title: A Bíróság ítélete (kilencedik tanács), 2013. július 18.#Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s. kontra Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát.#A Nejvyšší správní soud (Cseh Köztársaság) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Fogyasztóvédelem – 1924/2006/EK rendelet – Az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag‑összetételre és egészségre vonatkozó állítások – A 2. cikk (2) bekezdésének 6. pontja – A »betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állítások« fogalma – A 28. cikk (2) bekezdése – Védjegyet vagy márkanevet viselő termékek – Átmeneti intézkedések.#C‑299/12. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kilencedik tanács)
      2013. július 18. (
            *1
         )
      „Fogyasztóvédelem — 1924/2006/EK rendelet — Az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állítások — A 2. cikk (2) bekezdésének 6. pontja — A »betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állítások« fogalma — A 28. cikk (2) bekezdése — Védjegyet vagy márkanevet viselő termékek — Átmeneti intézkedések”
      A C-299/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Nejvyšší správní soud (Cseh Köztársaság) a Bírósághoz 2012. június 18-án érkezett, 2012. május 10-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s.
      és
      a Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (kilencedik tanács),
      tagjai: J. Malenovský tanácselnök, M. Safjan (előadó) és A. Prechal bírák,
      főtanácsnok: M. Wathelet,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a cseh kormány képviseletében M. Smolek és S. Šindelková, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében S. Grünheid és P. Němečková, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2010. február 9-i 116/2010/EU bizottsági rendelettel (HL L 37., 16. o., helyesbítés: HL L 285., 40. o. és HL L 36., 20. o.) módosított, az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állításokról szóló, 2006. december 20-i 1924/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 404., 9. o., helyesbítés: HL 2007. L 12., 3. o., a továbbiakban: 1924/2006 rendelet) 2. cikke (2) bekezdése 6. pontjának és 28. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               A kérelmet a Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s. (a továbbiakban: Green – Swan Pharmaceuticals) és a Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát (cseh mezőgazdasági és élelmiszer-felügyeleti hatóság, központi felügyelet) között az egyik étrend-kiegészítő csomagolásán szereplő kijelentés minősítése tárgyában folyamatban levő jogvitában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós szabályozás

               3

               Az 1924/2006 rendelet 1. cikkének (1)–(3) bekezdése értelmében:
               „(1)   E rendelet összehangolja a tagállamok azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit, amelyek az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állításokra vonatkoznak, a belső piac hatékony működése érdekében, magas szintű fogyasztóvédelem biztosítása mellett.
               (2)   Ezt a rendeletet a kereskedelmi kommunikációban – a végső fogyasztónak ilyen formában szolgáltatott élelmiszerek címkézésén, megjelenítésén vagy reklámjában – szereplő, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állítások tekintetében kell alkalmazni.
               [...]
               (3)   Az élelmiszer címkéjén, megjelenítésén vagy reklámjában megjelenő, tápanyag-összetételre vagy egészségre vonatkozó állításként értelmezhető védjegy, márkanév vagy fantázianév anélkül alkalmazható, hogy azt az e rendeletben meghatározott engedélyezési eljárásoknak alávetnék, feltéve, hogy az élelmiszer címkéjén, megjelenítésén vagy reklámjában a tápanyag-összetételre vagy egészségre vonatkozó, e rendelet előírásainak megfelelő kapcsolódó állítást is feltüntetnek.”

               4

               E rendelet 2. cikke az alábbi fogalommeghatározásokat tartalmazza:
               „(1)   E rendelet alkalmazásában:
               [...]
               (2)   Ezenkívül a következő fogalommeghatározásokat kell alkalmazni:

                        1.

                        »állítás«: olyan közlés vagy ábrázolás – beleértve a képi, grafikus vagy jelképes ábrázolás bármely formáját –, amely a közösségi vagy nemzeti jogszabályok szerint nem kötelező, és amely kijelenti, sugallja vagy sejteti, hogy az élelmiszer különleges jellemzőkkel rendelkezik;

                  [...]

                        5.

                        »egészségre vonatkozó állítás«: bármely olyan állítás, amely kijelenti, sugallja vagy sejteti, hogy az adott élelmiszer, élelmiszercsoport vagy annak valamely alkotóeleme és az egészség között összefüggés van;

                        6.

                        »betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állítás«: bármely olyan állítás, amely kijelenti, sugallja vagy sejteti, hogy az élelmiszer, élelmiszercsoport vagy valamely alkotóelemének fogyasztása jelentősen csökkenti valamely emberi betegség kialakulásának valamely kockázati tényezőjét;

                  [...]”

               5

               Az említett rendelet „Valamennyi állításra vonatkozó általános elvek” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „A tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állításokat csak akkor lehet a Közösségen belül forgalomba hozott élelmiszerek címkézésén, megjelenítésén vagy reklámjában alkalmazni, amennyiben az adott állítások megfelelnek e rendelet előírásainak.
               [...]”

               6

               Ugyanezen rendelet 10. cikke (1) bekezdésének értelmében:
               „Tilos az egészségre vonatkozó állítások alkalmazása, kivéve ha azok a [3–7. cikket tartalmazó] II. fejezetben foglalt általános követelményeknek és az e fejezetben foglalt különös követelményeknek megfelelnek, ha azokat a rendelettel összhangban engedélyezik, és ha azok a 13. és 14. cikkben meghatározott engedélyezett állítások listáján szerepelnek.”

               7

               Az 1924/2006 rendelet „Betegségek kockázatának csökkentésével, valamint a gyermekek egészségével és fejlődésével kapcsolatos állítások” című 14. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
               „A 2000/13/EK irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjától eltérve, az alábbi állításokat lehet alkalmazni, ha engedélyezték felvételüket az ilyen megengedett állításokat és az állítások alkalmazásának szükséges feltételeit tartalmazó közösségi listába, az e rendelet 15., 16., 17. és 19. cikkében megállapított eljárásnak megfelelően:

                        a)

                        a betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állítások;

                  [...]”

