title: A Bíróság (harmadik tanács) 2007. január 25-i ítélete.#elleni büntetőeljárás Uwe Kay Festersen.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Vestre Landsret - Dánia.#Letelepedés szabadsága - Tőke szabad mozgása - EK 43. és EK 56. cikk - Mezőgazdasági üzemek szerzésére vonatkozó korlátozások - A helybenlakás követelménye a szerző fél számára a mezőgazdasági földterületen.#C-370/05. sz. ügy.

text:
      C‑370/05. sz. ügy
      Uwe Kay Festersen
      ellen folytatott
      büntetőeljárás
      (a Vestre Landsret [Dánia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Letelepedés szabadsága – Tőke szabad mozgása – EK 43. és EK 56. cikk – Mezőgazdasági üzemek szerzésére vonatkozó korlátozások – A helybenlakás követelménye a szerző fél számára a mezőgazdasági földterületen”
      C. Stix‑Hackl főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2006. október 3. .
      A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2007. január 25. .
      Az ítélet összefoglalása
      Tőke szabad mozgása – Az ingatlanszerzés korlátozása
      (EK 56. cikk)
      Ellentétes az EK 56. cikkel az olyan nemzeti jogszabály, amely a mezőgazdasági földterület megszerzését ahhoz a feltételhez
         köti, hogy a szerző fél nyolcéves időtartamra állandó lakóhelyet létesítsen ezen a földterületen, az érintett mezőgazdasági
         földterület jellegzetességeire irányuló egyedi körülményektől függetlenül.

      Kétségtelenül elfogadható, hogy az olyan tagállamban, ahol a mezőgazdasági földek korlátozott természeti erőforrást jelentenek,
         közérdekű célra irányul a helybenlakási követelményt tartalmazó nemzeti jogszabály, amely a mezőgazdasági földek tisztán spekulatív
         célú megszerzését kívánja elkerülni, és így annak elősegítésére irányul, hogy ezeket a földeket elsődlegesen olyanok szerezzék
         meg, akik azt meg akarják művelni. Ugyanakkor a helybenlakás követelménye olyan intézkedésnek minősül, amely túlmegy az ilyen
         célkitűzés eléréséhez szükséges mértéken. Ugyanis egyrészről különösen korlátozó jellegűnek bizonyul, mivel nem csak a tőke
         szabad mozgását korlátozza, hanem a lakóhely szabad megválasztásának jogát is – amelyet az emberi jogok európai egyezménye
         biztosít, és amely a közösségi jogrendben védelmet élvez –, tehát alapvető jogot sért. Másrészt semmi sem enged arra következtetni,
         hogy nem lehet az e kötelezettségtől eltérő, kevésbé korlátozó intézkedéseket elfogadni, a kitűzött cél elérése érdekében.
         Az ilyen kötelezettség – különösen akkor, amikor ahhoz az a feltétel társul, hogy a lakóhelyet legalább több éven át fenn
         kell tartani – túlmegy azon a mértéken, amely szükségesnek tekinthető.

      (vö. 33–37., 41–42., 50. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2007. január 25.(*)

      „Letelepedés szabadsága – Tőke szabad mozgása – EK 43. és EK 56. cikk – Mezőgazdasági üzemek szerzésére vonatkozó korlátozások – A helybenlakás követelménye a szerző fél számára a mezőgazdasági földterületen”
      A C‑370/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Vestre Landsret (Dánia) a Bírósághoz
         2005. október 10‑én érkezett, 2005. október 5‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Uwe Kay Festersen
      ellen folytatott büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský (előadó) és U. Lõhmus bírák,
      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. július 12‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       U. K. Festersen képviseletében K. Berning advokat,
      –       a dán kormány képviseletében J. Molde, meghatalmazotti minőségben, segítője: P. Biering advokat,
      –       a norvég kormány képviseletében K. Moen és I. Holten, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében H. Støvlbæk, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. október 3‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 43. és az EK 56. cikk értelmezésére irányul.
      2       Az ügy hátterében az U. K. Festersen ellen indított büntetőeljárás áll, miszerint nem tett eleget arra vonatkozó kötelezettségének,
         hogy állandó lakóhelyet létesítsen az általa megszerzett, Bov község területén, a Dél-Jütland megyében (Dánia) található földterületen.

       A nemzeti jogi háttér
      3       A mezőgazdaságról szóló dán törvénynek (landbrugsloven) a 1999. július 15‑i 598. sz. rendelettel (lovbekendtgørelse nr. 598
         af 15. juli 1999) egységes szerkezetbe foglalt szövegének (a továbbiakban: mezőgazdasági törvény) 2. cikke értelmében:

      „(1)      Valamennyi mezőgazdasági földterületre a jelen törvény rendelkezései szerinti hasznosítási kötelezettség vonatkozik.
      (2)      Mezőgazdasági földterületnek az az ingatlan minősül, amelyet az ingatlan-nyilvántartásban ekként tartanak nyilván.
      [...]”
      4       A mezőgazdasági törvény 4. cikkének (6) bekezdése a következőkről rendelkezik:
      „Ha a mezőgazdasági földterület felosztják vagy más módon területe 2 hektár alá csökken, a tulajdonos eltérő rendelkezése
         hiányában a hasznosítási kötelezettség megszűnik. […]”

      5       A mezőgazdasági törvény 7. cikke értelmében:
      „(1)      A mezőgazdasági földterületet önálló gazdaságként kell működtetni, és megfelelő lakóépületekkel ellátni, amelyek lakói a földet
         megművelik, a 8. cikk (4) és (6) bekezdésére, a 9. cikk (1) és (2) bekezdésére, valamint a 10. cikkre is figyelemmel.

      (2)      A földterületet az elérhető gazdasági haszonra, a háziállatokra vonatkozó állategészségügyi követelményekre, valamint a természet-
         és környezetvédelmi követelményekre figyelemmel megfelelően kell megművelni.

      [...]”.
      6       Az idézett törvény 16. cikke szerint:
      „(1)      A külterületen fekvő, 30 hektárnál nagyobb területű mezőgazdasági földterület tulajdonjogát abban az esetben lehet megszerezni,
         ha

      [...]
      4.      a szerző fél a szerzést követő hat hónapon belül a földterületre helyezi át állandó lakóhelyét,
      5.      a szerző fél maga műveli a földterületet
      [...].
      (2)      A 30 hektárt meg nem haladó területű mezőgazdasági földterület tulajdonjogát abban az esetben lehet megszerezni, ha a szerző
         fél eleget tesz az (1) bekezdés 1–4. pontjában foglalt feltételeknek.

      [...]”.
      7       A mezőgazdasági törvény 18. cikke értelmében:
      „(1) A 16., 17. és 17a. cikkben foglalt esetek kivételével külterületen fekvő mezőgazdasági földterületet csak az élelmezésügyi,
         mezőgazdasági és halászati miniszter engedélyével lehet szerezni.

      [...]
      (4)      A miniszter mezőgazdasági földterület megszerzését abban az esetben engedélyezheti, ha azt
      1.      a 4. cikk (1) bekezdésének 1. pontja értelmében szerzik meg, és számítani lehet arra, hogy a földterületet a közeljövőben
         az adott célra fogják használni;

      2.      anyagi haszonszerzés céljából, olyan nem mezőgazdasági hasznosításra tekintettel szerzik, amely egyébként a közérdek szempontjából
         kívánatos cél;

      3.      meghatározott célból szerzik, különösen tudományos, művelődési, társadalmi, egészségügyi vagy üdülési célból;
      4.      vízi élőhely kialakításával, környezet helyreállításával kapcsolatban vagy hasonló okból szerzik, vagy
      5.      más sajátos körülmények indokolják.
      [...]”
      8       A mezőgazdasági törvény 27. cikkének (2) bekezdése a következőket állapítja meg:
      „(2) Ha a mezőgazdasági földterület megszerzésének vagy mezőgazdasági haszonbérletének engedélyezése iránti kérelmet határidőn
         belül nem nyújtják be, az illetékes […] miniszter elrendelheti, hogy a tulajdonos hat hónaptól egy évig terjedő határidőn
         belül ruházza át másra a földterület tulajdonjogát, illetve hogy a gazdaság haszonbérlője vagy a bérlő ezen határidőn belül
         szüntesse meg szerződéses viszonyát. Ugyanez vonatkozik arra az esetre, ha az engedélyt elutasították vagy lejárt, vagy ha
         az engedélyezés feltételei nem teljesülnek. […]”

      9       A mezőgazdasági törvény 33. cikke szerint:
      „(1) Bírsággal sújtható az a személy, aki
      [...]
      3. nem tesz eleget a 8. cikk (5) és (7) bekezdése, a 9. cikk (5) bekezdése, illetve a 27. cikk alapján hozott felszólításnak.
      […]”
      10      A mezőgazdasági törvényre vonatkozó, 2000. február 22‑i 26. sz. körlevél 62. cikke értelmében:
      „Csak egészen kivételes esetben adható a [mezőgazdasági] törvény 18. cikke szerinti engedély mezőgazdasági földterület megszerzésére
         a 16. cikk (1) bekezdésének 4. pontjában foglalt helybenlakási követelmény alóli határozatlan idejű mentesítés mellett. Ez
         például olyan esetekre vonatkozik, amikor a fekvés sajátosságai miatt az év nagy részében lehetetlen eleget tenni a helybenlakás
         követelményének. A rendelkezést megszorítóan kell alkalmazni.”

