title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2016. november 16.#Marc Soulier és Sara Doke kontra Ministre de la Culture et de la Communication és Premier ministre.#A Conseil d'État (Franciaország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Szellemi és ipari tulajdon – 2001/29/EK irányelv – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2. és 3. cikk – Többszörözési jog és a nyilvánossághoz közvetítés joga – Terjedelem – Közzététel tárgyát nem képező vagy már nem képező, »nem elérhető« könyvek – Nemzeti szabályozás, amely egy közös jogkezelő szervezetre bízza a nem elérhető könyvekhez fűződő digitális felhasználási jogok kereskedelmi célból történő gyakorlását – A szerzők hozzájárulásának jogszabályi vélelme – A szerzők hatékony és egyéniesített tájékoztatását garantáló mechanizmus hiánya.#C-301/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2016. november 16. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Szellemi és ipari tulajdon — 2001/29/EK irányelv — Szerzői jog és szomszédos jogok — 2. és 3. cikk — Többszörözési jog és a nyilvánossághoz közvetítés joga — Terjedelem — Közzététel tárgyát nem képező vagy már nem képező, »nem elérhető« könyvek — Nemzeti szabályozás, amely egy közös jogkezelő szervezetre bízza a nem elérhető könyvekhez fűződő digitális felhasználási jogok kereskedelmi célból történő gyakorlását — A szerzők hozzájárulásának jogszabályi vélelme — A szerzők hatékony és egyéniesített tájékoztatását garantáló mechanizmus hiánya”
      A C‑301/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Conseil d’État (államtanács, Franciaország) a Bírósághoz 2015. június 19‑én érkezett, 2015. május 6‑i határozatával terjesztett elő az előtte

         Marc Soulier,

         Sara Doke

      és
      a Premier ministre,
      a Ministre de la Culture et de la Communication

      között,
      a Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA),

         Joëlle Wintrebert és társai

      részvételével folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, M. Vilaras, J. Malenovský (előadó), M. Safjan és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: M. Wathelet,
      hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. május 11‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               M. Soulier és S. Doke képviseletében F. Macrezn avocat,

               —

               a Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA) képviseletében C. Caron és C. Fouquet avocats,

               —

               a francia kormány képviseletében D. Colas és D. Segoin, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek, D. Hadroušek és S. Šindelková, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze, M. Hellmann és D. Kuon, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Fiorentino avvocato dello Stato,

               —

               a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, M. Drwięcki és M. Nowak, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében J. Hottiaux, J. Samnadda és T. Scharf, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. július 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanács irányelv (HL L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.) 2. és 5. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Marc Soulier és Sara Doke által a Premier ministre (miniszterelnök) és a ministre de la Culture et de la Communication (kulturális és kommunikációs miniszter) ellen indított azon peres eljárás keretében terjesztették elő, amelynek tárgya a décret no 2013‑182, du 27 février 2013, portant application des articles L. 134‑1 à L. 134‑9 du code de la propriété intellectuelle et relatif à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (a szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv L. 134‑1–L. 134‑9. cikkének alkalmazásáról, és a nem elérhető XX. századi könyvek digitális felhasználásáról szóló, 2013. február 27‑i 2013‑182. sz. rendelet) jogszerűsége.

         Jogi háttér

         A nemzetközi jog

      A Berni Egyezmény

               3

               Az irodalmi és a művészeti művek védelméről szóló Berni Egyezmény (Párizsban, az 1971. évi július hó 24. napján felülvizsgált szöveg) 1979. szeptember 28‑i módosítást követő változatának (a továbbiakban: Berni Egyezmény) 2. cikke, annak (1) és (6) bekezdésében, többek között kimondja:
               „(1)   Az »irodalmi és művészeti művek« kifejezés felöleli az irodalom, a tudomány és a művészet minden alkotását, tekintet nélkül a mű létrehozatalának módjára vagy alakjára, tehát lehet könyv, […].
               […]
               (6)   A fent említett művek az Unióhoz tartozó valamennyi országban védelemben részesülnek. Ez a védelem a szerző vagy más jogosult javára áll fenn.”

               4

               A Berni Egyezmény 3. cikkének (1) és (3) bekezdése így rendelkezik:
               „(1)   Ezen Egyezmény alapján védettek:

                        a)

                        azok a szerzők, akik az Unió egyik országának állampolgárai, megjelent vagy meg nem jelent műveikre nézve;

                  […]
               (3)   „Megjelent művek” alatt a szerző hozzájárulásával kiadott művek értendők, bármi legyen is a műpéldányok előállítási módja, feltéve hogy ezeket – a mű jellegének figyelembevételével – oly módon bocsátották a közönség rendelkezésére, hogy kielégítsék annak észszerű szükségleteit. […]”

               5

               Ezen egyezmény 5. cikke, az (1) és (2) bekezdésében többek között a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Az ezen Egyezmény által védett műveik tekintetében a szerzők – a mű származási országa kivételével – az Unió valamennyi országában azokat a jogokat élvezik, amelyeket a vonatkozó törvények a belföldieknek most vagy a jövőben biztosítanak, valamint azokat a jogokat is, amelyeket ez az Egyezmény külön megad.
               (2)   E jogok élvezete és gyakorlása nincs kötve semmiféle alakszerűséghez és független attól, hogy a mű a származásának országában védelem alatt áll‑e. Ennélfogva – az ezen Egyezményben foglalt kikötéseken kívül – a védelem terjedelme, valamint a szerzői jogainak védelmére biztosított eszközök igénybevétele tekintetében kizárólag annak az országnak a törvényei irányadók, ahol a védelmet igénylik.”

               6

               Az említett egyezmény 9. cikke, az (1) bekezdésében, többek között ekként rendelkezik:
               „Az ezen egyezmény alapján védett irodalmi és művészeti művek szerzőit megilleti az a kizárólagos jog, hogy műveikről bármely módon és formában többszörösítés csak az ő engedélyükkel készüljön.”

               7

               Ugyanezen egyezmény 11bis. cikke, az (1) bekezdésében, többek között, kimondja:
               „Az irodalmi és művészeti művek szerzőinek kizárólagos joga, hogy engedélyt adjanak:
               […]

                        2.

                        sugárzott mű mindenfajta, akár vezeték útján történő, akár vezeték nélküli nyilvános átvitelére, ha ezt az átvitelt az eredetihez képest más szervezet végzi;

                  […]”

         A WIPO Szerzői Jogi Szerződése

               8

               A Szellemi Tulajdon Világszervezete (WIPO) Genfben, 1996. december 20‑án elfogadta a WIPO szerzői jogi szerződését (a továbbiakban: a WIPO Szerzői Jogi Szerződése), amelyet a Közösség nevében a 2000. március 16‑i 2000/278/EK tanácsi határozat (HL L 89., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 33. kötet, 208. o.; kihirdette: a 2004. évi XLIX. törvény) hagyott jóvá.

               9

               A WIPO Szerzői Jogi Szerződésének „A Berni Egyezménnyel való kapcsolat” című 1. cikkének (4) bekezdése értelmében:
               „A Szerződő Felek betartják a Berni Egyezmény 1–21. cikkeiben és Függelékében foglalt rendelkezéseket.”

         Az uniós jog

               10

               A 2001/29 irányelv (9), (15) és (32) preambulumbekezdése a következőképpen szól:

                        „(9)

                        A szerzői jog és szomszédos jogok harmonizációjának a magas szintű védelemből kell kiindulnia, tekintve hogy ezek a jogok elengedhetetlenek a szellemi alkotáshoz. Az általuk nyújtott védelem hozzájárul az alkotó tevékenység fenntartásához és fejlődéséhez a szerzők, az előadóművészek, az előállítók és a fogyasztók, valamint a kultúra, az ipar és a nagyközönség érdekében. A szellemi tulajdon ennek megfelelően a tulajdon részeként nyert elismerést.

