title: A Bíróság (második tanács) 2006. március 9-i ítélete. # Beemsterboer Coldstore Services BV kontra Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Gerechtshof te Amsterdam - Hollandia. # Behozatali és kiviteli vám utólagos beszedése - A 2913/92/EGK rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja - Időbeli hatály - Harmadik országok hatóságainak bevonásával működő közigazgatási együttműködési rendszer - A »hibás igazolás« fogalma - Bizonyítási teher. # C-293/04. sz. ügy

text:
      C‑293/04. sz. ügy
      Beemsterboer Coldstore Services BV
      kontra
      Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem
      (a Gerechtshof te Amsterdam [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Behozatali és kiviteli vám utólagos beszedése – A 2913/92/EGK rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja – Időbeli hatály – Harmadik országok hatóságainak bevonásával működő közigazgatási együttműködési rendszer – A »hibás igazolás« fogalma – Bizonyítási teher”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vám utólagos beszedése
      (2700/2000 európai parlamenti és tanácsi rendelet; 2913/92 tanácsi rendelet, 220. cikk, (2) bekezdés, b) pont)
      2.        Az áruk származása – Preferenciális tarifarendszer
      (2913/92 tanácsi rendelet, 220. cikk, (2) bekezdés, b) pont)
      3.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vám utólagos beszedése
      (2913/92 tanácsi rendelet, 220. cikk, (2) bekezdés, b) pont)
      1.        A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000 rendelettel módosított
         b) pontja alkalmazandó az e rendelet hatálybalépése előtt keletkezett azon vámtartozásra, amelynek utólagos beszedésére irányuló
         eljárás ezen időpont előtt indult.

      A szóban forgó rendelkezés, amely az rögzíti azon feltételeket, amelyek mellett a kötelezett a vámhatóságok hibája esetén
         mentesül a behozatali vám utólagos beszedése alól, anyagi jogi szabály, amely fő szabályként nem alkalmazható a hatálybalépését
         megelőzően keletkezett jogviszonyokra. A közösségi jog anyagi jogi szabályai azonban kivételesen értelmezhetők úgy, hogy azok
         a hatálybalépésüket megelőzően keletkezett jogviszonyokra is vonatkoznak, amennyiben azok szövegéből, céljából és rendszertani
         elhelyezkedéséből az ilyen értelmezés világosan következik.

      E tekintetben a 2700/2000 rendelet (11) preambulumbekezdése szerint a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja módosításának
         az a célja, hogy pontosan kifejtse a 220. cikk eredeti változatában már szereplő, a vámhatóságok által elkövetett hiba és
         a fizetésért felelős személy jóhiszeműsége fogalmakat. Ennélfogva a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövege
         elsődlegesen értelmezési célokat szolgál.

      Ugyanakkor a szóban forgó rendelkezésnek a hatálybalépése előtt keletkezett jogviszonyokra történő alkalmazása nem sérti sem
         a jogbiztonság, sem a bizalomvédelem elvét.

      (vö. 20‑23., 26‑27. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000 rendelettel módosított
         b) pontja szerinti „hibás igazolásnak” kell tekinteni az EUR.1 szállítási bizonyítványt, ha az utólagos ellenőrzés alapján
         már nem lehet megállapítani az e bizonyítványban szereplő áruk eredetét.

      Ugyanis amikor az utólagos ellenőrzés alapján nem határozható meg az EUR.1 bizonyítványban feltüntetett áru eredete, azt kell
         megállapítani, hogy az ismeretlen eredetű, tehát megalapozatlanul történt az EUR.1 bizonyítvány kiállítása, illetve a preferenciális
         vámtarifa alkalmazása.

      (vö. 34‑35. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
      3.        A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000 rendelettel módosított
         b) pontját akként kell értelmezni, hogy az e pont harmadik bekezdésére hivatkozó személy feladata az állításai alátámasztásához
         szükséges bizonyítékok előterjesztése. Ily módon fő szabályként azon vámhatóságoknak kell bizonyítaniuk, hogy a hibás igazolások
         kiállítása az exportőr által megadott pontatlan adatoknak tulajdonítható, amelyek a vám utólagos beszedése érdekében hivatkozni
         kívánnak a 220. cikk (2) bekezdése b) pontja harmadik bekezdésének első fordulatára. Ha azonban kizárólag az exportőrnek tulajdonítható
         gondatlanság következtében a vámhatóságok számára lehetetlen volt annak bizonyítása, hogy az EUR.1 szállítási bizonyítvány
         kiállítására az exportőr által megadott helyes vagy helytelen adatok alapján került‑e sor, a vámfizetésre kötelezettnek kell
         bizonyítania, hogy a harmadik országok hatóságai által kiállított fenti bizonyítvány helyes adatokon alapul.

      (vö. 46. pont és a rendelkező rész 3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2006. március 9.(*)

      „Behozatali és kiviteli vám utólagos beszedése – A 2913/92/EGK rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja – Időbeli hatály – Harmadik országok hatóságainak bevonásával működő közigazgatási együttműködési rendszer – A »hibás igazolás« fogalma – Bizonyítási teher”
      A C‑293/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Gerechtshof te Amszterdam (Hollandia)
         a Bírósághoz 2004. július 9‑én érkezett, 2004. június 14‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Beemsterboer Coldstore Services BV
      és
      az Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J. Makarczyk (előadó), R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta és G. Arestis bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Beemsterboer Coldstore Services BV képviseletében Jan van Nouhuys advocaat,
      –        az Inspecteur der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem képviseletében G. E. Wijngaard, meghatalmazotti minőségben,
      –        a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és C. Wissels, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Albenzio avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében X. Lewis, meghatalmazotti minőségben, segítője: F. Tuytschaever avocat,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. szeptember 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi
         rendelet (HL L 302. 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 220. cikke (2) bekezdése
         b) pontja – mind eredeti, mind a 2000. november 16‑i európai parlamenti és tanácsi 2700/2000/EK rendelettel (HL L 311., 17. o.;
         magyar nyelvű különkiadás: 2. fejezet., 10. kötet., 239. o.) módosított – szövegének értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérdéseket a holland jog alá tartozó Beemsterboer Coldstore Services BV társaság (a továbbiakban: Beemsterboer) és az Inspecteur
         der Belastingdienst - Douanedistrict Arnhem (a továbbiakban: Inspecteur) között a behozatali vám utólagos beszedése tárgyában
         folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A Vámkódex
      3        A Vámkódex 220. cikkének eredeti szövege szerint:

      „(1)      Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 218. és 219. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint
         fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól
         számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály
         szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a 219. cikknek
         megfelelően meghosszabbítható.

      (2)      A 217. cikk (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében említett esetek kivételével, nem történik utólagos könyvelésbe
         vétel, ha:

      […]
      b)      a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru-nyilatkozatra
         vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett;

      […]”
      4        A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000 rendelettel módosított b) pontja 2000. december 19‑től kezdődően így rendelkezik:

      „a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru-nyilatkozatra
         vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.

      Ha az áru preferenciális státusza valamely harmadik ország hatóságait magában foglaló adminisztratív együttműködés rendszerének
         keretén belül kerül megállapításra, az igazolás ezen hatóságok általi kiadása – amennyiben az hibásnak bizonyul – olyan hibának
         számít, amely az első albekezdés értelmében nem volt észlelhető.

      A hibás igazolás kiadása azonban nem számít hibának, ha az igazolás az exportőr által szolgáltatott adatok hibás feltüntetésén
         alapul [helyesen: ha az igazolás kiállítására az exportőr által megadott helytelen adatok alapján került sor], kivéve különösen,
         ha nyilvánvaló, hogy a kiadó hatóságok tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem felel
         meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.

      A kötelezett hivatkozhat jóhiszeműségére, ha bizonyítani tudja, hogy – az adott kereskedelmi műveletek során – kellő körültekintéssel
         járt el annak érdekében, hogy minden, a preferenciális elbánáshoz szükséges feltételnek megfeleljen.

      A kötelezett azonban nem hivatkozhat jóhiszeműségére, amennyiben az Európai Bizottság az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában értesítést tett közzé, amely szerint kétség merült fel a preferenciális elbánásnak a kedvezményezett ország részéről történő
         megfelelő alkalmazását illetően.”

       Az Európai Közösségek és az Észt Köztársaság között a szabad kereskedelemről és az ehhez kapcsolódó intézkedések bevezetéséről
            szóló megállapodás
      5        Az egyfelől az Európai Közösség, az Európai Atomenergia-közösség és az Európai Szén- és Acélközösség, másfelől az Észt Köztársaság
         között a szabad kereskedelemről és az ehhez kapcsolódó intézkedések bevezetéséről szóló, 1994. július 18‑án aláírt megállapodás
         (HL L 373., 1. o., a továbbiakban: szabadkereskedelmi megállapodás) tartalmazza az Európai Közösségek és az Észt Köztársaság
         közötti Vegyesbizottság 1997. március 6‑i 1/97. sz. határozatával (HL L 111., 1. o.) módosított, a „származó termék” forgalmának
         meghatározásáról és az adminisztratív együttműködés módszereiről szóló 3. sz. jegyzőkönyvet (a továbbiakban: 3. sz. jegyzőkönyv).

