Az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) december 12.-i ítélete: 1996. # BVBA Kruidvat kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # T-87/92. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2006. december 14-i ítélete.#Technische Glaswerke Ilmenau GmbH kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Dokumentumokhoz való hozzáférés - 1049/2001/EK rendelet - Állami támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárás - Vizsgálatok céljának védelmére vonatkozó kivétel - Hallgatólagos megtagadás - Konkrét és egyenkénti vizsgálat lefolytatásának kötelezettsége - Beavatkozás - A beavatkozó kérelmei, jogalapjai és érvei.#T-237/02. sz. ügy.

text:
      T‑237/02. sz. ügy
      Technische Glaswerke Ilmenau GmbH
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Dokumentumokhoz való hozzáférés − 1049/2001/EK rendelet – Állami támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárás − Vizsgálatok céljának védelmére vonatkozó kivétel − Hallgatólagos megtagadás
         − Konkrét és egyenkénti vizsgálat lefolytatásának kötelezettsége − Beavatkozás – A beavatkozó kérelmei, jogalapjai és érvei”

      Az ítélet összefoglalása
      1.      Eljárás – Beavatkozás – A támogatott fél érveitől eltérő érvek
      (A Bíróság alapokmánya, 40. cikk, negyedik bekezdés; Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 116. cikk, 3. §)
      2.      Európai Közösségek – Intézmények – A dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés joga – 1049/2001 rendelet
      (1049/2001 európai parlamenti és tanácsi rendelet,4. cikk)
      1.      Bár a Bíróság alapokmánya 40. cikkének negyedik bekezdése, mely ezen alapokmány 53. cikkére figyelemmel az Elsőfokú Bíróságra
         is alkalmazandó, és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 116. cikkének 3. §‑a nem zárják ki, hogy a beavatkozó az általa
         támogatott fél érveitől eltérő érveket adjon elő, de csak azzal a feltétellel, ha a jogvita keretét nem módosítja, és a beavatkozás
         célja ez utóbbi fél kérelmeinek támogatása marad.

      (vö. 40. pont)
      2.      Önmagában az a körülmény, hogy az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről
         szóló 1049/2001 rendelet szerinti hozzáférés iránti kérelemben említett dokumentum egy kivétellel védett érdeket érint, nem
         lehet elégséges e kivétel alkalmazásának igazolására. Kivétel alkalmazása főszabály szerint csupán abban az esetben lehet
         igazolható, ha az intézmény előzetesen értékelte egyfelől, hogy a dokumentumhoz való hozzáférés konkrétan és ténylegesen sérti‑e
         a védett érdeket, másfelől, az említett rendelet 4. cikkének (2) és (3) bekezdése szerinti esetekben azt, hogy fűződik‑e az
         érintett dokumentum hozzáférhetővé tételéhez nyomós közérdek. Másrészt, a védett érdek sérelme kockázatának ésszerűen előreláthatónak
         és nem pusztán hipotetikusnak kell lennie. Így a vizsgálatot, amit az intézménynek elvileg a kivételek alkalmazása céljából
         el kell végeznie, konkrétan kell végrehajtani, és annak a határozat indokolásából ki kell tűnnie. Az említett rendeletből
         következik továbbá, hogy a 4. cikk (1)−(3) bekezdésében említett minden kivétel „valamely dokumentumra” alkalmazandóként van
         megfogalmazva. E konkrét vizsgálatot következésképpen a kérelemmel érintett minden egyes dokumentumra el kell végezni.

      Egyébként, ellentétben az absztrakt és átfogó vizsgálattal, egyedül e konkrét és egyenkénti vizsgálat teheti lehetővé, hogy
         az intézmény a kérelmező részére a részleges hozzáférés biztosításának lehetőségét mérlegelje ugyanezen rendelet 4. cikke
         (6) bekezdésének megfelelően, valamint a hozzáférési jog alóli kivételek ratione temporis alkalmazását illetően az említett rendelet 4. cikkének (7) bekezdése előírja, hogy az (1)−(3) bekezdése szerinti kivételek
         kizárólag azon időszak alatt alkalmazandók, amely során a védelem „a dokumentum tartalmára” tekintettel igazolható.

      Az intézmény azon kötelezettsége, hogy a hozzáférés iránti kérelemben említett dokumentumok tartalmát konkrétan és egyenként
         értékelje, így elvi megoldást jelent, amely az említett rendelet 4. cikkének (1)−(3) bekezdésében említett minden kivételre
         alkalmazandó, bármi is legyen azon terület, amelyhez a kért dokumentumok kapcsolódnak, legyen szó akár többek között a kartellek,
         vagy az állami támogatások vizsgálatának területéről. Az biztos, hogy az említett vizsgálat szükségtelen lehet, ha az adott
         ügy egyedi körülményei alapján egyértelmű, hogy a hozzáférést meg kell tagadni vagy éppen hogy meg kell adni. Ez lehet a helyzet
         többek között akkor, ha egyes dokumentumok vagy nyilvánvalóan teljes egészükben a hozzáférési jog alóli kivétel hatálya alá
         tartoznak, vagy éppen ellenkezőleg, nyilvánvalóan teljes egészükben hozzáférhetőek, vagy a Bizottság azokat ugyanilyen körülmények
         között már konkrétan és egyenként értékelte. Egyébként kivételesen és egyedül akkor, ha a dokumentumok konkrét és egyenkénti
         vizsgálata rendkívüli súlyos, az ésszerű elvárhatóság kereteit meghaladó adminisztratív tehernek bizonyul, e vizsgálati kötelezettségtől
         el lehet térni.

      (vö. 77‑79., 85‑86., 94. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2006. december 14.(*)

      „Dokumentumokhoz való hozzáférés − 1049/2001/EK rendelet – Állami támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárás − Vizsgálatok céljának védelmére vonatkozó kivétel − Hallgatólagos megtagadás
         − Konkrét és egyenkénti vizsgálat lefolytatásának kötelezettsége − Beavatkozás – A beavatkozó kérelmei, jogalapjai és érvei”

      A T‑237/02. sz. ügyben,
      a Technische Glaswerke Ilmenau GmbH (székhelye: Ilmenau [Németország], képviselik kezdetben: G. Schohe és C. Arhold, később: C. Arhold és N. Wimmer ügyvédek)

      felperesnek,
      támogatják:
      a Svéd Királyság (képviselik: A. Kruse és K. Wistrand, meghatalmazotti minőségben)

      és
      a Finn Köztársaság (képviseli: T. Pynnä, meghatalmazotti minőségben)

      beavatkozók,
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: V. Kreuschitz, V. Di Bucci és P. Aalto, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      támogatja:
      a Schott Glas (székhelye:Mainz [Németország], képviseli: Soltész U. ügyvéd)

      beavatkozó,
      a felperesnek az állami támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárásokkal kapcsolatos dokumentumokhoz való hozzáférését megtagadó
         2002. május 28‑i bizottsági határozat megsemmisítése iránti kérelem tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA(ötödik tanács),

      tagjai: M. Vilaras elnök, F. Dehousse és D. Šváby bírák,
      hivatalvezető: K. Andová tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. június 15‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A tényállás és az eljárás
      1        A Technische Glaswerke Ilmenau GmbH német társaság, melynek székhelye Ilmenauban, Türingiában van. A társaságot 1994‑ben azzal
         a céllal hozták létre, hogy a korábbi, a Treuhandanstalt (vagyonkezelő közintézmény, később Bundesanstalt für vereinigungsbedingte
         Sonderaufgaben, a továbbiakban: BvS) által felszámolt Ilmenauer Glaswerke GmbH társaság birtokában levő tizenkét üveggyártósor
         (kemence) közül négyet átvegyen.

      2        1998. december 1‑jei levelében a Németországi Szövetségi Köztársaság különböző intézkedéseket – köztük a kemencék vételi árából
         a BvS által adott részleges fizetési kedvezményt és a Freistaat Thüringen által a saját bankja, a Thüringer Aufbaubank (a
         továbbiakban: TAB) közvetítésével nyújtott kölcsönt – jelentett be a Bizottságnak, amelyek célja a felperes pénzügyi konszolidációja
         volt.

      3        A Bizottság a 2000. április 4‑i SG (2000) D/102831. sz. levelében a C 19/2000. szám alatt megindította az EK 88. cikk (2) bekezdésében
         előírt hivatalos vizsgálati eljárást a TAB fizetési engedményére és kölcsönére vonatkozóan.

      4        A hivatalos vizsgálati eljárás keretében a Bizottság további információkat kapott a Németországi Szövetségi Köztársaság részéről,
         valamint észrevételeket a felperes versenytársától, a Schott Glas vállalkozástól.

      5        2001. június 12‑én a Bizottság elfogadta a Németország által a Technische Glaswerke Ilmenau GmbH részére nyújtott állami támogatásra
         vonatkozó 2002/185/EK határozatot (HL 2002. L 62., 30. o.), amelyben csak a fizetési kedvezményre korlátozta a megállapítását.
         Úgy vélte, az utóbbi nem felelt meg egy magánbefektető magatartásának, és a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatást
         jelent.

      6        2001. július 3‑i levelében a Bizottság az EK 88. cikk (2) bekezdése alapján C 44/2001. szám alatt egy második hivatalos vizsgálati
         eljárást indított. Ezen eljárás tárgya a kemencék vételi árából hátralevő összeg esedékességének elhalasztása, az említett
         fizetésre vonatkozó bankgarancia átütemezése és a TAB kölcsöne volt.

      7        Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. augusztus 28‑án benyújtott keresetlevelével a felperes keresetet indított a Bizottság
         2001. június 12‑i határozatának megsemmisítése iránt (T‑198/01. sz. ügy).

      8        2001. október 24‑i levelében a felperes előterjesztette az észrevételeit a második hivatalos vizsgálati eljárás keretében,
         és kérte, hogy a Bizottság biztosítson részére hozzáférést az akta nem bizalmas változatához, valamint következésképp adjon
         lehetőséget az új észrevételek előterjesztésére. E kérelmet a Bizottság elutasította a 2001. november 23‑i levelében.

