title: A Bíróság (első tanács) 2006. szeptember 14-i ítélete.#Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny kontra Finanzamt Landshut.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht München - Németország.#Hatodik HÉA-irányelv - A 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontja - A vállalkozás ingatlanának felhasználása az adóalany saját szükségleteinek kielégítésére - E használat ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősülése - Az adóalap meghatározása - Az adóalany részéről a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadás fogalma.#C-72/05. sz. ügy.

text:
      C‑72/05. sz. ügy
      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      kontra
      Finanzamt Landshut
      (a Finanzgericht München [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA-irányelv – A 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontja – A vállalkozás ingatlanának felhasználása az adóalany saját szükségleteinek kielégítésére – E használat ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősülése – Az adóalap meghatározása – Az adóalany részéről a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadás fogalma”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adó – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Adóalap
      (77/388 tanácsi irányelv, 11. cikk, A. rész, (1) bekezdés, c) pont)
      A 95/7 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer:
         egységes adóalap-megállapításról szóló 77/388 hatodik irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni,
         hogy azzal nem ellentétes, hogy az adóalany által teljes egészében a vállalkozása vagyona körébe vont ingatlan egy részének
         saját célú használata utáni hozzáadott-értékadó adóalapját az ingatlan megszerzési vagy építési költségei olyan részében állapítják
         meg, amely a hozzáadottértékadó-levonás módosítási időszakának az említett irányelv 20. cikkével összhangban előírt időtartamára
         figyelemmel kerül meghatározásra. Ennek az adóalapnak magában kell foglalnia azon telek megszerzésének költségeit, amelyre
         az ingatlant emelték, amennyiben a megszerzés adóköteles volt, és az adóalany ezt az adót levonta.

      (vö. 53. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. szeptember 14.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – A 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontja – A vállalkozás ingatlanának felhasználása az adóalany saját szükségleteinek kielégítésére – E használat ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősülése – Az adóalap meghatározása – Az adóalany részéről a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadás fogalma”
      A C‑72/05. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Finanzgericht München (Németország)
         a Bírósághoz 2005. február 15‑én érkezett, 2005. február 1‑jei határozatával terjesztett elő az előtte

      a Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      és
      a Finanzamt Landshut
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (előadó) és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: P. Léger,
      hivatalvezető: K. Sztranc‑Sławiczek főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. március 30‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        A Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny képviseletében J. Wollny és H. Wollny,
      –        a Finanzamt Landshut képviseletében D. Baumann Regierungsdirektor,
      –        a német kormány képviseletében U. Forsthoff, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében R. Hill barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Triantafyllou, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. június 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatali iránti kérelem az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102., 18. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 274. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 11. cikke A. része
         (1) bekezdése c) pontjának értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet az adóalany által a teljes egészében a vállalkozása eszközének minősülő ingatlan egy része saját szükségleteinek
         kielégítésére való felhasználását terhelő hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: HÉA) adóalapjának meghatározására vonatkozó
         jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja HÉA‑nak veti alá „az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített
         termékértékesítés[t] és szolgáltatásnyújtás[t]”.

      4        A hatodik irányelv 6. cikk (2) bekezdése első albekezdésének a) pontja ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősíti
         „a vállalkozás eszközeinek felhasználás[át] az adóalany saját, illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában
         vállalkozásidegen célokra, amennyiben az ilyen eszközök az előzetesen felszámított [HÉA] teljes vagy részleges levonására
         jogosítanak”.

      5        A hatodik irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének c) pontja értelmében az adóalap „a 6. cikk (2) bekezdésében említett
         értékesítés esetében az adóalanynak a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadása”.

      6        A hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése szerint:

      „Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett [HÉA], amelyet részére egy másik adóalany szállított
         vagy fog szállítani, illetve teljesített vagy teljesíteni fog;

      […]”
      7        A hatodik irányelv 20. cikke szerint:

      „(1)      Az eredetileg elszámolt adólevonás módosítása a tagállamok által megállapított részletszabályok szerint történik, különös
         tekintettel amikor:

      a)      az elszámolt adólevonás több vagy kevesebb, mint amelyre az adóalany jogosult volt;
      b)      azon tényezők, amelyeket az adólevonás meghatározása során figyelembe vettek, a bevallás benyújtása után megváltoztak, különös
         tekintettel a meghiúsult vásárlások vagy kedvezmények esetén; […]

      (2)      A tárgyi eszközök esetén olyan módosítás történik, amely ötéves időtartamot ölel fel, beleértve azon évet is, amelyben a javakat
         előállították vagy beszerezték. Az éves módosítás csak egyötödét érinti azon adónak, amely e javakat terheli. A módosítás
         a következő években az adólevonási jogosultság változásainak figyelembevételével történik, azon évhez képest, amelyben a javakat
         beszerezték vagy előállították.

      Az előző albekezdéstől eltérően a tagállamok a módosítás alapjára megállapíthatnak egy olyan időszakot, amely öt teljes évből
         áll, és amely az eszközök első használatbavételével kezdődik.

      A tárgyi eszközként megszerzett ingatlanok esetében a módosítási időszakot legfeljebb 20 évre meg lehet hosszabbítani.
      (3)      A tárgyi eszközök módosítási időszak alatt történő teljesítése [helyesen: értékesítése] esetén a tárgyi eszközöket úgy kell
         tekinteni, mintha azokat a módosítási időszak lejártáig továbbra is az adóalany gazdasági tevékenységéhez használták volna
         fel. Az ilyen gazdasági tevékenységek akkor minősülnek teljes mértékben adókötelesnek, ha az adott tárgyi eszközök teljesítése
         adóköteles; és teljesen adómentesnek minősülnek akkor, ha teljesítésük adómentes. A módosítás ezen esetekben az egész fennmaradó
         módosítási időszakra egyszerre történik.

      […]”
       A nemzeti szabályozás
      8        A forgalmi adóról szóló törvény (Umsatzsteuergesetz (BGBl. 1993. I, 565. o., a továbbiakban: UStG)) 3. §‑a (9a) bekezdésének
         1. pontja ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősíti a vállalkozás eszközeinek az adóalany által vállalkozásidegen
         célokra történő felhasználását, amennyiben az ilyen eszközök az előzetesen felszámított adó teljes vagy részleges levonására
         jogosítanak.

      9        Az említett 3. § (9a) bekezdésének 1. pontjában hivatkozott szolgáltatásnyújtás adóalapját az UStG 10. §‑a határozza meg.
         Az említett 10. § a 2004. június 30‑ig hatályos változatában rögzítette, hogy e szolgáltatásnyújtások esetében az adóalap
         „az adóalany ezen ügyletek teljesítése érdekében felmerült költségei, amennyiben azok az előzetesen felszámított adó teljes
         vagy részleges levonására jogosítanak”.

      10      Az UStG 10. §‑a (4) bekezdésének 2. pontja a 2004. július 1‑jén hatályba lépett változatában a következőképpen rendelkezik:

      „Az adóalap […] az ezen ügyletek teljesítése érdekében felmerült kiadások összege, amennyiben azok az előzetesen felszámított
         adó teljes vagy részleges levonására jogosítanak. E kiadások magukban foglalják a tárgyi eszköz beszerzésének vagy előállításának
         költségeit is, ha utóbbi a vállalkozás eszközének minősül, és ha ezen egyéb szolgáltatások nyújtásához használják. A legalább
         500 euróig terjedő beszerzési vagy előállítási költségek a tárgyi eszközre alkalmazandó, a 15a. §‑ban említett módosítási
         időszaknak megfelelő időszakra egyenlően kerülnek elosztásra.”