      6        A 3. sz. jegyzőkönyv V. címében szereplő „Általános követelmények” című 16. cikkének (1) bekezdése a származás igazolása tekintetében
         a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A Közösségből származó termékek Észtországba irányuló behozatala és az Észtországból származó termékek Közösségbe irányuló
         behozatala esetén a Megállapodásban rögzített előnyöket élvezik az alábbiak benyújtása ellenében:

      a)      […] az EUR.1 szállítási bizonyítvány [a továbbiakban: EUR.1 bizonyítvány], melynek mintáját a III. sz. melléklet tartalmazza;
      […]”.[nem hivatalos fordítás]
      7        Az említett jegyzőkönyv „Az EUR.1 szállítási bizonyítvány kiadására irányuló eljárás” című 17. cikkének (3) bekezdése szerint:

      „Az EUR.1 […] bizonyítványt kérő exportőrnek késznek kell lennie arra, hogy az EUR.1 […] bizonyítvány kiállítása szerinti
         exportáló ország vámhatóságának kérésére bármikor bemutassa a szóban forgó termék származó helyzetét, valamint e jegyzőkönyv
         egyéb követelményeinek teljesítését igazoló megfelelő okmányokat.” [nem hivatalos fordítás]

      8        A 3. sz. jegyzőkönyv „A származásra vonatkozó bizonyítékok és az alátámasztó iratok megőrzése” című 28. cikkének (1) bekezdése
         szerint:

      „Az EUR.1 szállítási bizonyítvány kiállítását kérő exportőr köteles legalább három évig megőrizni a 17. cikk (3) bekezdésében
         hivatkozott okmányokat.” [nem hivatalos fordítás]

      9        A 3. sz. jegyzőkönyvnek „A származást igazoló okmányok ellenőrzése” című 32. cikke ekként rendelkezik:

      „(1)      A származást igazoló okmányok utólagos ellenőrzését szúrópróbaszerűen vagy akkor végzik el, ha az importáló ország vámhatóságának
         alapos oka van kételkedni az okmányok hitelességében vagy a kérdéses termékek származó helyzetében, vagy e jegyzőkönyv egyéb
         követelményeinek teljesítésében.

      […]
      (3)      Az ellenőrzést az exportáló ország vámhatóságai végzik. E hatóságok ennek körében jogosultak bármilyen bizonyíték követelésére,
         az exportőr könyvviteli nyilvántartásának ellenőrzésére, vagy bármely szükségesnek tartott más ellenőrzés lefolytatására.”
         [nem hivatalos fordítás]

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      10      A Hoogwegt International BV (a továbbiakban: Hoogwegt) 1997‑ben vajat vásárolt az észt AS Lacto Ltd (a továbbiakban: Lacto)
         társaságtól. A Hoogwegt megbízásából eljáró Beemsterboer vámügynökség intézte a szállítmány vámkezelését annak Hollandiába
         történő megérkezésekor. Az észtországi eredetűnek feltüntetett árukat a szabadkereskedelmi megállapodás alapján a preferenciális
         vámtarifa alkalmazásával szabad forgalomba helyezték. A vaj eredetének igazolása érdekében valamennyi vámáru‑nyilatkozathoz
         csatolták az észt vámhatóságok által a Lacto kérésére kiállított EUR.1 bizonyítványt.

      11      Miután az Európai Unió és Észtország közötti vajkereskedelemben visszaélésre utaló jelek mutatkoztak, az Európai Közösségek
         Bizottsága által felállított küldöttség a nemzeti vámhatóságok bevonásával 2000 márciusában vizsgálatot indított.

      12      A vizsgálat feltárta, hogy a Lacto nem őrizte meg a exportált vaj származását tanúsító eredeti iratokat.

      13      A tallini (Észtország) vámhatóság 2000. július 14‑i határozatával érvénytelennek nyilvánította az EUR.1 bizonyítványokat,
         és visszavonta azokat. A Lactónak az észt vámhatóságnál benyújtott panasza nyomán a bizonyítványok visszavonásáról rendelkező
         határozatot formai okokból megsemmisítették.

      14      Mivel a vaj eredetét nem lehetett megállapítani, a holland vámhatóságok megindították a vám utólagos beszedése iránti eljárást
         a Beemsterboerrel szemben. Miután a társaságnak a beszedési határozattal szembeni panaszát elutasították, a Beemsterboer keresetet
         nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.

      15      Ilyen feltételek mellett a Gerechtshof te Amsterdam akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal
         céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé.

      „1)      A […] [Vámkódex] 220. cikke (2) bekezdésének bevezetése és b) pontjának új szövege alkalmazandó‑e arra az esetre, amikor a
         vámtartozás e rendelkezés hatálybalépése előtt keletkezett, és az utólagos beszedés iránti eljárás is ezen időpont előtt indult?

      2)      Ha az első kérdésre adott válasz igenlő, a […] [Vámkódex] 220. cikke (2) bekezdése első fordulatának és b) pontjának új szövege
         alapján „hibás igazolásnak” minősül‑e az EUR.1 bizonyítvány, ha hibás volta ténylegesen nem állapítható meg, mivel az igazolás
         tárgyát képező áruk eredetét az utólagos ellenőrzés során nem lehetett megállapítani, és az áruk kizárólag emiatt nem részesültek
         preferenciális elbánásban; amennyiben azonban nem, az érdekelt fél eredményesen hivatkozhat‑e ezen rendelkezésre?

      3)      Ha a második kérdésre adott válasz igenlő, kinek kell bizonyítania, hogy az igazolás kiállítására az exportőr által megadott
         helytelen adatok alapján került sor, illetve kinek kell bizonyítani azt, hogy az igazolást kiállító hatóságok nyilvánvalóan
         tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem részesülhet preferenciális elbánásban?

      4)      Ha az első kérdésre adott válasz nemleges, az érdekelt fél eredményesen hivatkozhat‑e a […] [Vámkódex] 220. cikke (2) bekezdése
         első fordulatának és b) pontjának 2000. december 19‑e előtt hatályos szövegére abban az esetben, ha utólag nem lehet megállapítani,
         hogy a vámhatóság az igazolás kibocsátásának idején megalapozottan bocsátotta ki az igazolást?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      16      A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének
         a 2700/2000 rendelettel módosított b) pontja alkalmazandó‑e az e rendelet hatálybalépése előtt keletkezett azon vámtartozásra,
         amelynek utólagos beszedésére irányuló eljárás ezen időpont előtt indult.

      17      A holland kormány, az Inspecteur és az olasz kormány úgy véli, hogy e kérdésre nemmel kell válaszolni. Felidézve az anyagi
         jogi szabályok időbeli hatályának közösségi jogi szabályait, a holland kormány úgy véli, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének
         b) pontja közönséges anyagi jogi szabály, amelyből szerinte az következik, hogy azt nem lehet visszamenőlegesen alkalmazni.
         Az olasz kormány szerint a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja kizárólag a 2000. december 19‑ét, vagyis a 2700/2000 rendelet
         hatálybalépését követően keletkezett vámtartozásokra vonatkozik.

      18      Az Európai Közösségek Bizottsága előadja, hogy az első kérdésre igennel kell válaszolni, és emlékeztet arra, hogy a 2700/2000 rendelet
         előkészítő dokumentációjában kifejtett indokokra tekintettel a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjához fűzött rendelkezések
         célja nem a rendelkezés módosítása, hanem inkább annak a jogbiztonság javítása érdekében történő pontosítása volt. A Beemsterboer
         szerint a Vámkódex 220. cikkének új szövege a 2000. december 19‑ét megelőzően létező szabály magyarázatát jelenti, és következésképpen
         azt visszamenőlegesen kell alkalmazni.

      19      Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az eljárási szabályokat általában
         a hatálybalépésükkor folyamatban lévő jogvitákra kell alkalmazni (lásd a C‑121/91. és C‑122/91. sz., CT Control (Rotterdam)
         és JCT Benelux kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. július 6‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑3873. o.] 22. pontját,
         a C‑61/98. sz. De Haan‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5003. o.] 13. pontját, a C‑251/00. sz. Illumitrónica‑ügyben
         2002. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑10433. o.] 29. pontját és a C‑361/02. és C‑362/02. sz., Tsapalos és Diamantakis
         ügyben 2004. július 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2004., I‑6405. o.] 19. pontját).

      20      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja anyagi jogi szabály, mivel az rögzíti
         azon feltételeket, amelyek mellett a kötelezett a vámhatóságok hibája esetén mentesül a behozatali vám utólagos beszedése
         alól. Következésképpen e rendelkezés elvben nem alkalmazható a hatálybalépését megelőzően keletkezett jogviszonyokra.

      21      A közösségi jog anyagi jogi szabályai azonban kivételesen úgy értelmezhetők, hogy azok a hatálybalépésüket megelőzően keletkezett
         jogviszonyokra is vonatkoznak, amennyiben azok szövegéből, céljából és rendszertani elhelyezkedéséből az ilyen értelmezés
         világosan következik (lásd a 212/80–217/80. sz., Salumi és társai egyesített ügyekben 1981. november 12‑én hozott ítélet [EBHT 1981.,
         I‑2735. o.] 9. pontját, a C‑34/92. sz., GruSa Fleisch ügyben 1993. július 15‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑4147. o.] 22. pontját,
         valamint a C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. szeptember
         24‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑7869. o.] 119. pontját).