                  […]

                        (15)

                        A Szellemi Tulajdon Világszervezetének (WIPO) szervezésében 1996 decemberében tartott diplomáciai konferencia eredményeképpen két új szerződést fogadtak el, a WIPO szerzői jogi szerződését, illetve a WIPO előadásokról és hangfelvételekről szóló szerződését, amelyek a szerzők, illetve az előadóművészek és hangfelvétel‑előállítók jogainak védelmével foglalkoznak. Ezek a szerződések a szerzői jog és a szomszédos jogok nemzetközi védelmét korszerűsítik, nem utolsósorban az úgynevezett »digitális agenda« vonatkozásában, továbbá hatékonyabb eszközöket vezetnek be a kalózkodás elleni küzdelem terén. [Az Európai Unió] és a legtöbb tagállam már aláírta ezeket a szerződéseket, és folyamatban van [az Unió], illetve a tagállamok általi megerősítésük előkészítése. Ez az irányelv egyben számos ilyen nemzetközi kötelezettség végrehajtását is szolgálja.

                  […]

                        (32)

                        Ez az irányelv a többszörözés joga, valamint a nyilvánossághoz közvetítés joga alóli valamennyi kivételt és korlátozást kimerítően sorolja fel. Egyes kivételek, illetve korlátozások – esettől függően – kizárólag a többszörözés jogára vonatkoznak. Az említett felsorolás kellően figyelembe veszi a tagállamok eltérő jogi hagyományait, ugyanakkor célja egy működőképes belső piac biztosítása. A tagállamoknak e kivételeket és korlátozásokat koherens módon kell alkalmazniuk; e követelmény megvalósulását a végrehajtó rendelkezések jövőbeli felülvizsgálata során értékelni kell.”

               11

               A 2001/29 irányelv „Többszörözési jog” című 2. cikke ekként rendelkezik:
               „A tagállamok biztosítják a közvetett vagy közvetlen, ideiglenes vagy tartós, bármely eszközzel vagy formában, egészben vagy részben történő többszörözés engedélyezésének, illetve megtiltásának kizárólagos jogát:

                        a)

                        a szerzők számára műveik tekintetében;

                  […]”

               12

               Ezen irányelvnek „A művek nyilvánossághoz közvetítésének, valamint a védelem alatt álló egyéb teljesítmények nyilvánosság számára történő hozzáférhetővé tételének joga” címet viselő 3. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
               „A tagállamok a szerzők számára kizárólagos jogot biztosítanak műveik vezetékes vagy vezeték nélküli nyilvánossághoz közvetítésének engedélyezésére, illetve megtiltására, beleértve az oly módon történő hozzáférhetővé tételt is, hogy a nyilvánosság tagjai a hozzáférés helyét és idejét egyénileg választhatják meg.”

               13

               Az említett irányelv „Kivételek és korlátozások” című 5. cikke többek között – a (2) és (3) bekezdésében – kimondja, hogy a tagállamok az ugyanezen irányelv 2. és 3. cikkében szabályozott többszörözési és nyilvánossághoz közvetítési jog alól különböző kivételeket, illetve korlátozásokat állapíthatnak meg az e bekezdésben felsorolt esetekben.

         A francia jog

               14

               A loi no 2012‑287, du 1
                     er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (a nem elérhető XX. századi könyvek digitális felhasználásáról szóló, 2012. március 1‑jei 2012‑287. sz. törvény, JORF 53. sz., 2012. március 2., 3986. o., a továbbiakban: a nem elérhető könyvekről szóló törvény) a szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv első része I. könyvének a szerzői joghoz kapcsolódó „jogok felhasználása” című III. címét kiegészítette „A nem elérhető könyvek digitális felhasználásával kapcsolatos különleges rendelkezések” című IV. fejezettel, és létrehozta e törvénykönyv L. 134‑1–L. 134‑9. cikkét. E cikkek némelyikét a loi no 2015‑195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel (az irodalmi és művészeti tulajdon, valamint a kulturális örökség területén az európai uniós jog átültetésére irányuló különböző rendelkezésekről szóló, 2015. február 20‑i 2015‑195. sz. törvény, JORF 45. sz., 2015. február 22., 3294. o.) később módosította, illetve hatályon kívül helyezte.

               15

               A szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv L. 134‑1–L. 134‑9. cikkének szövege – ahogyan az e két törvényből következik – az alábbi:
               „L. 134‑1. cikk
               E fejezet alkalmazásában nem elérhető könyvnek minősül a Franciaországban 2001. január 1‑je előtt kiadott könyv, amely már nem képezi kiadó általi kereskedelmi terjesztés tárgyát, és amelyet jelenleg nyomtatott vagy digitális formában nem adnak ki.
               L. 134‑2. cikk
               Egy hírközlési szolgáltatáson keresztül létrejön egy online, bárki számára ingyenesen hozzáférhető nyilvános adatbázis, amely a nem elérhető könyveket tartalmazza. A Bibliothèque nationale de France felügyeli az adatbázis létrehozását, naprakésszé tételét, valamint az L. 134‑4., az L. 134‑5. és az L. 134‑6. cikkben előírt adatoknak az adatbázisba való felvételét.
               […]
               L. 134‑3. cikk
               I. Amikor egy könyvnek az L. 134‑2. cikkben említett adatbázisba történő felvétele óta már több mint hat hónap eltelt, az annak digitális formában történő többszörözésének és megjelenítésének engedélyezéséhez való jogot az e fejezet III. könyvének II. címében szabályozott, a kultúráért felelős miniszter által engedélyezett közös jogkezelő szervezet gyakorolja.
               Az L. 134‑5. cikk harmadik bekezdésében előírt esetet kivéve egy könyv digitális formában történő többszörözése és megjelenítése díjazás ellenében, nem kizárólagos jelleggel, ötéves, megújítható időtartamra engedélyezhető.
               II. Az engedélyezett szervezetek pert indíthatnak és perelhetőek azon jogok védelme érdekében, amelyek védelmének érvényesítésével meg vannak bízva.
               III. Az. I. pontban előírt engedélyt a következők figyelembevétele mellett állítják ki:
               […]

                        2.

                        a szerzők és a kiadók egyenlő arányú képviselete a tagok között és a vezető szervekben;

                  […]

                        5.

                        a beszedett összegeknek a jogutódok közötti elosztására vonatkozó szabályok tisztességes volta, függetlenül attól, hogy azok a kiadói szerződésben részes felek‑e, vagy sem. A könyv szerzője, illetve szerzői által kapott összeg nem lehet alacsonyabb a kiadó által kapott összegnél;

                        6.

                        bizonyítási eszközök, amelyek alkalmazását a szervezet javasolja a jogosultaknak a beszedett összegek elosztása céljából történő azonosítása és felkutatása érdekében;

