title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2012. június 5.#Łukasz Marcin Bonda.#A Sąd Najwyższy (Lengyelország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Közös agrárpolitika – Egységes területalapú támogatási rendszer – 1973/2004/EK rendelet – 138. cikk, (1) bekezdés – Támogatásból való kizárás a bejelentett földterület pontatlansága esetén – E szankció közigazgatási vagy büntetőjogi jellege – A büntetőjogi szankciók halmozódásának tilalma – A ne bis in idem elve.#C‑489/10. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C-489/10. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Sąd Najwyższy (Lengyelország) a Bírósághoz 2010. október 12-én érkezett, 2010. szeptember 27-i határozatával terjesztett elő az előtte
            Łukasz Marcin Bonda
            ellen folytatott büntetőeljárásban,
            A BÍRÓSÁG (nagytanács),
            tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot és A. Prechal tanácselnökök, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, A. Borg Barthet (előadó), L. Bay Larsen, M. Berger és E. Jarašiūnas bírák,
            főtanácsnok: J. Kokott,
            hivatalvezető: K. Sztranc-Sławiczek tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. október 4-i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – Ł. M. Bonda képviseletében J. Markowicz adwokat,
            – a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, D. Krawczyk és B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,
            – az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében A. Bouquet és A. Szmytkowska, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2011. december 15-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1782/2003/EK tanácsi rendelet IV. és IVa. címeiben meghatározott támogatási rendszereket, továbbá a pihentetett terület alapanyag-termelésre való használatát illetően ugyanezen rendelet alkalmazásának részletes szabályozásáról szóló, 2004. október 29-i 1973/2004/EK bizottsági rendelet (HL L 345., 1. o.) 138. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet az Ł. M. Bonda ellen indított büntetőeljárás keretében nyújtották be, amelynek tárgya az Ł. M. Bonda által – az egységes területalapú támogatásra jogosult mezőgazdasági földterületre vonatkozó nyilatkozata útján – elkövetett csalás.
            Jogi háttér
            A nemzetközi jog
            3. Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény – Strasbourgban, 1984. november 22-én aláírt – hetedik kiegészítő jegyzőkönyve (a továbbiakban: hetedik kiegészítő jegyzőkönyv) 4. cikkének (1) bekezdése szerint:
            „Ha valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak az igazságszolgáltatási szervei ugyanezen bűncselekmény miatt nem folytathatnak büntetőeljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki.”
            Az uniós jog
            A 2988/95/EK, Euratom rendelet
            4. Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. december 18-i 2988/95/EK, Euratom tanácsi rendelet (HL L 312., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 340. o.) negyedik, ötödik, kilencedik, tizedik és tizenkettedik preambulumbekezdése kimondja:
            „mivel a Közösségek pénzügyi érdekei ellen irányuló csalásokkal szembeni küzdelem eredményessé tétele érdekében a közösségi politikák által érintett összes területen egységes jogi keretet kell meghatározni;
            mivel a szabálytalan magatartásról és az ahhoz kapcsolódó közigazgatási intézkedésekről és szankciókról a jelen rendelettel összhangban az ágazati szabályok rendelkeznek;
            […]
            mivel a közös agrárpolitika céljainak elérését szolgáló közösségi intézkedések és szankciók a támogatási rendszerek szerves részét képezik; mivel ezek saját céljaikat követik, amelyek nem érintik a gazdasági szereplők magatartásának a tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságai által büntetőjogi szempontból történő értékelését; mivel a szóban forgó intézkedések és szankciók hatékonyságát a közösségi szabályok közvetlen hatályával és a közösségi intézkedések teljes körű alkalmazásával lehet biztosítani, amennyiben a megelőző intézkedések elfogadása nem tette lehetővé e cél elérését;
            mivel a méltányosság és az arányosság elve alapján, továbbá a ne bis in idem  elv szellemében, a közösségi vívmányok és az e rendelet hatálybalépésekor érvényes egyedi közösségi szabályok tiszteletben tartásával megfelelő rendelkezéseket kell elfogadni annak érdekében, hogy megakadályozható legyen a közösségi pénzügyi szankciók és a nemzeti büntetőjogi szankciók ugyanazon személyekre ugyanazon okokból való kiszabása;
            […]
            mivel ezt a rendeletet a tagállamok büntetőjogának tiszteletben tartásával kell alkalmazni;”
            5. Az említett rendelet 1. cikke így rendelkezik:
            „(1) Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelme céljából a közösségi joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás kialakítására kerül sor az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében.
            (2) Szabálytalanság a közösségi jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása útján történő megsértése, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése vagy a Közösségek által kezelt költségvetések kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a Közösségek nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.”
            6. Ugyanezen rendelet 2. cikke szerint:
            „(1) Szükség esetén ellenőrzések, közigazgatási intézkedések és szankciók kerülnek bevezetésre a közösségi jog megfelelő alkalmazása érdekében. Ezeknek hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük, hogy biztosíthassák a Közösségek pénzügyi érdekeinek megfelelő védelmét.
            (2) Semmilyen közigazgatási szankció nem alkalmazható, ha a szabálytalanságot megelőzően közösségi jogi rendelkezés nem rendelkezett arról. A közösségi jogszabályba foglalt, közigazgatási szankciót tartalmazó rendelkezések későbbi módosítása esetén a kevésbé szigorú rendelkezéseket kell alkalmazni visszaható hatállyal.
            (3) A közösségi jog meghatározza azon közigazgatási intézkedések és szankciók természetét és alkalmazási körét, amelyek a szóban forgó szabályok megfelelő alkalmazásához szükségesek, figyelembe véve a szabálytalanság jellegét és súlyát, a nyújtott vagy szerzett előnyt és a felelősség mértékét.
            (4) Figyelemmel az alkalmazandó közösségi jogra, a közösségi ellenőrzések, intézkedések és szankciók alkalmazásának eljárásaira nézve a tagállamok jogszabályai az irányadók.”
            7. A 2988/95 rendelet 4. cikke kimondja:
            „(1) Főszabályként minden szabálytalanság a jogtalanul megszerzett előny elvonását vonja maga után:
            – tartozás tárgyát képező vagy jogtalanul kapott összegek utáni fizetési vagy visszafizetési kötelezettség formájában,
            – az előny iránti kérelemhez vagy előleg fizetésekor nyújtott biztosíték teljes vagy részleges elvesztésével.
            (2) Az (1) bekezdésben említett intézkedések alkalmazása a megszerzett előny, valamint – megfelelő rendelkezés esetében – az átalány alapján meghatározható kamat elvonására korlátozódik.
            (3) Azok a cselekmények, amelyekről megállapítható, hogy céljuk az adott ügyben alkalmazandó közösségi jog célkitűzéseivel ellentétes előnyszerzés azáltal, hogy mesterséges módon teremtik meg az előny megszerzéséhez szükséges feltételeket, az előny megszerzésének meghiúsulását vagy annak elvonását eredményezik.
            (4) Az e cikkben előírt intézkedések nem minősülnek szankciónak.”
            8. Az említett rendelet 5. cikkének szövege a következő:
            „(1) A szándékosan elkövetett vagy gondatlanságból okozott szabálytalanságok a következő közigazgatási szankciók kiszabását vonhatják maguk után:
            a) közigazgatási bírság fizetése;
            b) olyan összeg megfizetése, amely a jogtalanul szerzett vagy kicsalt összeget – adott esetben kamataival együtt – meghaladja; ez a többletösszeg az egyedi szabályokban megállapított százalékértéknek megfelelően kerül meghatározásra, és ez nem haladhatja meg a visszatartó hatáshoz feltétlenül szükséges szintet;
            c) a közösségi szabályok által nyújtott előny teljes vagy részleges megvonása, még akkor is, ha a gazdasági szereplő a szóban forgó előnynek csupán egy részében részesült jogosulatlanul;
            d) az előnyből való kizárás vagy annak megvonása a szabálytalanságot követő időszak vonatkozásában;
            e) a közösségi támogatási rendszerben való részvételhez szükséges jóváhagyás vagy elismerés ideiglenes megvonása;
            f) a szabályokban rögzített feltételek teljesülését célzó biztosíték vagy letét elvesztése, vagy a jogtalanul elengedett biztosíték összegének visszafizetése;
            g) egyéb, tisztán gazdasági jellegű szankciók, amelyek természetüket és alkalmazási körüket tekintve egyenértékűek az érintett ágazatok konkrét követelményeinek fényében a Tanács által a Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörökkel összhangban a Tanács által elfogadott ágazati szabályokban előírtakkal.
            (2) A jelen rendelet hatálybalépésekor érvényben lévő ágazati szabályokban rögzített rendelkezések sérelme nélkül egyéb szabálytalanságok csak azokat az (1) bekezdésben felsorolt, büntetőjogi szankcióval nem egyenértékű szankciókat vonhatnak maguk után [helyesen: csak az (1) bekezdésben felsorolt, büntetőjogi szankcióval nem egyenértékű szankciókat vonhatják maguk után], amennyiben az ilyen szankciók elengedhetetlenek a szabályok helyes alkalmazásának biztosításában.”
            9. A 2988/95 rendelet 6. cikke így rendelkezik:
            „(1) A jelen rendelet hatálybalépésekor érvényben lévő ágazati szabályok alapján elfogadott közösségi közigazgatási intézkedések és szankciók sérelme nélkül a pénzbeli szankciók, mint például közigazgatási bírságok kiszabása a hatáskörrel rendelkező hatóság határozatával felfüggeszthetők, amennyiben büntetőeljárást indítottak az érintett személlyel szemben ugyanazon tények vonatkozásában. A közigazgatási eljárás felfüggesztése megszakítja a 3. cikkben meghatározott elévülési időt.
            (2) Ha a büntetőeljárás nem folytatódik, a felfüggesztett közigazgatási eljárás folytatódik.
            (3) Amikor a büntetőeljárás lezárul, a felfüggesztett közigazgatási eljárás folytatódik, hacsak ezt általános jogelvek ki nem zárják.
            (4) Ahol a közigazgatási eljárás folytatódik, a hatóság biztosítja, hogy olyan – legalább a közösségi szabályozásban előírttal egyenértékű – szankciót szabjanak ki, amely figyelembe veheti az igazságszolgáltatási hatóság által kiszabott bármely büntetést ugyanazon személlyel szemben és ugyanazon tényállás vonatkozásában.
            (5) Az (1)–(4) bekezdések nem vonatkoznak azokra a pénzbeli szankciókra, amelyek szerves részét képezik pénzügyi támogatási rendszereknek, és minden büntetőjogi szankciótól függetlenül alkalmazhatók, ha és amennyiben nem egyenértékűek az ilyen büntetésekkel.”
            Az 1782/2003/EK rendelet
            10. A 2005. január 26-i 118/2005/EK bizottsági rendelettel (HL L 24., 15. o.) módosított, a közös agrárpolitika keretébe tartozó közvetlen támogatási rendszerek közös szabályainak megállapításáról és a mezőgazdasági termelők részére meghatározott támogatási rendszerek létrehozásáról, továbbá a 2019/93/EGK, 1452/2001/EK, 1453/2001/EK, 1454/2001/EK, 1868/94/EK, 1251/1999/EK, 1254/1999/EK, 1673/2000/EK, 2358/71/EGK és a 2529/2001/EK rendelet módosításáról szóló, 2003. szeptember 29-i 1782/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 270., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 40. kötet, 269. o.; a továbbiakban: 1782/2003 rendelet) huszonegyedik preambulumbekezdése kimondja:
            „A közös agrárpolitika alapján működő támogatási rendszerek közvetlen jövedelemtámogatást írnak elő, különösen a mezőgazdasági népesség megfelelő életszínvonalának biztosítása céljából. Ez a célkitűzés szorosan összefügg a vidéki térségek megőrzésével. A közösségi pénzeszközök jogtalan kiutalásának elkerülése érdekében nem fizethető támogatás olyan mezőgazdasági termelő részére, aki mesterségesen teremtette meg az adott támogatási jogosultság megszerzéséhez szükséges körülményeket.”
            11. Az 1782/2003 rendelet 24. cikke szerint:
            „(1) Az e rendelet 6. cikkében előírt támogatáscsökkentés, illetve a támogatás köréből való kizárás sérelme nélkül, amennyiben megállapítás nyer, hogy a mezőgazdasági termelő nem felel meg a támogatási jogosultságra vonatkozóan e rendeletben vagy az 1259/1999/EK rendelet 2a. cikkében előírt feltételeknek, a számára odaítélt vagy odaítélendő azon támogatás egy részének vagy egészének kifizetését, amelyre vonatkozóan a jogosultsági feltételek teljesültek, csökkenteni kell, vagy ki kell zárni a támogatás köréből az e rendelet 144. cikkének (2) bekezdésében említett eljárással összhangban megállapítandó módon.
            (2) A támogatáscsökkentés mértéke a feltárt jogsértés súlyától, mértékétől, továbbá tartós, illetve ismétlődő jellegétől függően progresszív módon változik, és a mezőgazdasági termelő egy vagy több naptári év tekintetében akár ki is zárható egy vagy több támogatási rendszer köréből.”
            Az 1973/2004 rendelet
            12. Az 1973/2004 rendelet hatvankilencedik preambulumbekezdése kimondja:
            „Az [1782/2003] rendelet 143b. cikke lehetővé teszi, hogy Csehország, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia (az új tagállamok) a közvetlen támogatások rendszerét egyszerűsített rendszerrel (Egyszerűsített területalapú támogatási rendszer) [helyesen : a közvetlen támogatásokat egységes területalapú támogatásokkal (egységes területalapú támogatási rendszer)] helyettesítsék. Csehország, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magya rország, Málta, Lengyelország, Szlovénia és Szlovákia [helyesen: Csehország, Észtország, Ciprus, Lettország, Litvánia, Magyarország, Lengyelország és Szlovákia] éltek ezzel a választással. Ezért az egyszerűsített [helyesen: egységes] területalapú támogatási rendszer használatának részletes szabályait meg kell alkotni.”
            13. Az említett rendelet 138. cikke előírja:
            „(1) A vis maior és a 796/2004/EK rendelet 72. cikkében meghatározott különleges körülmények kivételével, amennyiben az adminisztratív vagy a helyszíni ellenőrzés során azt találják, hogy a bejelentett és a 796/2004/EK rendelet 2. cikk (22) pontja szerint mért terület közötti eltérés a mért terület 3%-ánál több, de 30%-ánál kevesebb, az egyszerűsített [helyesen: egységes] területalapú támogatási rendszer keretében nyújtandó összeget az adott évre a megállapított eltérés kétszeresével csökkentik.
            Amennyiben az eltérés meghaladja a mért terület 30%-át, az adott évre megvonják a támogatást.
            Amennyiben a különbség 50% feletti, a mezőgazdasági termelőt továbbá kizárják – a bejelentett és a mért terület különbségének megfelelő összegig – támogatásból való részesülésből. Ezt az összeget levonják azon támogatások kifizetéséből, melyre a mezőgazdasági termelő jogosult az általa a szabálytalanság észlelésének évét követő három naptári évben benyújtott kérelmekkel kapcsolatban.
            (2) Amennyiben a bejelentett és a mért terület közötti eltérés szándékosan elkövetett szabálytalanságból ered, a mezőgazdasági termelőnek nem ítélik oda azt a támogatást, amelyre az adott naptári évben jogosult lett volna.
            Ezen felül, amennyiben az eltérés meghaladja a mért terület 20 [helyesen: 20%-át], a mezőgazdasági termelőt továbbá kizárják – a bejelentett és a mért terület különbségének megfelelő összegig – támogatásból való részesülésből. Ezt az összeget levonják azon támogatások kifizetéséből, melyre a mezőgazdasági termelő jogosult az általa a szabálytalanság észlelésének évét követő három naptári évben benyújtott kérelmekkel kapcsolatban.
            (3) A 796/2004/EK rendelet 2. cikk (22) pontja szerinti mért terület meghatározására az [1782/2003] rendelet 143b. cikkének (5) bekezdése és 143b. cikke (6) bekezdésének első albekezdése, valamint e rendelet 137. cikke vonatkozik.”
            A lengyel szabályozás
            14. A büntető törvénykönyvről szóló 1997. június 6-i törvény (ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks karny, Dz. U 1997, 88. sz., 553. alszám) 297. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
            „Aki abból a célból, hogy saját maga vagy bárki más javára banktól vagy más olyan gazdasági szervezettől, amely jogszabály alapján hasonló tevékenységet végez, vagy költségvetési forrás felett rendelkező szervtől, illetve intézménytől hitelt, kölcsönt, óvadékot, garanciát, akkreditívet, juttatást, támogatást, kezességből, garanciából vagy más hasonló, meghatározott gazdasági célú pénzügyi biztosítékból származó fizetési kötelezettség banki felülgarantálását, elektronikus fizetési eszközt megszerezzen vagy közbeszerzési pályázatot elnyerjen, valótlan tartalmú, hamis vagy hamisított okiratot használ fel, vagy valótlan írásbeli nyilatkozatot tesz olyan körülményekre vonatkozóan, amelyek döntő jelentőségűek a fent említett pénzügyi támogatás, fizetési eszköz megszerzése vagy közbeszerzési pályázat elnyerése szempontjából, három hónaptól öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.”