      11     A mezőgazdasági törvénnyel összefüggésben a művelési és lakóhelykövetelményre vonatkozó, 1999. július 26‑i 627. sz. hirdetmény
         (bekendtgørelse nr. 627 af 26. juli 1999 om uddannelseskrav og bopælskrav m.v. i henhold til landbrugsloven) 4. cikkének (1) bekezdése
         szerint a helybenlakás követelményét úgy kell érteni, hogy a kötelezett – meghatározott ideig fennálló, kivételes körülmények
         bekövetkeztén kívül – állandó és folyamatos jelleggel, éjszakánként is az adott földterületen tartózkodik. A kötelezettnek
         a települési népesség-nyilvántartásban az adott földterületen lakó személyként kell szerepelnie, és így az az adózás szempontjából
         is állandó lakóhelyének minősül.

      12     A hirdetmény 4. cikkének (2) bekezdése szerint a szerző félnek a földterület megszerzésétől számított nyolc éven át kell eleget
         tennie a helybenlakás követelményének.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13     U. K. Festersen német állampolgár 1998‑ban megszerezte egy Dél-Jütland megyében fekvő földterület tulajdonjogát, amely az
         ingatlan-nyilvántartásban mezőgazdasági földterületként szerepelt. A földterület egy belterületen fekvő, 24 áros beépített
         ingatlanból és egy külterületen fekvő, 3,29 hektáros legelőből áll.

      14     Mivel az érintett nem létesített állandó lakóhelyet ezen a földterületen, a Dél-Jütland megyei mezőgazdasági bizottság 2000.
         szeptember 8‑án felszólította, hogy rendezze a helyzetet, és hat hónapon belül idegenítse el a földterületet, hacsak nem tette
         időközben jogszerűvé a tulajdonjog megszerzésére vonatkozó jogcímét azzal, hogy mentesült a hasznosítási kötelezettség alól,
         vagy eleget tett a helybenlakás követelményének.

      15     2001. július 16‑án az említett bizottság újabb hathónapos határidőt állapított meg U. K. Festersennek arra, hogy elidegenítse
         a tulajdonát, kivéve ha ezen határidő lejárta előtt megteszi az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy tulajdonát legalább 2 hektárra
         csökkentse, és egyidejűleg mentesítést kérjen a hasznosítási kötelezettség alól, vagy lakóhelyet létesítsen a földterületen.

      16     2003. augusztus 18‑án a gråsteni helyi bíróság 5000 DKR összegű pénzbüntetést szabott ki U. K. Festersenre, amiért megsértette
         a mezőgazdasági törvény 33. cikke (1) bekezdésének 3. pontját és 27. cikkének (2) bekezdését, mivel nem tett eleget a Dél-Jütland
         megyei mezőgazdasági bizottság felszólításának. Továbbá minden megkezdett hónap után 5000 DKR bírság fizetésére kötelezte,
         amennyiben 2003. december 1‑je előtt nem tesz eleget ennek a felszólításnak.

      17     U. K. Festersen 2003. június 12‑én áthelyezte lakóhelyét a szóban forgó földterületre, és 2003. szeptember 12. óta ezen a
         címen szerepel Bov község népesség-nyilvántartásában.

      18     Az ítélet ellen fellebbezést nyújtott be a Vestre Landsrethez, és a bírság elengedését kérte. Az ügyészség az első fokon hozott
         ítélet helybenhagyását kérte.

      19     U. K. Festersen és az ügyészség ellentétes álláspontot képviselt abban a kérdésben, hogy a mezőgazdasági törvényben foglalt
         helybenlakási követelmény összeegyeztethető‑e a letelepedés szabadságának és a tőke szabad mozgásának az EK 43. és EK 56. cikkben
         foglalt elvével.

      20     Ezen körülmények alapján a Vestre Landsret felfüggesztette eljárását, és az alábbi előzetes döntéshozatal iránti kérdéseket
         intézte a Bírósághoz:

      „1)      Az EK 43. és EK 56. cikkbe ütközik‑e, ha valamely tagállam a mezőgazdasági földterület megszerzését ahhoz a feltételhez köti,
         hogy a szerző fél állandó lakóhelyét oda helyezze át?

      2)      Jelentősége van‑e az első kérdés megválaszolása szempontjából annak, hogy a földterület önmagában nem minősülhet működőképes
         gazdaságnak, illetve hogy a rajta álló lakóépület belterületen fekszik?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      21     Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kér választ, hogy ellentétes‑e az EK‑Szerződésnek a letelepedés
         szabadságára (EK 43. cikk) és a tőke szabad mozgására (EK 56. cikk) vonatkozó rendelkezéseivel az olyan nemzeti jogszabály,
         mint amely az alapügyben szerepel, és amely a mezőgazdasági földterület megszerzését ahhoz a feltételhez köti, hogy a szerző
         fél állandó lakóhelyet létesítsen ezen a földterületen.

      22     Bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy a más tagállam területén található ingatlanok megszerzéséhez, hasznosításához
         és elidegenítéséhez fűződő, az EK 44. cikk (2) bekezdésének e) pontjából következően a letelepedés jogának szükséges kiegészítését
         képező jog (a 305/87. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1989. május 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1989., 1461. o.]
         22. pontja) gyakorlása során tőkemozgást idéz elő (a C‑515/99., C‑519/99–C‑524/99. és C‑526/99–C‑540/99. sz., Reisch és társai
         egyesített ügyekben 2002. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2157. o.] 29. pontja).

      23     A tőkemozgások körébe tartoznak azok a műveletek, amelyekkel valamely tagállam területén az ott lakóhellyel nem rendelkező
         személyek ingatlanberuházást hajtanak végre, amint az a Szerződés [Amszterdami Szerződés által hatályon kívül helyezett] 67. cikkének
         végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelv (HL L 178., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet,
         1. kötet, 10. o.) I. mellékletében szereplő tőkemozgások nómenklatúrájából következik, amely nómenklatúra a tőkemozgás fogalmának
         meghatározása kapcsán megtartotta irányadó szerepét (lásd a C‑222/97. sz., Trummer és Mayer ügyben 1999. március 16‑án hozott
         ítélet [EBHT 1999., I‑1661. o.], 21. pontját; a C‑464/98. sz. Stefan-ügyben 2001. január 11‑én hozott ítélet [EBHT 2001.,
         I‑173. o.] 5. pontját; a fent hivatkozott Reisch és társai ügyben hozott ítélet 30. pontját és a C‑386/04. sz., Centro di
         Musicologia Walter Stauffer ügyben 2006. szeptember 14‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 22. pontját).

      24     Azt kell tehát megvizsgálni, hogy akadályozza‑e a tőkemozgást az olyan nemzeti jogszabály, mint amilyen az alapügyben szerepel.
         E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az EK 56. cikk (1) bekezdése szerint tiltott, tőkemozgást korlátozó
         intézkedések azon intézkedéseket foglalják magukban, amelyek alkalmasak arra, hogy eltántorítsák a külföldieket attól, hogy
         valamely tagállamban beruházásokat hajtsanak végre, illetve az említett tagállam lakosait attól, hogy más államokban hajtsanak
         végre beruházásokat (lásd ebben az értelemben a C‑513/03. sz., Van Hilten-van der Heijden ügyben 2006. február 23‑án hozott
         ítélet [EBHT 2006., I‑1957. o.] 44. pontját).

