title: A Bíróság 1979. december 13-i ítélete. # Liselotte Hauer kontra Land Rheinland-Pfalz. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Németország. # Új szőlőültetvények telepítésének tilalma. # 44/79. sz. ügy

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1979. december 13.(*)„Új szőlőültetvények telepítésének tilalma”A 44/79. sz. ügyben,a
 Bírósághoz a Verwaltungsgericht (közigazgatási bíróság) Neustadt an der
 Weinstraße által az EGK‑Szerződés 177. cikkének értelmében
benyújtott, az e bíróság előttLiselotte Hauer (lakóhelye: Bad Dürkheim)ésa Land Rheinland-Pfalz (Rajna-Pfalz tartomány)között
 folyamatban lévő eljárásban az 1978. november 23‑i
2776/78 tanácsi rendelettel módosított, a bortermelési potenciálnak
 a piaci igényekhez való igazítása érdekében hozott intézkedésekről
szóló, 1976. május 17‑i 1162/76 tanácsi rendelet
2. cikkének a Gesetz über Maßnahmen auf dem Gebiete der
Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (a borgazdálkodás terén hozott
intézkedésekről szóló német törvény) 1. cikkére tekintettel történő
értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 H. Kutscher elnök, A. O’Keeffe és A. Touffait
tanácselnökök, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, Mackenzie
Stuart, G. Bosco, T. Koopmans és O. Due bírák,főtanácsnok: F. Capotorti,hivatalvezető: A. Van Houtte,meghozta a következőÍtéletet1        Az
 1978. december 14‑i végzéssel, amely
1979. március 20‑án érkezett a Bírósághoz, a
Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße az EGK‑Szerződés
177. cikke alapján előzetes döntéshozatal céljából két, az 1978.
november 23-i 2776/78 tanácsi rendelettel (HL L 333., 1. o.) módosított,
 a bortermelési potenciálnak a piaci igényekhez való igazítása érdekében
 hozott intézkedésekről szóló, 1976. május 17-i 1162/76 tanácsi rendelet
 (HL L 135., 32. o.) értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a
Bíróság elé.2        Az
 iratokból kitűnik, hogy 1975. június 6-án az alapeljárás felperese
engedélyt kért a Land Rheinland-Pfalz illetékes közigazgatási
hatóságától, hogy Bad Dürkheim régióban a tulajdonában lévő
földterületen szőlőt telepíthessen. Az engedélyt eredetileg azért
tagadták meg tőle, mert a vonatkozó német jogszabályok, vagyis az 1977.
március 10-i, a borgazdálkodásról szóló törvény (Weinwirtschaftsgesetz)
szerint a kérdéses földterület nem minősült szőlőtermelésre alkalmasnak.
 1976. január 22-én az érintett ellentmondással élt e határozattal
szemben. Mialatt ezen ellentmondás elbírálása folyamatban volt az
illetékes közigazgatási hatóság előtt, elfogadták az 1976. május 17-i
1162/76 rendeletet, amelynek 2. cikke 3 évre megtiltotta új
szőlőültetvények telepítését. Október 21-én a hatóság az ellenmondást
elutasította, két okból: egyrészt a földterület alkalmatlan volta miatt,
 másrészt az említett, az új szőlőültetvény telepítését tiltó közösségi
rendeletre hivatkozva.3        Miután
 az érintett keresetet indított a Verwaltungsgerichtnél, a közigazgatási
 hatóság – az ugyanazon körzetben szüretelt szőlőről készített szakértői
 vélemények elkészíttetését követően, és a felperesével szomszédos
földterületek tulajdonosaival kötött egyezségre is figyelemmel –
elismerte, hogy a felperes földterülete a nemzeti jogszabályok által
előírt minimumkövetelmények szerint szőlőtermesztésre alkalmasnak
tekinthető. Következésképp a hatóság kijelentette, hogy amint a
közösségi szabályozás által előírt, az új telepítésekre vonatkozó
tilalom ideje lejár, hajlandó megadni az engedélyt. A felek közötti
jogvita tehát már csak közösségi jogi kérdésekre vonatkozik.4        Az
 alapeljárás felperesének álláspontja szerint a kért engedélyt azért
kellett volna megkapnia, mert az 1162/76 rendelet rendelkezései a
hatálybalépését jóval megelőzően benyújtott kérelem tekintetében nem
alkalmazhatók. Még akkor sem lehetne a rendelet rendelkezéseit
érvényesíteni a felperessel szemben, ha a rendeletet a hatálybalépését
megelőzően benyújtott kérelmek tekintetében is alkalmazni kellene, mivel
 e rendelkezések sértenék a felperesnek a Németországi Szövetségi
Köztársaság Grundgesetz-ének 12. és 14. cikke által biztosított,
tulajdonhoz és a foglalkozás szabad gyakorlásához való jogát.5        E
 jogvita eldöntésének érdekében a Verwaltungsgericht a következő két
kérdést terjesztette elő:1.      Az
 1978. november 23-i 2776/78 tanácsi rendelettel módosított, 1976. május
 17-i 1162/76 tanácsi rendeletet úgy kell-e értelmezni, hogy annak 2.
cikkének (1) bekezdését az e rendelet hatálybalépését megelőzően
benyújtott, új szőlőültetvények telepítésére irányuló engedély iránti
kérelmek tekintetében is alkalmazni kell?2.      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:Az
 1162/76 rendelet 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy
 az új szőlőültetvények telepítése engedélyezésének abban foglalt
tilalma – a rendelet 2. cikkének (2) bekezdésében meghatározott
kivételektől eltekintve – általánosan, azaz, különösen a földterület
alkalmatlanságának a Weinwirtschaftsgesetz (a borgazdálkodás területén
hozott intézkedésekről szóló német jogszabály) 1. cikke (1) bekezdésének
 második mondatában, és (2) bekezdésében szabályozott kérdésétől
függetlenül alkalmazandó? Az első kérdésről (az 1162/76 rendelet időbeli hatálya)6        Az
 alapeljárás felperese hangsúlyozza e tekintetben, hogy az illetékes
közigazgatási hatósághoz 1975. június 6-án benyújtott kérelmének rendes
körülmények között még a közösségi rendelet hatálybalépése előtt számára
 kedvező döntést kellett volna eredményeznie, ha a közigazgatási eljárás
 szabályosan zajlik le, és ha a közigazgatási hatóság késedelem nélkül
elismeri, hogy földterülete a nemzeti törvény követelményei alapján
szőlőtermesztésre alkalmas. E körülményt figyelembe kellene venni a
közösségi rendelet időbeli hatályának megítélésekor, annál is inkább,
mivel a szóban forgó szőlőültetvény hozamának semmilyen érzékelhető
hatása nem lenne a piaci viszonyokra, tekintettel arra az időtartamra,
ami egy szőlőültetvény telepítése és termővé válása között telik el.7        Az
 alapeljárás felperese által felhozott érvek nem fogadhatóak el. Az
1162/76 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése ugyanis
kifejezetten előírja, hogy a tagállamok e „rendelet hatálybalépésének
napjától kezdve” nem adnak ki több engedélyt új ültetvény telepítésére.
Az engedély kiadásának cselekményére történő utalással e rendelkezés
kizárja a kérelem benyújtása időpontjának figyelembevételét. E
rendelkezés a rendelet azonnali hatálya biztosításának szándékát jelzi,
olyannyira, hogy a rendelet 4. cikke alapján a rendelet hatálybalépését
megelőzően megszerzett telepítési és újratelepítési jogok gyakorlását is
 fel kell függeszteni a tilalom idejére.8        Ahogyan
 ez utóbbi rendelkezéssel kapcsolatban a hatodik preambulumbekezdés
kimondja, az új ültetvények telepítésének tilalmát az a „vitathatatlan
közérdek” indokolja, amely szerint meg kell akadályozni a Közösségen
belül a bortúltermelés növekedését, helyre kell állítani a piaci
egyensúlyt, és meg kell előzni a strukturális többletek kialakulását. Az
 1162/76 rendelet célja tehát az, hogy azonnali hatállyal megakadályozza
 a meglévő szőlőültetvények növelését. Ezért a rendelet hatálybalépése
előtt benyújtott kérelem javára nem tehető kivétel.9        Az
 első kérdésre adandó válasz tehát az, hogy az 1978. november 23-i
2776/78 tanácsi rendelettel módosított, 1976. május 17-i 1162/76 tanácsi
 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy 2. cikkének (1) bekezdését a
rendelet hatálybalépése előtt benyújtott, új szőlőültetvények
telepítésére irányuló engedély iránti kérelmek tekintetében is
alkalmazni kell. A második kérdésről (az 1162/76 rendelet tárgyi hatálya)10      Második
 kérdésével a Verwaltungsgericht arra kéri a Bíróságot, határozzon abban
 a kérdésben, hogy az 1162/76 rendelet 2. cikkének (1) bekezdésében
megállapított, új ültetvény telepítése engedélyezésének tilalma
általánosan alkalmazandó-e, vagyis magában foglalja-e a nemzeti
jogszabályban megadott szempontok alapján szőlőtermesztésre alkalmasnak
minősülő földterületeket is.11      E
 tekintetben a rendelet szövege egyértelmű, hiszen a 2. cikk „minden új
szőlőültetvény telepítését” tiltja, nem téve különbséget az érintett
talajok minősége között. Az 1162/76 rendelet szövegéből és céljaiból
egyaránt következik, hogy a tilalom minden új telepítésre vonatkozik, a
talaj jellegétől és nemzeti jogszabály szerinti besorolásától
függetlenül. A rendelet célja – ahogyan különösen a második
preambulumbekezdéséből következik – az, hogy véget vessen az európai
bortúltermelésnek, valamint rövid és hosszú távon egyaránt helyreállítsa
 a piaci egyensúlyt. Csak a rendelet 2. cikkének (2) bekezdése enged
néhány kivételt az ugyanazon cikk (1) bekezdésében kimondott általános
tilalom alól, de nem vitás, hogy jelen esetben e kivételek egyike sem
alkalmazható.12      A
 második kérdésre adandó válasz tehát az, hogy az 1162/76 rendelet 2.
cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az új telepítési
engedélyek kiadásának abban megállapított tilalma – a rendelet 2.
cikkének (2) bekezdésében meghatározott kivételektől eltekintve –
általánosan alkalmazandó, vagyis függetlenül attól, hogy egy földterület
 a nemzeti törvény rendelkezései szerint szőlőtermesztésre alkalmas-e
vagy sem. Az alapvető jogok közösségi jogrendben való biztosításának kérdéséről13      A
 Verwaltungsgericht előzetes döntéshozatalra utaló végzésében előadja,
hogy amennyiben az 1162/76 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy az
általános hatályú, a szőlőtermesztésre alkalmas földterületekre is
vonatkozó tilalmat rendel el, ezt a rendelkezést a Németországi
Szövetségi Köztársaságban esetlegesen alkalmazhatatlannak kell
tekinteni, mivel kétséges annak összeegyeztethetősége a Grundgesetz
tulajdonhoz való jogra, illetve a foglalkozás szabad gyakorlására
vonatkozó 12. és 14. cikke által biztosított alapvető jogokkal.14      Amint
 azt a Bíróság az Internationale Handelsgesellschaft-ügyben 1970.
december 17-én hozott ítéletében (EBHT 1970., 1125. o.) kifejtette, az
alapvető jogok közösségi intézmények valamely jogi aktusa általi
esetleges megsértésének kérdését csak a közösségi jog keretében lehet
megítélni. Adott tagállam jogszabályain vagy alkotmányos rendjén alapuló
 különleges értékelési szempontok bevezetése csorbítaná a közösségi jog
anyagi egységét és hatékonyságát, ezáltal elkerülhetetlenül megbontaná a
 közös piac egységét, és veszélyeztetné a Közösség kohézióját.15      A
 Bíróság az említett ítéletben, és később a Nold-ügyben 1974. május
14-én hozott ítéletben (EBHT 1974., 491. o.) is hangsúlyozta, hogy az
alapvető jogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek
tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja. E jogok védelmének
biztosítása során a Bíróságnak a tagállamok közös alkotmányos
hagyományaiból kell merítenie, és ezáltal a Közösségben nem engedhetőek
meg az ezen államok alkotmányai által elismert alapvető jogokkal össze
nem egyeztethető intézkedések. Az emberi jogok védelmére vonatkozó
nemzetközi szerződések, amelyek kidolgozásában a tagállamok
együttműködtek, illetve amelyekhez csatlakoztak, szintén tartalmazhatnak
 olyan iránymutatásokat, amelyeket a közösségi jog keretében figyelembe
kell venni. Ezt a tételt később az Európai Parlament, a Tanács és a
Bizottság 1977. április 5-i együttes nyilatkozatával elismerte, amely a
Bíróság ítélkezési gyakorlatára történő hivatkozást követően egyrészről a
 tagállamok alkotmányai által biztosított jogokat, másrészről az emberi
jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4-i
európai egyezményt említi (HL 1977. C 103., 1. o.).16      Ilyen
 körülmények között a Verwaltungsgericht által az 1162/76 rendelet
rendelkezéseinek az alapvető jogok védelmére vonatkozó szabályokkal való
 összeegyeztethetőségére vonatkozóan megfogalmazott kétségeket úgy kell
érteni, hogy azok a rendelet érvényességét a közösségi jog szempontjából
 kérdőjelezik meg. E szempontból különbséget kell tenni egyrészről a
tulajdonhoz való jog esetleges megsértése, másrészről a foglalkozás
szabad gyakorlásának esetleges korlátozása között. A tulajdonhoz való jog kérdéséről17      A
 tulajdonhoz való jog a közösségi jogrendszerben a tagállamok
alkotmányaiban szereplő közös felfogásnak megfelelően biztosított,
melyet az emberi jogok védelméről szóló európai egyezmény első
jegyzőkönyve is tükröz.18      A jegyzőkönyv 1. cikke a következőképpen rendelkezik:„Minden
 természetes vagy jogi személynek joga van javai tiszteletben
tartásához. Senkit sem lehet tulajdonától megfosztani, kivéve, ha ez