            15. A büntetőeljárásról szóló 1997. június 6-i törvény (ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks postępowania karnego, Dz. U 1997, 89. sz., 555. alszám, a továbbiakban: büntetőeljárási törvény) 17. cikke (1) bekezdésének 7. és 11. pontja szerint:
            „Büntetőeljárást nem lehet indítani, a már megindult büntetőeljárást meg kell szüntetni, ha
            […]
            ugyanezen személlyel szemben azonos tényállás mellett indult büntetőeljárást jogerősen lezárták, illetve az már folyamatban van,
            […]
            azt egyéb körülmények kizárják.
            […]”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
            16. Ł. M. Bonda 2005. május 16-án kérelmet nyújtott be a Biuro Powiatowe Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwához (a mezőgazdaság szerkezeti átalakításáért és modernizálásáért felelős ügynökség regionális kirendeltségéhez, a továbbiakban: kirendeltség) a 2005. évi egységes területalapú támogatás iránt.
            17. E kérelemben pontatlan nyilatkozatot tett a megművelt mezőgazdasági földterületek méretét és az e földterületeken termesztett növényeket illetően, mivel a mezőgazdasági célra szolgáló területeket nagyobbnak tüntette fel, a nyilatkozat 113,49 ha helyett 212,78 ha-t említett.
            18. A kirendeltség vezetője 2006. június 25-én az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdése alapján határozatot hozott, amelyben egyrészt Ł. M. Bondával szemben megtagadta a 2005. évre vonatkozó egységes területalapú támogatás kifizetését, másrészt pedig szankcióként megvonta az egységes területalapú támogatást a valós és a bejelentett terület közötti különbözetnek megfelelő összeg erejéig azon évet követő három évre, amelyben a pontatlan kérelmet benyújtotta.
            19. A Sąd Rejonowy w Goleniowie (goleniówi járási bíróság) 2009. július 14-én a büntető törvénykönyvről szóló 1997. június 6-i törvény 297. cikkének (1) bekezdése alapján Ł. M. Bondát támogatási csalás miatt elítélte, mivel a támogatások megszerzése céljából az egységes területalapú támogatás nyújtása szempontjából döntő jelentőségű körülményekre nézve valótlan tartalmú nyilatkozatot tett. Emiatt Ł. M. Bondát két év próbaidőre felfüggesztett nyolchavi szabadságvesztésre, valamint nyolcvan, egyenként 20 PLN összegű napi tétel pénzbüntetésre ítélte.
            20. Ł. M. Bonda ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Sąd Okręgowy w Szczeciniéhez (szczecini regionális bíróság), amely az ítéletet hatályon kívül helyezte, és azt állapította meg, hogy a büntetőeljárást kizárja az a körülmény, hogy Ł. M. Bondával szemben azonos tényállás miatt már közigazgatási szankciót szabtak ki. Következésképpen e bíróság a 2010. március 19-i határozatában a büntetőeljárási törvény 17. cikke 1. bekezdésének 11. pontja alapján kimondta, hogy az eljárás okafogyottá vált, a büntetőeljárást pedig megszüntette.
            21. A Prokurator Generalny (főügyész) e határozattal szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) elé, amelyben az említett 17. cikk 1. bekezdésének 11. pontjában foglalt eljárási szabály nyilvánvaló megsértésére hivatkozott.
            22. A Sąd Najwyższy szerint, bár nem kétséges, hogy azok a tényállási elemek, amelyek Ł. M. Bondával szemben az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdésében szabályozott intézkedés meghozatalát eredményezték, azonosak azokkal, amelyek a marasztaló büntető ítélet tárgyát képezték, e bíróság mégis úgy látja: mivel ez az ítélet a büntetőeljárási törvény 17. cikke 1. bekezdésének 11. pontján alapul, téves az a határozat, amely kimondta, hogy az Ł. M. Bonda ellen indult büntetőeljárás okafogyottá vált.
            23. A Sąd Najwyższy ugyanis úgy ítéli meg, hogy csak a büntetőeljárási törvény 17. cikke 1. bekezdésének 7. pontja lehetne az említett eljárás megszüntetésének helyes jogi alapja. Következésképpen az alapügy elbírálásához meg kell állapítani, hogy a kirendeltség által indított eljárás büntetőjogi jellegű-e ezen rendelkezés értelmében. A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban kifejti, hogy az említett rendelkezés szó szerinti értelmezése nemleges választ ad erre a kérdésre, azt azonban a hetedik kiegészítő jegyzőkönyv 4. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben kell értelmezni.
            24. E feltételek mellett a Sąd Najwyższy úgy véli, hogy meg kell vizsgálni az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdése alapján kiszabott szankció jogi természetét.
            25. Mivel úgy ítélte meg, hogy az elé terjesztett jogvita kimenetele az említett 138. cikk értelmezésétől függ, a Sąd Najwyższy felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
            „Milyen jogi természete van az [1973/2004 rendelet] 138. cikke szerinti szankciónak, amely abban áll, hogy a mezőgazdasági termelőtől az azon évet követő években, amelyben valótlan tartalmú nyilatkozatot nyújtott be [az egységes területalapú támogatás] alapjául szolgáló [területet] illetően, megvonják a közvetlen támogatást?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
            26. A kérdést előterjesztő bíróság kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdését akként kell-e értelmezni, hogy büntetőjogi jellegű szankcióknak minősülnek az e rendelkezés második és harmadik albekezdésében szabályozott intézkedések, amelyek abban állnak, hogy a mezőgazdasági termelőt kizárják a támogatásból abban az évben, amely tekintetében valótlan tartalmú nyilatkozatot tett a támogatásra jogosult terület vonatkozásában, valamint a bejelentett és a mért terület különbségének megfelelő összegig csökkentik azt a támogatást, amelyre e termelő a következő három naptári évben lenne jogosult.
            27. Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a Sąd Najwyższy az 1973/2004 rendelet 138. cikke (1) bekezdésének értelmezését kéri a Bíróságtól, mivel a büntetőeljárási törvény 17. cikke (1) bekezdésének 7. pontjában szereplő ne bis in idem  elve csak abban az esetben alkalmazható az alapeljárásban, ha az említett 138. cikk (1) bekezdésében szabályozott intézkedések büntetőjogi jellegű szankcióknak minősíthetők.
            28. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta, hogy a közös agrárpolitika szabályozásában előírt szankciók, mint például a gazdasági szereplő ideiglenes kizárása a támogatási rendszerből, nem büntetőjogi jellegűek (lásd a 137/85. sz., Maizena és társai ügyben 1987. november 18-án hozott ítélet [EBHT 1987., 4587. o.] 13. pontját, a C-240/90. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 1992. október 27-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-5383. o.] 25. pontját, valamint a C-210/00. sz. Käserei Champignon Hofmeister ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-6453. o.] 43. pontját).
            29. A Bíróság ugyanis úgy vélte, hogy az ilyen kizárások azoknak a gyakori szabálytalanságoknak a kiküszöbölésére szolgálnak, amelyeket a mezőgazdasági támogatások körében követnek el, és amelyek az uniós költségvetésnek okozott jelentős megterhelés által azokat az intézkedéseket csorbíthatják, amelyeket az intézmények a mezőgazdaság területén annak érdekében hoztak meg, hogy megerősítsék a piacokat, javítsák a mezőgazdasági termelők életszínvonalát, és biztosítsák a fogyasztók mérsékelt árszínvonalon történő ellátását (lásd a fent hivatkozott Käserei Champignon Hofmeister ügyben hozott ítélet 38. pontját).
            30. Elemzése alátámasztására a Bíróság azt is hangsúlyozta, hogy a rendelkezések, amelyeket megsértettek, kizárólag azokra a gazdasági szereplőkre vonatkoznak, akik szabad elhatározásukból döntöttek úgy, hogy a támogatási rendszert igénybe veszik a mezőgazdaság területén (lásd a fent hivatkozott Maizena és társai ügyben hozott ítélet 13. pontját, a fent hivatkozott Németország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 26. pontját, valamint a fent hivatkozott Käserei Champignon Hofmeister ügyben hozott ítélet 41. pontját). A Bíróság hozzátette: mivel az uniós támogatási rendszer keretében kizárólag akkor nyújtható támogatás, ha annak címzettje teljes körű garanciát nyújt a tisztesség és a megbízhatóság terén, az a szankció, amelyet e követelmények megsértése miatt szabnak ki, a támogatási rendszer szerves részét képező sajátos közigazgatási eszközt képez, amelynek célja, hogy az uniós alapok megfelelő pénzügyi kezelését biztosítsa (a fent hivatkozott Käserei Champignon Hofmeister ügyben hozott ítélet 41. pontja).
            31. Nem merült fel olyan körülmény, amely az 1973/2004 rendelet 138. cikke (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében szabályozott intézkedések tekintetében más választ indokolna.
            32. Nem vitatott ugyanis, hogy az 1973/2004 rendelet 138. cikke (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében szabályozott intézkedéseket csak azokkal a gazdasági szereplőkkel szemben lehet alkalmazni, akik támogatást igényeltek az említett rendelet által létrehozott támogatási rendszerből, és ha kiderül, hogy az ilyen gazdasági szereplők a kérelmük alátámasztására téves információt szolgáltattak. Ezenkívül az említett intézkedések is a támogatási rendszer szerves részét képező sajátos közigazgatási eszközök, amelyek célja, hogy az uniós alapok megfelelő pénzügyi kezelését biztosítsák.
            33. Ehhez hozzá kell tenni, hogy a 2988/95 rendelet 1. cikkéből, amely a közösségi politikák által érintett összes területen egységes jogi keretet határoz meg, az következik, hogy az uniós jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása útján történő megsértése, amelynek eredményeként az Unió általános költségvetése vagy az általa kezelt költségvetések kárt szenvednek vagy szenvednének, „szabálytalanságnak” minősül, és „közigazgatási intézkedések és szankciók” alkalmazását vonja maga után.
            34. Továbbá a 2988/95 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének c) és d) pontjából kitűnik, hogy a közösségi szabályok által nyújtott előny teljes vagy részleges megvonása, még akkor is, ha a gazdasági szereplő a szóban forgó előnynek csupán egy részében részesült jogosulatlanul, valamint az előnyből való kizárás vagy annak megvonása a szabálytalanságot követő időszak vonatkozásában közigazgatási szankciót képez. E két tényállást szabályozza az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdése.
            35. Végül, miközben a 2988/95 rendelet 6. cikkének (1)–(4) bekezdése azon szabályokat tartalmazza, amelyek szerint az uniós jogon alapuló közigazgatási eljárásban figyelembe kell venni a nemzeti büntetőeljárást, e rendelet kilencedik preambulumbekezdéséből és 6. cikkének (5) bekezdéséből az következik, hogy a közös agrárpolitika céljainak elérését szolgáló közigazgatási szankciók a támogatási rendszerek szerves részét képezik, saját céljaikat követik, és az esetleges büntetőjogi szankcióktól függetlenül alkalmazhatók, ha és amennyiben nem egyenértékűek az ilyen büntetésekkel.
            36. Az 1973/2004 rendelet 138. cikke (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében szabályozott intézkedések közigazgatási jellegét nem kérdőjelezi meg az sem, ha megvizsgáljuk az Emberi Jogok Európai Bíróságának a hetedik kiegészítő jegyzőkönyv – kérdést előterjesztő bíróság által is hivatkozott – 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „büntetőeljárás” fogalmával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát.
            37. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint e tekintetben három kritériumnak van jelentősége. Az első a jogsértés belső jog szerinti jogi minősítése, a második a jogsértés jellege, a harmadik pedig az érintett személlyel szemben kiszabható szankció természete és súlya (lásd különösen az EJEB, 1976. június 8-i Engel és társai kontra Hollandia ítélet [A. sorozat, 22. szám] 80–82. §-át, valamint a 2009. február 10-i Zolotoukhine kontra Oroszország ítélet [14939/03. sz. keresetlevél] 52–53. §-át).
            38. Az első kritériummal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdésében szabályozott intézkedések nem minősülnek büntetőjogi jellegűnek az uniós jog szerint, amelyet a jelen esetben „belső jognak” kell tekinteni az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata értelmében.
            39. A második kritérium kapcsán különösen azt kell vizsgálni, hogy a gazdasági szereplőre kiszabott szankció célja kifejezetten a megtorlásra irányul-e.
            40. A jelen esetben a jelen ítélet fenti 28–32. pontjában elvégzett elemzésből kitűnik, hogy az 1973/2004 rendelet 138. cikke (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében szabályozott intézkedések csak azon gazdasági szereplőkkel szemben alkalmazandók, akik az e rendelet által létrehozott támogatási rendszerhez folyamodnak, és hogy ezen intézkedések célja nem a megtorlásra, hanem lényegében arra irányul, hogy megvédje az uniós alapok kezelését azáltal, hogy ideiglenesen kizárja azt a kedvezményezettet, aki a támogatási kérelmében pontatlan nyilatkozatot tett.
            41. Amint indítványa 65. pontjában a főtanácsnok is megállapította, az említett intézkedések megtorló jellege ellen szól az is, hogy a mezőgazdasági termelőnek nyújtható támogatás összegének csökkentésére a szabálytalanság észlelését követő három évben csak akkor kerül sor, ha az illető ezen évek tekintetében is kérelmet nyújt be. Ha tehát a mezőgazdasági termelő nem nyújt be kérelmet a következő években, meghiúsul az a szankció, amelyet az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdése alapján vele szemben alkalmazhatnak. Ugyanez történik, ha ez a mezőgazdasági termelő már nem teljesíti a támogatás folyósítási feltételeit. Végül a szankció abban az esetben is részlegesen meghiúsul, ha a mezőgazdasági termelő a következő években kisebb támogatásra jogosult, mint az az összeg, amelyet a támogatásból a jogosulatlanul felvett támogatást csökkentő intézkedés alapján le kellene vonni.
            42. Ebből következik, hogy a jelen ítélet 37. pontjában említett második kritérium alapján nem lehet büntetőjogi jelleget tulajdonítani az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdésében szabályozott intézkedéseknek.
            43. A harmadik kritérium kapcsán a jelen ítélet 41. pontjában említetteken túlmenően meg kell állapítani, hogy az 1973/2004 rendelet 138. cikke (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében előírt szankciók hatása csupán az, hogy az érintett mezőgazdasági termelőtől megvonják azt a lehetőséget, hogy a jövőben támogatást kapjon.
            44. Következésképpen az említett szankciók a jelen ítélet 37. pontjában említett harmadik kritérium alapján sem tekinthetők büntetőjogi jellegű szankcióknak.
            45. A fenti megfontolásokból következik, hogy az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdésében előírt szankciók jellemzői alapján nem lehet arra a következtetésre jutni, hogy ezeket büntetőjogi jellegű szankcióknak kell minősíteni.
            46. Következésképpen a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1973/2004 rendelet 138. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy nem minősülnek büntetőjogi jellegű szankcióknak az e rendelkezés második és harmadik albekezdésében szabályozott intézkedések, amelyek abban állnak, hogy a mezőgazdasági termelőt kizárják a támogatásból abban az évben, amely tekintetében valótlan tartalmú nyilatkozatot tett a támogatásra jogosult terület vonatkozásában, valamint a bejelentett és a mért terület különbségének megfelelő összegig csökkentik azt a támogatást, amelyre e termelő a következő három naptári évben lenne jogosult.
            A költségekről
            47. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
            Az 1782/2003/EK tanácsi r endelet IV. és IVa. címeiben meghatározott támogatási rendszereket, továbbá a pihentetett terület alapanyag-termelésre való használatát illetően ugyanezen rendelet alkalmazásának részletes szabályozásáról szóló, 2004. október 29-i 1973/2004/EK bizottsági rendelet 138. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy nem minősülnek büntetőjogi jellegű szankcióknak az e rendelkezés második és harmadik albekezdésében szabályozott intézkedések, amelyek abban állnak, hogy a mezőgazdasági termelőt kizárják a támogatásból abban az évben, amely tekintetében valótlan tartalmú nyilatkozatot tett a támogatásra jogosult terület vonatkozásában, valamint a bejelentett és a mért terület különbségének megfelelő összegig csökkentik azt a támogatást, amelyre e termelő a következő három naptári évben lenne jogosult.


