title: A Bíróság ítélete (tizedik tanács), 2016. július 20.#Hans Maschek kontra Magistratsdirektion der Stadt Wien - Personalstelle Wiener Stadtwerke.#a Verwaltungsgericht Wien (Ausztria) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – 2003/88/EK irányelv – 7. cikk – A fizetett éves szabadsághoz való jog – Az érintett kérelmére történő nyugdíjazás – Fizetett éves szabadságát a munkaviszonyának megszűnését megelőzően fel nem használó munkavállaló – A ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltását kizáró nemzeti szabályozás – Betegszabadság – Közszolgálati alkalmazottak.#C-341/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (tizedik tanács)
      2016. július 20. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Szociálpolitika — 2003/88/EK irányelv — 7. cikk — A fizetett éves szabadsághoz való jog — Az érintett kérelmére történő nyugdíjazás — Fizetett éves szabadságát a munkaviszonyának megszűnését megelőzően fel nem használó munkavállaló — A ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltását kizáró nemzeti szabályozás — Betegszabadság — Közszolgálati alkalmazottak”
      A C‑341/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgericht Wien (bécsi közigazgatási bíróság, Ausztria) a Bírósághoz 2015. július 8‑án érkezett, 2015. június 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte a

         Hans Maschek

      és
      a Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (tizedik tanács),
      tagjai: F. Biltgen (előadó) tanácselnök, A. Borg Barthet és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az osztrák kormány képviseletében G. Eberhard, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Kellerbauer és M. van Beek, meghatalmazotti minőségben,

         meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) 7. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet Hans Maschek és munkáltatója, a Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke (Bécs város magisztrátusának igazgatósága – a bécsi közművek emberi erőforrások osztálya, Ausztria) között, az érintett által munkaviszonyának megszűnése előtt ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltásának tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A 2003/88 irányelv

               3

               A 2003/88 irányelv „Éves szabadság” című 7. cikke a következőképpen fogalmaz:
               „(1)   A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét [helyesen: négy hét fizetett] éves szabadság illessen meg a nemzeti jogszabályok és/vagy gyakorlat által megállapított ilyen szabadságra való jogosultság és a szabadság biztosítása [helyesen: és ennek megadása] feltételeinek megfelelően.
               (2)   Az éves szabadság [helyesen: A fizetett éves szabadság] minimális időtartama nem helyettesíthető az annak fejében nyújtott juttatással, a munkaviszony megszűnésének esetét kivéve.”

         Az osztrák jog

               4

               A 2003/88 irányelvet az osztrák jogba – különösen Bécs város közszolgálati alkalmazottait illetően – a 2014‑ben módosított, Bécs Szövetségi Főváros közszolgálati alkalmazottaira vonatkozó 1994. évi közszolgálati illetményszabályzatról szóló törvény (Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994, a továbbiakban: BO) 41a. §‑a ültette át:
               „(1)   A közszolgálati alkalmazottat a szolgálatból való kilépésekor vagy munkaviszonyának megszűnésekor éves szabadságának még fel nem használt részére helyettesítő juttatás illeti meg, amennyiben ezt követően közvetlenül nem Bécs várossal létesít egyéb szolgálati jogviszonyt ([a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltása]). A közszolgálati alkalmazott e helyettesítő juttatásra csak abban az esetben jogosult, amennyiben nem felelős a szabadság felhasználásának elmaradásáért.
               (2)   A közszolgálati alkalmazott az éves szabadság felhasználásának elmaradásáért különösen akkor felelős, ha a szolgálatot az alábbi okból hagyja el:

                        1)

                        felmentés [...], amennyiben a közszolgálati alkalmazottat kötelezettségszegés miatt bocsátják el;

                        2)

                        a munkaviszony megszüntetése a [Bécs szövetségi főváros 1994. évi bécsi közszolgálati jogáról szóló törvény – 1994. évi közszolgálati szabályzat (Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994; a továbbiakban: DO)] 33. § (1) bekezdése [igazolatlan távollét], 73. §‑a [lemondás] vagy 74. §‑a [visszahívás] vagy

                        3)

                        a [DO] 68b. §‑a (1) bekezdésének 1) pontja, a 68c. §‑ának (1) bekezdése vagy a 115i. §‑a szerinti, a közszolgálati alkalmazott kérelmére történő nyugdíjazás.

                  (3)   A [ki nem vett fizetett éves szabadság] pénzbeli megváltását minden olyan naptári évre külön kell számítani, amelynek vonatkozásában a közszolgálati alkalmazott az éves szabadságot még nem használta fel, és e jogosultság még nem évült el.
               (4)   A közszolgálati alkalmazott a tárgyév során ténylegesen felhasznált szabadságnapokkal csökkentett éves szabadságrész után a [ki nem vett fizetett éves szabadság] pénzbeli megváltására jogosult.
               [...]”

               5

               A DO 68c. §‑ának (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 60. életévét betöltött közszolgálati alkalmazott kérelmére nyugdíjazható, ha a nyugdíjazás a szolgálati érdekkel összeegyeztethető.

               6

               A 68b. §‑ának (1) bekezdése értelmében a közszolgálati alkalmazottat kérelemére nyugdíjazni kell:
               „(1)   ha 540 beszámítható hónap szolgálati idővel rendelkezik […]
               (2)   ha a közszolgálati alkalmazott a DO 68a. §‑ának (2) bekezdése szerinti munkaképtelenség miatt nem munkaképes. […]”

               7

               A DO 115i. §‑ának (1) bekezdése előírja, hogy a közszolgálati alkalmazott kérelmére nyugdíjazható, ha életkora 720 és 776 hónap közé esik, és nyugdíjba vonulása előtt elegendő, a nyugdíjszámításkor figyelembe veendő szolgálati idővel rendelkezik.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               8

               H. Maschek 1949. január 19‑én született, és 1978. január 3. óta Bécs város közszolgálati alkalmazottja volt.

               9

               2010. november 15. és 2012. június 30‑i nyugdíjba vonulása között nem jelent meg munkahelyén.

               10

               A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy H. Maschek közigazgatási iratanyagából kitűnik, hogy munkáltatója betegség miatti távollétként csak a 2010. november 15. és december 31. közötti időszakot rögzítette a nyilvántartásban.

               11

               H. Maschek munkáltatója nem emelt kifogást a 2011. január 1‑je és 2012. június 30. közötti távolléteivel szemben, mivel e távollétekről és azok következményeiről két megállapodást is kötött vele.

               12

               A 2010. október 20‑án kötött első megállapodás így szól:
               „1) Általános megjegyzések
               Bécs városának semmiképpen sem áll módjában, hogy H. Maschek osztályvezetői szolgálatait az alább jelzett időponton túl is igénybe vegye.
               H. Maschek 2011. október 1‑jére tervezett nyugdíjba vonulására tekintettel Bécs város az alábbiakról állapodik meg vele:
               2) 2011. október 1‑jei nyugdíjkérelem
               H. Maschek az év végéig írásban kérelmezi nyugdíjazását 2011. október 1‑jei hatállyal.
               3) Osztályvezetői feladatkör
               A zökkenőmentes átmenet biztosítása érdekében H. Maschek 2010. december 31‑ig továbbra is osztályvezetői feladatokat lát el. Ezen időpontig éves szabadságából 5–6 hetet használ fel. A szabadságok elosztására októberig a Wiener Liniennel egyetértésben kerül sor.
               2011. január 1‑jén H. Maschek osztályvezetői megbízatása véget ér.
               4) A munkavégzés alóli mentesítés
               2011. január 1‑jétől a Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke munkabére további kifizetése mellett H. Mascheket mentesíti a munkavégzés alól.”