közérdekből és a törvényben meghatározott feltételek, valamint a
nemzetközi jog általános elvei szerint történik.Az
 előző bekezdésben foglaltak nem korlátozzák az államok jogát olyan
törvények alkalmazásában, melyeket szükségesnek ítélnek ahhoz, hogy a
javaknak a köz érdekében történő használatát szabályozhassák, illetőleg
az adók, más közterhek vagy bírságok megfizetését biztosítsák.”19      A
 rendelkezés annak kinyilvánítását követően, hogy minden természetes
vagy jogi személynek joga van javai tiszteletben tartásához, a
tulajdonos jogainak kétféle lehetséges sérelmét említi, aszerint, hogy e
 sérelem a tulajdonosnak a jogától való megfosztására, vagy e jog
gyakorlásának korlátozására vonatkozik-e. A jelen esetben nem vitatható,
 hogy az új szőlőültetvények telepítésének tilalma nem tekinthető a
tulajdontól való megfosztással járó intézkedésnek, mivel a tulajdonos
továbbra is szabadon rendelkezhet tulajdonával, és bármely más, nem
tiltott módon szabadon használhatja azt. Ugyanakkor nem kétséges, hogy e
 tilalom korlátozza a tulajdon használatát. A jegyzőkönyv 1. cikkének
második bekezdése e tekintetben fontos utalást tartalmaz, amennyiben
elismeri az államok olyan törvények alkalmazásához való jogát, „melyeket
 szükségesnek ítélnek ahhoz, hogy a javaknak a köz érdekében történő
használatát szabályozhassák”. A jegyzőkönyv lényegében tehát elfogadja a
 tulajdon használata korlátozásának jogosságát, ezt azonban az államok
által a „köz érdekében” „szükségesnek” ítélt mértékre korlátozza.
Mindazonáltal e rendelkezés nem ad kellően pontos választ a
Verwaltungsgericht által felvetett kérdésre.20      A
 kérdés megválaszolása érdekében ezért figyelembe kell venni a kilenc
tagállam alkotmányos szabályaiból és gyakorlatából eredő
iránymutatásokat. E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy e
szabályok és gyakorlat lehetővé teszik a jogalkotó számára a
magántulajdon köz érdekében történő használatának szabályozását. E
célból egyes alkotmányok a tulajdonnal járó kötelezettségekre (a német
alaptörvény 14. cikke (2) bekezdésének első mondata), annak társadalmi
szerepére (az olasz alkotmány 42. cikkének (2) bekezdése), használatának
 a közjó követelményeinek való alárendelésére (a német alaptörvény 14.
cikke (2) bekezdésének második mondata és az ír alkotmány 43. cikke (2)
bekezdésének második mondata) vagy a társadalmi igazságosságra (az ír
alkotmány 43. cikke (2) bekezdésének első mondata) hivatkoznak. Minden
tagállamban számos jogalkotási aktus nyilvánította ki kifejezetten a
tulajdonjog e társadalmi szerepét. Így minden tagállamban találunk a
mezőgazdaságra, az erdőgazdálkodásra, a vízgazdálkodásra, a természeti
környezet védelmére, a környezetrendezésre és a városrendezésre
vonatkozó jogszabályokat, amelyek – néha jelentős mértékben –
korlátozzák az ingatlantulajdon használatát.21      A
 Közösség minden bortermelő országában léteznek a szőlőtelepítésre, a
szőlőfajták kiválasztására és a termesztéstechnológiára vonatkozó,
különböző szigorúságú, kényszerítő jellegű jogszabályok. Az érintett
országok egyikében sem tekintik e rendelkezéseket a tulajdonhoz való jog
 tiszteletben tartásával összeegyeztethetetlennek.22      Így
 különböző területeken a tagállamok közös alkotmányos felfogását és az
állandó jogalkotási gyakorlatot figyelembe véve, megállapítható, hogy az
 új szőlőültetvények telepítését korlátozó 1162/76 rendelet lényegét
tekintve nem támadható. Az összes tagállam alkotmányos rendjében –
azonos vagy hasonló formában – ismert és jogszerűnek elfogadott
korlátozásról van szó.23      Ez
 a megállapítás ugyanakkor nem ad kimerítő választ a Verwaltungsgericht
által felvetett problémára. Még ha lényegében nem is vitatható, hogy a
Közösség a piac közös szervezése keretében és a strukturális politika
céljából korlátozhatja a tulajdonjog gyakorlását, meg kell vizsgálni azt
 is, hogy a megtámadott szabályozás által bevezetett korlátozások
ténylegesen megfelelnek-e a Közösség által kitűzött közérdekű céloknak,
és a kitűzött célhoz viszonyítva nem jelentenek-e olyan aránytalan és
megengedhetetlen beavatkozást a tulajdonos jogaiba, mely a tulajdonhoz
való jog lényegét sérti. Az alapeljárás felperese tulajdonképpen ezt
sérelmezi, és úgy véli, a jogalkotó a szőlészeti-borászati tulajdon
használatát csak minőségpolitikai okokból korlátozhatja, így az ő joga
vitathatatlan, amint a telkét szőlőtermesztésre alkalmasnak ismerik el.
Meg kell tehát vizsgálni, mi a vitatott rendelet célja, valamint, hogy a
 rendelet által meghatározott intézkedések és a jelen esetben a Közösség
 által követett cél között ésszerű kapcsolat áll-e fenn.24      Az
 1162/76 rendelet rendelkezéseit a borpiac közös szervezésének
összefüggésében kell megvizsgálni, amely szorosan kapcsolódik a Közösség
 e területen követett strukturális politikai céljaihoz. E célokat a
vitatott rendelet alapjául szolgáló, a borpiac közös szervezésére
vonatkozó kiegészítő rendelkezések megállapításáról szóló, 1970. április
 28-i 816/70 rendelet (HL L 99., 1. o.), valamint a piac közös
szervezésére vonatkozó összes rendelkezést egységes szerkezetbe foglaló,
 a borpiac közös szervezéséről szóló, 1979. február 5-i 337/79 rendelet
(HL L 54., 1. o.) határozza meg. Jelenleg e rendeletnek a termelésre és a
 telepítések ellenőrzésére vonatkozó szabályokról szóló III. címe
alkotja e terület jogi keretét. Az e területen követett közösségi
politika elismerését lehetővé tévő további jogi aktus az asztali bor
piacon az egyensúly helyreállítására irányuló új iránymutatásokról
szóló, 1975. április 21-i tanácsi állásfoglalás (HL C 90., 1. o.).25      E
 jogi aktusok összességéből következik, hogy a Közösség által bevezetett
 és részben végrehajtott politikát a borágazat strukturális fejlődésével
 együtt járó közös piacszervezés képezi. Az EGK-Szerződés 39. cikke
iránymutatásainak keretében e tevékenység kettős célja egyrészt tartós
egyensúly létrehozása a borpiacon a termelők számára jövedelmező és a
fogyasztók számára méltányos árszinten, másrészt a forgalomba hozott
borok minőségének javítása. E kettős célkitűzés – a mennyiségi egyensúly
 és a minőségi fejlődés – elérése érdekében a borra vonatkozó közösségi
szabályozás a bor termelésének szakaszában csakúgy, mint piaci
értékesítés szakaszában alkalmazandó intézkedések széles skáláját
határozza meg.26      E
 tekintetben különösen a 816/70 rendelet 17. cikkének a 337/79 rendelet
31. cikkében kidolgozottabb formában átvett. rendelkezéseire kell
felhívni a figyelmet, amelyek értelmében a tagállamoknak egy kötelező
közösségi program keretében összehangolt előzetes telepítési és
termelési terveket kell kialakítaniuk. E terv végrehajtása érdekében a
szőlőültetvények telepítésére, újratelepítésére, kivágására és a
szőlőtermő területek termelésből való végleges kivonására vonatkozó
rendelkezések hozhatók.27      Ezzel
 összefüggésben fogadták el az 1162/76 rendeletet. Kitűnik a rendelet
preambulumából és azon gazdasági körülményekből, amelyek között
született, és amelyeket az 1974-es szürettől kezdve az állandó
túltermelés jellemzett, hogy e rendelet kettős feladatot lát el:
egyrészt lehetővé kell tennie a többletek folyamatos növekedésének
azonnali megfékezését; másrészt biztosítania kell a Közösség intézményei
 számára a szükséges időt arra, hogy – a Közösség különböző borvidékei
sajátosságainak és szükségleteinek tiszteletben tartása mellett – a
termőterületek és a szőlőfajták kiválasztásával, valamint a termelési
módszerek szabályozásával a minőségi termelés elősegítésére irányuló
strukturális politikát alakítsanak ki.28      A
 Tanács e kettős törekvésnek való megfelelés érdekében vezette be az
1162/76 rendelettel az új szőlőültetvények telepítésének általános
tilalmát, – néhány pontosan meghatározott kivételtől eltekintve – a
talajminőség szerinti különbségtétel nélkül. A tilalom általános volta
tekintetében meg kell jegyezni, hogy a Tanács által hozott intézkedés
ideiglenes jellegű. Célja, hogy azonnal véget vessen a többlettermelés
jellemezte konjunkturális helyzetnek, ugyanakkor végleges strukturális
intézkedéseket készítsen elő.29      Így
 értelmezve a vitatott intézkedés nem jelenti a tulajdonjog
gyakorlásának jogtalan korlátozását. Ugyanis az új szőlőültetvények
telepítésének tartós túltermelési helyzetben gazdasági szempontból nem
lenne más hatása, mint a többlet mennyiségének növelése. Továbbá ilyen
növekedés ebben az időszakban azzal a veszéllyel járna, hogy
megnehezítené a strukturális politika közösségi szintű végrehajtását, ha
 az a szőlőtermesztésre alkalmasnak elismert talajok kiválasztása
tekintetében a jelenlegi nemzeti jogszabályoknál szigorúbb feltételek
alkalmazásán alapulna.30      Mindezekből
 az következik, hogy a tulajdon használatának az 1162/76 rendelettel az
új szőlőültetvények telepítésére vonatkozó, meghatározott időre
elrendelt tilalma általi korlátozását igazolják a Közösség által
követett közérdekű célok, és az nem sérti a tulajdonhoz való jog
lényegét, ahogyan az a közösségi jogrendben elismert és biztosított. A foglalkozás szabad gyakorlásának kérdéséről31      Az
 alapeljárás felperese úgy véli továbbá, hogy az új szőlőültetvények
telepítésének az 1162/76 rendelettel elrendelt tilalma alapvető jogait
sérti, mivel e tilalom hatása az, hogy korlátozza az általa borászként
végzett foglalkozás szabad gyakorlását.32      Ahogy
 a Bíróság a fent említett Nold-ügyben 1974. május 14-én hozott
ítéletében már kifejtette, noha több tagállam alkotmányos rendjében is
biztosított a foglalkozás szabad gyakorlása, az így biztosított jog
azonban messze nem korlátlan jogosultság, és azt szintén a védelmezett
tevékenységek társadalmi szerepére tekintettel kell figyelembe venni.
Jelen esetben a vitatott közösségi intézkedés semmilyen módon nem
befolyásolja a borász szakmába történő bejutást, sem e foglalkozás
szabad gyakorlását a jelenleg a bortermelésnek szentelt területeken.
Amennyiben az új szőlőültetvények telepítésének tilalma befolyásolja a
borász foglalkozás szabad gyakorlását, ez a korlátozás csak a
tulajdonjog gyakorlása korlátozásának következménye, a két korlátozás
tehát egybeesik. A borász foglalkozás szabad gyakorlásának korlátozását
tehát, feltéve, hogy létezik, ugyanazon okok indokolják, mint amelyek a
tulajdon használatának korlátozását.33      A
 fentiek alapján az 1162/76 rendeletnek a Verwaltungsgericht által
megfogalmazott kételyek fényében történő vizsgálata semmilyen olyan
elemet nem tárt fel, amely a Közösségben az alapvető jogok védelméből
eredő követelményekkel ellentétes volta miatt befolyásolja e rendelet
érvényességét. A költségekrőlA
 Bíróságnál észrevételt előterjesztő Németországi Szövetségi Köztársaság
 Kormánya, valamint a Tanács és az Európai Közösségek Bizottsága
részéről felmerült költségek nem téríthetők meg.Mivel
 ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a
Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße előtt folyamatban lévő
eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa
 Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße
1978. december 14‑i végzésével hozzá intézett kérdésekre
válaszolva a következőképpen határozott:1)      Az
 1978. november 23‑i 2776/78 tanácsi rendelettel
másodszor módosított, a bortermelési potenciálnak a piaci igényekhez
való igazítása érdekében hozott intézkedésekről szóló,
1976. május 17‑i 1162/76 tanácsi rendeletet úgy kell
értelmezni, hogy 2. cikkének (1) bekezdését a rendelet
hatálybalépése előtt benyújtott, új szőlőültetvények telepítésére
irányuló engedély iránti kérelmek tekintetében is alkalmazni kell.2)      Az
 1162/76 rendelet 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell
értelmezni, hogy az új szőlőültetvények telepítésére vonatkozó
engedélyek megadásának abban megállapított tilalma – a rendelet
2. cikkének (2) bekezdésében meghatározott kivételektől
eltekintve – általánosan alkalmazandó, vagyis függetlenül attól, hogy
egy földterület a nemzeti törvény rendelkezései szerint
szőlőtermesztésre alkalmas-e vagy sem.KutscherO´Keeffe      Touffait      Mertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBosco      KoopmansDueKihirdetve Luxembourgban, az 1979. december 13‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       H. Kutscherhivatalvezető       elnök*	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (ötödik tanács) 2004. április 29-i ítélete. # Gemeente Leusden (C-487/01. sz. ügy) és Holin Groep BV cs (C-7/02. sz. ügy) kontra Staatssecretaris van Financiën. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Hoge Raad der Nederlanden - Hollandia. # C-487/01. és C-7/02. sz. egyesített ügyek