title: A Bíróság (nagytanács) 2006. május 2-i ítélete.#Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága kontra Európai Parlament és az Európai Unió Tanácsa.#460/2004/EK rendelet - Európai Hálózat- és Információbiztonsági Ügynökség - A jogalap megválasztása.#C-217/04. sz. ügy.

text:
      C‑217/04. sz. ügy
      Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága
      kontra
      Európai Parlament
      és
      az Európai Unió Tanácsa
      „460/2004/EK rendelet – Európai Hálózat- és Információbiztonsági Ügynökség – A jogalap megválasztása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – EK 95. cikk – Terjedelem
      (EK 95. cikk)
      2.        Jogszabályok közelítése – Távközlési ágazat
      (EK 95. cikk; 460/2004 európai parlamenti és tanácsi rendelet)
      1.        Az EK 95. cikkben szereplő „[jogszabályok] közelítésére vonatkozó intézkedések” kifejezéssel a Szerződés alkotói a kívánt
         eredmény elérése céljából – a harmonizálandó terület általános összefüggései és sajátos körülményei függvényében – mérlegelési
         jogkört kívántak biztosítani a közösségi jogalkotó számára a közelítés legmegfelelőbb módját illetően, különösen azokban a
         tárgykörökben, amelyeket összetett műszaki sajátosságok jellemeznek.