      9        2002. március 1‑jei levelében a felperes az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről
         szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás
         1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) alapján hozzáférést kért:

      –        „a Bizottság aktáiban levő minden dokumentumhoz minden rá vonatkozó támogatási ügyben és különösen a C 44/2001. sz. támogatási
         ügyben;

      –        a Bizottság aktáiban levő, a Schott Glas, Jena, Németország, tulajdonos: Carl-Zeiss-Stiftung, Hessenweg 18, D‑89522 Heidenheim
         a.d. Brenz vállalkozás javára nyújtott állami támogatásra vonatkozó minden dokumentumhoz,

      a más vállalkozásokra vonatkozó üzleti titkok kivételével.”
      10      2002. március 27‑i levelében a Bizottság elutasította a hozzáférés iránti kérelmet, megállapítva többek között, hogy a kért
         dokumentumok az 1049/2001 rendelet 4. cikke (2) bekezdésében előírt kivétel alá esnek, amely többek között arról rendelkezik,
         hogy intézmények megtagadják a dokumentumokhoz való hozzáférést, ha a hozzáférhetővé tétel hátrányosan befolyásolná az ellenőrzések,
         vizsgálatok és könyvvizsgálatok célját, kivéve ha a hozzáférhetővé tételhez nyomós közérdek fűződik. A Bizottság azt is pontosította,
         hogy „[a felperest] azok a dokumentumok érintik, amelyek a folyamatban levő C 44/2001. sz. hivatalos vizsgálati eljárás részét
         képezik”.

      11      2002. április 15‑i levelében a felperes megerősítő kérelmet nyújtott be a Bizottság főtitkárához az 1049/2001 rendelet 7. cikkének
         (2) bekezdése alapján.

      12      2002. május 28‑i levelében (a továbbiakban: a Határozat) a Bizottság főtitkára a következő kifejezésekkel utasította el e
         kérelmet:

      „[…]
      Köszönöm 2002. április 15‑i, ugyanaznap nyilvántartásba vett levelét, melyben a következő dokumentumokhoz való hozzáférés
         iránti kérelme újbóli megvizsgálását kérte:

      –        a Technische Glaswerke Ilmenau […] javára nyújtott állami támogatásra vonatkozó dokumentumok;
      –        az esetleg a Schott Glas részére nyújtott állami támogatásokra vonatkozó dokumentumok.
      Ami a kérelme első részét illeti, az a német hatóságok és a Bizottság Versenypolitikai [Főigazgatósága (DG)] közötti levélváltásokat,
         valamint a támogatás kedvezményezettjétől, a [Technische Glaswerke Ilmenautól] és egyik versenytársától, a Schott Glas-tól
         származó megjegyzéseket fedi le.

      Ami a kérelme második részét illeti, az a Schott Glas kelet-németországi új, fontos beruházási terveire vonatkozó multiszektoriális
         keretben történő előzetes bejelentést takarja.

      A kérelme megvizsgálását követően sajnálattal kell megerősítenem a [Versenypolitikai] Főigazgatóság által Önnel közölt elutasítást,
         azon okból, hogy e különböző dokumentumok hozzáférhetővé tétele hátrányosan befolyásolná az ellenőrzések és vizsgálatok céljának
         védelmét. A hozzáféréshez való jog alóli ezen kivételt kifejezetten előírja az 1049/2001 rendelet 4. cikke [(2) bekezdésének
         harmadik] francia bekezdése.

      Valamely állami támogatásnak az egységes piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozóan folyamatban levő vizsgálatok keretében
         ugyanis a Bizottság, a tagállam és az érintett vállalkozások közötti jóhiszemű együttműködés és kölcsönös bizalom nélkülözhetetlen
         ahhoz, hogy a különböző felek szabadon kifejezhessék magukat. Ezért e dokumentum hozzáférhetővé tétele, mivel veszélyeztetné
         e párbeszédet, hátrányosan befolyásolhatná a panasz megvizsgálásának a lefolytatását.

      Továbbá, mivel a Schott Glas-tervet fedő előzetes bejelentés a terv részletes leírását tartalmazza, az e dokumentumhoz való
         hozzáférés biztosítása azon veszéllyel járna, hogy súlyosan sérthetné e társaság kereskedelmi érdekeit. Ezen érdeket kifejezetten
         védi a fent hivatkozott rendelet 4. cikke [(2) bekezdésében] előírt, a hozzáférési jog alóli kivétel.

      Egyebekben megvizsgáltuk azon lehetőséget, hogy hozzáférhetővé tegyük a feleknek a kért, a kivételek alá nem tartozó dokumentumokat.
         Kiderült azonban, hogy e dokumentumok nem választhatók szét bizalmas és nem bizalmas részekre.

      Másfelől, nincs olyan nyomós közérdek, amely a jelen esetben indokolná a szóban forgó dokumentumok […] hozzáférhetővé tételét.”
      13      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. augusztus 8‑án benyújtott keresetlevelével a felperes a jelen keresetet indította. Ugyanaznap
         külön iratban a felperes az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 76a. pontja alapján gyorsított eljárás iránti kérelmet
         nyújtott be, melyet az Elsőfokú Bíróság 2002. szeptember 12‑i határozatával elutasított.

      14      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. október 25‑én benyújtott iratban a Schott Glas társaság kérte, hogy az alperes kérelmeinek
         támogatására beavatkozhasson a jelen ügybe. 2003. január 16‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke megengedte
         e beavatkozást. A Schott Glas 2003. február 19‑én benyújtotta a beavatkozási beadványát.

      15      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. november 8‑án, illetve 15‑én benyújtott iratokban a Svéd Királyság és a Finn Köztársaság
         kérték, hogy az alperes kérelmeinek támogatására beavatkozhassanak a jelen ügybe. 2003. január 16‑i végzésével az Elsőfokú
         Bíróság negyedik tanácsának elnöke megengedte e beavatkozásokat. A Svéd Királyság 2003. március 3‑án nyújtotta be beavatkozási
         beadványát. A Finn Köztársaság lemondott a beavatkozási beadvány benyújtásáról.

      16      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. december 17‑én benyújtott keresetlevelével a felperes keresetet indított a Németországi
         Szövetségi Köztársaság által a felperes javára nyújtott állami támogatásra vonatkozó C 44/2001. sz. hivatalos vizsgálati eljárás
         eredményeként 2002. október 2‑án elfogadott C (2002) 2147. sz. végleges bizottsági határozat megsemmisítése iránt (T‑378/02. sz.
         ügy). E határozatban a Bizottság úgy tekintette, hogy a TAB kölcsöne és a bankgarancia-átütemezési intézkedés a közös piaccal
         összeegyeztethetetlen állami támogatásnak minősül (lásd a fenti 2. pontot).

      17      A T‑198/01. sz., Technische Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletével (EBHT 2004., II‑2717. o.)
         az Elsőfokú Bíróság (kibővített ötödik tanács) elutasította a felperes keresetét a T‑198/01. sz. ügyben.

      18      Mivel az Elsőfokú Bíróság tanácsainak összetétele 2004. szeptember 13‑tól módosult, az előadó bírót kinevezték az ötödik tanács
         elnökének, amelyre következésképp a jelen ügyet osztották.

      19      2004. december 14‑én az Elsőfokú Bíróság felszólította a felperest, hogy tegye meg észrevételeit a jogvita tárgyát illetően
         a jelen eljárásban, figyelemmel különösen arra, hogy a T‑198/01. és T‑378/02. sz. ügyekre vonatkozó eljárások során a C 19/2000.
         és C 44/2001. sz. támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárásokhoz kapcsolódó különböző dokumentumokat kapott.

      20      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. január 20‑án érkezett válaszában a felperes megerősítette, hogy a T‑198/01. és T‑378/02. sz.
         eljárások során hozzáférése volt a fent említett támogatásokra vonatkozó eljárásokkal kapcsolatos bizonyos, a Németországi
         Szövetségi Köztársaságtól és a Schott Glas-tól származó dokumentumokhoz, köztük az utóbbi 2001. január 23‑i, C 19/2000. sz.
         hivatalos vizsgálati eljárásra vonatkozó észrevételeihez. A felperes azonban pontosította, meg van győződve arról, hogy nem
         ismeri az alperes birtokában levő és ezen eljárásokra vonatkozó összes dokumentumot. Az említett dokumentumokhoz való hozzáférés
         biztosításához fűződő érdeke változatlan.

      21      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. április 13‑án érkezett levélben az Elsőfokú Bíróság felhívására a Bizottság pontosította,
         hogy még léteznek olyan dokumentumok a birtokában, amelyekhez a hozzáférést megtagadták a felperestől, és amelyeket nem közöltek
         vele a T‑198/01. és T‑378/02. sz. ügyek keretében.

      22      Időközben a kibővített negyedik tanács elnöke a 2005. március 3‑i végzésével felfüggesztette az eljárást a T‑378/02. sz. ügyben
         a Bíróságnak a Technische Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság ítélettel – fenti 17. pont – szemben a felperes által benyújtott
         fellebbezés tárgyában a C−404/04. P. sz. ügyben hozott ítéletének a kihirdetéséig.

      23      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. május 31‑én érkezett levélben az Elsőfokú Bíróság felhívására a Bizottság benyújtotta
         a felperesnek nyújtott támogatások vizsgálati eljárásaira vonatkozó közigazgatási aktát alkotó dokumentumok teljes listáját.

      24      A 2006. június 15‑i tárgyalás során meghallgatták a felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre
         adott válaszait. Így a Bizottságot is felszólították, hogy terjessze elő észrevételeit az Elsőfokú Bíróság T‑2/03. sz. Verein
         für Konsumenteninformation kontra Bizottság ügyben 2005. április 13‑án hozott ítéletének (EBHT 2005., II‑1121. o.; a továbbiakban:
         a VKI-ügyben hozott ítélet) a jelen ügyre vonatkozó következményeiről.

       A felek kérelmei
      25      A Svéd Királyság és a Finn Köztársaság által támogatott felperes kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a Határozatot, kivéve annyiban, amennyiben az a Schott Glas-ra vonatkozó támogatások folyamatban levő vizsgálati
         eljárásához közvetlenül kapcsolódó dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozik;

      –        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
      26      A Schott Glas által támogatott Bizottság kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet mint alaptalant;
      –        kötelezze a felperest a költségek viselésére.
       Indokolás
       Az 1049/2001 rendelet alkalmazásáról
       A felek érvei
      27      A felperes úgy érvel, hogy a Bizottság birtokában levő dokumentumokhoz való, az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (1) bekezdésében
         meghatározott hozzáférési jog nem szokványos másodlagos jog, hanem ellenkezőleg, a „demokratikus elvre” tekintettel alapjog
         jellege van, amelytől az eltérést megszorítóan kell értelmezni.

      28      A felperes megjegyzi, hogy a jogai az 1049/2001 rendelet alapján történő meghatározásának a kérdését meg kell különböztetni
         a „felek” jogai valamely állami támogatásra vonatkozó eljárás keretében történő meghatározásának a kérdésétől. A felperes
         szerint azon tény, hogy az ítélkezési gyakorlat nem ismer el számára mint a támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárás által
         érintett fél számára az aktába való betekintéséhez fűződő elsődleges jogot, nem befolyásolhatja az uniós polgárként megillető
         jogait.

