A Bíróság (hatodik tanács) 2002. november 19-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - 97/11/EK irányelv. # C-319/01. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2010. március 25-i ítélete. # Európai Bizottság kontra Spanyol Királyság. # Tagállami kötelezettségszegés - 96/82/EK irányelv - A veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek veszélyeinek ellenőrzése - A 11. cikk (1) bekezdésének c) pontja - Külső vészhelyzeti tervek kidolgozásának kötelezettsége - Határidő. # C-392/08. sz. ügy

text:
      C‑392/08. sz. ügy
      Európai Bizottság
      kontra
      Spanyol Királyság
      „Tagállami kötelezettségszegés – 96/82/EK irányelv – A veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek veszélyeinek ellenőrzése – A 11. cikk (1) bekezdésének c) pontja – Külső vészhelyzeti tervek kidolgozásának kötelezettsége – Határidő”
      Az ítélet összefoglalása
      Környezet – A veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek veszélyeinek ellenőrzése – 96/82 irányelv
      (96/82 tanácsi irányelv, 11. cikk, (1) bekezdés, c) pont)
      A veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek veszélyeinek ellenőrzéséről szóló 96/82 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének
         c) pontjában előírt vészhelyzeti tervek kidolgozása egy több szakaszból álló eljárásba illeszkedik, amelynek első szakaszában
         az olyan üzemek üzemeltetői, ahol nagy mennyiségben vannak jelen veszélyes anyagok, kidolgozzák a belső vészhelyzeti terveket,
         és továbbítják a szükséges információkat az illetékes hatóságoknak, majd ezt követően e hatóságok kidolgozzák a külső vészhelyzeti
         terveket, majd a harmadik szakaszban az üzemeltetők, illetve az illetékes hatóságok felülvizsgálják, és szükség esetén módosítják
         vagy napra késszé teszik a belső, illetve a külső vészhelyzeti terveket.

      Igaz, a hivatkozott irányelv 11. cikkének (1) és (4) bekezdése nem ír elő határidőket ezen eljárás első és harmadik szakasza
         tekintetében. Ugyanakkor önmagában abból, hogy e rendelkezésben nem került előírásra határidő a külső vészhelyzeti tervek
         tekintetében, nem következik az, hogy semmiféle határidő nem köti a tagállamokat, hogy teljesítsék e tervek kidolgozására
         irányuló kötelezettségüket.

      A külső és belső vészhelyzeti tervek kölcsönös összefüggéséből, amely összefüggés koordinációja biztosítja az irányelv 11. cikkében
         előírt mechanizmus hatékonyságát, az következik, hogy az illetékes hatóságoknak az irányelvben előírt külső vészhelyzeti terveket
         olyan határidőn belül kell kidolgozniuk, amely egyfelől nem veszélyezteti a hivatkozott cikk rendelkezéseinek hatékony érvényesülését,
         másfelől pedig figyelembe veszi az e tervek véglegesítéséhez szükséges időt, tehát a szükséges információknak az üzemeltetők
         általi közlésétől számított ésszerű határidőn belül.

      Következésképpen, amennyiben a szóban forgó irányelv 11. cikkének (1) bekezdése értelmében a külső vészhelyzeti tervek kidolgozásának
         kötelezettsége ahhoz kapcsolódik, hogy az érintett üzemek üzemeltetőinek közölniük kell az illetékes hatóságokkal az e tervek
         elkészítéséhez szükséges információkat, akkor ugyanezen rendelkezés előírja a tagállamok számára annak kötelezettségét, hogy
         gondoskodjanak arról, hogy a hivatkozott üzemeltetők az előírt határidőkön belül közöljék a szükséges információkat. E körülményekre
         figyelemmel az a tény, hogy bizonyos esetekben az illetékes hatóságok nem rendelkeznek a szükséges információkkal, nem igazolja
         a külső vészhelyzeti tervek hiányát.

      (vö. 13–14., 17., 21., 25. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2010. március 25.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 96/82/EK irányelv – A veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek veszélyeinek ellenőrzése – A 11. cikk (1) bekezdésének c) pontja – Külső vészhelyzeti tervek kidolgozásának kötelezettsége – Határidő”
      A C‑392/08. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2008. szeptember 9‑én
      az Európai Bizottság (képviselik: S. Pardo Quintillán és Sipos A., meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Spanyol Királyság (képviseli: B. Plaza Cruz, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, R. Silva de Lapuerta, Juhász E., T. von Danwitz és D. Šváby (előadó) bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. december 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága keresetével azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Spanyol Királyság – mivel nem
         készített külső vészhelyzeti tervet valamennyi, a veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek veszélyeinek ellenőrzéséről
         szóló, 1996. december 9‑i 96/82/EK tanácsi irányelv (HL 1997. L 10., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet,
         410. o.) 9. cikkének hatálya alá tartozó üzem számára – nem teljesítette az ezen irányelv 11. cikke (1) bekezdésének c) pontjából
         eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
      2        A 96/82 irányelv 1. cikke értelmében az irányelv célja a veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos balesetek megelőzése és azok
         emberre és a környezetre gyakorolt következményeinek korlátozása, abból a célból, hogy egy következetesen és hatékonyan működő
         magas szintű védelmet biztosítsanak az Európai Közösségben.

      3        A 96/82 irányelv 11. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A tagállamoknak [helyesen: a tagállamok] biztosítják, hogy minden olyan üzemben, amelyre a 9. cikket kell alkalmazni:
      a)      az üzemeltető belső vészhelyzeti tervet készít az üzemen belül teendő intézkedésekről:
      –        új üzemek esetében, az üzemeltetés megkezdése előtt,
      –        meglévő üzemek esetében, amelyekre előzőleg nem vonatkozott a[z egyes ipari tevékenységekkel összefüggő súlyos balesetek kockázatairól
         szóló, 1982. június 24‑i 82/501/EGK [tanácsi] irányelv [HL L 230., 1. o.], a 24. cikk (1) bekezdésében meghatározott időponttól
         számított három éven belül,

      –        egyéb üzemek esetében, a 24. cikk (1) bekezdésében meghatározott időponttól számított két éven belül;
      b)      az üzemeltető a következő határidőkön belül ellátja a hatáskörrel rendelkező hatóságokat a szükséges információval, hogy lehetővé
         váljon a külső vészhelyzeti tervek elkészítése:

      –        új üzemek esetében az üzemeltetés megkezdése előtt,
      –        meglévő üzemek esetében, amelyekre előzőleg nem vonatkozott a 82/501/EGK irányelv, a 24. cikk (1) bekezdésben meghatározott
         időponttól számított három éven belül,

      –        egyéb üzemek esetében, a 24. cikk (1) bekezdésében meghatározott időponttól számított két éven belül;
      c)      a tagállamok által e célra kijelölt hatóságok külső vészhelyzeti tervet készítenek a üzemen kívül végrehajtandó intézkedésekről.
      (2)      A vészhelyzeti terveket a következő célokra tekintettel kell elkészíteni:
      –        a véletlenszerű események leküzdése és ellenőrzés alá vonása, hogy a lehető legkisebbre csökkentse a hatásokat és, hogy korlátozza
         azok által az emberben, a környezetben és a javakban okozott kárt,

      –        azon intézkedések végrehajtása, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az embert és a környezetet megvédjék a súlyos balesetek hatásaitól,
      –        a szükséges információ közlése a nyilvánossággal és az érintett terület köztisztviselőivel és hatóságaival,
      –        a környezet helyreállításának és megtisztításának biztosítása a súlyos balesetet követően.
      A vészhelyzeti tervnek a IV. mellékletben szereplő információkat kell tartalmaznia.
      […]
      (4)      A tagállamok biztosítják, hogy az üzemeltetők és a kijelölt hatóságok megfelelő időközönként, nem több mint három évenként
         felülvizsgálják, ellenőrzik és ahol szükséges, módosítják és naprakésszé teszik a belső és külső vészhelyzeti terveket. A
         felülvizsgálatnál figyelembe kell venni az érintett üzemben vagy a vészhelyzeti szolgálatokon belül bekövetkezett változásokat,
         valamint az új műszaki ismereteket és a súlyos balesetekre való reagálásra vonatkozó ismereteket.

      […]”
      4        A 96/82 irányelv 24. és 25. cikke értelmében a tagállamoknak legkésőbb 1999. február 3‑án hatályba kellett léptetni azokat
         a rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek.

       A pert megelőző eljárás
      5        Mivel úgy ítélte meg, hogy a Spanyol Királyság megsértette a 96/82 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének c) pontját, a Bizottság
         2007. március 23‑án megindította az EK 226. cikkben meghatározott kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, és felszólította
         e tagállamot, hogy tegye meg e tekintetben észrevételeit.

      6        A spanyol hatóságok 2007. június 12‑i és június 25‑i leveleikben válaszoltak a Bizottság felszólító levelére, és tájékoztatták
         a 96/82 irányelv rendelkezései által érintett üzemek számáról, valamint arról, hogy ezen üzemek közül hány rendelkezik külső
         vészhelyzeti tervvel.

      7        Mivel ezen információk alapján a Bizottság megállapította, hogy nem minden üzem rendelkezik ilyen tervvel, 2007. október 23‑án
         indokolással ellátott véleményt küldött a Spanyol Királyságnak, amelyben felhívta arra, hogy a vélemény kézhezvételétől számított
         két hónapon belül fogadja el a véleményben foglaltaknak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.

      8        A spanyol hatóságok 2008. január 10‑i levelükben válaszoltak a hivatkozott indokolással ellátott véleményre, és azt állították,
         hogy az érintett üzemek – 2005‑ben 238, 2007 decemberében pedig 280 üzem – közül 186 rendelkezik jóváhagyott külső vészhelyzeti
         tervvel. A spanyol hatóságok továbbá hangsúlyozták, hogy a 96/82 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének b) pontja határidőket
         ír elő a meghatározott üzemek üzemeltetői részére, hogy adják meg a szükséges információkat az illetékes hatóságoknak, ugyanakkor
         semmiféle határidőt nem ír elő ez utóbbiak részére a külső vészhelyzeti tervek kidolgozása tekintetében.

      9        Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a helyzet továbbra sem kielégítő, a jelen kereset benyújtása mellett döntött.