      E tekintetben az EK 95. cikk szövegében semmiből nem vonható le az a következtetés, hogy a közösségi jogalkotó által e rendelkezés
         alapján elfogadott intézkedéseknek kizárólag a tagállamok lehetnének a címzettjei. E jogalkotó mérlegelése alapján ugyanis
         szükségesnek mutatkozhat a harmonizációs folyamat olyan helyzetekben történő megvalósításához való hozzájárulás feladatával
         megbízott közösségi szerv létesítése, amelyekben az e rendelkezésen alapuló jogi aktusok egységes végrehajtásának és alkalmazásának
         elősegítése érdekében kötelező erővel nem rendelkező kísérő vagy keretintézkedések elfogadása tűnhet megfelelőnek.

      Az ilyen szervre ruházott feladatoknak azonban szorosan kell kötődniük a tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket
         közelítő jogi aktusok tárgyához. Ez a szoros kötődés áll fenn többek között akkor, ha az így létesített közösségi szerv a
         nemzeti hatóságok és/vagy a gazdasági szereplők részére a harmonizációs intézkedések egységes végrehajtására kihatással lévő
         és azok alkalmazásának egyszerűsítésére alkalmas szolgáltatást nyújt.

      (vö. 43–45. pont)
      2.        Az Európai Hálózat- és Információbiztonsági Ügynökség létrehozásáról szóló 460/2004 európai parlamenti és tanácsi rendeletet
         joggal alapították az EK 95. cikkre.

      Ugyanis az e rendelet 2. cikkében az Ügynökség számára meghatározott célok tekintetében az elektronikus hírközlő hálózatok
         és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002/21 irányelv hozza létre, 1. cikkének (1) bekezdése
         szerint, az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra, az elektronikus hírközlő hálózatokra, a kapcsolódó eszközökre és a kapcsolódó
         szolgáltatásokra vonatkozó szabályozás harmonizált keretét. Megállapítható az is, hogy a közösségi jogalkotó a különös irányelvek
         számos rendelkezésében kifejezésre juttatja a hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos aggályait. Ilyen az elektronikus
         hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló 2002/20 irányelv, az egyetemes szolgáltatásról,
         valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról
         szóló 2002/22 irányelv, az elektronikus hírközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről, feldolgozásáról és a magánélet
         védelméről szóló 2002/58 irányelv, a személyes adatok feldolgozása vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok
         szabad áramlásáról szóló 95/46 irányelv és az elektronikus aláírásra vonatkozó közösségi keretfeltételekről szóló 1999/93
         irányelv. Következésképpen az e rendelet 3. cikke alapján az Ügynökségre ruházott feladatok a hálózat- és információbiztonság
         tárgykörében szorosan kötődnek a 2002/21 irányelv és a különös irányelvek céljaihoz.

      Az érintett tárgykörre vonatkozó közösségi jogszabályok végrehajtása tekintetében e rendelet nem elszigetelt intézkedés, hanem
         a 2002/21 irányelvvel, valamint (az elektronikus hírközlésről és az elektronikus hírközlő hálózatokról szóló) különös irányelvekkel
         körülhatárolt, az elektronikus hírközlés területén a belső piac megvalósítását célul kitűző szabályozási összefüggésrendszer
         része. A közösségi jogalkotó olyan technológiákra vonatkozó szabályozási tárgykörrel találta magát szemben, amelyek nem csupán
         összetettek, de gyorsan változnak is, ezért úgy vélte, hogy az Ügynökség, mint közösségi szerv létesítése az alkalmas eszköz
         a belső piac helyes működését akadályozni képes különbségek felmerülésének megelőzésére.

