑136/98. sz., Campogrande kontra Bizottság ügyben 2000. december 5‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000.,
         I‑A‑267. o. és II‑1225. o.) 42. pontja; T‑154/05. sz., Lo Giudice kontra Bizottság ügyben 2007. október 25‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2007., I‑A‑2‑0000. o. és II‑A‑2‑0000. o.) 136. pontja.

      2.      Ahhoz, hogy a határozatot megfelelően közöltnek lehessen tekinteni, nemcsak az szükséges, hogy azt a címzettnek továbbítsák,
         hanem az is, hogy ez utóbbi annak tartalmát ténylegesen megismerhesse. A személyzeti szabályzat 24. cikke szerinti segítségnyújtás
         iránti kérelmet elutasító határozat olyan nyelven való megszövegezése, amely nem a tisztviselő anyanyelve, és nem is az a
         nyelv, amelyen a segítségnyújtás iránti kérelmet megszövegezték, akkor szabályos, ha a határozatról az érdekelt ténylegesen
         tudomást szerezhet.

      (lásd a 84. és 85. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑94/92. sz., X kontra Bizottság ügyben 1994. június 9‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑149. o.
         és II‑481. o.) 24. pontja; T‑197/98. sz., Rudolph kontra Bizottság ügyben 2000. március 23‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2000.,
         I‑A‑55. o. és II‑241. o.) 44. pontja; T‑118/99. sz., Bonaiti Brighina kontra Bizottság ügyben 2001. február 7‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2001., I‑A‑25. o. és II‑97. o.) 16. és 17. pontja.

      3.      A személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése „helytelen magatartásként” határozza meg a lelki zaklatást, amelynek
         megállapítása két feltétel együttes teljesülését igényli. Az első feltétel olyan magatartás, szóbeli vagy írott nyelvhasználat,
         gesztusok vagy más cselekvések létére vonatkozik, amelyek „egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen” fordulnak elő
         – ami feltételezi, hogy a lelki zaklatás az időben szükségszerűen folyamatként jelenik meg, és ismétlődő vagy folyamatos cselekvést
         feltételez –, és amelyek „szándékosak”. Az elsőtől az „és” szóval elkülönített második feltétel arra vonatkozik, hogy e magatartás,
         szóbeli vagy írott nyelvhasználat, gesztusok vagy más cselekvések alkalmasak legyenek arra, hogy bármely másik személy személyiségét,
         méltóságát, testi vagy lelki épségét aláássák.

      Az, hogy a „szándékos” jelző az első feltételhez kapcsolódik, nem pedig a másodikhoz, azt jelenti egyrészt, hogy a személyzeti
         szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében szereplő magatartásoknak, szóbeli vagy írott nyelvhasználatnak, gesztusoknak vagy
         más cselekvéseknek kell szándékosaknak lenniük, ami kizárja e rendelkezés alkalmazási köréből a véletlen cselekvéseket. Másrészt
         azonban nem szükséges, hogy e magatartás, szóbeli vagy írott nyelvhasználat, gesztusok vagy más cselekvések azzal a szándékkal
         valósuljanak meg, hogy más személy személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét aláássák. Másként fogalmazva a személyzeti
         szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése értelmében vett lelki zaklatás megvalósulhat anélkül is, hogy a zaklatónak szándékában
         állt volna az áldozatot lejáratni, vagy annak munkakörülményeit szándékosan rontani. Elegendő az is, hogy szándékosan megvalósított
         cselekvései objektíve ilyen következményekkel járnak. A személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének ezzel ellentétes
         értelmezése megfosztaná e rendelkezést a hatékony érvényesüléstől, mivel nehéz bizonyítani a lelki zaklatás elkövetőjének
         ártó szándékát.

      Az ilyen értelmezést nem kérdőjelezi meg a személyzeti szabályzat 12a. cikke szexuális zaklatásra vonatkozó (4) bekezdésének
         első mondata, amely kimondja, hogy a „szexuális zaklatás: olyan, szexuális magatartás, amely azon személy számára, akire irányul,
         nemkívánatos, és amelynek célja vagy hatása az említett személy megsértése, illetve megfélemlítő, ellenséges, bántó vagy zavarba
         ejtő közeg megteremtése.” Az „amelynek célja vagy hatása” kifejezés a személyzeti szabályzat 12a. cikke (4) bekezdésének első
         mondatában szerepel, a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében azonban nem, ám e kifejezés hiánya nem értelmezhető
         úgy, hogy e rendelkezés szerint csak az olyan cselekményt lehetne lelki zaklatásnak tekinteni, amelynek „célja” más személy
         lejáratása vagy munkakörülményeinek rontása.

      Végül a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének a feltételezett zaklató ártó szándékán alapuló értelmezése nem
         felel meg a „zaklatás” azon meghatározásának, amely a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános
         kereteinek létrehozásáról szóló 2000/78 irányelvben szerepel. A 2000/78 irányelvben az „olyan céllal vagy olyan hatást kiváltva”
         kifejezés egyértelművé teszi, hogy a közösségi jogalkotó a lelki zaklatás áldozatai számára „megfelelő jogi védelmet” kívánt
         biztosítani.