               13

               Az első megállapodást felváltó, 2011. július 21‑én kötött második megállapodás szövege a következő:„1) Általános megjegyzések
               A jelen megállapodást aláíró felek megállapodnak abban, hogy H. Maschek osztályvezetői szolgálatai az alább megjelölt időponton túl nem vehetők igénybe.
               H. Maschek 2012. július 1‑jére tervezett nyugdíjba vonulására tekintettel Bécs város az alábbiakról állapodik meg vele:
               2) 2012. július 1‑jei nyugdíjkérelem
               H. Maschek az év végéig írásban kérelmezi nyugdíjazását 2012. július 1‑jei hatállyal. H. Maschek a nyugdíjazásáról szóló határozatot ekkor személyesen kapja meg [...] H. Maschek írásban nyilatkozik, hogy e határozattal szemben semmilyen jogorvoslattal nem él.
               3) Osztályvezetői feladatkör
               H. Maschek 2010. december 31‑ig látta el az osztályvezetői feladatokat. E feladatkörből 2011. január 1‑jén mentették fel.
               4) A munkavégzés alóli mentesítés
               A Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke a Wiener Linien GmbH & Co KG‑val egyetértésben 2011. január 1‑jétől munkabére továbbfizetése mellett H. Mascheket mentesíti a munkavégzés alól [...].
               [...]
               7) Felfüggesztő feltétel
               A jelen megállapodás felfüggesztő feltétele, hogy a 2011. július 21‑i, munkavégzés alóli mentesítésre vonatkozó nyilatkozat teljes mértékben kifejtse joghatásait, és H. Maschek jogilag érvényesen nyilatkozzon arról, hogy lemond a jelen megállapodás 2. cikkében előírt összes jogorvoslatról.”

               14

               H. Maschek a második megállapodás megkötésekor egyúttal nyugdíjazási kérelmet is benyújtott. Munkáltatója ennek következtében 2011. július 21‑én határozatot hozott, amellyel H. Mascheket a DO 115i. §‑ának (1) bekezdése alapján 2012. július 1‑jei hatállyal nyugdíjazta. Az érintett ekkor e határozattal szemben minden jogorvoslatról lemondott.

               15

               A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezáltal bizonyított egyrészt, hogy H. Maschek munkahelyétől való távolmaradása 2010. november 15‑étől december 31‑ig betegszabadságból kifolyólag igazolt volt, másrészt H. Maschek 2011. január 1‑jétől 2012. június 30‑ig, azaz munkaviszonyának nyugdíjazás miatti megszűnéséig a második megállapodás szerinti szolgálati utasítás értelmében nem jelenhetett meg munkahelyén.

               16

               H. Maschek ugyanakkor azt állítja, hogy nem sokkal 2012. június 30. előtt megbetegedett. Úgy véli következésképpen, hogy jogosult a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltására, és munkáltatójához erre vonatkozó kérelmet nyújtott be.

               17

               Ez utóbbi a kérelmét 2014. június 1‑jén a BO 41a. §‑a (2) bekezdésének harmadik albekezdése alapján elutasította.

               18

               A Verwaltungsgericht Wien (bécsi közigazgatási bíróság), amely előtt H. Maschek keresetet nyújtott be e határozattal szemben, elsősorban a BO 41a. §‑a (2) bekezdésének a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével való összeegyeztethetőségét vonja kétségbe.

               19

               Szerinte ugyanis a BO 41a. §‑ának (2) bekezdése megfosztja „az éves szabadság felhasználásának elmaradásáért felelős” közszolgálati alkalmazottat a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásához való jogtól, különösen, ha – mint az alapügyben – a DO 115i. §‑ának (1) bekezdése alapján nyugdíjazzák.

               20

               A kérdést előterjesztő bíróság így – az olyan helyzetre tekintettel, mint az alapügybeli helyzet – úgy véli, hogy a BO 41a. §‑ának (2) bekezdése ellentétes lehet a Bíróságnak által a 2003/88 irányelv 7. cikkével kapcsolatban kialakított ítélkezési gyakorlatával, mivel azt a közszolgálati alkalmazottat, akit kérelmére nyugdíjaztak, akkor is megfosztják a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásához való jogtól, ha az említett közszolgálati alkalmazott nem sokkal nyugdíjba vonulása előtt beteg volt, és erre vonatkozó orvosi igazolást mutatott be.

               21

               A kérdést előterjesztő bíróság másodsorban azon feltételekre kérdez rá, amelyektől a ki nem vett fizetett éves szabadságnak az olyan munkavállaló részére történő pénzbeli megváltása függ, aki – akárcsak az alapügyben – betegségből kifolyólag munkaviszonyának megszűnése előtt nem tudta felhasználni a fizetett éves szabadságát. Úgy véli különösen, hogy e helyettesítő juttatás nyújtásának attól kellene függnie, hogy az ilyen munkavállaló munkáltatóját megfelelő időben értesítenie kell a betegségéről és orvosi igazolást kell neki bemutatnia.

               22

               Harmadsorban a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a BO 41a. §‑ának (1) és (2) bekezdése ellentétes az uniós joggal, a nemzeti jogszabályoknak a 2003/88 irányelv 7. cikke értelmében a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásából jogellenesen kizárt munkavállalók érdekében e jog gyakorlására – többek között az ezen munkavállalóknak nyújtandó helyettesítő juttatás összegét illetően – az említett irányelv által előírtaknál kedvezőbb részletszabályokat kell‑e biztosítaniuk.

               23

               E körülmények között a Verwaltungsgericht Wien (bécsi közigazgatási bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Összeegyeztethető‑e a 2003/88/EK irányelv 7. cikkével az olyan nemzeti szabályozás, mint [a BO] 41a. §‑a (2) bekezdésének szóban forgó rendelkezése, amely főszabály szerint nem biztosít[ja a ki nem vett fizetett éves szabadságnak] a 2003/88 irányelv 7. cikke értelmében vett [pénzbeli megváltását] azon munkavállaló számára, aki a foglalkoztatási jogviszonyt meghatározott időpontban saját kezdeményezésére megszünteti?
                        Nemleges válasz esetén [összeegyeztethető‑e a 2003/88 irányelv 7. cikkével] az olyan nemzeti rendelkezés, amelynek értelmében minden olyan munkavállaló, aki saját kezdeményezésére megszünteti a munkaviszonyát, köteles mindent megtenni annak érdekében, hogy a munkaviszony megszűnéséig felhasználja a ki nem vett szabadságot, és [a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásához] való jog a munkavállalói jogviszony munkavállaló kezdeményezésére történő megszüntetése esetén csak akkor keletkezik, ha e munkavállaló akkor sem lett volna abban a helyzetben, hogy a szabadsághelyettesítő juttatás iránti kérelem alapjául szolgáló teljes szabadságot felhasználja, ha a szabadságnak a munkaviszony megszüntetése iránti kérelem napjától kezdődő kiadását kérte volna.

                        2)

                        Azt kell‑e feltételezni, hogy csak akkor áll fenn [a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásához] való jog, ha a munkavállaló, aki munkaképtelenség miatt nem volt abban a helyzetben, hogy éves szabadságát közvetlenül munkaviszonyának megszűnése előtt felhasználja, [egyrészt amikor] munkáltatóját indokolatlan késedelem nélkül (tehát főszabály szerint a foglalkoztatási jogviszony megszűnése előtt) tájékoztatta (például betegség miatti) munkaképtelenségéről, [másrészt] (például betegség miatti) munkaképtelenségét indokolatlan késedelem nélkül (tehát főszabály szerint a foglalkoztatási jogviszony megszűnése előtt) igazolta (például orvosi igazolással)?
                        Nemleges válasz esetén összeegyeztethető‑e a 2003/88 irányelv 7. cikkével az olyan nemzeti rendelkezés, amelynek értelmében csak akkor áll fenn [a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásához] való jog, ha a munkavállaló, aki munkaképtelenség miatt nem volt abban a helyzetben, hogy éves szabadságát közvetlenül foglalkoztatási jogviszonyának megszűnése előtt felhasználja, [egyrészt amikor] munkáltatóját tájékoztatta (például betegség miatti) munkaképtelenségéről, [másrészt] (például betegség miatti) munkaképtelenségét indokolatlan késedelem nélkül (tehát főszabály szerint a foglalkoztatási jogviszony megszűnése előtt) igazolta (például orvosi igazolással)?