                  […]
               L. 134‑4. cikk
               I. Egy nem elérhető könyv szerzője, illetve e könyv nyomtatott formában történő többszörözésére jogosult kiadója tiltakozhat az L. 134‑3. cikk I. pontjának első bekezdésében említett engedélyezési jognak egy engedélyezett közös jogkezelő szervezet általi gyakorlása ellen. Ezt a tiltakozást az L. 134‑2. cikk első bekezdésében említett szervezettel írásban, legkésőbb hat hónappal a könyvnek az ugyanebben a bekezdésben említett adatbázisba történő felvételét követően kell közölni.
               […]
               L. 134‑5. cikk
               Amennyiben a szerző, illetve a kiadó az L. 134‑4. cikk I. pontjában előírt határidőn belül nem terjesztett elő tiltakozást, a közös jogkezelő szervezet a nem elérhető könyv digitális formában történő többszörözésére és megjelenítésére vonatkozó engedélyt ajánl annak a kiadónak, amely e könyv nyomtatott formában történő többszörözésére jogosult.
               […]
               Az első bekezdésben említett felhasználási engedélyt a közös jogkezelő szervezet állítja ki kizárólagos jelleggel tízéves, hallgatólagosan megújítható időtartamra.
               […]
               Amennyiben az első bekezdésben említett ajánlatot nem fogadják el, vagy a művet az e cikk ötödik bekezdésében előírt határidőn belül nem használják fel, a közös jogkezelő szervezet a könyv digitális formában történő többszörözését és megjelenítését az L. 134‑3. cikk I. pontjának második bekezdésében előírt feltételek mellett engedélyezi.
               […]
               L. 134‑6. cikk
               A nem elérhető könyv nyomtatott formában történő többszörözésére jogosult szerző és kiadó bármikor együttesen kötelesek közölni az L. 134‑3. cikkben említett közös jogkezelő szervezettel az arra vonatkozó döntésüket, hogy az említett könyv digitális formában történő többszörözésének, illetve megjelenítésének engedélyezéséhez való jogot visszavonják ettől a szervezettől.
               A nem elérhető könyv szerzője bármikor dönthet úgy, hogy az L. 134‑3. cikkben említett közös jogkezelő szervezettől visszavonja a könyv digitális formában történő többszörözésének és megjelenítésének engedélyezéséhez való jogot, amennyiben bizonyítja, hogy ő az említett L. 134‑3. cikkben meghatározott jogok egyedüli jogosultja. A szerző e döntését köteles a szervezettel közölni.
               […]
               L. 134‑7. cikk
               E fejezet alkalmazásának részletes szabályait, többek között az L. 134‑2. cikkben előírt adatbázishoz való hozzáférés módjait, a gyűjtött adatok jellegét és formátumát, valamint a jogutódok lehető legjobb tájékoztatásának biztosítására szolgáló legmegfelelőbb közzétételi intézkedéseket, az L. 134‑3. cikkben előírt engedély jogkezelő szervek részére történő kiállításának, illetve ezen engedély jogkezelő szervektől történő visszavonásának feltételeit a Conseil d’État rendeletben határozza meg.
               L. 134‑9. cikk
               Az L. 321‑9. cikk első három bekezdésétől eltérően az L. 134‑3. cikkben említett engedélyezett szervezetek a könyvtárak által végrehajtott, az alkotás támogatását célzó intézkedésekre, az írott művek szerzőinek képzésére irányuló intézkedésekre, valamint a nyilvános felolvasás előmozdítására irányuló intézkedésekre fordítja azokat az összegeket, amelyeket a nem elérhető könyvek felhasználása címén szedtek be, és amelyeket nem lehetett szétosztani amiatt, hogy az azokra jogosultakat nem lehetett azonosítani vagy felkutatni az L. 321‑1. cikk utolsó bekezdésében előírt határidő lejárta előtt.
               […]”

               16

               A szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv L. 134‑1–L. 134‑9. cikke végrehajtásának részletes szabályait később e törvénykönyv L. 134‑7. cikkének megfelelően a 2013‑182. sz. rendelettel pontosították, amely rendelet többek között beillesztette az említett törvénykönyvbe az R. 134‑11. cikket, amelynek értelmében:
               „Az L. 134‑7. cikkben említett közzétételi intézkedések magukban foglalják a kulturáért felelős miniszter kezdeményezésére a közös jogkezelő társaságokkal és a könyvágazat szakmai szervezeteivel együttműködésben folytatott tájékoztató kampányt.
               E kampány egy online nyilvánossághoz közvetítéssel foglalkozó szolgáltatásra vonatkozó eszköz bemutatásából, egy online terjesztőlistás műveletből, a nemzeti sajtóban megjelentetett szórólapok közzétételéből, valamint tájékoztató jellegű internetes oldalakon reklámcsíkok elhelyezéséből áll.
               A kampány az R. 134‑1. cikk első albekezdésében írt időpontban kezdődik és hat hónapig tart.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               17

               A szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv értelmében „nem elérhető könyvnek” minősül a Franciaországban 2001. január 1‑je előtt kiadott könyv, amely már nem képezi sem nyomtatott vagy digitális formában történő kereskedelmi terjesztés, sem ilyen formában történő közzététel tárgyát. A törvénykönyv L. 134‑1–L.134‑9. cikke egy olyan eszközt vezetett be, amely e könyveket ismét hozzáférhetővé teszi, azok kereskedelmi hasznosításának digitális formában való megszervezésével. A 2013‑182. sz. rendelet pontosította e rendelkezések végrehajtási szabályait.

               18

               2013. május 2‑án nyilvántartásba vett keresetükkel M. Soulier és S. Doke – mindketten irodalmi művek szerzői – a Conseil d’État‑tól (államtanács, Franciaország) a 2013–182. sz. rendelet megsemmisítését kérték.

               19

               Kereseti kérelmeik alátámasztásaként többek között arra hivatkoznak, hogy a szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv L. 134‑1–L. 134‑9. cikke a 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontjában említett kizárólagos többszörözési jog alóli kivételt vagy korlátozást képez, valamint, hogy e kivétel vagy korlátozás nem szerepel az 5. cikkében kimerítő jelleggel felsorolt kivételek és korlátozások között.

               20

               A Syndicat des écrivains de langue française (francia nyelvű írók szövetsége, SELF), az Autour des auteurs egyesület és harmincöt természetes személy beavatkozóként lépett be az eljárásba M. Soulier és S. Doke kérelmeinek támogatása végett.

               21

               Vonatkozó ellenkérelmében a miniszterelnök, valamint a kultúráért és kommunikációért felelős miniszter egyaránt e kereseti kérelmek elutasítását kérte.

               22

               A SOFIA később avatkozott be az eljárásba, és ő is az említett kereseti kérelmek elutasítását kérte. A SOFIA a szerzőket és kiadókat egyaránt tömörítő társaságként jelenik meg, amelyet a nem elérhető könyvek digitális formában való többszörözésének és megjelentetésének, nyilvános kölcsönzési jogának, valamint az írásos művek területén a magáncélú digitális másolat után járó díjazásának engedélyezésére vonatkozó jog kezelésére hatalmaztak fel.

               23

               Miután M. Soulier és S. Doke 2001/29 irányelv 2. és 5. cikkétől eltérő jogi alapokon nyugvó kereseti kérelmeinek egészét elutasította, a kérdést előterjesztő bíróság elvégezte az e cikkekre vonatkozó vizsgálatokat, elöljáróban úgy ítélve meg, hogy a jogvita ezen aspektusának elbírálása az említett cikkek értelmezésétől függ.

               24

               E körülmények között a Conseil d’État az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
               „Ellentétes‑e a 2001/29 irányelv [2. és 5. cikkével] az, ha a (code de la propriété intellectuelle [szellemi tulajdonról szóló törvénykönyv] L. 134‑1–L. 134‑9. cikke által létrehozotthoz hasonló) szabályozás az engedélyezett közös jogkezelő szervezetekre bízza a »nem elérhető könyvek« digitális formában történő többszörözése vagy megjelenítése engedélyezéséhez való jog gyakorlását azzal, hogy az ott meghatározott feltételek mellett lehetővé teszi e könyvek szerzői vagy azok jogutódai számára, hogy tiltakozzanak e joggyakorlás ellen vagy véget vessenek annak?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

         Előzetes észrevételek

               25

               Kétségtelen egyrészt, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás nem csupán a nem elérhető könyvek digitális formában való többszörözésének engedélyezéséhez fűződő jogra vonatkozik, a 2001/29 irányelv 2. cikke a) pontja értelmében véve, hanem az ugyanezen formában való megjelenítés engedélyezéséhez fűződő jogra is, és e megjelenítés az említett irányelv 3. cikke (1) bekezdése értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítést” képez.