      22      Meg kell jegyezni, hogy a 2700/2000 rendelet (11) preambulumbekezdése szerint a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja
         módosításának az a célja, hogy a preferenciális intézkedések konkrét esetei vonatkozásában meghatározza a „vámhatóságok által
         elkövetett hiba” és a „fizetésért felelős személy jóhiszeműsége” fogalmakat. Ekképpen e cikk érdemi módosítás helyett arra
         irányul, hogy pontosan kifejtse ezen, a 220. cikk eredeti változatában már szereplő és a Bíróság ítélkezési gyakorlatában
         korábban részletesen kimunkált fogalmakat (lásd különösen a C‑153/94. és C‑204/94. sz., Faroe Seafood és társai egyesített
         ügyekben 1996. május 14‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑2465. o.] 92. és 97. pontját, a C‑15/99. sz. Sommer‑ügyben 2000. október
         19‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑8989. o.] 35‑37. pontját, a C‑30/00. sz., William Hinton & Sons ügyben 2001. október 11‑én
         hozott végzés [EBHT 2001., I‑7511. o.] 68‑73. pontját és a fent hivatkozott Illumitrónica‑ügyben hozott ítélet 42. és 43. pontját).

      23      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövege elsődlegesen értelmezési
         célt szolgál, és azt az annak hatálybalépése előtt keletkezett jogviszonyokra is alkalmazni kell.

      24      Azonban a valamely anyagi jogi rendelkezésnek tulajdonított ilyen hatály nem veszélyeztetheti a Közösség alapvető elveit,
         nevezetesen a jogbiztonság és a bizalomvédelem elveit, amelyek szerint a közösségi jognak világosnak és kiszámíthatónak kell
         lennie a jogalanyok számára (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Salumi és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 10. pontját,
         a 21/81. sz. Bout‑ügyben 1982. február 10‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 381. o.] 13. pontját, a fent hivatkozott GruSa Fleisch
         ügyben hozott ítélet 22. pontját és a C‑376/02. sz., Goed Wonen ügyben 2005. április 22‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3445. o.]
         33. pontját).

      25      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy egyfelől a 2913/92 rendelet módosításáról szóló parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó
         módosított javaslat (COM (99)/236. sz. végleges irat) (1) cikkéből és indokolásából az következik, hogy a Vámkódex 220. cikke
         (2) bekezdése b) pontjának új szövege a jogbiztonság javítását szolgálja azzal, hogy megosztja a bizonytalanság kockázatát
         az importáló és a rendszer között, és pontosan meghatározza a vámhatóságok kötelezettségeit. Másfelől, amint azt a főtanácsnok
         indítványának 32. pontjában kifejti, az új szöveg megerősíti az érintett vállalkozás jogos bizalmának védelmét a vámhatóságoknak
         a harmadik országokból származó áruk preferenciális státuszával kapcsolatban elkövetett hibái esetén.

      26      Ekképpen a szóban forgó rendelkezésnek a hatálybalépése előtt keletkezett jogviszonyokra történő alkalmazása nem sérti sem
         a jogbiztonság elvét, sem a bizalomvédelem elvét.

      27      A fentiek fényében a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000 rendelettel
         módosított b) pontja alkalmazandó az e rendelet hatálybalépése előtt keletkezett azon vámtartozásra, amelynek utólagos beszedésére
         irányuló eljárás ezen időpont előtt indult.

       A második kérdésről
      28      A második kérdés két részre osztható. A kérdést előterjesztő bíróság e kérdésének első részében lényegében azt kívánja megtudni,
         hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000 rendelettel módosított b) pontja szerinti „hibás igazolásnak” minősül‑e
         az EUR.1 bizonyítvány abban az esetben, ha az utólagos ellenőrzés alapján már nem lehet megállapítani azon áruk eredetét,
         amelyekre e bizonyítványt kiállították. A kérdést előterjesztő bíróság a kérdés második részében pedig arra kíváncsi, hogy
         amennyiben nem ez a helyzet, az érdekelt fél eredményesen hivatkozhat‑e az említett rendelkezésre.

      29      Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a 3. sz. jegyzőkönyv rendelkezéseiben foglaltak szerint a megállapodásban rögzített
         preferenciális rendszert kell alkalmazni a Közösségből vagy Észtországból származó árukra, ha a termék eredetét tanúsító EUR.1 bizonyítvány
         benyújtásra kerül.

      30      A 3. sz. jegyzőkönyv szerint azonban lehetséges a származást igazoló okmányok utólagos ellenőrzése abban az esetben, ha az
         importáló ország vámhatóságának alapos oka van kételkedni az okmányok hitelességében vagy a kérdéses termékek származó helyzetében,
         vagy e jegyzőkönyv egyéb követelményeinek teljesítésében.

      31      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Lactónál végzett vizsgálat feltárta, hogy a társaság nem őrizte
         meg az érintett termék eredetét tanúsító eredeti iratokat, és a rendelkezésre álló adatok alapján nem lehetett megállapítani
         az általa exportált vaj eredetét.

      32      E tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy az utólagos ellenőrzés célja a korábban kiállított EUR.1 bizonyítványban az árura
         vonatkozóan megjelölt eredet valódiságának ellenőrzése (a C‑12/92. sz., Huygen és társai ügyben 1993. december 7‑én hozott
         ítélet [EBHT 1993., I‑6381. o.] 16. pontja és a C‑97/95. sz., Pascoal & Filhos ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997.
         I‑4209. o.] 30. pontja).

      33      A kötelezett az EUR.1 bizonyítvány érvényességére vonatkozóan nem hivatkozhat jogos bizalmának védelmére azon az alapon, hogy
         valamely tagállam vámhatóságai eredetileg elfogadták e bizonyítványt, mivel a vámáru-nyilatkozatoknak a hatóságok általi kezdeti
         elfogadása egyáltalán nem zárja ki az utólagos ellenőrzés lehetőségét (a fent hivatkozott Faroe Seafood és társai egyesített
         ügyekben hozott ítélet 93. pontja).

      34      Amikor az utólagos ellenőrzés alapján nem határozható meg az EUR.1 bizonyítványban feltüntetett áru eredete, azt kell megállapítani,
         hogy az ismeretlen eredetű, tehát alaptalanul történt az EUR.1 bizonyítvány kiállítása, illetve a preferenciális vámtarifa
         alkalmazása (a fent hivatkozott Huygen és társai ügyben hozott ítélet 17. és 18. pontja, valamint a fent hivatkozott Faroe
         Seafood és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 16. pontja).

      35      Ilyen körülmények mellett a második kérdés első részére azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének
         a 2700/2000 rendelettel módosított b) pontja szerinti „hibás igazolásnak” kell tekinteni az EUR.1 bizonyítványt, ha az utólagos
         ellenőrzés alapján már nem lehet megállapítani az e bizonyítványban szereplő áruk eredetét.

      36      Tekintettel a második kérdés első részére adott válaszra, e kérdés második részét nem szükséges megválaszolni.

       A harmadik kérdésről
      37      A harmadik kérdés a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése – 2700/2000 rendelettel módosított – b) pontja harmadik bekezdésének
         értelmezésére vonatkozik.

      38      A kérdést előterjesztő bíróság először azt kívánja megtudni, hogy kit terhel annak bizonyítása, hogy az EUR.1 bizonyítvány
         kiállítására az exportőr által megadott helytelen adatok alapján került sor.

      39      E tekintetben megállapítandó, hogy a bizonyítási teher megosztásának általánosan elfogadott szabályai szerint azon vámhatóságok
         kötelesek állításaik alátámasztása érdekében bizonyítani, hogy a hibás igazolások kiállítása az exportőr által megadott pontatlan
         adatoknak tulajdonítható, amelyek a vám utólagos beszedése érdekében hivatkozni kívánnak a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése
         b) pontja harmadik bekezdésének első fordulatára.

      40      A nemzeti bíróságnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában írt megállapításaiból kiderül azonban, hogy a jelen ügyben
         a vámhatóságok számára lehetetlen volt annak bizonyítása, hogy helyesek‑e, vagy sem az EUR.1 bizonyítvány kiállításához benyújtott
         adatok, mivel az exportőr nem tartotta meg az igazolásokat, jóllehet a 3. sz. jegyzőkönyv 28. cikkének (1) bekezdése előírja,
         hogy az érintett termékek eredetét tanúsító iratokat legalább három évig meg kell őrizni.

      41      A gazdaság szereplőinek feladata ugyanis, hogy szerződéses jogviszonyaik keretében megtegyék azokat a lépéseket, amelyek segítségével
         kivédhetik az utólagos beszedési eljárás kockázatát (a fent hivatkozott Pascoal & Filhos ügyben hozott ítélet 60. pontja).

      42      Ily módon az utólagos ellenőrzés céljaira, azaz az EUR.1 bizonyítvány valódiságának és pontosságának ellenőrzésére tekintettel,
         a jelen ügyben a kötelezettre hárul annak bizonyítása, hogy a harmadik országok hatóságai által kiállított ilyen bizonyítványok
         helyes adatokon alapulnak.

      43      Megállapítandó, hogy az Európai Közösség semmilyen esetben nem viseli az importőr szállítóinak felróható magatartásából eredő
         hátrányos következményeket (a fent hivatkozott Pascoal & Filhos ügyben hozott ítélet 59. pontja).

      44      A kérdést előterjesztő bíróság másodsorban azt kívánja megtudni, hogy kire hárul annak bizonyítása, hogy az EUR.1 bizonyítványt
         kiállító vámhatóságok nyilvánvalóan tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem felel meg
         a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.

      45      E tekintetben elegendő azt megállapítani, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja harmadik bekezdésének második
         fordulatában szereplő kivételre hivatkozó személyt terheli annak bizonyítása, hogy az említett bizonyítványt kiállító hatóságok
         nyilvánvalóan tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem felel meg a preferenciális elbánásra
         jogosító feltételeknek.