      11      Az UStG 15a. §‑a az adólevonások módosítására vonatkozik. Az (1) bekezdésben rögzíti:

      „Amikor azon tényezők, amelyeket az eredeti adólevonás meghatározása során figyelembe vettek, megváltoznak a tárgyi eszközök
         első használatbavételét követő öt éven belül, az e módosításoknak megfelelő visszatérítést minden naptári évben végre kell
         hajtani azon adók levonásának módosítása útján, amelyek a beszerzési vagy előállítási költségeket terhelték. Ami az ingatlanokat
         – beleértve lényeges alkotóelemeiket is –, az ingatlanokra vonatkozó polgári jogi rendelkezések által szabályozott módosításokat,
         valamint az idegen telken álló épületeket illeti, a tízéves határidőt ötéves határidő váltja fel.”

      12      A jövedelemadóról szóló törvény (Einkommensteuergesetz) 7. §‑a (4) bekezdése 2. pontjának a) alpontja a lakáscélú és 1925.
         január 1‑je után kivitelezett épületekre vonatkozóan úgy rendelkezik, hogy „az épületekre alkalmazandó értékcsökkenési ráta
         a teljes értékcsökkenésig: […] évente 2%”.

       A jogvita alapját képező tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      13      2003‑ban Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny, a J. Wollny és S. Wollny alkotta lakóközösség (a továbbiakban: lakóközösség)
         ingatlant építtetett, amelyet teljes egészében a vállalkozás vagyona körébe vont. Ebben az épületben található az említett
         lakóközösség két tagjának magánlakása, valamint egy adótanácsadó iroda helyiségei, amelyet az említett tagok egyikének adnak
         bérbe. A bérbe adott rész az ingatlan 20,33%‑ának felel meg. E bérbeadás HÉA-köteles.

      14      A lakóközösség a 2003. december és 2004. január–március hónapokra vonatkozó előzetes HÉA-bevallásában a teljes HÉA‑t levonta,
         amelyet az ingatlan építési költségeiről részére kiszámláztak. Az EStG 7. §‑a (4) bekezdése 2. pontjának a) alpontjában az
         ingatlanokra meghatározott értékcsökkenési rátákra hivatkozva a lakóközösség úgy vélte, hogy az ingatlan 79,67%‑os saját célú
         használatának adóalapja az e magáncélokra használt részre vonatkozó építési költségek 2%‑ának 1/12‑ed részével egyenlő havi
         összegnek felel meg.

      15      A Finanzamt Landshut a Bundesministerium für Finanzen (a német pénzügyminisztérium) 2004. április 13‑i (BStBl I 2004., 468. o.)
         levele alapján úgy vélte, az említett adóalapot a HÉA-levonás módosítási időszakának az UStG 15a. §‑ában előírt időtartamára
         hivatkozással kell megállapítani, azaz tíz évben. Korrigálta tehát a lakóközösség számítását, és az épület egy részének saját
         célú használata után az e részre vonatkozó építési költségek 10%‑ának 1/12‑ed részében állapította meg a HÉA havi adóalapját.

      16      Mivel a Finanzamt Landshut elutasította az előző pontban kifejtett számításnak megfelelően kibocsátott előzetes adómegállapító
         határozatok ellen a lakóközösség által benyújtott panaszokat, utóbbi keresetet nyújtott be a Finanzgericht Münchenhez.

      17      E bíróság úgy véli, hogy az elé terjesztett jogvita eldöntése a teljes egészében a lakóközösség vállalkozása eszközének minősülő
         ingatlan saját célú használatára vonatkozó adóalap meghatározásától függ. Megállapítva, hogy a hatodik irányelv 11. cikke
         A. része (1) bekezdésének c) pontja nem határozza meg „a kiadás” fogalmát, az e fogalomnak tulajdonítható jelentést vizsgálja.

      18      E tekintetben megállapítja, hogy a Bíróság C‑230/04. sz. Enkler‑ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélete (EBHT 1996.,
         I‑4517. o.) és C‑269/00. sz. Seeling‑ügyben 2003. május 8‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., I‑4101. o.) 54. pontja olyan elemeket
         tartalmaz, amelyek közül egyesek az alperes, mások a német adóhatóság feltevésének igazolására alkalmasak.

      19      Ilyen körülmények között a Finanzgericht München úgy határozott, felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Hogyan kell értelmezni a [hatodik irányelv] 11. cikke A. része (1) bekezdésének c) pontjában írt »kiadás« fogalmát? A teljes
         egészében a vállalkozás eszközének minősülő épületben lévő magáncélra használt lakással kapcsolatban felmerült kiadás magában
         foglalja‑e (a folyó ráfordítások mellett) a mindenkori nemzeti jogszabályok alapján megállapított, az épületek elhasználódása
         utáni éves értékcsökkenési leírást és/vagy a beszerzési és előállítási költségeknek a mindenkori tagállami adólevonás-módosítási
         időszakhoz igazodva kiszámított éves levonási hányadát is, amelyek adólevonásra jogosítottak?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      20      Előzetesen fel kell idézni, hogy a hatodik irányelv által felállított rendszer logikájából következően szükségképpen levonható
         az adóalany által az adóköteles tevékenységei érdekében felhasznált termékeket és szolgáltatásokat terhelő adó. Az előzetesen
         felszámított adó levonása és az áthárított adó beszedése összefügg egymással. Ha a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles
         értékesítési ügyletekhez használják fel, a kettős adóztatás elkerülése érdekében szükségszerűen levonható az előzetesen felszámított
         adó. Ugyanakkor, amennyiben az adóalany által beszerzett termékeket és igénybe vett szolgáltatásokat adómentes vagy a HÉA
         hatálya alá nem tartozó tevékenység érdekében használják, nem kerül sor sem a fizetendő adó felszámítására, sem az előzetesen
         felszámított adó levonására (lásd a C‑184/04. sz., Uudenkaupungin kaupunki ügyben 2006. március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑3039. o.] 24. pontját).

      21      Amennyiben tárgyi eszközöket mind vállalkozási, mind vállalkozásidegen célra használnak, az adóalanynak lehetősége van a HÉA
         vonatkozásában választani, hogy ezt az eszközt teljes egészében vállalkozása vagyonának körébe vonja, vagy teljes egészében
         magántulajdona körében tartja, ezzel teljesen kizárva a HÉA rendszeréből, vagy akár csak a tényleges szakmai használattal
         érintett hányadot viszi be a vállalkozásába (a C‑434/03. sz., Charles és Charles-Tijmes ügyben 2005.július 14‑én hozott ítélet
         [EBHT 2005., I‑7037. o.] 23. pontja).

      22      Ha az adóalany úgy dönt, hogy a részben adóköteles üzleti tevékenység céljára, részben magáncélra használt tárgyi eszközt
         a vállalkozás vagyona körébe vont terméknek tekinti, jogosult teljes mértékben és azonnal levonni a termék beszerzése után
         előzetesen felszámított adót (lásd a fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet 41. pontját, valamint a fent hivatkozott
         Charles és Charles-Tijmens ügyben hozott ítélet 24. pontját).