      29      A Svéd Királyság azt állítja, hogy az 1049/2001 rendelet olyan általános alkalmazású eszköz, mely a nyilvánosság az Unió tevékenységéről
         való tájékozódásához fűződő jogának a védelmére irányul. Az 1049/2001 rendelet 2. cikkének (1) bekezdésében említett hozzáférési
         jog kedvezményezettjeinek egyértelmű és pontos meghatározásából következik, hogy a felperes vitathatatlanul közéjük tartozik,
         és hogy jogosan tarthat igényt arra, hogy az említett rendelet rendelkezéseinek megfelelően megvizsgálják a kérelmét.

      30      A Bizottság azt állítja, hogy egyrészt a támogatás kedvezményezettjének a közigazgatási aktába való betekintése, és másrészt
         a 1049/2001 rendelet alapján a dokumentumokhoz való hozzáférés két teljesen külön dolog. A felperes írásbeli beadványaiból
         kiderül, hogy csak azért fordult az említett rendelethez, hogy megkerülje az állami támogatásokra vonatkozó eljárási szabályokat,
         és pótolja az eljárási jogok hiányát. Az EK‑Szerződés [88]. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról
         szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet,1. kötet, 339. o.)
         egyáltalán nem rendelkezik a dokumentumokhoz és az aktákhoz való hozzáférés jogáról, és az ítélkezési gyakorlat úgy tekinti,
         hogy a támogatások kedvezményezettjeinek eljárási jogait akkor tartják tiszteletben, ha felhívták őket az észrevételeik megtételére
         a közigazgatási eljárás során (a Bíróság C‑74/00. P. és C−75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben
         2002. szeptember 24‑én hozott ítélete [EBHT 2002., I‑7869. o.], valamint az Elsőfokú Bíróság T‑127/99., T‑129/99. és T‑148/99. sz.,
         Diputación Foral de Álava és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 6‑án hozott ítélete [EBHT 2002., II‑1275. o.]),
         ami a jelen ügyben a felperes esetében megtörtént.

      31      A Schott Glas úgy érvel, hogy a felperes az 1049/2001 rendeletet az ő vállalkozása belső adatainak megismerésére szolgáló
         eszközként akarja használni, és a közösségi bíróságoknak a Bizottság közigazgatási eljárásaiban a felek aktába való betekintéshez
         fűződő jogára vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatát meg akarja kerülni. Az 1049/2001 rendelet politikai célkitűzésével
         – azaz hogy amennyire lehetséges, teljes rálátást biztosítson a Közösség polgárának a közösségi intézmények döntéshozatali
         folyamatára – egyértelműen ellentétes lépésről van szó. A Schott Glas hozzáteszi, hogy az 1049/2001 rendelet nem létezett
         a Jenaer Glaswerk vállalkozás magánosítására vonatkozó C 58/91 (NN 144/91). sz. hivatalos vizsgálati eljárás idején, és hogy
         következésképp nem számíthatott arra, hogy egy versenytárs később hozzá akar férni az ezen eljárásra vonatkozó dokumentumokhoz.

      32      Megállapítja, hogy a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i
         1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) rendelkezései az
         aktába való betekintésre vonatkozóan arra utalnak, hogy e rendelet a lex specialis az 1049/2001 rendelethez képest. Ha másképp lenne, az eljárás felei és harmadik személyek egyszerűen az 1049/2001 rendeletre
         hivatkozva megkerülhetnék a hozzáférési jognak az 1/2003 rendelet 27. cikkében megállapított korlátait. Ugyanez lenne igaz
         az állami támogatásokra vonatkozó eljárásra, amely során a harmadik személyek részvételének korlátai egyrészt a 659/1999 rendeletből,
         másrészt az ítélkezési gyakorlatból erednek.

      33      Másfelől, az 1049/2001 rendeletből következik, hogy „az aktába való betekintés” és a „dokumentumhoz való hozzáférés” nem egyenértékű
         fogalmak, és hogy a dokumentumhoz való hozzáférési jog feltételezi a kívánt dokumentumnak a kérelemben oly módon történő leírását,
         hogy az azonosítható legyen. E rendelet nem teremt olyan jogot a polgárok számára, amely lehetővé tenné az érintett szerv
         aktáiba avégett történő betekintést, hogy azokban számukra esetleg érdekes dokumentumokat találjanak, amely következtetés
         annál is inkább elkerülhetetlen, mivel a dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet nem kell indokolni. A jelen esetben
         a felperes megelégedik azzal, hogy tömören hozzáférést kér a hivatkozott állami támogatásra vonatkozó állítólagos eljárást
         érintő „minden dokumentumhoz”, ami nem meglepő, hiszen a felperes maga is elismeri, hogy eddig ismeretlen dokumentumokat keres.

      34      A Schott Glas arra következtet, hogy a felperes alaptalanul hivatkozik az 1049/2001 rendeletre, és hogy a hozzáférés iránti
         kérelmét – bármi is legyen a tárgya – nem az említett rendelet rendelkezései alapján kell megítélni, hanem a támogatási eljárásokban
         az aktába való betekintés engedélyezésére vonatkozó szabályok alapján.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      35      Tény, hogy a felperes az 1049/2001 rendeletre alapozott, a dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet nyújtott be, és
         hogy a Bizottság a Határozatban megtagadta a kért dokumentumokhoz való hozzáférést, kifejezetten az említett rendelet 4. cikke
         (2) bekezdésére hivatkozva, amely előírja egyrészt az ellenőrzések és vizsgálatok céljának védelmén, másrészt a jogi személy
         kereskedelmi érdekein alapuló kivételeket.

      36      A Bizottság – akit a tárgyaláson azon érvelése értelméről kérdeztek, amely szerint „a felperes kérelme […] nem tűnik úgy,
         hogy az 1049/2001 rendelet védelmi hatálya alá tartozik”, amelyhez az érdekelt csak azért folyamodott, hogy megkerülje az
         állami támogatásokra vonatkozó eljárási szabályokat – egyértelműen megállapította, hogy ezen aktus teljesen alkalmazható a
         jelen esetben, de hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (2) bekezdésében említett kivétel megengedi neki, hogy megtagadja
         a támogatásokra vonatkozó, folyamatban levő eljárással kapcsolatos dokumentumokhoz való hozzáférést, hasonlóan a felperes
         által kért dokumentumokhoz.

      37      A jelen jogvita által felvetett kérdés tehát az, hogy a Bizottság helyesen alkalmazta‑e a hozzáférési jog alól az 1049/2001
         rendelet 4. cikkének (2) bekezdésében előírt kivételt.

      38      A beavatkozási beadványában a Schott Glas lényegében azzal érvelt, hogy az 1049/2001 rendelet kizárólag a közösségi jogalkotási
         folyamat során benyújtott dokumentumokra alkalmazandó, hogy a hozzáférés iránti kérelmet nem az említett rendelet rendelkezései
         alapján kellett volna megítélni, hanem a támogatásokra vonatkozó eljárásokban az aktába való betekintés engedélyezésére vonatkozó
         szabályok alapján, és végül, hogy az említett rendelet nem alkalmazható azon dokumentumokra, amelyek a hatálybalépése, azaz
         2001. december 3. előtt jutottak az intézmények birtokába. Ezen érvelés annak bizonyítására is vonatkozik, hogy az 1049/2001
         rendelet vagy nem alkalmazható a jelen esetben, vagy jogellenes jogi alapnak minősül a Határozat tekintetében.

      39      Következésképp, feltéve hogy ezen érvelés az Elsőfokú Bíróság által elfogadható, azon következtetést engedi meg, hogy a Határozat
         jogellenes. Fel kell idézni, hogy a Schott Glas-nak az Elsőfokú Bíróság megengedte, hogy beavatkozzon a jelen ügybe a Bizottság
         kérelmeinek támogatására, aki a megsemmisítés iránti kereset elutasítását kérte.

      40      Azonban a Bíróság alapokmánya 40. cikkének negyedik bekezdése alapján, mely ezen alapokmány 53. cikkére figyelemmel az Elsőfokú
         Bíróságra is alkalmazandó, a beavatkozási kérelem tárgya nem lehet más, mint a felek egyike kérelmeinek támogatása. Továbbá
         az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 116. cikkének 3. §‑a szerint a beavatkozónak a jogvitát a beavatkozáskor fennálló
         állapotban kell elfogadnia. E rendelkezések ugyan nem zárják ki, hogy a beavatkozó az általa támogatott fél érveitől eltérő
         érveket adjon elő, de csak azzal a feltétellel, ha a jogvita keretét nem módosítja, és a beavatkozás célja ez utóbbi fél kérelmeinek
         támogatása marad (lásd a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24.pont – 52. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      41      A jelen esetben mivel egyrészt, feltéve hogy megalapozott, a Schott Glass érvelése a Határozat jogellenességére engedett következtetni,
         másrészt pedig a Bizottság kérelmei e megsemmisítés iránti kereset elutasítására irányulnak, és azokat nem támasztják alá
         a Határozat jogellenességének megállapítására vonatkozó jogalapok, úgy tűnik, hogy az említett érvelés megvizsgálása azon
         hatással járna, hogy módosítaná a jogvitának a keresetlevél és az ellenkérelem által meghatározott keretét. Ezen érvelést
         tehát mint elfogadhatatlant el kell utasítani (lásd ebben az értelemben a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24. pont – 53.
         és 54. pontját).

       A jogvita tárgyáról
       A felek érvei
      42      A felperes hangsúlyozza, hogy a támogatásokra vonatkozó, „minden” őt érintő eljárással – azaz a C 19/2000. és C 44/2001. sz.,
         valamint a Schott Glas-ra vonatkozó eljárásokkal, beleértve az annak magánosítására vonatkozó eljárást is –, kapcsolatos dokumentumhoz
         hozzáférést kért.

      43      A Határozat így négy külön, a következőkre vonatkozó csoportba tartozó dokumentumhoz való hozzáférés megtagadását tartalmazza:

      –        a C 19/2000. sz. támogatásra vonatkozó befejezett eljárás;
      –        a C 44/2001. sz. támogatásra vonatkozó folyamatban levő eljárás;
      –        a Jenaer Schott Glas magánosításának keretében támogatásra vonatkozó befejezett eljárás vagy eljárások;
      –        a Schott Glas türingiai új beruházását érintő támogatásra vonatkozó, folyamatban levő eljárás vagy eljárások;
      […]
      44      A felperes megállapítja, hogy ha a Határozatot úgy kell értelmezni, hogy az csak a folyamatban levő C 44/2001. sz. támogatásra
         vonatkozó eljárással és a Schott Glas tekintetében a támogatásokra vonatkozó folyamatban levő vizsgálati eljárással kapcsolatos
         dokumentumokat érinti, az 1049/2001 rendelet 8. cikkének (3) bekezdését kell alkalmazni. Így a kért egyéb dokumentumokhoz
         való hozzáférés iránti kérelmet illetően a Bizottság válaszának hiánya megtámadható elutasító határozattal ér fel. A felperes
         azt is pontosítja, hogy jelen kereset kizárólag az előző pontban említett dokumentumok három első csoportjára vonatkozóan
         irányul a hozzáférés megtagadására.