      46      A fentiek fényében a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése – 2700/2000 rendelettel
         módosított – b) pontjának harmadik bekezdésére hivatkozó személy feladata az állításai alátámasztásához szükséges bizonyítékok
         előterjesztése. Ily módon elvben azon vámhatóságoknak kell bizonyítaniuk, hogy a hibás igazolások kiállítása az exportőr által
         megadott pontatlan adatoknak tulajdonítható, amelyek a vám utólagos beszedése érdekében hivatkozni kívánnak a 220. cikk (2) bekezdése
         b) pontja harmadik bekezdésének első fordulatára. Ha azonban kizárólag az exportőrnek tulajdonítható gondatlanság következtében
         a vámhatóságok számára lehetetlen volt annak bizonyítása, hogy az EUR.1 bizonyítvány kiállítására az exportőr által megadott
         helyes vagy helytelen adatok alapján került‑e sor, a vámfizetésre kötelezettnek kell bizonyítania, hogy a harmadik országok
         hatóságai által kiállított e bizonyítvány helyes adatokon alapul.

       A negyedik kérdésről
      47      Figyelemmel az első kérdésre adott válaszra, a negyedik kérdést nem szükséges megválaszolni.

      A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 220. cikke (2) bekezdésének a 2000.
            november 16‑i európai parlamenti és tanácsi 2700/2000/EK rendelettel módosított b) pontja alkalmazandó az e rendelet hatálybalépése
            előtt keletkezett azon vámtartozásra, amelynek utólagos beszedésére irányuló eljárás ezen időpont előtt indult.
      2)      A 2913/92 rendelet 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000 rendelettel módosított b) pontja szerinti „hibás igazolásnak” kell
            tekinteni az EUR.1 szállítási bizonyítványt, ha az utólagos ellenőrzés alapján már nem lehet megállapítani az e bizonyítványban
            szereplő áruk eredetét.
      3)      A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése – 2700/2000 rendelettel módosított – b) pontjának harmadik bekezdésére hivatkozó személy
            feladata az állításai alátámasztásához szükséges bizonyítékok előterjesztése. Ily módon elvben azon vámhatóságoknak kell bizonyítaniuk,
            hogy a hibás igazolások kiállítása az exportőr által megadott pontatlan adatoknak tulajdonítható, amelyek a vám utólagos beszedése
            érdekében hivatkozni kívánnak a 220. cikk (2) bekezdése b) pontja harmadik bekezdésének első fordulatára. Ha azonban kizárólag
            az exportőrnek tulajdonítható gondatlanság következtében a vámhatóságok számára lehetetlen volt annak bizonyítása, hogy az
            EUR.1 szállítási bizonyítvány kiállítására az exportőr által megadott helyes vagy helytelen adatok alapján került‑e sor, a
            vámfizetésre kötelezettnek kell bizonyítania, hogy a harmadik országok hatóságai által kiállított fenti bizonyítvány helyes
            adatokon alapul.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


title: A Bíróság (első tanács) 2007. szeptember 20-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Holland Királyság. # Kötelező azonosítási és műszaki vizsgálat járművek tagállami nyilvántartásba vételét megelőzően - EK 28. és 30. cikk - 96/96/EK irányelv és 1999/37/EK irányelv - Másik tagállamban kiállított forgalmi engedély és ott elvégzett műszaki vizsgálat elismerése. # C-297/05. sz. ügy

text:
      C‑297/05. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Holland Királyság
      „Kötelező azonosítási és műszaki vizsgálat járművek tagállami nyilvántartásba vételét megelőzően – EK 28. és EK 30. cikk – 96/96/EK irányelv és 1999/37/EK irányelv – Más tagállamban kiállított forgalmi engedély és ott elvégzett műszaki vizsgálat elismerése”
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2007. szeptember 20.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Áruk szabad mozgása – Mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések – Fogalom
      (EK 28. cikk; 1999/37 tanácsi irányelv, 2. cikk, b) pont, és 4. cikk)
      2.     Áruk szabad mozgása – Mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések
      (EK 28. cikk és EK 30. cikk)
      1.     Nem alkalmas a Közösségen belüli kereskedelem közvetlen vagy közvetett, tényleges vagy potenciális akadályozására az olyan
         nemzeti szabályozás, amely a jármű nyilvántartásba vételét megelőzően megköveteli annak azonosítását, és amely szerint ez
         az azonosítás az 1999/37 irányelv 2. cikkének b) pontja és 4. cikke alapján a korábban más tagállamban nyilvántartásba vett
         jármű behozatala esetében az e tagállam által kiállított forgalmi engedéllyel történik, amelynek során be kell mutatni a járművet
         annak ellenőrzése végett, hogy az valóban a behozatali tagállam területén van‑e, és megfelel‑e a másik tagállam által kiállított
         forgalmi engedélyben feltüntetett adatoknak. Amennyiben ugyanis ez az eljárás egyszerű igazgatási jellegű formaság, és nem
         tartalmaz további ellenőrzést, viszont a nyilvántartásba vételi kérelem elbírálásának és a kapcsolódó eljárás lefolytatásának
         is integráns részét képezi, az ellenőrzés módja nem bír visszatartó erővel az ebbe a tagállamba történő járműbehozatallal
         szemben, és nem csökkenti az eziránti érdeklődést.

      (vö. 53–55., 58., 63. pont)
      2.     Nem teljesíti az EK 28. és az EK 30. cikk alapján fennálló kötelezettségeit az a tagállam, amely a 3 évesnél idősebb, előzőleg
         másik tagállamban nyilvántartásba vett járművekre ezen államban történő nyilvántartásba vételüket megelőzően általános és
         rendszeres jelleggel fizikai állapotuk ellenőrzésére vonatkozó kötelezettséget ír elő, tekintet nélkül a másik tagállamban
         esetleg már megtörtént ellenőrzés eredményére. Ugyanis az ilyen ellenőrzés – amely visszatarthat egyes érintetteket a 3 évesnél
         idősebb, előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba vett járműnek az érintett tagállamba történő behozatalától – nem igazolható
         azzal, hogy az a közúti közlekedésbiztonságot és a környezetvédelmet biztosítja, ha az érintett tagállam nem bizonyítja konkrétan
         a szóban forgó áruk szabad mozgására vonatkozó korlátozásnak az elérni kívánt célhoz képest való arányosságát.

      (vö. 73–74., 77–78., 80. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2007. szeptember 20.(*)

      „Kötelező azonosítási és műszaki vizsgálat járművek tagállami nyilvántartásba vételét megelőzően – EK 28. és EK 30. cikk – 96/96/EK irányelv és 1999/37/EK irányelv – Más tagállamban kiállított forgalmi engedély és ott elvégzett műszaki vizsgálat elismerése”
      A C‑297/05. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt
      a Bírósághoz 2005. július 22‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: M. van Beek és D. Zijlstra, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Holland Királyság (képviselik: H. G. Sevenster és D. J. M. de Grave, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      támogatja:
      a Finn Köztársaság (képviseli: E. Bygglin, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič (előadó) és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. március 22‑i tárgyalásra,
      tekintettel arra a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg: a Holland Királyság – azáltal, hogy
         az előzőleg más tagállamban nyilvántartásba vett gépjárművekre Hollandiában történő nyilvántartásba vételüket megelőzően azonosítási
         ellenőrzést és fizikai állapotukra vonatkozó műszaki vizsgálatot írt elő – nem teljesítette az EK 28. és az EK 30. cikk alapján
         fennálló kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      2       A gépjárművek és pótkocsijuk időszakos műszaki vizsgálatáról szóló tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1996. december
         20‑i 96/96/EK tanácsi irányelv (HL 1997. L 46., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 2. kötet, 514. o.) harmincharmadik
         preambulumbekezdése szerint:

      „[…] az irányelv által érintett területre várható hatások tekintetében és a szubszidiaritás elvének figyelembevételével az
         ebben az irányelvben előirányzott közösségi intézkedések szükségesek az időszakos műszaki vizsgálatra vonatkozó szabályok
         összehangolásának elérésére, hogy elkerüljék a fuvarozási vállalkozások közötti verseny torzulásait és biztosítsák a járművek
         előírás szerinti ellenőrzését és karbantartását; mivel ezeket a célokat az egyes tagállamok önmagukban nem tudják megfelelően
         elérni”.

      3       A 96/96 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerint:
      „Minden tagállamban az ott nyilvántartásba vett gépjárműveket, azok pótkocsijait és félpótkocsijait ennek az irányelvnek,
         és különösen az I. és II. mellékleteknek megfelelően rendszeres időszakos műszaki vizsgálatnak kell alávetni.”

      4       Az irányelv 3. cikkének (1) és (2) bekezdése szerint:
      „(1)      A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket, hogy bizonyítható legyen, hogy a járművet olyan műszaki vizsgálatnak vetették
         alá, amely legalább az ebben az irányelvben rögzített követelményeknek megfelel.

      Ezeket az intézkedéseket a többi tagállammal és a Bizottsággal is közlik.
      (2)      Minden tagállam elismeri a másik tagállamban kiadott igazolást arról, hogy az ott forgalomba helyezett gépjárművet pótkocsijával
         vagy félpótkocsijával olyan műszaki vizsgálatnak vetették alá, amely legalább az ebben az irányelvben rögzített követelményeknek
         megfelel ugyanolyan módon, mintha ezt az igazolást maga az elismerő tagállam adta volna ki.”