               8

               A rendelet közösségi nyilvántartásról szóló 20. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
               „(1)   A Bizottság létrehozza és fenntartja az élelmiszerekre alkalmazott, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állítások közösségi nyilvántartását (a továbbiakban: nyilvántartás).
               (2)   A nyilvántartás a következőket tartalmazza:

                        a)

                        a tápanyag-összetételre vonatkozó állítások és a rájuk vonatkozó feltételek a mellékletben meghatározottak szerint;

                        b)

                        a 4. cikk (5) bekezdésének megfelelően elfogadott korlátozások;

                        c)

                        az engedélyezett, egészségre vonatkozó állítások és a rájuk vonatkozó, a 13. cikk (3) és (5) bekezdésében, a 14. cikk (1) bekezdésében, a 19. cikk (2) bekezdésében, a 21. cikkben, a 24. cikk (2) bekezdésében és a 28. cikk (6) bekezdésében meghatározott feltételek, valamint a 23. cikk (3) bekezdésében említett nemzeti intézkedések;

                        d)

                        az elutasított, egészségre vonatkozó állítások és az elutasítás indokolása.

                  [...]
               (3)   A nyilvántartást nyilvánosan hozzáférhetővé kell tenni.”

               9

               A hivatkozott rendelet „Átmeneti intézkedések” című 28. cikke a (2) bekezdésében előírja:
               „Az olyan, 2005. január 1-je előtt létező védjegyet vagy márkanevet viselő termékeket, amelyek nem felelnek meg e rendeletnek, 2022. január 19-ig továbbra is forgalomba lehet hozni, amely időpontot követően e rendelet rendelkezéseit kell alkalmazni.”

         A cseh szabályozás

               10

               Az élelmiszer- és dohányárukról, valamint egyes kapcsolódó törvények módosításáról és kiegészítéséről szóló 110/1997. sz. törvény (zákon č. 110/1997 Sb., o potravinách a tabákových výrobcích a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů) 17. §-a (2) bekezdésének az alapügyben alkalmazandó szövege előírja, hogy az élelmiszer-ipari vállalkozó közigazgatási szabálysértést követ el, ha

                        „a)

                        nem tesz eleget az élelmiszerekre vonatkozó követelményekről rendelkező, közvetlenül alkalmazandó közösségi jogban előírt élelmiszerbiztonsági követelmények betartására vonatkozó kötelezettségének vagy

                        b)

                        az a) ponttól eltérő tevékenységével nem tesz eleget azon kötelezettségeknek, amelyeket az élelmiszerekre vonatkozó követelményekről rendelkező, közvetlenül alkalmazandó közösségi jog […] előír.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               11

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Green – Swan Pharmaceuticals 2005. január 1-jét megelőzően egy „GS Merilin” elnevezésű étrend-kiegészítőt hozott forgalomba a cseh piacon. A terméket azzal a csomagolásán feltüntetett kijelentéssel hozták forgalomba, amely szerint „a termék kalciumot és D3-vitamint is tartalmaz, amelyek hozzájárulnak a csontritkulás kialakulása és a csonttörések egyik kockázati tényezőjének csökkentéséhez.” A GS Merilin nemzeti védjegyet egyébként 2003. október 29-én lajstromozták a Cseh Köztársaságban.

               12

               Az Inspektorát Státní zemědělské a potravinářské inspekce (nemzeti mezőgazdasági és élelmiszerfelügyeleti hatóság) 2010. november 10-i határozatában megállapította, hogy a Green – Swan Pharmaceuticals a GS Merilin étrend-kiegészítő csomagolásán az 1924/2006 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének megsértésével helyezett el egészségre vonatkozó állításokat. Az említett hatóság ebből következően megállapította, hogy a társaság közigazgatási szabálysértést követett el a 110/1997 Sb törvény 17. §-a (2) bekezdése b) pontjának az alapügyben alkalmazandó változata alapján, és a társaságot 200000 CZK bírság megfizetésére kötelezte.

               13

               A Green – Swan Pharmaceuticals fellebbezést nyújtott be az Inspektorát Státní zemědělské a potravinářské inspekce határozatával szemben, amelyben többek között arra hivatkozott, hogy a GS Merilin étrend-kiegészítő csomagolásán szereplő, vita tárgyát képező kijelentés nem értelmezhető az 1924/2006 rendelet szerinti „állításként”. A Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát 2011. február 14-i határozatával elutasította a fellebbezést.

               14

               A Green – Swan Pharmaceuticals a Krajský soud v Brně (a brnói regionális bíróság) előtt indított keresetével megtámadta ez utóbbi határozatot. Különösen azt állította, hogy a GS Merilin étrend-kiegészítőre alkalmazni kell az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdését, mivel ez a rendelkezés a termékekre mint olyanokra vonatkozik, nem pedig az e termékeket jelölő védjegyekre vagy márkanevekre. Hivatkozott a rendelet 2. cikke (2) bekezdésének 6. pontjára is, kifejtve, hogy a jelen esetben a GS Merilin étrend-kiegészítő csomagolásán szereplő kijelentés nem állítja és nem is sugallja valamely emberi betegség kialakulásához vezető kockázati tényező „jelentős” csökkentését.

               15

               2011. szeptember 21-i ítéletében a Krajský soud v Brně elutasította a Green – Swan Pharmaceuticals keresetét. A bíróság úgy ítélte meg, hogy a GS Merilin étrend-kiegészítő csomagolásán szereplő kijelentés az 1924/2006 rendelet szerinti egészségre vonatkozó állítás, és az élelmiszerek címkéjén és megjelenítésén csak olyan, betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állításokat lehet alkalmazni, amelyeket a Bizottság előzetesen jóváhagyott, akkor, ha az ugyanezen rendelet 14. cikkében foglalt feltételek teljesülnek.

               16

               A Green – Swan Pharmaceuticals a Nejvyšší správní soud előtt fellebbezést nyújtott be a Krajský soud v Brně említett ítéletével szemben, ismét azt állítva, hogy az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdése alapján engedélyezett az érintett étrend-kiegészítő forgalmazása, mivel ez a rendelkezés magukra a termékekre utalt. E tekintetben a társaság kifejtette az említett rendelkezés és ugyanezen rendelet 1. cikke (3) bekezdésének megfogalmazása közötti különbséget, amely utóbbi rendelkezés az olyan védjegyre és márkanévre vonatkozik, amely tápanyag-összetételre vagy egészségre vonatkozó állításként értelmezhető. A GS Merilin étrend-kiegészítő tehát 2022. január 19-éig nem esik az említett rendelet szabályozásának hatálya alá. Az említett társaság arra is hivatkozik, hogy a Krajský soud v Brně-nak meg kellett volna vizsgálnia, hogy a GS Merilin étrend-kiegészítő csomagolásán szereplő állítás sejteti-e a betegségek kockázatának „jelentős” csökkentését, tekintettel az 1924/2006 rendelet 2. cikke (2) bekezdése 6. pontjának megfogalmazására.