      25     Ha azonban a dán mezőgazdasági törvény nem is eredményez hátrányos megkülönböztetést a dán állampolgárok és az Európai Unió
         vagy az Európai Gazdasági Térség más tagállamainak állampolgárai között, ez nem változtat azon, hogy az e jogszabályban megállapított
         helybenlakási feltétel, amely alól csak a mezőgazdasági miniszter engedélyével adható mentesítés, korlátozza a tőke szabad
         mozgását.

      26     Az ilyen intézkedés mégis elfogadható akkor, ha közérdekű célra irányul, nem hátrányosan megkülönböztető módon alkalmazzák,
         és megfelel az arányosság elvének, azaz alkalmas a kitűzött cél megvalósítására, és nem megy túl az annak eléréséhez szükséges
         mértéken (a C‑302/97. sz. Konle-ügyben 1999. június 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3099. o.] 40. pontja, a fent hivatkozott
         Reisch és társai ügyben hozott ítélet 33. pontja és a C‑452/01. sz., Ospelt és Schlössle Weissenberg ügyben 2003. szeptember
         23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑9743. o.] 34. pontja).

      27     A közérdekű cél elérésére irányuló feltétellel kapcsolatban a dán kormány előadja, hogy a nemzeti jogszabály elsősorban a
         mezőgazdasági földeknek a Dániában hagyományosnak mondható közvetlen hasznosítással történő kihasználásának megőrzésére irányul,
         és arra, hogy a mezőgazdasági területeket túlnyomórészt tulajdonosaik lakják és műveljék meg, másodsorban területfejlesztési
         célra: a vidéki térség állandó népességének megtartására és harmadsorban pedig a rendelkezésre álló területek ésszerű használatának
         előnyben részesítésére az ingatlanpiaci nyomással szemben küzdve.

      28     Az ilyen célkitűzések önmagukban közérdekű jellegűek, és alkalmasak a tőke szabad mozgása korlátozásának igazolására (lásd
         ebben az értelemben a fent hivatkozott Konle-ügyben hozott ítélet 40. pontját, a fent hivatkozott Reisch és társai ügyben
         hozott ítélet 34. pontját, valamint a fent hivatkozott Ospelt és Schlössle Weissenberg ügyben hozott ítélet 38. és 39. pontját).
         Másfelől, mint ahogyan a dán kormány és az Európai Közösségek Bizottsága előadja, ezek a célkitűzések megfelelnek a közös
         agrárpolitika célkitűzéseinek, amely politika az EK 33. cikk (1) bekezdésének b) pontja alapján „a mezőgazdasági népesség
         megfelelő életszínvonalának […] biztosítására” irányul, és amelynek kidolgozása során figyelembe kell venni „a mezőgazdasági
         tevékenységnek a mezőgazdaság társadalmi szerkezetéből és a különböző mezőgazdasági régiók közötti szerkezeti és természeti
         egyenlőtlenségekből adódó sajátos természetét” (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Ospelt és Schlössle Weissenberg
         ügyben hozott ítélet 40. pontját).

      29     Az arányosság elvét illetően meg kell vizsgálni, hogy a megszerzett mezőgazdasági földterületen állandó lakóhely létesítésére
         vonatkozó kötelezettség megfelelő és szükséges intézkedésnek minősül‑e a jelen ítélet 27. pontjában említett célkitűzések
         megvalósítására, mint ahogyan ezt a dán és a norvég kormány állítja.

      30     Az alapügyben szereplő nemzeti intézkedés megfelelőségével kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy az csupán helybenlakási követelményt
         jelent, és a 30 hektárnál kisebb mezőgazdasági földterület megszerzője esetében nem jár együtt személyes hasznosítási kötelezettséggel.
         Úgy tűnik tehát, hogy az ilyen intézkedés önmagában nem biztosítja a közvetlen hasznosítással történő hagyományos kihasználási
         mód megőrzésére irányuló célt.

      31     A mezőgazdasági törvény második célkitűzését illetően meg kell jegyezni, hogy a helybenlakási követelmény meghatározásánál
         fogva alkalmas a vidéki népesség megtartására, és főként azoknak a mezőgazdasági termelőknek kell eleget tenniük ennek, akik
         a mezőgazdasági törvénynek a közvetlen hasznosítási mód előnyben részesítésére irányuló célkitűzésének megfelelően maguk hasznosítják
         termelőeszközeiket.

      32     Meg kell azonban jegyezni, hogy azokra a kísérőjelenségekre tekintettel, amelyek a gazdaságok és a tagosítások számának csökkenésével
         együtt járnak – ahogyan ez a Bíróság elé terjesztett írásbeli észrevételekből következik, és amelyeket a tárgyaláson sem vitattak –,
         a vidéki népesség megtartásának biztosítására irányuló célkitűzés nem valósítható meg, ha a szerző fél történetesen olyan
         mezőgazdasági termelő, aki már egy másik gazdaságban rendelkezik lakóhellyel. Ilyen helyzetben a helybenlakás követelménye
         nem biztosítja az említett cél elérését, és ennélfogva nem tűnik úgy, hogy az említett kötelezettség valóban meg tudna felelni
         önmagában az ilyen célkitűzésnek.

      33     A mezőgazdasági törvény harmadik célkitűzésével kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a helybenlakás követelménye a mezőgazdasági
         földterületek potenciális megszerzőinek számát hivatott csökkenteni, és következésképpen csökkentheti a rájuk nehezedő ingatlanpiaci
         nyomást. Elfogadható tehát, hogy az olyan tagállamban, ahol a mezőgazdasági földek korlátozott természeti erőforrást jelentenek
         (ez nem is vitatott), közérdekű célra irányul a helybenlakási követelményt tartalmazó nemzeti jogszabály, amely a mezőgazdasági
         földek tisztán spekulatív célú megszerzését kívánja elkerülni, és így annak elősegítésére irányul, hogy ezeket a földeket
         elsődlegesen olyanok szerezzék meg, akik azt meg akarják művelni.

      34     Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a helybenlakás követelménye olyan intézkedésnek minősül‑e, amely nem megy túl az ilyen célkitűzés
         eléréséhez szükséges mértéken.

      35     Ennek vizsgálatakor figyelembe kell venni azt a körülményt, hogy az említett kötelezettség nem csak a tőke szabad mozgását
         korlátozza, hanem a lakóhely szabad megválasztásának jogát is, amelyet pedig az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről
         szóló, Rómában, 1950. november 4‑én kelt egyezmény (a továbbiakban: az emberi jogok európai egyezménye) negyedik kiegészítő
         jegyzőkönyve 2. cikkének (1) bekezdése biztosít a szerző fél számára.

      36     Az EU 6. cikk (2) bekezdése értelmében „[a]z Unió a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat,
         ahogyan azokat az [emberi jogok európai egyezménye] biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból
         erednek” (a C‑540/03. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 2006. június 27‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         36. pontja).

      37     A helybenlakás követelménye így ellentétes az emberi jogok európai egyezményeben biztosított egyik alapvető joggal, és ennélfogva
         különösen erős korlátozásnak bizonyul. Következésképpen felmerül annak kérdése, hogy alkalmazni lehetett volna‑e más, kevésbé
         korlátozó eszközöket, mint a helybenlakás követelménye.

      38     E tekintetben a dán kormány előadja, hogy a szóban forgó kötelezettség nem helyettesíthető olyan kevésbé korlátozó intézkedéssel,
         amely ugyanolyan hatékonyan megakadályozza azt, hogy a termelési célú mezőgazdasági földek árát a hivatásos termelők számára
         hátrányosan befolyásolja a tisztán befektetési szándékkal indokolt kereslet.

      39     Jóllehet a dán kormány arra hivatkozik, hogy a kívánt árszínvonalat egyedül csak állami szabályozással lehetne fenntartani,
         azt azonban nem fejti ki, hogy mennyiben lenne az ilyen intézkedés szigorúbb, mint a helybenlakás követelménye. Azt sem indokolja,
         hogy az iratokban hivatkozott, a mezőgazdasági földterületen fekvő lakóhely bérbeadását ösztönző másik intézkedés mennyiben
         nyilvánulna korlátozóbbnak a helybenlakás követelményénél. A dán kormány észrevételeiben nem szerepeltet és nem értékel más
         alkalmas intézkedéseket, amelyek adott esetben kevésbé veszélyeztetik a tőke szabad mozgását, mint például a nem sokkal a
         szerzést követő telekeladás magasabb kulcsú adóztatása vagy a hosszabb minimális időtartam követelménye a mezőgazdasági földek
         bérleti szerződései esetében.