      5       Az irányelv 5. cikke szerint:
      „Az I. és II. mellékletben foglalt előírások ellenére a tagállamok
      –       a első kötelező időszakos műszaki vizsgálat időpontját előbbre hozhatják, és adott esetben vizsgálatot írhatnak elő a jármű
         nyilvántartásba vétele előtt,

      –       két egymást követő kötelező időszakos műszaki vizsgálat közötti időközt lerövidíthetik,
      –       a fakultatív felszerelés vizsgálatát kötelezően előírhatják,
      –       a megvizsgálandó tételek számát megnövelhetik,
      –       kiterjeszthetik a rendszeres időszakos műszaki vizsgálatot más jármű-kategóriákra,
      –       különleges kiegészítő vizsgálatokat írhatnak elő,
      –       a saját felségterületükön forgalomba helyezett járművekre a fékek minimális hatékonysága tekintetében a II. mellékletben meghatározott
         értéknél szigorúbb határértékeket állapíthatnak meg, és a vizsgálatokat nagyobb terhelésekkel végezhetik, amennyiben ezek
         az előírások nem szigorúbbak a jármű eredeti típusjóváhagyásakor meghatározottaknál.”

      6       A 96/96 irányelv 11. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
      „A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz,
         hogy ennek az irányelvnek legkésőbb 1989. március 9‑ig megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.

      [...]”
      7       A járművek nyilvántartásba vételéhez kapcsolódó okmányokról szóló, 1999. április 29‑i 1999/37/EK tanácsi irányelv (HL L 138.,
         57. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 4. kötet, 351. o.) harmadik, hatodik és kilencedik preambulumbekezdése szerint:

      „(3)      […] a forgalmi engedély formájának és tartalmának összehangolása elősegíti annak érthetőségét, és ezzel előmozdítja az egy
         tagállamban nyilvántartásba vett járművek szabad mozgását a más tagállamok területén lévő utakon;

      […]
      (6)      […] a forgalmi engedélyek összehangolása elősegíti a korábban már egy másik tagállamban nyilvántartásba vett járművek újbóli
         üzembeállítását, és hozzájárul a belső piac megfelelő működéséhez;

      […]
      (9)      […] ezeknek a sajátosan a csalás és a lopott járművek illegális kereskedelmének leküzdését célzó ellenőrzéseknek a megkönnyítése
         érdekében helyénvaló hatékony információcserén alapuló szoros együttműködést létesíteni a tagállamok között”.

      8       Az 1997/37 irányelv 2. cikkének b) pontja a járművek nyilvántartásba vételét a jármű közúti közlekedésben való részvétel céljára
         történő forgalomba helyezésének hatósági engedélyezéseként határozza meg, beleértve a jármű azonosítását és rendszám kiadását.

      9       Az irányelv 4. cikke szerint:
      „Ennek az irányelvnek az alkalmazásában az egyik tagállam által kiállított forgalmi engedélyt a többi tagállam elismeri a
         nemzetközi közlekedésben részt vevő jármű azonosításához vagy a járműnek egy másik tagállamban történő újbóli nyilvántartásba
         vételéhez.”

      10     Az irányelv 8. cikkének (1) bekezdése szerint:
      „A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz,
         hogy ennek az irányelvnek 2004. június 1‑jéig megfeleljenek. Erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot.

      [...]”
       A nemzeti szabályozás
      11     A járművek nyilvántartásba vételi eljárására és forgalmi engedély kiadására az 1994. április 21‑i Wegenverkeerswet (a közúti
         közlekedésről szóló holland törvény) (Stb. 1994., 475. sz., a továbbiakban: Wegenverkeerswet) 36. cikkének (1) és (2) bekezdése
         és 42–61. cikke, valamint az 1994. október 6‑i Kentekenreglement (a forgalmi engedélyről szóló holland rendelet) (Stb. 1994.,
         760. sz., a továbbiakban: Kentekenreglement) 4. fejezetének 17–40a. cikke irányadó.

      12     A Wegenverkeerswet 42–46. cikke a rendszámok nyilvántartására vonatkozik. Az említett 42. cikk (2) és (3) bekezdése a következőket
         írja elő:

      „(2)      [A rendszámokra vonatkozó nyilvántartás] keretében a Rijksdienst voor Wegverkeer (közúti közlekedési hatóság, a továbbiakban:
         RDW) kezeli a rendszámmal ellátott gépjárművekre és pótkocsikra vonatkozó adatokat, a rendszámtulajdonos nevét, valamint más
         gépjárművekre és pótkocsikra vonatkozó adatokat.

      (3)      A (2) bekezdésben említett adatok gyűjtése a következő célok érdekében történik:
      a)      e törvény megfelelő végrehajtása és az e törvényben vagy e törvény alapján megállapított szabályok betartása érdekében, vagy
      b)      Az 1994. évi Wet op de motorrijtuigenbelasting (a gépjárműadóról szóló törvény), az 1992. évi Wet op de belasting van personenauto’s
         en motorrijwielen (a személygépjárműre és a motorkerékpárra vonatkozó adóról szóló törvény), a Wet aansprakelijkheidsverzekering
         motorrijtuigen (a gépjármű-felelősségbiztosításról szóló törvény) a Wet bereikbaarheid en mobiliteit (a mobilitásról és a
         megközelíthetőségről szóló törvény), valamint a gépjárművekre és a pótkocsikra vonatkozó más szabályozások megfelelő végrehajtása,
         és az ezekben a rendelkezésekben vagy ezek alapján megállapított szabályok betartása érdekében.”

      13     A Kentekenreglement 4. fejezetének 17–40a. cikkében szabályozott forgalmi engedély két részből (I. és II.) áll, amely közül
         az első a jármű műszaki adatait (IA rész), valamint a járműtulajdonos vagy -birtokos személyazonosságára vonatkozó adatokat
         (IB rész), a második a tulajdonosváltozás esetében szükséges adatokat tartalmazza.

      14     A két részből álló forgalmi engedély első ízben történő kiadására vonatkozóan a Kentekenreglement 25. cikkének (1) bekezdése
         a következőket írja elő:

      „A két részből álló forgalmi engedély első ízben történő kiadásáért folyamodó járműtulajdonos vagy -birtokos felülvizsgálat
         céljából az RDW rendelkezésére bocsátja a járművet, és a jogosultság miniszteri rendeletben előírt igazolását bemutatva kéri
         a szolgálattól a forgalmi engedély kiadását.”

      15     A Kentekenreglement 25b. cikke szerint a Hollandiában történő nyilvántartásba vételhez be kell mutatni az előzőleg egy másik
         tagállamban szerzett forgalmi engedélyt. A 25b. cikk (2) és (3) bekezdése szerint:

      „(2)      Nem adható ki [hollandiai forgalmi engedély], ha a forgalmi engedély II. része – amennyiben azt kiadták – hiányzik.
      (3)      Kivételes esetben és a (2) bekezdéstől eltérően az RDW kiadhatja a forgalmi engedélyt, ha annak a tagállamnak az illetékes
         hatóságai, amelyben a járművet előzőleg nyilvántartásba vették, írásban vagy elektronikus úton megerősítik, hogy a kérelmezőt
         megilleti a jármű másik tagállamban történő nyilvántartásba vételéhez fűződő jog.”

      16     A Kentekenregelemnt 26–30. cikke alapján magánszemélyek között Hollandiában történő adásvétel esetén nem szükséges elvégezni
         a jármű azonosítási ellenőrzését, mivel a járműnek a forgalmi engedély IA részében szereplő műszaki adatai már bekerültek
         a járműnyilvántartásba, és az RDW olyan forgalmi engedélyt ad ki az új tulajdonosnak, amely nem tartalmazza az IB részt.

      17     A holland szabályozás négy különböző eljárást ír elő a járművek azonosítására.
      18     Az 1. eljárás szerint az új, még nem használt, és hollandiai vagy közösségi típusjóváhagyással rendelkező járművek általában
         az RDW által feljogosított valamely vállalkozáson keresztül szereznek forgalmi engedélyt. Az így feljogosított vállalkozás
         közvetlenül az RDW‑től, a jármű fizikai állapotának műszaki vizsgálata nélkül kérheti a forgalmi engedély kiadását; a feljogosított
         vállalkozás elvégzi a jármű azonosítását és ellenőrzi, hogy megfelel‑e a megfelelőségi igazolásban foglaltaknak. A jármű fizikai
         állapotának műszaki vizsgálatára nem kerül sor. Az ügyfél által viselt költség a forgalmi engedély I. és II. részére korlátozódik,
         vagyis összesen 47,20 euró.

      19     A 2. eljárás a 3 évesnél újabb, közösségi típusjóváhagyással rendelkező járművekre alkalmazandó. Nyilvántartásba vételüket
         megelőzően ezeket a járműveket az RDW által feljogosított vizsgálóhelynek kell megvizsgálnia. A vizsgálat során a jármű azonosítását
         a másik tagállamban kiadott forgalmi engedély, valamint a forgalmi engedélyekkel kapcsolatos csalások megakadályozása végett
         a megfelelőségi igazolás alapján végzik. A bemutatott iratokat az esetleges eltérések szempontjából vizsgálják. A jármű fizikai
         állapotának műszaki vizsgálatára nem kerül sor, hacsak nem fedezhető fel a járművön szabad szemmel is látható olyan hiba,
         amely veszélyeztetheti a közúti közlekedőket vagy a környezetet. Ez a vizsgálat mintegy huszonöt percig tart, és a forgalmi
         engedélyért felszámított 47,20 eurós költségen felül további 45 euróba kerül.