               26

               Másrészt, e rendelkezés nem tartozik azon kivételek és korlátozások egyikének hatálya alá sem, amelyeket a tagállamok vezethetnek be a 2001/29 irányev 5. cikke alapján, az ezen irányelv 2. cikkének a) pontjában és 3. cikkének (1) bekezdésében említett többszörözési jogok és nyilvánossághoz közvetítési jogok tekintetében. Márpedig az említett irányelv által megengedett kivételek és korlátozások kimerítő jellegűek, amint az az irányelv (32) preambulumbekezdéséből kiderül.

               27

               Ebből eredően a 2001/29 irányelv 5. cikke irrelevánsnak tűnik az alapügy szempontjából.

               28

               E körülményekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontját és 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely egy engedélyezett közös jogkezelő szervezetre bízza a nem elérhető könyvek digitális formában történő többszörözése vagy nyilvánossághoz közvetítése engedélyezéséhez való jog gyakorlását azzal, hogy az ott meghatározott feltételek mellett lehetővé teszi e könyvek szerzői vagy azok jogutódai számára, hogy tiltakozzanak e joggyakorlás ellen vagy véget vessenek annak.

         A Bíróság válasza

               29

               A 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontja és 3. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok biztosítják a szerzők számára műveik tekintetében a közvetett vagy közvetlen, ideiglenes vagy tartós, bármely eszközzel vagy formában, egészben vagy részben történő többszörözés engedélyezésének, illetve megtiltásának kizárólagos jogát, valamint e művek nyilvánossághoz közvetítésének vagy annak megtiltásának kizárólagos jogát.

               30

               E tekintetben elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy az e rendelkezések által a szerzők számára biztosított védelemnek széles körűnek kell lennie (2009. július 16‑i, Infopaq International ítélet, C‑5/08, EU:C:2009:465, 43. pont; 2011. december 1‑jeiPainer‑ítélet, C‑145/10, EU:C:2011:798, 96. pont).

               31

               Ennélfogva e védelmet többek között úgy kell érteni, hogy az nem csupán a 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontja és 3. cikkének (1) bekezdése által biztosított jogok élvezetére korlátozódik, hanem kiterjed az említett jogok gyakorlására is.

               32

               Ezt az értelmezést erősíti meg a Berni Egyezmény 1–21. cikke is, amely szerint az Unió köteles a WIPO Szerzői Jogi Szerződése – amelynek az Unió részese – 1. cikkének (4) bekezdése értelmében annak megfelelni, és a 2001/29 irányelv többek között annak végrehajtását szolgálja, amint arra az irányelv (15) preambulumbekezdése is utal. Ugyanis, ezen egyezmény 5. cikkének (2) bekezdéséből az derül ki, hogy az a védelem, amelyet az a szerzőknek biztosít, kiterjed mind a 9. cikke (1) bekezdésében és a 11a. cikke (1) bekezdésében említett többszörözési, illetve nyilvánossághoz közvetítési jogok élvezetére, mind azok gyakorlására, amely rendelkezések megfelelnek a 2001/29 irányelv által védett jogoknak.

               33

               Ezt követően hangsúlyozni kell, hogy a szerzők számára a 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontja és 3. cikkének (1) bekezdése által biztosított jogok megelőző jellegűek, abban az értelemben, hogy minden többszörözési vagy nyilvánossághoz közvetítési cselekmény megköveteli a szerző előzetes hozzájárulását (a többszörözési jogot illetően lásd ebben az értelemben: 2009. július 16‑iInfopaq International ítélet, C‑5/08, EU:C:2009:465, 57. és 74. pont; 2011. október 4‑iFootball Association Premier League és társai ítélet, C‑403/08 és C‑429/08, EU:C:2011:631, 162. pont; a nyilvánossághoz közvetítési jogot illetően pedig lásd ebben az értelemben: 2012. március 15‑iSCF Consorzio Fonografici ítélet, C‑135/10, EU:C:2012:140, 75. pont; 2014. február 13‑iSvensson és társai ítélet, C‑466/12, EU:C:2014:76, 15. pont).

               34

               Ebből következik, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikkében kimerítő jelleggel felsorolt kivételek és korlátozások fenntartása mellett a művek harmadik személyek általi ilyen előzetes hozzájárulás nélküli minden felhasználását olyannak kell tekinteni, amely sérti az e művekhez fűződő szerzői jogokat (lásd ebben az értelemben: 2014. március 27‑iUPC Telekabel Wien ítélet, C‑314/12, EU:C:2014:192, 24. és 25. pont).

               35

               Ennek alapján, mivel a 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontja és 3. cikkének (1) bekezdése nem határozza meg pontosan azt, hogy a szerző hozzájárulásának milyen formában kell manifesztálódnia, így e rendelkezéseket nem lehet úgy értelmezni, hogy e hozzájárulást explicit formában kell kifejezni. Ellenben úgy kell tekinteni, hogy az említett rendelkezések azt is lehetővé teszik, hogy e hozzájárulást implicit formában fejezzék ki.

               36

               Ily módon, egy olyan ügyben, amelyben az „új közönség” fogalmának értelmezése tárgyában fordultak hozzá kérdéssel, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy olyan esetben, amikor egy szerző előzetesen, explicit formában, jogfenntartó nyilatkozatok nélkül engedélyezte cikkeinek valamely kiadó honlapján történő közzétételét, anélkül hogy egyébként az e művekhez más internetes oldalakról való hozzáférést korlátozó műszaki intézkedéseket alkalmazott volna, lényegében úgy kell tekinteni, mintha e szerző az említett művek nyilvánossághoz közvetítését az internetezők egésze számára engedélyezte volna (lásd ebben az értelemben: 2014. február 13‑iSvensson és társai ítélet, C‑466/12, EU:C:2014:76, 25–28. és 31. pont).

               37

               Ugyanakkor, a szerzők magas szintű védelmének célja, amelyre a 2001/29 irányelv (9) preambulumbekezdése utal, azt jelenti, hogy azokat a feltételeket, amelyek esetén egy implicit formájú hozzájárulás elfogadható, szigorúan kell meghatározni, annak érdekében, hogy a szerző előzetes hozzájárulásának elvét ne fosszuk meg annak (eredeti) alkalmazási körétől.

               38

               Konkrétabban fogalmazva, minden szerzőt hatékony módon tájékoztatni kell művének valamely harmadik személy általi, jövőbeli felhasználásáról, és amennyiben azt óhajtja, az annak megtiltása érdekében rendelkezésére bocsátott eszközökről.

               39

               Ugyanis az e jövőbeni felhasználásról való hatékony, előzetes tájékoztatás hiányában a szerző nem tud állást foglalni e felhasználásról, és ennélfogva nem tudja azt adott esetben megtiltani, aminek következtében az e tekintetben adott implicit hozzájárulásának esetleges megléte pusztán hipotetikus marad.

               40

               Következésképpen, a szerzők – műveik tervezett felhasználásával és annak megtiltása céljából rendelkezésükre bocsátott eszközökkel kapcsolatos – hatékony tájékoztatását biztosító garanciák hiányában a szerzők de facto nem tudnak állást foglalni az ilyen felhasználásokkal kapcsolatban.

               41

               Ami az olyan nemzeti szabályozást illeti, mint az alapügy tárgyát képező, hangsúlyozni kell, hogy az egy elismert jogkezelő társaságra bízza a nem elérhető könyvek digitális felhasználásának engedélyezésével kapcsolatos jog gyakorlását, miközben ezzel egyidejűleg lehetővé teszi e könyvek szerzői számára az azzal szembeni előzetes tiltakozást, az említett könyveknek e célból létrehozott adatbázisba való felvételét követő hat hónapos határidőn belül.