                        3)

                        Az Európai Unió Bíróságának ítélkezési gyakorlata szerint (lásd: 2004. március 18‑iMerino Gomez‑ítélet, C‑342/01, EU:C:2004:160, 31. pont; 2012. január 24‑iDominguez‑ítélet, C‑282/10, EU:C:2012:33, 47–50. pont; 2012. május 3‑iNeidel‑ítélet, C‑337/10, EU:C:2012:263, 37. pont) a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy a munkavállaló számára jogszabályban a 2003/88 irányelv 7. cikke által garantált minimális jogosultságot meghaladó mértékű éves szabadsághoz vagy [a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásához] való jogot biztosítsanak. A 2003/88 irányelv 7. cikke által biztosított jogosultságok mindemellett közvetlenül gyakorolhatók (lásd: 2012. január 24‑iDominguez‑ítélet, C‑282/10, EU:C:2012:33, 34–36. pont; 2014. június 12‑iBollacke‑ítélet, C118/13, EU:C:2014:1755, 28. pont).
                        A 2003/88 irányelv 7. cikkének ezen értelmezésére tekintettel azt idézi‑e elő az, hogy a nemzeti jogalkotó bizonyos személyi kör számára az irányelv [a ki nem vett fizetett éves szabadságnak az] említett rendelkezésében előírtakat jóval meghaladó mértékű [pénzbeli megváltásához] való jogot biztosít, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének közvetlen alkalmazhatósága miatt azokat a személyeket is az [említett] irányelv e rendelkezésében előírtakat jóval meghaladó, a nemzeti szabályozás által csak [a ki nem vett fizetett éves szabadságnak] az e rendelkezés által kedvezményezett személyek számára biztosított mértékű pénzbeli megváltása] illeti meg, akik számára a nemzeti jogszabály [ezen] irányelvvel ellentétesen nem biztosít[ja a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásához] való jogot?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság három együttesen vizsgálandó kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely megfosztja azt a munkavállalót a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásától, akinek munkaviszonya nyugdíjazási kérelme folytán megszűnt, és aki e munkaviszony megszűnése előtt nem tudta felhasználni a fizetett éves szabadságát. Amennyiben a válasz igenlő, a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a nemzeti jogszabályoknak a 2003/88 irányelv 7. cikke értelmében – többek között az ezen munkavállalóknak nyújtandó helyettesítő juttatás összegét illetően – a 2003/88 irányelv által előírtaknál kedvezőbb részletszabályokat kell‑e biztosítaniuk olyan munkavállaló javára, aki e rendelkezéssel ellentétesen nem jogosult a ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltására.

               25

               A kérdést előterjesztő bíróságnak adandó hasznos válasz érdekében először is emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a 2003/88 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének szövegéből is kitűnik, amely rendelkezéstől a 2003/88 irányelv nem enged eltérést – minden munkavállalót megillet legalább négy hét fizetett éves szabadság. A fizetett éves szabadsághoz való ezen jog, amely a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az uniós szociális jog különleges fontossággal bíró elve, tehát egészségi állapotától függetlenül minden munkavállalót megillet (2009. január 20‑iSchultz‑Hoff és társai ítélet, C‑350/06 és C‑520/06, EU:C:2009:18, 54. pont; 2012. május 3‑iNeidel‑ítélet, C‑337/10, EU:C:2012:263, 28. pont).

               26

               Ha a munkaviszony megszűnt, és ebből következően a fizetett éves szabadság tényleges kivételére többé nincs lehetőség, annak megakadályozása érdekében, hogy e lehetőség hiánya miatt a munkavállaló számára teljes mértékben kizárt legyen, hogy a fizetett éves szabadságra való joggal – akár pénzbeli juttatás formájában – élhessen, a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a munkavállalónak joga van a pénzbeli megváltáshoz (lásd: 2014. június 12‑iBollacke‑ítélet, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 17. pont).

               27

               Azt is hangsúlyozni kell, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése ahhoz, hogy a pénzbeli megváltáshoz való jog megnyíljon, a Bíróság értelmezése szerint semmilyen egyéb feltételt nem támaszt az ahhoz kapcsolódó feltételen kívül, hogy egyrészt a munkaviszony megszűnt, másrészt a munkavállaló nem vette ki az összes, őt e munkaviszony megszűnésekor megillető fizetett éves szabadságot (2014. június 12‑iBollacke‑ítélet, C‑118/13, EU:C:2014:1755, 23. pont).

               28

               Ebből következik, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése értelmében az a munkavállaló, aki munkaviszonyának megszűnése előtt nem tudta felhasználni az összes fizetett éves szabadságát, jogosult a ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltására. E tekintetben a munkaviszony megszűnésének oka nem releváns.

               29

               Ennélfogva az a körülmény, hogy a munkavállaló munkaviszonyát saját kezdeményezésére szünteti meg, semmilyen hatással nincs azon jogára, hogy azon fizetett éves szabadság megváltásában részesüljön, amelyet munkaviszonyának megszűnése előtt nem tudott felhasználni.

               30

               A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely megfosztja a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásától azt a munkavállalót, akinek munkaviszonya nyugdíjazási kérelme folytán megszűnt, és aki e munkaviszony megszűnése előtt nem tudta felhasználni a fizetett éves szabadságát.

               31

               Másodszor az olyan helyzetet illetően, mint amilyenről az alapügyben szó van, emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, amely előírja, hogy a munkaviszony megszűnésekor a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásának nincs helye abban az esetben, ha a munkavállaló a teljes referencia‑időszak vagy annak egy része és/vagy a szabadság átvitelére nyitva álló időszak során betegszabadságon volt, ami miatt nem tudta gyakorolni a fizetett éves szabadsághoz való jogát (2009. január 20‑iSchultz‑Hoff és társai ítélet, C‑350/06 és C‑520/06, EU:C:2009:18, 62. pont; 2012. május 3‑iNeidel‑ítélet, C‑337/10, EU:C:2012:263, 30. pont).

               32

               Következésképpen a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a munkavállaló a nyugdíjba vonulásakor jogosult azon fizetett éves szabadság pénzbeli megváltására, amelyet azért nem vett ki, mert a betegsége miatt nem látta el feladatait (lásd ebben az értelemben: 2012. május 3‑iNeidel‑ítélet, C‑337/10, EU:C:2012:263, 30. pont).

               33

               Ebből az következik, hogy H. Maschek a 2010. november 15. és december 31. közötti időszakot illetően, amelynek során bizonyítottan betegszabadságon volt, és ezen okból ezen időszak alatt nem tudta felhasználni az általa szerzett fizetett éves szabadságát, a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése értelmében jogosult a ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltására.

               34

               Ezen kívül emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 2003/88 irányelv 7. cikkében rögzített éves szabadsághoz való jog kettős céllal rendelkezik, úgymint egyrészt annak a lehetővé tétele, hogy a munkavállaló kipihenhesse a munkaszerződése alapján rá háruló feladatok végrehajtását, másrészt pedig rendelkezésére álljon a kikapcsolódásra és szabad időtöltésre alkalmas idő (2009. január 20‑iSchultz‑Hoff és társai ítélet, C‑350/06 és C‑520/06, EU:C:2009:18, 25. pont; 2011. november 22‑iKHS‑ítélet, C‑214/10, EU:C:2011:761, 31. pont).

               35

               E körülmények között és az éves szabadsághoz való ezen jog hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében meg kell állapítani, hogy az a munkavállaló, akinek a munkaviszonya megszűnt, és aki a munkáltatójával kötött megállapodás értelmében a nyugdíjazását megelőző meghatározott időszakban nem jelenhetett meg munkahelyén, miközben munkabérét továbbra is megkapta, nem jogosult adott esetben az ezen időszak alatt ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltására, kivéve, ha e jogosultságokat betegség miatt nem tudta felhasználni.

               36

               Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni, hogy a H. Maschek és munkáltatója által kötött második, 2011. július 21‑i – a jelen ítélet 13. pontjában idézett – megállapodás értelmében H. Maschek ténylegesen nem jelenhetett‑e meg munkahelyén, a 2011. január 1‑je és 2012. június 30. közötti időszakban, miközben munkabérét továbbra is megkapta. Igenlő válasz esetén H. Maschek nem jogosult azon fizetett éves szabadság megváltására, amelyet ezen időszak alatt nem tudott felhasználni.

               37

               Ezzel szemben ha H. Maschek ugyanezen időszakon belül betegség miatt nem tudta a fizetett éves szabadságát felhasználni, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia, akkor a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése értelmében jogosult a ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltására.