               17

               A kérdést előterjesztő bíróság megítélése szerint egy egészségre vonatkozó állításnak nem kell szükségképpen tartalmaznia a „jelentősen” szót, sem hasonló jellegű kifejezést ahhoz, hogy „betegség kockázatának csökkentésével kapcsolatos állításnak” minősüljön. Ellenkező esetben egy alig különböző megfogalmazás lehetővé tenné az 1924/2006 rendelet 14. cikke alkalmazásának mellőzését.

               18

               Ezenkívül az átlagfogyasztó a betegségek kockázatának jelentős csökkentését kijelentő vagy sugalló, egészségre vonatkozó állítással ellátott élelmiszerre nem tekint úgy, hogy az sokkal jobb lenne, mint az ezen árnyalatnyi különbséggel nem rendelkező élelmiszer. Ennek megfelelően az 1924/2006 rendelet 20. cikkében előírt, az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állítások nyilvántartásából kiderül, hogy az Európai Élelmiszer-biztonsági Hatóság által megvizsgált és a Bizottság által jóváhagyott, betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos, egészségre vonatkozó állítások nem tartalmazzák sem a „jelentősen” kifejezést, sem más, azonos jelentésű kifejezést.

               19

               Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság megítélése szerint az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdése az alapügyben nem alkalmazandó, mivel a kérdéses állítás nem minősül az e rendelkezés szerinti védjegynek vagy márkanévnek. A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy még ha feltételezzük is, hogy e rendelkezést alkalmazni kell, nem lenne értelme az olyan értelmezésnek, amely a 2005. január 1-je előtt már létező valamennyi terméket kizárja a rendelet hatálya alól, mivel az említett rendelet szabályozza az élelmiszerek címkézését.

               20

               E körülmények között a Nejvyšší správní soud úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1.

                        A következő egészségre vonatkozó állítás: »a termék kalciumot és D3-vitamint is tartalmaz, amelyek hozzájárulnak a csontritkulás kialakulása és a csonttörések egyik kockázati tényezőjének csökkentéséhez«, abban az esetben is az […] 1924/2006/EK […] rendelet 2. cikke (2) bekezdésének 6. pontja szerinti, betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állítás-e, ha ebben az állításban kifejezetten nem szerepel az, hogy a termék fogyasztása jelentősen csökkenti az említett betegség kialakulásának valamely kockázati tényezőjét?

                        2.

                        Az […] 1924/2006/EK […] rendelet 28. cikkének (2) bekezdése szerinti védjegy vagy márkanév fogalma magában foglalja a termék csomagolásán található kereskedelmi kommunikációt is?

                        3.

                        Úgy kell-e értelmezni az […] 1924/2006/EK […] rendelet 28. cikkének (2) bekezdése szerinti átmeneti rendelkezést, hogy az a 2005. január 1-je előtt létező (bármely) élelmiszerre vonatkozik, vagy pedig úgy, hogy az azokat az élelmiszereket érinti, amelyekhez védjegyet vagy márkanevet rendeltek, és azok e formában léteztek az ezt megelőző időpontban?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               21

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell-e értelmezni az 1924/2006 rendelet 2. cikke (2) bekezdésének 6. pontját, hogy ahhoz, hogy valamely egészségre vonatkozó állítás az e rendelkezés szerinti „betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állításnak” minősüljön, annak szükségképpen kifejezetten fel kell tüntetnie, hogy az élelmiszercsoport, az élelmiszer vagy valamely alkotóelemének fogyasztása „jelentősen” csökkenti valamely emberi betegség kialakulásának valamely kockázati tényezőjét.

               22

               Előzetesen meg kell állapítani, hogy az 1924/2006 rendelet 2. cikke (2) bekezdésének 5. pontja értelmében vett „egészségre vonatkozó állítást” az az összefüggés határozza meg, amelynek egyrészt az élelmiszer vagy annak valamely alkotóeleme, másrészt pedig az egészség között kell fennállnia, ugyanakkor ez a meghatározás nem pontosítja sem azt, hogy ezen összefüggésnek közvetlen vagy közvetett jellegűnek kell-e lennie, sem azt, hogy annak milyen intenzitással vagy tartammal kell rendelkeznie, ezért következésképpen az „összefüggés” kifejezést tágan kell értelmezni (lásd a C-544/10. sz. Deutsches Weintor ügyben 2012. szeptember 6-án hozott ítélet 34. pontját).

               23

               Az 1924/2006/EK rendelet 2. cikke (2) bekezdése 6. pontjának az egészségre vonatkozó állítások között szereplő meghatározása szerint „a betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állítás”„bármely olyan állítás, amely kijelenti, sugallja vagy sejteti, hogy az élelmiszer, élelmiszercsoport vagy valamely alkotóelemének fogyasztása jelentősen csökkenti valamely emberi betegség kialakulásának valamely kockázati tényezőjét”.

               24

               A „sugallja vagy sejteti” igék használatából következik, hogy az említett rendelkezés szerinti „betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állítással” kapcsolatban nincs olyan követelmény, hogy az ilyen állítás kifejezetten tüntesse fel, hogy valamely élelmiszer fogyasztása jelentősen csökkenti valamely emberi betegség kialakulásának kockázati tényezőjét. Elegendő, ha az állítás a kellőképpen tájékozott, figyelmes és körültekintő átlagfogyasztóban azt a benyomást kelti, hogy a kockázati tényező jelentősen csökken.