      23      A hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a) pontja alapján, amennyiben a vállalkozás vagyonának körébe
         vont tárgyi eszköz után az áthárított HÉA teljes vagy részleges levonására van lehetőség, ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak
         minősül az ilyen eszköz felhasználása az adóalany saját, illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában
         vállalkozásidegen célokra,. Az ilyen, a fenti irányelv 17. cikkének (2) bekezdése szerinti adóköteles ügyletnek minősülő felhasználás
         esetén a 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontja szerint az adó alapja az adóalanynak a szolgáltatás teljesítése érdekében
         felmerült költsége (a fent hivatkozott Charles és Charles-Tijmens ügyben hozott ítélet 25. pontja).

      24      Következésképpen azon adóalany, aki úgy dönt, hogy az épületet teljes egészében a vállalkozás vagyona körébe vonja, és ezen
         épület egy részét saját szükségleteinek kielégítésére használja, joga van egyrészt az említett épület teljes építési költségére
         előzetesen felszámított HÉA levonására, valamint másrészt köteles ennek megfelelően HÉA‑t fizetni az említett használat során
         felmerült kiadások alapján (a fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet 43. pontja).

      25      Ezzel összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés arra vonatkozik, hogy a hatodik irányelv 11. cikke
         A. része (1) bekezdésének c) pontja szerinti „a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadás” fogalmát hogyan kell
         értelmezni? A fenti bíróság lényegében azt kérdi, hogy ezen összeget az épületek elhasználódása utáni értékcsökkenési leírásra
         alkalmazandó nemzeti jogszabályokra hivatkozással, vagy a HÉA-levonás módosítási időszakának a hatodik irányelv 20. cikkével
         összhangban a nemzeti jogszabályban megállapított időtartamára tekintettel kell‑e meghatározni.

      26      A kérdéses fogalom olyan közösségi jogi rendelkezésben szerepel, amely nem utal a tagállamok jogára annak jelentése és terjedelme
         meghatározása érdekében. Ebből következik, hogy e fogalom értelmezését általánosságban nem lehet az egyes tagállamok mérlegelésére
         bízni (lásd ebben az értelemben az 51/76. sz., Verbond van Nederlandse Ondernemingen ügyben 1977. február 1‑jén hozott ítélet
         [EBHT 1977., 113. o.] 10. és 11. pontját).

      27      E fogalom általában azon kiadásoknak felel meg, amelyek magához az eszközhöz kapcsolódnak (lásd a fent hivatkozott Enkler‑ügyben
         hozott ítélet 36. pontját). Magában foglalja az olyan kiadásokat, mint például az említett eszköz beszerzési és előállítási
         költségei, amelyek a HÉA levonására jogosítanak, és amelyek nélkül a szóban forgó saját célú használat nem valósulhatott volna
         meg.

      28      Mivel azonban a hatodik irányelv nem tartalmazza az érintett kiadások összegének meghatározására szolgáló szabályok egységes
         és pontos fogalmához szükséges utalásokat, el kell fogadni, hogy a tagállamok bizonyos mérlegelési lehetőséggel rendelkeznek
         e szabályokat illetően, feltéve, hogy nem hagyják figyelmen kívül a kérdéses rendelkezés célját és a hatodik irányelv rendszerében
         elfoglalt helyét (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Verbond van Nederlandse Ondernemingen ügyben hozott ítélet 16.
         és 17. pontját).

      29      A jelen esetben tehát meg kell vizsgálni, hogy az említett kiadások összegének meghatározása céljából a nemzeti jogszabályok
         által a hatodik irányelv 20. cikkével összhangban megállapított adólevonás-módosítási időszak időtartamára történő utalás
         összeegyeztethető‑e a fenti irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdése c) pontjának céljával és annak az irányelv rendszerében
         elfoglalt helyével.

      30      Az utóbbi rendelkezés tárgya az adóalany által az említett vállalkozás vagyonának körébe vont eszköz saját célú használata
         – vagy általánosabban vállalkozásidegen célú használata – adóalapjának meghatározása, amely a HÉA alá tartozik, mivel az említett
         irányelv 6. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a) pontja az ilyen használatot ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak
         minősíti.

      31      E minősítésnek annak megakadályozása a célja, hogy azon adóalany, aki levonhatta a vállalkozás vagyonának körébe vont termék
         beszerzési és előállítási költségeire vonatkozó HÉA‑t, mentesüljön ezen adó megfizetése alól, amennyiben e terméket vagy annak
         egy részét saját céljaira használja (lásd az 50/88. sz. Kühne‑ügyben 1989. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1925. o.]
         8. pontját).

      32      Amint azt a német kormány és a tárgyaláson az Egyesült Királyság Kormánya hangsúlyozta, e mechanizmus révén egyrészt az adóalany
         és a végső fogyasztó közötti egyenlő elbánás biztosításáról van szó, megakadályozva, hogy az első jogtalan előnyben részesüljön
         a terméket megvásárló, HÉA‑t fizető másodikkal szemben (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Enkler‑ügyben hozott ítélet
         33 és 35. pontját, valamint a C‑412/03. sz., Hotel Scandic Gåsabäck ügyben 2005. január 20‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑743. o.]
         23. pontját).

      33      Másrészt a hatodik irányelv által felállított rendszer logikájának (lásd a jelen ítélet 20. pontját) megfelelően az előzetesen
         felszámított HÉA levonása és az áthárított adó beszedése közötti összefüggés biztosítása a cél (ebben az értelemben lásd Jacobs
         főtanácsnok fent hivatkozott Charles és Charles-Tijmens ügyre vonatkozó indítványának 60. pontját).

      34      Bár alkalmazási köre nem esik teljesen egybe a hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a) pontjáéval,
         az említett irányelv 20. cikke által felállított rendszer – akárcsak a fent hivatkozott rendelkezés – alkalmazható az olyan
         helyzetekre, amelyben a terméket az adólevonásra jogosító használatát követően adólevonásra nem jogosító tevékenységre használják
         (lásd a fent hivatkozott Uudenkaupungin kaupunki ügyben hozott ítélet 30. pontját). Amint azt a főtanácsnok indítványa 98. pontjában
         megállapította, a hatodik irányelvnek mind a 6. cikke (2) bekezdése, mind a 20. cikke olyan helyzetekre vonatkozik, amelyekben
         a terméket egyszerre használják az üzleti tevékenység céljára és saját célra.

      35      Továbbá a módosítási rendszer célja azonos a tárgyi eszköz saját célú használata utáni HÉA-felszámítás céljával. Egyrészt
         ugyanis annak elkerüléséről van szó, hogy az adóalany jogtalan előnyt szerezzen a végső fogyasztóval szemben, azáltal, hogy
         olyan adólevonásoknak megfelelő összegek fizetésére kötelezik, amelyekre nem volt jogosult (lásd ebben az értelemben a C‑487/01.
         és C‑7/02. sz., Gemeente Leusden és Holin Groep egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5337. o.]
         90. pontját, valamint a fent hivatkozott Uudenkaupungin kaupunki ügyben hozott ítélet 30. pontját).