               38

               Harmadszor azon kérdést illetően, hogy a nemzeti jogszabályoknak a 2003/88 irányelv 7. cikke értelmében – többek között az ezen munkavállalók részére nyújtandó helyettesítő juttatás összegét illetően – a 2003/88 irányelv által előírtaknál kedvezőbb részletszabályokat kell‑e biztosítaniuk olyan munkavállaló javára, aki e rendelkezéssel ellentétesen nem jogosult a ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltására, emlékeztetni kell arra, hogy noha a 2003/88 irányelv célja, hogy a munkaidő megszervezése tekintetében a tagállamok által betartandó minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítson meg, a tagállamoknak ezen irányelv 15. cikke alapján lehetőségük van arra, hogy a munkavállalókra nézve kedvezőbb rendelkezéseket vezessenek be. Így a 2003/88 irányelvvel nem ellentétesek azok a belső rendelkezések, amelyek az ezen irányelv 7. cikkében biztosított legalább négy hétnél hosszabb időtartamú, a nemzeti jogban meghatározott feltételek mellett igénybe vehető és megadható fizetett éves szabadságot írnak elő (lásd különösen: 2012. január 24‑iDominguez‑ítélet, C‑282/10, EU:C:2012:33, 47. pont; 2012. május 3‑iNeidel‑ítélet, C‑337/10, EU:C:2012:263, 34. és 35. pont).

               39

               Következésképpen a tagállamok feladata egyrészt arról dönteni, hogy a munkavállalók részére nyújtanak‑e a 2003/88 irányelv 7. cikkében előírt négy hetes minimális fizetett éves szabadságon felül további fizetett éves szabadságot. Ebben az esetben a tagállamok azon munkavállaló részére, aki betegségből kifolyólag nem tudta munkaviszonyának megszűnése előtt a fizetett éves többletszabadságát teljes mértékben felhasználni, ezen többletidőszakra vonatkozó pénzbeli juttatáshoz való jog biztosítását írhatják elő. A tagállamok feladata másrészt az ezen jog biztosítására vonatkozó feltételek meghatározása is (lásd: 2012. május 3‑iNeidel‑ítélet, C‑337/10, EU:C:2012:263, 36. pont).

               40

               A fenti megfontolások összességére figyelemmel a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy

                        —

                        azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely megfosztja a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásától azt a munkavállalót, akinek munkaviszonya nyugdíjazási kérelme folytán megszűnt, és aki e munkaviszony megszűnése előtt nem tudta felhasználni a fizetett éves szabadságát;

                        —

                        a munkavállaló a nyugdíjba vonulásakor jogosult azon fizetett éves szabadság pénzbeli megváltására, amelyet azért nem vett ki, mert a betegsége miatt nem volt képes a feladatai ellátására;

                        —

                        az a munkavállaló, akinek a munkaviszonya megszűnt, és aki a munkáltatójával kötött megállapodás értelmében a nyugdíjazását megelőző meghatározott időszakban nem jelenhetett meg munkahelyén, miközben munkabérét továbbra is megkapta, nem jogosult az ezen időszak alatt ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltására, kivéve, ha e szabadságot betegség miatt nem tudta felhasználni;

                        —

                        a tagállamok feladata egyrészt arról dönteni, hogy a munkavállalók részére nyújtanak‑e a 2003/88 irányelv 7. cikkében előírt négyhetes minimális fizetett éves szabadságon felül további fizetett szabadságot. Ebben az esetben a tagállamok azon munkavállaló részére, aki betegségből kifolyólag nem tudta munkaviszonyának megszűnése előtt teljes mértékben felhasználni a fizetett éves többletszabadságát, ezen többletidőszakra vonatkozó pénzbeli juttatáshoz való jog biztosítását írhatják elő. A tagállamok feladata másrészt az e jog biztosítására vonatkozó feltételek meghatározása is.

         A költségekről

               41

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:

                     A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy

                        —

                           azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely megfosztja a ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltásától azt a munkavállalót, akinek munkaviszonya nyugdíjazási kérelme folytán megszűnt, és aki e munkaviszony megszűnése előtt nem tudta felhasználni a fizetett éves szabadságát;

                        —

                           a munkavállaló a nyugdíjba vonulásakor jogosult azon fizetett éves szabadság pénzbeli megváltására, amelyet azért nem vett ki, mert a betegsége miatt nem volt képes a feladatai ellátására;

                        —

                           az a munkavállaló, akinek a munkaviszonya megszűnt, és aki a munkáltatójával kötött megállapodás értelmében a nyugdíjazását megelőző meghatározott időszakban nem jelenhetett meg munkahelyén, miközben munkabérét továbbra is megkapta, nem jogosult az ezen időszak alatt ki nem vett fizetett éves szabadság pénzbeli megváltására, kivéve, ha e jogosultságot betegség miatt nem tudta felhasználni;

                        —

                           a tagállamok feladata egyrészt arról dönteni, hogy a munkavállalók részére nyújtanak‑e a 2003/88 irányelv 7. cikkében előírt négy hetes minimális fizetett éves szabadságon felül további fizetett szabadságot. Ebben az esetben a tagállamok azon munkavállaló részére, aki betegségből kifolyólag nem tudta munkaviszonyának megszűnése előtt teljes mértékben felhasználni a fizetett éves többletszabadságát, ezen többletidőszakra vonatkozó pénzbeli juttatáshoz való jog biztosítását írhatják elő. A tagállamok feladata másrészt az e jog biztosítására vonatkozó feltételek meghatározása is.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság június 16.-i ítélete: 1993. # Francia Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Megtámadható aktus. # C-325/91. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2011. szeptember 20-i ítélete. # Martine Fouwels és társai kontra Európai Bizottság. # Közszolgálat. # F-8/05 REV. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1960. április 4-i ítélete. # Raymond Elz kontra ESZAK Főhatóság. # 34-59. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2008. december 11-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Osztrák Köztársaság.#Tagállami kötelezettségszegés - EK 28. cikk és EK 30. cikk - Más tagállamokban már nyilvántartásba vett használt gépjárművek nyilvántartásba vétele - A szennyezőanyag-kibocsátásokra és a zajszintre vonatkozó műszaki követelmények - Közegészség - Környezetvédelem.#C-524/07. sz. ügy.

text:
      A Bíróság (harmadik tanács) 2008. december 11‑i ítélete – Bizottság kontra Ausztria
      (C‑524/07. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – EK 28. cikk és EK 30. cikk – Más tagállamokban már nyilvántartásba vett használt gépjárművek nyilvántartásba vétele – A szennyezőanyag‑kibocsátásokra és a zajszintre vonatkozó műszaki követelmények – Közegészség – Környezetvédelem”
      1.                     Jogszabályok közelítése – Gépjárművek – Közösségi típus-jóváhagyási eljárás – 92/97 és 93/59 irányelv – Hatály (92/97 és 93/59
            tanácsi irányelv) (vö. 45–47. pont)
      2.                     Áruk szabad mozgása – Mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések (EK 28. és EK 30. cikk) (vö. 49–52., 56–64. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – Az EK 28. cikk és EK 30. cikk megsértése – Más tagállamokban már nyilvántartásba vett importált
                  használt gépjárművek nyilvántartásba vételét bizonyos műszaki követelmények teljesítésétől függővé tévő nemzeti jogszabályok,
                  miközben azonos típusú, a belföldi piacon már jelen lévő gépjárművekre újbóli nyilvántartásba vételkor nem vonatkoznak ilyen
                  követelmények.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Osztrák Köztársaság – mivel a más tagállamokban már nyilvántartásba vett azon gépjárművek első ausztriai nyilvántartásba
                     vételekor, amelyek életkoruk miatt nem képezték közösségi típusjóváhagyás tárgyát, szigorúbb szennyezőanyag‑kibocsátási és
                     zajvédelmi követelményeket állapít meg, mint amelyeknek eredetileg meg kellett volna felelniük, többek között a gépjárművek
                     kibocsátásai által okozott levegőszennyezés elleni intézkedésekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló 70/220/EGK
                     irányelv módosításáról szóló, 1993. június 28‑i 93/59/EGK tanácsi irányelvben, valamint a tagállamok gépjárművek megengedett
                     zajszintjére és kipufogórendszereire vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló 70/157/EGK irányelv módosításáról szóló,
                     1992. november 10‑i 92/97/EGK tanácsi irányelvben meghatározott értékeknek, miközben az azonos típusú, Ausztriában korábban
                     már forgalomba helyezett gépjárművekre az e tagállamban történő újbóli nyilvántartásba vételükkor nem vonatkoznak ilyen követelmények –
                     nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság az Osztrák Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (hatodik tanács) december 16.-i ítélete: 1997. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA kontra Erik Aarnoud Minderhoud. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # Társasági jog. # C-104/96. sz. ügy


A Törvényszék (hatodik tanács) 2014. június 11-i ítélete. # Robert Klingel OHG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-401/12. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) május 17.-i ítélete: 1995. # Friedrich Nagel kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-241/94. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) november 23.-i ítélete: 1995. # Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau kontra Hauptzollamt Rosenheim. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht München - Németország. # Tejre vonatkozó kiegészítő illeték. # C-285/93. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (első tanács), 2017. június 28.#X-cen-tek GmbH & Co. KG kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO).#Európai uniós védjegy – Egy háromszöget ábrázoló európai uniós ábrás védjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – Megkülönböztető képesség hiánya – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-470/16. sz. ügy.