       A keresetről
      10      A Spanyol Királyság elismeri, hogy az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő elteltekor, tehát 2007. december
         23‑án, a területén található és a 96/82 irányelv hatálya alá tartozó 94 üzem nem rendelkezett külső vészhelyzeti tervvel.

      11      A Spanyol királyság ugyanakkor arra hivatkozik, hogy a 96/82 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének c) pontja nem ír elő határidőt
         a vészhelyzeti terveknek az illetékes hatóságok általi kidolgozása tekintetében, és ez utóbbiakra nem vonatkozhat az ugyanezen
         irányelv 11. cikke (1) bekezdésének a) pontjában a belső vészhelyzeti terveknek az érintett üzemek üzemeltetők általi kidolgozásának
         határideje. Másodlagosan arra hivatkozik, hogy az információk továbbításának – amit a 96/82 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja ír elő – a szóban forgó üzemeltetők általi elmulasztása mindenesetre olyan jellegű, hogy igazolja azt, hogy az érintett
         üzemek egy része miért nem rendelkezik külső vészhelyzeti tervvel. Végül arra hivatkozik, hogy hét külső vészhelyzeti terv
         kidolgozására 2008 folyamán került sor.

      12      Előzetesen meg kell állapítani, hogy a 96/82 irányelv 11. cikkének rendelkezései, amelyek azokra az üzemekre vonatkoznak,
         ahol nagy mennyiségben vannak jelen veszélyes anyagok, olyan szabályok együttesét alkotják, amelyek célja a súlyos balesetek
         következményei korlátozása következetes és hatékony rendszerének biztosítása.

      13      A vészhelyzeti tervek kidolgozása ily módon egy több szakaszból álló eljárásba illeszkedik, amelynek első szakaszában az érintett
         üzemek üzemeltetői kidolgozzák a belső vészhelyzeti terveket, és továbbítják a szükséges információkat az illetékes hatóságoknak,
         majd ezt követően e hatóságok kidolgozzák a külső vészhelyzeti terveket, majd a harmadik szakaszban az üzemeltetők, illetve
         az illetékes hatóságok felülvizsgálják, és szükség esetén módosítják vagy napra késszé teszik a belső, illetve a külső vészhelyzeti
         terveket.

      14      Igaz, a 96/82 irányelv 11. cikkének (1) és (4) bekezdése nem ír elő határidőket ezen eljárás első és harmadik szakasza tekintetében.
         Ugyanakkor önmagában abból, hogy e rendelkezésben nem került előírásra határidő a külső vészhelyzeti tervek tekintetében,
         nem következik az, hogy semmiféle határidő nem köti a tagállamokat, hogy teljesítsék e tervek kidolgozására irányuló kötelezettségüket.

      15      E kötelezettséget ugyanis megfosztaná tartalmától, a 96/82 irányelv 11. cikkében előírt védelmi rendszert pedig hatékony érvényesülésétől,
         ha a szóban forgó terveknek az illetékes hatóságok általi kidolgozása határozatlan időre függőben maradhatna.

      16      E tekintetben emlékeztetni kell arra, amint az a 96/82 irányelv 11. cikkének (2) bekezdéséből is következik, hogy a külső
         és a belső vészhelyzeti tervek célja – többek között – a véletlenszerű események leküzdése és ellenőrzés alá vonása, hogy
         a lehető legkisebbre csökkentse a hatásokat, és hogy korlátozza azok által az emberben, a környezetben és a javakban okozott
         kárt, továbbá azon intézkedések végrehajtása, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az embert és a környezetet megvédjék a súlyos
         balesetek hatásaitól.

      17      Továbbá, különösen a 96/82 irányelvnek a vészhelyzeti tervekben feltüntetendő adatokról és információkról szóló IV. mellékletéből
         következik, hogy a külső és belső vészhelyzeti tervek kölcsönös összefüggésben állnak, amely összefüggés koordinációja biztosítja
         a 96/82 irányelv 11. cikkében előírt mechanizmus hatékonyságát.

      18      Ebből következik, hogy az illetékes nemzeti hatóságoknak haladéktalanul értékelniük kell az érintett üzemek üzemeltetőitől
         a külső vészhelyzeti tervek kidolgozása céljából továbbított információkat.

      19      Különösen érvényes ez egyes azon megkövetelt információk esetében, amelyek rövid lejárata olyan jellegű, hogy megfosztja hatékony
         érvényesülésétől az ezeken alapuló vészhelyzeti tervet. Ez tehát az oka annak, amiért a tagállamoknak a 96/82 irányelv 11. cikkének
         (4) bekezdése értelmében olyan rendszert kell létrehozniuk, amely biztosítja, hogy megfelelő időközönként, nem több mint három
         évenként felülvizsgálják, ellenőrzik, és ahol szükséges, módosítják és naprakésszé teszik a belső és külső vészhelyzeti terveket.

      20      Következésképpen, a szóban forgó irányelv 11. cikke (4) bekezdésének c) pontjában előírt kötelezettség teljesítésére vonatkozó
         határidő számítása főszabály szerint csak a hivatkozott információk közlésétől kezdődhet.

      21      E megfontolásokra figyelemmel azt a következtetést kell levonni, hogy az illetékes hatóságoknak a 96/82 irányelv 11. cikkében
         előírt külső vészhelyzeti terveket olyan határidőn belül kell kidolgozniuk, amely egyfelől nem veszélyezteti e cikk rendelkezéseinek
         hatékony érvényesülését, másfelől pedig figyelembe veszi az e tervek véglegesítéséhez szükséges időt, tehát ésszerű, a szükséges
         információknak az üzemeltetők általi közlésétől számított határidőn belül.

      22      A jelen ügyben nem vitatott, hogy több érintett üzem vonatkozásában már néhány év óta nem léteznek külső vészhelyzeti tervek.

      23      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 96/82 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének b) pontja az üzemek típusától függően
         különböző határidőket ír elő. Meg kell állapítani ugyanakkor, hogy az az időpont, amelyen belül az e rendelkezés által érintett
         üzemeknek közölniük kellett az illetékes hatóságokkal a külső vészhelyzeti tervek kidolgozásához szükséges információkat,
         egyrészt ezen üzemek üzembe helyezését megelőzően, másrészt legkésőbb 2002. február 3‑ára került rögzítésre, tehát három évvel
         az irányelv átültetésére előírt határidő lejártát követően.

      24      Márpedig az ezen időpont és az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő, azaz 2007. december 23‑a között eltelt
         időszak nyilvánvalóan ésszerűtlen, ily módon nem igazolható a jelen ügyben, hogy az érintett üzemek vonatkozásában nem kerültek
         kidolgozásra külső vészhelyzeti tervek.

      25      Következésképpen, amennyiben a 96/82 irányelv 11. cikkének (1) bekezdése értelmében a külső vészhelyzeti tervek kidolgozásának
         kötelezettsége ahhoz kapcsolódik, hogy az érintett üzemek üzemeltetőinek közölniük kell az illetékes hatóságokkal az e tervek
         elkészítéséhez szükséges információkat, akkor ugyanezen rendelkezés előírja a tagállamok számára annak kötelezettségét, hogy
         gondoskodjanak arról, hogy a hivatkozott üzemeltetők az előírt határidőkön belül közöljék a szükséges információkat. E körülményekre
         figyelemmel az a tény, hogy bizonyos esetekben az illetékes hatóságok nem rendelkeznek a szükséges információkkal, nem igazolja
         a külső vészhelyzeti tervek hiányát, amint arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 20. pontjában.

      26      A több külső vészhelyzeti tervnek a 2008. év folyamán történő kidolgozását illetően elegendő arra emlékeztetni, hogy az állandó
         ítélkezési gyakorlat értelmében a kötelezettségszegés megtörténtét a tagállamnak az indokolással ellátott véleményben foglalt
         határidő lejártakor fennálló helyzete alapján kell megítélni, és a későbbi változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe (lásd
         különösen a C‑456/05. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2007. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑10517. o.]
         15. pontját).

      27      E körülményekre figyelemmel a Bizottság által benyújtott keresetet megalapozottnak kell minősíteni.

      28      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság – mivel nem készített külső vészhelyzeti tervet valamennyi,
         a 96/82 irányelv 9. cikkének hatálya alá tartozó üzem számára – nem teljesítette az ezen irányelv 11. cikke (1) bekezdésének
         c) pontjából eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      29      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Spanyol Királyság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Spanyol Királyság – mivel nem készített külső vészhelyzeti tervet valamennyi, a veszélyes anyagokkal kapcsolatos súlyos
            balesetek veszélyeinek ellenőrzéséről szóló, 1996. december 9‑i 96/82/EK tanácsi irányelv 9. cikkének hatálya alá tartozó
            üzem számára – nem teljesítette az ezen irányelv 11. cikke (1) bekezdésének c) pontjából eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.


title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2004. június 10-i ítélete. # Mély Garroni kontra Európai Parlament. # Tisztviselők. # T-276/01. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2004. június 10.
      T‑276/01. sz. ügy
      Mély Garroni
      kontra
      Európai Parlament
      „Tisztviselők – Kisegítő alkalmazott – Konferenciatolmács – Az Európai Közösségek egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek (RAA) 74. cikke – Az alkalmazotti jogviszony megszűnése”
      Teljes szöveg francia nyelven II - 0000
      Tárgy:         Egyrészt a 65. életévüket betöltött konferenciatolmácsok további alkalmazásának megszüntetését kimondó határozat megsemmisítése
         iránti kereset, másrészt kártérítési kereset.

      Határozat:         Az Elsőfokú Bíróság a 2001. január 24‑i parlamenti határozatot, valamint a felperes panaszát elutasító 2001. július 20‑i parlamenti
         határozatot megsemmisíti. A keresetet ezt meghaladóan elutasítja. Az Elsőfokú Bíróság a Parlamentet kötelezi valamennyi költség
         viselésére.