               25

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy egy olyan kategorikus kijelentés alkalmazása, miszerint az érintett élelmiszer fogyasztása egy ilyen kockázati tényezőt csökkent – vagy annak csökkentéséhez hozzájárul –, alkalmas arra, hogy az említett fogyasztóban az említett kockázat jelentős csökkentésének benyomását keltse. E körülmények között – a kérdést előterjesztő bíróság javaslatának megfelelően – ahhoz, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló egészségre vonatkozó állítás „betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állításnak” minősüljön, annak nem kell szükségképpen tartalmaznia a „jelentősen” szót vagy más, azonos jelentésű kifejezést.

               26

               Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1924/2006 rendelet 2. cikke (2) bekezdésének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy ahhoz, hogy valamely egészségre vonatkozó állítás az e rendelkezés szerinti „betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állításnak” minősüljön, annak nem kell szükségképpen kifejezetten feltüntetnie, hogy az élelmiszercsoportnak, az élelmiszernek vagy valamely alkotóelemének fogyasztása „jelentősen” csökkenti valamely emberi betegség kialakulásának valamely kockázati tényezőjét.

         A második kérdésről

               27

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell-e értelmezni az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdését, hogy egy élelmiszer csomagolásán szereplő kereskedelmi kommunikáció e rendelkezés értelmében minősülhet védjegynek vagy márkanévnek.

               28

               Az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdése alapján az olyan, 2005. január 1-je előtt létező védjegyet vagy márkanevet viselő termékeket, amelyek nem felelnek meg az említett rendeletnek, 2022. január 19-ig továbbra is forgalomba lehet hozni.

               29

               Egyébiránt az 1924/2006 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése értelmében ezt a rendeletet a kereskedelmi kommunikációban – a végső fogyasztónak ilyen formában szolgáltatott élelmiszerek címkézésén, megjelenítésén vagy reklámjában – szereplő, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állítások tekintetében kell alkalmazni.

               30

               Ezenkívül az 1924/2006 rendelet 1. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy az élelmiszer címkéjén vagy megjelenítésén megjelenő védjegy, márkanév, valamint végezetül a fantázianév egészségre vonatkozó állításnak minősülhet.

               31

               Márpedig, ahogyan azt a Bizottság kifejti, bár a kereskedelmi kommunikáció főszabály szerint nem tekinthető védjegynek vagy márkanévnek, nem lehet kizárni, hogy valamely élelmiszer csomagolásán szereplő ilyen közlés egyúttal védjegynek vagy márkanévnek is minősül. Ennek alapján az ilyen közlés csak akkor minősülhet védjegynek vagy márkanévnek, ha az alkalmazandó szabályozás e minőségében oltalomban részesíti. A nemzeti bíróság feladata megvizsgálni, hogy az előtte folyamatban lévő ügy tényállási elemeinek és jogi körülményeinek összessége alapján az ilyen kijelentés valóban ekként oltalomban részesített védjegy vagy márkanév-e.

               32

               Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy egy élelmiszer csomagolásán szereplő kereskedelmi kommunikáció e rendelkezés értelmében minősülhet védjegynek vagy márkanévnek, feltéve, hogy az alkalmazandó szabályozás ilyen védjegyként vagy márkanévként oltalomban részesítette. A nemzeti bíróság feladata megvizsgálni, hogy az előtte folyamatban lévő ügy tényállási elemeinek és jogi körülményeinek összessége alapján az ilyen kijelentés valóban ekként oltalomban részesített védjegy vagy márkanév-e.

         A harmadik kérdésről

               33

               Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell-e értelmezni az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdését, hogy az a 2005. január 1-je előtt létező valamennyi élelmiszerre vonatkozik, vagy pedig úgy, hogy az csak azokat az élelmiszereket érinti, amelyek védjeggyel vagy márkanévvel rendelkeznek, és ezen időpont előtt már ebben a formában léteztek.

               34

               Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az 1924/2006 rendelet tárgyi hatálya nem az élelmiszerekre mint olyanokra, hanem az élelmiszerekkel kapcsolatos tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állításokra terjed ki.

               35

               Az 1924/2006 rendelet 1. cikkének (3) bekezdése értelmében tehát az élelmiszer címkéjén, megjelenítésén vagy reklámjában megjelenő, tápanyag-összetételre vagy egészségre vonatkozó állításként értelmezhető védjegy, márkanév vagy fantázianév anélkül alkalmazható, hogy azt az e rendeletben meghatározott engedélyezési eljárásoknak alávetnék, feltéve hogy az élelmiszer címkéjén, megjelenítésén vagy reklámjában a tápanyag-összetételre vagy egészségre vonatkozó, az e rendelet előírásainak megfelelő kapcsolódó állítást is feltüntetnek.

               36

               Ebben az összefüggésben, amint azt a cseh kormány és a Bizottság kifejti, az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdése, amely átmeneti és kivételt megállapító intézkedést vezet be, kizárólag olyan védjegyre vagy márkanévre vonatkozik, amely 2005. január 1-je előtt már létezett, és amely e rendelet értelmében tápanyag-összetételre vagy egészségre vonatkozó állításként értelmezhető. Az ilyen védjeggyel vagy márkanévvel rendelkező élelmiszereket 2022. január 19-ig továbbra is forgalomba lehet hozni.

               37

               A fentiekre tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az csak azokra az élelmiszerekre vonatkozik, amelyek e rendelet értelmében tápanyag-összetételre vagy egészségre vonatkozó állításként értelmezhető védjeggyel vagy márkanévvel rendelkeznek, és ebben a formában 2005. január 1-je előtt léteztek.

         A költségekről

               38

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (kilencedik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A 2010. február 9-i 116/2010/EU bizottsági rendelettel módosított, az élelmiszerekkel kapcsolatos, tápanyag-összetételre és egészségre vonatkozó állításokról szóló, 2006. december 20-i 1924/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 2. cikke (2) bekezdésének 6. pontját úgy kell értelmezni, hogy ahhoz, hogy valamely egészségre vonatkozó állítás az e rendelkezés szerinti „betegségek kockázatának csökkentésével kapcsolatos állításnak” minősüljön, annak nem kell szükségképpen kifejezetten feltüntetnie, hogy az élelmiszercsoportnak, az élelmiszernek vagy valamely alkotóelemének fogyasztása „jelentősen” csökkenti valamely emberi betegség kialakulásának valamely kockázati tényezőjét.