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2016. június 29.#Piotr Kossowski elleni büntetőeljárás.#A Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – A Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény – 54. cikk és az 55. cikk (1) bekezdésének a) pontja – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 50. cikk – A ne bis in idem elve – Valamely terhelttel szembeni büntetőeljárás valamely tagállamban azt követően történő lefolytatásának megengedhetősége, hogy a vele szemben egy másik tagállamban indított büntetőeljárást az ügyészség részletes nyomozás nélkül megszüntette – Az ügy érdemi értékelésének hiánya.#C-486/14. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2016. június 29. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — A Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény — 54. cikk és az 55. cikk (1) bekezdésének a) pontja — Az Európai Unió Alapjogi Chartája — 50. cikk — A ne bis in idem elve — Valamely terhelttel szembeni büntetőeljárás valamely tagállamban azt követően történő lefolytatásának megengedhetősége, hogy a vele szemben egy másik tagállamban indított büntetőeljárást az ügyészség részletes nyomozás nélkül megszüntette — Az ügy érdemi értékelésének hiánya”
      A C‑486/14. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (hamburgi tartományi legfelsőbb bíróság, Németország) a Bírósághoz 2014. november 10‑én érkezett, 2014. október 23‑i határozatával terjesztett elő a

         Piotr Kossowski

      ellen
      a Generalstaatsanwaltschaft Hamburg részvételével folytatott büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: K. Lenaerts elnök, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça és F. Biltgen tanácselnökök, Juhász E., A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, A. Prechal (előadó), C. Vajda, S. Rodin és K. Jürimäe bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. szeptember 29‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               P. Kossowski képviseletében I. Vogel Rechtsanwältin,

               —

               a Generalstaatsanwaltschaft Hamburg képviseletében L. von Selle és C. Rinio, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze és J. Kemper, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében F. X. Bréchot, D. Colas és C. David, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a holland kormány képviseletében M. Bulterman és M. de Ree, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, J. Sawicka és M. Szwarc, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében M. L. Christie, meghatalmazotti minőségben, segítője: J. Holmes barrister,

               —

               a svájci kormány képviseletében R. Balzaretti, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében W. Bogensberger és R. Troosters, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2015. december 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, 1990. június 19‑én Schengenben (Luxemburg) aláírt és 1995. március 26‑án hatályba lépett egyezmény (HL 2000. L 239., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o.; a továbbiakban: SVE) 54. és 55. cikkének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 50. cikkének és 52. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Piotr Kossowski (a továbbiakban: vádlott) ellen Németországban indított büntetőeljárás keretében terjesztették elő, akit azzal vádolnak, hogy Németországban, 2005. október 2‑án súlyos erőszakkal elkövetett zsarolásnak minősülő cselekményt követett el.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A Charta

               3

               A Charta „A kétszeres eljárás alá vonás és a kétszeres büntetés tilalma” című 50. cikke a következőképpen szól:
               „Senki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető olyan bűncselekményért, amely miatt az Unióban a törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték.”

         Az SVE

               4

               Az SVE‑t a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény (HL 2000. L 239., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 3. o.) végrehajtása érdekében kötötték meg.

               5

               Az SVE 54. és 55. cikke a III. cím „A kétszeres büntetés tilalma (ne bis in idem) elvének alkalmazása” című 3. fejezetében található. Az SVE 54. cikke a következőképpen szól:
               „Az ellen a személy ellen, akinek a cselekményét a Szerződő Felek egyikében jogerősen elbírálták, ugyanazon cselekmény alapján nem lehet egy másik Szerződő Fél területén büntetőeljárást indítani, amennyiben elítélés esetén a büntetést már végrehajtották, végrehajtása folyamatban van, vagy az ítélet meghozatalának helye szerinti Szerződő Fél jogszabályainak értelmében azt többé nem lehet végrehajtani.”

               6

               Az SVE 55. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ezen egyezmény megerősítésekor, elfogadásakor vagy jóváhagyásakor az alábbi esetekben vagy esetek egyikében bármely Szerződő Fél kinyilváníthatja, hogy az 54. cikket magára nézve nem tekinti kötelezőnek:

                        a)

                        ha a külföldi ítélettel elbírált cselekmény részben vagy egészben a saját területén történt; az előbbi esetben azonban ez a kivétel nem alkalmazható, ha a cselekmény részben annak a Szerződő Félnek a területén történt, ahol az ítéletet meghozták;

                  [...]
               (4)   Az (1) bekezdés alapján tett nyilatkozat tárgyát képező kivételeket nem lehet alkalmazni, ha az érintett Szerződő Fél ugyanazzal a bűncselekménnyel kapcsolatban a másik Szerződő Felet büntetőeljárás lefolytatására kérte fel, illetve az érintett személy kiadatásához hozzájárult.”

               7

               A Németországi Szövetségi Köztársaság az SVE megerősítésekor az SVE 55. cikkének (1) bekezdése értelmében az alábbi fenntartást alkalmazta az SVE 54. cikke tekintetében (BGBl. 1994 II, 631. o.):
               „A Németországi Szövetségi Köztársaság az [SVE] 54. cikket magára nézve nem tekinti kötelezőnek

                        a)

                        ha a külföldi ítélettel elbírált cselekmény részben vagy egészben a saját területén történt […].”

         A schengeni vívmányoknak az Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv

               8

               Az SVE‑t az uniós jogba a schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló, az Amszterdami Szerződéssel az Európai Unióról szóló szerződéshez és az Európai Közösséget létrehozó szerződéshez csatolt (2.) jegyzőkönyv (HL 1997. C 340., 93. o.; a továbbiakban: schengeni jegyzőkönyv) a mellékletében meghatározottak szerint, „schengeni vívmányok” címen illesztette be. A jegyzőkönyv felhatalmazást adott tizenhárom tagállamnak arra, hogy egymás között megerősített együttműködést hozzanak létre a schengeni vívmányok hatálya alá eső területeken.

         Az Európai Unió keretébe beillesztett schengeni vívmányokról szóló (19.) jegyzőkönyv

               9

               A Lisszaboni Szerződéshez csatolt, az Európai Unió keretébe beillesztett schengeni vívmányokról szóló (19.) jegyzőkönyv (HL 2010. C 83., 290. o.) felhatalmazást adott 25 tagállamnak arra, hogy az Európai Unió intézményi és jogi keretén belül egymás között megerősített együttműködést hozzanak létre a schengeni vívmányok hatálya alá eső területeken. Így e jegyzőkönyv 2. cikke értelmében:
               „A schengeni vívmányokat az 1. cikkben említett tagállamokra a 2003. április 16‑i csatlakozási okmány 3. cikkének és a 2005. április 25‑i csatlakozási okmány 4. cikkének sérelme nélkül alkalmazni kell. A schengeni megállapodások által létrehozott Végrehajtó Bizottság helyébe a Tanács lép.”

         A lengyel jog

               10

               A Kodeks postępowania karnego (büntetőeljárási törvénykönyv) 327. cikkének (2) bekezdése szerint:
               „Az olyan személlyel szemben indított, jogerősen megszüntetett nyomozást, akivel szemben gyanúsítottként nyomozást folytattak, az ügyész utasítására lehet újból megindítani […], mégpedig csak akkor, ha korábban ismeretlen, lényeges körülményekre derül fény. [...]”