      Összefoglaló
      1.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Sérelmet okozó aktus ─ Fogalom ─ A bíróság mérlegelési jogkörébe tartozó minősítés
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk)
      2.     Tisztviselők ─ Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek ─ Kisegítő alkalmazottak ─ Az egyéb alkalmazottakra
            vonatkozó alkalmazási feltételek 78. cikkének hatálya alá tartozó szabadfoglalkozású tolmácsok ─ Nem nélkülözhetetlen korhatár
            felállítása meghatározott napokra korlátozódó szerződések esetében ─ Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
            74. cikkének alkalmazhatatlansága
      (Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 74. és 78. cikk)
      3.      Tisztviselők ─ Kereset ─ A személyzeti szabályzatnak megfelelő, pert megelőző eljárás hiányában benyújtott kártérítési kereset
            ─ Elfogadhatatlanság
      (Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
      4.     Tisztviselők ─ Az intézmények szerződésen kívüli felelőssége ─ Közszolgálati kötelességszegés ─ A személyzeti szabályzat valamely
            rendelkezésének olyan pontatlan értelmezése, amely önmagában nem minősül közszolgálati kötelességszegésnek
      5.     Tisztviselők ─ Kereset ─ Kártérítési kereset ─ A megtámadott jogellenes aktus megsemmisítése ─ Nem vagyoni kár megfelelő jóvátétele
      (Személyzeti szabályzat, 91. cikk)
      1.     Kizárólag azon intézkedések minősülnek megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezhető aktusnak vagy határozatnak, amelyek
         – jogi helyzetének egyértelmű megváltoztatásával – a felperes érdekeit közvetlenül és azonnal érintő joghatással járnak.

      Valamely levél vagy feljegyzés pontos jogi minősítése kizárólag az Elsőfokú Bíróság mérlegelési jogkörébe tartozik, és független
         a felek akaratától.

      (lásd az 52. és 53. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T-34/91. sz., Whitehead kontra Bizottság ügyben 1992. május 11-én hozott ítéletének (EBHT 1992.,
         II-1723. o.) 22. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-115/92. sz., Hogan kontra Parlament ügyben 1993. július 15-én hozott ítéletének
         (EBHT 1993., II-895. o.) 36. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-132/97. sz., Collins kontra Régiók Bizottsága ügyben 1998. augusztus
         20-án hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1998., I-A-469. és II-1379. o.) 13. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-87/99. sz., Hendrickx
         kontra Cedefop ügyben 2000. július 13-án hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2000., I-A-147. és II-679. o.) 37. pontja.

      2.     Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 78. cikke első és harmadik bekezdésének együttes értelmezéséből
         az következik, hogy az említett alkalmazási feltételek III. címének rendelkezései csak akkor alkalmazhatóak az említett cikk
         alapján konferenciatolmácsként felvett kisegítő alkalmazottakra, amennyiben e rendelkezések olyan feltételeknek minősülnek,
         amelyek nem tartoznak az első bekezdés alkalmazásával megkötött szerződésben szereplő felvételi és díjazási feltételek közé.

      Mivel meghatározott napokra korlátozódó szerződésről van szó, az alkalmazotti jogviszony megszűnése a tolmács felvételének
         jellemző és nélkülözhetetlen feltételét képezi, annak velejárója. Ebből következik, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó
         alkalmazási feltételek a kisegítő alkalmazott alkalmazotti jogviszonya megszűnésének esetére irányadó 74. cikke szükségképpen
         az említett alkalmazási feltételek III. címének azon rendelkezései közé tartozik, amelyektől az ülésszak időtartamára szerződtetett
         kisegítő tolmácsokra irányadó alkalmazási feltételek eltérnek.

      Egyébként – figyelemmel az említett tolmácsok alkalmazásának sajátosságára – tevékenységük végzése szempontjából a kor nem
         minősülhet olyan releváns körülménynek, amelynek alapján alkalmazásukat – kifejezett rendelkezés hiányában – a fent hivatkozott
         74. cikk rendelkezései által felállított korhatárhoz kellene kötni.

      (lásd a 89., 90., 92?94. és 97. pontot)
      3.     A személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkében felállított jogorvoslati rendszerben a kártérítési kereset, amely a megsemmisítés
         iránti keresethez képest önálló jogorvoslatnak minősül, csak akkor elfogadható, ha a személyzeti szabályzat előírásainak megfelelő
         pert megelőző eljárás előzte meg. Az eljárás aszerint alakul, hogy a kár, amelynek jóvátételét kérték, a személyzeti szabályzat
         90. cikke (2) bekezdésének értelmében vett sérelmet okozó aktusból vagy az adminisztráció határozati jelleget nélkülöző magatartásából
         fakad-e.

      Az első esetben az érdekeltnek kell a megszabott határidőn belül a kinevezésre jogosult hatóságnál a szóban forgó aktus ellen
         panasszal élnie. Ezzel szemben a második esetben az igazgatási eljárásnak a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése
         szerinti, kártérítésre irányuló kérelem benyújtásával kell kezdődnie, majd – adott esetben – a kérelmet elutasító határozat
         elleni panasz benyújtásával kell folytatódnia.

      Amennyiben a megsemmisítés iránti kereset és a kártérítési kereset között közvetlen kapcsolat áll fenn, az utóbbi – mint a
         megsemmisítés iránti kereset járulékos követelése – elfogadható, anélkül hogy szükségképpen meg kellett volna előznie akár
         a kinevezésre jogosult hatóságot az állítólag elszenvedett kár jóvátételére felszólító kérelemnek, akár a kérelem hallgatólagos
         vagy kifejezett elutasítása megalapozottságát vitató panasznak.

      Ezzel szemben, amennyiben az állítólagos kár nem a megsemmisíteni kért aktusból, hanem az adminisztráció által állítólagosan
         elkövetett több kötelességszegésből és mulasztásból fakad, a pert megelőző eljárásnak kötelezően a kinevezésre jogosult hatóságot
         a kár jóvátételére felszólító kérelemmel kell kezdődnie.

      (lásd a 110., 111. és 113. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T-17/90., T-28/91. és T-17/92. sz., Camara Alloisio és társai kontra Bizottság ügyben 1993.
         július 15-én hozott ítéletének (EBHT 1993., II-841. o.) 46. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-500/93. sz., Y kontra Európai Bíróság
         ügyben 1996. június 28-án hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1996., I-A-335. és II-977. o.) 64. és 66. pontja.

      4.     A személyzeti szabályzat és – analógia útján – az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek rendelkezésének az
         adminisztráció általi pontatlan értelmezése önmagában nem minősül közszolgálati kötelességszegésnek.

      (lásd a 117. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 79/71. sz., Heinemann kontra Bizottság ügyben 1972. július 13-én hozott ítéletének (EBHT 1972., 579. o.)
         11. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-94/92. sz., X kontra Bizottság ügyben 1994. június 9-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1996.,
         I-A-149. és II-481. o.) 52. pontja.

      5.     A megtámadott aktus megsemmisítése önmagában megfelelő és elvileg elégséges elégtételt nyújt a felperes által esetleg elszenvedett
         valamennyi nem vagyoni kár jóvátételére. Ennélfogva, mivel a felperes képességeire nézve semmiféle hátrányos megítélést nem
         tartalmaz, az intézmény azon határozatának megsemmisítése, hogy a jövőben nem alkalmaz 65 évesnél idősebb kisegítő konferenciatolmácsokat
         a felperes által esetlegesen elszenvedett nem vagyoni kár megfelelő jóvátételének tekintendő.

      (lásd a 118. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság C-343/87. sz., Culin kontra Bizottság ügyben 1990. február 7-én hozott ítéletének (EBHT 1990., I-225. o.)
         25–29. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-60/94. sz., Pierrat kontra Európai Bíróság ügyben 1995. január 26-án hozott ítéletének
         (EBHT-KSZ 1995., I-A-23. és II-77. o.) 62. pontja.


title: A Bíróság (második tanács) 2005. január 27-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Portugál Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - 75/439/EGK irányelv.#C-92/03. sz. ügy.

text:
      C‑92/03. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Portugál Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – 75/439/EGK irányelv – Hulladékolajok ártalmatlanítása – Regenerálással történő kezelés elsőbbsége”
      A. Tizzano főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2004. október 28.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2005. január 27.
      Az ítélet összefoglalása
      Jogszabályok közelítése – Hulladékolajok ártalmatlanítása – 75/439 irányelv – A tagállamok kötelezettsége, hogy a hulladékolajok
            kezelése során a regenerálásnak biztosítsanak elsőbbséget – Korlátok – Műszaki, gazdasági vagy szervezeti kötöttségek – Fogalom
      (75/439 tanácsi irányelv, 3. cikk, (1) bekezdés)
      A 87/101 irányelvvel módosított, a hulladékolajok ártalmatlanításáról szóló 75/439 irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből az
         következik, hogy a vonatkozó cikkben említett „műszaki, gazdasági vagy szervezeti adottságokra [helyesen: kötöttségekre]”
         való hivatkozás a tagállamoknak előírt kötelezettséget átfogó módon kifejező rendelkezés részét képezi, és hogy ezen megjelöléssel
         a közösségi jogalkotó nem általános végrehajtási szabály alóli korlátozott kivételeket szándékozott előírni, hanem szándéka
         arra irányult, hogy meghatározza a hulladékolajok regenerálása elsőbbségének biztosítására vonatkozó pozitív kötelezettség
         hatályát és tartalmát.

      Ha ugyanis elfogadjuk, hogy valamely tagállam műszaki, gazdasági és szervezeti helyzete szükségképpen olyan kötöttség, amely
         megakadályozza a fent említett rendelkezésben foglalt intézkedések elfogadását, teljesen megfosztaná e rendelkezést hatékony
         érvényesülésétől, mivel a tagállamokra megállapított kötelezettséget a status quo fenntartására korlátozná, ami megszüntetné a hulladékolajok regenerálással történő kezelésének elsőbbségéhez szükséges intézkedések
         meghozatalával kapcsolatos tényleges kötelezettséget.

      (vö. 35–36. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. január 27.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 75/439/EGK irányelv – Hulladékolajok ártalmatlanítása – A regenerálással történő kezelés elsőbbsége”
      A C‑92/03. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2003. február 28‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: A. Caeiros és M. Konstantinidis, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Portugál Köztársaság (képviselik: L. Fernandes és M. Lois, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen,
      támogatja:
      a Finn Köztársaság (képviseli: A. Guimaraes-Purokoski, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Silva de Lapuerta (előadó), C. Gulmann, R. Schintgen és J. Klučka bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. október 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Portugál Köztársaság – mivel
         nem fogadta el azokat az intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy elsőbbséget biztosítson a hulladékolajok regenerálással
         történő kezelése számára, ahol a műszaki, gazdasági és szervezeti kötöttségek azt lehetővé teszik – nem teljesítette az 1986. december
         22‑i 87/101/EGK tanácsi irányelvvel (HL 1987. L 42., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 321. o.) módosított,
         a hulladékolajok ártalmatlanításáról szóló, 1975. június 16‑i 75/439/EGK tanácsi irányelv (HL L 194., 23. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 14. o., a továbbiakban: irányelv) 3. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

       A jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      2       Az irányelv célja a környezetnek a hulladékolajok környezetbe juttatása vagy kezelése által okozott káros hatások elleni védelme.
         Az irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Ahol a műszaki, gazdasági és szervezeti adottságok [helyesen: kötöttségek] megengedik, a tagállamok megteszik a szükséges
         intézkedéseket ahhoz, hogy elsőbbséget biztosítsanak a hulladékolajok regenerálás érdekében [helyesen: regenerálással] történő
         kezelése számára.