      40     Így tehát a fentiek alapján a Bíróság nem talált indokot arra, hogy a helybenlakás követelménye szükséges lenne a kívánt cél
         eléréséhez.

      41     Még ha feltételezzük is, hogy a helybenlakás követelménye szükséges lenne a kitűzött cél eléréséhez, mivel kedvező hatást
         fejt ki az ingatlanpiacon (tekintettel a lakóhely-változtatásokkal mindig együtt járó korlátozásokra, amelyek eltántorítanak
         az ingatlanpiaci spekulációktól), meg kell említeni, hogy a helybenlakás követelményéhez az a feltétel társul, hogy a lakóhelyet
         legalább nyolc éven át fenn kell tartani, és az ilyen kiegészítő feltétel nyilvánvalóan túlmegy azon a mértéken, amely szükségesnek
         tekinthető, különösen mivel a lakhely szabad megválasztására vonatkozó jog gyakorlásának tartós felfüggesztését jelenti.

      42     Ahogyan a dán kormány is hivatkozik rá, igaz az, hogy a mezőgazdasági törvény 18. cikke alapján az élelmezésügyi, mezőgazdasági
         és halászati miniszter engedélyt adhat a mezőgazdasági földterület megszerzésére a helybenlakási követelmény alóli határozatlan
         idejű mentesítés mellett. A 26. sz. körlevél szerint azonban ez a hatáskör „csak egészen kivételes esetben” gyakorolható,
         és a rendelkezést „megszorítóan kell alkalmazni”.

      43     Azonkívül, minthogy a körlevél csak egyetlen példát említ ezekre a körülményekre, nem tájékoztatja a lehetséges földszerzőket
         arról, hogy mely egyedi helyzetekre vagy célokra tekintettel adható vagy tagadható meg a helybenlakási követelmény alóli mentesítés.
         A meghatározottság ezen hiánya miatt a magánszemélyek nem ismerhetik meg az EK 56. cikkből eredő jogaik és kötelezettségeik
         tartalmát, és így az ilyen szabályozás ellentétesnek minősül a jogbiztonság elvével (lásd ebben az értelemben a C‑483/99. sz.,
         Bizottság kontra Franciaország ügyben 2002. június 4‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4781. o.] 50. pontját, valamint a C‑463/00. sz.,
         Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2003. május 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4581. o.] 74. és 75. pontját). Semmi
         esetre sem tűnik úgy, hogy ez a rendszer a hátrányosan megkülönböztető alkalmazás elkerülése érdekében figyelembe vette volna
         a nem Dániában letelepedett uniós állampolgárok helyzetét.

      44     Ilyen feltételek mellett a helybenlakás követelménye – annál is inkább, mivel a jelen ügyben az alapügyben szereplő nemzeti
         jogszabály a legalább 30 hektáros mezőgazdasági földterületek szerzését nyolcéves időtartamhoz köti – a kitűzött célhoz képest
         nem tűnik arányos intézkedésnek, és ezért a tőke szabad mozgásának az EK 56. cikkel összeegyeztethetetlen korlátozásának minősül.

      45     A dán kormány arra is hivatkozik, hogy a helybenlakás szóban forgó követelményét a Szerződéshez fűzött 16. sz. jegyzőkönyvben
         foglalt eltérésre tekintettel el kell fogadni, mivel eszerint „[e] szerződés rendelkezéseinek ellenére Dánia fenntarthatja
         a második lakóingatlan megszerzésére vonatkozó hatályos jogszabályait”.

      46     E tekintetben meg kell azonban állapítani, hogy a megszerzett mezőgazdasági földterületen való helybenlakás követelménye attól
         függetlenül nyer alkalmazást, hogy első vagy második lakóingatlanról van szó. A 16. sz. jegyzőkönyvre ezért nem lehet eredményesen
         hivatkozni a helybenlakás követelményének igazolásaként.

      47     Figyelemmel a fentiekben kifejtettekre, nem szükséges megvizsgálni az EK 43. cikk értelmezésére vonatkozó kérdést.
      48     Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy ellentétes az EK 56. cikkel az olyan nemzeti jogszabály, mint amely az
         alapügyben szerepel, és amely a mezőgazdasági földterület megszerzését ahhoz a feltételhez köti, hogy a szerző fél állandó
         lakóhelyet létesítsen ezen a földterületen.

       A második kérdésről
      49     Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kér választ, hogy az EK 56. cikknek az első kérdésben kért
         értelmezése eltérő lenne‑e abban az esetben, ha a megszerzett mezőgazdasági földterület önmagában nem minősül működőképes
         gazdaságnak, illetve ha a rajta álló lakóépület belterületen fekszik.

      50     Az első kérdésre adott válaszból az következik, hogy a szóban forgó helybenlakási követelmény az érintett mezőgazdasági földterület
         jellegzetességeire irányuló egyedi körülményektől függetlenül ellentétes az EK 56. cikkel. Az említett cikk értelmezése szempontjából
         ezért nincsen jelentősége az ilyen körülményeknek, így azoknak sem, amelyekre a kérdést előterjesztő bíróság második kérdésében
         utalt.

      51     Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EK 56. cikket abban az esetben is így kell értelmezni,
         ha a megszerzett mezőgazdasági földterület önmagában nem minősül működőképes gazdaságnak, illetve ha a rajta álló lakóépület
         belterületen fekszik.

       A költségekről
      52     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK 56. cikkel ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, mint amely az alapügyben szerepel, és amely a mezőgazdasági földterület
            megszerzését ahhoz a feltételhez köti, hogy a szerző fél állandó lakóhelyet létesítsen ezen a földterületen.
      2)      Az EK 56. cikket abban az esetben is így kell értelmezni, ha a megszerzett mezőgazdasági földterület önmagában nem minősül
            működőképes gazdaságnak, illetve ha a rajta álló lakóépület belterületen fekszik.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: dán.


title: A Bíróság (első tanács) 2007. december 6-i ítélete. # Federconsumatori és társai (C-463/04) és Associazione Azionariato Diffuso dell’AEM SpA és társai (C-464/04) kontra Comune di Milano. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Olaszország. # EK 56. cikk - A tőke szabad mozgása - Korlátozások - Privatizált vállalkozások - Nemzeti rendelkezés, amely alapján valamely részvénytársaság alapszabálya az e társaság tőkéjében részesedéssel rendelkező államra vagy közjogi szervre ruházhatja egy vagy több igazgatótanácsi tag közvetlen kinevezésének jogát. # C-463/04. és C-464/04. sz. egyesített ügyek

text:
      C‑463/04. és C‑464/04. sz. egyesített ügyek
      Federconsumatori és társai
      és
      Associazione Azionariato Diffuso dell’AEM SpA és társai
      kontra
      Comune di Milano
      (a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek)
      „EK 56. cikk – A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Privatizált vállalkozások – Nemzeti rendelkezés, amely alapján valamely részvénytársaság alapszabálya az e társaság tőkéjében részesedéssel rendelkező
         államra vagy közjogi szervre ruházhatja egy vagy több igazgatótanácsi tag közvetlen kinevezésének jogát”

      Az ítélet összefoglalása
      A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Társasági jog
      (EK 56. cikk)
      Az EK 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, miszerint valamely részvénytársaság
         alapszabálya az e társaság tőkéjében részesedéssel rendelkező államot vagy közjogi szervet felhatalmazhatja a társaság egy
         vagy több igazgatótanácsi tagjának közvetlen kinevezésére, amely rendelkezés önmagában, vagy olyan rendelkezéssel összefüggésben,
         amely elismeri az említett államnak vagy szervnek az általa nem közvetlenül kinevezett igazgatótanácsi tagok listás választásában
         való részvételi jogát, lehetővé teheti ezen államnak vagy szervnek, hogy az említett társaság tőkéjében való részesedéséhez
         képest aránytalan ellenőrzési jogosultsággal bírjon.