      A rendelet 25. cikke (1) és (2) bekezdésének, valamint 27. cikkének – amelyek szerint az Ügynökség határozott időre jön létre,
         és működését értékelni kell annak eldöntése érdekében, hogy a működés időtartamát meghosszabbítsák‑e – együttes olvasatából
         kitűnik: a közösségi jogalkotó úgy vélte, hogy az Ügynökség sorsáról való döntés előtt az Ügynökség működése hatékonyságának,
         valamint a keretirányelv és a különös irányelvek végrehajtásához való tényleges hozzájárulásának vizsgálata szükséges.

      (vö. 47–48., 50–55, 58., 60–62., 65–67. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. május 2.(*)

      „460/2004/EK rendelet – Európai Hálózat- és Információbiztonsági Ügynökség – A jogi alap megválasztása”
      A C‑217/04. sz. ügyben,
      az EK 230. cikk alapján megsemmisítés iránt 2004. május 20‑án
      Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága (képviseli: M. Bethell, meghatalmazotti minőségben, segítői: Lord Goldsmith és N. Paines QC, valamint T. Ward barrister)

      felperesnek
      az Európai Parlament (képviselik: K. Bradley és U. Rösslein, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Veiga és A. Lopes Sabino, meghatalmazotti minőségben)

      alperesek ellen,
      támogatják:
      a Finn Köztársaság (képviselik: T. Pynnä és A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben),

      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: F. Benyon és M. Shotter, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozók,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas és J. Malenovský tanácselnökök, R. Schintgen, N. Colneric,
         S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta (előadó), M. Ilešič, J. Klučka és U. Lõhmus bírák,

      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. szeptember 7‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. szeptember 22‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága keresetében az Európai Hálózat- és Információbiztonsági Ügynökség létrehozásáról
         szóló, 2004. március 10‑i 460/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 77., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet,
         5. kötet, 35. o., a továbbiakban: rendelet) megsemmisítését kéri.

      2        A Bíróság elnöke 2004. november 25‑i végzésével engedélyezte a Finn Köztársaság és az Európai Közösségek Bizottsága számára
         az Európai Parlament és az Európai Unió Tanácsa kérelmeit támogató beavatkozást.

       Jogi háttér
       Az általános közösségi szabályozás
      3        Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március
         7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („keretirányelv”, HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet,
         29. kötet, 349. o.) 1. cikkének (1) bekezdése szerint ezen irányelv az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra, az elektronikus
         hírközlő hálózatokra, a kapcsolódó eszközökre és a kapcsolódó szolgáltatásokra vonatkozó szabályozás harmonizált keretét hozza
         létre. Megállapítja a nemzeti szabályozó hatóságok feladatait, és kialakítja a keretszabályozásnak a Közösség egészében történő
         harmonizált alkalmazását biztosító eljárások összességét.

      4        Az elektronikus hírközlő hálózatokról és az elektronikus hírközlési szolgáltatásokról szóló közösségi jogszabályok közé tartoznak
         még a következők (a továbbiakban: különös irányelvek):

      –        az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló,
         2002. március 7‑i 2002/19/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („hozzáférési irányelv”, HL L 108., 7. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 323. o.);

      –        az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i
         2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („engedélyezési irányelv”, HL L 108., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás
         13. fejezet, 29. kötet, 337. o.);

      –        az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz
         kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („egyetemes szolgáltatási
         irányelv”, HL L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.);

      –        az elektronikus hírközlési ágazatban a személyes adatok kezeléséről, feldolgozásáról és a magánélet védelméről szóló, 2002.
         július 12‑i 2002/58/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv”, HL L 201.,
         37. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 514. o.);

      –        az elektronikus aláírásra vonatkozó közösségi keretfeltételekről szóló, 1999. december 13‑i 1999/93/EK európai parlamenti
         és tanácsi irányelv (HL 2000. L 13., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 24. kötet, 239. o., a továbbiakban: az
         elektronikus aláírásról szóló irányelv);

      –        a belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem, egyes jogi
         vonatkozásairól szóló, 2000. június 8‑i 2000/31/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („elektronikus kereskedelemről szóló
         irányelv”, HL L 178., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 25. kötet, 299. o.).

      5        A Bizottság a 2002. július 29‑i 2002/627/EK határozattal (HL L 200., 38. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet,
         511. o.) létrehozta az elektronikus hírközlési hálózatokkal és szolgáltatásokkal foglalkozó európai szabályozók csoportját.

       A rendelet
      6        A rendeletet az EK 95. cikk alapján fogadták el. 1. cikkének (1) bekezdése létrehozza az Európai Hálózat- és Információbiztonsági
         Ügynökséget (a továbbiakban: Ügynökség).

      7        A rendelet 1. cikkének (2) bekezdése értelmében „[a]z Ügynökség segíti a Bizottságot és a tagállamokat, s ennek következtében
         együttműködik az üzleti szférával annak érdekében, hogy elősegítse számukra a hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos
         követelmények teljesítését – beleértve a jelenlegi és jövőbeni közösségi jogszabályokban, mint például a 2002/21/EK irányelvben
         szereplőket – biztosítva ezáltal a belső piac zavartalan működését”.

      8        A rendelet „Célkitűzések” című 2. cikkének szövege a következő:

      „(1)      Az Ügynökség fokozza a Közösség, a tagállamok, és következésképpen az üzleti szféra képességét a hálózat- és információbiztonsággal
         kapcsolatos problémák megelőzésére, kezelésére és az azokra történő reagálására [helyesen: reagálásra].

      (2)      Az Ügynökség segítséget nyújt, és tanácsot ad a Bizottság és a tagállamok számára a hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos,
         az e rendeletben meghatározottak szerint a hatáskörébe tartozó kérdéseket illetően.

      (3)      Az Ügynökség a nemzeti és közösségi erőfeszítésekre támaszkodva magas szintű szakértelmet fejleszt ki. Az Ügynökség felhasználja
         ezt a szakértelmet a köz- és magánszektor szereplői közötti széles körű együttműködés ösztönzésére.

      (4)      Az Ügynökség felkérés esetén segíti a Bizottságot a hálózat- és információbiztonságra vonatkozó közösségi jogszabályok korszerűsítését
         és kidolgozását szolgáló technikai előkészítő munkában.”

      9        A rendelet 3. cikke meghatározza „[a]z Ügynökség az 1. és 2. cikkben meghatározott hatálynak és célkitűzéseknek való megfelelés
         biztosítása érdekében” ellátandó feladatait. Ezek:

      „a)      összegyűjti a megfelelő információkat a jelenlegi és jövőbeni kockázatok elemzéséhez, valamint, különösen európai szinten,
         azokat az információkat, amelyeknek hatásuk lehet az elektronikus hírközlő hálózatok terhelhetőségére és hozzáférhetőségére,
         továbbá a rajtuk keresztül hozzáférhető és továbbított információ hitelességére, sértetlenségére és bizalmasságára, és az
         elemzés eredményeiről tájékoztatja a tagállamokat és a Bizottságot;

      b)      az Európai Parlament, a Bizottság, az európai szervek, vagy a tagállamok által kijelölt illetékes nemzeti szervek számára
         tanácsot, illetve felkérés esetén célkitűzései körében segítséget nyújt;

      c)      fokozza a hálózat- és információbiztonság területén működő különböző szereplők közötti együttműködést, többek között az iparral,
         az egyetemekkel, valamint más érintett ágazatokkal folytatott rendszeres konzultációk szervezésével, valamint kapcsolathálózatok
         kialakításával a közösségi szervek, a közszektor tagállamok által kijelölt szervei, a magánszektor és a fogyasztói szervezetek
         számára;

      d)      elősegíti a Bizottság és a tagállamok közötti együttműködést a hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos problémák megelőzésére,
         kezelésére és az azokra való reagálásra szolgáló közös módszerek kidolgozásában;

      e)      hozzájárul a tudatosság növeléséhez és a hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos kérdésekre vonatkozó naprakész, tárgyilagos
         és átfogó információk elérhetőségéhez valamennyi felhasználó számára, többek között a mindenkori legjobb gyakorlatok kicserélésének
         ösztönzésével – beleértve a felhasználók figyelmeztetésére szolgáló módszereket is –, valamint a köz- és a magánszektorból
         induló kezdeményezések közötti egymást erősítő hatásra törekedve;

      f)      segíti a Bizottságot és a tagállamokat a hardver- és szoftvertermékek biztonságával kapcsolatos problémák megoldása érdekében
         az iparral folytatott párbeszédben;

      g)      nyomon követi a termékek és szolgáltatások hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos szabványainak kialakítását;
      h)      tanácsokkal látja el a Bizottságot a hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos kutatásokról, valamint a kockázatmegelőző
         technológiák hatékony felhasználásáról;

      i)      előmozdítja a kockázatértékelési tevékenységet, az együttműködtethető kockázatkezelési megoldásokat és a megelőzéskezelési
         megoldásokkal kapcsolatos kutatásokat a köz- és a magánszektorban működő szervezeteken belül;

      j)      hozzájárul a harmadik országokkal, illetve adott esetben nemzetközi szervezetekkel folytatott közösségi erőfeszítésekhez a
         hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos kérdésekre vonatkozó egységes globális szemlélet terjesztése érdekében, hozzájárulva
         ezáltal a hálózat- és információbiztonság kultúrájának kifejlesztéséhez;

      k)      függetlenül kifejezi saját következtetéseit, iránymutatásait, valamint tanácsot nyújt a hatáskörébe és célkitűzései körébe
         tartozó kérdésekkel kapcsolatban.”