      (2) Ahol a hulladékolajokat, figyelembe véve a fenti (1) bekezdésben foglaltakat [helyes fordítás: említett kötöttségeket],
         nem regenerálják, ott a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a hulladékolajok bármely
         módon történő égetése környezetvédelmi szempontból megfelelő körülmények között, ezen irányelv rendelkezéseivel összhangban
         történjék, amennyiben ez [helyes fordítás: az ilyen égetés] műszakilag, gazdaságilag és szervezetileg megvalósítható.

      (3) Ahol a hulladékolajokat, figyelembe véve az (1) és (2) bekezdésben foglaltakat [helyes fordítás: említett kötöttségeket],
         nem regenerálják és nem is égetik, ott a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket a hulladékolajok biztonságos lebontása
         [helyesen: megsemmisítése], ellenőrzött tárolása vagy lerakása érdekében.”

      3       A 87/101 irányelv 2. cikkének megfelelően a tagállamoknak meg kellett tenniük a szükséges intézkedéseket annak érdekében,
         hogy 1990. január 1‑jei hatállyal megfeleljenek az ezen irányelvből eredő kötelezettségeiknek.

       A nemzeti szabályozás
      4       A hulladékolajok kezelésére vonatkozó nemzeti szabályozás az alábbi eszközökből áll:
      –       a hulladékolajokkal kapcsolatos tevékenységek szabályozásáról szóló, 1991. február 23‑i 88/91. sz. törvényerejű rendelet;
      –       a hulladékolajok begyűjtéséről, tárolásáról, előzetes kezeléséről, regenerálásáról, visszagyűjtéséről, elégetéséről és megsemmisítéséről
         szóló rendelet, a hulladékolajok begyűjtésére, tárolására, előzetes kezelésére, regenerálására, visszagyűjtésére, elégetésére
         és megsemmisítésére vonatkozó engedélyek kiadásáról szóló rendelet jóváhagyásáról szóló, 1992. március 25‑i 240/92. sz. miniszteri
         rendelet;

      –       a hulladékolajok szállításával kapcsolatos biztonsági és azonosítási szabályokról szóló, 1992. november 5‑i 1028/92. sz. miniszteri
         rendelet;

      –       a hulladékolajok kezelésének engedélyezésére vonatkozó rendelet alkalmazásáról szóló, 1993. május 18‑i ipari és környezetvédelmi
         minisztériumi együttes határozat.

      5       Az említett szabályozás módosítása érdekében a portugál hatóságok 2001. március 19‑én jóváhagyták „A hulladékolajok kezelésének
         új nemzeti stratégiája” című dokumentumot.

       A pert megelőző eljárás
      6       A Bizottság 2000. július 18‑án tájékoztatást kért a portugál hatóságoktól az 1995 és 1997 között regenerált hulladékolajok
         mennyiségére vonatkozó adatokról.

      7       A portugál hatóságok 2000. október 4‑i válaszukban közölték, hogy a hulladékolajok regenerálási eljárása még nem kezdődött
         meg, de az ezen olajok regenerálását végző egységek felállításának műszaki, gazdasági és pénzügyi életképességéről szóló elemzés
         folyamatban van. Az említett hatóságok 2002. május 7‑én eljuttattak a Bizottsághoz az irányelv 1998 és 2000 közötti végrehajtására
         vonatkozó jelentést, valamint „A hulladékolajok kezelésének új nemzeti stratégiája” című dokumentumot.

      8       A Bizottság 2001. április 11‑én felszólító levelet küldött a Portugál Köztársaság részére, amelyben megállapította, hogy ez
         utóbbi – noha a műszaki, gazdasági és szervezeti kötöttségek azt lehetővé tették – nem fogadta el azokat az intézkedéseket,
         amelyek ahhoz szükségesek, hogy elsőbbséget biztosítson a hulladékolajok regenerálással történő kezelése számára, ezáltal
         pedig nem teljesítette az irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      9       A portugál hatóságok 2001. október 18‑i válaszukban jelezték, hogy egy előkészítés alatt álló törvényjavaslat elsőbbséget
         biztosít a hulladékolajok regenerálása számára, és hogy az érintett gazdasági szereplők készek egy regenerálást végző egység
         közös létrehozására.

      10     Miután a Bizottság nem fogadta el az említett választ, 2001. október 24‑én indokolással ellátott véleményt küldött a Portugál
         Köztársaság számára, amelyben megerősítette azt az álláspontját, miszerint ez utóbbi nem fogadta el azokat az intézkedéseket,
         amelyek ahhoz szükségesek, hogy elsőbbséget biztosítson a hulladékolajok regenerálással történő kezelése számára – noha a
         műszaki, gazdasági és szervezeti kötöttségek azt lehetővé tették. A Bizottság 2001. december 20‑án kiegészítő indokolással
         ellátott véleményt juttatott el az említett tagállamnak, amelyben közölte, hogy az adott felvilágosítások ellenére továbbra
         is fennáll az irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében foglalt rendelkezések megszegésének állapota.

      11     A portugál hatóságok az említett indokolással ellátott véleményekre 2002. március 7‑én adott válaszukban olyan műszaki, gazdasági
         és szervezeti kötöttségek fennállására hivatkoztak, amelyek – megítélésük szerint – nem tették lehetővé a hulladékolajok regenerálással
         történő kezelésének mint elsőbbségi eljárásnak a megvalósítását.

      12     Az említett válaszban a portugál hatóságok előadták, hogy az a tény, hogy a hulladékolajokról szóló nemzeti jogszabályban
         foglaltak alapján nem építettek fel azonnal regeneráló berendezést az ország területén, annak a következménye, hogy az Európai
         Közösségeken belüli, az oda irányuló és az onnan kifelé történő hulladékszállítás felügyeletéről és ellenőrzéséről szóló,
         1993. február 1‑jei 259/93/EGK tanácsi rendelet (HL L 30., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 176. o.)
         nem tenné lehetővé az illetékes hatóságok számára az energia-újrahasznosítási műveletre szánt hulladékok exportjának megakadályozását.

      13     Miután a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a hulladékolajok regenerálással történő kezelésének elsőbbsége még nem valósult meg
         Portugáliában, benyújtotta a jelen keresetet.

      14     A Bíróság elnöke 2003. szeptember 11‑i végzésével megengedte a Finn Köztársaság számára, hogy a Portugál Köztársaság kérelmének
         támogatása végett beavatkozzék az eljárásba.

       A keresetről
       A felek érvei
      15     A Bizottság arra hivatkozik, hogy egyetlen, a portugál hatóságok által idézett törvény vagy rendelet sem biztosítja a hulladékolajok
         regenerálással történő kezelésének elsőbbségét.

      16     A Portugál Köztársaságnak a 259/93 rendelettel kapcsolatos érvelését illetően a Bizottság megjegyzi, hogy a rendelet rendelkezései
         lehetővé teszik, hogy az illetékes hatóságok megakadályozzák az energia-újrahasznosítási műveletre szánt hulladékolajok exportját.
         A portugál hatóságok már régóta indokolt kifogással élhettek volna a hulladékolajok valamely más tagállamban történő energia-újrahasznosítása
         érdekében végzett kivitelével kapcsolatban, ha az irányelvben megszabott határidőn belül megtették volna a szükséges intézkedéseket
         annak érdekében, hogy Portugáliában – amint azt az irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében előírja – bevezessék a hulladékolajok
         regenerálással történő kezelésének elsőbbségét.

      17     A Bizottság hozzáfűzi, hogy ha a portugál jogi szabályozás biztosította volna ezt az elsőbbséget, akkor az exportügyletekkel
         kapcsolatos kifogások azon alapulhattak volna, hogy a hulladékolajok kivitele elégetés céljából történt. A közösségi jogalkotó
         ugyanis lehetővé tette, hogy – a 259/93 rendelet 7. cikke (4) bekezdésének a) pontja alatt felsorolt esetek bármelyikének
         fennállása esetén – a kiinduló hely szerinti hatóságok indokolt kifogással éljenek a hulladékok más tagállamba történő szállításával
         kapcsolatban. A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy a kivitel ténye nem hozható fel a regenerálás mint elsőbbségi
         eljárás irányelv által előírt biztosításának akadályaként.

      18     A Bizottság megállapítja, hogy tizenkét évvel a 87/101 irányelv 2. cikke által megállapított átültetési időszak letelte után
         a portugál hatóságok még mindig nem tették meg a szükséges intézkedéseket a hulladékolajok regenerálással történő kezelése
         elsőbbségének tényleges biztosítása érdekében. Ebben a helyzetben a hulladékolajok rendeltetési helyének, valamint portugáliai
         begyűjtésének ellenőrzése területén tapasztalt jogi és gyakorlati elégtelenségek döntő módon járultak hozzá az említett kezelés
         elsőbbségét biztosító feltételek hiányához, és megakadályozták legalább egy, ezen olajok regenerálását végző egység e tagállam
         területén történő felállítását.

      19     Végül pedig a Bizottság úgy ítéli meg, hogy „A hulladékolajok kezelésének új nemzeti stratégiája” című dokumentum kiadásának
         nincs semmi jelentősége az ügy szempontjából. Ugyanez igaz a portugál hatóságok által bejelentett többi kezdeményezésre is.

      20     A portugál kormány arra hivatkozik, hogy az irányadó jogszabályok hiánya nem elegendő indok az irányelv 3. cikke (1) bekezdése
         megszegése fennállásának megállapításához, mivel e rendelkezés célját – elméleti szempontból vizsgálva – nem szükségszerűen
         a nemzeti jogszabálynak kell megvalósítania. Márpedig a nemzeti szabályozás – úgy tűnik – oly módon határozza meg a hulladékolajok
         regenerálási műveletének körülményeit, hogy azok nem veszélyeztetik az irányelv céljait.