      Az említett rendelkezés ugyanis biztosítja a közrészvényesek számára azt, hogy valamely társaság igazgatótanácsának a tevékenységében
         jelentősebb mértékben vegyenek részt annál, mint amit a részvényesi minőségük egyébként lehetővé tenne, és így az említett
         közrészvényesek számára olyan eszközt hoz létre, amely azt a lehetőséget biztosítja számukra, hogy a befektetéseiket meghaladó
         mértékű befolyást gyakoroljanak. A közrészvényesek számára olyan eszköz nyújtásával, amely biztosítja számukra azt a lehetőséget,
         hogy korlátozza más részvényesek azon lehetőségét, hogy részesedést szerezzenek a társaságban abból a célból, hogy olyan tartós
         és közvetlen gazdasági kapcsolatokat hozzanak létre vagy tartsanak fenn vele, amelyek biztosítják számukra, hogy ténylegesen
         részt vegyenek az irányításában vagy ellenőrzésében, egy ilyen nemzeti rendelkezés visszatarthatja más tagállamok közvetlen
         befektetőit attól, hogy ennek a társaságnak a tőkéjébe befektessenek, tehát a tőke szabad mozgása korlátozásának minősül.

      A szóban forgó nemzeti jogszabály az említett kinevezési jogot valóban nem közvetlenül ruházza az államra vagy a közjogi szerve,
         hanem ez alapján szükség van az érintett társaság részvényesi közgyűlésének határozatára, ez azonban nem változtat a szóban
         forgó rendelkezés korlátozó jellegén. Függetlenül attól a kérdéstől ugyanis, hogy a közrészvényes egyedül rendelkezik‑e a
         szükséges többségi befolyással ahhoz, hogy az érintett alapszabályba felvegye az e társaság igazgatótanácsi tagjainak a közvetlen
         kinevezéséhez való jogát, vagy ilyen kiegészítést csak a többi részvényes hozzájárulásával tehet, meg kell állapítani, hogy
         a közrészvényes csak az általános társasági jogtól eltérő, szóban forgó szabályozás miatt érheti el a magánrészvényessel ellentétben
         azon jog biztosítását, hogy a társaság igazgatótanácsának tevékenységében jelentősebb mértékben vegyen részt annál, amit a
         részvényesi minősége egyébként lehetővé tenne.

      Azok a törekvések, amelyek a körülményektől függően igazolhatják, hogy a tagállamok a kezdetben állami és később privatizált
         vállalkozásokban bizonyos befolyást megőrizzenek, amennyiben e vállalkozások közérdekű vagy stratégiai jelentőségű szolgáltatást
         végeznek, nem igazolhatnak egy ilyen rendelkezést, amennyiben az nem köti feltételhez a részvénytársaság alapszabályába az
         e társaságban részesedéssel rendelkező állam vagy közjogi szerv azon jogának felvételét, hogy közvetlenül nevezzen ki egy
         vagy több igazgatótanácsi tagot.

      (vö. 22–24., 29., 33–34., 41–43. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2007. december 6. (*)

      „EK 56. cikk – A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Privatizált vállalkozások – Nemzeti rendelkezés, amely alapján valamely részvénytársaság alapszabálya az e társaság tőkéjében részesedéssel rendelkező
         államra vagy közjogi szervre ruházhatja egy vagy több igazgatótanácsi tag közvetlen kinevezésének jogát”

      A C‑463/04. és C‑464/04. sz. egyesített ügyekben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale amministrativo regionale
         per la Lombardia (Olaszország) a Bírósághoz 2004. november 2‑án érkezett, 2004. szeptember 29‑i határozatával terjesztett
         elő az előtte

      a Federconsumatori,

      az Adiconsum,

      az ADOC,

      Ercole Pietro Zucca (C‑463/04),

      valamint
      az Associazione Azionariato Diffuso dell’AEM SpA,

      Filippo Cuccia,

      Giacomo Fragapane,

      Pietro Angelo Puggioni,

      Annamaria Sanchirico,

      Sandro Sartorio (C‑464/04)

      és
      a Comune di Milano
      között,
      az AEM SpA (C‑463/04 és C‑464/04),

      az Edison SpA (C‑463/04)

      részvételével
      folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök (előadó), K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. június 29‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Federconsumatori, az Adiconsum és az ADOC képviseletében V. Angiolini, F. Besostri, R. Maia és P. Saba avvocati,
      –        az Associazione Azionariato Diffuso dell’AEM SpA, A. Sanchirico, F. Cuccia, G. Fragapane, P. A. Puggioni és S. Sartorio képviseletében
         S. Nespor és A. L. De Cesaris avvocati,

      –        a Comune di Milano képviseletében M. Surano, A. Santa Maria, C. Croff és B. Libonati avvocati,
      –        az AEM SpA képviseletében C. Croff avvocato,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Fiorilli avvocato dello Stato,
      –        a lengyel kormány képviseletében T. Nowakowski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében E. Traversa és C. Loggi, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. szeptember 7‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az EK 56. cikk értelmezésére irányulnak.

      2        Ezeket a kérelmeket a különböző fogyasztóvédelmi szövetségek, kisrészvényesek, valamint egyéni részvényesek, vagyis a Federconsumatori,
         az Adiconsum, az ADOC és E. P. Zucca (C‑463/04. sz. ügy), valamint az Associazione Azionariato Diffuso dell’AEM SpA, A. Sanchirico,
         F. Cuccia, G. Fragapane, P. A. Puggioni és S. Sartorio (C‑464/04. sz. ügy) és a Commune di Milano között azon nemzeti rendelkezés
         tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, miszerint valamely részvénytársaság alapszabálya az e társaságban
         részesedéssel rendelkező államot vagy közjogi szervet felhatalmazhatja e társaság egy vagy több igazgatótanácsi tagjának közvetlen
         kinevezésére.

       A nemzeti szabályozás
      3        Az olasz polgári törvénykönyv (a továbbiakban: polgári törvénykönyv) 2449. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Állami részesedéssel vagy közjogi szervek részesedésével működő társaságok
      Amennyiben az állam vagy közjogi szervek valamely részvénytársaságban részesedéssel rendelkeznek, az alapszabály felhatalmazhatja
         őket egy vagy több igazgatótanácsi tag, könyvvizsgáló, illetve felügyelő bizottsági tag kinevezésére.

      A fenti bekezdésnek megfelelően kinevezett igazgatótanácsi tagokat, könyvvizsgálókat vagy felügyelő bizottsági tagokat csak
         az őket kinevező szervek hívhatják vissza.

      Ezek a tagok a közgyűlés által kinevezett tagok jogaival és kötelezettségeivel azonos jogokkal és kötelezettségekkel rendelkeznek
         a törvény különös rendelkezéseinek a sérelme nélkül.”

      4        A 2003. december 24‑i 350. sz. törvénnyel módosított (GURI 299. sz., 2003. december 27.), 1994. július 30‑i 474. sz. törvénnyé
         átalakított, 1994. május 31‑i 332. sz. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: a 474/1994. sz. törvény) 2. cikkének (1) és
         (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A Minisztertanács elnöke a gazdasági és pénzügyi miniszter javaslatára, a termelési tevékenységek miniszterével, valamint
         az illetékes szakminiszterekkel egyetértésben, az illetékes parlamenti bizottságok értesítését követően elfogadott rendelettel
         meghatározza azokat a közvetlen vagy közvetett állami ellenőrzés alatt álló, a védelmi, közlekedési, távközlési, energia‑,
         valamint más közszolgáltatási ágazatban működő társaságokat, amelyeknek az alapszabályába – valamennyi olyan aktus elfogadása
         előtt, amely az ellenőrzés elvesztésével jár – rendkívüli közgyűlési határozattal olyan rendelkezést kell foglalni, amely
         a gazdasági és pénzügyi minisztert az alább felsorolt külön jogok közül egy vagy több jognak a – termelési tevékenységek miniszterével
         egyetértésben történő – gyakorlására hatalmazza fel:

      [...]
      d)      szavazati joggal nem rendelkező igazgatótanácsi tag kinevezése.
      (3)      A jelen cikk rendelkezései alkalmazandók a közlekedési és más közszolgáltatási területen működő közjogi szervek, területi
         önkormányzatok és gazdasági közvállalkozások közvetlen vagy közvetett ellenőrzése alatt álló és a résztulajdonos közjogi szerv
         aktusa által meghatározott társaságokra is, amely szervet szintén megilletik az (1) bekezdésben említett jogok.”