               42

               Az ilyen szabályozás által bevezetett tiltakozáshoz való jognak az érintett könyvek jogosultjainak egésze, de különösen a szerzők javára történő alkalmazása ily módon azzal a hatással jár, hogy megtiltja e művek felhasználását mindaddig, amíg az adott szerző meghatározott határidőn belüli tiltakozásának hiánya – a 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontjára és 3. cikkének (1) bekezdésére figyelemmel – úgy nem értelmezhető, mint az említett felhasználáshoz való implicit hozzájárulás.

               43

               Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki, hogy az említett szabályozás tartalmaz‑e a szerzők hatékony és egyéniesített tájékoztatását garantáló mechanizmust. Így tehát nem zárható ki, hogy az érintett szerzők közül egyeseknek valójában még csak tudomásuk sincs műveik tervezett felhasználásáról, és így azzal kapcsolatban nem tudnak állást foglalni, sem pozitív, sem negatív irányban. E körülményekre tekintettel, a részükről megnyilvánuló tiltakozás puszta hiánya nem tekinthető olyannak, mintha e felhasználáshoz implicit módon hozzájárulásukat adták volna.

               44

               Ez annál is inkább igaz, mivel az ilyen szabályozás olyan könyvekre vonatkozik, amelyek bár a múltban közzététel és kereskedelmi terjesztés tárgyát képezték, azonban jelenleg nem állnak ilyen közzététel és terjesztés alatt. E sajátos kontextussal ellentétes lenne, ha ennek megfelelően azt vélelmeznénk, hogy a részükről érkező tiltakozás hiányában e „feledésbe merült” könyvek szerzőinek mindegyike kedvezően reagál műveinek „felélesztésére”, azok digitális formában való kereskedelmi felhasználása céljából.

               45

               Természetesen a 2001/29 irányelvvel nem ellentétes az, ha az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügy tárgyát képező, olyan célt szeretne megvalósítani, mint a nem elérhető könyvek digitális felhasználása, a fogyasztók és a társadalom egészének kulturális érdekeire tekintettel. Ugyanakkor e cél, illetve ezen érdek megvalósítása nem igazolhatja az uniós jogalkotó által az ezen irányelv által a szerzők részére biztosított védelemtől való nem kívánatos eltérés bevezetését.

               46

               Végül, hangsúlyozni kell, hogy az olyan szabályozás, mint az alapügy tárgyát képező, lehető teszi többek között a szerzők számára, hogy véget vessenek műveik digitális formában való felhasználásának, akár az e műveket nyomtatott formában kiadó cégekkel kötött közös megállapodással, akár önállóan, azzal a feltétellel, hogy e második esetben, bizonyítékot szolgáltatnak arra, hogy ők az említett művekhez fűződő jogok egyedüli jogosultjai.

               47

               E tekintetben emlékeztetni kell először is arra, hogy a 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontjában és 3. cikkének (1) bekezdésében említett kizárólagos többszörözési és nyilvánossághoz közvetítési jogok jellegéből az következik, hogy egyedül a szerzők azok a személyek, akiknek a részére ezen irányelv eredetileg a műveik felhasználásához való jogot megadta (lásd ebben az értelemben: 2012. február 9‑iLuksan‑ítélet, C‑277/10, EU:C:2012:65, 53. pont).

               48

               Ebből következik, hogy bár a 2001/29 irányelv nem tiltja meg a tagállamok számára, hogy harmadik személyek – például kiadók – számára bizonyos jogokat vagy kedvezményeket adjanak, ez csak azzal a feltétellel történhet, ha e jogok és kedvezmények nem sértik azokat a jogokat, amelyeket az említett irányelv kizárólag a szerzők számára biztosít (lásd ebben az értelemben: 2015. november 12‑iHewlett‑Packard Belgium ítélet, C‑572/13, EU:C:2015:750, 47–49. pont).

               49

               Következésképpen úgy kell tekinteni, hogy amikor valamely mű szerzője – az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló szabályozás végrehajtása keretében – úgy dönt, hogy a jövőre nézve véget vet e mű digitális felhasználásának, e jogot anélkül kell tudnia gyakorolnia, hogy ez bizonyos esetekben olyan személyek ezzel egyező akaratától függne, akiknek e szerző korábban már engedélyezte a digitális felhasználást, így például azon kiadó akaratától, amely egyébként csupán az említett mű nyomtatott formában való felhasználásának jogával rendelkezik.

               50

               Másodszor, a Berni Egyezmény 5. cikkének (2) bekezdéséből, amely az Uniót a jelen ítélet 32. pontjában kifejtett okok miatt köti, az következik, hogy a többszörözési és nyilvánossághoz közvetítési jogoknak az ezen egyezmény által a szerzők számára biztosított élvezete és gyakorlása, amely jogok megfelelnek a 2001/29 irányelv 2. cikke a) pontjában és 3. cikke (1) bekezdésében foglalt jogoknak, nem köthető semmiféle alakszerűséghez.

               51

               Ebből következik, többek között, hogy az olyan szabályozás keretében, mint amely az alapügy tárgyát képezi, valamely mű szerzőjének véget kell tudnia vetni a mű digitális formában való felhasználására vonatkozó azon jogok harmadik személy általi gyakorlásának, amelyekkel ő rendelkezik, és meg kell tudnia tiltani e személy számára az ilyen formában való minden jövőbeli felhasználást, anélkül hogy bizonyos esetben előzetesen olyan alakiságnak kellene megfelelnie, amely abból áll, hogy bizonyítania kell, hogy más személyek nem rendelkeznek olyan jogosultságokkal az említett művet illetően, mint például az azok nyomtatott formában való felhasználásával kapcsolatos jogok.

               52

               Az előbbi megfontolások egészére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 2. cikkének a) pontját és 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügy tárgyát képező, egy engedélyezett közös jogkezelő szervezetre bízza az úgynevezett nem elérhető – vagyis a Franciaországban 2001. január 1‑je előtt kiadott, de már sem nyomtatott vagy digitális formában történő kereskedelmi terjesztés, sem ilyen formában történő közzététel tárgyát nem képező – könyvek digitális formában történő többszörözése vagy nyilvánossághoz közvetítése engedélyezéséhez való jog gyakorlását azzal, hogy az ott meghatározott feltételek mellett lehetővé teszi e könyvek szerzői vagy azok jogutódai számára, hogy tiltakozzanak e joggyakorlás ellen vagy véget vessenek annak.

         A költségekről

               53

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanács irányelv 2. cikkének a) pontját és 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az, hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, egy engedélyezett közös jogkezelő szervezetre bízza az úgynevezett nem elérhető – vagyis a Franciaországban 2001. január 1‑je előtt kiadott, de már sem nyomtatott vagy digitális formában történő kereskedelmi terjesztés, sem ilyen formában történő közzététel tárgyát nem képező – könyvek digitális formában történő többszörözése vagy nyilvánossághoz közvetítése engedélyezéséhez való jog gyakorlását azzal, hogy az ott meghatározott feltételek mellett lehetővé teszi e könyvek szerzői vagy azok jogutódai számára, hogy tiltakozzanak e joggyakorlás ellen vagy véget vessenek annak.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: francia.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) július 8.-i ítélete: 1998. # Gaetano Aquilino kontra az Európai Unió Tanácsa. # Tisztviselők. # T-130/96. sz. ügy