      21     A portugál kormány azt állítja, hogy a begyűjtött hulladékolajok mennyisége – különösen a jó minőségű hulladékolajoké – nem
         éri el a gazdaságos üzemeltetés minimális megtérülési szintjét. Ezenkívül lehetetlen lenne a hulladékolajok energia-újrahasznosítási
         célú exportját megtiltani, ami önmagában is távol tartja a potenciális beruházókat az ország területén regenerálást végző
         (ipari) egységbe való beruházástól, mivel nem látják biztosítottnak a begyűjtött hulladékolajok ezen berendezésbe történő
         eljutását.

      22     A hulladékolajok exportjának kérdésével kapcsolatban a portugál kormány arra hivatkozik, hogy az illetékes hatóságoknak a
         259/93 rendelet 7. cikke (4) bekezdésének a) pontja alapján fennálló beavatkozási lehetősége még akkor sem tudná megakadályozni
         az energia-újrahasznosításra szánt hulladékolajok exportját, ha nemzeti szinten megfelelő regeneráló kapacitás lenne kiépítve.
         Az említett rendelkezés ugyanis nem teszi lehetővé, hogy a tagállamok az energia-újrahasznosításra szánt hulladékolaj-export
         korlátozását a hulladékolaj regenerálását végző nemzeti ipart védő intézkedéssel igazolják.

      23     A portugál kormány megállapítja, hogy a pénzügyi, műszaki és szabályozási kötöttségeken túlmenően a portugál piac mérete is
         bizonyítja a hulladékolajok hazai regenerálásának megszervezése előtt tornyosuló nehézségeket – figyelembe véve az ilyen eljárás
         gazdaságos üzemeltetéséhez szükséges minimális referencia-küszöbértékeket. A portugál kormány saját állítása szerint ténylegesen
         törekszik azon gazdasági, műszaki és szervezeti kötöttségekből eredő nehézségek csökkentésére, amelyekkel az ilyen jellegű
         hulladékok regenerálással történő kezelésének mint elsőbbségi eljárás biztosításának megszervezése során találkozik.

      24     A portugál kormány előadja, hogy a regeneráló berendezés egyensúlyi pontja a hulladékolajok bekerülési költségének függvénye,
         e költség pedig a helyi körülményektől, a nyersolaj piaci árától és a regenerálás során használt technológiától függ. Márpedig
         – ha a regenerálásból származó alapolajokat felvevő piac nem létezik, akkor – a nagy berendezések jobban ellen tudnak állni
         a nyersolaj erős áringadozásainak, és hosszabb távon is meg tudják őrizni a megfelelő megtérülési szintet.

      25     A portugál kormány e tekintetben hangsúlyozza, hogy bár a fennálló műszaki, gazdasági és szervezeti kötöttségek távol tartották
         az ágazati szereplőket a hulladékolajok regenerálását végző egységek létrehozásától, a nemzeti hatóságok mégis elhatározták,
         hogy e hulladékokra olyan kezelési eljárást alakítanak ki, amely ténylegesen elsőbbséget biztosít a regenerálásnak.

      26     A Portugál Köztársaság kérelmét támogatva a finn kormány beavatkozóként kifejti, hogy a regenerálási tevékenység megvalósíthatóságának
         és megtérülésének gazdasági szempontú vizsgálata során különösen a keletkező hulladékolaj mennyiségét, a szállítási távolságot,
         a termelési költségeket és a piaci helyzetet kell figyelembe venni. Következésképp a regenerálási tevékenység feltételeit
         egyenként kellene vizsgálni az érintett tagállamban. A piac állapota ugyanis a regenerálási tevékenység feltételeit befolyásoló
         egyik alapvető tényező.

      27     A finn kormány e tekintetben arra hivatkozik, hogy az alapolaj ára erős változékonyságot mutatott. Az árak erős változása
         pedig megnövelheti a hulladékolajok regenerálásával foglalkozó ágazatba történő beruházásban rejlő kockázatot. E kockázatot
         tovább növelhetik a kenőolajok fogyasztásának csökkenésére utaló jelek, amely csökkenés abból adódik, hogy napjainkban inkább
         a jobb minőségű, szintetikus kenőolajak kerülnek felhasználásra.

      28     A finn kormány mindehhez hozzáfűzi, hogy abban az esetben, ha valamely nemzeti jogszabály kötelezővé tenné a regenerálási
         eljárást, és egyúttal az érintett tagállamban nem lenne regeneráló berendezés, akkor a hulladékolajokat a regenerálás végett
         másik tagállamba kellene szállítani. Ebben az esetben pedig nem lehetne figyelembe venni sem az exportálónak a szállításból
         és a regenerálásból eredő jelentős többletköltségét, sem pedig azt a körülményt, hogy a szállítás a környezetet károsító hatása
         miatt ésszerűtlen lehet.

       A Bíróság álláspontja
      29     Bevezetésként emlékeztetni kell arra, hogy – miként azt a Bíróság a C‑102/97. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1999. szeptember
         9‑én hozott ítélete (EBHT 1999., I‑5051. o.) 35. pontjában már megállapította – az irányelv egyik legfontosabb célja az volt,
         hogy elsőbbséget biztosítson a hulladékolajok regenerálással történő kezelésének. Ezt a célt – amely a 87/101 irányelv második
         preambulumbekezdésében kerül megállapításra – az indokolja, hogy az elérhető energiamegtakarítás szempontjából a regenerálás
         a hulladékolajok újbóli felhasználásának legésszerűbb módja.

      30     Az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének figyelmen kívül hagyására vonatkozó bizottsági kifogás kapcsán azonnal meg kell állapítani,
         hogy a létező nemzeti szabályozás nem tartalmaz olyan szabályt, amely – az említett irányelvben előírtaknak megfelelően –
         kimondaná a hulladékolajok regenerálással történő kezelésének elsőbbségét.

      31     Egyúttal megállapítandó, hogy a Portugál Köztársaság maga is elismerte, hogy az illetékes hatóságoknak konkrét lépéseket kell
         tenniük annak érdekében, hogy ez az elsőbbség kényszerítő erővel rendelkező jogszabályokban is megfogalmazásra kerüljön. A
         portugál kormány e tekintetben ugyanis jelezte, hogy az elsőbbség megteremtéséhez szükséges feltételek kialakítása érdekében
         e területen módosítani kell a nemzeti szabályozást, illetve hogy ennek érdekében dolgozták ki „A hulladékolajok kezelésének
         új stratégiája” című dokumentumot is.

      32     Márpedig – miként azt a Bíróság a C‑424/02. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2004. július 15‑én hozott ítélete
         (EBHT 2004., II‑0000. o.) 25. pontjában már megállapította – bár elfogadható, hogy a tagállamok először a hulladékolajok ártalmatlanítási
         módjának meghatározása céljából tanulmányokat készítsenek, és jelentéseket állítsanak össze, azonban ezen előkészítő eljárásokat
         – annak érdekében, hogy az irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében előírt kötelezettség teljesüljön – tényleges, a regenerálás
         elsőbbségét biztosító lépéseknek kell követniük.

      33     Ami azt az érvet illeti, amely szerint – a 259/93 rendelet 7. cikke (4) bekezdésének rendelkezéseire tekintettel – Portugáliában
         nehéz lett volna a hulladékolajokat regeneráló berendezések gazdaságos üzemeltetését biztosítani, elegendő megállapítani,
         hogy ugyanezen rendelkezések alapján a tagállamok illetékes hatóságai kifogással élhetnek a másik tagállamban történő újrahasznosításra
         szánt hulladékok – ideértve a hulladékolajokat is – kivitele ellen.

      34     Ahogy ugyanis indítványának 52. pontjában a főtanácsnok is teljes joggal megállapította: ha a Portugál Köztársaság – amint
         arra az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése is kötelezte – a saját területén biztosította volna a hulladékolajok regenerálásának
         elsőbbségét, akkor az illetékes hatóságok ez alapján kifogással élhettek volna e hulladékok más tagállamokba irányuló ilyen
         jellegű kivitele ellen.

      35     Ami a Portugál Köztársaság által előadott azon érvet illeti, miszerint a regeneráló berendezések e tagállam területén történő
         felállítása nem lenne gazdaságos, és hogy – e körülmények között, valamint az arányosság elve alapján – az érintett tagállamok
         kötelezettségeit tényleges helyzetük alapján kellene meghatározni, emlékeztetni kell arra, hogy – miként azt a Bíróság a Bizottság
         kontra Németország ítéletének (hivatkozás fent) 35. és 43. pontjában kifejtette – az irányelv egyik legfontosabb célja a hulladékolajok
         regenerálással történő kezelésének mint elsőbbségi eljárásnak a biztosítása volt. Ennélfogva ha elfogadjuk, hogy valamely
         tagállam műszaki, gazdasági és szervezeti helyzete szükségképpen olyan kötöttség, amely megakadályozza az irányelv 3. cikkének
         (1) bekezdésében foglalt intézkedések elfogadását, teljesen megfosztaná e rendelkezést hatékony érvényesülésétől, mivel a
         tagállamokra megállapított kötelezettséget a status quo fenntartására korlátozná, ami megszüntetné a hulladékolajok regenerálással történő kezelésének elsőbbségéhez szükséges intézkedések
         meghozatalával kapcsolatos tényleges kötelezettséget.

      36     Emellett, ezen elsőbbséget illetően ki kell emelni, hogy – amint azt a Bíróság a Bizottság kontra Németország ítélet (hivatkozás
         fent) 38. és 39. pontjában kifejtette – az irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében említett „műszaki, gazdasági vagy szervezeti
         adottságokra [helyesen: kötöttségekre]” való hivatkozás a tagállamoknak előírt kötelezettséget átfogó módon kifejező rendelkezés
         részét képezi, és hogy ezen megjelöléssel a közösségi jogalkotó nem általános végrehajtási szabály alóli korlátozott kivételeket
         szándékozott előírni, hanem szándéka arra irányult, hogy meghatározza a hulladékolajok regenerálása elsőbbségének biztosítására
         vonatkozó pozitív kötelezettség hatályát és tartalmát.