               11

               E törvénykönyv 328. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A főügyész hatályon hívül helyezheti az olyan személlyel szemben folytatott nyomozás megszüntetéséről szóló jogerős végzést, akivel szemben gyanúsítottként nyomozást folytattak, ha megállapítja, hogy nem volt megalapozott a nyomozás megszüntetése […]
               (2)   A nyomozás megszüntetésének jogerőre emelkedésétől számított hat hónap elteltével a főügyész a végzést vagy annak indokolását csak a gyanúsított javára helyezheti hatályon kívül vagy változtathatja meg.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               12

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Staatsanwaltschaft Hamburg (hamburgi ügyészség, Németország) a vádlottnak azt rója terhére, hogy Hamburgban (Németország), 2005. október 2‑án a német büntetőjogban súlyos erőszakkal elkövetett zsarolásnak minősülő cselekményeket követett el. Ekkor a vádlott az alapügy sértettjének személyautóját vezetve elmenekült. A vádlottal szemben nyomozást indítottak Hamburgban.

               13

               A lengyel hatóságok 2005. október 20‑án egy közúti ellenőrzés során Kołobrzegben (Lengyelország) megállították a vádlott által vezetett járművet, és a vádlottat őrizetbe vették a Lengyelországban vele szemben más ügyben kiszabott börtönbüntetés végrehajtása érdekében. A járművel kapcsolatos nyomozati cselekményeket követően a Prokuratura Rejonowa w Kołobrzegu (kołobrzegi körzeti ügyészség, Lengyelország) egyben nyomozást indított P. Kossowskival szemben a Hamburgban 2005. október 2‑án elkövetett súlyos erőszakkal elkövetett zsarolás – a lengyel büntető törvénykönyv 282. cikke – gyanúja miatt.

               14

               A Prokuratura okręgowa w Koszalinie (koszalini regionális ügyészség, Lengyelország) jogsegély útján kérte a hamburgi ügyészségtől a nyomozati anyag másolatát. A másolatokat 2006 augusztusában küldték meg.

               15

               A kołobrzegi körzeti ügyészség 2006 decemberében a hamburgi ügyészségnek megküldte a 2006. december 22‑i határozatát, amellyel megalapozott gyanú hiányában megszüntette a vádlottal szembeni nyomozást.

               16

               Ezt a határozatot kétségkívül azzal indokolta, hogy a vádlott megtagadta a vallomástételt, továbbá azzal, hogy mivel az alapügy sértettje, valamint egy közvetett tanú Németországban lakik, ezért a nyomozás során nem hallgatható ki, és ezért nem ellenőrizhetők a sértett – részben pontatlan és egymásnak ellentmondó – állításai.

               17

               A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy a büntetőeljárást megszüntető határozathoz csatolt, a jogorvoslati jogra vonatkozó tájékoztató szerint az érintett felek e határozattal szemben a kézbesítéstől számított hét napon belül fellebbezést nyújthattak be. Nem tűnik úgy, hogy az alapügy sértettje fellebbezést nyújtott volna be.

               18

               2009. július 24‑én a hamburgi ügyészség európai elfogatóparancsot bocsátott ki a vádlottal szemben, azt követően, hogy 2006. január 9‑én az Amtsgericht Hamburgtól (hamburgi helyi bíróság) megkapta a vádlottal szemben kibocsátott nemzeti elfogatóparancsot. A Németországi Szövetségi Köztársaság 2009. szeptember 4‑i levelében kérelmezte a Lengyel Köztársaságtól a vádlott átadását. A Sąd Okręgowy w Koszalinie (koszalini regionális bíróság, Lengyelország) 2009. szeptember 17‑i határozatával megtagadta ezen elfogatóparancs végrehajtását, arra hivatkozással, hogy a kołobrzegi kerületi ügyészség büntetőeljárást megszüntető határozatát e bíróság a büntetőeljárási törvénykönyv értelmében jogerősnek tekintette.

               19

               2014. február 7‑én, Berlinben (Németország) letartóztatták a Németországban még mindig körözés alatt álló vádlottat. 2014. március 7‑én a hamburgi ügyészség P. Kossowskit a 2005. október 2‑án elkövetett cselekmények miatt vád alá helyezte. A Landgericht Hamburg (hamburgi területi bíróság, Németország) megtagadta a bíróság előtti eljárás megindítását, a határozatát arra alapítva, hogy az SVE 54. cikke értelmében a kołobrzegi kerületi ügyészség büntetőeljárást megszüntető határozatával megszűnt a büntetőjogi felelősségre vonhatóság. A Landgericht Hamburg (hamburgi területi bíróság) 2014. április 4‑én visszavonta a vádlottal szembeni európai elfogatóparancsot, akit ezért szabadon bocsátottak az előzetes letartóztatásból.

               20

               A hamburgi ügyészség fellebbezése alapján eljáró, kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben irányadó német jog értelmében abból indul ki, hogy a vádlottal szembeni gyanú megalapozott, így a Landgericht Hamburg előtti eljárást meg kell indítani, és engedélyezni kell a bírósági eljárást indítványozó vádemelést, kivéve ha ezt eljárásjogi szempontból akadályozza a kétszeres eljárás alá vonás SVE 54. cikke, illetve Charta 50. cikke szerinti tilalma.

               21

               E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által az SVE 55. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében kinyilvánított fenntartás továbbra is érvényes‑e. Amennyiben igen, úgy a ne bis in idem elve nem alkalmazandó a jelen ügyben, mivel a vádlott a terhére rótt cselekményeket Németország területén követte el, és mivel a német bűnüldöző hatóságok a lengyel hatóságokat nem kérték fel az SVE 55. cikkének (4) bekezdése alapján büntetőeljárás lefolytatására.

               22

               Amennyiben ez a fenntartás nem érvényes, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy – mivel a Németországban és a Lengyelországban üldözött cselekmény esetében ugyanazon cselekményről van szó – a kołobrzegi kerületi ügyészség határozata következtében a vádlott az SVE 54. cikke értelmében „jogerősen elítélt” személynek, vagy a Charta 50. cikke értelmében „jogerősen felmentett” személynek tekinthető‑e. E bíróság véleménye szerint az alapügy különbözik a 2014. június 5‑iM‑ítélet (C‑398/12, EU:C:2014:1057) alapjául szolgáló ügytől, mivel a büntetőeljárást megszüntető, 2006. december 22‑i határozat meghozatalát nem előzte meg részletes nyomozás. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság kétségeket táplál a tekintetben, hogy egy ilyen határozat jogerős jellege a jogellenes magatartást szankcionáló bizonyos kötelezettségek teljesítésétől függ‑e.

               23

               E körülmények között a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (a hamburgi tartományi legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        A szerződő felek által az SVE megerősítésekor kinyilvánított, az SVE 55. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti fenntartások – különösen a Németországi Szövetségi Köztársaság által a megerősítő okirat letétbe helyezésekor kinyilvánított, a) pont szerinti fenntartás a tekintetben, hogy az SVE 54. cikkét magára nézve nem tekinti kötelezőnek, »ha a külföldi ítélettel elbírált cselekmény részben vagy egészben a saját területén történt« – azt követően is fennmaradnak‑e, hogy a schengeni vívmányokat a Lisszaboni Szerződéshez csatolt schengeni jegyzőkönyv révén hatályban tartott schengeni jegyzőkönyv az Európai Unió keretébe illesztette? E kivételek esetében a Charta 50. cikkének az 52. cikk (1) bekezdése értelmében vett arányos korlátozásairól van‑e szó?

                        2)

                        Amennyiben nem, úgy kell‑e értelmezni a kétszeres büntetés, illetve a kétszeres eljárás alá vonás SVE 54. cikkében és Charta 50. cikkében szereplő tilalmát, hogy azzal ellentétes a gyanúsítottal szemben valamely tagállamban – a jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaságban – indított büntetőeljárás, ha a vele szemben valamely másik tagállamban – a jelen esetben Lengyelországban – indított nyomozást az ügyészség – magatartási szabályok előírása nélkül és részletes nyomozás nélkül – ténybeli okokból, megalapozott gyanú hiányában megszünteti, és csak akkor indíthatja meg újra, ha lényeges, addig ismeretlen körülmények válnak ismertté, anélkül azonban, hogy konkrétan fennállnának ilyen új körülmények?”