      5        A 474/1994. sz. törvény listás választást szabályozó 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Azok a társaságok [mint az alapügyben érintett társaságok], amelyeknek az alapszabálya korlátozza a részvénytulajdonlást,
         az alapszabályukba foglalják az igazgatótanács tagjainak listás választására vonatkozó külön záradékot, amelyet a korlátozás
         ideje alatt nem lehet módosítani. […]; a listákat a távozó igazgatótanácsi tagok vagy a rendes közgyűlésben szavazati jogot
         biztosító részvénnyel rendelkező, a részvények legalább 1%‑át képviselő részvényesek terjeszthetik elő. […]; a nem a 2. cikk
         (1) bekezdésének d) pontja alapján kinevezett igazgatótanácsi tagok legalább egyötödét a kisebbségi listáról nevezik ki, melynek
         során az egésznél kisebb törtszámot a következő egész számra kell kerekíteni.[…]”

       Az alapügyek és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      6        Az AEM SpA (Azienda Elettrica Milanese SpA, a továbbiakban: AEM) a Comune di Milano által 1996‑ban létrehozott, gáz‑ és villamosenergia‑ellátás
         közszolgáltatással megbízott társaság. 1998‑ban a társaság részvényeit bevezették az értékpapírtőzsdére, és sor került az
         első részvényértékesítésre, amelynek lezárását követően a Comune di Milano e társaság tőkéjének 51%–ával rendelkezett.

      7        Az AEM privatizációját követően a Comune de Milano városi tanácsa (a továbbiakban: városi tanács) 2004. február 17‑i 4/04. sz. határozatával
         úgy döntött, hogy 33,4%‑ra csökkenti az AEM tőkéjében való részesedését. Ezt a részvényértékesítést azonban az AEM alapszabályának
         előzetes módosításától tette függővé.

      8        A 2004. március 8‑i 5/04. sz. határozatával a városi tanács úgy döntött, hogy „a 474/1994. sz. törvény 2. cikkének (3) bekezdésében
         előírtaknak megfelelően az AEM‑et […] privatizálni, és annak alapszabályát az említett 474/1994. sz. törvény előírásainak
         megfelelően módosítani kell.” Ugyanezen határozatában továbbá az AEM alapszabályának, különösen az e társaság igazgatótanácsi
         tagjai kinevezésének módjára vonatkozó rendelkezések módosításáról döntött.

      9        2004. április 29‑én az AEM részvényeseinek rendkívüli közgyűlése a városi tanács 5/04. sz. határozatának értelmében elfogadta
         az e társaság alapszabályának módosításához szükséges határozatokat, és többek között beillesztette a Comune di Milano arra
         vonatkozó kizárólagos jogát, hogy a polgári törvénykönyv 2449. cikke alapján a részesedésének arányában, de legfeljebb a társaság
         igazgatótanácsi tagjainak egynegyedét közvetlenül kinevezze. Ezen túlmenően az AEM alapszabálya a 474/1994. sz. törvény 4. cikkének
         megfelelően biztosítja a Comune di Milanónak azt a jogot, hogy részt vegyen a nem általa közvetlenül kinevezett igazgatótanácsi
         tagok listás választásában.

      10      Az igazgatótanácsi tagok közvetlen kinevezésének előjoga és az AEM többi igazgatótanácsi tagjának kinevezéséhez szükséges
         listás választáson való részvétel joga együtt lehetővé teszi a Comune di Milano számára, hogy – a kérdést előterjesztő bíróság
         megállapításai szerint – az említett igazgatótanácsban megőrizze az abszolút többséget, jóllehet a részvényértékesítést követően
         az említett társaság tőkéjében csak viszonylagos többségi részesedése van.

      11      A két alapügy felperesei a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia előtt megtámadták a 4/04. sz. és az 5/04. sz. határozatokat,
         kérve azok semmissé nyilvánítását és végrehajtásának a felfüggesztését. Különösen az előző pontban leírt rendszert kifogásolták,
         amely a befektetőket visszatartja attól, hogy az AEM‑ben részesedést vagy akár ellenőrző részesedést szerezzenek, mivel az
         ilyen visszatartó hatás elkerülhetetlenül negatív következményekkel jár az e társaságban való részesedéseikre, és szükségképpen
         csökkenti e részesedések értékét.

      12      A 2004. június 10‑i határozatával a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia elrendelte az 5/04. sz. határozat
         végrehajtásának felfüggesztését azzal az indokolással, hogy az AEM igazgatótanácsi tagjainak a kinevezési rendszerére vonatkozó
         rendelkezések jelen körülmények között sértik a Bíróságnak a külön jogokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatát.

      13      2004. augusztus 10‑i határozatával a Consiglio di Stato módosította az említett határozatot, elutasítva ezáltal a végrehajtás
         felfüggesztésére irányuló kérelmet többek között azzal az indokolással, hogy a közösségi ítélkezési gyakorlat, amelyen ez
         a határozat alapul, a „golden share” elsőbbségi részvényre vonatkozó ügyeket érinti, amely fogalom alapvetően más, mint amelyről
         az említett bíróság előtt folyamatban lévő jogvitákban szó van, amelyek tárgyát azok a külön jogok képezik, amelyekkel valamely
         részvényes a polgári jog értelmében rendelkezhet.

      14      A kérdést előterjesztő bíróság felteszi mégis azt a kérdést, hogy a polgári törvénykönyv 2449. cikke összeegyeztethető‑e a
         Bíróság által értelmezett EK 56. cikkel annyiban, amennyiben annak a 474/1994. sz. törvény listás választási rendszerére vonatkozó
         4. cikkével összefüggésben való alkalmazása erősen korlátozza a részvénytársaság tényleges irányításában és ellenőrzésében
         a – külön jogok törvényes gyakorlásán kívüli – hatékony részvétel lehetőségét.

      15      E körülmények között a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő, a C‑463/04. és C‑464/04. sz. ügyekben azonos szövegezésű kérdéseket terjesztette a Bíróság
         elé:

      „1)      A [polgári törvénykönyv] 2449. cikke, úgy, ahogyan az alapügyben alkalmazták, összeegyeztethető‑e a Bíróságnak a C‑58/99. sz. ügyben
         2000. május 23‑án, a C‑503/99. és C‑483/99. sz. ügyekben 2002. június 4‑én, valamint a C‑98/01. és C‑463/00. sz. ügyekben
         2003. május 13‑án hozott ítéleteivel értelmezett EK 56. cikkel, amennyiben arra olyan közigazgatási szerv hivatkozik, amely
         – jóllehet már nem rendelkezik a részvénytársaság ellenőrzéséhez szükséges többséggel – viszonylagos többségi részvényesként
         még mindig jelentős részesedéssel (a jelen ügyben mintegy 33,4%), és ezáltal aránytalan ellenőrzési jogosultsággal bír?

      2.      A [polgári törvénykönyv] 2449. cikke az 1994. május 31‑i 332. sz. decreto legge – jelenleg az 1994. július 30‑i 474. sz. törvény –
         4. cikkével összefüggésben összeegyeztethető‑e a Bíróságnak a C‑58/99. sz. ügyben 2000. május 23‑án, a C‑503/99. és C‑483/99. sz. ügyekben
         2002. június 4‑én, valamint a C‑98/01. és C‑463/00. sz. ügyekben 2003. május 13‑án hozott ítéleteivel értelmezett EK 56. cikkel,
         amennyiben arra olyan közigazgatási szerv hivatkozik, amely – jóllehet már nem rendelkezik a részvénytársaság ellenőrzéséhez
         szükséges többséggel – viszonylagos többségi részvényesként még mindig jelentős részesedéssel (a jelen ügyben mintegy 33,4%),
         és ezáltal aránytalan ellenőrzési jogosultsággal bír?

      3.      A [polgári törvénykönyv] 2449. cikke összeegyeztethető‑e a Bíróságnak a C‑58/99. sz. ügyben 2000. május 23‑án, a C‑503/99.
         és C‑483/99. sz. ügyekben 2002. június 4‑én, valamint a C‑98/01. és C‑463/00. sz. ügyekben 2003. május 13‑án hozott ítéleteivel
         értelmezett EK 56. cikkel, amennyiben konkrét alkalmazásakor egy másik nemzeti jogszabály rendelkezésével (nevezetesen az
         1994. május 31‑i 332. sz. [törvényerejű rendelet] – jelenleg az 1994. július 30‑i 474. sz. törvény – 2. cikke (1) bekezdése
         d) pontjával) ellentétes joghatást vált ki, amely rendelkezés egyébként összeegyeztethető az EK 56. cikkel, és a joggyakorlás
         és az alkalmazás feltételeinek tekintetében megismétli a Bíróság fent hivatkozott, külön jogokat illető ítéleteiben kimondott
         elveket?”