      37     A fent kifejtettekből következően a Bizottság keresetét megalapozottnak kell tekinteni.
      38     Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Portugál Köztársaság – mivel nem fogadta el azokat az intézkedéseket, amelyek
         szükségesek ahhoz, hogy elsőbbséget biztosítson a hulladékolajok regenerálással történő kezelése számára, ahol a műszaki,
         gazdasági és szervezeti kötöttségek azt lehetővé teszik – nem teljesítette az irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből eredő
         kötelezettségeit.

       A költségekről
      39     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Portugál Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére. Az eljárási szabályzat ugyanezen cikke 4. §‑ának megfelelően a Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Portugál Köztársaság – mivel elmulasztotta elfogadni azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy elsőbbséget
            biztosítson a hulladékolajok regenerálással történő kezelése számára, ahol a műszaki, gazdasági és szervezeti kötöttségek
            azt lehetővé teszik – nem teljesítette az 1986. december 22‑i 87/101/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a hulladékolajok
            ártalmatlanításáról szóló, 1975. június 16‑i 75/439/EGK tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Portugál Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: portugál.


A Bíróság (első tanács) 1982. július 1-i ítélete. # Helmut Knoeppel kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # 618/79. A. sz. ügy


A Törvényszék (fellebbezési tanács) 2014. szeptember 25-i ítélete. # Diana Grazyte kontra Európai Bizottság. # T-86/13 P. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék ítélete, 2015. december 17. # T kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat – Szociális biztonság – Foglalkozási megbetegedés – A személyzeti szabályzat 73. cikke – A betegség foglalkozási eredetének elismerése iránti kérelem – Okozati összefüggés – Az amiatt okozott nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelem, hogy az intézmény késedelmesen ismerte el a betegség foglalkozási eredetét – Az észszerű időn belüli döntésre vonatkozó kötelezettség – Nem vagyoni kár. # F-134/14. sz. ügy.


A Bíróság (hatodik tanács) 1999. október 28-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 75/117/EGK és 79/7/EGK irányelvek. # C-187/98. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2008. december 10-i ítélete. # Vitro Corporativo, SA de CV kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A Vitro közösségi ábrás védjegy bejelentése - VITRAL korábbi közösségi szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-295/07. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2008. december 10‑i ítélete – Vitro Corporativo kontra OHIM – VKR Holding (Vitro)
      (T‑295/07. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A Vitro közösségi ábrás védjegy bejelentése – VITRAL korábbi közösségi szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja
         általi felszólalás – A korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 24., 32. pont)

      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának a VKR Holding A/S és a Vitro Corporativo, SA de CV közötti felszólalási eljárásra
                  vonatkozó, 2007. május 31‑i határozata (R 1640/2006‑2. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Vitro Corporativo, SA de CV

               Az érintett közösségi védjegy:

               A VITRO szóvédjegy az 1., 7., 8., 9., 12., 16., 17., 19., 20., 21., 22., 27., 30., 35., 39., 40., 41., 42. és 43. osztályba
                  tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében – 2669497. sz. védjegybejelentés

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               VKR Holding A/S

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A felszólalással érintett VITRAL közösségi (651745 sz.), dán (19561415 VR sz.), német (725452 sz.) és brit (1436 897 sz.)
                  szóvédjegy, többek között a 19. osztályba tartozó áruk tekintetében.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály helyt adott a felszólalásnak, és a 19. osztályba tartozó áruk tekintetében megtagadta a lajstromozást.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

         Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a Vitro Corporativo, SA de CV‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Törvényszék (második tanács) 2014. február 4-i ítélete. # Free SAS kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-127/12. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2003. február 27-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Ivo Camacho-Fernandes. # Tisztviselők. # T-20/00. OP. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2014. február 27.#Greencarrier Freight Services Latvia SIA kontra Valsts ieņēmumu dienests.#Az Augstākās tiesas Senāts (Lettország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Közösségi Vámkódex – A 70. cikk (1) bekezdése és a 78. cikk – Vámáru‑nyilatkozatok – Az áruk részleges vizsgálata – Mintavételezés – Téves kód – Az eredmények kiterjesztése a korábbi vámáru‑nyilatkozatok tárgyát képező azonos árukra azok kiadását követően – Utólagos ellenőrzés – Az áru további vizsgálata iránti kérelem előterjesztésének lehetetlensége.#C‑571/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2014. február 27. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Közösségi Vámkódex — A 70. cikk (1) bekezdése és a 78. cikk — Vámáru‑nyilatkozatok — Az áruk részleges vizsgálata — Mintavételezés — Téves kód — Az eredmények kiterjesztése a korábbi vámáru‑nyilatkozatok tárgyát képező azonos árukra azok kiadását követően — Utólagos ellenőrzés — Az áru további vizsgálata iránti kérelem előterjesztésének lehetetlensége”
      A C‑571/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Augstākās tiesas Senāts (Lettország) a Bírósághoz 2012. december 6‑án érkezett, 2012. november 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Greencarrier Freight Services Latvia SIA

      és
      a Valsts ieņēmumu dienests között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (előadó), C. Toader és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. október 2‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Greencarrier Freight Services Latvia SIA képviseletében A. Brunavs, segítője B. Cera advokāte,

               —

               a lett kormány képviseletében I. Kucina, K. Freimanis és I. Kalninš, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a spanyol kormány képviseletében J. García‑Valdecasas Dorrego, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Keppenne, A. Sauka és B.‑R. Killmann, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2013. december 5‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 70. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelem a Greencarrier Freight Services Latvia SIA (a továbbiakban: GFSL) lett jog szerint működő korlátolt felelősségű társaság és a Valsts ieņēmumu dienests (a lett adóhatóság, a továbbiakban: VID) közötti, több vámáru‑nyilatkozatot érintő utólagos ellenőrzés nyomán kivetett behozatali vámok és bírság tárgyában folyamatban lévő jogvitában merült fel.

         Jogi háttér

               3

               A Vámkódex ötödik és hatodik preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „mivel egyrészről a vámhatóságoknak a vámjogszabályok helyes alkalmazása biztosítására vonatkozó igénye, másrészről a gazdasági szereplők tisztességes bánásmódhoz való joga közötti egyensúly biztosítása érdekében, az említett hatóságoknak, többek között, széleskörű ellenőrzési hatáskört, az említett szereplőknek pedig jogorvoslati jogot kell biztosítani; mivel a vámügyi jogorvoslati rendszer átültetéséhez az Egyesült Királyságban új közigazgatási eljárásokat kell bevezetni, amelyek 1995. január 1‑je előtt nem léptethetők hatályba;
               mivel, tekintettel a külkereskedelem elsőrendű fontosságára a Közösség számára, a vámalakiságokat és ellenőrzéseket el kell törölni vagy legalábbis a minimális szinten kell tartani”.

               4

               E kódex 68. cikke alapján:
               „Az általa elfogadott vámáru‑nyilatkozatok ellenőrzéséhez a vámhatóság:

                        a)

                        megvizsgálhatja a vámáru‑nyilatkozatot képező és az ahhoz mellékelt iratokat. A vámhatóság előírhatja, hogy a nyilatkozattevő más iratokat is mutasson be a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságának ellenőrzésére;

                        b)

                        megvizsgálhatja az árukat, és mintát vehet elemzéshez vagy részletes vizsgálathoz.”

               5

               Az említett kódex 70. cikke értelmében:
               „(1)   A nyilatkozatban foglalt áruk egy részének megvizsgálásakor a részleges vizsgálat eredményét a nyilatkozatban szereplő összes árura alkalmazni kell.
               A nyilatkozattevő személy kérheti azonban az áru további vizsgálatát, ha úgy ítéli meg, hogy a részleges vizsgálat eredményei nem érvényesek a vámáru‑nyilatkozatban szereplő többi árura.
               (2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában, ha egy vámáru‑nyilatkozat kettő vagy több tételre terjed ki, az egyes tételekre vonatkozó adatokat úgy kell tekinteni, mintha külön vámáru‑nyilatkozatot képeznének. [helyesen: Ha a vámáru‑nyilatkozat többféle árut tartalmaz, az (1) bekezdés alkalmazásakor az egyes árukra vonatkozó adatokat önálló vámáru‑nyilatkozatnak kell tekinteni.]”

               6

               E kódex 71. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A vámáru‑nyilatkozat ellenőrzésének eredményeit kell felhasználni azon vámeljárás rendelkezéseinek alkalmazásához, amelyre az árut bejelentették [helyesen: amely alá az árut vonták].
               (2)   Ha nem kerül sor a vámáru‑nyilatkozat ellenőrzésére, az (1) bekezdésben említett rendelkezéseket a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok alapján kell alkalmazni.”

               7

               A Vámkódex 78. cikke így rendelkezik:
               „(1)   A vámhatóság saját kezdeményezésére vagy a nyilatkozattevő kérelmére, az áru kiadása után módosíthatja a vámáru‑nyilatkozatot.
               (2)   A vámhatóság az áru kiadása után, és azért, hogy meggyőződjön a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságáról, megvizsgálhatja az érintett áruval kapcsolatos import vagy export műveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatokat és kereskedelmi okmányokat Az ilyen vizsgálat a nyilatkozattevő, az említett műveletekben üzlettársi minőségben közvetlenül vagy közvetve részt vevő valamilyen más személy, vagy az említett okmányt és adatokat üzleti célból birtokában tartó valamilyen más személy telephelyén végezhető el. A vámhatóság, amennyiben erre még lehetőség van, meg is vizsgálhatja az árut.
               (3)   Ha a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálata vagy utólagos ellenőrzése azt jelzi, hogy az érintett vámeljárást szabályozó rendelkezéseket helytelen vagy hiányos adatok alapján alkalmazták, a vámhatóság, a megállapított rendelkezésnek megfelelően és a rendelkezésére álló új információk figyelembevételével meghoz minden szükséges intézkedést a helyzet rendezésére.”

               8

               E kódex 221. cikkének (1) és (3) bekezdése értelmében:
               „(1)   A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.
               [...]
               (3)   A vámtartozás keletkezésétől számított 3 év lejárta után az adóssal már nem lehet közölni a tartozás összegét. […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               9

               A GFSL az Európai Unióban való szabad forgalomba bocsátás céljából édes kekszek és csokoládérudacskák Oroszországból történő behozatalával foglalkozik a Hantas SIA társaság nevében.