      36      Másrészt az előzetesen felszámított adó levonása és az áthárított adó beszedése közötti összefüggés biztosításáról van szó
         (lásd Jacobs főtanácsnok fent hivatkozott Charles és Charles-Tijmens ügyre vonatkozó indítványának 60. pontját).

      37      E közös célra, valamint a 6. és 20. cikk által e rendelkezéseknek a hatodik irányelv rendszerében szánt kiegészítő szerepre
         tekintettel a tagállam nem hagyhatja figyelmen kívül azon mérlegelési lehetőséget, amellyel akkor él, amikor a vállalkozás
         eszköze saját célú használata adóalapjának meghatározása céljából az adólevonás-módosításra vonatkozó szabályok alkalmazását
         írja elő.

      38      Amint azt a német kormány a tárgyaláson hangsúlyozta, és a főtanácsnok indítványa 95. pontjában megállapította, e megoldás
         egyébiránt hozzájárul azon adóelőny csökkentéséhez, amelyet a megosztott HÉA-teher a vállalkozási eszközt saját célokra használó
         adóalanynak juttat a végső fogyasztóhoz képest, aki a teljes HÉA-terhet köteles viselni az ilyen ingatlan megszerzése vagy
         építése során.

      39      Továbbá amint ugyancsak e kormány, valamint a tárgyaláson az Egyesült Királyság Kormánya hangsúlyozta, e megoldás lehetővé
         teszi az adólevonás-módosítási időszak végén az ingatlan HÉA-mentes átruházása esetén előforduló adómentes végső fogyasztási
         helyzetek elkerülését. E megoldás ugyanis azáltal, hogy az érintett ingatlan saját célú használatára vonatkozó HÉA-teher megoszlását
         egybeveti az említett időszak tartamával, e használatra vonatkozóan biztosítja ezen adó teljes összegének beszedését a HÉA
         alól mentes ingatlannak az ezen időszak lejártakor felmerülő esetleges viszonteladása előtt előzetesen számolt adólevonásnak
         megfelelően.

      40      Az előzőekből következik, hogy az érintett nemzeti jogszabály által elfogadott megoldás megfelel a hatodik irányelv 6. cikke
         (2) bekezdése céljának.

      41      Amint azzal a lakóközösség érvelt, való igaz, hogy a fent hivatkozott Enkler‑ügyben hozott ítélet 36. pontjában a 6. cikk
         (2) bekezdésével és a 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontjával összefüggésben a Bíróság „az eszköz elhasználódása utáni
         értékcsökkenéshez hasonló” kiadásokra hivatkozott.

      42      E megállapítást azonban nem lehet úgy magyarázni – nehogy figyelmen kívül maradjon azon mérlegelési lehetőség, amellyel a
         tagállamok e tekintetben rendelkeznek – mint ami azt mutatja, hogy utóbbiaknak a vállalkozás ingatlanának saját célú használata
         utáni HÉA adóalapja meghatározása érdekében nincs más választásuk, mint az ingatlanok elhasználódása utáni értékcsökkenésre
         vonatkozó nemzeti jogszabályok alkalmazása, minden egyéb olyan módot kizárva, ami pedig a kérdéses nemzeti jogszabályhoz hasonlóan
         összeegyeztethető lenne a hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének céljával.

      43      A lakóközösség állításával ellentétben a fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet sem olyan jellegű, hogy megkérdőjelezné
         a fenti megállapításokat.

      44      Az ezen ítélet alapjául szolgáló és szintén az adóalany vállalkozása eszközének minősülő ingatlan vegyes használatára vonatkozó
         ügyben a német kormány az ezen ingatlan saját célú használatának a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja alapján
         HÉA-mentes, és következésképp az előzetesen felszámított HÉA levonására nem jogosító ingatlan-bérbeadáshoz való hasonlítását
         javasolta. Feltevése alátámasztására többek között azzal érvelt, hogy az ingatlan teljes építési költségeire felszámolt adó
         levonásának megengedéséből és az ingatlan saját célú használatáért megosztott módon való adóztatásból álló megoldástól eltérően
         az általa javasolt megoldás olyan jellegű, hogy kizárja az adómentes végső fogyasztási helyzeteket az ingatlannak a hatodik
         irányelv 20. cikkében előírt módosítási időszak lejártát követő HÉA-mentes vizsonteladása esetén.

      45      A Bíróság azonban úgy vélte, hogy az ilyen saját célú használat nem minősül a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja
         szerinti bérbeadásnak (fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet 49−52. pontja).

      46      Ilyen összefüggésben állapította meg a fent hivatkozott Seeling‑ügyben hozott ítélet 54. pontjában, hogy bár azon tény, hogy
         engedélyezik az adóalany számára, hogy az épületet teljes egészében a vállalkozás vagyonának körébe vonja, és következésképp
         levonja a teljes építési költségek után előzetesen járó HÉA‑t, azon következménnyel járhat, hogy a végső fogyasztást nem adóztatják
         meg, mert a hatodik irányelv 20. cikkének (2) bekezdésében előírt módosítási időszak csak részlegesen korrigálhatja az épület
         építése idején előzetesen felszámított HÉA levonását, ez a közösségi jogalkotó szándékos választásának eredménye, és nem követelheti
         meg a fenti irányelv 13. cikke B. része b) pontjának kiterjesztő értelmezését.

      47      Ezzel a Bíróság megállapította, hogy a hatodik irányelv 20. cikkében előírt módosítási időszak tartama korlátozottan volt
         alkalmas az adómentes végső fogyasztási helyzetek kizárására abban az esetben, ha a vállalkozás ingatlanjának saját célú használata
         utáni HÉA felszámításának elosztását az említett módosítási időszaknál hosszabb időtartamra engedélyezték.

      48      Amint azzal a német kormány érvelt, és ahogyan a főtanácsnok az indítványa 90. pontjában hangsúlyozta, e megállapítást mégsem
         lehet úgy olvasni, mint ami megfosztja a tagállamokat azon lehetőségtől, hogy az ilyen saját célú használat adóalapjának meghatározása
         érdekében olyan módszerhez folyamodjanak, amely – mint például az említett adónak a levonás-módosítási időszaknak megfelelő
         időtartamra való elosztása – az adóalanyok és a végső fogyasztók közötti egyenlőségre törekedve lehetővé teszi, amennyire
         lehetséges, az adómentes végső fogyasztási helyzetek elkerülését a termék adóalany általi adómentes átruházása esetén.

      49      Végül ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ lehessen adni egy, a bizonyos írásbeli észrevételekben,
         valamint a tárgyaláson felvetett kérdésre, tovább kell pontosítani – amint azzal az Európai Közösségek Bizottsága, valamint
         a német kormány és az Egyesült Királyság Kormánya érveltek –, hogy abban az esetben, ha azon telek megszerzési költségei,
         amelyre a részben saját célokra használt ingatlant emelték, a HÉA alá tartoztak, és ha az adóalany – azzal, hogy ezt a telket
         a vállalkozása vagyonának körébe vonta – elérte ezen adó levonását, az említett költségeket bele kell vonni a saját célú használat
         utáni HÉA adóalapjába.

      50      Egyrészt ugyanis az adóalany részéről a szolgáltatás teljesítése érdekében felmerült kiadás fogalmát a hatodik irányelv 11. cikke
         A. része (1) bekezdésének c) pontja értelmében úgy kell érteni, mint amely lefedi az e célból felmerült valamennyi kiadást,
         beleértve a terület megszerzéséhez kapcsolódókat is, amelyek nélkül a kérdéses saját célú használatra nem kerülhetett volna
         sor.