A Bíróság 1977. február 3-i ítélete. # Luigi Benedetti kontra Munari F.lli s.a.s. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Pretura di Cittadella - Olaszország. # 52-76. sz. ügy


A Bíróság 1999. február 9-i ítélete. # Regina kontra Secretary of State for Employment, ex parte Nicole Seymour-Smith és Laura Perez. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: House of Lords - Egyesült Királyság. # C-167/97. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) 1998. június 17-i ítélete. # Kathleen Hill és Ann Stapleton kontra The Revenue Commissioners és Department of Finance. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Labour Court, Dublin - Írország. # Tisztviselők. # C-243/95. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2009. december 17.#M kontra Európai Gyógyszerértékelő Ügynökség.#C-197/09 RX-II. sz. ügy.

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2009. december 17.
      C‑197/09. RX‑II. sz. ügy
      M
      kontra
      Európai Gyógyszerügynökség (EMEA)
      „A T‑12/08. P. sz. ügyben hozott ítélet felülvizsgálata – Ügy, amelynek érdemben való eldöntését a per állása megengedi – Tisztességes eljárás – A kontradiktórius eljárás elve – A közösségi jog egységességének vagy koherenciájának sérelme”
      Tárgy: Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága (fellebbezési tanács) T‑12/08. P. sz., M kontra EMEA ügyben 2009. május 6‑án hozott
         ítéletének felülvizsgálata, amely ítéletben az Elsőfokú Bíróság egyrészt hatályon kívül helyezte az Európai Unió Közszolgálati
         Törvényszéke (első tanács) F‑23/07. sz., M kontra EMEA ügyben 2007. október 19‑én hozott végzését (az EBHT‑ban még nem tették
         közzé), valamint az EMEA 2006. október 25‑i határozatát, amennyiben az elutasította M. 2006. augusztus 8‑i kérelmét az iránt,
         hogy ügyét a rokkantsági bizottság elé utalják, és másrészt az EMEA‑t 3000 euró kártérítésnek a felperes részére való megfizetésére
         kötelezte.

      Határozat: Az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága (fellebbezési tanács) T‑12/08. P. sz., M kontra EMEA ügyben 2009. május 6‑án hozott
         ítélete sérti a közösségi jog egységességét és koherenciáját, amennyiben a fellebbviteli bíróságként eljáró említett Elsőfokú
         Bíróság a Bíróság alapokmányának 61. cikkében és az említett alapokmány melléklete 13. cikkének (1) bekezdésében szereplő
         „az ügy érdemben való eldöntését a per állása megengedi” kifejezést úgy értelmezte, mint amely lehetővé teszi számára, hogy
         megvizsgáljon és érdemben döntsön a felhozott nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelemről, valamint kötelezze az EMEA‑t
         3000 euró kártérítés megfizetésére annak ellenére, hogy a hozzá érkezett fellebbezést megelőzően az elsőfokú eljárásban csupán
         az elfogadhatatlansági kifogást vizsgálták, és a szóban forgó ügyben semmiféle kontradiktórius vitára nem került sor sem az
         Elsőfokú Bíróság, sem az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke mint elsőfokú bíróság előtt. A Bíróság hatályon kívül helyezi
         az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága (fellebbezési tanács) T‑12/08. P. sz., M kontra EMEA ügyben 2009. május 6‑án hozott
         ítélete rendelkező részének 3. és 5. pontját. A Bíróság az ügyet visszautalja az Európai Unió Törvényszéke elé. M, az EMEA,
         az Olasz Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, az Európai Parlament, az Európai Unió Tanácsa, az Európai Bizottság (ez az öt
         fél a felülvizsgálat tárgyát képező kérdések tekintetében beadványokat, illetve írásbeli észrevételeket nyújtott be) maguk
         viselik a felülvizsgálati eljárás során felmerült költségeiket.

      Összefoglaló
      1.        Fellebbezés – Megalapozottnak ítélt fellebbezés – Az ügy fellebbviteli bíróság általi, érdemben való eldöntése – Feltétel
            – Ügy, amelynek érdemben való eldöntését a per állása megengedi – Fogalom
      (A Bíróság alapokmánya, 61. cikk, első bekezdés, és I. melléklet, 13. cikk, (1) bekezdés)
      2.        Közösségi jog – Elvek – Védelemhez való jog – A kontradiktórius eljárás elve – Terjedelem
      3.        Eljárás – Elfogadhatatlansági kifogás – Tárgy – A kifogásra hivatkozó fél azon kötelezettsége, hogy a jogvita érdemét érintő
            érveit a beadványában előterjessze – Hiány
      (A Bíróság eljárási szabályzata, 91. cikk; az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 114. cikk)
      4.        Tisztviselők – Kereset – Korlátlan felülvizsgálati jogkör – Terjedelem
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk, (1) bekezdés)
      5.        Felülvizsgálat – A közösségi jog egységessége vagy koherenciája sérelmének megállapítása – Értékelési szempontok – Az abból
            levonandó következtetések
      (A Bíróság alapokmánya, 62b. cikk, első bekezdés)
      1.        Főszabály szerint a Bíróság alapokmánya 61. cikkének első bekezdése és ezen alapokmány I. melléklete 13. cikkének (1) bekezdése
         értelmében a per állása nem teszi lehetővé, hogy a fellebbviteli bíróság az ügyet érdemben döntse el, amennyiben az első bíróság
         a keresetet – mint elfogadhatatlant – elutasította, és helyt adott az elfogadhatatlansági kifogásnak, ahelyett hogy az elfogadhatatlansági
         kifogásról az eljárást befejező határozatban döntött volna. Ugyanakkor bizonyos feltételekkel a fellebbezési eljárásban is
         lehet dönteni az ilyen kereset érdeméről. Ez lehet a helyzet, ha egyrészt a megtámadott ítélet vagy végzés hatályon kívül
         helyezése szükségszerűen maga után vonja a szóban forgó kereset érdemben való elbírálását, vagy másrészt a megsemmisítés iránti
         kereset érdemének vizsgálata a fellebbezés keretében az első fokon eljáró bíró érvelését követően a felek között lezajlott
         véleménycserén alapszik.

      Kétségtelen, hogy a Bíróság alapokmánya I. melléklete 13. cikkének (1) bekezdése, amely a Törvényszék határozatáról megalapozott
         fellebbezés esetében rendelkezik, nem teljesen ugyanúgy szól, mint az említett alapokmány Bíróságra vonatkozó 61. cikkének
         első bekezdése. Abban az esetben azonban, ha bebizonyosodik, hogy az elsőfokú bíróság tévesen utasította el a keresetet mint
         elfogadhatatlant, és adott helyt az elfogadhatatlansági kifogásnak, ahelyett hogy az elfogadhatatlansági kifogásról az eljárást
         befejező határozatban döntött volna, „az ügy érdemben való eldöntését a per állása megengedi” fordulatot ugyanúgy kell értelmezni
         az említett rendelkezések alkalmazásakor, függetlenül attól, hogy e 13. cikk (1) bekezdésétől eltérően az említett 61. cikk
         mérlegelési jogkört biztosít a Bíróság számára, ha a per állása az ügy érdemben való eldöntését megengedi, lehetővé téve számára,
         hogy visszautalja az ügyet az elsőfokú bíróságnak. Ezen egyedi körülmények alapján meg kell állapítani, hogy a per állása
         nem engedi meg az ügy érdemben való eldöntését, és vissza kell utalni az ügyet az elsőfokú bíróság elé, anélkül hogy e tekintetben
         bármilyen mérlegelési jogkört gyakorolni lehetne.