         A Bíróság hatásköréről

               24

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 267. cikken alapul, jóllehet a feltett kérdés az SVE‑re vonatkozik, amely egyezmény az EU‑Szerződésnek a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt hatályos VI. címébe tartozik.

               25

               E tekintetben nem vitatott, hogy az EUMSZ 267. cikk szerinti szabályozás hatálya a Bíróság – 2014. december 1‑jéig hatályos – EU 35. cikken alapuló előzetes döntéshozatali hatáskörére is kiterjed, az e rendelkezésben előírt feltételek fenntartásával (2014. május 27‑iSpasic‑ítélet, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 43. pont).

               26

               Az Amszterdami Szerződés hatálybalépésének időpontjáról szóló, az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában1999. május 1‑jén közzétett tájékoztatóból (HL 1999. L 114., 56. o.) kitűnik, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság az EU 35. cikk (2) bekezdése alapján tett nyilatkozatával elfogadta a Bíróság hatáskörét az EU 35. cikk (3) bekezdésének b) pontja szerinti eljárások lefolytatására.

               27

               E körülmények között önmagában az, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem említi az EU 35. cikket, hanem az EUMSZ 267. cikkre utal, nem vonhatja maga után a Bíróságnak a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (hamburgi tartományi legfelsőbb bíróság) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolására való hatáskörének hiányát (lásd ebben az értelemben: 2014. május 27‑iSpasic‑ítélet, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 45. pont).

               28

               A fenti megfontolások összességét figyelembe véve a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a feltett kérdések megválaszolására.

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               29

               A kérdést előterjesztő bíróság a kérdéseivel lényegében arra vár választ, hogy először is a Németországi Szövetségi Köztársaság által az SVE 55. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján kinyilvánított fenntartás továbbra is érvényes‑e, másodsorban pedig, amennyiben az első kérdésre nemleges a válasz, hogy olyan körülmények között, mint amelyekről az alapügyben szó van, az SVE 54. cikke és a Charta 50. cikk értelmében úgy lehet‑e tekinteni, hogy a vádlott ügyét jogerősen elbírálták.

               30

               Mivel az SVE 55. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt, ne bis in idem szabálya alóli kivétel esetleges alkalmazhatóságának kérdése csakis akkor merül fel, ha olyan körülmények között, mint amelyekről az alapügyben szó van, valamely személy ügyét az SVE 54. cikk értelmében „jogerősen elbírálták”, és így az említett szabály alkalmazandó, először a második kérdésre kell válaszolni.

         A második kérdésről

               31

               Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már a 2014. június 5‑iM‑ítélet (C‑398/12, EU:C:2014:1057) 35. pontjában kimondta, hogy mivel az ahhoz való jogot, hogy senki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető kétszer ugyanazon bűncselekményért, mind az SVE 54. cikke, mind pedig a Charta 50. cikke rögzíti, az SVE 54. cikkét ez utóbbi fényében kell értelmezni.

               32

               Ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében arra vár választ, hogy az SVE 54. cikkében rögzített ne bis in idem elvét a Charta 50. cikkével összhangban úgy kell‑e értelmezni, hogy az ügyészség büntetőeljárást megszüntető, vagy valamely személy ellen folytatott nyomozást – a nyomozás folytatása vagy a megszüntető végzés hatályon kívül helyezése lehetőségének fenntartásával – jogerősen, szankció kiszabása nélkül lezáró határozata az e cikkek értelmében vett jogerős határozatnak tekinthető, amennyiben az említett eljárást részletes nyomozás lefolytatása nélkül szüntették meg.

               33

               Amint az az SVE 54. cikkének szövegéből is kitűnik, valamely szerződő államban senki ellen nem indítható büntetőeljárás olyan cselekmény miatt, amelyet már „jogerősen elbíráltak” egy másik szerződő államban.

               34

               Ahhoz, hogy valamely személynek felrótt cselekményeket e cikk alapján „jogerősen elbíráltnak” lehessen tekinteni, a büntetőjogi felelősségre vonhatóságnak véglegesen meg kell szűnnie (lásd ebben az értelemben: 2014. június 5‑iM‑ítélet, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               35

               Ezen első feltételt az e határozatot meghozó szerződő állam joga alapján kell értékelni. Az olyan határozat ugyanis, amely az érintett személlyel szemben elsőként büntetőeljárást indító szerződő állam joga szerint nem szünteti meg nemzeti szinten a büntetőjogi felelősségre vonhatóságot, főszabályként nem képezheti eljárásjogi akadályát annak, hogy egy másik szerződő államban ugyanazon cselekmények miatt e személy ellen adott esetben büntetőeljárás induljon vagy folytatódjon (lásd ebben az értelemben: 2008. december 22‑iTuranský‑ítélet, C‑491/07, EU:C:2008:768, 36. pont; 2014. június 5‑iM‑ítélet, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 32. és 36. pont).

               36

               Az alapügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a lengyel jogban a kołobrzegi kerületi ügyészség eljárást megszüntető határozata véglegesen megszünteti a büntetőjogi felelősségre vonhatóságot Lengyelországban.

               37

               Egyébiránt a Bíróság elé terjesztett iratokból is kitűnik, hogy sem a büntetőeljárási törvénykönyv 327. cikkének (2) bekezdésében meghatározott azon lehetőség, hogy a nyomozás folytatható akkor, ha a korábbi eljárásban ismeretlen, lényeges körülményekre derül fény, sem pedig e törvény 328. cikke értelmében a főügyészt megillető azon lehetőség, hogy hatályon hívül helyezheti a nyomozás megszüntetéséről szóló jogerős végzést, ha megállapítja, hogy nem volt megalapozott a nyomozás megszüntetése, a lengyel jogban nem teszi kétségessé a büntetőjogi felelősségre vonhatóság megszűnésének végleges jellegét.

               38

               Azok a körülmények, hogy egyrészt az alapügyben szóban forgó határozatot a kołobrzegi kerületi ügyészség mint vádhatóság hozta meg, másrészt pedig, hogy nem került sor büntetés végrehajtására, nem bírnak döntő jelentőséggel annak értékelésekor, hogy ez a határozat véglegesen megszünteti‑e a büntetőjogi felelősségre vonhatóságot.

               39

               Ugyanis az SVE 54. cikke az adott nemzeti jogrendszerben a büntető igazságszolgáltatásban részt vevő hatóság – mint a kołobrzegi kerületi ügyészség – által hozott, a tagállamban a büntetőeljárást jogerősen megszüntető határozatokra is alkalmazandó, még ha az ilyen határozatokat bírósági közreműködés nélkül hozzák is meg, és nem is öltik bírósági határozat formáját (lásd ebben az értelemben: 2003. február 11‑iGözütok és Brügge ítélet, C‑187/01 és C‑385/01, EU:C:2003:87, 28. és 38. pont).

               40

               A büntetés hiányát illetően meg kell jegyezni, hogy az SVE 54. cikke azt a feltételt, hogy a büntetést már végrehajtották, vagy végrehajtása folyamatban van, vagy azt az ítélet meghozatalának helye szerinti állam jogszabályainak értelmében többé nem lehet végrehajtani, csakis elítélés esetére állapítja meg.

               41

               A büntetés említése ennélfogva nem értelmezhető úgy, hogy az SVE 54. cikkének alkalmazhatóságát – az elítélés esetén kívül – további feltételtől teszi függővé.

               42

               Annak meghatározása céljából, hogy egy olyan határozat, mint amelyről az alapügyben szó van, valamely személy ügyét jogerősen elbíráló bírósági határozatnak minősül‑e az SVE 54. cikke értelmében, másodsorban arról kell megbizonyosodni, hogy e határozatot az ügy érdemére vonatkozó értékelést követően hozták‑e (lásd ebben az értelemben: 2005. március 10‑iMiraglia‑ítélet, C‑469/03, EU:C:2005:156, 30. pont; 2014. június 5‑iM‑ítélet, C‑398/12, EU:C:2014:1057, 28. pont).