                           2)

                           A 116/2010 rendelettel módosított 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy egy élelmiszer csomagolásán szereplő kereskedelmi kommunikáció e rendelkezés értelmében minősülhet védjegynek vagy márkanévnek, feltéve, hogy az alkalmazandó szabályozás ilyen védjegyként vagy márkanévként oltalomban részesítette. A nemzeti bíróság feladata megvizsgálni, hogy az előtte folyamatban lévő ügy tényállási elemeinek és jogi körülményeinek összessége alapján az ilyen kijelentés valóban ekként oltalomban részesített védjegy vagy márkanév-e.

                           3)

                           A 116/2010 rendelettel módosított 1924/2006 rendelet 28. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az csak azokra az élelmiszerekre vonatkozik, amelyek e rendelet értelmében tápanyag-összetételre vagy egészségre vonatkozó állításként értelmezhető védjeggyel vagy márkanévvel rendelkeznek, és ebben a formában 2005. január 1-je előtt léteztek.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: cseh.


A Bíróság június 10.-i ítélete: 1993. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Állami támogatások. # C-183/91. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) július 6.-i ítélete: 2000. # Margrit Dietrich kontra Westdeutscher Rundfunk. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arbeitsgericht Siegen - Németország. # C-11/99. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2010. április 15-i ítélete. # Európai Bizottság kontra Francia Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2000/53/EK irányelv - Az 5. cikk (3) és (4) bekezdése, a 6. cikk (3) bekezdése, valamint a 7. cikk (1) bekezdése - Nem megfelelő átültetés. # C-64/09. sz. ügy

text:
      C‑64/09. sz. ügy
      Európai Bizottság
      kontra
      Francia Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2000/53/EK irányelv – Az 5. cikk (3) és (4) bekezdése, a 6. cikk (3) bekezdése, valamint a 7. cikk (1) bekezdése – Nem megfelelő átültetés”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Környezet – A hulladékok ártalmatlanítása – 2000/53 irányelv – Elhasználódott járművek – Meghatározások
      (2000/53 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 2. cikk, 13. pont és 8. cikk, (3) bekezdés)
      2.        Környezet – A hulladékok ártalmatlanítása – 2000/53 irányelv – Elhasználódott járművek – Begyűjtés
      (2000/53 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk, (3) bekezdés)
      3.        Környezet – A hulladékok ártalmatlanítása – 2000/53 irányelv – Elhasználódott járművek – Begyűjtés
      (2000/53 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk, (4) bekezdés)
      4.        Környezet – A hulladékok ártalmatlanítása – 2000/53 irányelv – Elhasználódott járművek – Begyűjtés
      (2000/53 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk, (2) és (4) bekezdés)
      5.        Környezet – A hulladékok ártalmatlanítása – 2000/53 irányelv – Elhasználódott járművek – Hulladékkezelési műveletek
      (2000/53 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 6. cikk, (3) bekezdés)
      6.        Környezet – A hulladékok ártalmatlanítása – 2000/53 irányelv – Elhasználódott járművek – A hulladék újrahasználata és hasznosítása
      (2000/53 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 7. cikk, (1) bekezdés)
      1.        Az elhasználódott járművekről szóló 2000/53 irányelv 2. cikke 13. pontjának megfogalmazásából világosan kiderül, hogy a bontási
         információk mindazok az ismeretek, amelyek birtokában megfelelően lehet kezelni az elhasználódott járműveket, és hogy ezen
         irányelv 8. cikkének (3) bekezdését ezen információk átadásának részletszabályai tekintetében a fenti 13. pontra tekintettel
         kell értelmezni.

      (vö. 25. pont)
      2.        Az elhasználódott járművekről szóló 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése – amint az irányelv második preambulumbekezdése
         kimondja – a nemzeti módszerek összhangjának biztosítása érdekében pontosan leírja az elhasználódott jármű nyilvántartásból
         való törlése esetén követendő eljárást. Ezen eljárásban jól meghatározott szerepet kap az átvételi (szétszerelési) igazolás
         elnevezésű, kulcsfontosságú dokumentum.

      A fenti dokumentum e szerepe nem módosítható. Márpedig – elismerve akár azt, hogy valamely nemzeti rendszer lehetővé teszi
         az elhasználódott járművek jobb nyomon követhetőségét, ha más szerepet ad az átvételi (szétszerelési) igazolásnak, mint amit
         a fent említett irányelv 5. cikkének (3) bekezdése rögzít – az ilyen módosítás veszélyezteti a nemzeti módszerek összhangját,
         és következésképpen a belső piac zökkenőmentes működését.

      Ugyanez vonatkozik a fent említett 5. cikk (3) bekezdésében foglalt átvételi (szétszerelési) igazolástól eltérő, és ez utóbbi
         szerepének betöltésére irányuló dokumentum kibocsátására, amely azzal a kockázattal jár, hogy olyan zavart okoz, amely veszélyeztetheti
         az e rendelkezés által követett cél megvalósítását.

      (vö. 36–38. pont)
      3.        Az elhasználódott járművekről szóló 2000/53 irányelv 5. cikke (4) bekezdésének szövegéből egyértelműen kiderül, hogy a jármű
         engedélyezett hulladékkezelő létesítményben történő leadásának ingyenesnek kell lennie, az ezzel kapcsolatos költségeket a
         gyártók állják.

      Ebből azonnal következik, hogy minden olyan bontó számára, amely önkéntesen elfogadja az elhasználódott jármű szétszerelés
         céljából történő átvételét, a nemzeti rendszernek a kezelés költségeit kompenzáló rendszert kell előírnia, jelen esetben ugyanolyat,
         mint amilyet azon hulladékkezelő létesítmények számára ír elő, amelyeket a nemzeti rendszer az ilyen átvételre kötelez.