      2.        A védelemhez való jog magában foglalja a kontradiktórius eljárás elvét, amely minden olyan eljárásra vonatkozik, amely az
         adott közösségi intézmény olyan határozatához vezethet, amely érzékenyen érinti valamely személy érdekeit. Ezen elv főszabályként
         magában foglalja az eljárásban részt vevő felek jogát arra, hogy véleményt nyilváníthassanak azon tényektől és iratokról,
         amelyeken a bírósági határozat alapulni fog, valamint hogy megvitathassák a bíróság elé tárt bizonyítékokat és észrevételeket,
         illetve a bíróság által hivatalból felhozott azon jogi természetű jogalapokat, amelyekre a határozatát alapítani szándékozik.
         A tisztességes eljáráshoz való joghoz kapcsolódó követelmények tiszteletben tartása érdekében ugyanis fontos, hogy a felek
         mind az olyan tényállási elemeket, mind pedig az olyan jogi kérdéseket megvitathassák, amelyek az eljárás kimenete szempontjából
         meghatározóak. A közösségi bíróságok az előttük folyamatban lévő eljárásokban gondoskodnak a kontradiktórius eljárás elvének
         tiszteletben tartásáról, valamint arról, hogy ők maguk is tiszteletben tartsák azt. Ezen elv előnyeiből a közösségi bíróság
         előtti eljárásban részes minden félnek részesülnie kell, bármilyen jogállása is legyen. Következésképpen a közösségi intézmények
         is hivatkozhatnak erre az elvre, amennyiben félként vesznek részt az ilyen eljárásban.

      3.        Nem róható fel az alperesnek, hogy önként lemondott a jogvita érdemét érintő érveinek az első fokon való előadásáról, és hogy
         védekezését szándékosan az elfogadhatatlansági kifogás előterjesztésére korlátozta. A mind a Bíróság eljárási szabályzatának
         91. cikkében, mind pedig a Törvényszék eljárási szabályzatának 114. cikkében közbenső eljárási kérdésként meghatározott elfogadhatatlansági
         kifogás a pergazdaságosságra tekintettel lehetővé teszi ugyanis a vita és a vizsgálat leszűkítését az első szakaszban arra
         a kérdésre, hogy a szóban forgó kereset elfogadható‑e. Így e közbenső eljárási kérdés lehetővé teszi annak elkerülését, hogy
         a felek beadványai, valamint a bíróság vizsgálata az ügy érdeméről szóljanak, jóllehet a kereset elfogadhatatlan. Ellenben,
         ha a kereset elfogadhatónak minősül az elfogadhatatlansági kifogás elutasítása nyomán, vagy ha az említett kifogásról az eljárást
         befejező határozatban döntenek, a második szakaszban a kereset érdemét érintő vitának kell következnie.

      Következésképpen az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó szabályozás értelmével lenne összeegyeztethetetlen arra kötelezni
         az ilyen kifogást felhozó alperest, hogy a jogvita érdemét érintő érveit a biztonság kedvéért terjessze elő kifogás benyújtásával
         egy időben, vagy ha első fokon pernyertes lett, akkor a fellebbezésre vonatkozó válaszbeadványában.

      4.        A személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdésében a közösségi bíróságra ruházott korlátlan felülvizsgálati jogkör e bíróság
         feladatává teszi, hogy az előtte folyamatban lévő jogvitákban teljes körű megoldást adjon. E jogkör lehetővé teszi a Bíróság
         számára, hogy ne csak – akár ilyen irányú kérelem hiányában – megsemmisítse az aktust, hanem – amennyiben annak helye van –
         hivatalból kötelezze az alperest a közszolgálati kötelezettségszegésével okozott nem vagyoni kár megtérítésére. Mindazonáltal
         a közösségi bíróság főszabály szerint nem alapíthatja a határozatát olyan, akár imperatív jellegű jogalapra, amelyet hivatalból
         hozott fel, anélkül hogy előtte felhívta volna a feleket az említett jogalappal kapcsolatos észrevételeik megtételére.

      Következésképpen az európai intézmények és alkalmazottaik közötti pénzügyi természetű jogviták terén a közösségi bíróságokat
         megillető korlátlan felülvizsgálati jogkör nem tekinthető olyannak, mint amely feljogosítja e bíróságokat az ilyen jogvitának
         a kontradiktórius eljárás elvéhez kapcsolódó eljárási szabályok tiszteletben tartása alól való kivonására.

      5.        A Bíróság alapokmánya 62b. cikkének első bekezdése értelmében azon ítélet minősül a közösségi jog egységességét vagy koherenciáját
         sértő határozatnak, amelyben a Törvényszék eltér a Bíróság két, az adott ügy tárgyától függetlenül alkalmazandó és a közösségi
         jogrendben fontos helyet elfoglaló eljárási szabályt érintő ítélkezési gyakorlatától, amennyiben ezen ítélet első alkalommal
         vonatkozik bizonyos kérdésre, és ezért jövőbeli ügyekben precedensül szolgálhat.

      Egyébiránt, tekintettel a Bíróság alapokmánya 62b. cikkének első bekezdésében foglaltakra, a Bíróság nem szorítkozhat a közösségi
         jog egységessége vagy koherenciája sérelmének megállapítására, anélkül hogy ne vonná le e megállapításnak a szóban forgó jogvitára
         vonatkozó következményeit. Az ilyen ítéletet így hatályon kívül kell helyezni, és az ügyet vissza kell utalni az elsőfokú
         bíróság elé.


title: A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2011. december 8-i ítélete.#Deutsche Post AG kontra Európai Bizottság.#Állami támogatások - A német hatóságok által a Deutsche Post AG javára hozott intézkedések - Az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást megindító határozat - Korábbi végleges határozat hiánya - Elfogadhatatlanság.#T-421/07. sz. ügy.

text:
      T‑421/07. sz. ügy
      Deutsche Post AG
      kontra
      Európai Bizottság
      „Állami támogatások – A német hatóságok által a Deutsche Post AG javára hozott intézkedések – Az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást megindító határozat – Korábbi végleges határozat hiánya – Elfogadhatatlanság”
      Az ítélet összefoglalása
      Megsemmisítés iránti kereset – Keresettel megtámadható aktusok – Joghatásokat kiváltó aktusok – Végrehajtás alatt álló, előzetesen
            új támogatásnak minősített állami intézkedés vonatkozásában hivatalos vizsgálati eljárás megindítását elrendelő bizottsági
            határozat – Keresettel megtámadható jogi aktus – Hivatalos vizsgálati eljárás megindítását elrendelő bizottsági határozat
            ugyanazon intézkedések miatt, mint amelyek már korábban eljárás megindítását elrendelő határozat tárgyát képezték – Elfogadhatatlanság
            az első eljárás befejezésének hiányában
      (EK 87. cikk, (1) bekezdés, EK 88. cikk, (2) és (3) bekezdés, és EK 230. cikk; 659/1999 tanácsi rendelet, 7. cikk)
      Az EK 230. cikk alapján megsemmisítés iránti keresettel megtámadható jogi aktusnak vagy határozatnak csak a felperes érdekeit
         érinteni képes, annak jogi helyzetét jelentős mértékben módosító, kötelező joghatásokat kiváltó intézkedések minősülnek. Ilyen
         az állami támogatás hivatalos vizsgálata iránti eljárás megindítását elrendelő határozat, amennyiben a Bizottság valamely
         végrehajtás alatt álló intézkedést új támogatásnak minősít, mégpedig mind akkor, ha az érintett tagállam hatóságai az intézkedést
         létező támogatásnak tekintik, mind akkor, ha a hatóságok vitatják, hogy az az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik.

      A hivatalos vizsgálati eljárás megindítását olyan intézkedés tekintetében elrendelő határozat, amelynek végrehajtása folyamatban
         van, és amelyet a Bizottság új támogatásnak minősít, szükségképpen módosítja ugyanis az érintett intézkedés joghatályát, csakúgy
         mint azon vállalkozások jogi helyzetét, amelyek az intézkedés kedvezményezettjei, különösen, ami ezen intézkedés végrehajtásának
         folytatását illeti. Ilyen határozatra azon nemzeti bíróság előtt is lehetne hivatkozni, amelytől az EK 88. cikk (3) bekezdése
         utolsó mondatának megsértéséből eredő jogkövetkezmények alkalmazását kérték. Végül előfordulhat, hogy az ilyen határozat az
         intézkedés révén kedvezményezett vállalkozásokat arra készteti, hogy legalábbis visszautasítsák az újabb kifizetéseket, illetve
         az újabb kedvezményeket, vagy arra, hogy előteremtsék a később esetlegesen felmerülő pénzügyi kompenzációhoz szükséges összegeket.
         Az említett kedvezményezettek meggyengült jogi és pénzügyi helyzetét a velük fenntartott kapcsolataikban az üzleti körök is
         számon tartják.

      Az ilyen határozat azonban önálló joghatások kiváltására nem alkalmas, és ezért nem minősül megsemmisítés iránti keresettel
         megtámadható határozatnak, mivel ugyanazon intézkedésekre vonatkozik, mint amelyek az eljárás megindítását elrendelő korábbi
         határozat tárgyát képezték, amennyiben az ezen intézkedésekre irányuló hivatalos vizsgálati eljárás még nem fejeződött be,
         és ezen eljárásban a Bizottság már megemlítette, hogy a vitatott intézkedések az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti tilalom
         hatálya alá tartozhatnak.

      Ilyen esetben ugyanis a hivatalos vizsgálati eljáráshoz kapcsolódó önálló joghatásokat az első eljárás megindítását elrendelő
         határozat már kiváltotta.

      (vö. 49–51., 61., 63. pont)
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2011. december 8.(*)

      „Állami támogatások – A német hatóságok által a Deutsche Post AG javára hozott intézkedések – Az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást megindító határozat – Korábbi végleges határozat hiánya – Elfogadhatatlanság”
      A T‑421/07. sz. ügyben,
      a Deutsche Post AG (székhelye: Bonn [Németország], képviselik: J. Sedemund és T. Lübbig ügyvédek)

      felperesnek
      az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: N. Khan és B. Martenczuk, később: B. Martenczuk és D. Grespan, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      támogatják:
      a UPS Europe NV/SA (székhelye: Brüsszel [Belgium])

      és
      a UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (székhelye: Neuss [Németország])

      (képviselik őket: T. Ottervanger és E. Henny ügyvédek)
      beavatkozók,
      a Bizottság 2007. szeptember 12‑i, a Németországi Szövetségi Köztársaság által a Deutsche Post AG javára nyújtott állami támogatással
         (C 36/07. [ex NN 25/07] támogatás) kapcsolatban az [EK] 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárás megindítására vonatkozó határozatának
         megsemmisítése iránti kérelme tárgyában,

      A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács),
      tagjai: L. Truchot elnök, M. E. Martins Ribeiro és H. Kanninen (előadó) bírák,
      hivatalvezető: T. Weiler tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. június 9‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        A Németországi Szövetségi Köztársaság 1989. június 8‑án elfogadta a Postverfassungsgesetzet (a posta szervezetéről szóló törvény;
         BGBl. 1989. I., 1026. o., a továbbiakban: PostVerfG). A PostVerfG 1. §‑ának (2) bekezdése értelmében a német postai igazgatás,
         a Deutsche Bundespost a következő három elkülönült jogalannyá vált szét: a Deutsche Bundespost Postdienstre, a Deutsche Bundespost
         Telekomra és a Deutsche Bundespost PostBankra (a továbbiakban: DB‑Postdienst, DB‑Telekom, illetve DB‑Postbank). A PostVerfG
         65. §‑ának (2) bekezdése értelmében az említett jogalanyoknak továbbra is fenn kellett tartaniuk a Deutsche Bundespost által
         korábban nyújtott szolgáltatásokat. Így, míg a DB‑Telekom a távközlési tevékenységek területén lett a Deutsche Bundespost
         jogutódja, a DB‑Postdienst a postai ágazatban vette át a Deutsche Bundespost tevékenységeit, ideértve az egyetemes postai
         szolgáltatást is.