      20     A 3. eljárás a 3 évesnél régebbi, közösségi típusjóváhagyással rendelkező járművekre, az előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba
         vett és ottani nemzeti egyedi vagy típusjóváhagyással rendelkező járművekre, valamint az előzőleg Hollandiában nyilvántartásba
         vett és holland típusjóváhagyással rendelkező járművekre vonatkozik.

      21     Behozatal esetén az említett járművek azonosítása mellett az RDW által feljogosított vizsgálóhely az állandó követelményeknek
         való megfelelés szempontjából megvizsgálja a járművek fizikai állapotát. Be kell mutatni a másik tagállamban kiállított forgalmi
         engedélyt és a szükséges műszaki adatokat tartalmazó megfelelőségi igazolást, valamint a közösségi típusjóváhagyással nem
         rendelkező járműveknél a teljesítményt, a (maximális) tömeget és a tengelyterhelést feltüntető típusjóváhagyási vagy hasonló
         okiratot. A jármű fizikai állapotának vizsgálata mintegy ötven percig tart és 78 euróba kerül, amelyhez hozzá kell adni a
         forgalmi engedély megszerzéséért felszámított 47,20 eurót.

      22     Az ellenőrzés során azonosítják a járművet és megvizsgálják a bemutatott okiratokat. Az adott jármű származási helye szerinti
         tagállamban, illetve a Hollandiában hatályos műszaki követelmények közötti esetleges eltérés nem akadálya a jármű nyilvántartásba
         vételének, ha a bemutatott okiratok alapján megállapítható, hogy a jármű olyan állapotban van, amelyben engedélyezték az említett
         tagállamban, és ezek az eltérések nem jelentenek komoly biztonsági kockázatot.

      23     Végeredményben minden 3 évesnél idősebb, Hollandiában nyilvántartott jármű rendszeres műszaki vizsgálatnak (Algemene Periodieke
         Keuring) van alávetve. Ha a 3. eljárással érintett járműre műszaki vizsgálati kötelezettség vonatkozik, a forgalmi engedély
         kiállítását kérő személy olyan tanúsítványt kap, amellyel a járművet egy éven keresztül használhatja.

      24     A Kentekenreglement 25. cikkének (7) bekezdése alapján az előbbiekben ismertetett eljárások megfelelően alkalmazandók az előzőleg
         Hollandiában nyilvántartásba vett, majd forgalomból kivont, Hollandiából kikerült, közúton kívüli használatra szánt vagy külön
         nyilvántartásba vett járművekre vonatkozó új nyilvántartásba vételi kérelemre.

      25     A 4. eljárás az Európai Unión kívüli államban előzőleg nyilvántartásba vett, és a nyilvántartásba még nem vett, egyedi vagy
         típusjóváhagyásban nem részesült járművekre alkalmazandó. Ezeknek a járműveknek az azonosítása mellett a fizikai állapotuk
         vizsgálatára is sor kerül, amelyet általában az egyedi kérelem igazgatási jellegű ellenőrzését követően a kérelmezőnél végez
         el az RDW külön részlege. A nyilvántartásba vétel céljából közölni kell a műszaki adatokat.

      26     A fent ismertetett 2. és 3. eljárásra vonatkozó, az RDW által követett gyakorlat a Kentekenreglementen alapszik.
      27     2005. november 11‑én a közlekedési miniszter körlevelet intézett az RDW‑hez, és felszólította, hogy 2005. január 1‑jétől kezdve
         a másik tagállamban előzőleg nyilvántartásba vett járműveket ne vesse alá műszaki vizsgálatnak.

       A pert megelőző eljárás
      28     Mivel a Bizottság úgy vélte, hogy a járművek nyilvántartására vonatkozó holland jogalkotás nem felel meg az EK 28. és az EK 30. cikkben
         foglalt rendelkezéseknek, kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított, és felszólította a Holland Királyságot
         észrevételei előterjesztésére.

      29     A holland kormány erre a felszólításra 2003. július 10‑én kelt levelében válaszolt. 2004. január 29‑én kelt második levelében
         ezt követően kifejtette észrevételeit.

      30     A Bizottság 2004. július 9‑én indokolással ellátott véleményt adott ki, amelyben felhívta a Holland Királyságot arra, hogy
         a kézbesítéstől számított két hónapos határidőn belül tegye meg a véleményben foglaltaknak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.

      31     Miután a Holland Királyság az indokolással ellátott vélemény megválaszolására egy hónapos határidő-hosszabbítást kért, 2004.
         november 2‑án válaszolt.

      32     A Bíróság Hivatalához 2005. július 22‑én benyújtott keresetlevével a Bizottság az EK 226. cikk alapján a jelen keresetet terjesztette
         elő.

      33     A Bíróság elnöke 2006. február 20‑i végzésével engedélyezte a Finn Köztársaság számára, hogy a Holland Királyság kérelmét
         támogatva az eljárásban beavatkozóként részt vegyen.

       A kereset elfogadhatóságáról
       A felek érvei
      34     A holland kormány arra hivatkozik, hogy a Bizottság sem a pert megelőző eljárásban, sem a keresetlevélben nem tett eleget
         arra vonatkozó kötelezettségének, hogy kellően pontosan és egybehangzóan kifejtse a kereset tárgyát, különösen mivel nem fejtette
         ki az indokolással ellátott véleményben azt, hogy mi a különbség a „járművek fizikai állapotának ellenőrzése” és „a járművek
         azonosítása céljából végzett ellenőrzés” között.

      35     A holland kormány álláspontja szerint a Bizottság keresetlevelében az indokolással ellátott véleményhez képest jogtalanul
         kiterjesztette a jogvita tárgyát, mivel a „kiegészítő műszaki vizsgálatokra” vonatkozó kifogása a járművek azonosítási eljárására
         is irányult. Következésképpen a Bizottság keresetét el kell utasítani abban a részében, amelyben az említett azonosítási eljárásra
         is irányult.

      36     A Bizottság kifejti, hogy a fent ismertetett 2. és 3. eljárást bírálja. Az ezen eljárások szerinti járművizsgálatokat két
         kategóriára kell bontani: egyrészt a kizárólag a járművek azonosítására irányuló, a 2. és 3. eljárás keretében végzett vizsgálatra,
         másrészt a járművek fizikai állapotának ellenőrzésére, vagyis a szigorú értelemben vett műszaki vizsgálatra, amelyet a 3. eljárás
         keretében végeznek.

      37     A Bizottság előadja, hogy az indokolással ellátott vélemény 5(2)., 5(3). és 13. pontjában kifejtette, hogy bírálata mindkét
         vizsgálattípusra vonatkozik. A holland kormánynak az indokolással ellátott véleményre adott válaszából egyébként kitűnik,
         hogy megértette, hogy a Bizottság kifogásai mindkét szóban forgó vizsgálattípusra irányulnak.

       A Bíróság álláspontja
      38     Meg kell állapítani, hogy az indokolással ellátott vélemény 13. pontja a fent ismertetett 2. és 3. eljárásba tartozó mindkét
         vizsgálatra vonatkozik.

      39     A holland kormány által az indokolással ellátott véleményre 2004. november 2‑án adott válaszból kitűnik, hogy külön megjegyzést
         fűzött az említett 2. és 3. eljáráshoz, egyrészt az előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba vett járművek azonosítására,
         másrészt az említett járművek fizikai állapotának 3. eljárás szerinti ellenőrzésére vonatkozóan.

      40     Ebből következően a holland kormánynak módjában állt a Bizottság által az indokolással ellátott véleményben foglalt, a 2.
         és 3. eljárás szerinti két vizsgálattípus ellen irányuló kifogások felismerése, és a holland kormány nem állíthatja megalapozottan,
         hogy a Bizottság szabálytalanul túllépte keresetében a jogvita tárgyát.

      41     A fentiek alapján el kell utasítani a holland kormány által emelt elfogadhatatlansági kifogást.
       Az ügy érdeméről
       A felek érvei
      42     A Bizottság szerint hasonló helyzetnek minősül egyfelől az előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba vett jármű Hollandiában
         történő nyilvántartásba vétele, és másfelől a forgalmi engedély kiadása az előzőleg Hollandiában nyilvántartásba vett jármű
         tulajdonosváltozásának esetében.

      43     Ezek a hasonló helyzetek eltérő elbírálás alá esnek, amely a Közösségen belüli kereskedelem akadályozásához vezethet. A korábban
         egy másik tagállamban nyilvántartásba vett járművekre vonatkozó előzetes ellenőrzési kötelezettség ugyanis kötelező, rendszeres
         és költséges jellegére tekintettel megnehezíti az említett járművek behozatalát, és ezáltal mennyiségi importkorlátozással
         azonos hatású intézkedésnek minősül az EK 28. cikk értelmében. A Bizottság e tekintetben úgy véli, hogy a szóban forgó ellenőrzés
         két kategóriára bontható: a jármű azonosítására és a fizikai állapot vizsgálatára tekintettel lefolyatott ellenőrzésre.

      44     A Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott intézkedéseket az EK 28. cikkel tiltott azonos hatású intézkedésnek kell minősíteni,
         mivel csökkenti az előzőleg más tagállamban nyilvántartásba vett járművek behozatala iránti érdeklődést, és ezért akadályozza
         az áruk szabad mozgását. Azonkívül nem igazolható az EK 30. cikkben említett célkitűzéssel, sem pedig a Bíróság ítélkezési
         gyakorlatában elismert, feltétlenül érvényesítendő követelményekkel.