      45      A felperes vitatja a Bizottság azon érvelését, amely szerint a „Schott Glas Jena” vállalkozásnak nyújtott állami támogatásokra
         vonatkozó dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelem túl pontatlanul volt megfogalmazva, nem fedhette le tehát a Jenaer
         Glaswerke 1992‑ben történt magánosítása során az állami támogatások nyújtására vonatkozó dokumentumokat. A felperes szerint
         a Bizottság számára nyilvánvalónak kellett lennie, hogy a hozzáférés iránti kérelem kiterjedt az említett dokumentumokra is,
         még akkor is, ha a szóban forgó támogatásra vonatkozó eljárást nem is a „Schott Glas Jena” név alatt folytatták. Ezt azon
         tény igazolja, hogy a Bizottságnak, legalábbis az ellenkérelmében, nem volt gondja a szóban forgó eljárás azonosításával.

      46      A Bizottság azt állítja, hogy egyetlen, a „Schott Glas, Jena” társaságnak – amely megnevezést kifejezetten használták a hozzáférés
         iránti kérelmekben – adott állami támogatásokra vonatkozó dokumentum sincs a birtokában, de rendelkezik a Schott Lithotec AG-nak
         adott támogatások vizsgálati eljárására vonatkozó aktával. Megjegyzi, feltételezte, hogy a felperes utóbbi vállalkozásnak
         adta a „Schott Glas” nevet, és hogy ennélfogva a Schott Lithotec AG-t érintően támogatásra vonatkozó folyamatban levő eljárásra
         tekintettel utasította el a hozzáférés iránti kérelmet. E megállapítások végeredményben nem relevánsak, figyelemmel a jogvita
         tárgyának a keresetlevélben adott meghatározásra.

      47      Az alperes azt is állítja, hogy nincs aktája a keresetlevélben használt megfogalmazás szerinti, „a Jenaer Schott Glas magánosítása
         során” befejezett, támogatásra vonatkozó eljárásról, mivel a Schott Glas vállalkozás ötven éve a magánszektorhoz tartozik,
         tehát nem magánosították. Megjegyzi, hogy a Schott Glas részt vett a Jenaer Glaswerk vállalkozás magánosításában azáltal,
         hogy 1 német márkáért megszerezte a tőkéje egy részét, amely műveletet az 1992 januárjában indított C 58/91. (NN 144/91) sz.
         hivatalos vizsgálati eljárás végén nem tekintették úgy, mint ami támogatás elemet tartalmaz.

      48      Azon tényre, hogy a felperes a fent említett eljárásra vonatkozó aktába is be akart tekinteni, nem is hivatkoztak a hozzáférés
         iránti kérelemben, és először a keresetlevélben jelent meg. Ilyen körülmények között a Bizottság jogosan tekintette úgy, hogy
         a felperes kérelmének csak a Schott Lithotec AG-nak adott támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárás aktájába való betekintés
         volt a tárgya.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      49      A Határozat és az alperes írásbeli beadványainak együttes olvasatából következik, hogy utóbbi először is a felperesnek nyújtott
         állami támogatásokra vonatkozó dokumentumokhoz való hozzáférést tagadta meg, amely dokumentumok a C 19/2000. és C 44/2001.
         számú eljárásokra vonatkoznak. A Bizottság ugyanis megállapítja, hogy lehetetlen külön kezelni a két eljárás dokumentumait,
         mivel utóbbiak ugyanazokra a szerkezetátalakítási intézkedésekre vonatkoznak, és ugyanazokon a dokumentumokon nyugszanak.

      50      A Bizottság másodsorban úgy tekintette, hogy „a Bizottságnak a Schott Glas, Jena vállalkozás javára szóló állami támogatásokra
         vonatkozó aktáiban levő minden dokumentum[hoz]” való hozzáférés iránti kérelem „a Schott Glas kelet-németországi új fontos
         beruházási terveire vonatkozó multiszektoriális keretben történő előzetes bejelentést” takarja. A Bizottság a hozzáférési
         jog alól az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (2) bekezdésében előírt, egyrészt az ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok
         céljának védelmére, másrészt a jogi személy kereskedelmi érdekeinek védelmére vonatkozó kivételekre alapozva elutasította
         e kérelmet.

      51      Keresetlevelében a felperes megállapította, hogy a Schott Glas-ra vonatkozó hozzáférés iránti kérelmének kettős jelentése
         van, amennyiben a következőkre vonatkozó dokumentumokra irányul:

      a) a Jenaer Schott Glas magánosításának keretében támogatásokra vonatkozó befejezett eljárás vagy eljárások;
      b) a Schott Glas türingiai új beruházását érintő támogatásra vonatkozó, folyamatban levő eljárás.
      52      A felperes azt is kijelentette, hogy a jelen kereset nem irányul az előző pont b) alpontjában említett dokumentumokhoz való
         hozzáférés megtagadásának megsemmisítésére, és hogy ha a Határozatot úgy kell értelmezni, hogy csak ez utóbbi dokumentumokra
         vonatkozik és az a) pontban említettekre nem, az 1049/2001 rendelet 8. cikkének (3) bekezdését kell alkalmazni. Az előző pont
         a) alpontjában említett dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet illetően a Bizottság válaszának hiánya egyenértékű
         a hozzáférés hallgatólagos elutasításával, amely ellen keresetet lehet indítani az Elsőfokú Bíróság előtt.

      53      Tény, hogy a Bizottság a Schott Glas-ra vonatkozó dokumentumokhoz való hozzáférés iránti megerősítő kérelmet – legalábbis
         ahogyan a Bizottság értette, figyelemmel a megfogalmazására, azaz a fenti 51. pont b) pontjában említett dokumentumokhoz való
         hozzáférés iránti kérelmet – kifejezetten elutasító határozatot hozott.

      54      Ami a fenti 51. pont a) pontjában említett dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelem hallgatólagos elutasításának fennállását
         illeti, meg kell határozni, hogy a Bizottság ésszerűen felfoghatta‑e a Schott Glas-ra vonatkozó dokumentumokhoz való hozzáférés
         iránti megerősítő kérelem kettős jelentését, ahogyan a fenti 51. pont emlékeztet rá. Ugyanis csak akkor lehet úgy tekinteni,
         hogy a közigazgatás hallgatása elutasító határozatnak minősül, ha e közigazgatásnak módjában állt érdemben nyilatkozni, tehát
         megérteni, hogy mit kértek tőle.

      55      A jelen esetben meg kell állapítani, hogy mind a hozzáférés iránti eredeti kérelem, mind a megerősítő kérelem általános kifejezésekkel
         van megfogalmazva, és hogy egyáltalán nem utalnak a Jenaer Glaswerke vállalkozásra, annak magánosítására vagy egy adott időszakra.

      56      A felperes csak a keresetlevélben említette meg először „a Schott Glas magánosítás[át]” illető támogatásokra vonatkozó eljárással
         vagy „a Jenaer Schott Glas”-szal kapcsolatos dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmet. A felperes, miközben azt állította,
         hogy a Bizottság számára „nyilvánvalónak” kellett lennie, hogy a hozzáférés iránti kérelem a Jenaer Glaswerke 1992‑ben történt
         magánosítása keretében az állami támogatások nyújtására vonatkozó dokumentumokra is irányult, az Elsőfokú Bíróságnak a jelen
         jogvita tárgyára vonatkozó kérdését illető válaszában elismerte a kérelme pontosságának elégtelenségét, azáltal hogy vállalta
         a Svéd Királyság arra vonatkozó érvelését, hogy a Bizottság megsértette az 1049/2001 rendelet 6. cikkének (2) bekezdése szerinti
         segítségnyújtási kötelezettségét.

      57      Az ellenkérelemből kiderül továbbá, hogy a Bizottságnak foglalkoznia kellett a kérelem értelmezésével, hogy a ténylegesen
         – de csak részben – a felperes várakozásainak megfelelő értelmet adja annak. Az alperes így megállapítja, hogy a felperes
         „nem pontosította, mit ért[ett] »a Bizottság aktáiban levő, a Schott Glas, Jena vállalkozás javára nyújtott állami támogatásra
         vonatkozó minden dokumentum [alatt]«” és „feltételezte”, hogy a felperes tévedésből használta a „Schott Glas” nevet, mivel
         a támogatásokban részesülő vállalkozás – amely a Határozat meghozatalának idején folyamatban levő vizsgálati eljárás tárgyát
         képezte – megnevezése „Schott Lithotec AG” volt.

      58      Arra kell következtetni, hogy a felperes hozzáférés iránti kérelmének megfogalmazása nem tehette lehetővé a Bizottságnak,
         hogy kettős jelentést értsen alatta, és hogy következésképp nem lehetett úgy tekinteni, hogy a Bizottság hallgatólagosan megtagadta
         a fenti 51. pont a) pontjában említett dokumentumokhoz való hozzáférést.

      59      Az előző megállapításokból következik, hogy a Bizottság a Határozatban egyrészt a felperesnek nyújtott támogatásokra vonatkozó
         vizsgálati eljárással, másrészt pedig „a Schott Glas türingiai új beruházását” érintő támogatásokra vonatkozó folyamatban
         levő eljárással kapcsolatos dokumentumokhoz tagadta meg a hozzáférést, mivel felidézte, hogy a Határozat e második része nem
         képezte a felperes által benyújtott megsemmisítés iránti kereset tárgyát.

      60      Ilyen körülmények között a kereset „a Jenaer Schott Glas magánosításának keretében támogatásokra vonatkozó befejezett eljárás[sal]”
         kapcsolatos dokumentumokhoz való hozzáférés állítólagos hallgatólagos megtagadásának megsemmisítésére irányuló részében elfogadhatatlan.