      10      A rendelet 2. szakasza az Ügynökség szervezetéről, 3. szakasza pedig működéséről szól.

       A keresetről
       A felek érvei
      11      A rendelet megsemmisítése iránti kérelmét az Egyesült Királyság arra az állításra alapozza, hogy az EK 95. cikk nem megfelelő
         jogi alap a rendelet elfogadásához. A közösségi jogalkotónak az EK 95. cikk a nemzeti jogszabályok közelítésére ad hatáskört,
         nem pedig közösségi szervezetek létesítésére és feladataik meghatározására.

      12      Az Egyesült Királyság álláspontja szerint azt kell vizsgálni, hogy olyan célra irányul‑e az EK 95. cikk alapján elfogadott
         jogszabály, amit minden tagállamban azonos jogszabályok megalkotásával lehet elérni. Ha erről van szó, akkor a rendelet a
         nemzeti jogokat közelíti. Ha viszont a rendelet „valami más” olyan eredményre vezet, amit a tagállamokban azonos jogszabályok
         megalkotásával nem lehet elérni, azaz olyan tárgykörben alkot jogot, amely a tagállamok külön-külön vett hatáskörén kívül
         esik, az nem jogközelítés.

      13      Az Egyesült Királyság elismeri, hogy az EK 95. cikk alapján elfogadott jogközelítési intézkedés tartalmazhat önmagukban nem
         jogközelítésnek minősülő rendelkezéseket, amennyiben e rendelkezések a nemzeti jogokat közelítő rendelkezésekhez képest járulékosak
         vagy azok végrehajtását jelentik.

      14      E tagállam úgy véli, hogy a rendelet rendelkezései még közvetetten és igen korlátozottan sem közelítik egymáshoz a tagállami
         szabályokat. Éppen ellenkezőleg: az Ügynökség számára kifejezetten tilos beavatkozni a nemzeti szervezetek hatáskörébe, mivel
         az érintett tárgykörre vonatkozó, nem kötelező tanácsok adására kell szorítkoznia.

      15      Az Egyesült Királyság előadja, hogy a rendelet a tárgykör összetettsége folytán a belső piac helyes működését érő veszélyekre
         nem a nemzeti szabályok közelítésével, hanem közösségi konzultatív szerv létrehozásával reagál. Márpedig a tény, hogy a közösségi
         intézkedés hasznos lehet a belső piacra nézve, még nem jelenti azt, hogy az EK 95. cikk értelmében vett jogközelítési intézkedésről
         van szó.

      16      Az Egyesült Királyság kijelenti, hogy a nem kötelező tanácsok adása nem lehet egyenértékű „a tagállamok törvényi, rendeleti
         vagy közigazgatási rendelkezéseinek közelítésével”, amelyről az EK 95. cikk szól. Emellett ilyen tanácsok osztogatása a gyakorlatban
         a nemzeti szabályozások közötti különbségeket még növelheti is. Az pedig már teljesen spekulatív kérdés, hogy az Ügynökség
         által adandó tanácsok a gyakorlatban a keretirányelven és a különös irányelveken alapuló mérlegelési jogkörük egymáshoz hasonló
         gyakorlására indítják‑e a tagállamokat.

      17      E tagállam hangsúlyozza: az Ügynökség feladata arra korlátozódik, hogy szakértelmet fejlesszen ki és potenciális címzettek
         széles köre számára tanácsokat adjon, továbbá e feladatok és a jogközelítés között csupán annyi a kapcsolat, hogy az Ügynökség
         segíti a Bizottságot. Márpedig e szerep, mely a műszaki kutatással kapcsolatos feladatnak tűnik, túl távoli kapcsolat a nemzeti
         jogszabályok közelítésére vonatkozó közösségi jogszabályokkal.

      18      Az Egyesült Királyság úgy véli, hogy a keretirányelv és a különös irányelvek léte sem módosítja ezt az elemzést. Az Ügynökség
         tevékenysége ugyanis meghaladja ezen irányelvek hatályát. Emellett a nem kötelező tanácsok rendelet szerinti adása nem könnyíti
         ezen irányelvek végrehajtását, hiszen az a tagállamok – Ügynökségtől különböző – hatáskörrel rendelkező szerveinek kizárólagos
         feladatát képezi.

      19      Megállapítja, hogy az Ügynökség feladata szélesebb annál, amit a különös irányelvek hatálya határoz meg, mivel a rendelet
         nem csupán a hírközlési hálózatok, hanem az információs rendszerek, így az adatbázisok biztonságáról is szól.

      20      Az Egyesült Királyság azt is előadja, hogy a rendelet indokolása az eltérő nemzeti információbiztonsági követelmények létéből
         adódó kereskedelmi akadályok esetleges felmerülése kérdésének vonatkozásában elégtelen. Márpedig e tekintetben nem minősülhet
         elégséges indokolásnak a hálózatbiztonsági követelmények eltérő alkalmazásának puszta lehetősége, vagy az a tény, hogy e követelmények
         hatástalan megoldásokhoz és a belső piacot gátló akadályokhoz vezethet.

      21      Emellett e tagállam elismeri, hogy az Ügynökség létesítése, azaz közösségi hálózat- és információbiztonsági szakértői központ
         létrehozása kívánatos. Ki is jelenti, hogy a rendelet rendelkezéseinek tartalmát nem ellenzi. Azonban az előadott érvekből
         arra a következtetésre jut, hogy a rendeletet az EK 308. cikkre kellett volna alapozni.

      22      A Parlament azt állítja, hogy az EK 95. cikk nem határozza meg, mennyire kell a tervezett közösségi jogi aktusnak a tagállamok
         jogrendjeit közelítenie. Az EK‑Szerződés nem követeli meg, hogy az erre a jogi alapra alapított intézkedés a nemzeti szabályozások
         érdemi rendelkezéseit közelítse, amennyiben a közösségi cselekvés csekélyebb foka megfelelőbb. Elegendő ugyanis, ha az e rendelkezésre
         alapított intézkedés a nemzeti rendelkezések közelítéséről szól, még akkor is, ha nem maga az intézkedés végzi el a közelítést.

      23      A Parlament előadja, hogy a rendelet a tagállamok által a tárgykörben elfogadott vagy elfogadandó egyes rendelkezések közelítésére
         törekszik a tárgykörre vonatkozóan meglévő közösségi jogszabályok hatékony végrehajtásának megkönnyítése végett. Így más,
         korlátozóbb jogi alap felhasználása következetlenség lenne, ugyanis a rendeletet az elektronikus hírközlési hálózatokról és
         szolgáltatásokról szóló különféle irányelvek kiegészítésének kell tekinteni.

      24      A Parlament azt állítja, hogy a közösségi jogalkotó a hálózat- és információbiztonság jelenlegi és előrelátható jövőbeli problémái
         közös megközelítésének elfogadását vélte helyesnek, és így a közösségi és nemzeti közhatalom számára – a magánszektorral szoros
         egyeztetési kapcsolat keretében – nyújtandó tanácsadással megbízott szervezetet létesített. Az Ügynökség három tevékenységi
         köre, azaz az információgyűjtés és -továbbítás, a tanácsadás és az együttműködés hozzásegít a hálózat- és információbiztonság
         különböző szempontjai közös megközelítésének elfogadásához.

      25      A Parlament hangsúlyozza, hogy noha a Közösség elméletileg a rendeletben szabályozott valamennyi vagy néhány tárgykör vonatkozásában
         elfogadhatott volna a tagállami rendelkezéseket egymáshoz közelítő szabályokat, a közösségi jogalkotó a kérdéses tárgykör
         technikai összetettségére és gyors fejlődésére figyelemmel, kereskedelmi akadályok keletkezésének megakadályozása és a tagállamok
         általi, technikailag és szervezetileg össze nem hangolt végrehajtásból adódó hatékonyságveszteség kiküszöbölése érdekében
         a rendeletet alkotta meg. A közösségi jogalkotó az iránymutatással, tanácsadással és segítségnyújtással megbízott szakértői
         központ létrehozásával olyan „csekély intenzitású jogközelítésre” törekedett, amelynek folytán a tagállamok képessé válnak
         az elektronikus hírközlésről szóló különféle közösségi jogszabályok végrehajtását lehetővé tévő egységes jogi aktusok megalkotására.

      26      A Parlament hozzáteszi: az, hogy az érdemi jogközelítő rendelkezéseket a keretirányelv és a különös irányelvek tartalmazzák,
         nem módosítja az ezen irányelvek végrehajtásának megkönnyítésére elfogadott rendelet kiegészítő intézkedés voltát.

      27      A Parlament álláspontja szerint az Ügynökség feladatai e tekintetben viszonylag szerények, mert nem szerepel köztük „standard”
         elfogadása. Az európai tekintélynek örvendő egységes szakértői forrásként végzett tanácsadás egységes álláspont elfogadásához
         vezethet olyan helyzetekben, amikor a Közösséget és a nemzeti szereplőket az össze nem egyeztethető tanácsok miatt veszély
         fenyegeti. Az Ügynökség által elősegített együttműködés különböző formái maguk is megkönnyítik a piaci feltételek közelítését
         és az információbiztonsági problémákra választ adó intézkedések tagállami elfogadását.

      28      A Parlament végül előadja, hogy amennyiben a Bíróság álláspontja szerint a rendelet nem alapulhat az EK 95. cikken, akkor
         is alapítható a közösségi jogalkotó e rendelkezésbe beleértett hatáskörére. E beleértett hatáskörökre figyelemmel az Ügynökség
         létesítése a különös irányelvek céljai elérésének biztosításához elengedhetetlennek tekinthető.