      (vö. 48. és 49. pont)
      4.        Sem az elhasználódott járművekről szóló 2000/53 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének szövegéből – miszerint a tagállamok megteszik
         a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden elhasználódott járművet engedélyezett hulladékkezelő létesítményben
         adjanak le –, sem pedig ezen irányelv 5. cikke (4) bekezdésének a szövegéből – miszerint a tagállamok megteszik azokat az
         intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a járműnek az engedélyezett hasznosító létesítménybe történő eljuttatása az
         utolsó üzembentartó és/vagy tulajdonos számára ne jelentsen semmilyen költséget – nem következik, hogy a létesítményben történő
         leadást úgy kell értelmezni, hogy minden létesítmény köteles az elhasználódott járművek átvételét elfogadni. A fenti irányelvvel
         nem ellentétes a bizonyos hulladékkezelő létesítmények számára biztosított puszta átvétel lehetősége, azzal a feltétellel,
         hogy az elhasználódott járművek átvételére köteles hulladékkezelő létesítmények száma elegendő a gyakorlatban az ilyen létesítménybe
         történő leadás lehetővé tételéhez.

      Így egyrészt az aprítók és a gyűjtőközpontok számára az elhasználódott járművek átvételére vonatkozó kötelezettség előírásával,
         másrészt az ilyen jármű elhagyása esetén alkalmazható komoly bírságok előírásával valamely tagállam az elhasználódott járművek
         átvételének olyan rendszerét hozza létre, amely nem tekinthető összeegyeztethetetlennek a 2000/53 irányelv 5. cikkének (4) bekezdésével.

      (vö. 51. és 52., valamint 55–57. pont)
      5.        Az elhasználódott járművekről szóló 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésében szereplő szétszerelés fogalma meghatározásának
         hiánya ellenére mind a szétszerelési, mind pedig a szennyezőanyag‑mentesítési műveletek a járművek veszélyes anyagokat tartalmazó
         alkatrészeire vonatkoznak, amelyeket a környezetet érő káros hatás minimálisra való csökkentése érdekében el kell távolítani
         az összes többi kezelés előtt. A fenti rendelkezést ezért úgy kell értelmezni, hogy a szétszerelés olyan művelet, amellyel
         a szennyezőanyag‑ártalmatlanítás céljából történő kezelés kezdetét veszi, amelynek körébe a szétszerelés is tartozik.

      Következésképpen a tagállam nem mulasztja el teljesíteni a fenti irányelv 6. cikkének (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit
         azáltal, hogy kimondja az összes többi kezelést megelőző szennyezőanyag‑mentesítés elvét, azonban a szétszerelés fogalmának
         bevezetésével nem pontosítja, hogy a szennyezőanyag‑mentesítés a könnyen eltávolítható alkatrészek eltávolításával kezdődik.

      (vö. 61., 63. pont)
      6.        Az elhasználódott járművekről szóló 2000/53 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében előírt újrahasznosítási kötelezettség tartalmát
         illetően az „amennyiben környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” kifejezés csak gazdasági jellegű feltételekkel
         tekinthető az e megoldhatóságot összegző nemzeti átültető rendelkezéssel azonosnak, mivel az újrahasznosítás nyilvánvalóan
         csak azzal a feltétellel képzelhető el, ha az műszakilag kivitelezhető. Bár a környezetvédelmi szempontból való megoldhatóság
         és a gazdasági kivitelezhetőség fogalmai bizonyos hasonló aspektussal rendelkezhetnek, nyilvánvaló, hogy nem egyeznek meg.

      (vö. 69., 72–74. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2010. április 15.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – 2000/53/EK irányelv – Az 5. cikk (3) és (4) bekezdése, a 6. cikk (3) bekezdése, valamint a 7. cikk (1) bekezdése – Nem megfelelő átültetés”
      A C‑64/09. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2009. február 13‑án
      az Európai Bizottság (képviselik: P. Oliver és J.‑B. Laignelot, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Francia Köztársaság (képviselik: G. de Bergues és A. Adam, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, E. Levits (előadó), M. Ilešič, J.‑J. Kasel és M. Safjan bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetlevelében az Európai Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Francia Köztársaság – mivel nem fogadott
         el minden olyan törvényi és rendeleti rendelkezést, amely az elhasználódott járművekről szóló, 2000. szeptember 18‑i 2000/53/EK
         európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 269., 34. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 224. o.) 2. cikke
         13. pontjának, 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának, 5. cikke (3) és (4) bekezdésének, 6. cikke (3) bekezdésének, 7. cikke
         (1) bekezdésének és 8. cikke (3) bekezdésének helyes és teljes átültetéséhez szükséges – nem teljesítette az ezen irányelvből
         eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       Az Unió szabályozása
      2        „Az irányelv céljai” című 1. cikke szerint a 2000/53 irányelvben rögzített intézkedések célja elsősorban a járművekből származó
         hulladék keletkezésének megakadályozása, emellett az elhasználódott járművek és alkatrészeik újbóli használata, visszanyerése
         és más módon történő hasznosítása annak érdekében, hogy csökkenjen az ártalmatlanításra kerülő hulladék mennyisége, valamint
         javuljon a járművek életciklusában részt vevő valamennyi gazdálkodó szervezet – különösen az elhasználódott járművek feldolgozásában
         közvetlenül résztvevők – környezeti teljesítménye.

      3        Az irányelv 2. cikkének 13. pontja ekképp határozza meg a „bontási információk” kifejezést: „azok [helyesen: mindazok] az
         ismeretek, amelyek birtokában helyesen és környezetvédelmi szempontból megfelelően lehet kezelni az elhasználódott járműveket.
         Ezt a járműgyártóknak és alkatrészgyártóknak az engedéllyel rendelkező hulladékkezelő létesítmények rendelkezésére kell bocsátaniuk,
         kézikönyvek vagy elektronikus média útján (CD‑ROM, on‑line szolgáltatások)”.

      4        A fenti irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontja a következőképpen szól:

      „A tagállamoknak [helyesen: tagállamok] biztosítják, hogy a 2003. július 1‑je után forgalomba hozott járművek anyagai és alkatrészei
         a II. mellékletben meghatározott esetek és feltételek kivételével ne tartalmazzanak ólmot, higanyt, kadmiumot vagy hat vegyértékű
         krómot.”

      5        A 2000/53 irányelv 5. cikkének (2)‑(4) bekezdése ekképp rendelkezik:

      „(2)      A tagállamok megteszik […] a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden elhasználódott járművet engedélyezett
         hulladékkezelő létesítményben adjanak le.