      2        1994. szeptember 14‑én a Németországi Szövetségi Köztársaság elfogadta a Postumwandlungsgesetzet (a posta átszervezéséről
         szóló törvény; BGBl. 1994. I., 2339. o.; a továbbiakban: PostUmwG). A PostUmwG 1. és 2. §‑a értelmében a fent említett három
         jogalanyt 1995. január 1‑jével részvénytársaságokká alakították. A DB‑Postdienst tevékenységét a felperes, a Deutsche Post
         AG vette át. A DB‑Telekom és a DB‑Postbank tevékenységét a Deutsche Telekom AG, illetve a Deutsche Postbank AG vette át.

      3        1994. július 7‑én a UPS Europe NV/SA csomagszállító társaság (a továbbiakban: UPS Europe) mind az EK‑Szerződés 86. cikkére
         (EK 82. cikk), mind pedig az EK‑Szerződés 92. cikkére (EK 87. cikk) hivatkozva panaszt nyújtott be az Európai Közösségek Bizottsághoz
         a DB‑Postdienst ellen. E panaszt követte egy másik, a magán futár‑, valamint expressz levél‑ és csomagküldő szolgáltatók társulása,
         a Bundesverband Internationaler Express‑ und Kurierdienste eV (a továbbiakban: BIEK) által 1997‑ben benyújtott panasz.

      4        A UPS Europe és a BIEK lényegében azt kifogásolják, hogy a DB Postdienst egyrészről a háztól házig való csomagszállítási ágazatban
         visszaélt gazdasági erőfölényével a veszteséges értékesítés politikáját követve, amit a monopólium tárgyát képező levélküldő
         (vagy levélpostai) ágazatban (a továbbiakban: fenntartott ágazat) elért bevételeiből vagy az EK 87. cikkel ellentétes támogatásokból
         fedezett.

      5        Az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában 1999. október 23‑án közzétett (HL C 306., 25. o.), 1999. augusztus 17‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a Németországi
         Szövetségi Köztársaságot a felperes részére állami forrásokat juttató különböző intézkedésekkel kapcsolatban az EK 88. cikk
         (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatáról (a továbbiakban: az eljárást megindító
         1999. évi határozat), és felszólította e tagállamot, hogy bocsásson rendelkezésére bizonyos iratokat és információkat.

      6        2001. március 20‑án a Bizottság elfogadta az EK 82. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban hozott 2001/354/EK határozatot
         (COMP/35.141 – Deutsche Post AG ügy) (HL L 125., 27. o.). E határozatban a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a
         felperes visszaélt a csomagküldő vállalkozások szegmensében meglévő gazdasági erőfölényével azzal, hogy 1974‑től 2000‑ig az
         ügyfeleinek nyújtott hűségengedményeket azon feltételhez kötötte, hogy azok kötelezzék magukat arra, hogy küldeményeik összességét,
         illetve nagy részét a felperessel dolgoztatják fel, valamint azzal, hogy 1990‑től 1995‑ig a veszteséges értékesítés politikáját
         folytatta.

      7        2002. június 19‑én a Bizottság elfogadta a Németországi Szövetségi Köztársaság által a felperes javára hozott intézkedésekről
         szóló 2002/753/EK határozatot (HL L 247., 27. o., a továbbiakban: 2002. évi határozat).

      8        A 2002. évi határozat lényegében négy pontban kifejtett érvelést tartalmaz.

      9        Először is a Bizottság emlékeztetett arra, hogy az eljárást megindító 1999. évi határozatában azt feltételezte, hogy a DB‑Postdienst
         és később a felperes által a közérdekű szolgáltatások nyújtásának ellentételezéseként kapott összegek meghaladják az említett
         szolgáltatások nyújtása során felmerült nettó többletköltségeket, és ezért kijelentette, hogy öt feltételezett támogatási
         intézkedést fog megvizsgálni. Ezen intézkedések között szerepeltek a következők: először is a Deutsche Postbank három részvénytársasággá
         történő átalakulását megelőzően az ez utóbbi által vállalt tartozások tekintetében a Németországi Szövetségi Köztársaság által
         vállalt állami garancia, másodszor a DB‑Postdienst és a felperes munkavállalói után fizetendő nyugdíjjárulékok állami finanszírozása
         és harmadszor az állam által a felperesnek nyújtott esetleges pénzügyi támogatás (a 2002. évi határozat (2), (4), (5) és (7) preambulumbekezdése).

      10      A Bizottság ezt követően ismertette a Németországi Szövetségi Köztársaságnak az eljárást megindító 1999. évi határozat tárgyát
         képező öt feltételezett támogatási intézkedéssel kapcsolatos észrevételeit (a 2002. évi határozat (12)–(20) preambulumbekezdése).
         Az állam által nyújtott pénzügyi támogatást illetően megjegyezte, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság elismerte, hogy
         a DB‑Postdienst és a felperes javára két típusú államiforrás‑átruházásra került sor, amelyek egyrészt az 1990–1994 közötti
         időszakban a PostVerfG 37. §‑ának (3) bekezdése alapján a DB‑Telekom által teljesített kifizetésekből, másrészt pedig a DB‑Telekom
         által 1995. január 1‑jén a PostUMwG 7. §‑a alapján a felperessel szemben fennálló követelésről történt lemondásból álltak
         (a továbbiakban: a DB‑Telekom által teljesített átruházások). A Bizottság jelezte, hogy a német kormány nem tagadta, hogy
         ezen ügyletek az államnak tudhatók be, arra hivatkozott azonban, hogy azok elengedhetetlenek voltak a felperes közérdekű szolgáltatások
         nyújtására irányuló feladatának teljesítéséhez (a 2002. évi határozat (16)–(20) preambulumbekezdése).

      11      Végül a Bizottság kifejtette, hogy „[a] UPS [Europe] és a [BIEK] panaszának megfelelően a [2002. évi határozat] a költségeknek
         a háztól házig való csomagszállítási versenyágazatban való fedezésével foglalkozott”, és a Bizottság vizsgálatának különösen
         a felperes költségeinek a háztól házig való csomagszállítási ágazat verseny előtt nyitott két fő szolgáltatása tekintetében
         történő fedezésére kellett irányulnia: a címzett küldemények üzleti ügyfelek részére történő kiszállítására és a csomagküldő
         vállalkozások számára történő háztól házig való csomagszállításra (a 2002. évi határozat (21) preambulumbekezdése).

      12      Másodszor a Bizottság kifejtette, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság 1990 és 1998 között arról tájékoztatta, hogy
         a felperes nyereséget ért el a fenntartott ágazatban, a verseny előtt nyitott ágazatokban viszont veszteség keletkezett úgy,
         hogy összességében, valamennyi ágazatot figyelembe véve veszteséges volt a működése. Ebből a Bizottság azt a következtetést
         vonta le, hogy a csomagküldő szolgáltatások terén keletkezett esetleges veszteséget nem egyenlíthette ki sem a fenntartott
         ágazatban elért nyereség, sem pedig a verseny előtt nyitott ágazatokban elért bevétel (a 2002. évi határozat (66)–(69) preambulumbekezdése
         és a 107. lábjegyzet).

      13      Harmadszor a Bizottság megállapította, hogy az 1990‑től 1998‑ig terjedő időszakban a csomagszállítási ágazatban a felperesnél
         keletkezett veszteséget szükségképpen állami forrásokból kellett fedezni, és ezért úgy határozott, hogy megvizsgálja, hogy
         e források a közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladatához kapcsolódtak‑e, hangsúlyozva, hogy amennyiben nem, akkor
         az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében azokból a felperesnek előnye származott (a 2002. évi határozat (72) preambulumbekezdése).

      14      E tekintetben a Bizottság megállapította, hogy 1994. február 1‑jétől a felperes a Postdienst‑Pflichtleistungsverordnung (a
         kötelező postai szolgáltatásokról szóló rendelet; BGBl. 1994. I., 86. o.) 2. §‑a (2) bekezdésének 3. pontja alapján a csomagküldés
         területén jogosult – és nem köteles – volt a Postdienst‑Pflichtleistungsverordnung 1. §‑ának (1) bekezdésében meghatározott
         egységes díj alatti díj megállapítására az ügyfelek javára. A Bizottság kifejtette, hogy az alkalmazott kedvezményekre tekintettel
         1994 és 1999 között a bevételek nem fedezték a működtetési költségeket, ami 1118,7 millió német márka (DEM) összegű hiányhoz
         vezetett, anélkül hogy ez bármilyen összefüggésben állt volna a közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladatával (a
         2002. évi határozat (75)–(79), (82), (86) és (88) preambulumbekezdése).

      15      A Bizottság ezt követően először is megjegyezte, hogy a nyugdíjjárulékok állami finanszírozásához használt források a Németországi
         Szövetségi Köztársaság ellenőrzése alatt álltak, másodszor az állami garanciákat illetően, hogy a Németországi Szövetségi
         Köztársaság közvetlenül ellenőrizte a felperes kötvényeit, és harmadszor a Németországi Szövetségi Köztársaság által a felperesnek
         juttatott pénzügyi támogatást illetően, hogy a DB‑Telekom által teljesített átruházások e tagállamnak voltak betudhatók (a
         2002. évi határozat (92)–(94) preambulumbekezdése).

      16      A Bizottság megállapította, hogy a DB‑Telekom által teljesített átruházások hiányában a Németországi Szövetségi Köztársaságnak
         általános költségvetési forrásokat kellett volna igénybe vennie a DB‑Postdienst és a felperes támogatásához (a 2002. évi határozat
         (95) preambulumbekezdése).

      17      A Bizottság ezt követően arra a következtetésre jutott, hogy torzult a verseny, és ez érintette a tagállamok közötti kereskedelmet.
         Megállapította továbbá a nyújtott támogatások közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét, amennyiben azok az EK 87. cikk
         (2) és (3) bekezdése alapján nem igazolhatók, és azt, hogy a csomagküldés terén keletkezett 1118,7 millió DEM nettó többletköltség
         nem tekinthető az EK 86. cikk (2) bekezdés értelmében vett közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladatból eredő kötelezettségek
         eredményének (a 2002. évi határozat (96)–(106) preambulumbekezdése).

      18      Negyedszer a Bizottság megállapította, hogy mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság által a veszteséges értékesítés politikája
         következtében keletkezett többletköltségek kiegyenlítésére nyújtott kompenzáció csökkentette a háztól házig való csomagszállítási
         ágazatban a szolgáltatások nyújtásához általában kapcsolódó költségeket, ezen intézkedés az EK 87. cikke (1) bekezdése értelmében
         vett előnynek, és mintegy 572 millió euró összegű, a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősül (a 2002. évi
         határozat (107) preambulumbekezdése).

      19      A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen hangzik:

      „1. cikk
      A [Németországi Szövetségi Köztársaság] által [a felperes] részére nyújtott, 572 millió euró (1118,7 millió DEM) összegű állami
         támogatás a közös piaccal összeegyeztethetetlen.