      51      Másrészt a telek megszerzési költségeinek – amelyek egyébként a HÉA levonására jogosítottak volna – a HÉA adóalapjából való
         kizárása megszakítaná az előzetesen felszámított adó levonása és az áthárított adó beszedése közötti összefüggést.

      52      A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megítélése, hogy azon telek alperes általi megszerzése, amelyre
         a kérdéses épületet emelték, a HÉA alá tartozott‑e, és hogy ez utóbbi levonta‑e ezen adót.

      53      Az előző megállapításokra tekintettel, a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 11. cikke A. része
         (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy az adóalany által teljes egészében a vállalkozása
         vagyona körébe vont ingatlan egy részének saját célú használata utáni HÉA adóalapját az ingatlan megszerzési vagy építési
         költségei olyan részében állapítják meg, amely a HÉA-levonás módosítási időszakának az említett irányelv 20. cikkével összhangban
         előírt időtartamára figyelemmel kerül meghatározásra. Ennek az adóalapnak magában kell foglalnia azon telek megszerzésének
         költségeit, amelyre az épületet emelték, amennyiben a megszerzés adóköteles volt, és az adóalany ezt az adót levonta.

       A költségekről
      54      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      Az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
            – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
            11. cikke A. része (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy az adóalany által teljes
            egészében a vállalkozása vagyona körébe vont ingatlan egy részének a saját célú használata utáni hozzáadott-értékadó adóalapját
            az ingatlan megszerzési vagy építési költségei olyan részében állapítják meg, amely a hozzáadottértékadó-levonás módosítási
            időszakának az említett irányelv 20. cikkével összhangban előírt időtartamára figyelemmel kerül meghatározásra.
      Ennek az adóalapnak magában kell foglalnia azon telek megszerzésének költségeit, amelyre az épületet emelték, amennyiben a
            megszerzés adóköteles volt, és az adóalany ezt az adót levonta.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (nagytanács) 2005. március 15-i ítélete. # Spanyol Királyság kontra Eurojust. # Az EK 230. cikkre alapított megsemmisítés iránti kereset - Tagállam keresete az Eurojust által ideiglenes alkalmazotti álláshelyekre kiírt pályázati felhívások ellen - A Bíróság hatáskörének hiánya - Elfogadhatatlanság. # C-160/03. sz. ügy

text:
      C‑160/03. sz. ügy
      Spanyol Királyság
      kontra
      Eurojust
      „Az EK 230. cikkre alapított megsemmisítés iránti kereset – Tagállam keresete az Eurojust által ideiglenes alkalmazotti álláshelyekre kiírt pályázati felhívások ellen – A Bíróság hatáskörének hiánya – Elfogadhatatlanság”
      M. Poiares Maduro főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2004. december 16.
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2005. március 15.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Eljárás – Kereset jogi alapja – A felperest, nem pedig a közösségi bíróságot illető választás – A felperes választására tekintettel
            elbírált elfogadhatóság
      2.     Megsemmisítés iránti kereset – Keresettel megtámadható aktusok – Tagállam keresete az Eurojust által ideiglenes alkalmazotti
            álláshelyekre kiírt pályázati felhívás ellen – Kizártság – Bírósági felülvizsgálat követelménye – Módozatok
      (EK 230. cikk; EU 35. cikk, EU 41. cikk, EU 46. cikk, b) pont; a Bíróság alapokmánya, 40. és 56. cikk; személyzeti szabályzat,
            91. cikk; 2002/187 tanácsi határozat, 30. cikk)
      1.     Bírósági eljárás keretében a felperesre tartozik keresete jogi alapjának megválasztása, és nem a közösségi bíróság feladata,
         hogy saját maga válassza meg a legmegfelelőbb jogi alapot. Ebből következően, amikor a felperes keresetét egy rendelkezésre
         alapozza, a Bíróság belátására bízva ugyanakkor az említett kereset elbírálásához a számára legmegfelelőbbnek tűnő alap kiválasztását,
         akkor a kereset elfogadhatóságát e rendelkezésre való tekintettel kell vizsgálni.

      (vö. 35. pont)
      2.     Az Eurojust által ideiglenes alkalmazotti álláshelyekre kiírt pályázati felhívás vonatkozásában nem lehet az EK 230. cikkre
         alapítottan megsemmisítés iránti keresetet indítani. Ugyanis egy ilyen felhívás nincs felsorolva azon jogi aktusok között,
         amelyek vonatkozásában – az említett cikk értelmében – a Bíróság vizsgálhatja a jogszerűséget. Egyébiránt az EU 41. cikk nem
         írja elő az EK 230. cikk alkalmazhatóságát az EU‑Szerződés VI. címében foglalt, a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és
         igazságügyi együttműködésre vonatkozó rendelkezésekre, mivel a Bíróság erre vonatkozó hatásköre az EU 35. cikkben szerepel,
         amelyre visszautal az EU 46. cikk b) pontja.

      Egy ilyen pályázati felhívás mégsincs kivonva a bírói felülvizsgálat alól, mert – amint az a bűnözés súlyos formái elleni
         fokozott küzdelem céljából az Eurojust létrehozásáról szóló, 2002/187 határozat 30. cikkéből következik – az Eurojust személyzetére
         az Európai Közösségek tisztviselőire és egyéb alkalmazottaira vonatkozó szabályok és rendeletek vonatkoznak. Ebből az következik,
         hogy a legfőbb érdekeltek, vagyis a pályázati felhívásban szereplő álláshelyekre pályázók a személyzeti szabályzat 91. cikkében
         foglalt feltételek szerint rendelkeztek a közösségi bírósághoz fordulás lehetőségével. Egy ilyen kereset esetében – összhangban
         a Bíróság Alapokmányának 40. cikkével – a tagállamok beavatkozása az eljárásba elfogadható lenne, és adott esetben jogosultak
         lennének – amint ez az ugyanazon Alapokmány 56. cikkének második és harmadik bekezdéséből kitűnik – fellebbezést benyújtani
         az Elsőfokú Bíróság ítélete ellen.

      (vö. 36–38., 40–43. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2005. március 15.(*)

      „Az EK 230. cikkre alapított megsemmisítés iránti kereset – Tagállam keresete az Eurojust által ideiglenes alkalmazotti álláshelyekre kiírt pályázati felhívások ellen – A Bíróság hatáskörének hiánya – Elfogadhatatlanság”
      A C‑160/03. sz. ügyben,
      az EK 230. cikk alapján megsemmisítés iránt a Bírósághoz 2004. április 8-án
      a Spanyol Királyság (képviseli: L. Fraguas Gadea, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek,
      támogatja:
      a Finn Köztársaság ( képviseli: T. Pynnä, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      az Eurojust (képviselik: J. Rivas de Andrés abogado és D. O'Keeffe solicitor)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (előadó) és A. Borg Barthet tanácselnökök, R. Schintgen,
         N. Colneric, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, Juhász E., G. Arestis, M. Ilešič és J. Malenovský bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető-helyettes,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. október 6-i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. december 16-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetével a Spanyol Királyság az Eurojust által az ideiglenes alkalmazottak felvételére kiírt hét pályázati felhívásnak
         a jelentkezési lapjukat más nyelven benyújtó pályázók számára angol nyelven beadni előírt iratokra (a továbbiakban: megtámadott
         pályázati felhívások) vonatkozó pontja, továbbá a mindegyik pályázati felhívásban szereplő, a pályázók nyelvismerettel kapcsolatos
         képesítésére vonatkozó egyes pontok megsemmisítését kéri.