       Az 1049/2001 rendelet 4. cikkének a hozzáférési jog alól az ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok céljának védelmére
            alapított kivételt illető megsértéséről
      61      A megsemmisítésre vonatkozó, fent említett jogalap alátámasztására a Svéd Királyság által támogatott felperes több kifogást
         emel. Először is, a Bizottság a kért dokumentumokhoz való hozzáférést anélkül tagadta meg, hogy azok mindegyikére konkrét
         vizsgálatot folytatott volna. Másodszor, az alperes alaptalanul támaszkodott a valamely tagállammal szembeni kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárásokat érintő dokumentumokhoz való hozzáférés megtagadására vonatkozó ítélkezési gyakorlatbeli megoldásokra,
         amelyek nem hasonlíthatók a támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárásokhoz. Harmadszor, a Bizottság figyelmen kívül hagyta
         a részleges hozzáférési jogot. Negyedszer, az érdekeknek az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (2) bekezdésében írt egyensúlyának
         a kért dokumentumok hozzáférhetővé tételéhez kellett volna vezetnie.

      62      Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy mindenekelőtt a hozzáférés iránti kérelemben említett dokumentumok konkrét és egyenkénti
         vizsgálatának hiányára alapított kifogást kell elemezni.

       A felek érvei
      63      A felperes úgy érvel, hogy a Határozat indokolása azt mutatja, hogy a Bizottság szerint a természetük miatt soha nem lehet
         megengedni az olyan dokumentumokhoz való hozzáférést, amelyek támogatásra vonatkozó folyamatban levő eljárásokat érintenek.
         A felperes azt állítja, hogy az alperes tehát a szóban forgó támogatásra vonatkozó eljárástól és az érintett dokumentumoktól
         függetlenül tagadta meg a kért dokumentumokhoz való hozzáférést.

      64      Mind az 1049/2001 rendelet 4. cikkének szövegéből, mind az ítélkezési gyakorlatból kiderül, hogy ellenkezőleg, a Bizottságnak
         minden egyes egyedi esetben konkrétan kell megvizsgálnia, hogy a szóban forgó dokumentumhoz való hozzáférés ténylegesen hátrányosan
         befolyásolhatja a vizsgálati eljárást. A felperes emlékeztet arra, hogy „azon körülmény, hogy a szóban forgó dokumentum vizsgálati
         tevékenységre vonatkozik, önmagában nem elég a hivatkozott kivétel alkalmazásának igazolásához” (az Elsőfokú Bíróság T‑20/99. sz.,
         Denkavit Nederland kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑3011. o.] 45. pontja).

      65      A Bizottság azt sem bizonyította, hogy a dokumentumokhoz való hozzáférés akadályozhatta volna a felperest érintő támogatásra
         vonatkozó, a hozzáférés iránti kérelem időpontjában már befejezett eljárást. A felperes szerint végeredményben lehetetlen
         e bizonyítékkal szolgálni. Utóbbi emlékeztet arra, hogy az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik,
         hogy a (2) bekezdés kivételei csak azon időszakra alkalmazandók, amely alatt a védelmi cél indokolt. Ami az ellenőrzéseket
         és a vizsgálatokat illeti, azoknak a természetéből is ered, hogy a hozzáférés megtagadásának semmilyen igazolása nem jöhet
         számításba, ha már egyszer lezárták a szóban forgó vizsgálatot.

      66      A felperes megjegyzi, hogy a Bizottság a részleges hozzáférést tagadta meg, olyan általános indokolásra alapozva ezen elutasítást,
         amely szerint „a dokumentumok nem választhatók szét bizalmas és nem bizalmas részekre”, azon elvnél fogva, hogy a támogatásra
         vonatkozó eljárással kapcsolatos minden dokumentum kizárólag a Bizottság és a tagállam között cserélődik, senki más nem férhet
         hozzájuk, még az eljárás befejezése után sem.

      67      A Svéd Királyság azt állítja, hogy a Határozatból és az alperes által a jelen eljárás keretében elfogadott közös álláspontból
         kiderül, hogy a Bizottság nem végezte el az azon dokumentumokban foglalt információk konkrét értékelését, amelyekhez hozzáférést
         kértek. A Bíróság és az Elsőfokú Bíróság az előző szabályozás hatására több alkalommal pontosította, hogy valamely hozzáférés
         iránti kérelem bármilyen vizsgálatának azon információra kell vonatkoznia, melyet a dokumentum tartalmaz, amely elv még az
         1049/2001 rendelet keretében is alkalmazandó. Ilyen vizsgálat hiányában lehetetlen lenne meghatározni, hogy fennállnak‑e olyan
         védendő érdekek, amelyek indokolják, hogy a dokumentumot titokban tartsák, vagy megvalósítani az 1049/2001 rendelet 4. cikkének
         (2) bekezdésében említett érdekegyensúlyt. Az in concreto értékelés szintén elengedhetetlen a részleges hozzáférés lehetőségének megállapításához. E következtetés elkerülhetetlen,
         bármi is legyen az alkalmazandó kivétel.

      68      A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság T−191/99. sz., Petrie és társai kontra Bizottság ügyben 2001. december 11‑én
         hozott ítéletében (EBHT 2001., II‑3677. o.) kifejezésre juttatott azon feltevés, amelyen a Határozat alapult, korlátozás nélkül
         alkalmazandó a támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárásokra, amelyek az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése értelmében
         kétségkívül „vizsgálatok”.

      69      A Bizottság megállapítja, hogy mint a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásokban, a támogatásokra vonatkozó vizsgálati
         eljárásokban is őszinte és jóhiszemű együttműködésnek kell lennie a Bizottság és a tagállam között, amely kizárja, hogy harmadik
         személyek hozzáférjenek az ezen eljárásokkal kapcsolatos dokumentumokhoz, azok befejezése előtt. Addig, ameddig a támogatások
         vizsgálati eljárása nem fejeződött be, szerinte nem lehet a nyilvánosságnak hozzáférési jogot adni a dokumentumokhoz, míg
         az ezen eljárásban érdekelt felek, akik nem élhetnek a védelemhez való joggal, nem élveznek ilyen jogot.

      70      A Bizottság azt állítja, hogy a felperes hozzáférés iránti kérelme támogatásokra vonatkozó folyamatban levő vizsgálati eljárással
         kapcsolatos dokumentumokra vonatkozik. A Bizottság két határozatot hozott a felperes által az írásbeli beadványaiban ilyen
         formában bemutatott átfogó szerkezetátalakítási terv két felére vonatkozóan. Az alperes megállapítja, hogy a folyamatban levő,
         C 44/2001. sz. támogatásra vonatkozó eljárás ugyanazokat a szerkezetátalakítási intézkedéseket érinti, és ugyanazokon a dokumentumokon
         alapszik, mint a C 19/2000. sz. támogatásra vonatkozó eljárás, és arra a következtetésre jut, hogy ezért a szóban forgó két
         eljárásra vonatkozó aktába való betekintés iránti kérelmet együtt kell kezelni.

      71      A Bizottság azzal érvel, hogy a jelen jogvita különbözik attól, amely a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24. pont – alapjául
         szolgált, amely egy kartellre vonatkozó, már befejezett eljárással kapcsolatos dokumentumokhoz való hozzáférés megtagadására
         vonatkozott. Mivel a jelen esetben állami támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárással kapcsolatos dokumentumokhoz való hozzáférés
         iránti kérelemről van szó, a Petrie és társai kontra Bizottság ítéletből – fenti 68. pont – levont elvek szerinte átfogó választ
         tettek lehetővé, tehát nem volt szükséges konkrétan és egyenként elemezni az említett kérelemben érintett dokumentumokat.

      72      A Schott Glas megjegyzi, hogy a rá vonatkozó két támogatási üggyel kapcsolatos dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelem
         felperes általi benyújtásának idején a C 44/2001. sz. eljárás még folyamatban volt. A C 19/2000. sz. és a C 44/2001. sz. támogatásokra
         vonatkozó két eljárás közötti tárgyi kapcsolatot maga a felperes is többször kiemelte. A Schott Glas ebből arra következtet,
         hogy a felperes hozzáférést kért a dokumentumokhoz, pedig olyan eljárásban volt folyamatban vizsgálat, amelyben a Bizottság
         még nem hozott határozatot.

      73      Úgy véli, hogy a Bizottságnak a jelen esetben az 1049/2001 rendelet alóli kivételeket a harmadik személyeknek a támogatásokra
         vonatkozó eljárásokban való részvételi jogaira vonatkozó állandó elveknek megfelelően kellett értelmeznie, és hogy jogosan
         tekintette úgy, hogy a felperes által kért dokumentumok hozzáférhetővé tétele jelentősen hátrányosan befolyásolná a vizsgálatok
         célját (az 1049/2001 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének harmadik francia bekezdése) és a Bizottság döntéshozatali eljárását
         a C 44/2001. sz. ügyben (az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (3) bekezdése).

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      74      Az 1049/2001 rendelet 2., 4. és 6−8. cikkéből adódóan az intézmény, melyhez az 1049/2001 rendeletre alapított kérelmet intéztek
         dokumentumhoz való hozzáférés iránt, köteles e kérelmet megvizsgálni, és arra választ adni, így különösen azt meghatározni,
         hogy a kért dokumentumok az e rendelet 4. cikkében írt kivételek valamelyikének hatálya alá tartoznak‑e (a VKI-ügyben hozott
         ítélet – fenti 24. pont – 67−68.pontja).

      75      A jelen esetben a Bizottság megtagadta a felperesnek nyújtott állami támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárásokkal kapcsolatos
         dokumentumokhoz való hozzáférést, a hozzáférési jog alól az 1049/2001 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének harmadik francia
         bekezdésében előírt, az ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok céljának védelmén alapuló kivételre hivatkozva.

      76      Meg kell állapítani, amint azt a Bizottság javasolja – amelynek sem a felperes, sem a Svéd Királyság nem mondott ellent –,
         hogy a hozzáférés iránti kérelemben említett dokumentumok ténylegesen az 1049/2001 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének harmadik
         francia bekezdése szerinti „vizsgálat[ra]” vonatkoznak.

      77      Márpedig önmagában az a körülmény, hogy valamely dokumentum egy kivétellel védett érdeket érint, nem lehet elégséges indoka
         e kivétel alkalmazásának (lásd ebben az értelemben a Denkavit Nederland kontra Bizottság ítélet – fenti 64. pont – 45. pontját).
         Kivétel alkalmazása főszabály szerint csupán abban az esetben lehet igazolható, ha az intézmény előzetesen értékelte egyfelől,
         hogy a dokumentumhoz való hozzáférés konkrétan és ténylegesen sérti‑e a védett érdeket, másfelől, az 1049/2001 rendelet 4. cikkének
         (2) és (3) bekezdése szerinti esetekben azt, hogy fűződik‑e az érintett dokumentum hozzáférhetővé tételéhez nyomós közérdek.
         Másrészt, a védett érdek sérelme kockázatának ésszerűen előreláthatónak és nem pusztán hipotetikusnak kell lennie (lásd ebben
         az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑211/00. sz., Kuijer kontra Tanács ügyben 2002. február 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2002.,
         II‑485. o.] 56. pontját). Így a vizsgálatot, amit az intézménynek elvileg a kivételek alkalmazása céljából el kell végeznie,
         konkrétan kell végrehajtani, és annak a határozat indokolásából ki kell tűnnie (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság
         T‑14/98. sz., Hautala kontra Tanács ügyben 1999. július 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II-2489. o.] 67. pontját; a T‑188/98. sz.,
         Kuijer kontra Tanács ügyben 2000. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑1959. o.] 38. pontját és a VKI-ügyben hozott
         ítélet – fenti 24. pont – 69. és 74. pontját).