      29      A Tanács azt állítja, hogy az EK 95. cikkben írt jogközelítés nem csupán a nemzeti törvényi rendelkezésekre, hanem a tagállamok
         rendeleti és közigazgatási rendelkezéseire is vonatkozik. Ezenkívül az e jogi alapra alapított jogi aktusok tartalmazhatnak
         olyan rendelkezéseket, amelyek önmagukban nem minősülnek jogközelítési szabálynak, de megkönnyítik a nemzeti jogszabályok
         egymáshoz közelítését. Így különösen e cikk szövegében semmi nem zárja ki, hogy a közösségi jogalkotó a már jogközelítési
         intézkedéssel érintett tárgykörben speciális szakértelem összegyűjtésével foglalkozó szervezetet létesítsen.

      30      E tekintetben a Tanács kifejti: az EK 95. cikk nem tiltja, hogy a közösségi jogalkotó a nemzeti jogszabályok sokféle fejlődéséből
         adódó jövőbeli kereskedelmi akadályok kialakulásának megelőzését célul kitűző intézkedést fogadjon el. E jogalkotó jogosult
         ugyanis olyan jogi aktusok elfogadására, amelyek önmagukban véve nem minősülnek ugyan jogközelítési szabálynak, ám közvetlenül
         kapcsolatosak a nemzeti szabályok közelítésével, különösen a tagállami szabályozások hatástalan megoldásai és sokféle fejlődése
         megelőzésének érdekében.

      31      A Tanács előadja, hogy az Ügynökség a közösségi jogalkotás előkészítő technikai munkálataiban a Bizottságot segítve még nem
         kötelező tanácsaival is lényegesen hozzájárul a hálózat- és információbiztonság tárgykörében a nemzeti jogszabályok és gyakorlatok
         egymáshoz való közelítéséhez, valamint e jogszabályok naprakésszé tételéhez, fejlesztéséhez és végrehajtásához.

      32      A Tanács álláspontja szerint a független hatóságnak a Bizottság vagy a tagállamok kérelmére adott, technikai tanácsot tartalmazó
         véleménye megkönnyíti a tárgyban alkotott irányelvek átültetését a tagállamok belső jogába. A rendelet tehát a közösségen
         belüli piaci feltételek összehangolása szempontjából nem mellékes és nem másodlagos, hanem közvetlenül járul hozzá a nemzeti
         szabályozások közelítéséhez.

      33      A Tanács végül előadja, hogy az EK 308. cikk csupán maradék jogalkotási hatáskört juttat a közösségi jogalkotónak olyan tárgykörökben,
         amelyekben a Közösség nem rendelkezik egyes célok megvalósításához az anyagi jog megalkotásának hatáskörével. Ha ugyanis létezik
         a közösségi jogi aktus elfogadásához különös jogi alap, akkor az EK 308. cikk alkalmazása kizárt, mert e cikk csupán más jogi
         alap hiányában alkalmazható.

      34      A Finn Köztársaság előadja, hogy a rendelet célja és tartalma szorosan kötődik a belső piac létrehozásához és helyes működéséhez.
         Az Ügynökség fő feladata ugyanis a hálózat- és információbiztonság magas szintjének és hatékonyságának biztosítása, valamint
         a belső piac működése – tárgykörre vonatkozó tagállami szabályozások eltérései miatti – akadályainak csökkentése.

      35      E tagállam úgy véli, hogy az Ügynökség megkönnyíti az elektronikus hírközlési hálózatokra és szolgáltatásokra vonatkozó közösségi
         rendelkezések egységes alkalmazását. Az Ügynökség célja többek között az olyan jövőbeli kereskedelmi akadályok keletkezésének
         megelőzése, amelyek a belső piac működésének az elektronikus hálózatok komplex és technikai volta, illetve a tagállami gyakorlat
         különbségeiből keletkezhetnek.

      36      A Finn Köztársaság azt állítja, hogy a közösségi jogalanyt létesítő rendelkezések jogi alapjának vizsgálatakor figyelembe
         kell venni a kérdéses tárgykörre vonatkozó közösségi jogszabályokban írt közelítettségi fokot. Minthogy az elektronikus hírközlési
         hálózatokról és szolgáltatásokról szóló közösségi rendelkezések az egységesítésben már igen előrehaladtak, a Közösségben hatályos
         szabályozás – e rendelkezések egységes alkalmazási gyakorlatának biztosítása érdekében – a tárgykörben szokásosnál messzebb
         menő intézkedéseket tehet szükségessé.

      37      A Bizottság úgy véli, hogy a rendelet, célja és tartalma alapján, az EK 95. cikken alapuló egyes irányelvek összehangolt végrehajtását
         és alkalmazását közvetlenül megkönnyítő intézkedésnek minősül. A meglévő szabályozás egyik fő jellemzője ugyanis, hogy részletes
         alkalmazása nagyrészt decentralizált, a nemzeti szabályozó hatóságok feladatát képezi.

      38      A Bizottság előadja, hogy az Ügynökség létesítése tágabban vett harmonizáció része, mely többek között a közösségi irányelvek
         nemzeti szabályozó hatóságok általi összehangolt alkalmazásának megkönnyítésével valósul meg. A rendelet célja ugyanis túlmegy
         az Ügynökség puszta létesítésén, mivel az Ügynökségnek tanácsokat is kell adnia a Bizottság és e hatóságok számára. Így az
         Ügynökség létesítése az elektronikus hírközlésről szóló közösségi jogszabályi kerettel szoros kapcsolatban áll.

      39      A Bizottság kijelenti, hogy a keretirányelv az elektronikus hírközlési szolgáltatások és hálózatok, valamint a kapcsolódó
         eszközök szabályozásának harmonizált rendszerét hozza létre. Ez az irányelv állapítja meg a nemzeti szabályozó hatóságok feladatait,
         és kialakítja a keretszabályozásnak a Közösség egészében történő harmonizált alkalmazását biztosító eljárások összességét.

      40      Előadja: noha ezen irányelvek decentralizált alkalmazásának paraméterei egyértelműen meghatározottak, nem zárható ki, hogy
         a nemzeti szabályozó hatóságok mérlegelési jogkörük gyakorlásával egymástól eltérő álláspontra helyezkednek. Az Ügynökség
         létesítésének célja e hatóságok segítése abban, hogy a hálózat- és információbiztonság technikai kérdéseit egyformán értsék.

      41      A Bizottság hozzáteszi, hogy az Ügynökség az elektronikus hírközlés közösségi jogszabályi kerete harmonizált paramétereinek
         korlátai között működik, az pedig nem lényeges, hogy nem az általános szabályozási keret elfogadásakor létesítették.

       A Bíróság álláspontja
       Az EK 95. cikk hatályáról
      42      Az EK 95. cikkben írt jogalkotási hatáskör terjedelmét illetően emlékeztetni kell arra, amit a Bíróság a C‑66/04. sz., Egyesült
         Királyság kontra Parlament és Tanács ügyben 2005. december 6‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑10 553. o.) 44. pontjában kimondott,
         hogy ez a rendelkezés csak akkor alkalmazható jogi alapként, ha objektíve és ténylegesen kitűnik a jogi aktusból, hogy annak
         célja a belső piac megteremtése és működése feltételeinek javítása.

      43      A Bíróság a fent hivatkozott Egyesült Királyság kontra Parlament és Tanács ítélet 45. pontjában azt is megállapította, hogy
         az EK 95. cikkben szereplő „[jogszabályok] közelítésére vonatkozó intézkedések” kifejezéssel a Szerződés alkotói a kívánt
         eredmény elérése céljából – a harmonizálandó terület általános összefüggései és sajátos körülményei függvényében – mérlegelési
         jogkört kívántak biztosítani a közösségi jogalkotó számára a közelítés legmegfelelőbb módját illetően, különösen azokban a
         tárgykörökben, amelyeket összetett műszaki sajátosságok jellemeznek.

      44      Ehhez még hozzáteendő, hogy az EK 95. cikk szövegében semmiből nem vonható le az a következtetés, hogy a közösségi jogalkotó
         által e rendelkezés alapján elfogadott intézkedéseknek kizárólag a tagállamok lehetnének a címzettjei. E jogalkotó mérlegelése
         alapján ugyanis szükségesnek mutatkozhat a harmonizációs folyamat olyan helyzetekben történő megvalósításához való hozzájárulás
         feladatával megbízott közösségi szerv létesítése, amelyekben az e rendelkezésen alapuló jogi aktusok egységes végrehajtásának
         és alkalmazásának elősegítése érdekében kötelező erővel nem rendelkező kísérő vagy keretintézkedések elfogadása tűnhet megfelelőnek.

      45      Fontos azonban hangsúlyozni, hogy az ilyen szervre ruházott feladatoknak szorosan kell kötődniük a tagállami törvényi, rendeleti
         és közigazgatási rendelkezéseket közelítő jogi aktusok tárgyához. Ez a szoros kötődés áll fenn többek között akkor, ha az
         így létesített közösségi szerv a nemzeti hatóságok és/vagy a gazdasági szereplők részére a harmonizációs intézkedések egységes
         végrehajtására kihatással lévő és azok alkalmazásának egyszerűsítésére alkalmas szolgáltatást nyújt.

       A rendelet EK 95. cikk követelményeinek való megfeleléséről
      46      Ezért vizsgálandó, megfelelnek‑e a rendelet 2. cikkében az Ügynökség számára meghatározott célok és a rendelet 3. cikke alapján
         az Ügynökségre ruházott feladatok a jelen ítélet 44. és 45. pontjában rögzítetteknek.

      47      Evégett elsőként meghatározandó, szorosan kötődnek‑e e célok és feladatok a rendelet 1. cikkének (2) bekezdésében „jelenlegi
         […] közösségi jogszabályként” említett jogszabályok tárgyához, valamint igenlő válasz esetén másodikként meghatározandó, tekinthetők‑e
         e célok és feladatok az e jogszabályok végrehajtását kísérő és keretbe foglaló intézkedéseknek.