       Jogi háttér
      2       Az EU‑Szerződés VI. címe a büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésre vonatkozó rendelkezéseket
         tartalmazza, éspedig az EU 29–42. cikket.

      3       Az EU 31. cikk felsorolja a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködésre vonatkozó közös fellépés céljait.
      4       Az EU 34. cikk szerint:
      „A Tanács az e címben megállapított megfelelő forma és eljárás alkalmazásával intézkedéseket tesz, és előmozdítja az együttműködést,
         hozzájárulva ezzel az Unió célkitűzéseinek megvalósításához. Ebből a célból a Tanács bármely tagállam vagy a Bizottság kezdeményezésére
         egyhangúlag eljárva:

      […]
      c)      határozatokat fogadhat el – a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítését kivéve – bármely
         egyéb olyan célból, amely e cím célkitűzéseivel összhangban van. Ezek a határozatok kötelezőek és nem rendelkeznek közvetlen
         hatállyal; a Tanács minősített többséggel elfogadja az ezeknek a határozatoknak az Unió szintjén történő végrehajtásához szükséges
         intézkedéseket;

      […]”
      5       Az EU 35. cikk a Bíróságnak az EU‑Szerződés VI. címe rendelkezéseivel kapcsolatos hatáskörére vonatkozik. E cikk (6) és (7) bekezdésének
         szövege a következő:

      „(6) A Bíróság hatáskörrel rendelkezik a kerethatározatok, illetve határozatok jogszerűségének felülvizsgálatára olyan keresetek
         tekintetében, amelyeket valamely tagállam vagy a Bizottság nyújt be hatáskör hiánya, lényeges eljárási szabályok megsértése,
         e szerződés vagy az alkalmazására vonatkozó bármely jogi rendelkezés megsértése vagy hatáskörrel való visszaélés miatt. Az
         ebben a bekezdésben szabályozott eljárásokat az intézkedés kihirdetésétől számított két hónapon belül kell megindítani.

      (7) A Bíróság hatáskörrel rendelkezik a tagállamok közötti, a 34. cikk (2) bekezdése szerint elfogadott jogi aktusok értelmezésére
         vagy alkalmazására vonatkozó minden vita eldöntésére, amennyiben az ilyen vitát a Tanács, attól számított hat hónapon belül,
         hogy egy tagállam a vitás kérdést a Tanács elé utalta, nem tudja rendezni. A Bíróság hatáskörrel rendelkezik továbbá a tagállamok
         és a Bizottság közötti, a 34. cikk (2) bekezdésének d) pontja szerint létrejött egyezmények értelmezésére vagy alkalmazására
         vonatkozó minden vita eldöntésére.”

      6       Az EU 41. cikk (1) bekezdése alapján:
      „Az Európai Közösséget létrehozó szerződés 189., 190., 195., 196–199., 203., 204., 205. (3), 206–209., 213–219., 255. és 290.
         cikkét az e címben említett területekre vonatkozó rendelkezésekre is alkalmazni kell.”

      7       Az EU‑Szerződés záró rendelkezései között található EU 46. cikk szövege szerint:
      „Az Európai Közösséget létrehozó szerződésnek, az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződésnek és az Európai Atomenergia-közösséget
         létrehozó szerződésnek az Európai Közösségek Bíróságának hatáskörére és az e hatáskör gyakorlására vonatkozó rendelkezéseit
         e szerződésnek kizárólag a következő rendelkezéseire kell alkalmazni:

      […]
      b)      a VI. cím rendelkezései, a 35. cikkben meghatározott feltételek szerint;
      […]”
      8       Az EK 12. cikk első bekezdése úgy rendelkezik, hogy:
      „E szerződés alkalmazási körében és az abban foglalt különös rendelkezések sérelme nélkül, tilos az állampolgárság alapján
         történő bármely megkülönböztetés.”

      9       Az EK 230. cikk első bekezdésének szövege szerint:
      „A Bíróság megvizsgálja az Európai Parlament és a Tanács által közösen elfogadott jogi aktusok jogszerűségét, valamint a Tanács,
         a Bizottság és az EKB jogi aktusait, kivéve az ajánlásokat és a véleményeket, továbbá az Európai Parlament harmadik személyekre
         joghatással járó aktusait.”

      10     Az EK 236. cikk alapján a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a Közösség és alkalmazottai között felmerülő minden vitás ügyben
         a személyzeti szabályzatban vagy az alkalmazási feltételekben megállapított keretek között és feltételek mellett.

      11     A Finn Köztársaság, az Osztrák Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját
         képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL 1994., C 241., 21. o. és HL 1995., L 1., 1. o.) 1. cikke a következőképpen
         szól:

      „Az Unió intézményeinek hivatalos nyelvei és munkanyelvei az angol, a dán, a finn, a francia, a görög, a holland, a német,
         az olasz, a portugál, a spanyol és a svéd”.

      12     A bűnözés súlyos formái elleni fokozott küzdelem céljából az Eurojust létrehozásáról szóló, 2002. február 28-i 2002/187/IB
         tanácsi határozat (HL L 63., 1. o., a továbbiakban: határozat) az EU‑Szerződésen, és különösen az EU 31. cikken, valamint
         az EU 34. cikk (2) bekezdésének c) pontján alapul. A határozat 1. cikke úgy rendelkezik, hogy az általa létrehozott egység
         az Unió jogi személyiséggel rendelkező szerveként tevékenykedik.

      13     Az említett határozat 2. cikkének megfelelően, az Eurojust az egyes tagállamok által – saját jogrendjüknek megfelelően – kiküldött
         egy-egy tagból áll, akik ügyészek, bírák vagy velük egyenértékű jogkörrel rendelkező rendőrségi tisztviselők.

      14     Az Eurojustnak a határozat 3. cikkében foglalt céljai különösen: a tagállamokban a nyomozások és a büntetőeljárások összehangolásának
         ösztönzése és fokozása a tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságai között, a tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságai
         közötti együttműködés fejlesztése, különösen a kölcsönös nemzetközi jogsegély és a kiadatási kérelmek teljesítésének előmozdítása,
         valamint a tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságainak egyéb támogatása, a nyomozások és büntetőeljárások hatékonyabbá
         tétele. Az esettől függően az Eurojust segítséget nyújthat olyan nyomozáshoz és büntetőeljáráshoz, amely csak egyetlen tagállamot
         vagy harmadik államot, illetőleg egy tagállamot és a Közösséget érinti.

      15     Az Eurojust-határozat „Személyzet” címet viselő 30. cikke úgy rendelkezik, hogy:
      „(1)      Az Eurojust személyzetére az Európai Közösségek tisztviselőire és egyéb alkalmazottaira vonatkozó szabályok és rendeletek
         vonatkoznak, különösen a felvétel és a jogállás tekintetében.