      78      Az 1049/2001 rendeletből következik továbbá, hogy a 4. cikk (1)−(3) bekezdésében említett minden kivétel „valamely dokumentumra”
         alkalmazandóként van megfogalmazva. E konkrét vizsgálatot következésképpen a kérelemmel érintett minden egyes dokumentumra
         el kell végezni (a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24. pont – 70. pontja).

      79      Fontos továbbá hangsúlyozni, hogy ellentétben az absztrakt és átfogó vizsgálattal, egyedül e vizsgálat teheti lehetővé, hogy
         az intézmény a kérelmező részére a részleges hozzáférés biztosításának lehetőségét mérlegelje az 1049/2001 rendelet 4. cikke
         (6) bekezdésének megfelelően (a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24. pont –73. és 75. pontja), valamint hogy a hozzáférési
         jog alóli kivételek ratione temporis alkalmazását illetően az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (7) bekezdése előírja, hogy e rendelet (1)−(3) bekezdése szerinti
         kivételek kizárólag azon időszak alatt alkalmazandók, amely során a védelem „a dokumentum tartalmára” tekintettel igazolható.

      80      A jelen esetben a Határozat indokolásából nem derül ki, hogy a Bizottság a hozzáférés iránti kérelemben említett dokumentumok
         tartalmának konkrét és egyenkénti értékelését végezte el. A Bizottság egyébként sem az ellenkérelmében, sem a 2005. április
         13‑i észrevételeiben, sem a tárgyalás során nem állította, hogy végzett ilyen vizsgálatot. A Határozat szövege elárulja, hogy
         az alperes azt nem a szóban forgó dokumentumok által hordozott információkra alapozta, hanem a dokumentum-kategóriánkénti
         általános elemzésre, megkülönböztetve egyrészt az érintett tagállammal váltott levelezést, másrészt pedig a hivatalos vizsgálati
         eljárás során az érdekelt felek által előterjesztett észrevételeket.

      81      Nem derül ki a Határozatból az sem, hogy a Bizottság konkrétan ellenőrizte, hogy a kérelemben említett minden egyes dokumentum
         a két meghatározott kategória valamelyikébe tartozik.

      82      Épp ellenkező következtetést lehet levonni azon pervezető intézkedésből, melynek célja a Bizottság felszólítása volt arra,
         hogy a felperesnek nyújtott támogatások vizsgálati eljárására vonatkozó közigazgatási aktát alkotó dokumentumok teljes listáját
         közölje az Elsőfokú Bírósággal.

      83      E lista megvizsgálása ugyanis azt mutatja, hogy a Határozat meghozatalakor a Bizottság birtokában levő különböző dokumentumok
         nem tartoznak sem az érintett tagállammal váltott levelezés, sem az érdekelt felek által előterjesztett észrevételek közé,
         azaz:

      –        a Bizottság 2000. december 28‑i levele, amelyben felhívta a Schott Glas-t, hogy a C 19/2000 hivatalos vizsgálati eljárás keretében
         válaszoljon egy sor kérdésre (39. sz. dokumentum);

      –         a Versenypolitikai Főigazgatóság feljegyzései, melyekben a Bizottság különböző szervezeti egységeitől az általa megalkotott
         határozattervezetekre vonatkozóan információkat vagy véleményeket kér (3., 18., 45. és 54. sz. dokumentumok) és e szervezeti
         egységek válaszai (4., 19., 20., 46−49. sz. dokumentumok);

      –        a Versenypolitikai Főigazgatóságnak a Bizottság felelős tagjához intézett feljegyzései (12., 17., 44. és 79. sz. dokumentumok);
      –        a Versenypolitikai Főigazgatóság belső feljegyzései az akta állapotáról (8., 13., 33. és 36. sz. dokumentumok).
      84      A Bizottság – amikor a tárgyaláson a felperes hozzáférés iránti kérelmében említett dokumentumok konkrét és egyenkénti vizsgálatának
         lefolytatására vonatkozó kötelezettség be nem tartásáról kérdezték – a válaszában a jelen jogvita és a VKI-ügyben hozott ítélet
         – fenti 24. pont – alapjául szolgáló ügy tényállása közötti különbséget hangsúlyozta. Az alperes szerint az olyan esetekben,
         mint a jelenlegi, amikor a hozzáférés iránti kérelem támogatásokra vonatkozó folyamatban levő vizsgálati eljárással kapcsolatos
         dokumentumokat érint, nem szükséges konkrét és egyenkénti vizsgálat, és az említett dokumentumok bizalmas kezelésén alapuló,
         átfogó válasszal kell szolgálni a hozzáférési jog alóli, a vizsgálatok védelmére vonatkozó kivétel alkalmazásának keretében.

      85      Meg kell állapítani, hogy az intézmény azon kötelezettsége, hogy a hozzáférés iránti kérelemben említett dokumentumok tartalmát
         konkrétan és egyenként értékelje, elvi megoldást jelent (a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24. pont – 75. pontja), amely
         az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (1)−(3) bekezdésében említett minden kivételre alkalmazandó, bármi is legyen azon terület,
         amelyhez a kért dokumentumok kapcsolódnak, legyen szó akár többek között a kartellek, mint a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti
         24. pont – alapjául szolgáló eljárásban, vagy az állami támogatások vizsgálatának területéről.

      86      Az biztos, hogy az említett vizsgálat szükségtelen lehet, ha az adott ügy egyedi körülményei alapján egyértelmű, hogy a hozzáférést
         meg kell tagadni vagy éppenhogy meg kell adni. Ez lehet a helyzet többek között akkor, ha egyes dokumentumok vagy nyilvánvalóan
         teljes egészükben a hozzáférési jog alóli kivétel hatálya alá tartoznak, vagy éppen ellenkezőleg, nyilvánvalóan teljes egészükben
         hozzáférhetőek, vagy a Bizottság azokat ugyanilyen körülmények között már konkrétan és egyenként értékelte (a VKI-ügyben hozott
         ítélet – fenti 24. pont – 75. pontja).

      87      Meg kell tehát vizsgálni, hogy a felperes kérelme azon dokumentumokra vonatkozott‑e, amelyeket az eset körülményei alapján
         nem volt szükséges konkrétan és egyenként értékelni.

      88      A Határozatban a Bizottság megindokolta az ellenőrzések és vizsgálatok céljának védelmére vonatkozó kivétel alkalmazását,
         azzal érvelve, hogy valamely állami támogatásnak az egységes piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozóan folyamatban
         levő vizsgálatok során a Bizottság, a tagállam és az érintett vállalkozások közötti jóhiszemű együttműködés és kölcsönös bizalom
         nélkülözhetetlen ahhoz, hogy a különböző „felek” szabadon kifejezhessék magukat, valamint hogy az e vizsgálatokra vonatkozó
         különböző dokumentumok hozzáférhetővé tétele „e párbeszéd veszélyeztetésével hátrányosan befolyásolhatná e panasz megvizsgálásának
         a lefolytatását”.

      89      Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a felperesnek nyújtott támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárás közigazgatási aktájának
         összességére alkalmazandó ilyen általános értékelés nem bizonyítja az eset olyan sajátos körülményeinek fennállását, amelyek
         azon vélekedést teszik lehetővé, hogy nem volt szükséges az azt alkotó dokumentumok konkrét és egyenkénti értékelésének lefolytatása.
         Különösen nem bizonyított, hogy e dokumentumok nyilvánvalóan teljes egészükben a hozzáférési jog alóli kivétel hatálya alá
         tartoznak.

      90      Amint az megállapításra került a fenti 81. pontban, nem derül ki a Határozatból, hogy a Bizottság konkrétan ellenőrizte, hogy
         a kérelemben említett minden egyes dokumentum a két meghatározott kategória valamelyikébe tartozik. Épp ellenkezőleg, a fenti
         82. pontban említett pervezető intézkedésből következik, hogy a Bizottság birtokában levő több dokumentum nem tartozik e kategóriák
         egyikébe sem, következésképp hogy e dokumentumok két kategóriára osztása nem pontos. E pontatlan kategorizálás megállapítása
         mindenesetre megakadályozza, hogy a kérelemben említett dokumentumok összességét úgy lehessen tekinteni, hogy a Határozatban
         említett kivétel alá tartoznak (lásd ebben az értelemben a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24. pont – 83. pontját).

      91      Ezen túlmenően azt is meg kell állapítani, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban, majd az ellenkérelemben is kifejtett
         megfontolások homályosak és általánosak. E megfontolások egyenkénti, azaz dokumentumról dokumentumra haladó vizsgálat hiányában
         nem teszik lehetővé kellő bizonyossággal és minden körülményre kiterjedő jelleggel annak feltételezését, hogy a Bizottság
         érvelése – még ha elvileg megalapozott is – a felperesnek nyújtott támogatásokra vonatkozó vizsgálati eljárás közigazgatási
         aktájának összes dokumentumára alkalmazható. A Bizottság félelmei puszta állítások, és ezért túlságosan hipotetikusak (a VKI-ügyben
         hozott ítélet – fenti 24. pont – 84. pontja).

      92      E tekintetben legalábbis paradoxnak tűnik a Bizottság, a tagállam és „az érintett vállalkozások” közötti őszinte és közvetlen
         párbeszéd szükségességére hivatkozni a jóhiszemű együttműködés és kölcsönös bizalom légkörével összefüggésben, éppen annak
         megtagadása végett, hogy az érintett „felek” egyike tudomást szerezzen a viták tárgyát is közvetlenül érintő minden információról.

      93      Továbbá, ami a hivatkozott kivétel ratione temporis alkalmazhatóságát illeti, a Bizottság a „folyamatban levő vizsgálatok[ra]” vonatkozó dokumentumokra hivatkozik, amely általános
         jellegű megfogalmazás nem teszi lehetővé kellő bizonyossággal azon következtetést, hogy a hozzáférés iránti kérelemben említett
         minden dokumentum a Határozat meghozatalának napján az említett kivétel alá tartozhatott, mivel emlékezetes, hogy 2002. május
         28‑án a C 19/2000. sz., támogatásra vonatkozó eljárást már befejezték.