      16      A Bíróság elnöke a 2005. január 18‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából
         egyesítette a C‑463/04. és C‑464/04. sz. ügyet.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      17      Előzetesen meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések abból az előfeltevésből indulnak
         ki, hogy a polgári törvénykönyv 2449. cikke által meghatározott szabály ugyan a társasági jognak az említett törvénykönyvben
         szereplő általános szabályai közé tartozik, eltér azonban az általános társasági jogtól annyiban, hogy ez utóbbi nem egyforma
         szabályt ír elő valamennyi részvényes, különösen a magánrészvényesek esetében. A Bíróságnak a kért értelmezést ezen előfeltevés
         figyelembevételével kell elvégeznie.

      18      E kérdésekkel, amelyeket együttesen kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az EK 56. cikket
         úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, mint a polgári törvénykönyv 2449. cikke, miszerint
         valamely részvénytársaság alapszabálya az e társaság tőkéjében részesedéssel rendelkező államot vagy közjogi szervet felhatalmazhatja
         a társaság egy vagy több igazgatótanácsi tagjának a közvetlen kinevezésére, amely rendelkezés önmagában, vagy mint az alapügyekben,
         olyan rendelkezéssel összefüggésben, mint a 474/1994. sz. törvény 4. cikke, amely elismeri az említett államnak vagy szervnek
         az általa nem közvetlenül kinevezett igazgatótanácsi tagok listás választásában való részvételi jogát, lehetővé teheti ezen
         államnak vagy szervnek, hogy az említett társaság tőkéjében való részesedéséhez képest aránytalan ellenőrzési jogosultsággal
         bírjon.

      19      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 56. cikk (1) bekezdése általánosan tiltja a tagállamok közötti tőkemozgásra
         vonatkozó korlátozásokat (lásd különösen a C‑282/04. és C‑283/04. sz., Bizottság kontra Hollandia egyesített ügyekben 2006.
         szeptember 28‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9141. o.] 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint
         a C‑112/05. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2007. október 23‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         17. pontját.).

      20      Mivel az EK 56. cikk (1) bekezdése szerinti „tőkemozgások” fogalom meghatározása hiányzik a Szerződésből, a Bíróság előzőleg
         a Szerződés [Amszterdami Szerződés által hatályon kívül helyezett] 67. cikkének végrehajtásáról szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK
         tanácsi irányelvhez (HL L 178., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.) mellékletként fűzött nómenklatúrának
         jelzésértéket tulajdonított. Ennélfogva az EK 56. cikk (1) bekezdése szerinti tőkemozgásoknak minősülnek különösen a közvetlen
         befektetések, azaz, amint e felsorolásból és az arra vonatkozó magyarázó megjegyzésekből következik, minden olyan, a természetes
         vagy jogi személy által végrehajtott befektetés, amely a tőkét biztosító személy, és azon társaság közötti tartós és közvetlen
         kapcsolat létrehozását, illetve fenntartását szolgálja, amelynek részére e tőkét gazdasági tevékenység folytatása céljából
         szánják. Ami az új vagy meglévő vállalkozásokban való részesedéseket illeti, amint azt a magyarázó megjegyzések is megerősítik,
         a tartós gazdasági kapcsolatok létrehozásának, illetve fenntartásának célja feltételezi, hogy a részvényes tulajdonában álló
         részvények – a részvénytársaságokra vonatkozó nemzeti jogszabályok, vagy más rendelkezések alapján – biztosítják számára,
         hogy ténylegesen részt vegyen a társaság irányításában vagy ellenőrzésében (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország
         ügyben hozott ítélet 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      21      E befektetési formát illetően a Bíróság megállapította, hogy az EK 56. cikk (1) bekezdése szerinti „korlátozásoknak” kell
         minősíteni azon nemzeti intézkedéseket, amelyek megakadályozhatják vagy korlátozhatják az érintett vállalkozások részvényeinek
         megszerzését, vagy más tagállamok befektetőit visszatarthatják attól, hogy azok tőkéjébe befektessenek (lásd a fent hivatkozott
         Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 19. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      22      Meg kell állapítani, hogy az olyan nemzeti rendelkezés, mint a polgári törvénykönyv 2449. cikke, ilyen korlátozásnak minősül.

      23      Az említett cikk ugyanis biztosítja a közrészvényesek számára azt, hogy valamely társaság igazgatótanácsának a tevékenységében
         jelentősebb mértékben vegyenek részt annál, amit a részvényesi minőségük egyébként lehetővé tenne (lásd értelemszerűen a fent
         hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 62. pontját).

      24      A közrészvényesek számára ugyanis olyan eszközt hoz létre, amely azt a lehetőséget biztosítja számukra, hogy a befektetéseiket
         meghaladó mértékű befolyást gyakoroljanak. Ezzel összefüggésben a többi részvényes befolyása a saját befektetéseik mértéke
         alatt maradhat (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 64. pontját).

      25      Meg kell különösen jegyezni, hogy – amint a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza – a polgári törvénykönyv 2449. cikke
         nem rendelkezik a részvénytársaságban részesedéssel rendelkező állam vagy közjogi szerv által közvetlenül kinevezhető igazgatótanácsi
         tagok számának korlátozásáról.

      26      Az AEM esetében nem releváns az a tény, hogy a Comune di Milano az említett rendelkezés alkalmazásában az igazgatótanácsi
         tagok közvetlen kinevezésének jogát csak e társaság tőkéjében való saját részesedése arányában és e társaság igazgatótanácsi
         tagjainak negyedére korlátozva tartotta fenn.

      27      Ugyanis, amint a kérdést előterjesztő bíróság helyesen megjegyzi, ez a közvetlen kinevezési jog kiegészül a Comune di Milano
         azon jogával, hogy a 474/1994. sz. törvény 4. cikke alapján rendesen is részt vegyen a nem általa közvetlenül kinevezett igazgatótanácsi
         tagok listás választásában, így a Comune di Milano abszolút többséggel rendelkezhet az említett igazgatótanácsban, még akkor
         is, ha – amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban szerepel – a társaság tőkéjében csak viszonylagos többségi
         részesedéssel, mintegy 33,4%‑kal bírna.

      28      Így annak ellenére, hogy a Comune di Milano közvetlen kinevezési joga arányos az AEM tőkéjében való részesedésének összegével,
         és bár ezt a jogot e társaság igazgatótanácsi tagjainak egynegyede tekintetében gyakorolja, a polgári törvénykönyv 2449. cikke,
         összefüggésben a 474/1994. sz. törvény 4. cikkével, azt a lehetőséget biztosítja a Comune számára, hogy az említett tanács
         tevékenységében jelentősebb mértékben vegyen részt annál, amit a részvényesi minősége egyébként lehetővé tenne.

      29      A közrészvényesek számára olyan eszköz nyújtása, amely biztosítja számukra azt a lehetőséget, hogy korlátozza más részvényesek
         azon lehetőségét, hogy részesedést szerezzenek a társaságban abból a célból, hogy olyan tartós és közvetlen gazdasági kapcsolatokat
         hozzanak létre vagy tartsanak fenn vele, amelyek biztosítják számukra, hogy ténylegesen részt vegyenek az irányításában vagy
         ellenőrzésében, visszatarthatja más tagállamok közvetlen befektetőit attól, hogy ennek a társaságnak a tőkéjébe befektessenek
         (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 66. pontját).

      30      A szabad tőkemozgás korlátozásának fennállását nem zárja ki a Comune di Milano és az olasz kormány azon érvelése, miszerint
         egyrészt a polgári törvénykönyv 2449. cikke a társasági jog általános szabályai közé tartozik, másrészt pedig az AEM részvényesi
         közgyűlése önkéntesen és a társasági jog ezen általános szabályait szokásosan alkalmazva ruházta a Comune di Milanóra az igazgatótanácsi
         tagok közvetlen kinevezési jogát.

      31      Először is meg kell ugyanis jegyezni, hogy a polgári törvénykönyv 2449. cikke csak a részvénytársaságban részesedéssel rendelkező
         állam vagy közjogi szerv tekintetében teszi lehetővé, hogy az alapszabály felhatalmazza őket egy vagy több igazgatótanácsi
         tag közvetlen kinevezésére. Mivel – a jelen ítélet 17. pontjában megállapítottaknak megfelelően – a kérdést előterjesztő bíróság
         abból az előfeltevésből indul ki, hogy a polgári törvénykönyv 2449. cikke által megállapított szabály eltér a társasági jog
         általános szabályaitól, nem kell vizsgálni azt az esetet, ha az említett jog valamennyi részvényesnek, különösen a magánrészvényeseknek
         egyforma kinevezési lehetőséget biztosítana.