      (3)      A tagállamok olyan rendszert alakítanak ki, amelynél az átvételi (szétszerelési) igazolás bemutatása előfeltétele annak, hogy
         az elhasználódott járművet a nyilvántartásból töröljék. Ezt az igazolást az üzemben tartó vagy a tulajdonos számára kell kiadni,
         amikor az elhasználódott járművet a hasznosító [helyesen: hulladékkezelő] létesítménybe szállítják. A 6. cikk szerinti engedéllyel
         rendelkező hasznosító [helyesen: hulladékkezelő] létesítményeket fel kell jogosítani ilyen igazolás kiadására. A tagállamok
         engedélyezhetik a gyártók, forgalmazók és begyűjtők számára, hogy az engedéllyel rendelkező hasznosító létesítmény nevében
         bontási igazolást [helyesen: átvételi (szétszerelési) igazolást] adjanak ki, feltéve hogy azok az állami hatóságoknál be vannak
         jegyezve, és garantálják, hogy az elhasználódott járművet egy engedélyezett hasznosító [helyesen: hulladékkezelő] létesítménybe
         juttatják el.

      Az átvételi igazolás [helyesen: átvételi (szétszerelési) igazolás] kiadása a feldolgozó [helyesen: hulladékkezelő] létesítmény
         részéről, vagy a forgalmazók vagy begyűjtők által a feldolgozó [helyesen: hulladékkezelő] létesítmény nevében, nem jogosít
         fel pénzügyi ellenszolgáltatásra, kivéve, ha a tagállamok kifejezetten így rendelkeznek.

      […]
      (4)      A tagállamok megteszik azokat az intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a járműnek a (3) bekezdés szerint az engedélyezett
         hasznosító létesítménybe történő eljuttatása az utolsó üzembentartó és/vagy tulajdonos számára ne jelentsen semmilyen költséget
         abból adódóan, hogy a járműnek nincs, vagy negatív a piaci értéke.

      A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a gyártók viseljék ezen intézkedés végrehajtásának
         anyagi terheit, vagy azok jelentős részét, és/vagy vegyék vissza az elhasználódott járműveket olyan feltételekkel, amelyek
         az első albekezdésben szerepelnek.

      A tagállamok rendelkezhetnek úgy is, hogy az elhasználódott jármű leadása ne legyen teljesen ingyenes, ha a jármű nem rendelkezik
         az összes alapvető alkatrésszel, különösen motorral és karosszériával, vagy olyan hulladékot tartalmaz, amelyet utólag helyeztek
         el az elhasználódott járműben.

      A Bizottság rendszeresen felügyeli az első albekezdés teljesülését annak biztosítása érdekében, hogy az ne vezessen a piac
         torzulásához, és ha szükséges, e rendelkezés megváltoztatását fogja javasolni az Európai Parlament és a Tanács számára.”

      6        Ezen irányelv 6. cikkének (3) bekezdése előírja:

      „A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy bármely, hulladékkezelési műveletekkel
         foglalkozó létesítmény vagy vállalkozás legalább az alábbi kötelezettségeknek tegyen eleget, az I. mellékletnek megfelelően:

      a)      az elhasználódott járműveket további kezelés előtt darabokra szét kell szedni, vagy más, ezzel egyenértékű hatású intézkedéssel
         kell gondoskodni arról, hogy a környezetet minimális káros hatás érje. A 4. cikk (2) bekezdése szerint címkével ellátott vagy
         más módon megjelölt alkatrészeket vagy anyagokat el kell távolítani a további kezelés előtt;

      b)      a veszélyes anyagokat és alkatrészeket el kell távolítani, és külön kell választani, szelektív módon úgy, hogy az elhasználódott
         jármű továbbiakban aprítandó hulladékát ez ne szennyezze be;

      c)      a szétszerelést és a tárolást úgy kell végezni, hogy biztosított legyen a járműalkatrészek újrahasználata és hasznosítása,
         különösen a visszanyerése.

      Az elhasználódott járművek I. melléklet 3. pontja szerinti, szennyező anyag ártalmatlanítási céllal végzett kezelési műveleteit
         a lehető legrövidebb időn belül el kell végezni.”

      7        A fenti irányelv 7. cikkének (1) bekezdése kimondja:

      „A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket az ismételt használatra alkalmas alkatrészek újrahasználatának, illetve
         az ismételt használatra nem alkalmas alkatrészek hasznosításának ezen belül amennyiben környezetvédelmi szempontból indokolt
         [helyesen: megoldható], visszanyerésének ösztönzésére, érintetlenül hagyva azonban a járművek biztonságára és a környezetvédelemre
         – például a légszennyezésre és zajkibocsátásra – vonatkozó követelményeket.”

      8        A 2000/53 irányelv 8. cikkének (3) bekezdése ekképp rendelkezik:

      „A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a gyártók minden új járműtípusnál legkésőbb
         hat hónappal az adott típus forgalomba hozatalát követően megadják a bontásra vonatkozó információkat. […]”

       A nemzeti szabályozás
      9        A 2000/53 irányelvet a francia jogba a járművek gyártásáról és az elhasználódott járművek ártalmatlanításáról szóló, 2003.
         augusztus 1‑jei 2003‑727. sz. rendelet (JORF 2003. augusztus 5., 13487. o., a továbbiakban: 2003‑727. sz. rendelet), valamint
         az ennek végrehajtására hozott, az elhasználódott járművek ártalmatlanítása érdekében a járművek, azok alkatrészei és berendezései
         gyártására vonatkozó rendelkezésekről szóló 2004. december 24‑i határozat (JORF 2004. december 31., 22743. o.), az elhasználódott
         járműveket tároló, szennyezőanyag‑mentesítő, bontó, daraboló vagy aprító létesítmények működtetésének engedélyezéséről szóló,
         2005. március 15‑i határozat (JORF 2005. április 14., 6688. o.), az elhasználódott jármű szétszerelés céljából történő átvételére
         vonatkozó elismervény és az átvételi (szétszerelési) igazolás kiállításának szabályait megállapító, 2005. április 6‑i határozat
         (JORF 2005. május 24., 8915. o.) és az engedéllyel rendelkező aprítók kompenzálásának szabályaira vonatkozó 2005. május 13‑i
         határozat (JORF 2005. május 31., 9716. o.) ültette át.