               10

               2007 áprilisában és májusában a VID ellenőrzést végzett a Hantas SIA által a 2004. május 1‑je és 2006. december 31. közötti időszakban kifizetett vámokkal kapcsolatosan a vámtartozás esetén adósnak minősülő GFSL által kitöltött 35 vámáru‑nyilatkozat alapján.

               11

               Erre az ellenőrzésre azt követően került sor, hogy a VID a 2005. októberben és novemberben benyújtott hat vámáru‑nyilatkozatban (a továbbiakban: szóban forgó vámáru‑nyilatkozatok) feltüntetett árukból mintát vett, és elemezte azokat. A VID a vizsgálat eredményei alapján megállapította, hogy a GFSL a 2004. június 4. és 2005. november 29. között benyújtott, a szóban forgó hat vámáru‑nyilatkozatot is magában foglaló 29 vámáru‑nyilatkozatban a szabad forgalomba bocsátás céljából az Unióba behozott árukat – a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK módosított tanácsi rendelet (HL L 256., 1. o.;magyar nyelvű különkiadás, 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.) 2. cikkében létrehozott, az Európai Közösségek integrált vámtarifája (TARIC) alá történő besorolás érdekében – helytelen Kombinált Nómenklatúra‑kóddal jelentette be.

               12

               2007. május 31‑i határozatában a VID vámtartozás keletkezéséről tájékoztatta a GFSL‑t, megállapította a behozatali vámok és a hozzáadottérték‑adó késedelmi kamattal növelt összegét, és bírságot szabott ki a GFSL‑lel szemben a Kombinált Nómenklatúra helytelen alkalmazása miatt.

               13

               A GFSL e határozattal szemben előterjesztett kifogását a VID 2007. szeptember 14‑i határozatában elutasította.

               14

               Az elutasító határozat hatályon kívül helyezése iránt keresetet terjesztettek elő az administratīvā rajona tiesa (kerületi közigazgatási bíróság) előtt, amely – az Administratīvā apgabaltiesa (regionális közigazgatási fellebbviteli bíróság) által helybenhagyott – 2009. június 29‑i elsőfokú ítéletében részben helyt adott a kereseti kérelemnek. A fellebbviteli bíróság a 2011. december 8‑i másodfokú ítéletben megállapította, hogy bár a behozatali vámot, a hozzáadottérték‑adót és a bírságot megalapozottan vetették ki a szóban forgó vámáru‑nyilatkozatokban szereplő árukkal kapcsolatban, ezzel szemben a 2007. szeptember 14‑i határozatot a fennmaradó részében hatályon kívül kell helyezni, mivel a VID, megsértve a Vámkódex 70. cikkének (1) bekezdését, megalapozatlanul alkalmazta a szóban forgó vámáru‑nyilatkozatokban szereplő árukra vonatkozó ellenőrzés eredményeit a 2004. június 4. és 2005. szeptember 6. közötti időszakban benyújtott további 23 vámáru‑nyilatkozatban (a továbbiakban: korábbi vámáru‑nyilatkozatok) szereplő – vagyis az ellenőrzött termékek előtt több mint egy évvel behozott – árukra. A VID ebből következően nem tudta bizonyítani, hogy a szóban forgó árukra helytelen kódokat alkalmaztak, ily módon a GFSL semmiképpen sem volt köteles ezen áruk objektív tulajdonságaira vonatkozó bizonyítékokat szolgáltatni, különösen, mivel már nem volt lehetősége arra, hogy megvizsgáltassa azokat.

               15

               Ezen ítélettel szemben mind a VID, mind a GFSL felülvizsgálat iránti kérelmet nyújtott be az Augstākās tiesas Senātshoz (legfelsőbb bíróság).

               16

               Felülvizsgálat iránti kérelme alátámasztása érdekében a VID előadta, hogy a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő áruk azonosak voltak a szóban forgó vámáru‑nyilatkozatokban szereplő árukkal, mivel ugyanaz volt az összetételük, az elnevezésük, a külső megjelenésük és a gyártójuk is, amit az utóbbi által benyújtott tanúsítványokban szereplő információk bizonyítanak. A VID‑nek tehát az eljárásgazdaságosság elve alapján jogszerűen lehetősége volt arra, hogy ne vizsgálja a többi árut, és az azonosítás eredményét alkalmazza a többi azonos árura, és a GFSL‑t terhelte az áruk közötti különbség bizonyításának kötelezettsége.

               17

               A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy a korábbi vámáru‑nyilatkozatokat több mint egy évvel a mintavétellel érintett vámáru‑nyilatkozatok előtt nyújtották be. Márpedig a GFSL szerint objektíve lehetetlen a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő árukat utólagos vizsgálatra bemutatni, illetve a további vizsgálatok iránti kérelemhez való jogot sem lehet érvényesíteni.

               18

               Ilyen körülmények között az Augstākās tiesas Senāts felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Értelmezhető‑e úgy a [Vámkódex] 70. cikke (1) bekezdésének első albekezdése, hogy a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk részleges vizsgálatának eredményeit korábbi nyilatkozatokban feltüntetett olyan árukra is ki lehet terjeszteni, amelyeket nem érintett a részleges vizsgálat, azonban a Kombinált Nómenklatúra ugyanazon kódjával jelentettek be, amelyek ugyanazon gyártótól származnak, és az említett gyártó tanúsítványában feltüntetett, az elnevezésre és az összetételre vonatkozó információ szerint azonosak a részleges vizsgálathoz vett minták alapjául szolgáló vámáru‑nyilatkozatban szereplő árukkal?
                        Más szavakkal:
                        A [Vámkódex] 70. cikke (1) bekezdésének első albekezdése szerinti »nyilatkozat« fogalma magában foglalja‑e azokat a nyilatkozatokat, amelyek vonatkozásában nem vettek vizsgálati mintát, amelyekben azonban azonos árukat tüntettek fel (az árukat a Kombinált Nómenklatúra ugyanazon kódjával jelentik be, azok ugyanattól a gyártótól származnak, és a gyártói tanúsítványban azonos elnevezéssel és megegyező összetétellel szerepelnek)?

                        2)

                        Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén az árukat érintő – a [Vámkódex] 70. cikke (1) bekezdésének első albekezdése szerinti – részleges vizsgálat eredményeit ki lehet‑e terjesztetni olyan vámáru‑nyilatkozatokra, amelyekkel kapcsolatban a nyilatkozattevő objektív okok miatt nem kérhet további vizsgálatot a [Vámkódex] 70. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján, mivel nem lehetséges az áruk bemutatása a [Vámkódex] 78. cikke (2) bekezdése szerinti vizsgálathoz?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               19

               Kérdéseivel, amelyeket célszerű együtt vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a Vámkódex 70. cikkének (1) bekezdését, hogy az alapján a vámhatóság a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk mintavétel útján végzett részleges vizsgálatának eredményeit kiterjesztheti az ugyanazon nyilatkozattevő által benyújtott korábbi nyilatkozatokban szereplő olyan árukra is, amelyek nem képezték és már nem is képezhetik ilyen vizsgálat tárgyát, mivel azokat már kiadták, amennyiben a nyilatkozattevő által írásban benyújtott információkból kitűnik, hogy valamennyi áru a Kombinált Nómenklatúra ugyanazon kódja alá tartozik, ugyanattól a gyártótól származik, és elnevezésük, valamint összetételük is azonos.

               20

               Emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 68. cikke szerint a vámhatóság a vámáru‑nyilatkozatok ellenőrzéséhez megvizsgálhatja a vámáru‑nyilatkozatot képező és az ahhoz mellékelt iratokat, valamint megvizsgálhatja az árukat, és mintát vehet elemzéshez vagy részletes vizsgálathoz.

               21

               Ez utóbbi esetben a kódex 70. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy a nyilatkozatban foglalt áruk egy részének megvizsgálásakor a részleges vizsgálat eredményét a nyilatkozatban szereplő összes árura alkalmazni kell, azzal, hogy a nyilatkozattevő személy kérheti az áru további vizsgálatát, ha úgy ítéli meg, hogy a részleges vizsgálat eredményei nem érvényesek a vámáru‑nyilatkozatban szereplő többi árura.

               22

               Ez az általános rendelkezés tehát bevezeti az egységes minőség fikcióját, ami alapján a vámhatóság az ugyanazon nyilatkozatban foglalt áruk egy részét érintő vizsgálat eredményeit kiterjesztheti a nyilatkozatban szereplő valamennyi árura (lásd ebben az értelemben a C-353/04. sz. Nowaco Germany ügyben 2006. szeptember 7-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-7357. o.] 54. és 55. pontját, valamint a C-323/10-C-326/10. sz., Gebr. Stolle egyesített ügyekben 2011. november 24-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-12177. o.] 100. és 101. pontját).

               23

               E tekintetben az említett rendelkezés célja, hogy biztosítsa a szabad forgalomba bocsátás során a gyors és hatékony eljárást azáltal, hogy nem kötelezi a vámhatóságot arra, hogy a vámáru‑nyilatkozatban szereplő valamennyi áru esetében részletes vizsgálatot végezzen, amely nem szolgálná sem a gazdasági szereplők érdekét, akik általában sürgetnék az áruk kiadását azért, hogy az általuk bejelentett árukat minél hamarabb forgalmazni tudják, sem a hatóság érdekét, amely számára a bejelentett áruk módszeres vizsgálata jelentős munkateherrel járna (lásd ebben az értelemben a C-290/01. sz. Derudder-ügyben 2004. március 4-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-2041. o.] 45. pontját).

               24

               Meg kell állapítani, hogy mind a Vámkódex 70. cikkének (1) bekezdéséből, mind a kódex 68–74. cikkének szabályozási rendszeréből kitűnik, hogy a részleges vizsgálat eredményeinek kiterjesztése csak az „ugyanazon vámáru‑nyilatkozatban” foglalt árukra vonatkozik, amennyiben ezeket a vámhatóság azt megelőző időszakban vizsgálja, hogy azokat kiadná (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Derudder‑ügyben hozott ítélet 43. pontját).

               25

               E rendelkezés alapján tehát az alapügyben szereplőhöz hasonló tényállásban a vámhatóság nem terjesztheti ki a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk egy részét érintő vizsgálat eredményeit a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő olyan árukra, amelyeket a hatóság már kiadott.

               26

               Ebből azonban nem következik, hogy az ilyen korábbi vámáru‑nyilatkozatokat a vámhatóság a későbbiekben már ne vitathatná.