AZ EURÓPAI UNIÓ KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉKÉNEK ÍTÉLETE (harmadik tanács) 2012. június 13.#BL kontra Európai Bizottság.#Közszolgálat – Korábbi tisztviselő – Szociális biztonság – Baleset – A személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti eljárás befejezése – A tisztviselők baleset vagy foglalkozási megbetegedés elleni biztosítására vonatkozó szabályzat új változatához mellékelt táblázat időbeli hatálya – Az eljárás időtartama.#F‑63/10. sz. ügy.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) július 9.-i ítélete: 1997. # Roberto Monaco kontra Európai Parlament. # Tisztviselők. # T-92/96. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1969. december 10-i ítélete. # Giuseppe L.V. Grasselli kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 32-68. sz. ügy


title: A Törvényszék (negyedik tanács) 2013. szeptember 6-i ítélete. # Persia International Bank plc kontra az Európai Unió Tanácsa. # Közös kül- és biztonságpolitika - Iránnal szemben az atomfegyverek elterjedésének megakadályozása érdekében hozott korlátozó intézkedések - A pénzeszközök befagyasztása - Indokolási kötelezettség - Védelemhez való jog - A hatékony bírói jogvédelemhez való jog - Mérlegelési hiba. # T-493/10. sz. ügy