      32      Pusztán az a körülmény, hogy a nemzeti jogalkotó a polgári törvénykönyv részvénytársaságokat szabályozó társasági jogi rendelkezései
         közé felvett egy olyan intézkedést, amely arra irányul, hogy külön jogokat biztosítson a részvénytársaságban részesedéssel
         rendelkező államnak vagy közjogi szervnek, nem vonja ki ezen intézkedést az EK 56. cikk alkalmazási köréből.

      33      Másodszor a polgári törvénykönyv 2449. cikke az említett kinevezési jogot valóban nem közvetlenül ruházza az államra vagy
         a közjogi szerve, hanem e cikk alapján szükség van az érintett társaság részvényesi közgyűlésének – a társasági akarat kialakítására
         vonatkozó, a törvényben előírt eljárásnak megfelelő – határozatára, ez azonban nem változtat a szóban forgó rendelkezés korlátozó
         jellegén.

      34      Függetlenül attól a kérdéstől ugyanis, hogy a közrészvényes egyedül rendelkezik‑e a szükséges többségi befolyással ahhoz,
         hogy az érintett alapszabályba felvegye az e társaság igazgatótanácsi tagjainak a közvetlen kinevezéséhez való jogát, vagy
         ilyen kiegészítést csak a többi részvényes hozzájárulásával tehet, és, úgy tűnik, a jelen esetben is erről van szó, meg kell
         állapítani, hogy a közrészvényes csak az alapügyben érintett, az általános társasági jogtól eltérő szabályozás miatt érheti
         el a magánrészvényessel ellentétben azon jog biztosítását, hogy a társaság igazgatótanácsának tevékenységében jelentősebb
         mértékben vegyen részt annál, amit a részvényesi minősége egyébként lehetővé tenne.

      35      Noha az ilyen kinevezési jog az alapszabályba történő felvételét követően nem megváltoztathatatlan, mivel főszabály szerint
         ezen alapszabály későbbi felülvizsgálata során módosítható, mégis viszonylag erős védelmet élvez. Ugyanis a közrészvényes
         előnyére válhat a részvénytársaság alapszabályához kapcsolódó folytonossági biztosíték, mivel ezen alapszabály módosításához
         általában a részvényesek minősített többsége szükséges. Így még ha a közrészvényes önmagában vagy a többi részvényessel együtt
         később már nem is rendelkezik a szükséges többséggel ahhoz, hogy az igazgatótanácsi tagok közvetlen kinevezési jogát magának
         tulajdonítsa, különösen mivel időközben az érintett társaság tőkéjében csökkent a részesedése, e joggal továbbra is rendelkezhet.

      36      A befektető csak akkor lehet biztos abban, hogy valamely részvénytársaság igazgatótanácsi tagjainak közvetlen kinevezési joga
         eltörölhető, ha befektetése annyira jelentős, hogy megszerzi az e társaság alapszabályának módosításához szükséges többséget;
         ehhez pedig olyan befektetésre lehet szükség, amely messze meghaladja azt, ami – abban az esetben, ha az alapszabályból hiányzik
         az ilyen kinevezési jog – lehetővé tenné számára, hogy tartós és közvetlen gazdasági kapcsolatokat hozzon létre vagy tartson
         fenn, amelyek biztosítják számára, hogy ténylegesen részt vegyen az említett társaság irányításában vagy ellenőrzésében.

      37      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az AEM esetében – a kérdést előterjesztő bíróság megállapításai szerint, amelyeket e
         társaság a tárgyaláson megerősített – a befektetők számára lehetetlen a Comune di Milanónak az igazgatótanácsi tagok közvetlen
         kinevezéséhez kapcsolódó jogát eltörölni, amíg ez utóbbi 33,4%‑os részesedését megőrzi.

      38      Így még ha alaki szempontól az AEM részvényesi közgyűlésének határozata is keletkezteti az említett kinevezési jogot, ezt
         a határozatot olyan körülmények között, mint amelyek a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvitákban felmerültek,
         olyan egyszerű jogi eszköznek kell tekinteni, amellyel a Comune di Milano csak a szóban forgó szabályozás fennállása miatt
         tudott élni.

      39      Azonban a tőke szabad mozgását korlátozhatják az EK 58. cikkben szereplő okok vagy a közérdeken alapuló kényszerítő okok által
         igazolt nemzeti szabályozások, amennyiben nem létezik olyan közösségi harmonizációs intézkedés, amely előírná az ezen érdekek
         védelmének biztosításához szükséges intézkedéseket (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet
         72. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      40      Ilyen közösségi harmonizáció hiányában főszabály szerint a tagállamokra tartozik, hogy meghatározzák az ilyen jogos érdekek
         biztosítani kívánt védelmi szintjét, valamint hogy e szintet milyen módon kell elérni. Ugyanakkor kizárólag a Szerződés által
         kijelölt korlátok között és különösen az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett tehetik ezt meg, mely utóbbi megköveteli,
         hogy az elfogadott intézkedések alkalmasak legyenek az elérni kívánt célkitűzés megvalósítására, és ne lépjenek túl az eléréséhez
         szükséges mértéken (a fent hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 73. pontja és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlat).

      41      E tekintetben különösen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint nem lehet azokat a törekvéseket
         elutasítani, amelyek a körülményektől függően igazolhatják, hogy a tagállamok a kezdetben állami és később privatizált vállalkozásokban
         bizonyos befolyást megőrizzenek, amennyiben e vállalkozások közérdekű vagy stratégiai jelentőségű szolgáltatást végeznek (a
         C‑463/00. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2003. május 13‑án hozott ítélet 66. pontja [EBHT 2003., I‑4581. o.] és
         az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      42      Meg kell azonban állapítani, hogy – amint a kérdést előterjesztő bíróság is megjegyezte – a polgári törvénykönyv 2449. cikke
         nem köti feltételhez a részvénytársaság alapszabályába az e társaságban részesedéssel rendelkező állam vagy közjogi szerv
         azon jogának felvételét, hogy közvetlenül nevezzen ki egy vagy több igazgatótanácsi tagot, így e rendelkezés nem tekinthető
         igazoltnak.

      43      A fenti megállapításokat figyelembe véve a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az EK 56. cikket úgy kell értelmezni,
         hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, mint a polgári törvénykönyv 2449. cikke, miszerint valamely részvénytársaság
         alapszabálya az e társaság tőkéjében részesedéssel rendelkező államot vagy közjogi szervet felhatalmazhatja a társaság egy
         vagy több igazgatótanácsi tagjának a közvetlen kinevezésére, amely rendelkezés önmagában, vagy mint az alapügyekben, olyan
         rendelkezéssel összefüggésben, mint a 474/1994. sz. törvény 4. cikke, amely elismeri az említett államnak vagy szervnek az
         általa nem közvetlenül kinevezett igazgatótanácsi tagok listás választásában való részvételi jogát, lehetővé teheti ezen államnak
         vagy szervnek, hogy az említett társaság tőkéjében való részesedéséhez képest aránytalan ellenőrzési jogosultsággal bírjon.

       A költségekről
      44      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az EK 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, mint az olasz polgári törvénykönyv
            2449. cikke, miszerint valamely részvénytársaság alapszabálya az e társaság tőkéjében részesedéssel rendelkező államot vagy
            közjogi szervet felhatalmazhatja a társaság egy vagy több igazgatótanácsi tagjának közvetlen kinevezésére, amely rendelkezés
            önmagában, vagy mint az alapügyekben, olyan rendelkezéssel összefüggésben, mint a 2003. december 24‑i 350. sz. törvénnyel
            módosított, 1994. július 30‑i 474. sz. törvénnyé átalakított, 1994. május 31‑i 332. sz. törvényerejű rendelet 4. cikke, amely
            elismeri az említett államnak vagy szervnek az általa nem közvetlenül kinevezett igazgatótanácsi tagok listás választásában
            való részvételi jogát, lehetővé teheti ezen államnak vagy szervnek, hogy az említett társaság tőkéjében való részesedéséhez
            képest aránytalan ellenőrzési jogosultsággal bírjon.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.