               43

               Ennek érdekében figyelembe kell venni annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is, amelynek az SVE 54. cikke részét képezi, valamint ennek szövegkörnyezetét (lásd ebben az értelemben: 2014. október 16‑iWelmory‑ítélet, C‑605/12, EU:C:2014:2298, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               44

               E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az e cikkben rögzített ne bis in idem elve egyrészt annak elkerülésére irányul, hogy a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségen belül azt a személyt, akinek az ügyét jogerősen elbírálták, a szabad mozgáshoz való jog gyakorlása következtében ugyanazon cselekmény alapján több szerződő államban is büntetőeljárás alá lehessen vonni, annak érdekében, hogy a tagállamok büntető jogszabályainak harmonizációja vagy közelítése hiányában a közhatalmi szervek jogerőre emelkedett határozatainak tiszteletben tartása által garantált legyen a jogbiztonság (lásd ebben az értelemben: 2006. szeptember 28‑iGasparini és társai ítélet, C‑467/04, EU:C:2006:610, 27. pont; 2008. december 22‑iTuranský‑ítélet, C‑491/07, EU:C:2008:768, 41. pont; 2014. május 27‑iSpasic‑ítélet, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, 77. pont).

               45

               Másrészt azonban, bár az SVE 54. cikkének az a célja, hogy az elkövető számára biztosítsa, hogy miután az egyik szerződő államban elítélték és büntetését végrehajtották, illetve esetlegesen jogerősen felmentették, anélkül mozoghasson a schengeni térségben, hogy más szerződő államban ugyanazon cselekmény miatti büntetőeljárástól kellene tartania, az viszont nem célja, hogy megvédje a gyanúsítottat attól, hogy vele szemben ugyanazon cselekmény miatt több szerződő államban egymás követő nyomozást folytassanak (2008. december 22‑iTuranský‑ítélet, C‑491/07, EU:C:2008:768, 44. pont).

               46

               E tekintetben ugyanis az SVE 54. cikket az EUSZ 3. cikk (2) bekezdése fényében kell értelmezni, amely szerint az Unió egy belső határok nélküli, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló olyan térséget kínál polgárai számára, ahol a személyek szabad mozgásának biztosítása különösen a bűnmegelőzésre és bűnüldözésre vonatkozó megfelelő intézkedésekkel párosul.

               47

               Ennélfogva valamely tagállam büntetőjogi határozatának az SVE 54. cikk értelmében vett jogerős jellegét nem csupán a személyek szabad mozgása biztosításának szükségessége fényében kell értékelni, hanem a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségen belüli bűnmegelőzés és bűnüldözés elősegítésének fényében is.

               48

               A fenti megfontolásokra tekintettel a büntetőeljárást megszüntető olyan határozat, mint amelyről az alapügyben szó van, amelyet úgy hoztak meg, hogy az ügyészség azzal az indokkal nem folytatta az eljárást, hogy a vádlott megtagadta a vallomástételt, a sértett, valamint egy közvetett tanú pedig Németországban lakik, ezért a nyomozás során nem hallgathatók ki, és ezért nem ellenőrizhetők a sértett állításai anélkül, hogy részletesebb nyomozást folytattak volna a bizonyítékok beszerzése és megvizsgálása érdekében, nem minősül az ügy érdemére vonatkozó értékelést követően meghozott határozatnak.

               49

               Az SVE 54. cikknek egy ilyen határozatra való alkalmazása azzal a következménnyel járna, hogy az érintett tagállamokban megnehezítené, vagy akár megakadályozná bármiféle joghátrány kiszabásának konkrét lehetőségét a terheltnek felrótt jogellenes magatartás alapján. Egyrészt az említett megszüntető határozatot a tagállam igazságügyi hatóságai a terheltnek felrótt jogellenes magatartás bármiféle részletes elbírálásának hiányában hozták. Másrészt, egy másik tagállamban az ugyanazon cselekmények miatt lefolytatandó büntetőeljárás megindítása akadályba ütközne. Egy ilyen következmény nyilvánvalóan ellentétben állna magával az EUSZ 3. cikk (2) bekezdésének céljával (lásd ebben az értelemben: 2005. március 10‑iMiraglia‑ítélet, C‑469/03, EU:C:2005:156, 33. és 34. pont).

               50

               Végül, amint a Bíróság már megjegyezte, az SVE 54. cikke szükségképpen feltételezi a szerződő államok egymás büntető igazságszolgáltatási rendszerébe vetett kölcsönös bizalmának meglétét és azt, hogy mindegyikük elismeri a többi szerződő államban hatályos büntetőjog alkalmazását, még akkor is, ha saját nemzeti jogának alkalmazása eltérő eredményre vezetne (2008. december 11‑iBourquain‑ítélet, C‑297/07, EU:C:2008:708, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               51

               E kölcsönös bizalom azt feltételezi, hogy a második szerződő állam hatáskörrel rendelkező, érintett hatóságai a nekik továbbított formában elfogadják az első szerződő államban meghozott jogerős határozatot.

               52

               Az említett kölcsönös bizalom azonban csakis akkor lehet eredményes, ha a második szerződő állam az első szerződő állam által közölt iratok alapján megbizonyosodhat arról, hogy az első szerződő állam hatáskörrel rendelkező hatóságai által hozott, érintett határozat valóban olyan jogerős határozatnak minősül, amely az ügy érdemi értékelésén alapul.

               53

               Ennélfogva, amint a főtanácsnok az indítványának 74–78. és 84. pontjában megjegyezte, az ügyészség büntetőeljárást megszüntető és a nyomozást lezáró olyan határozata, mint amelyről az alapügyben szó van, nem tekinthető az ügy érdemi értékelését követően hozott határozatnak, ennélfogva nem minősülhet az SVE 54. cikk értelmében vett jogerős határozatnak, amennyiben magából e határozat indokolásából kitűnik, hogy nem folytattak részletes nyomozást, amely hiányában a tagállamok közötti kölcsönös bizalom kétségessé válhat. E tekintetben a sértett és egy esetleges tanú kihallgatásának hiánya azt valószínűsíti, hogy az alapügyben nem folytattak részletes nyomozást.

               54

               A fentiekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az SVE 54. cikkében rögzített ne bis in idem elvét a Charta 50. cikkével összhangban úgy kell értelmezni, hogy az ügyészség büntetőeljárást megszüntető, vagy valamely személy ellen folytatott nyomozást – a nyomozás folytatása vagy a megszüntető végzés hatályon kívül helyezése lehetőségének fenntartásával – jogerősen, szankció kiszabása nélkül lezáró határozata nem tekinthető az e cikkek értelmében vett jogerős határozatnak, amennyiben e határozat indokolásából kitűnik, hogy ezen eljárást részletes nyomozás lefolytatása nélkül szüntették meg; a sértett és egy esetleges tanú kihallgatásának hiánya pedig azt valószínűsíti, hogy nem folytattak részletes nyomozást.

         Az első kérdésről

               55

               A második kérdésre adott válaszra tekintettel az első kérdésre szükségtelen válaszolni.

         A költségekről

               56

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                     A Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, 1990. június 19‑én Schengenben (Luxemburg) aláírt egyezménynek az Európai Unió Alapjogi Chartája 50. cikke fényében értelmezett 54. cikkében rögzített ne bis in idem elvet úgy kell értelmezni, hogy az ügyészség büntetőeljárást megszüntető, vagy valamely személy ellen folytatott nyomozást – a nyomozás folytatása vagy a megszüntető végzés hatályon kívül helyezése lehetőségének fenntartásával – jogerősen, büntetés kiszabása nélkül lezáró határozata nem tekinthető az e cikkek értelmében vett jogerős határozatnak, amennyiben e határozat indokolásából kitűnik, hogy ezen eljárást részletes nyomozás lefolytatása nélkül szüntették meg; a sértett és egy esetleges tanú kihallgatásának hiánya pedig azt valószínűsíti, hogy nem folytattak részletes nyomozást.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (első tanács) június 18.-i ítélete: 1991. # Impresa Donà Alfonso di Donà Alfonso & Figli kontra Consorzio per lo sviluppo industriale del comune di Monfalcone, Regione Friuli-Venezia Giulia, Impresa Luigi Tacchino SpA és Impresa Carlutti Costruttori SRL. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale amministrativo regionale del Friuli-Venezia Giulia - Olaszország. # C-295/89. sz. ügy