      2. cikk
      (1)      [A Németországi Szövetségi Köztársaság] minden szükséges intézkedést megtesz az 1. cikkben említett, jogellenesen nyújtott
         támogatásnak [a felperessel] való visszatéríttetése érdekében.

      […]”
      20      A T‑266/02. sz., Deutsche Post kontra Bizottság ügyben 2008. július 1‑jén hozott ítéletében [EBHT 2008., II‑1233. o.] a Törvényszék
         megsemmisítette a 2002. évi határozatot. A Bizottság által az ezen ítélettel szemben előterjesztett fellebbezést a Bíróság
         a C‑399/08. P. sz., Bizottság kontra Deutsche Post ügyben 2010. szeptember 2‑án hozott ítéletében [az EBHT‑ban még nem tették
         közzé] elutasította.

      21      2004. április 22‑én a UPS Europe panaszt nyújtott be a Bizottsághoz az EK 82. cikk alapján arra való hivatkozással, hogy a
         fenntartott ágazatban a felperes által alkalmazott díjak visszaélésszerűek. A Bizottság vizsgálatot indított ezzel kapcsolatban,
         amely során a rendelkezésére bocsátottak a német hatóságok e díjakra vonatkozó határozataival kapcsolatos egyes iratokat.

      22      2004. május 11‑én a UPS Europe újabb panaszt terjesztett elő a Bizottságnál arra való hivatkozással, hogy ez utóbbi a 2002. évi
         határozatában nem vizsgált meg minden, az 1994‑ben benyújtott panaszban foglalt állami intézkedést, és hogy a felperes által
         élvezett előnyök összege messze meghaladja azon összeget, amelynek a visszatéríttetését a Bizottság elrendelte. Ezt követően
         2004. július 16‑án a TNT Post AG & Co. KG is panaszt nyújtott be, azt állítva, hogy a felperes által a leányvállalata, a DB‑PostBank
         számára kiszámlázott szolgáltatások díjai túlzottan alacsonyak voltak, és hogy e szolgáltatásokat a fenntartott ágazatban
         végzett tevékenységből származó bevételekből finanszírozták. E panaszok folytán a Bizottság tájékoztatás iránti kérelmeket
         küldött a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, amelyekre az válaszolt.

      23      2006. április 4‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a UPS Europe‑ot, hogy nem áll fenn elegendő közösségi érdek az EK 82. cikk
         alapján benyújtott panasz kivizsgálásához.

      24      2007. április 26‑án a UPS Europe hivatalosan felkérte a Bizottságot arra, hogy vizsgálja ki a 2004. május 11‑én benyújtott
         panaszát.

      25      2007. június 13‑i levelében a Németországi Szövetségi Köztársaság hozzájárult ahhoz, hogy a Bizottság részére a UPS Europe
         2004. április 22‑i panasza folytán lefolytatott vizsgálat keretében szolgáltatott információkat az állami támogatás vizsgálatára
         irányuló eljárásban felhasználják.

      26      2007. szeptember 3‑án a UPS Europe és a UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (a továbbiakban együtt: UPS) az EK 232. cikk alapján
         keresetet terjesztett elő a Törvényszék előtt a Bizottság mulasztásának megállapítása iránt, amennyiben nem határozott a 2004.
         május 11‑én benyújtott panasz tárgyában (a T‑329/07. sz., UPS Europe és UPS Deutschland kontra Bizottság ügy).

      27      2007. szeptember 12‑i levelében a Bizottság értesítette a Németországi Szövetségi Köztársaságot az EK 88. cikk (2) bekezdése
         szerinti eljárás megindítására vonatkozó határozatáról a német hatóságok által a Deutsche Post AG javára nyújtott állami támogatással
         kapcsolatban (C 36/07. [ex NN 25/07] támogatás) (a továbbiakban a megtámadott jogi aktus). A megtámadott jogi aktust a hiteles
         nyelvi változatban (németül) 2007. október 19‑én kihirdették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (HL C 245., 21. o.), e változat előtt pedig a többi hivatalos nyelven készült összefoglaló szerepelt.

      28      A Törvényszék Hivatalához 2007. november 8‑án benyújtott levelében a UPS elállt a fenti 26. pontban hivatkozott T‑329/07. sz. ügyben
         benyújtott keresetétől. A Törvényszék a T‑329/07. sz., UPS Europe és UPS Deutschland kontra Bizottság ügyben 2007. december
         11‑én hozott végzésében törölte az ügyet.

      29      A megtámadott jogi aktus több pontra oszlik.

      30      A megtámadott jogi aktus 1. pontjában a Bizottság ismertette az EK 82. cikk és az EK 87. cikk alapján a felperessel szemben
         1994 óta megindított eljárásokat. A Bizottság hivatkozott arra, hogy a felperes és jogelődje részére juttatott állami forrásokból
         származó versenytorzulások összessége vonatkozásában átfogó vizsgálat lefolytatása szükséges, és jelezte, hogy az 1999. évi
         határozattal megindított eljárást kiegészítik annak érdekében, hogy beépítsék az újonnan megküldött információkat, és hogy
         kialakítsák a végleges álláspontot arról, hogy ezek az állami erőforrások összeegyeztethetők‑e az EK‑Szerződéssel (a megtámadott
         jogi aktus (1)–(15) preambulumbekezdése).

      31      A Bizottság hangsúlyozta, hogy az általa lefolytatni kívánt „kiegészítő vizsgálat semmiképpen sem lép a 2002. évi határozat
         helyébe”, amely utóbbiban megállapította, hogy „a mintegy 572 millió euró összegű állami támogatást kereskedelmi tevékenységek
         keresztfinanszírozására használták, nem határozott azonban általánosságban arról, hogy a felperes és jogelődje állami forrásból
         túlzott kompenzációban részesült‑e a közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladatuk ellátásáért”. A Bizottság kifejtette,
         hogy vizsgálatában meg kívánja határozni, hogy sor került‑e az ezen 572 millió euró összeget meghaladó túlkompenzációra, és
         bejelentette, hogy meg fog vizsgálni valamennyi olyan állami intézkedést, amelyet 1989. július 1‑je, azaz a DB‑Postdienst
         létrehozatala, és 2007. december 31., azaz a felperes közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladatának feltételezett
         megszűnése közötti időszakban fogadtak el az említett vállalkozások javára (a megtámadott jogi aktus (15) preambulumbekezdése).

      32      A megtámadott jogi aktusnak „A DB‑Postdienst és a felperes javára elfogadott állami intézkedések leírása” című 3. pontjában
         a Bizottság egyfelől megállapította lényegében, hogy a DB‑Postdienst és a felperes javára végrehajtották a DB‑Telekom által
         teljesített átruházásokat, valamint állami garanciában is részesültek (a megtámadott jogi aktus (15)–(32), (38) és (39) preambulumbekezdése).

      33      Másfelől a Bizottság megvizsgálta, hogy a nyugdíjjárulékokat állami forrásból finanszírozták‑e. Az 1989 és 1994 közötti időszakot
         illetően a Bizottság kifejtette, hogy nem rendelkezik olyan információval, amely alapján megállapítható lenne, hogy a DB‑Postdienst
         hozzájárult a munkavállalói nyugdíjjárulékának finanszírozásához, így az feltehetően kizárólag a német államot terhelte. Az
         1995 és 1999 közötti időszakot illetően a felperes a posta munkavállalóinak 1995. január 1‑jén létrehozott nyugdíjalapjába
         befizetett egy bizonyos összeget a Gesetz zum Personalrecht der Beschäftigen der früheren Deutschen Bundespost (Postpersonalrechtsgesetz,
         a korábbi Deutsche Bundespost személyi állományának jogállásáról szóló 1994. szeptember 14‑i törvény, BGBl. 1994 I, 2325. o.)
         16. §‑ának (1) bekezdése értelmében. Márpedig az említett alap pénzügyi hiányát a német állam pótolta ki. Végül a felperes
         által az ezen alapba befizetett járulékok összegét 2000‑ben az aktív munkavállalók bruttó munkabérének 33%‑ára csökkentették,
         az ezt követő évekre pedig a Bizottság nem rendelkezett pontos információkkal (a megtámadott jogi aktus (40)–(48) preambulumbekezdése).

      34      A megtámadott jogi aktusnak az „Az állami támogatás létezésének értékelése” című 6. pontjában a Bizottság először is megállapította,
         hogy a DB‑Postdienst és a felperes javára juttatott minden szelektív előny torzítja a versenyt, és érinti a tagállamok közötti
         kereskedelmet. Másodszor a Bizottság megjegyezte, hogy a DB‑Telekom által teljesített átruházások és az állami garanciák az
         EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami támogatásnak minősülnek (a megtámadott jogi aktus (72)–(75) preambulumbekezdése).
         Harmadszor a Bizottság hangsúlyozta, hogy a nyugdíjjárulékok állami finanszírozása állami források átruházását jelentette.
         Kifejtette, hogy az 1989 és 1995 közötti időszakban „a DB‑Postdienst nyilvánvalóan nem járult hozzá a munkavállalói nyugdíjjárulékok
         finanszírozásához”, továbbá az 1995 és 1999 közötti időszakot illetően „felmerült azon kérdés, hogy a felperes gazdasági előnyben
         részesült‑e az előrehozott nyugdíj megítélésének feltételei következtében”. A Bizottság megjegyezte különösen, hogy meg kívánja
         vizsgálni, hogy a nyugdíjjárulékok állami finanszírozása milyen mértékben volt „előnyösebb a felperes számára, mint más gazdasági
         szereplők számára”, miután emlékeztetett arra, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság arra hivatkozott, hogy 1995 óta
         a felperes „a versenytársainál fizetett összegeket meghaladó összegben viseli a nyugdíjjárulékokkal kapcsolatos költségeket”
         (a megtámadott jogi aktus (76)–(78) preambulumbekezdése).

      35      A megtámadott jogi aktusnak az „Az állami támogatások közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítélése” című 7. pontjában
         a Bizottság kifejtette, hogy meg kívánja vizsgálni, hogy a felperes és a jogelődje számára juttatott kompenzáció mennyiben
         volt szükséges a közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladatuk ellátásához, amelyet 1989 és 2007. december 31. között
         végeztek (a megtámadott jogi aktus (80) és (81) preambulumbekezdése). A Bizottság ismertette az e tekintetben alkalmazni kívánt
         számítási módszert, valamint azon bevételeket, amelyeket figyelembe kívánt venni (a megtámadott jogi aktus (84)–(104) preambulumbekezdése).

      36      A megtámadott jogi aktusnak a „Határozat” című 8. pontjában a Bizottság felszólította a Németországi Szövetségi Köztársaságot
         arra, hogy „a megtámadott jogi aktus kézhezvételétől számított egy hónapon belül ismertesse álláspontját” és „a fent hivatkozott
         intézkedéseknek az állami támogatásokra vonatkozó jogszabályok fényében történő jogi értékeléséhez szükséges valamennyi információt
         bocsássa rendelkezésére”.

       Az eljárás és a felek kérelmei
      37      A Törvényszék Hivatalához 2007. november 22‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

      38      A Törvényszék Hivatalához 2008. február 29‑én érkezett beadványával a UPS kérte, hogy a Bizottság kérelmeinek támogatása végett
         beavatkozhasson.

      39      Az első tanács elnöke 2008. július 9‑i határozatával helyt adott a UPS beavatkozási kérelmének.

      40      Mivel módosult a Törvényszék tanácsainak összetétele, az előadó bírót a nyolcadik tanácsba osztották be, következésképpen
         a jelen ügyet e tanács elé utalták.

      41      Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (nyolcadik tanács) úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát,
         és eljárási szabályzatának 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében kérdéseket intézett a felekhez. A felek e kérdéseket
         az előírt határidőben megválaszolták.