               27

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk által bevezetett, a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés keretében a Bíróságnak a nemzeti bíróság részére hasznos választ kell adnia, amely megkönnyíti az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntését (lásd többek között a C-45/06. sz. Campina-ügyben 2007. március 8-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-2089. o.] 30. pontját és a C-243/09. sz. Fuß-ügyben 2010. október 4-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-9849. o.] 39. pontját).

               28

               Márpedig, amint azt írásbeli észrevételeiben a cseh és a spanyol kormány jelezte, a Vámkódex 78. cikke alapján a vámhatóság adott esetben hivatalból felülvizsgálhatja a nyilatkozatot a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk kiadását követően (lásd ebben az értelemben a C-468/03. sz. Overland Footwear ügyben 2005. október 20-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-8937. o.] 62., 64. és 66. pontját).

               29

               A kódex 78. cikkének (2) bekezdése értelmében a vámhatóság az áru kiadása után megvizsgálhatja az érintett áruval kapcsolatos import vagy export műveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatokat és kereskedelmi okmányokat, és amennyiben erre még lehetőség van, meg is vizsgálhatja az árut.

               30

               E rendelkezés alapján tehát a vámhatóság vitathatja azokat a korábbi vámáru‑nyilatkozatokat, amelyek ellenőrzésére a vámkódex 68. cikke alapján nem került sor, és amelyeket ennélfogva a kódex 71. cikkének (2) bekezdése értelmében az abban szereplő adatoknak megfelelően kezeltek (lásd ebben az értelemben a C-138/10. sz. DP grup ügyben 2011. szeptember 15-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-8369. o.] 37. pontját).

               31

               Nincs akadálya annak, hogy a vámhatóság e célból a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk egy részét érintő vizsgálat eredményeit kiterjessze a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő olyan árukra, amelyeket a hatóság már kiadott, amennyiben ezek az áruk azonosak, aminek a vizsgálata kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik. Az áruk azonossága többek között az érintett áruval kapcsolatos import vagy export műveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatok és kereskedelmi okmányok ellenőrzése alapján állapítható meg, különösen a nyilatkozattevő által arra vonatkozóan szolgáltatott információk alapján, hogy az áruk ugyanazon gyártótól származnak, mint a korábbi vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk, és azokkal azonos az elnevezésük, külső megjelenésük, valamint összetételük.

               32

               A kiterjesztéssel kapcsolatos ezen lehetőséget a Vámkódex célja igazolja, amely e kódex ötödik preambulumbekezdése alapján arra irányul, hogy biztosítsa az abban foglalt adók helyes alkalmazását úgy, hogy – amint az a jelen ítélet 23. pontjából kitűnik – közben mind a gazdasági szereplők, mind a vámhatóság érdekében biztosítja az eljárások gyors és hatékony lefolytatását, azáltal hogy utóbbiakat mentesíti a vámáru‑nyilatkozatban szereplő valamennyi áru módszeres vizsgálatának kötelezettsége alól, és így – a kódex hatodik preambulumbekezdésének megfelelően – amennyire lehetséges, minimális szinten tartja a vámalakiságokat és ‑ellenőrzéseket (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Derudder‑ügyben hozott ítélet 42. és 45. pontját).

               33

               Ez a lehetőség összhangban van a Vámkódex 78. cikkének logikájával is, amely a vámeljárásnak a tényleges helyzethez való igazítására irányul, azáltal hogy kijavítja a tárgyi tévedéseket és hiányosságokat, valamint az alkalmazandó jog értelmezése során elkövetett hibákat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Overland Footwear ügyben hozott ítélet 63. pontját, a C-430/08. és C-431/08. sz., Terex Equipment és társai egyesített ügyekben 2010. január 14-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-321. o.] 56. pontját, valamint a C‑608/10., C‑10/11. és C‑23/11. sz., Südzucker és társai egyesített ügyekben 2012. július 12‑én hozott ítélet 47. pontját).

               34

               E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy a nyilatkozattevő az alapügyben szereplőhöz hasonló tényállásban már nem kérheti az érintett áruk további vizsgálatát és adott esetben a további mintavételezést.

               35

               A Vámkódex 78. cikkét ugyanis főszabály szerint az áruk kiadását követően kell alkalmazni, amikor az áru bemutatása lehetetlennek bizonyulhat (lásd a fent hivatkozott Overland Footwear ügyben hozott ítélet 66. pontját).

               36

               Mindenesetre, amint arra az írásbeli észrevételt előterjesztő érdekeltek többsége rámutatott, a Vámkódex 78. cikke (2) bekezdésének szövegéből is az következik, hogy a vámáru‑nyilatkozatok utólagos ellenőrzését írásbeli dokumentumok alapján kell elvégezni, és a vámhatóság nem köteles az áru fizikai ellenőrzésére, mivel az ilyen ellenőrzés csak akkor jöhet szóba, ha „erre még lehetőség van” (lásd ebben az értelemben a C‑320/11., C‑330/11., C‑382/11. és C‑383/11. sz., Digitalnet és társai egyesített ügyekben 2012. november 22‑én hozott ítélet 66. és 67. pontját).

               37

               Ilyen körülmények között, amennyiben azok az áruk, amelyek esetében részleges vizsgálatot végeztek, azonosak a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő árukkal, tekintettel különösen arra, hogy a szóban forgó árukkal kapcsolatos import‑ vagy exportműveletekre, vagy az ezt követő, ezen árukat érintő kereskedelmi ügyletekre vonatkozó adatok és kereskedelmi okmányok vizsgálatából ez következik, és hogy a nyilatkozattevő által szolgáltatott információk alapján az áruk ugyanattól a gyártótól származnak, azonos a megnevezésük, külső megjelenésük és összetételük – aminek a vizsgálata kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik –, a vámhatóság a részleges vizsgálat eredményeit kiterjesztheti az utóbbi árukra.

               38

               Fontos azonban, hogy a nyilatkozattevőnek jogában áll vitatni a kiterjesztés alkalmazását, különösen, ha – mint az alapügyben – a vámáru‑nyilatkozatában szolgáltatott adatoktól függetlenül úgy véli, hogy a nyilatkozatok valamelyikében szereplő áruk részleges vizsgálatának eredményei nem alkalmazhatók a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő árukra, és benyújtja azokat a bizonyítékokat, amelyek alkalmasak arra, hogy alátámasszák a szóban forgó áruk közötti azonosság hiányára vonatkozó állítását (lásd analógia útján a fent hivatkozott Derudder‑ügyben hozott ítélet 42. pontját).

               39

               Hangsúlyozni kell azonban, hogy e tekintetben egyáltalán nem releváns a GFSL által a Bíróság elé terjesztett írásbeli észrevételekben előadottakhoz hasonló általános és elvont állítás, amely szerint az alapügyben szereplőkhöz hasonló élelmiszerek esetében különböző tényezők módosíthatják azok vegyi összetételét, különösen keményítőtartalmukat, mivel e körülmények, feltéve hogy bizonyítottan fennállnak, nem késztették arra a nyilatkozattevőt, hogy a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő árukkal kapcsolatban a részleges vizsgálattal érintett áruk tekintetében szolgáltatott adatoktól eltérő adatokat közöljön, vagy hogy adott esetben a nyilatkozatok felülvizsgálatát kérje, ily módon nem nyert bizonyítást, illetve nem sikerült más módon alátámasztani, hogy ezek a tényezők befolyásolhatják a termékek Kombinált Nómenklatúra szerinti besorolását. Ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróságra hárul az a feladat, hogy a szükséges értékelést e tekintetben elvégezze.

               40

               Végül rá kell mutatni, hogy bár a Vámkódex 78. cikke a vámáru‑nyilatkozat felülvizsgálatára vonatkozóan nem állapít meg külön határidőt, a vámhatóság e kódex 221. cikkének (3) bekezdése alapján csak a vámtartozás keletkezésétől számított három éven belül közölhet új vámtartozást.

               41

               Márpedig a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzett vizsgálatokra tekintettel a Bíróság elé terjesztett tényekből kitűnik, hogy ezt a határidőt betartották, amint azt a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésre válaszul a GFSL is megerősítette, mivel – amint az a jelen ítélet 11. és 12. pontjából következik – az első felülvizsgált vámáru‑nyilatkozat 2004. június 4‑i keltezésű, az új vámtartozást pedig 2007. május 31‑én közölték.

               42

               A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy úgy kell értelmezni a Vámkódex 70. cikkének (1) bekezdését, hogy az csak az „ugyanazon vámáru‑nyilatkozatban” foglalt árukra vonatkozik, amennyiben ezeket a vámhatóság az áruk kiadását megelőző időszakban vizsgálja, és e rendelkezés alapján a vámhatóság az alapügyben szereplőhöz hasonló tényállásban a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk egy részét érintő vizsgálat eredményeit nem terjesztheti ki a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő olyan árukra, amelyeket e hatóság már kiadott.

               43

               Ezzel szemben az említett kódex 78. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az alapján a vámhatóság a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk mintavétel útján végzett részleges vizsgálatának eredményeit kiterjesztheti az ugyanazon nyilatkozattevő által benyújtott korábbi nyilatkozatokban szereplő olyan árukra, amelyek nem képezték és már nem is képezhetik ilyen vizsgálat tárgyát, mivel azokat már kiadták, amennyiben ezek az áruk azonosak, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

         A költségekről

               44

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     Úgy kell értelmezni a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 70. cikkének (1) bekezdését, hogy az csak az „ugyanazon vámáru‑nyilatkozatban” foglalt árukra vonatkozik, amennyiben ezeket a vámhatóság azt megelőző időszakban vizsgálja, hogy azokat kiadná, és e rendelkezés alapján a vámhatóság az alapügyben szereplőhöz hasonló tényállásban a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk egy részét érintő vizsgálat eredményeit nem terjesztheti ki a korábbi vámáru‑nyilatkozatokban szereplő olyan árukra, amelyeket e hatóság már kiadott.

                     Ezzel szemben az említett rendelet 78. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az alapján a vámhatóság a vámáru‑nyilatkozatban szereplő áruk mintavétel útján végzett részleges vizsgálatának eredményeit kiterjesztheti az ugyanazon nyilatkozattevő által benyújtott korábbi nyilatkozatokban szereplő olyan árukra, amelyek nem képezték és már nem is képezhetik ilyen vizsgálat tárgyát, mivel azokat már kiadták, amennyiben ezek az áruk azonosak, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: lett.