text:
               Felek
               Rendelkező rész

            Felek
            A T‑493/10. sz. ügyben,
            a Persia International Bank plc (székhelye: London [Egyesült Királyság], képviselik kezdetben: S. Gadhia, S. Ashley solicitors, D. Anderson QC és R. Blakeley barrister, később: S. Ashley, S. Jeffrey, A. Irvine solicitors, D. Wyatt QC és R. Blakeley)
            felperesnek
            az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Bishop és A. Vitro, meghatalmazotti minőségben)
            alperes ellen,
            támogatja:
            az Európai Bizottság (képviselik: S. Boelaert és M. Konstantinidis, meghatalmazotti minőségben)
            beavatkozó,
            egyfelől az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 2007/140/KKBP közös álláspont hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. július 26‑i 2010/413/KKBP tanácsi határozatnak (HL L 195., 39. o.; helyesbítés: HL L 197., 2010.7.29., 19. o.), az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 423/2007/EK rendelet 7. cikke (2) bekezdésének végrehajtásáról szóló, 2010. július 26‑i 668/2010/EU tanácsi végrehajtási rendeletnek (HL L 195., 25. o.), a 2010/413 határozat módosításáról szóló, 2010. október 25‑i 2010/644/KKBP tanácsi határozatnak (HL L 281., 81. o.), az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 423/2007 rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. október 25‑i 961/2010/EU tanácsi rendeletnek (HL L 281., 1. o.), a 2010/413 határozat módosításáról szóló, 2011. december 1‑jei 2011/783/KKBP tanácsi határozatnak (HL L 319., 71. o.), a 961/2010 rendelet végrehajtásáról szóló, 2011. december 1‑jei 1245/2011/EU tanácsi végrehajtási rendeletnek (HL L 319., 11. o.), valamint az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 961/2010 rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. március 23‑i 267/2012/EU tanácsi rendeletnek (HL L 88., 1. o.) a felperest érintő részében történő megsemmisítése iránti kérelme, másfelől az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló, 2007. április 19‑i 423/2007/EK tanácsi rendelet (HL L 103., 1. o.) 7. cikke (2) bekezdése d) pontjának, a 961/2010 rendelet 16. cikke (2) bekezdése a) pontjának és a 267/2012 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a felperesre való alkalmazhatatlansága megállapítása iránt kérelme tárgyában,
            A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács),
            tagjai: I. Pelikánová elnök (előadó), K. Jürimäe és M. van der Woude bírák,
            hivatalvezető: N. Rosner tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. július 3‑i tárgyalásra,
            meghozta a következő
            Ítéletet (1)
            [omissis]
            Eljárás és a felek kérelmei
            22. A felperes a Törvényszék Hivatalához 2010. október 7‑én benyújtott keresetlevelével megindította a jelen keresetet.
            23. A Törvényszék Hivatalához 2010. november 5‑én benyújtott iratában a felperes a 2010/644 határozat és a 961/2010 rendelet 2010. október 25‑i elfogadása következtében módosította kereseti kérelmeit.
            24. A Törvényszék Hivatalához 2011. január 14‑én benyújtott iratában az Európai Bizottság beavatkozási kérelmet terjesztett elő a jelen eljárásban a Tanács kérelmeinek támogatása végett. 2011. március 8‑i végzésével a Törvényszék nyolcadik tanácsának elnöke engedélyezte a beavatkozást.
            25. A Törvényszék Hivatalához 2012. január 24‑én benyújtott iratában a felperes egyfelől a 2011/783 határozat és az 1245/2011 végrehajtási rendelet 2011. december 1‑jei elfogadása következtében módosította kereseti kérelmeit, másfelől azt kérte, hogy a Törvényszék adott esetben azonnali hatállyal semmisítse meg a megtámadott aktusokat.
            26. A Törvényszék Hivatalához 2012. április 23‑án benyújtott iratában a felperes a 267/2012 rendelet 2012. március 23‑i elfogadása következtében módosította a kereseti kérelmeit.
            27. Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (negyedik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási szabályzat 64. cikkében foglalt pervezető intézkedések keretében írásban kérdéseket intézett a felekhez a Bíróság C‑380/09. P. sz., Melli Bank kontra Tanács ügyben 2012. március 13‑án hozott ítéletéből] a jelen ügy tekintetében levonandó következtetésekre, a felperes igazgatóinak számára és kinevezésük módjaira, valamint a felperes negyedik jogalapjának elfogadhatóságára vonatkozóan. A felek válaszoltak a Törvényszék kérdéseire.
            28. A Törvényszék kérdéseire adott, ez utóbbi Hivatalához 2012. június 8‑án benyújtott válaszában a felperes elállt a harmadik, a 2010/413 határozat 20. cikke (1) bekezdése b) pontjának, a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdése d) pontjának, a 961/2010 rendelet 16. cikke (2) bekezdése a) pontjának és a 267/2012 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének aránytalan, és ennélfogva jogellenes jellegére alapított jogalapjától.
            29. A felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszait a 2012. július 3‑én megtartott tárgyaláson meghallgatták.
            30. A Törvényszék (negyedik tanács) 2012. szeptember 4‑i végzésében újból megnyitotta a szóbeli szakaszt, hogy az ügy irataihoz csatolják a felperesnek a Bíróság elnöke C‑110/12. P.(R). sz., Akhras kontra Tanács ügyben 2012. július 19‑én hozott végzésére [az EBHT‑ban nem tették közzé] vonatkozó észrevételeit, és beszerezzék a többi fél észrevételeit. A szóbeli szakasz 2012. október 4‑én zárult le újból.
            31. A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – azonnali hatállyal semmisítse meg a 2010/413 határozat II. melléklete B. táblázatának 4. pontját, a 668/2010 végrehajtási rendelet melléklete B. táblázatának 2. pontját, a 2010/644 határozat melléklete I. címe B. táblázatának 4. pontját, a 961/2010 rendelet VIII. melléklete B. táblázatának 4. pontját, a 2011/783 határozatot, az 1245/2011 végrehajtási rendeletet és a 267/2012 rendelet IX. melléklete I. címe B. táblázatának 4. pontját, amennyiben ezen aktusok őt érintik;
            – állapítsa meg, hogy a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) pontja, a 961/2010 rendelet 16. cikke (2) bekezdésének a) pontja és a 267/2012 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése nem alkalmazható rá;
            – a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
            32. A Tanács és a Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – utasítsa el a keresetet;
            – a felperest kötelezze a költségek viselésére.
            Indokolás
            [omissis]
            Az ügy érdeméről
            [omissis]
            Az első, az indokolási kötelezettségnek, a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének és a hatékony bírói jogvédelemhez való jognak a megsértésére alapított jogalapról
            [omissis]
            – A felperes védelemhez való joga megsértéséről, valamint az abból eredő hatékony bírói jogvédelemhez való joga megsértéséről, hogy nem kapott elegendő információt a korlátozó intézkedések vele szemben történő elfogadásával kapcsolatban
            78. A felperes arra hivatkozik, hogy a többszöri információkérés ellenére nem kapott elegendő információt a vele és a Bank Mellattal szembeni korlátozó intézkedések elfogadása vonatkozásában, és különösen semmiféle bizonyítékot nem kapott a Bank Mellatnak az atomfegyverek elterjedésében való feltételezett részvétele tekintetében. Ezzel összefüggésben kiemeli a 2010. szeptember 13‑i levélben közölt korlátozó intézkedések és a viszonválasz mellékletében közölt korlátozó intézkedés elfogadására vonatkozó javaslatok nem megfelelő jellegét, valamint ez utóbbi késedelmes közlését.
            79. A felperes ebből azt a következtetést vonja le, hogy e bizonyítékok közlése nem tette lehetővé számára, hogy megfogalmazza a vele és a Bank Mellattal szemben elfogadott korlátozó intézkedések elfogadására vonatkozó hasznos észrevételeit, és nem biztosíthatott számára tisztességes eljárást.
            80. A Tanács, a Bizottság által támogatva, vitatja a felperes érveinek megalapozottságát. Többek között kifejti, hogy a korlátozó intézkedések elfogadására vonatkozó javaslatokat közölte a felperessel, amint beszerezte azon tagállamok jóváhagyását, amelyektől e javaslatok származtak.
            81. Elsőként, a fenti 62–77. pontban végzett vizsgálatból kitűnik, hogy a Tanács által a Bank Mellattal szemben felhozott első, negyedik és ötödik indok, valamint magára a felperesre vonatkozó indokolás – ahogyan az a megtámadott aktusokból és a felperessel közölt korlátozó intézkedések elfogadására vonatkozó javaslatokból kitűnik – kellőképpen pontos. A Tanács által a Bank Mellattal szemben felhozott második, harmadik, hatodik és hetedik indok homályos jellege a felperes védelemhez való jogának, valamint a hatékony bírói jogvédelemhez való jogának a megsértését képezi.
            82. Másodsorban meg kell jegyezni, hogy a korlátozó intézkedések elfogadására vonatkozó, 2010. szeptember 13‑án közölt javaslatok megtételére a Tanács által a felperes számára az észrevételei benyújtására megállapított 2010. szeptember 25‑i határidő lejárta előtt sor került, ezért a védelemhez való jog semmilyen megsértése nem állapítható meg ezek tekintetében.
            83. A viszonválaszhoz csatolt javaslatot viszont a fenti 82. pontban említett határidő lejártát követően közölték.
            84. E tekintetben nem lehet helyt adni az érintett tagállami jóváhagyás beszerzésének szükségességére vonatkozó tanácsi érvelésnek. Amennyiben ugyanis a Tanács valamely tagállam által szolgáltatott bizonyítékra kíván támaszkodni valamely szervezettel szembeni korlátozó intézkedések elfogadása tekintetében, ezen intézkedések elfogadását megelőzően köteles meggyőződni arról, hogy az említett bizonyítékok kellő időben közölhetők‑e az érintett szervezettel annak érdekében, hogy az megfelelően kifejthesse álláspontját.
            85. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy az olyan irat késedelmes közlése, amelyre a Tanács valamely szervezettel szembeni korlátozó intézkedések elfogadása vagy fenntartása érdekében hivatkozott, csak akkor minősül a védelemhez való jog megsértésének, amely indokolja a korábban elfogadott aktusok megsemmisítését, ha bizonyítást nyer, hogy az érintett korlátozó intézkedéseket nem lehetett volna jogosan elfogadni vagy fenntartani, mert a késedelmesen közölt irat terhelő bizonyítékként való elfogadását el kellett volna utasítani.
            86. Márpedig – amint a fenti 70 és 76. pontból kitűnik – a viszonválaszhoz csatolt javaslat nem tartalmaz a megtámadott aktusokhoz és a 2010. szeptember 13‑án közölt javaslatokhoz képest kiegészítő bizonyítékokat, ami azt jelenti, hogy annak terhelő bizonyítékként való elfogadásának az elutasítása nem képes befolyásolni a felperesre vonatkozó korlátozó intézkedések elfogadásának és fenntartásának megalapozottságát. E körülmények között az említett javaslat késedelmes közlése nem indokolja a 2010/413 határozat, a 668/2010 végrehajtási rendelet, a 2010/644 határozat és a 961/2010 rendelet megsemmisítését.