      (2)      Az Eurojust személyzetét az (1) bekezdésben említett szabályok és rendeletek alapján felvett személyzet alkotja, figyelembe
         véve az Európai Közösségek tisztviselőinek a 259/68/EGK, Euratom, ESZAK rendeletben […] megállapított személyzeti szabályzata
         27. cikkében említett kritériumokat, többek között a földrajzi megoszlásra vonatkozó követelményeket. […]

      (3)      A testületnek alárendelten, a személyzet feladatai ellátása során szem előtt tartja az Eurojust célkitűzéseit és megbízatását
         [...]”

      16     Ugyanezen határozat „Segítségnyújtás a tolmácsolás és fordítás terén” címet viselő 31. cikke úgy rendelkezik, hogy:
      „(1)      Az Eurojust eljárásaira az Unió hivatalos nyelvhasználatra vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni [A spanyol szövegben:
         »El régimen lingüístico de las instituciones de la Comunidad Europea será aplicable a Eurojust«].

      2)      A 32. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében említett, a Tanácsnak szóló éves jelentést az Unió intézményeinek hivatalos
         nyelvein kell elkészíteni.”

      17     Az Európai Közösségek egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek (a továbbiakban: EAAF) 12–15. cikke rögzíti az
         egyéb alkalmazottak felvételi feltételeit. Az EAAF 12. cikke úgy rendelkezik, hogy:

      „(1)      Az ideiglenes alkalmazottak alkalmazása során arra kell törekedni, hogy az intézmény részére olyan személyek munkáját biztosítsák,
         akik megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek, és akiket a Közösségek tagállamainak
         állampolgárai közül a lehető legszélesebb földrajzi alapon toboroztak.

      […]
      (2)      Az ideiglenes alkalmazott kizárólag azzal a feltétellel alkalmazható, hogy:
      [...]
      e)      tanúbizonyságot tesz a Közösségek egyik hivatalos nyelvének alapos ismeretéről és egy további hivatalos nyelvének a szolgálati
         feladatainak ellátásához szükséges szintű ismeretéről.”

      18     Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 91. cikke, amely az
         EAAF – a személyzeti szabályzat jogorvoslatokról szóló VII. Címének rendelkezéseire visszautaló – 73. cikke értelmében az
         ideiglenes alkalmazottakra is alkalmazandó, részletesen kifejti a Bírósághoz benyújtott tisztviselői keresetek elfogadhatósági
         feltételeit. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ez a jogorvoslat nyitva áll a nyílt versenyvizsgák vagy a válogatási
         eljárások pályázói számára, függetlenül attól, hogy a Közösségek alkalmazásában állnak vagy sem (lásd ilyen értelemben a 23/64. sz.
         Vandevyvere-ügyben 1965. március 31-én hozott ítéletet [EBHT 1965., 205., 214. o.]).

      19     2003. február 13-án az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétették a megtámadott pályázati felhívásokat. E pályázati felhívásokban a nyelvismerettel kapcsolatos követelmények a
         következők voltak:

      –       az adatvédelmi tisztviselői beosztáshoz (HL 2003., C 34. A., 1. o.): „az angol és a francia kiváló ismerete; előnyt jelent
         az Európai Unió más hivatalos nyelvén történő munkavégzésre való képesség”;

      –       a könyvelői beosztáshoz (HL 2003., C 34. A., 4. o.): „az Európai Unió egyik hivatalos nyelvének alapos ismerete és egy másik
         hivatalos nyelv kielégítő ismerete, beleértve az angol kielégítő ismeretét”;

      –       az Európai Igazságügyi Hálózat informatikai és információs technológiai szakértője (honlap-kezelő) beosztáshoz (HL 2003.,
         C 34. A., 6. o.): „a jó angol nyelvismeret alapvető követelmény; előnyt jelent különösen legalább két másik – beleértve francia
         – nyelven való kifejezőképesség”;

      –       a jogtanácsosi beosztáshoz (HL 2003., C 34. A., 11. o.): „az angol és a francia kiváló ismerete; előnyt jelent az Európai
         Unió más nyelvein történő munkavégzésre való képesség”;

      –       a könyvtárosi/levéltárosi beosztáshoz (HL 2003, C 34. A., 13. o.): semmilyen különleges követelmény;
      –       a sajtómegbízotti beosztáshoz (HL 2003, C 34. A., 16. o.): „kifejezőképesség legalább angolul és franciául, előnyt jelent
         az európai Unió más hivatalos nyelveinek ismerete”;

      –       az általános igazgatási szolgálat melletti titkárnői beosztáshoz (HL 2003., C 34. A., 18. o.): „az angol és a francia alapos
         ismerete, előnyt jelent a Közösségek más nyelveinek kielégítő ismerete”.

      20     Az említett pályázati felhívások úgy rendelkeznek, hogy a pályázónak a jelentkezési lapot saját nyelvén, továbbá angolul kell
         kitöltenie. A jelentkezési laphoz mellékelni kell ezen kívül kizárólag angol nyelven egy motivációs levelet és egy önéletrajzot.

       A kereset jogalapjai
      21     A Spanyol Királyság három jogalapot hoz fel keresete alátámasztására.
      22     Az első jogalapot az EAAF 12. cikke (2) bekezdésének e) pontjából vezeti le, amelynek alapján a jelöltektől csak egy nyelv
         alapos ismerete követelhető meg, éspedig elvileg az anyanyelvük, valamint egy – a pályázók választásának megfelelő – másik
         nyelv kielégítő ismerete.

      23     A második jogalapot az Eurojustnak az Eurojust-határozat 31. cikkében szabályozott hivatalos nyelvhasználatára vonatkozó rendelkezései
         sérelméből vezeti le. A hivatalos nyelvhasználatot – álláspontja szerint – az 1. rendelet szabályozza, amelynek 1. cikke rögzíti
         az intézmények hivatalos nyelveit és munkanyelveit. Minthogy az Eurojust-határozat egyetlen rendelkezése sem szól arról, hogy
         az angol és a francia az Eurojust munkanyelve, az Eurojust tagjai és e szerv titkárságának személyi állománya az Unió összes
         hivatalos nyelvét használhatja. Következésképpen a pályázati felhívások – véleménye szerint – megsértik az Eurojust hivatalos
         nyelvhasználatára vonatkozó rendelkezéseket.

      24     A harmadik jogalapot a hátrányos megkülönböztetésnek – az EK 12. cikkében foglalt – tilalma, valamint az indokolási kötelezettség
         megsértéséből vezeti le. A Spanyol Királyság e tekintetben előadja, hogy a pályázóktól bizonyos iratok angolul való kitöltésének
         megkövetelése, valamint a pályázati felhívásokban az angol és a francia nyelvismeretre vonatkozó feltételek az állampolgárságon
         alapuló nyilvánvaló hátrányos megkülönböztetést valósítanak meg, mivel ez előnyt biztosít az angol vagy a francia anyanyelvű
         pályázók számára. E két nyelv kedvezőbb kezelése – álláspontja szerint – nem támasztható alá, de nem is indokolt, így az megvalósítja
         az EK 253. cikkben foglalt indokolási kötelezettség sérelmét.