      45     A Bizottság szerint többek között a 2. és 3. eljárás szerinti, a jármű azonosítására irányuló ellenőrzés nem igazolható azzal,
         hogy meg kell vizsgálni, hogy az előzőleg egy másik tagállamban nyilvántartásba vett és behozott jármű azonosítási számát
         megváltoztatták‑e, mivel ezt a számot a Holland Királyság területén belüli tulajdonátruházás során is megváltoztathatták.
         Másfelől mivel az 1997/37 irányelv alapján a nyilvántartási iratokat közösségi szinten harmonizálták, a Hollandiában végzett
         vizsgálat fölösleges, és csak megduplázza a más tagállamban már elvégzett ellenőrzést. A Bizottság megjegyzi továbbá, hogy
         több hetet várni kell, mire az említett vizsgálatot elvégzik.

      46     A járművek fizikai állapotára vonatkozó műszaki vizsgálattal kapcsolatban a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik,
         hogy az előzőleg valamely tagállamban nyilvántartásba vett és ott műszaki vizsgálatnak alávetett járműveket más tagállam hatóságai
         az ebben a tagállamban történő nyilvántartásba vétel során bizonyos körülmények között további ellenőrzésnek vethetik alá,
         azonban azzal a feltétellel, hogy ugyanilyen körülmények között a nemzeti eredetű járműveket is hasonló ellenőrzésnek vetik
         alá a nyilvántartásba vételkor. A jelen ügyben viszont a Hollandiában már nyilvántartásba vett és másik tulajdonosra átruházott
         járműveket nem vetik alá ilyen ellenőrzésnek, ellentétben azokkal a járművekkel, amelyeket egy másik tagállamban már nyilvántartásba
         vettek és Hollandiában kívánnak nyilvántartásba vetetni.

      47     A holland és a finn kormány úgy véli, hogy nem lehet összehasonlítani a Hollandiában már nyilvántartásba vett jármű tulajdonának
         átruházását és a másik tagállamból származó jármű behozatalát. A jármű nyilvántartásba vétele és a tulajdonosváltozás regisztrálása
         két különböző tárgyra irányul: a nyilvántartásba vétel a holland nemzeti nyilvántartásba történő felvételt jelenti, míg a
         tulajdonosváltozás csupán a már nyilvántartásba vett járművet kapcsolja hozzá egy másik személyhez. Következésképpen a két
         helyzet nem hasonlítható össze.

      48     Az előzőleg más tagállamban nyilvántartásba vett járművek Hollandiában történő nyilvántartásba vétele viszont hasonló az előzőleg
         Hollandiában nyilvántartásba vett, majd onnan törölt járművek Hollandiában újonnan benyújtott nyilvántartásba vételi kérelem
         alapján történő nyilvántartásba vételéhez. Ebben az esetben a Kentekenreglement 25. cikkének (7) bekezdése alapján ugyanaz
         az eljárás alkalmazandó, mint a járművek behozatalánál.

      49     A járművek azonosítása céljából végzett ellenőrzéssel kapcsolatban a holland és a finn kormány előadja, hogy ez az ellenőrzés
         a közúti közlekedésbiztonság, a csalárd gyakorlat elleni küzdelem, a környezet- és fogyasztóvédelem, valamint a közrend biztosítása
         érdekében szükséges.

      50     E tárgyban az 1999/37 irányelv csupán minimális jogharmonizációt irányoz elő, amely lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy
         a nyilvántartásba vétel során kiegészítő ellenőrzéseket írjanak elő.

      51     A kiegészítő műszaki vizsgálattal kapcsolatban, mint amilyet a 3. eljárás ír elő, a holland kormány előadja, hogy az biztosítja
         azt, hogy Hollandiában csak a holland közúti közlekedésbiztonsági és környezetvédelmi követelményeknek megfelelő járműveket
         helyezzenek forgalomba.

      52     A finn kormány szintén úgy véli, hogy a sérelmezett intézkedések megfelelnek az arányosság elvének, mivel a nyilvántartásba
         vétel céljai, amelyekre tekintettel a műszaki vizsgálat feltétlenül szükséges, nem érhető el kevésbé korlátozó eszközökkel.

       A Bíróság álláspontja
       A járművek azonosítása céljából végzett ellenőrzésről
      53     A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedések EK 28. cikk szerinti tilalma
         minden olyan tagállami szabályra kiterjed, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja
         a Közösségen belüli kereskedelmet (lásd különösen a C‑217/99. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2000. november 16‑án hozott
         ítélet [EBHT 2000., I‑10251. o.] 16. pontját; a C‑65/05. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2006. október 26‑án hozott
         ítélet [EBHT 2006., I‑10341. o.] 27. pontját és a C‑54/05. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2007. március 15‑én hozott
         ítélet [EBHT 2007., I‑2473. o.] 30. pontját). Így pusztán az a tény, hogy az importőrt visszatartják attól, hogy a szóban
         forgó árukat behozza vagy forgalomba hozza az érintett tagállamban, az áruk szabad mozgása akadályozásának minősül (a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 18. pontja, és a C‑254/05. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben
         2007. június 7‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 30. pontja).

      54     A jelen ügyben az iratok alapján megállapítható, hogy a Holland Királyság a jármű nyilvántartásba vételét megelőzően megköveteli
         annak azonosítását. Az 1999/37 irányelv 2. cikkének b) pontja és 4. cikke alapján ez az azonosítás a korábban más tagállamban
         nyilvántartásba vett jármű behozatala esetében az e tagállam által kiállított forgalmi engedéllyel történik.

      55     A Bizottság mindamellett kifogásolja azt, hogy a Holland Királyság akadályozza az áruk szabad mozgását, mivel az azonosítási
         eljárás nem csupán igazgatási jellegű formaságra korlátozódik, hanem be kell mutatni a járművet az RDW‑nél, hogy így az ellenőr
         megvizsgálhassa, hogy a jármű valóban holland államterületen van‑e, és megfelel‑e a másik tagállam által kiállított forgalmi
         engedélyben feltüntetett adatoknak. A Bizottság szerint ez az ellenőrzés, amely mintegy huszonöt percig tart és a pert megelőző
         eljárás idején 45 euróba került, csökkenti a járművek Hollandiába történő behozatala iránti érdeklődést.

      56     A Bizottság ezen értelmezésének nem adható hely.
      57     Meg kell jegyezni, hogy a szóban forgó eljárással – ahogyan ez a Bizottság keresetleveléből is kitűnik – az illetékes holland
         hatóságok csupán a jármű nyilvántartásba vétel céljából történő azonosítását végzik.

      58     Következésképpen egyszerű igazgatási jellegű formaságról van szó, amely nem tartalmaz további ellenőrzést, viszont a nyilvántartásba
         vételi kérelem elbírálásának és a kapcsolódó eljárás lefolytatásának is integráns részét képezi.

      59     Másfelől az a mód, ahogyan az ellenőrzést Hollandiában végzik, megerősíti azt, hogy ez az eljárás nem visszatartó erejű.
      60     Először is azzal kapcsolatban, hogy az RDW előtti bemutatási kötelezettség teljesítéséhez a járművet el kell oda vinni, az
         iratokból kitűnik, hogy az RDW Hollandia teljes területén állomások kiterjedt hálózatával rendelkezik, amelyekben gond nélkül
         elvégzik az azonosítási ellenőrzést.

      61     A 45 eurós költséggel kapcsolatban továbbá a minden nyilvántartásba vétellel szükségszerűen együtt járó teljes költségre tekintettel
         meg kell állapítani, hogy ez az összeg nem kényszeríti a jármű tulajdonosát olyan választási helyzetbe, hogy el kelljen döntenie,
         hogy nyilvántartásba veteti‑e a járművét Hollandiában vagy sem.

      62     Végül a Bizottság által hivatkozott azon ténnyel kapcsolatban, hogy néhány hetes várakozási idő telhet el azelőtt, hogy a
         járművet a nyilvántartásba vétel céljából bemutathatják, elegendő annyit megjegyezni, hogy a járműimportőr könnyedén elkerülheti,
         vagy legalábbis lerövidítheti ezt a várakozási időt azzal, hogy kellő időben időpontot kér a tetszése szerinti RDW-állomástól.

      63     Az előző megállapításokra tekintettel a fentiekben vizsgált járművek azonosítása céljából lefolytatott ellenőrzés nem bír
         visszatartó erővel az ebbe a tagállamba történő járműbehozatallal szemben, és nem csökkenti az eziránti érdeklődést. Ezért
         a Bizottságnak az ezen ellenőrzésre vonatkozó kifogását el kell utasítani.

       A járművek fizikai állapotára vonatkozó műszaki vizsgálatról
      64     Bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kötelezettségszegés fennállását a tagállamban
         az indokolással ellátott véleményben foglalt határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni (lásd különösen a
         C‑63/02. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2003. január 16‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑821. o.] 11. pontját,
         és a C‑135/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2005. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6909. o.] 31. pontját).
         A később bekövetkezett változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe (lásd különösen C‑482/03. sz., Bizottság kontra Írország
         ügyben 2004. november 18‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 11. pontját).

      65     Mivel a Bizottság indokolással ellátott véleménye 2004. július 9‑én kelt, és a Holland Királyságra kiszabott határidőt két
         hónapban állapították meg, majd egy hónappal meghosszabbították, ezért 2004. október 9‑ét kell alapul venni annak megállapításához,
         hogy fennáll‑e a kifogásolt kötelezettségszegés. Következésképpen a közlekedési miniszter ezen időpontot követően kibocsátott
         körlevelének nincsen jelentősége a jelen ügyben.