      94      Meg kell állapítani továbbá, hogy kivételesen és egyedül akkor, ha a dokumentumok konkrét és egyenkénti vizsgálata rendkívüli
         súlyos, az ésszerű elvárhatóság kereteit meghaladó adminisztratív tehernek bizonyul, e vizsgálati kötelezettségtől el lehet
         térni (a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24. pont – 112. pontja).

      95      A jelen esetben tény, hogy a Bizottság sem a Határozatban, sem az írásbeli beadványaiban, sem a tárgyaláson nem hivatkozott
         a felperes hozzáférés iránti kérelmének vizsgálatával kapcsolatban többletmunkára.

      96      Ilyen körülmények között, a Schott Glas azon érvelését, amely szerint nem várható el komolyan a Bizottságtól, hogy olyan „jelentős
         adminisztratív erőfeszítést” tegyen, amely a bizalmas információk és nem bizalmas információk közötti különbségtétel érdekében
         az állami támogatásra vonatkozó teljes eljárási akta vizsgálatával jár, amennyiben a felperesnek nincs méltó védelemhez való
         joga arra, hogy betekinthessen a szóban forgó dokumentumokba, elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

      97      Fel kell idézni ugyanis, hogy a Bíróság alapokmánya 40. cikkének negyedik bekezdése és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata
         116. cikkének (4) bekezdése feljogosítja a beavatkozót, hogy önállóan felhozzon nemcsak érveket, hanem jogalapokat is, amennyiben
         azok az egyik fél kérelmének támogatására irányulnak, és nem teljesen idegenek a felperes és az alperes közti jogvita alapját
         képező megfontolásoktól, ami a jogvita tárgyának megváltozását eredményezné (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑171/02. sz., Regione
         autonoma della Sardegna kontra Bizottság ügyben 2005. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2123. o.] 152. pontját).

      98      A jelen esetben, amint az fent kifejtésre került, a keresetlevél és az ellenkérelem, valamint a felperes és a Bizottság által
         az Elsőfokú Bíróságnak a jogvita tárgyára vonatkozó kérdésére válaszul megfogalmazott észrevételeinek tartalma nem fed fel
         semmilyen problémát a hozzáférés iránti kérelem feldolgozása által megkövetelt munkaterhet illetően. Ilyen körülmények között,
         a Schott Glas-nak a hozzáférés iránti kérelem feldolgozása által megkövetelt „jelentős adminisztratív erőfeszítést” illető
         érvelését nem lehet a jelen jogvita tárgyához kapcsolódónak tekinteni.

      99      Végül meg kell állapítani, hogy a Schott Glas a beavatkozási beadványában az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésében
         írt kivételre hivatkozik. A Schott Glas azt állítja, hogy a Bizottság jogosan jutott azon következtetésre, hogy a felperes
         által kért dokumentumok hozzáférhetővé tétele jelentősen hátrányosan befolyásolná az intézmény döntéshozatali eljárását a
         C 44/2001. sz. eljárásban. Mivel azonban a Bizottság a Határozatban nem hivatkozott e kivételre, az Elsőfokú Bíróságnak nem
         feladata ezen intézmény helyébe képzelnie magát annak meghatározása érdekében, hogy a kivétel tényleg alkalmazható‑e a kérelemben
         említett dokumentumokra (lásd ebben az értelemben a VKI-ügyben hozott ítélet – fenti 24. pont – 91. pontját).

      100    Az előző megállapításokból következik, hogy a hozzáférés iránti kérelemben említett dokumentumok konkrét és egyenkénti vizsgálatának
         hiányára alapított kifogást el kell fogadni, valamint hogy a Bizottság részéről a felperessel szemben a hozzáférés puszta
         megtagadása következésképp téves jogalkalmazás. Ezért úgy kell tekinteni, hogy a Bizottság megsértette az 1049/2001 rendelet
         4. cikkének (2) bekezdését, ennélfogva a Határozatot meg kell semmisíteni, anélkül hogy a felperes és a Svéd Királyság által
         felhozott, a megsemmisítés iránti egyéb jogalapokat meg kellene vizsgálni.

       A költségekről
      101    Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 3. §‑a értelmében részleges pernyertesség esetén az Elsőfokú Bíróság
         elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását vagy azt, hogy a felek mindegyike maga viselje saját költségeit. A
         jelen eset körülményei között úgy kell határozni, hogy a Bizottság maga viseli a saját költségeit, valamint a felperesnél
         felmerült költségek háromnegyedét. Utóbbi a saját költségeinek egynegyedét viseli.

      102    A 87. cikk 4. §‑ának harmadik bekezdése alapján az Elsőfokú Bíróság elrendelheti, hogy a beavatkozó maga viselje a saját költségeit.
         A jelen esetben a Bizottság támogatására beavatkozó Schott Glas maga viseli a saját költségeit.

      103    A Svéd Királyság és a Finn Köztársaság maguk viselik saját költségeiket az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑ának első bekezdése
         alapján.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
      következőképpen határozott:
      1)      Megsemmisíti a Bizottság 2002. május 28‑i határozatát a Technische Glaswerke Ilmenau GmbH-nak nyújtott támogatásokra vonatkozó
            vizsgálati eljárásokkal kapcsolatos dokumentumokhoz való hozzáférést megtagadó részében.
      2)      A keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      A Bizottság maga viseli saját költségeit, valamint a Technische Glaswerke Ilmenaunál felmerült költségek háromnegyedét. Utóbbi
            a saját költségeinek egynegyedét viseli.
      4)      A Schott Glas, a Svéd Királyság és a Finn Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2006. december 14‑i nyilvános ülésen.

               hivatalvezető

                     Az elnök

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         *Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság június 19.-i ítélete: 1990. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Áruk szabad mozgása. # C-177/89. sz. ügy


title: A Bíróság (hatodik tanács) 2007. szeptember 20-i ítélete.#Benetton Group SpA kontra G-Star International BV.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad der Nederlanden - Hollandia.#Védjegyek - 89/104/EGK irányelv - A 3. cikk (1) bekezdése e) pontjának harmadik francia bekezdése és (3) bekezdése - Megjelölés - A terméknek lényeges értéket adó forma - Használat - Reklámkampány - Valamely formának a védjegybejelentés előtt megkülönböztetésre alkalmas megjelölésként való ismertsége folytán szerzett vonzereje.#C-371/06. sz. ügy.

text:
      C‑371/06. sz. ügy
      Benetton Group SpA
      kontra
      G‑Star International BV
      (a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Védjegyek – 89/104/EGK irányelv – A 3. cikk (1) bekezdése e) pontjának harmadik franciabekezdése és (3) bekezdése – Megjelölés – Az árunak jelentős értéket kölcsönző forma – Használat – Reklámkampány – Valamely formának a védjegybejelentés előtt megkülönböztetésre alkalmas megjelölésként való ismertsége folytán szerzett vonzereje”
      A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2007. szeptember 20.
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Védjegyek – 89/104 irányelv – A lajstromozás megtagadása vagy törlés – Az áru formájából álló, az
            árunak jelentős értéket kölcsönző megjelölés
      (89/104 tanácsi irányelv, 3. cikk, (1) bekezdés, e) pont, és 3. cikk, (3) bekezdés)
      A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdése e) pontjának harmadik
         franciabekezdését úgy kell értelmezni, hogy az áru formája, amely annak jelentős értéket kölcsönöz, nem minősülhet védjegynek
         az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése alapján, ha a védjegybejelentés előtt megkülönböztetésre alkalmas megjelölésként való
         ismertsége folytán – a szóban forgó áru egyedi jellemzőit bemutató reklámkampány során – szerzett vonzerőt.

      (vö. 28. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
      2007. szeptember 20.(*)

      „Védjegyek – 89/104/EGK irányelv – A 3. cikk (1) bekezdése e) pontjának harmadik francia bekezdése és (3) bekezdése – Megjelölés – Az árunak jelentős értéket kölcsönző forma – Használat – Reklámkampány – Valamely formának a védjegybejelentés előtt megkülönböztetésre alkalmas megjelölésként való ismertsége folytán szerzett vonzereje”
      A C‑371/06. sz. ügyben,
      Az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia]
         a Bírósághoz 2006. szeptember 12‑én érkezett, 2006. szeptember 8‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Benetton Group Spa
      és
      a G‑Star International BV
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
      tagjai: P. Kūris tanácselnök, K. Schiemann és L. Bay Larsen (előadó) bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Benetton Group Spa képviseletében N. W. Mulder advocaat,
      –       a G‑Star International BV képviseletében G. van der Wal advocaat,
      –       az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Fiorentino avvocato dello Stato,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében W. Wils, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december
         21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL L 40., 1989.2.11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.;
         a továbbiakban: irányelv) 3. cikke (1) bekezdése e) pontjának harmadik francia bekezdésére és (3) bekezdésére vonatkozik.

      2       A kérelmet a Benetton Group Spa (a továbbiakban: Benetton) és a G‑Star International BV (a továbbiakban: G‑Star) között egy
         olyan ruházati cikk Benetton általi forgalmazására vonatkozó jogvitában terjesztették elő, amelynek formája a G‑Star által
         lajstromoztatott két formavédjegyet sért.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3       Az irányelv „Védjegyoltalomban részesíthető megjelölés” címet viselő 2. cikke szerint:
      „Védjegyoltalomban részesülhet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó – beleértve a személyneveket –,
         ábra, kép, alakzat, betű, szám, továbbá az áru vagy a csomagolás formája, ha e megjelölés alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás
         áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztessen más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.”

      4       Az irányelvnek a „Kizáró, illetve törlési okok” címet viselő 3. cikke alapján:
      „(1)      A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, illetve a védjegy törlésének van helye, ha a megjelölés
      a)      nem képezheti védjegy részét;
      b)      nem alkalmas a megkülönböztetésre;
      c)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége,
         rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;

      d)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket az általános nyelvhasználatban, illetve a tisztességes üzleti gyakorlatban
         állandóan és szokásosan alkalmaznak;

      e)      kizárólag olyan formából áll, amely
      –       az áru jellegéből következik, vagy
      –       a célzott műszaki hatás eléréséhez szükséges, vagy
      –       az áru értékének a lényegét hordozza;
      [...]
      (3)      Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, illetve a védjegy nem törölhető,
         ha a megjelölés használata révén a bejelentés bejelentési napját megelőzően megszerezte a megkülönböztető képességet. Ezen
         túlmenően bármelyik tagállam előírhatja, hogy ezt a szabályt akkor is alkalmazni kell, ha a megjelölés a megkülönböztető képességet
         a bejelentés bejelentési napját vagy a lajstromozás napját követően szerezte meg.