            87. Harmadsorban, a bizonyítékok közlésének hiányát illetően meg kell jegyezni, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének értelmében a Tanács csak azokat a bizonyítékokat köteles közölni, amelyek aktájának részét alkotják. Márpedig a jelen ügyben a Tanács – anélkül, hogy a felperes ellentmondana – kifejti, hogy aktája nem tartalmaz a Bank Mellatnak az atomfegyverek elterjedésében való részvételére vagy magára a felperesre vonatkozó kiegészítő bizonyítékokat. E körülmények között nem róható fel neki, hogy megsértette a felperes védelemhez való jogát és a hatékony bírói jogvédelemhez való jogát azáltal, hogy nem közölte vele ezeket a bizonyítékokat.
            [omissis]
            A második, a felperesnek a Bank Mellat általi tulajdonlására vagy ellenőrzésére vonatkozó értékelési hibára alapított jogalapról
            101. A felperes azt állítja, hogy nem áll a Bank Mellat tulajdonában, és nem tartozik ez utóbbihoz a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdése d) pontjának, a 2010/413 határozat 20. cikke (1) bekezdése b) pontjának, a 961/2010 rendelet 16. cikke (2) bekezdésének és a 267/2012 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének értelmében.
            102. Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a Törvényszék vizsgálata csak arra a körülményre irányul, hogy a Bank Mellat tulajdonában áll‑e a felperes alaptőkéjének 60%‑a. Kétségtelenül igaz ugyanis, hogy 2012. január 24‑e óta a Bank Tejaratra, a felperes másik részvényesére is vonatkoznak a 2010/413 határozat, a 961/2010 rendelet és a 267/2012 rendelet alapján elfogadott korlátozó intézkedések. Mindazonáltal e körülményre a tárgyaláson hivatkozott először a Tanács, és az különösen nem szerepel a megtámadott aktusok indokolásában. Következésképpen nem vehető figyelembe a jogszerűségük felülvizsgálata keretében.
            103. Az ítélkezési gyakorlat szerint, amikor valamely, az atomfegyverek elterjedésében részt vevőként minősített jogalany pénzeszközeit befagyasztják, fennáll egy nem elhanyagolható mértékű veszély, hogy az nyomást gyakorol a tulajdonában álló vagy általa ellenőrzött, illetve hozzá tartozó jogalanyokra a rá vonatkozó intézkedések hatásának megkerülése érdekében. Következésképpen e jogalanyok pénzeszközeinek befagyasztása, amire a Tanács a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) pontja, a 2010/413 határozat 20. cikke (1) bekezdésének b) pontja, a 961/2010 rendelet 16. cikkének (2) bekezdése és a 267/2012 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében köteles, szükséges és megfelelő az említett jogalannyal szemben meghozott intézkedések hatékonyságának biztosítása és annak garantálása érdekében, hogy ezen intézk edéseket ne kerüljék meg (lásd ebben az értelemben és analógia útján a fenti 27. pontban hivatkozott Melli Bank kontra Tanács ügyben hozott ítélet 39. és 58. pontját).
            104. Ehhez hasonlóan, amikor valamely jogalany az atomfegyverek elterjedésében részt vevőnek tekintett jogalany 100%‑os tulajdonában áll, teljesül a 2010/413 határozat 20. cikke (1) bekezdésének b) pontjában és a 961/2010 rendelet 16. cikke (2) bekezdésének a) pontjában említett, tulajdonban állásra vonatkozó feltétel (lásd analógia útján a fenti 27. pontban hivatkozott Melli Bank kontra Tanács ügyben hozott ítélet 79. pontját). Ugyanezen következtetés alkalmazandó az atomfegyverek elterjedésében részt vevő valamely jogalanyhoz „tartozó” jogalanynak a 267/2012 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő fogalmára is.
            105. Mindemellett nem vitatott, hogy a felperes alaptőkéjének csak a 60%‑a van a Bank Mellat tulajdonában.
            106. E körülmények között – a Tanács és a Bizottság állításával szemben – az ítélkezési gyakorlatban kialakított, a fenti 104. pontban idézett szabály nem alkalmazandó, mivel a felperes alaptőkéje 60%‑ának tulajdonlása önmagában nem jelenti azt, hogy teljesül a fenti 104. pontban szereplő rendelkezésekben előírt, a „tulajdonban állásra” vagy a „hozzá tartozásra” vonatkozó feltétel.
            107. Következésképpen azt kell megvizsgálni, hogy a jelen ügy körülményeire, és különösen a Bank Mellat tulajdonlásának mértékére tekintettel nem elhanyagolható mértékű veszély áll‑e fenn arra, hogy a felperes a Bank Mellatra vonatkozó korlátozó intézkedések hatásának megkerülésére törekedjen (lásd ebben az értelemben és analógia útján a fenti 27. pontban hivatkozott Melli Bank kontra Tanács ügyben hozott ítélet 40. pontját).
            108. A Tanács, a Bizottság által támogatva, arra hivatkozik, hogy ez áll fenn abban az esetben, ha a felperes alaptőkéjének 60%‑ával rendelkező többségi részvényesként a Bank Mellat nevezheti ki és mentheti fel az igazgatóit.
            109. Az ügy irataiból e tekintetben kiderül, hogy a felperesnél hét igazgató van, közülük kettő független igazgató, akik nem gyakorolnak ügyvezetői funkciókat.
            110. Kétségkívül igaz, hogy mind az Egyesült Királyság alkalmazandó jogszabályai, mind pedig a felperes alapszabálya értelmében ez utóbbi igazgatóit a közgyűlés nevezi ki a szavazatok egyszerű többségével elfogadott rendes határozattal.
            111. Ennek alapján a felperes által szolgáltatott bizonyítékokból – amelyek hitelességét a többi fél nem vitatta – kiderül, hogy a részvényesei megállapodásának megfelelően a jelenlegi igazgatói közül mindössze négyet választott a Bank Mellat, a fennmaradó hármat a Bank Tejarat választotta.
            112. Ezenkívül a Bank Mellat által választott négy igazgató közül az egyik független, nem ügyvezető igazgató. Amint a felperes által benyújtott bizonyítékokból kiderül, a függetlenség követelménye, amelyet az FSA vizsgál a társaságok igazgatóinak engedélyezésére irányuló eljárásban, többek között azt jelenti, hogy az említett igazgató semmilyen módon nem áll kapcsolatban a felperes részvényeseivel, köztük a Bank Mellattal.
            113. E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bank Mellat legfeljebb arra képes, hogy a felperes jelenlegi hét igazgatója közül háromra, vagyis ez utóbbiak kisebbségére gyakoroljon befolyást.
            114. A Tanács e tekintetben azzal érvelt a tárgyaláson, hogy a független igazgatók nem vesznek részt a felperes mindennapi irányításában, mivel nem látnak el ügyvezetői funkciókat.
            115. Márpedig meg kell jegyezni, hogy ami az igazgatók által együttesen hozott határozatokat illeti, a felperes alapszabálya nem tesz különbséget az ügyvezető és a nem ügyvezető igazgatók között a határozatképesség feltételei és a szavazati jog tekintetében. Következésképpen ennek keretében a nem ügyvezető igazgatók helyzete megegyezik az ügyvezető igazgatók helyzetével.
            116. Mindent egybevetve, amennyiben a Tanács érvelését úgy kell érteni, mint amely azon befolyásra vonatkozik, amelyet a felperesnek a Bank Mellat által választott egyes igazgatói az ügyvezetői funkcióik keretében egyénileg képesek gyakorolni, ez az érv két okból sem vehető figyelembe. Egyfelől ugyanis nem hivatkozott e körülményre a megtámadott aktusok indokolásában. Másfelől a szóban forgó érvelés nem kellőképpen pontos, mivel a Tanács nem jelölte meg sem az érintett igazgatók személyét, sem az általuk ellátott pontos funkciókat, sem azt a különös veszélyt, amelyet e körülmény jelentett a Bank Mellatra vonatkozó korlátozó intézkedések hatékonyságára nézve.
            117. Másodsorban meg kell jegyezni, hogy az ügy irataiból kiderül, hogy a felperes minden új igazgatójának a kinevezése az FSA engedélyéhez van kötve. Ennélfogva a Bank Mellat nincs olyan helyzetben, hogy szabadon módosítsa a felperes igazgatóinak számát és jellegét, például a független igazgatói álláshelyek megszüntetésével.
            118. Az előzőek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a jelen ügy különleges körülményei között az alapján, hogy a Bank Mellat tulajdonában van a felperes alaptőkéjének 60%‑a, nem állapítható meg, hogy teljesül a 423/2007 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének d) pontjában, a 2010/413 határozat 20. cikke (1) bekezdésének b) pontjában, a 961/2010 rendelet 16. cikkének (2) bekezdésében és a 267/2012 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontjában előírt, a „tulajdonban állásra” vagy a „hozzá tartozásra” vonatkozó feltétel.
            119. Következésképpen a felperesre vonatkozó korlátozó intézkedések elfogadását önmagában nem indokolja az, hogy a Bank Mellat tulajdonában van a felperes alaptőkéjének 60%‑a.
            120. Mivel a felperes alaptőkéje 60%‑ának a Bank Mellat általi tulajdonlása az egyetlen olyan körülmény, amelyet figyelembe vehet a Törvényszék (lásd a fenti 102. pontot), helyt kell adni a második jogalapnak, és ennélfogva meg kell semmisíteni a 2010/644 határozatot, a 961/2010 rendeletet, a 2011/783 határozatot, az 1245/2011 végrehajtási rendeletet és 267/2012 rendeletet a felperest érintő részében, anélkül hogy szükséges lenne megvizsgálni egyfelől a felperes által a második jogalap keretében felhozott többi érvet, valamint az ötödik jogalapot.
            [omissis]
            (1) .
            (1) – A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján
            A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
            a következőképpen határozott:
            1) A Törvényszék a Persia International Bank plc‑t érintő részében megsemmisíti:
            – az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 2007/140/KKBP közös álláspont hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. július 26‑i 2010/413/KKBP tanácsi határozat II. melléklete B. táblázatának 4. pontját;
            – az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 423/2007/EK rendelet 7. cikke (2) bekezdésének végrehajtásáról szóló, 2010. július 26‑i 668/2010/EU tanácsi végrehajtási rendelet melléklete B. táblázatának 2. pontját;
            – a 2010/413 határozat módosításáról szóló, 2010. október 25‑i 2010/644/KKBP tanácsi határozat melléklete I. címe B. táblázatának 4. pontját;
            – az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 423/2007 rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. október 25‑i 961/2010/EU tanácsi rendelet VIII. melléklete B. táblázatának 4. pontját;
            – a 2010/413 határozat módosításáról szóló, 2011. december 1‑jei 2011/783/KKBP tanácsi határozatot;
            – a 961/2010 rendelet végrehajtásáról szóló, 2011. december 1‑jei 1245/2011/EU tanácsi végrehajtási rendeletet;
            – az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 961/2010 rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. március 23‑i 267/2012/EU tanácsi rendelet IX. melléklete I. címe B. táblázatának 4. pontját.
            2) A Törvényszék a 2010/644 határozattal és a 2011/783 határozattal módosított 2010/413 határozat joghatásait a Persia International Bank tekintetében a 267/2012 rendelet megsemmisítésének hatálybalépéséig fenntartja.
            3) A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
            4) Az Európai Unió Tanácsa a saját költségein kívül viseli a Persia International Bank részéről felmerült költségeket.
            5) Az Európai Bizottság maga viseli saját költségeit.