      48      A rendelet kilencedik preambulumbekezdésében említett keretirányelv 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy ez az irányelv
         az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra, az elektronikus hírközlő hálózatokra, a kapcsolódó eszközökre és a kapcsolódó
         szolgáltatásokra vonatkozó szabályozás harmonizált keretét hozza létre. Ezen irányelv megállapítja a nemzeti szabályozó hatóságok
         feladatait, és kialakítja a keretszabályozásnak a Közösség egészében történő harmonizált alkalmazását biztosító eljárások
         összességét.

      49      A keretirányelv tizenhatodik preambulumbekezdése e tekintetben kijelenti, hogy a nemzeti szabályozó hatóságoknak tevékenységüket
         a célok és elvek összehangolt együttesére kell alapozniuk. Ez utóbbiakat ugyanezen irányelv 8. cikke mondja ki, köztük szerepel
         többek között a személyes adatok és a magánélet magas szintű védelmének biztosítása, valamint a nyilvános hírközlő hálózatok
         egységének és biztonságának fenntartása (lásd a keretirányelv 8. cikke (4) bekezdésének c) és f) pontját).

      50      Megállapítható az is, hogy a közösségi jogalkotó a különös irányelvek számos rendelkezésében kifejezésre juttatja a hálózat-
         és információbiztonsággal kapcsolatos aggályait.

      51      Egyrészt, mint az a rendelet hatodik preambulumbekezdéséből kitűnik, az engedélyezési irányelv melléklete A. részének 7. és
         16. pontjában említi a személyes adatoknak és a magánéletnek az elektronikus hírközlési ágazatbeli védelmét és a nyilvános
         hálózatok jogosulatlan hozzáféréssel szembeni biztonságát.

      52      Másrészt, mint az a rendelet hetedik preambulumbekezdéséből kitűnik, az egyetemes szolgáltatási irányelv célja a nyilvános
         távbeszélő hálózatok egységének és rendelkezésre állásának biztosítása. E tekintetben ezen irányelv 23. cikke akként rendelkezik,
         hogy a tagállamok – különösen katasztrofális hálózati hiba vagy vis maior esetében – minden szükséges lépést megtesznek ezen egység és rendelkezésre állás biztosítása érdekében.

      53      Harmadrészt, mint azt a rendelet nyolcadik preambulumbekezdése kimondja, az elektronikus hírközlési adatvédelmi irányelv akként
         rendelkezik, hogy a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatás szolgáltatójának megfelelő műszaki és szervezeti
         intézkedéseket kell tennie szolgáltatásai biztonságának, illetve a közlések és az azokra vonatkozó forgalmi adatok titkosságának
         biztosítása érdekében. E követelményeket közelebbről ezen irányelv 4. és 5. cikke mondja ki, mely rendelkezések tárgya a hálózatbiztonság,
         illetve a közlések titkossága.

      54      Negyedrészt a személyes adatok feldolgozása vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló,
         1995. október 24‑i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 281., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet,
         15. kötet, 355. o.) 17. cikke előírja: a tagállamoknak rendelkezniük kell arról, hogy az adatkezelő végrehajtsa a megfelelő
         technikai és szervezési intézkedéseket a személyes adatok véletlen vagy jogellenes megsemmisítés elleni, véletlen elvesztés
         elleni, megváltoztatás elleni, jogosulatlan nyilvánosságra hozatal vagy hozzáférés elleni védelme érdekében, különösen, ha
         a feldolgozás közben az adatokat hálózaton keresztül továbbítják, továbbá a személyes adatok bármely más módon történő jogellenes
         feldolgozás elleni védelme érdekében.

      55      Ötödrészt fontos emlékeztetni arra, hogy az elektronikus aláírásról szóló irányelv 3. cikkének (4) bekezdése kimondja: a biztonságos
         aláírás-létrehozó eszközök megfelelőségét a tagállamok által kijelölt szervezetek állapítják meg.

      56      Az Ügynökségre ruházott feladatokról szólva először is megállapítható, hogy az Ügynökség összegyűjti a megfelelő információkat
         a jelenlegi és jövőbeni kockázatok elemzéséhez, valamint azokat az információkat, amelyeknek hatásuk lehet az elektronikus
         hírközlő hálózatok terhelhetőségére és hozzáférhetőségére, továbbá a rajtuk keresztül hozzáférhető és továbbított adatok hitelességére,
         sértetlenségére és bizalmasságára. Az Ügynökség feladata ezenkívül a biztonsággal kapcsolatos problémák megelőzésére szolgáló
         „közös módszerek” kidolgozása, valamennyi felhasználó tudatosságának növelése, a „mindenkori legjobb gyakorlatok” – beleértve
         a felhasználók figyelmeztetésére szolgáló módszereket is – kicserélésének ösztönzése, valamint a kockázatértékelési és -‑kezelési
         tevékenység.

      57      Az Ügynökség feladata továbbá a hálózat- és információbiztonság területén működő különböző szereplők közötti együttműködés
         fokozása, a Bizottság és a tagállamok segítése a hardver- és szoftvertermékek biztonságával kapcsolatos problémák megoldása
         érdekében az iparral folytatott párbeszédben, a harmadik országokkal, illetve adott esetben nemzetközi szervezetekkel folytatott
         közösségi erőfeszítésekhez való hozzájárulás a hálózat- és információbiztonsággal kapcsolatos kérdésekre vonatkozó egységes
         globális szemlélet terjesztése érdekében, elősegítve ezáltal a hálózat- és információbiztonság kultúrájának kifejlesztését.

      58      Következésképpen a rendelet 3. cikke alapján az Ügynökségre ruházott feladatok a hálózat- és információbiztonság tárgykörében
         szorosan kötődnek a keretirányelv és a különös irányelvek céljaihoz.

      59      Ezért, mint az a jelen ítélet 47. pontjában is szerepel, meghatározandó, hogy tekinthetők‑e az Ügynökség feladatai az e tárgyban
         alkotott közösségi jogszabályok végrehajtását kísérő és keretbe foglaló intézkedéseknek, azaz hogy az Ügynökség létesítése,
         valamint a rendeletben írt céljai és faladatai az EK 95. cikk értelmében vett „[jogszabályok] közelítésére vonatkozó intézkedéseknek”
         minősülnek‑e.

      60      Az érintett tárgykör jellemzőire figyelemmel fontos megállapítani, hogy a rendelet nem elszigetelt intézkedés, hanem a keretirányelvvel,
         valamint a különös irányelvekkel körülhatárolt, az elektronikus hírközlés területén a belső piac megvalósítását célul kitűző
         szabályozási összefüggésrendszer része.

      61      Az ügy iratait összességükben vizsgálva kitűnik, hogy a közösségi jogalkotó olyan technológiákra vonatkozó szabályozási tárgykörrel
         találta magát szemben, amelyek nem csupán összetettek, de gyorsan változnak is. Ebből arra következtetett, hogy a keretirányelv
         és a különös irányelvek átültetése és alkalmazása a tagállamok közötti különbségekhez vezethet.

      62      Ezért a közösségi jogalkotó úgy vélte, hogy az Ügynökség, mint közösségi szerv létesítése az alkalmas eszköz a belső piac
         helyes működését akadályozni képes különbségek felmerülésének megelőzésére.

      63      Emlékeztetni kell ugyanis arra, ami a rendelet harmadik és tizedik preambulumbekezdéséből kitűnik: a közösségi jogalkotó álláspontja
         szerint a hálózatok és információs rendszerek műszaki összetettsége, az egymással összekapcsolt termékek és szolgáltatások
         sokfélesége, valamint a saját felelősségükre tevékenykedő magán- és közszektorbeli szereplők óriási száma folytán a keretirányelvben
         és a különös irányelvekben szereplő műszaki előírások heterogén alkalmazása veszélyezteti a belső piac zavartalan működését.

      64      Ezért ebben az összefüggésben a közösségi jogalkotó alappal vélte úgy, hogy a Bizottság és a tagállamok kérelmére műszaki
         tanácsot adó független hatóság véleménye megkönnyítheti ezen irányelvek tagállami belső jogba való átültetését és nemzeti
         végrehajtását.

      65      Végül emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet 27. cikke alapján az Ügynökség 2004. március 14‑ével, ötéves időtartamra jön
         létre, és hogy a rendelet 25. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a Bizottság legkésőbb 2007. március 17‑ig értékeli
         az Ügynökség hatását a rá ruházott célok és feladatok, illetve az Ügynökség munkamódszere szempontjából.

      66      E két rendelkezés együttes olvasatából tehát kitűnik: a közösségi jogalkotó úgy vélte, hogy az Ügynökség sorsáról való döntés
         előtt az Ügynökség működése hatékonyságának, valamint a keretirányelv és a különös irányelvek végrehajtásához való tényleges
         hozzájárulásának vizsgálata szükséges.

      67      Ezért az ügy összes körülményére figyelemmel az a következtetés adódik, hogy a rendeletet joggal alapították az EK 95. cikkre,
         így a keresetet el kell utasítani.

       A költségekről
      68      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Az Egyesült Királyságot, mivel pervesztes lett, a Parlament és a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell
         a költségek viselésére. Ugyanazon cikk 4. §‑ával összhangban a Finn Köztársaság és a Bizottság maguk viselik saját költségeiket.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      A Bíróság Nagy–Britannia és Észak-Írország Egyesült Királyságát kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Finn Köztársaság és az Európai Közösségek Bizottsága maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság szeptember 14.-i ítélete: 1994. # Spanyol Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # C-278/92., C-279/92. és C-280/92. sz. egyesített ügyek


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) július 11.-i ítélete: 1991. # Detlef von Hoessle kontra az Európai Közösségek Számvevőszéke. # Tisztviselők. # T-19/90. sz. ügy