      42      A Törvényszék a 2011. június 9‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék kérdéseire adott
         válaszait.

      43      A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:

      –        semmisítse meg a megtámadott jogi aktust;
      –        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
      44      A UPS által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

      –        utasítsa el a keresetet mint elfogadhatatlant, vagy másodlagosan mint megalapozatlant;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
      45      Az eljárási szabályzat 114. cikke szerinti elfogadhatatlansági kifogás formális előterjesztése nélkül a UPS által támogatott
         Bizottság vitatja a kereset elfogadhatóságát.

      46      Álláspontja alátámasztására a Bizottság két fő érvre hivatkozik. Először is az ellenkérelemben arra hivatkozik, hogy a hivatalos
         vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat csak akkor minősül megtámadható aktusnak, ha arra a kérdésre vonatkozik,
         hogy az adott támogatást új vagy létező támogatásnak kell‑e tekinteni. E határozat azonban nem minősül megtámadható aktusnak,
         amennyiben valamely intézkedés állami támogatásnak történő minősítésére vonatkozik. Márpedig sem a felperes, sem a Németországi
         Szövetségi Köztársaság nem hivatkozott arra megfelelő időben, hogy a megtámadott jogi aktusban vizsgált intézkedések létező
         támogatásnak minősültek.

      47      Másodszor a Bizottság a Törvényszék kérdésére adott írásbeli válaszában és a tárgyaláson azzal érvelt, hogy a megtámadott
         jogi aktusnak a felperest érintő esetleges negatív hatásait már az eljárást megindító 1999. évi határozat kiváltotta. A Bizottság
         álláspontja szerint e határozat tárgyát valamennyi, a megtámadott jogi aktusban ideiglenesen új támogatásnak minősített intézkedés
         képezte. Amennyiben e határozatot megsemmisítik, ezen intézkedések továbbra is az 1999 óta folyamatban lévő hivatalos vizsgálati
         eljárás tárgyát képeznék. Ennélfogva a felperesnek nem fűződik érdeke az eljáráshoz.

      48      A felperes azt állítja, hogy a kereset elfogadható. E tekintetben arra hivatkozik, hogy a megtámadott jogi aktus tárgyát képező
         intézkedéseket létező támogatásként kell kezelni, mivel azok már korábban egy, a 2002. évi határozattal minden szempontból
         lezárt eljárás tárgyát képezték. Ennélfogva, mivel azokat a megtámadott jogi aktusban új támogatásnak minősítették, a kereset
         elfogadható. Másodlagosan a felperes arra hivatkozik, hogy az eljárást megindító határozat megtámadható, amennyiben valamely
         intézkedés támogatásnak minősítését vitatják.

      49      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 230. cikk alapján megsemmisítés iránti keresettel megtámadható jogi aktusoknak
         vagy határozatoknak minősülnek a felperes érdekeit érinteni képes, annak jogi helyzetét jelentős mértékben módosító, kötelező
         joghatásokat kiváltó intézkedések. Közelebbről olyan intézkedések vagy határozatok esetén, amelyek kidolgozása több szakaszban
         történik, különösen, ha azok egy belső eljárás betetőzései, főszabály szerint csak azon intézkedések minősülnek megsemmisítés
         iránti keresettel megtámadható intézkedéseknek, amelyek az eljárás befejezéseként véglegesen rögzítik az intézmény álláspontját,
         és nem olyan közbenső intézkedések, amelyeknek célja a végső döntés előkészítése (a Bíróság 60/81. sz., IBM kontra Bizottság
         ügyben 1981. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1981., 2639. o.] 9. és 10. pontja, a Törvényszék T‑64/89. sz., Automec
         kontra Bizottság ügyben 1990. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1990., II‑367. o.] 42. pontja és T‑332/06. sz., Alcoa Trasformazioni
         kontra Bizottság ügyben 2009. március 25‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 34. pontja).

      50      Az állami támogatás hivatalos vizsgálata iránti eljárás megindítását elrendelő határozatot illetően az ítélkezési gyakorlatból
         azonban az következik, hogy amennyiben a Bizottság valamely végrehajtás alatt álló intézkedést új támogatásnak minősít, az
         ilyen határozat önálló joghatásokat keletkeztet, különösen az érintett intézkedés felfüggesztését illetően (a Bíróság C‑400/99. sz.,
         Olaszország kontra Bizottság ügyben 2001. október 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑7303. o.] 62. pontja, a Törvényszék
         T‑346/99–T‑348/99. sz., Diputación Foral de Álava és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 23‑án hozott
         ítéletének [EBHT 2002., II‑4259. o.] 33. pontja, valamint fenti 49. pontban hivatkozott Alcoa Trasformazioni kontra Bizottság
         ügyben hozott ítéletének 34. pontja). Ez a következtetés nemcsak arra az esetre igaz, amikor az érintett tagállam hatóságai
         azt az intézkedést, amelynek végrehajtása éppen folyamatban van, létező támogatásnak tekintik, hanem arra az esetre is, amikor
         a hatóságok úgy ítélik meg, hogy az eljárást megindító határozat tárgyát képező intézkedés nem tartozik az EK 87. cikk (1) bekezdésének
         hatálya alá (lásd a fenti 49. pontban hivatkozott Alcoa Trasformazioni kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 35. pontját és
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      51      A hivatalos vizsgálati eljárás megindítását olyan intézkedés tekintetében elrendelő határozat, amelynek végrehajtása folyamatban
         van, és amelyet a Bizottság új támogatásnak minősít, szükségképpen módosítja ugyanis az érintett intézkedés joghatályát, csakúgy
         mint azon vállalkozások jogi helyzetét, amelyek az intézkedés kedvezményezettjei, különösen, ami ezen intézkedés végrehajtásának
         folytatását illeti. Amíg ilyen határozatot nem hoznak, a tagállam, a kedvezményezett vállalkozások és a többi gazdasági szereplő
         úgy vélhetik, hogy az intézkedés végrehajtása – mint olyan általános intézkedésé, amely nem tartozik az EK 87. cikk (1) bekezdésének
         hatálya alá, vagy mint létező támogatásé – jogszerű. Viszont egy ilyen határozat elfogadását követően legalábbis komoly kétség
         merül fel a szóban forgó intézkedés jogszerűségével kapcsolatban, aminek – nem sértve az ideiglenes intézkedés iránti kérelem
         ideiglenes intézkedésről határozó bíró elé terjesztésének lehetőségét – a tagállamot az intézkedés alkalmazásának felfüggesztésére
         kell késztetnie, tekintve hogy a hivatalos vizsgálati eljárás megindítása kizárja, hogy a közös piaccal való összeegyeztethetőséget
         megállapító azonnali határozat szülessen, amely lehetővé tenné az említett intézkedés végrehajtásának jogszerű folytatását.
         Ilyen határozatra azon nemzeti bíróság előtt is lehetne hivatkozni, amelytől az EK 88. cikk (3) bekezdése utolsó mondatának
         megsértéséből eredő jogkövetkezmények alkalmazását kérték. Végül előfordulhat, hogy az ilyen határozat az intézkedés révén
         kedvezményezett vállalkozásokat arra készteti, hogy legalábbis visszautasítsák az újabb kifizetéseket, illetve az újabb kedvezményeket,
         vagy arra, hogy előteremtsék a később esetlegesen felmerülő pénzügyi kompenzációhoz szükséges összegeket. Az említett kedvezményezettek
         meggyengült jogi és pénzügyi helyzetét a velük fenntartott kapcsolataikban az üzleti körök is számon tartják (a fenti 50. pontban
         hivatkozott Diputación Foral de Álava és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 34. pontja, valamint a
         fenti 49. pontban hivatkozott Alcoa Trasformazioni kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 36. pontja).

      52      A megtámadott jogi aktusból kitűnik, hogy annak elfogadásának célja az volt, hogy három intézkedés, nevezetesen a DB‑Telekom
         által teljesített átruházások, az állami garanciák és a nyugdíjjárulékok állami finanszírozása (a továbbiakban: vitatott intézkedések)
         tekintetében a Bizottság megnyithassa a hivatalos vizsgálati eljárást.

      53      Amint az a fenti 34. pontban kifejtésre került, a megtámadott jogi aktusban a Bizottság új támogatásnak minősítette a DB‑Telekom
         által teljesített átruházásokat és az állami garanciákat (a megtámadott jogi aktus (72)–(75) preambulumbekezdése). A nyugdíjjárulékok
         állami finanszírozását illetően a Bizottság kifejtette kétségeit azon kérdéssel kapcsolatban, hogy e finanszírozás milyen
         mértékben jelentett gazdasági előnyt a felperes számára (a megtámadott jogi aktus (76)–(78) preambulumbekezdése).

      54      A fenti 49–51. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint meg kell vizsgálni, hogy a megtámadott jogi aktus önálló joghatásokat
         váltott‑e ki, ami megtámadhatóvá tenné azt.

      55      E célból emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott jogi aktust megelőzte egy, a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat,
         nevezetesen az eljárást megindító 1999. évi határozat. Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy a megtámadott jogi aktus által
         állítólagosan kiváltott joghatásokat már nem váltotta‑e ki korábban az eljárást megindító 1999. évi határozat, amint azt a
         Bizottság állítja a kereset elfogadhatatlanságával kapcsolatos érvelése keretében (lásd a fenti 47. pontot).

      56      Nem vitás a felek között, hogy az eljárást megindító 1999. évi határozattal megindított hivatalos vizsgálati eljárás már ugyancsak
         a vitatott intézkedésekre vonatkozott, amelyeket egyébiránt a 2002. évi határozat is vizsgál.

      57      E ponton emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a Bizottság az eljárást megindító 1999. évi határozat (37) preambulumbekezdésében
         kifejtette, hogy a UPS Europe és a BIEK álláspontja szerint a felperes adósságait a PostVerfG 40. §‑a értelmében állami garancia
         fedezte, amely 1995. január 2. óta az ebben az időpontban fennálló adósságok mértékére korlátozódik. Az eljárást megindító
         1999. évi határozat (62) preambulumbekezdésében a Bizottság megjegyezte, hogy ezen intézkedés előzetes vizsgálata nem tette
         lehetővé annak kizárását, hogy állami támogatásról van szó.

      58      Ezt követően a Bizottság az eljárást megindító 1999. évi határozat (40) preambulumbekezdésében jelezte, hogy a BIEK álláspontja
         szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság a posta munkavállalói nyugdíjalapjának deficitjét átvállalta, ami a felperes
         javára nyújtott állami támogatásnak minősül. Az eljárást megindító 1999. évi határozat (65) preambulumbekezdésében a Bizottság
         kifejtette, hogy a felperes és jogelődje korábbi munkavállalóinak nyugdíjjárulékával kapcsolatos költségeket ezen alap viselte,
         és hangsúlyozta, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság pótolta ki a keletkezett jelentős mértékű deficitet. A Bizottság
         azt is megjegyezte, hogy ezen intézkedés előzetes vizsgálata nem tette lehetővé annak kizárását, hogy állami támogatásról
         van szó.

      59      Végül az eljárást megindító 1999. évi határozat (63) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy az állam által ingatlanok
         vagy más eszközök felperesre történő átruházását főszabály szerint állami támogatásnak kell tekinteni, és ezért azt igazolni
         kell. E határozat (80) preambulumbekezdésében a Bizottság felkérte a német hatóságokat, hogy szolgáltassanak részletes információkat
         a felperes tevékenységéhez nyújtott állami pénzügyi támogatásról, hivatkozva többek között az esetlegesen a felperes részére
         nyújtott támogatásokra, amennyiben azok az EK‑Szerződés állami támogatásokra vonatkozó rendelkezései értelmében jelentősnek
         tekinthetők.