      66     Mielőtt megvizsgálnánk azt, hogy a járművek fizikai állapotára vonatkozóan, a nyilvántartásba vételükkor lefolytatott műszaki
         vizsgálat összeegyeztethető‑e az EK 28. és 30. cikkel, először azt kell megvizsgálni, hogy az ilyen ellenőrzés előírásával
         a Holland Királyság nem csupán a 96/96 irányelvből származó kötelezettségeinek tett‑e eleget.

      67     Ami a járművek fizikai állapotára vonatkozó műszaki vizsgálatot illeti, a 96/96 irányelvnek a harmincharmadik preambulumbekezdésben
         megfogalmazott célkitűzései a műszaki vizsgálatra vonatkozó szabályok összehangolásának elérésére, a fuvarozási vállalkozások
         közötti verseny torzulásainak elkerülésére, valamint a járművek előírás szerinti ellenőrzésének biztosítására irányulnak.

      68     A 96/96 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése széles mérlegelési keretet biztosít a tagállamoknak, a 3. cikk (2) bekezdése viszont
         azt írja elő, hogy a tagállamok elismerik a másik tagállamban kiadott igazolást arról, hogy a járművet olyan műszaki vizsgálatnak
         vetették alá, amely legalább az ebben az irányelvben rögzített követelményeknek megfelel. A 96/96 irányelv 5. cikke mindamellett
         felsorolja azokat a kiegészítő vizsgálatokat, illetve feltételeket, amelyeket a tagállamok az I. és II. mellékletben foglalt
         előírások ellenére megállapíthatnak, amennyiben ezek az említett igazolásban nem szerepelnek (lásd ebben az értelemben a C‑451/99. sz.,
         Cura Anlagen ügyben 2002. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑3193. o.] 62. pontját).

      69     A jelen esetben a 3 évesnél idősebb, közösségi típusjóváhagyással rendelkező, az előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba
         vett és ottani vagy egyedi nemzeti típusjóváhagyással rendelkező, valamint az előzőleg Hollandiában nyilvántartásba vett és
         holland típusjóváhagyással rendelkező járművekre vonatkozó 3. eljárás alapján a járművek nyilvántartásba vételét megelőzően
         a fizikai állapotuk ellenőrzésére is sor kerül, figyelembe véve ennek során a másik tagállamban kiállított forgalmi engedélyt
         és megfelelőségi igazolást. Az előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba vett, de 3 évesnél nem idősebb járműveknél viszont
         nem kötelező a nyilvántartásba vétel előtt a fizikai állapot ellenőrzése.

      70     Az említett 3. eljárás nem igazolható a 96/96 irányelv alapján, mivel az irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében foglaltakkal
         ellentétben nem foglalja magában a műszaki vizsgálat eredményes lefolytatásáról más tagállam által kiállított dokumentumok
         elismerésének elvét.

      71     Következésképpen másodikként azt kell vizsgálni, hogy a 3 évesnél idősebb, előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba vett
         járműveknek a Hollandiában történő nyilvántartásba vételüket megelőzően fizikai állapotuk ellenőrzésére vonatkozó kötelezettség
         mennyiségi korlátozással azonos hatású, az EK 28. cikk szerint tiltott behozatali intézkedésnek minősül‑e, és ha igen, akkor
         igazolható‑e ennek előírása az EK 30. cikk szerinti érdekek védelmével (lásd ebben az értelemben a C‑150/00. sz., Bizottság
         kontra Ausztria ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3887. o.] 80. pontját).

      72     Ahogyan arra a jelen ítélet 53. pontjában emlékeztettünk, a mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedések EK 28. cikk
         szerinti tilalma minden olyan tagállami szabályra kiterjed, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan
         akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet.

      73     A jelen ügyben a járművek fizikai állapotának a 3. eljárás szerinti, a Hollandiában történő nyilvántartásba vételt megelőzően
         lefolytatandó ellenőrzésének előírásával a holland hatóságok általános és rendszeres jelleggel minden 3 évesnél idősebb, másik
         tagállamban előzőleg nyilvántartásba vett jármű esetében kötelezővé teszik ezt az ellenőrzést, tekintet nélkül arra, hogy
         a másik tagállamban esetleg már történt ellenőrzés. Következésképpen ez az ellenőrzés, amennyiben a más tagállamokban nemrégiben
         lefolytatott műszaki vizsgálatokon felül, azok eredményére való tekintet nélkül végzik, csökkentheti a 3 évesnél idősebb,
         előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba vett járművek Hollandiába történő behozatala iránti érdeklődést.

      74     Az ilyen eljárás ezért az áruk szabad mozgásának az EK 28. cikkben tiltott korlátozásának minősül.
      75     Az állandó ítélkezési gyakorlatból azonban az következik, hogy a mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedést jelentő
         nemzeti szabályozást csak az EK 30. cikkben felsorolt valamely közérdeken alapuló kényszerítő ok, illetve feltétlenül érvényesítendő
         követelmény indokolhat (ezzel kapcsolatban lásd a C‑270/02. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2004. február 5‑én hozott
         ítélet [EBHT 2004., I‑1559. o.] 21. pontját, és a C‑54/05. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2007. március 15‑én hozott
         ítélet [EBHT 2007., I‑2473. o.] 38. pontját). Bármelyik esetben a nemzeti szabályozás alkalmas kell legyen az általa elérni
         kívánt cél megvalósítására, és nem haladhatja meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket (lásd többek között a C‑388/00. és
         C‑429/00. sz., Radiosistemi egyesített ügyekben 2002. június 20‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑5845. o.] 40–42. pontját,
         és a C‑14/02. sz., ATRAL-ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4431. o.] 64. pontját).

      76     E tekintetben a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságoknak kell bizonyítaniuk egyrészt azt, hogy az általuk bevezetett szabályozás
         szükséges az EK 30. cikkben szereplő egy vagy több célkitűzés vagy feltétlenül érvényesítendő követelmény megvalósításához,
         másrészt pedig, hogy az említett szabályozás megfelel az arányosság elvének (lásd ebben az értelemben a C‑420/01. sz., Bizottság
         kontra Olaszország ügyben 2003. június 19‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6445. o.] 30. és 31. pontját; a fent hivatkozott
         2004. február 5‑i Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 22. pontját és a fent hivatkozott Bizottság kontra Finnország
         ügyben hozott ítélet 38. pontját).

      77     Ami először is a holland kormány által felhozott érvet illeti, miszerint a járművek fizikai állapotának ellenőrzése a közúti
         közlekedésbiztonságot és a környezetvédelmet biztosítja, mivel ennek köszönhetően csak azok a járművek kerülnek Hollandiában
         forgalomba, amelyek megfelelnek a holland közúti közlekedésbiztonsági és környezetvédelmi követelményeknek, vitathatatlan,
         hogy a közúti közlekedésbiztonság és a környezetvédelem az áruk szabad mozgása akadályának igazolására alkalmas közérdekű
         kényszerítő indoknak minősül (lásd többek között a fent hivatkozott Cura Anlagen ügyben hozott ítélet 59. pontját).

      78     Ha azonban azt vizsgáljuk, hogy a vitatott szabályozás arányos‑e, és hogy a kitűzött cél elérhető‑e más, a Közösségen belüli
         kereskedelmet kevésbé korlátozó eszközökkel, akkor azt kell megállapítanunk, hogy a Holland Királyság nem bizonyította konkrétan
         a szóban forgó áruk szabad mozgására vonatkozó korlátozásnak az elérni kívánt célhoz képest való arányosságát.

      79     Többek között hasonló eredmény érhető el kevésbé korlátozó intézkedésekkel, például a másik tagállamban kiállított, az ott
         nyilvántartásba vett jármű műszaki vizsgálatának eredményes teljesítéséről szóló igazolás elismerésével, és a holland és az
         adott tagállambeli vámhatóságoknak az esetleg hiányzó adatokra vonatkozó együttműködésével.

      80     A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani: a Holland Királyság – azáltal, hogy a 3 évesnél idősebb, előzőleg
         másik tagállamban nyilvántartásba vett járművekre Hollandiában történő nyilvántartásba vételüket megelőzően fizikai állapotuk
         ellenőrzésére vonatkozó kötelezettséget írt elő – nem teljesítette az EK 28. és az EK 30. cikk alapján fennálló kötelezettségeit.

       A költségekről
      81     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Ugyanezen szabályzat 69. cikke 3. §‑ának első albekezdése alapján részleges pernyertesség esetén, illetve kivételes
         okból a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje
         saját költségeit. Mivel jelen esetben mind a Bizottság, mind a Holland Királyság részlegesen pervesztes lett, úgy kell határozni,
         hogy mindketten maguk viselik saját költségeiket.

      82     Az eljárási szabályzat 69. cikke 4. §‑ának első bekezdése alapján az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket.
         A Finn Köztársaság – mint beavatkozó – maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Holland Királyság – azáltal, hogy a 3 évesnél idősebb, előzőleg másik tagállamban nyilvántartásba vett járművekre Hollandiában
            történő nyilvántartásba vételüket megelőzően fizikai állapotuk ellenőrzésére vonatkozó kötelezettséget írt elő – nem teljesítette
            az EK 28. és az EK 30. cikk alapján fennálló kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      Az Európai Közösségek Bizottsága, a Holland Királyság és Finn Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.