      [...]”
       A nemzeti szabályozás
      5       A védjegyekről szóló, 1962. március 19‑i egységes Benelux törvénynek (Trb. 1962., 58. o.) az alapügy tényállásának időpontjában
         hatályos szövege szerint:

      „Egyedi védjegynek minősülnek az elnevezések, rajzok, lenyomatok, bélyegzők, betűk, számok, áru- vagy csomagolásformák, és
         a vállalkozások áruinak megkülönböztetésére szolgáló valamennyi más megjelölés.

      Nem minősülnek viszont védjegynek az olyan formák, amelyek magából az áru jellegéből következnek, az áru értékének a lényegét
         befolyásolják, vagy ipari eredményt hoznak létre.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      6       A G‑Star azonos védjeggyel jelölt ruházatot (különösen farmernadrágot) tervez, gyárt és árusít.
      7       Két formavédjegy jogosultja, amelyeket a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó,
         felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 25. osztályba tartozó áruk, azaz ruházati cikkek
         vonatkozásában lajstromoztak. A két védjegyet 1997. augusztus 7‑én és 1999. november 24‑én lajstromozták.

      8       A védjegyoltalmat mindkét védjegy esetében az alábbi megkülönböztető ismérvek alapján igényelték:
      –       ferdén futó hímzés csípőmagasságtól a keresztvarrásig, térdvédők, betét a nadrág fenékrészen, térdmagasságban vízszintesen
         futó hímzés a hátsó részen, eltérő színű vagy más anyagból készült csík alul, a nadrág hátsó részén, ezek variációi;

      –       varrás, hímzés és hasíték a nadrág térdvédőjén, kissé buggyos térdvédő.
      9       A Benetton a textilkereskedelmi üzletágban tevékenykedő vállalkozás. Hollandiában franchise-rendszerben értékesíti termékeit.
      10     2000. május 25‑én a G‑Star beidéztette a Benettont a Rechtbank te Amsterdam (amszterdami helyi bíróság) elé, és egy Benetton-nadrág
         hollandiai gyártását, forgalomba hozatalát és/vagy értékesítését kifogásolta. Kérelme alátámasztásául előadta, hogy a Benetton
         megsértette az Elwood-nadrágmodellhez fűződő védjegyjogait azáltal, hogy 1999. nyarán olyan nadrágot gyártott és dobott piacra,
         amelyen többek között ovális térdvédő és csípőmagasságtól a keresztvarrásig két ferdén futó hímzés volt.

      11     A Benetton vitatta a kérelmet, és viszontkeresetében az egységes Benelux védjegytörvény 1. cikkének második bekezdése alapján
         lajstromozott védjegyek törlését kérte azzal az indokkal, hogy a szóban forgó formák szépségüknél vagy eredeti jellegüknél
         fogva kizárólag vagy jelentős mértékben meghatározzák az áruk piaci értékét.

      12     Az első fokon eljáró bíróság elutasította a G‑Star védjegyjogai megsértésére alapított kérelmét, valamint a Benetton viszontkeresetét.
      13     Mindkét fél fellebbezést nyújtott be a Gerechtshof te Amsterdamhoz (amszterdami megyei másodfokú bíróság), amely helyt adott
         a G‑Star fellebbezésének, és elutasította a Benetton törlés iránti kérelmét.

      14     A Gerechtshof kimondta, hogy a Rechtbank többek között jogosan állapította meg azt, hogy az Elwood-nadrág nagy közönségsikert
         aratott, hogy a G‑Star erőteljes reklámkampányt folytatott azért, hogy ismertté tegye ezt a sajátos jellemzőkkel rendelkező
         nadrágot, mint a G‑Star egyik termékét, és következésképpen az Elwood-nadrág népszerűsége nagyrészt nem a forma esztétikai
         vonzerejével, hanem a védjegy ismertségével összefüggő vonzerővel magyarázható.

      15     Hangsúlyozta, hogy a széles körű reklámozással a G‑Star erősen felhívta a figyelmet a nadrág és a térdvédő megkülönböztető
         tulajdonságaira.

      16     A Benetton felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Hoge Raad der Nederlanden előtt, a Gerechtshof ezen megállapítását vitatva.
      17     A Hoge Raad előadja, hogy a Gerechtshof megtámadott megállapításai azon alapulnak, hogy az irányelv 3. cikke (1) bekezdése
         e) pontjának első francia bekezdése szerinti kizárás nem akadályozhatja a jogszerű lajstromozást, ha a forma vonzereje egy
         ideje – már a bejelentést megelőzően – a forma védjegyként való ismertségével összefüggő vonzerőnek köszönhető.

      18     A Hoge Raad emlékeztet arra, hogy a Bíróság a C‑299/99. sz., Philips kontra Remington ügyben 2002. június 18‑án hozott ítéletében
         (EBHT 2002., I‑5475. o.) rámutatott arra, hogy az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése alapján nem szerezhet használata révén
         megkülönböztető képességet az a védjegy, amely a védjegyirányelv 3. cikke (1) bekezdésének e) pontja szerint nem részesülhet
         védjegyoltalomban.

      19     A Hoge Raad szerint viszont a Bíróság nem adott választ ezzel az alapügyben tárgyalt kérdésre, amely nem vonatkozik a vitatott
         védjegy megkülönböztető képességére.

      20     A Hoge Raad der Nederlanden ezek alapján felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal végett az alábbi kérdéseket
         terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni [az irányelv] 3. cikke (1) bekezdése e) pontjának harmadik francia bekezdését, hogy az abban foglalt,
         valamely forma védjegyként való lajstromozása alóli kizáró ok tartósan ellentétes azzal, ha az áru olyan jellegű, hogy külső
         megjelenése és kialakítása szépségénél vagy eredeti jellegénél fogva kizárólag vagy jelentős mértékben meghatározza piaci
         értékét, vagy nem érvényes ez a kizáró ok akkor, ha a lajstromozás iránti kérelem előtt az adott forma közönségre gyakorolt
         vonzerejét túlnyomórészt megkülönböztetésre alkalmas megjelölésként való ismertsége határozta meg?

      2)      Ha az első kérdésre az utóbbi értelemben adott válasz születik: milyen mértékben kell a vonzerőnek túlsúlyban lennie ahhoz,
         hogy ne legyen alkalmazható a kizáró ok?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      21     A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az irányelv 3. cikke
         (1) bekezdése e) pontjának harmadik francia bekezdését, hogy az áru értékének a lényegét hordozó forma mégis védjegynek minősülhet
         az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése alapján, ha a védjegybejelentés előtt megkülönböztetésre alkalmas megjelölésként való
         ismertsége folytán – a szóban forgó áru egyedi jellemzőit bemutató reklámkampány során – szerzett vonzerőt.

      22     Ez a kérdés olyan helyzetre vonatkozik, amikor az eredetileg kizárólag az áru értékének a lényegét hordozó formából álló megjelölés
         reklámkampányoknak köszönhetően – vagyis használat révén – szerez ismertséget a védjegybejelentés előtt és után.

      23     Más szóval arra kér választ, hogy az irányelv 3. cikke (1) bekezdése e) pontjának harmadik francia bekezdése szerinti megjelölés
         védjegyként történő bejelentése előtti használata alapján lajstromozható‑e védjegyként, illetve a megjelölés lajstromozását
         követően ez akadályát képezi‑e a törlésnek.

      24     E tekintetben bevezetésképpen meg kell állapítani, hogy az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése összefügg az irányelv 2. cikkében
         foglalt „megkülönböztetésre alkalmas megjelöléssel”. Szövege szerint ugyanis az e cikk (1) bekezdésének b), c) vagy d) pontjában
         szereplő megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, illetve a védjegy nem törölhető, ha a megjelölés használata révén „megszerezte
         a megkülönböztető képességet”.

      25     Másfelől azt is meg kell állapítani, hogy az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése a benne foglalt kivétel hatályának megállapításánál
         nem hivatkozik a 3. cikk (1) bekezdésének e) pontjában szereplő megjelölésekre.

      26     Végül emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Philips‑ügyben hozott ítéletében már kimondta a következőket:
      –       ha az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének e) pontja alapján valamely forma nem lajstromozható, semmiképpen nem lajstromozható
         a 3. cikk (3) bekezdése alapján (57. pont);

      –       ha a 3. cikk (1) bekezdésének e) pontja alapján valamely megjelölés nem lajstromozható, nem szerezhet használata révén megkülönböztető
         képességet a 3. cikk (3) bekezdése alapján (75. pont);

      –       a 3. cikk (1) bekezdésének e) pontja olyan megjelölésekre irányul, amelyek nem minősülhetnek védjegynek, és előzetesen megakadályozhatja
         a kizárólag az áru formájából álló megjelölések lajstromozását, mivel ha a rendelkezésben említett feltételek közül csak az
         egyik teljesül, a kizárólag az áru formájából álló megjelölés nem lajstromozható védjegyként (76. pont).

      27     Ebből következően olyan esetben, mint amelyet a kérdést előterjesztő bíróság ismertetett, az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének
         e) pontja szerinti megjelölések reklámkampányok útján való használata nem teszi lehetővé az irányelv 3. cikke (3) bekezdésének
         alkalmazását ezen megjelölések vonatkozásában.

      28     Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy úgy kell értelmezni az irányelv 3. cikke (1) bekezdése e) pontjának
         harmadik franciabekezdését, hogy az áru formája, amely annak jelentős értéket kölcsönöz, nem minősülhet védjegynek az irányelv
         3. cikkének (3) bekezdése alapján, ha a védjegybejelentés előtt megkülönböztetésre alkalmas megjelölésként való ismertsége
         folytán – a szóban forgó áru egyedi jellemzőit bemutató reklámkampány során – szerzett vonzerőt.

       A második kérdésről
      29     Az első kérdésre adott válaszra tekintettel nem kell megválaszolni a második kérdést.
       A költségekről
      30     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
      A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 3. cikke
            (1) bekezdése e) pontjának harmadik franciabekezdését úgy kell értelmezni, hogy az áru formája, amely annak jelentős értéket
            kölcsönöz, nem minősülhet védjegynek az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése alapján, ha a védjegybejelentés előtt megkülönböztetésre
            alkalmas megjelölésként való ismertsége folytán – a szóban forgó áru egyedi jellemzőit bemutató reklámkampány során – szerzett
            vonzerőt.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság (hatodik tanács) június 12.-i ítélete: 1997. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 92/116/EGK irányelv. # C-138/96. sz. ügy