      60      A Bizottság kérelmére válaszul a német hatóságok részletes tájékoztatást adtak a DB‑Telekom által teljesített átruházásokról
         (lásd a 2002. évi határozat (16)–(20) preambulumbekezdését). A Bizottság a Törvényszék által feltett kérdésre válaszul jelezte,
         hogy e tájékoztatást 1999. szeptember 16‑án kapta meg. A Németországi Szövetségi Köztársaság emellett benyújtotta a Bizottsághoz
         az azon kérdésre vonatkozó észrevételeit is, hogy ezen átruházások állami támogatásnak minősülnek‑e.

      61      Így mivel a megtámadott jogi aktus ugyanazon intézkedésekre vonatkozik, mint amelyek az eljárást megindító 1999. évi határozat
         tárgyát képezték, mivel e határozat, valamint az azt követő eljárás keretében a Bizottság már megemlítette, hogy a vitatott
         intézkedések az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti tilalom hatálya alá tartozhatnak, és mivel a hivatalos vizsgálati eljáráshoz
         kapcsolódó önálló joghatásokat ezért az említett eljárást megindító határozat korábban már kiváltotta, a megtámadott jogi
         aktus ilyen hatások kiváltására nem alkalmas, és ezért nem minősül megsemmisítés iránti keresettel megtámadható határozatnak.
         Már az eljárást megindító 1999. évi határozat időpontjától fogva legalábbis kétséges volt ugyanis a vitatott intézkedések
         jogszerűsége, mivel az említett eljárás megindítása kizárja, hogy a közös piaccal való összeegyeztethetőséget megállapító
         azonnali határozat szülessen, amely lehetővé tenné az említett intézkedések végrehajtásának jogszerű folytatását.

      62      A felperes azonban arra hivatkozik, hogy a vitatott intézkedések tárgyában az 1999. évi határozattal megindított hivatalos
         vizsgálati eljárást a 2002. évi határozat minden szempontból lezárta. A Bizottság ezzel szemben azt állítja, hogy e határozat
         csak részlegesen zárta le az említett eljárást.

      63      Meg kell tehát vizsgálni, hogy a megtámadott jogi aktus elfogadását megelőzően ez az eljárás lezárult‑e a vitatott intézkedéseket
         illetően.

      64      Az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi
         rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 7. cikkének (1) bekezdése szerint, amely
         az említett rendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében a jogellenes támogatásokkal kapcsolatos eljárások esetében is alkalmazandó,
         a hivatalos vizsgálati eljárást az ugyanezen cikk (2)–(5) bekezdése szerinti határozattal zárják le (a bejelentés érintett
         tagállam általi visszavonása esetét kivéve).

      65      A 659/1999 rendelet 7. cikkének (2)–(5) bekezdéséből kitűnik, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró határozat négyféle
         döntést tartalmazhat, nevezetesen hogy a bejelentett intézkedés nem minősül támogatásnak ((2) bekezdés), hogy az említett
         intézkedés a közös piaccal összeegyeztethető támogatásnak minősül (megengedő határozat, (3) bekezdés), hogy bizonyos feltételek
         és kötelezettségek betartása esetén a közös piaccal összeegyeztethető támogatásnak minősül (feltételt megállapító határozat,
         (4) bekezdés), illetve hogy az említett intézkedés nem egyeztethető össze a közös piaccal (elutasító határozat, (5) bekezdés).

      66      E rendelkezésekből következik, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást olyan határozatnak kell lezárnia, amely a 659/1999 rendelet
         7. cikke (2)–(5) bekezdésének valamely rendelkezése alapján egyértelműen minősíti a vizsgált intézkedést.

      67      Márpedig a 2002. évi határozatból és különösen annak a fenti 9–16. pontban hivatkozott preambulumbekezdéseiből következik,
         hogy e határozatban a Bizottság nem minősítette egyértelműen a vitatott intézkedéseket e rendelkezések szempontjából a szóban
         forgó határozat rendelkező részében említett 572 millió eurót meghaladó részben. Pusztán azt állapította meg, egyfelől, hogy
         ezen intézkedések állami források átruházását is magukban foglalták, másfelől hogy e forrásokat szükségképpen a felperes által
         a csomagküldési ágazatban alkalmazott veszteséges értékesítési politika következtében keletkezett, mintegy 572 millió eurónak
         megfelelő 1118,7 millió DEM összegű deficit pótlására kellett felhasználni, mivel a felperes saját forrásból nem tudta finanszírozni
         e hiányt.

      68      A tárgyaláson a Bizottság elismerte, hogy a 2002. évi határozat nem tartalmazott magyarázatokat arra vonatkozóan, hogy a vitatott
         intézkedések tekintetében az eljárást részlegesen lezáró határozatról volt szó, és hogy a hivatalos vizsgálati eljárás részben
         továbbra is folytatódott. A Bizottság álláspontja szerint e határozatot azonban a maga teljességében kell értelmezni, és a
         rendelkező részét a preambulumbekezdései fényében kell olvasni.

      69      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság, amint az a fenti 11. pontban kifejtésre került, a 2002. évi határozat
         (21) preambulumbekezdésében hangsúlyozta, hogy e határozat a költségeknek a háztól házig való csomagszállítási versenyágazatban
         való fedezésével foglalkozott.

      70      E preambulumbekezdésben a Bizottság kifejtette, hogy a 2002. évi határozatban a vitatott intézkedések közös piaccal való összeegyeztethetőségének
         megítélésére vonatkozó elemzése kizárólag a csomagküldési ágazatot érintette. Így a 2002. évi határozatnak az „A háztól házig
         való csomagszállítási szolgáltatás terhére betudható infrastrukturális költségek összege” című IIF. pontjában a Bizottság
         csak az ezen ágazatban ellátott, közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladat által generált lehetséges többletköltségeket
         elemezte. A 2002. évi határozatnak az „A csomagküldés terén a [felperes] közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladatának
         jelentősége” című IIG. pontjában a Bizottság nem vizsgálta a felperes egyéb közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladatait.
         A 2002. évi határozatnak az „A [felperes] által a korábbi közvállalkozási minőségére tekintettel örökölt költségek” című IIH. pontjában
         a Bizottság a csomagküldési ágazatban csak a Németországi Szövetségi Köztársaság és a felperes által hivatkozott költségek
         hatását elemezte. A 2002. évi határozatnak az „A harmadik érdekelt személyek észrevételei” című III. pontja főleg harmadik
         személyeknek a DB‑Postdienstnek és a felperesnek a csomagküldési ágazatban jellemző pénzügyi helyzetére, kereskedelmi magatartására
         és a közérdekű szolgáltatások nyújtására irányuló feladataik ellátásához kapcsolódó költségekre és többletköltségekre vonatkozik.

      71      Ugyanígy a 2002. évi határozatban a Bizottság vizsgálta azt, hogy a felperesnek és a DB‑Postdienstnek származott‑e előnye
         kizárólag abból, hogy a csomagküldési ágazatban fedezték a veszteségeiket (a 2002. évi határozat (66)–(91) preambulumbekezdése).
         Ezt követően pedig csak azt vizsgálta, hogy torzult‑e a verseny, hogy megállapítható volt‑e a tagállamok közötti kereskedelem
         érintettsége, és hogy ezen előny összeegyeztethető volt‑e a közös piaccal (a 2002. évi határozat (96)–(106) preambulumbekezdése).

      72      Végül, amikor a Bizottság a 2002. évi határozatban megállapította, hogy az 1999‑ben megindított hivatalos vizsgálati eljárás
         tárgyát képező valamely intézkedés nem minősült állami támogatásnak, erről kifejezetten rendelkezett.

      73      A Bizottság ugyanis az eljárást megindító 1999. évi határozat (64) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy egy panaszos azt
         állította, hogy a felperes 1998‑ban úgy szerezte meg a Deutsche Postbank egy részét a Németországi Szövetségi Köztársaságtól,
         hogy az eladási árból levontak egy nemlétező, a német állammal szembeni követelést. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy ezen
         adásvétel feltételeinek első vizsgálata alapján nem volt megállapítható, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem nyújtott
         állami támogatást a felperesnek. Márpedig a 2002. évi határozat (65) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy
         a Deutsche Postbank felperes általi megvásárlása nem foglalt magában állami támogatást.

      74      Meg kell tehát állapítani, hogy a Bizottság a 2002. évi határozatban csak annyiban elemezte a vitatott intézkedéseket, amennyiben
         azok a felperesnek a csomagküldési ágazatban kifejtett egyes tevékenységeit érintették. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy
         a Bizottság a 2002. évi határozatban nem zárta ki, és nem is erősítette meg, hogy ezen intézkedések az EK‑Szerződéssel összeegyeztethetetlen
         állami támogatásnak minősültek az e határozat rendelkező részében említett 572 millió eurót meghaladó részükben.

      75      A fentiekből következik, hogy a megtámadott jogi aktus elfogadásakor az 1999‑ben a vitatott intézkedések tekintetében megindított
         hivatalos vizsgálati eljárás nem zárult le a 2002. évi határozatban az e határozat rendelkező részében említett 572 millió
         eurót meghaladó részben.

      76      Igaz, hogy a Bizottság a 2002. évi határozatban pontosabban is kifejthette volna, hogy milyen mértékben zárja le az 1999. évi
         határozattal megindított hivatalos vizsgálati eljárást. E megállapítás azonban a kereset elfogadhatóságának értékelése szempontjából
         nem bír jelentőséggel.

      77      A fenti 75. pontban kifejtett megállapítást nem kérdőjelezi meg a fenti 20. pontban hivatkozott Deutsche Post kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet, amelyben a Törvényszék a jelen ügyben előterjesztett kereset benyújtását követően megsemmisítette a
         2002. évi határozatot. Ezen ítéletében ugyanis a Törvényszék nem határozott abban a kérdésben, hogy a vitatott intézkedések
         tárgyában 1999‑ben megindított hivatalos vizsgálati eljárást lezárult‑e, vagy sem.

      78      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a megtámadott jogi aktus elfogadásakor nem módosította sem a vitatott intézkedések
         jogi hatályát, sem a felperes jogi helyzetét.

      79      Hozzá kell tenni továbbá, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fenti 20. pontban hivatkozott Deutsche Post kontra
         Bizottság ügyben hozott ítélet ex tunc hatályú, tehát visszamenőlegesen vezette ki a 2002. évi határozatot a jogrendből (lásd a Törvényszék T‑171/99. sz., Corus
         UK kontra Bizottság ügyben 2001. október 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2967. o.] 50. pontját és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot). Ennélfogva ezen ítélet semmiben nem érintheti azon megállapítást, miszerint a 2002. évi határozat
         nem volt hatással a megtámadott jogi aktus által esetlegesen kiváltott önálló joghatások létezésére.

      80      A fentiek összességéből következik, hogy a megtámadott jogi aktus nem minősül megtámadható aktusnak az EK 230. cikk értelmében.
         A keresetet ezért mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

       A költségekről
      81      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
         pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      82      A UPS az eljárási szabályzat 87. cikke 4.§‑ának harmadik bekezdése alapján viseli a saját költségeit.

      A fenti indokok alapján
      A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Törvényszék a keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.
      2)      A Deutsche Post AG viseli a saját költségeit és az Európai Bizottság költségeit.
      3)      A UPS Europe NV/SA és a UPS Deutschland Inc. & Co. OHG maguk viselik saját költségeiket.

               Truchot

                Martins Ribeiro

                Kanninen

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. december 8‑i nyilvános ülésen.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság 1960. július 15-i ítélete. # Eva von Lachmüller, Bernard Peuvrier, Roger Ehrhardt kontra az Európai Gazdasági Közösség Bizottsága. # 43/59., 45/59. és 48/59. sz. egyesített ügyek