       A kereset elfogadhatóságáról
       A felek érvei
      25     Mielőtt az ügy érdemére vonatkozó érveit előadná, az Eurojust elfogadhatatlansági kifogást emel, amelyet vizsgálni szükséges.
      26     Az Eurojust álláspontja szerint a kereset elfogadhatatlan, minthogy a keresetindításnak semmiféle jogalapja nincs.
      27     Először is a kereset nem alapítható az EK 230. cikkre, minthogy azoknak a jogi aktusoknak a felsorolásában, amelyek jogszerűségét
         a Bíróság vizsgálhatja, az Eurojust – amely az Unió önálló jogi személyiséggel rendelkező szerve – által elfogadott jogi aktusok
         nem szerepelnek.

      28     Másodsorban a kereset nem alapítható az EU 35. cikk (6) bekezdésére, mivelhogy a megtámadott jogi aktusok – véleménye szerint
         – nem tekinthetők sem kerethatározatnak, sem pedig e rendelkezésben említett valamely más határozatnak.

      29     Harmadsorban a kereset nem alapítható a személyzeti szabályzat 91. cikkére, mert bár e rendelkezés lehetőséget biztosít a
         pályázónak, hogy keresetet terjesszen elő a pályázati felhívás ellen, nem teszi azonban lehetővé egy tagállam számára a személyzeti
         szabályzat hatálya alá tartozó személyek vélt sérelmével járó jogi aktusok elleni keresetindítást.

      30     Negyedszer a kereset nem alapítható az Eurojust-határozatra, minthogy abban a Bíróság nem kapott hatáskört az Eurojust jogi
         aktusainak felülvizsgálatára.

      31     Végül a kereset nem alapítható az EU 35. cikk (7) bekezdésére, mivel – álláspontja szerint – nem az EU 35. cikk (7) bekezdésében
         meghatározott eljárásnak megfelelően az Eurojust-határozat 31. cikke (1) bekezdésének értelmezése iránt indított keresetről
         van szó.

      32     A Spanyol Királyság emlékeztet arra, hogy a Közösség jogközösség, amelynek jogi aktusai bírósági felülvizsgálat alá tartoznak
         (a C‑50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. július 25-én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6677. o.]
         38. pontja), és fenntartja, hogy a közösségi jog hatálya alá tartozó, jogi személyiséggel rendelkező szervtől származó egyetlen
         jogi aktus sem vonható ki a bírósági felülvizsgálat alól.

      33     Elismeri, hogy az EU 35. és az EU 46. cikk értelmében a Bíróság hatásköre a harmadik pillér területén behatárolt. Mindazonáltal
         a megtámadott pályázati felhívások nem tekinthetők e területen belül kibocsátott jogi aktusnak, és ezeknek a jogi aktusoknak
         a Bíróság által történő vizsgálatát nem lehet feltételekhez kötni.

      34     A Spanyol Királyság mégis a Bíróság belátására bízza keresete legmegfelelőbb jogi alapjának kiválasztását, és mindenféleképpen
         azt kéri, hogy az a hiba, amelyet esetlegesen a jogi alap megválasztásában elkövethetett, ne vonja maga után keresetének elfogadhatatlanná
         nyilvánítását vagy a jelen ügy érdemében hozandó döntés mellőzését.

       A Bíróság álláspontja
      35     Elöljáróban le kell szögezni, hogy a felperesre tartozik keresete jogi alapjának megválasztása, és nem a közösségi bíróság
         feladata, hogy saját maga válassza meg a legmegfelelőbb jogi alapot (lásd ilyen értelemben a 175/73. sz., Union syndicale
         és társai kontra Tanács ügyben 1974. október 8-án hozott ítéletet [EBHT 1974., 917. o.] és az Elsőfokú Bíróságnak a T‑148/97. sz.,
         Keeling kontra OHIM ügyben 1998. június 8-án hozott végzését [EBHT 1998., II‑2217. o.]). A kereset vizsgálatából kitűnik,
         hogy a felperes azt az EK 230. cikkre alapította. A kereset elfogadhatóságát tehát e rendelkezésre való tekintettel kell vizsgálni.

      36     Amint az az EK 230. cikkből következik, a Bíróság „megvizsgálja az Európai Parlament és a Tanács által közösen elfogadott
         jogi aktusok jogszerűségét, valamint a Tanács, a Bizottság és az EKB jogi aktusait, kivéve az ajánlásokat és a véleményeket,
         továbbá az Európai Parlament harmadik személyekre joghatással járó aktusait”.

      37     Megállapítható, hogy a jelen keresettel támadott jogi aktusok nincsenek felsorolva azon jogi aktusok között, amelyek vonatkozásában
         – az említett cikk értelmében – a Bíróság vizsgálhatja a jogszerűséget.

      38     Egyébiránt az EU 41. cikk nem írja elő az EK 230. cikk alkalmazhatóságát az EU‑Szerződés VI. címében foglalt, a büntetőügyekben
         folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködésre vonatkozó rendelkezésekre, mivel a Bíróság erre vonatkozó hatásköre az
         EU 35. cikkben szerepel, amelyre visszautal az EU 46. cikk b) pontja.

      39     Akárhogyan is, a Spanyol Királyság vitatta, hogy a megtámadott pályázati kiírások az EU‑Szerződés VI. címének keretében elfogadott
         jogi aktusnak lennének tekinthetők.

      40     Ebből az következik, hogy az EK 230. cikk alapján benyújtott keresetet nem lehet elfogadhatónak nyilvánítani.
      41     Ami a jogközösség keretén belüli hatékony bírósági védelmet illeti, amely – a Spanyol Királyság szerint – megköveteli, hogy
         a közösségi jog hatálya alá tartozó, jogi személyiséggel rendelkező szerv összes határozata bírósági felülvizsgálat alá tartozzék,
         ki kell mondani, hogy a jelen ügyben megtámadott jogi aktusokat nem vonták ki a bírói felülvizsgálat alól.

      42     Az Eurojust személyzetére ugyanis, amint az az Eurojust-határozat 30. cikkéből következik, az Európai Közösségek tisztviselőire
         és egyéb alkalmazottaira vonatkozó szabályok és rendeletek vonatkoznak. Ebből az következik, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat
         szerint a legfőbb érdekeltek, vagyis a megtámadott jogi aktusokban szereplő álláshelyekre pályázók a személyzeti szabályzat
         91. cikkében foglalt feltételek szerint rendelkeztek a közösségi bírósághoz fordulás lehetőségével (lásd ilyen értelemben
         a fent hivatkozott 23/64. sz., Vandevyvere kontra Európai Parlament ügyben 1965. március 31-én hozott ítélet [EBHT 1965.,
         205. o.] 214. pontját).

      43     Egy ilyen feltételezett kereset esetében – összhangban a Bíróság Alapokmányának 40. cikkével – a tagállamok beavatkozása az
         eljárásba elfogadható lenne, és adott esetben jogosultak lennének – amint ez az ugyanazon Alapokmány 56. cikkének második
         és harmadik bekezdéséből kitűnik – fellebbezést benyújtani az Elsőfokú Bíróság ítélete ellen.

      44     Mindezekből következik, hogy a kereset elfogadhatatlan.
       A költségekről
      45     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Spanyol Királyságot, mivel pervesztes lett, az Eurojust kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑ával összhangban a Finn Köztársaság – mint beavatkozó – maga viseli saját
         költségeit.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A kereset elfogadhatatlan.
      2)      A Bíróság a Spanyol Királyságot kötelezi a költségek viselésére.
      3)      A Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: spanyol.