      (lásd a 102., 104–108. és 111–113. pontot)
      Hivatkozás:
      a Közszolgálati Törvényszék F‑52/05. sz., Q kontra Bizottság ügyben 2008. december 9‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2008.,
         I‑A‑1‑0000. o. és II‑A‑1‑0000. o.) 135. és 144. pontja, az ítélettel szemben T‑80/09. P. ügyszám alatt fellebbezés van folyamatban
         a Törvényszék előtt.

      4.      Az értékelő jelentés sérelmet okozó aktusnak minősül, amellyel szemben a tisztviselő nyújthat be közvetlenül a Közszolgálati
         Törvényszékhez keresetet vagy személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése szerinti panaszt. Általában véve ugyan az
         a helyénvaló, ha a személyzeti szabályzat 43. cikkének általános végrehajtási rendelkezései által létrehozott belső eljárásokat
         igénybe veszik, az ilyen rendelkezések nem sérthetik a személyzeti szabályzatból eredő említett jogot, amely lehetővé teszi
         a tisztviselőknek, hogy a Közszolgálati Törvényszéknél terjesszenek elő keresetet vagy az értékelő jelentéssel szemben panaszt
         emeljenek e belső eljárások előzetes kimerítése nélkül.

      Az intézményeknek nincs hatáskörük arra, hogy végrehajtási rendelkezéssel eltérjenek a személyzeti szabályzat kifejezett rendelkezésétől.
      (lásd a 138–140. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑54/92. sz., Schneider kontra Bizottság ügyben 1994. december 1‑jén hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994.,
         I‑A‑281. o. és II‑887. o.) 22. pontja; T‑398/03. sz., Castets kontra Bizottság ügyben 2005. május 4‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005.,
         I‑A‑109. o. és II‑507. o.) 32. pontja.

      5.      Az előzetes igazgatási panasz és a kereset közötti összhang szabálya az elfogadhatatlanság terhe mellett megköveteli, hogy
         a közösségi bíró előtt felhozott jogalap már a pert megelőző eljárás során is szerepeljen avégett, hogy a kinevezésre jogosult
         hatóságnak módja legyen kellő pontossággal megismerni az érintett által a megtámadott határozattal szemben megfogalmazott
         kifogásokat. A közösségi bíróság elé terjesztett kérelmek kizárólag a panaszban megjelölt „kifogásokkal” egyező indokon alapuló
         kifogásokat tartalmazhatnak, ám e kifogások a közösségi bíróság előtt kifejthetők a panaszban nem szükségképpen szereplő,
         azonban ahhoz szorosan kapcsolódó jogalapok és érvek előadásával.

      (lásd a 145. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑496/93. sz., Allo kontra Bizottság ügyben 1995. június 8‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1995., I‑A‑127. o.
         és II‑405. o.) 26. pontja.

      6.      Az értékelő személyével kapcsolatban az elfogultság esetleges veszélyének semlegesítését biztosítja az olyan szabályozás,
         amely szerint az értékelő jelentést az értékelő készíti és az ellenjegyző írja alá, és amennyiben az ellenjegyző nem ért egyet
         az értékelővel, ő maga hozza meg a végleges határozatot, mivel az ellenjegyző a szó legteljesebb értelmében vett értékelő.

      (lásd a 156. pontot)
      Hivatkozás:
      a Közszolgálati Törvényszék F‑28/06. sz., Sequeira Wandschneider kontra Bizottság ügyben 2007. december 13‑án hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2007., I‑A‑1‑0000. o. és II‑A‑1‑0000. o.) 43. pontja.

      7.      Az értékelő jelentést csak kivételes körülmények között lehet önmagában amiatt megsemmisíteni, hogy késedelmesen készítették
         el. Az értékelő jelentés elkészítése során felmerült késedelem ugyan kártérítéshez való jogot keletkeztethet az érintett tisztviselő
         javára, ez a késedelem nem érintheti az értékelő jelentés érvényességét, és ebből következően nem indokolhatja a megsemmisítését.

      (lásd a 171. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑205/04. sz., Ianniello kontra Bizottság ügyben 2007. november 20‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2007.,
         I‑A‑2‑0000. o. és II‑A‑2‑0000. o.) 139. pontja.

      8.      A személyzeti szabályzat 90. cikkében előírt határidők be nem tartása megalapozhatja az illető intézménynek az érintetteknek
         esetleg okozott kárért való felelősségét.

      (lásd a 212. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑267/03. sz., Roccato kontra Bizottság ügyben 2005. január 26‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑1. o.
         és II‑1. o.) 84. pontja.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) február 9.-i ítélete: 1994. # Edward Patrick Latham kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselő - Jelentkezés elutasítása. # T-82/91. sz. ügy