      10      A 2003‑727. sz. rendelet 2. cikke ekképp rendelkezik:

      „A jelen rendelet alkalmazásában:
      [...]
      3° Bontók azok a személyek, akik biztosítják a járművek átvételét, tárolását, szennyezőanyag‑mentesítését és bontását;
      4° Aprítók azok a személyek, akik biztosítják a járművek átvételét, tárolását, darabolását vagy aprítását, és az utóbbi két
         művelet előtt szükség esetén a járművek szennyezőanyag‑mentesítését és bontását;

      [...]”
      11      E rendelet 4. cikke előírja:

      „Az elhasználódott járműveket az üzembentartók csak a jelen rendelet 9. cikkében foglalt engedéllyel rendelkező bontóknak
         vagy aprítóknak, vagy a gyártók által létrehozott gyűjtőközpontoknak adhatják le.”

      12      A fenti rendelet 5. cikke kimondja:

      „Amennyiben elfogadták a járművek átvételét, az aprítók és a gyűjtőközpontok, valamint a bontók nem számlázhatnak ki semmilyen
         költséget arra az üzembentartóra, aki a létesítményük bejáratánál az elhasználódott járművet átadja nekik, kivéve ha a jármű
         nem rendelkezik az alapvető alkatrészeivel, különösen hajtóművel, katalizátorral (azon járművek esetén, amelyeket forgalomba
         helyezésükkor ezzel szereltek fel) vagy karosszériával, illetve ha hulladékot vagy olyan, nem szabványos berendezést tartalmaz,
         amelyet később szereltek be a járműbe, és jellege vagy mennyisége miatt megnöveli az elhasználódott járművek kezelésének költségét.”

      13      A 2003‑727. sz. rendelet 6. cikke értelmében:

      „Minden gyártó köteles a saját járműtípusaira vonatkozóan kiegyenlíteni azt a hiányt, amelyet az 5. cikk alkalmazása okoz
         az engedéllyel rendelkező aprítónak, vagy köteles az általa megfelelőnek ítélt feltételek mellett ő maga visszavenni a járműveit.

      A hiányt egy harmadik, a gyártó és az engedéllyel rendelkező aprító által közösen kinevezett független szervezet állapítja
         meg.

      A hiány megállapítására szolgáló tényezőket haladéktalanul a jelen rendelet 18. cikkében említett bizottság tudomására kell
         hozni a gyártó kompenzációra vonatkozó ajánlásaival együtt.

      A közlekedési, a környezetvédelmi, a gazdasági és az ipari miniszter együttes határozatban állapítja meg a jelen cikk első
         két bekezdése alkalmazásának szabályait, különösen az aprítók által végezhető különböző tevékenységek számviteli szétválasztására
         vonatkozó szabályokat.”

      14      A rendelet 7. cikke így rendelkezik:

      „Amennyiben az elhasználódott járművek alkatrészeinek újbóli felhasználása lehetséges, az a járművek biztonsága és a környezetvédelem
         – különösen a légszennyezés és a zajkibocsátás elleni küzdelem – területére vonatkozó követelmények tiszteletben tartása mellett
         történik. A jelen rendelet 11. és 12. cikkében foglalt rendelkezésekkel összhangban, azon újra felhasznált alkatrészek nyomon
         követhetőségét, amelyekre e követelmények alkalmazandók, megfelelő megjelölés elhelyezésével kell biztosítani, amennyiben
         az műszakilag lehetséges.

      Az elhasználódott járművek alkatrészeit és anyagait a megsemmisítés helyett – az előző bekezdésre figyelemmel – lehetőleg
         újra fel kell használni, vissza kell nyerni, és különösen újra kell hasznosítani mindazokban az esetekben, amikor ezt a műszaki
         és gazdasági feltételek lehetővé teszik.”

      15      A fenti rendelet 13. cikke kimondja:

      „A közúti közlekedés törvénykönyve R. 322‑9. cikkének helyébe a következő rendelkezések lépnek:
      »R. 322‑9. cikk – Az L. 326‑11. cikkben foglalt esetek kivételével, a megsemmisítésre szánt jármű eladása vagy ingyenes átruházása
         esetén a tulajdonos leadja a forgalmi engedélyt egy engedélyezett bontónak vagy aprítónak, miután aláírása kíséretében jól
         olvashatóan és megváltoztathatatlanul a következő feljegyzést helyezte el a forgalmi engedélyen: ’megsemmisítés céljából eladva
         20… … … (az adásvétel időpontja)’ vagy ’megsemmisítés céljából átruházva 20… … … (az átruházás időpontja)’, és a szükséges
         részt levágta.

      Az L. 326‑11. cikkben foglalt esetek kivételével, forgalmi engedély hiányában a tulajdonos vagy egy olyan hivatalos dokumentumot
         ad le, amely bizonyítja, hogy a forgalmi engedély nem adható át, vagy huszonöt évnél idősebb jármű esetében a tulajdonos igazolását.

      Az engedéllyel rendelkező bontó vagy aprító ennek ellenében a jármű átruházását követő tizenöt napon belül a szétszerelés
         céljából történő átvételre vonatkozó elismervényt ad át a tulajdonosnak.

      Ugyanezen határidőn belül az engedéllyel rendelkező bontó vagy aprító leadja a jármű nyilvántartásba vételi helye szerinti
         megye prefektusának a szétszerelés céljából történő átvételre vonatkozó elismervényt, továbbá a jelen cikk első és második
         bekezdésében említett okiratok egyikét is megküldi.

      A jármű feldarabolásától vagy felaprításától számított tizenöt napon belül az engedéllyel rendelkező aprító megerősíti a jármű
         nyilvántartásba vételi helye szerinti megye prefektusának a szétszerelést, átadva neki a megfelelő átvételi (szétszerelési)
         igazolást. A prefektus megteszi a szétszerelés bejegyzéséhez és a nyilvántartásba vétel törléséhez szükséges lépéseket.

      A közlekedési, a környezetvédelmi, a belügy‑ és az ipari miniszter együttes határozatban állapítja meg az elismervény és az
         átvételi (szétszerelési) igazolás kiállításának szabályait.«”

      16      A 2003‑727. sz. rendelet 15. cikke előírja:

      „,A járművekben használt anyagok és alkatrészek gyártóival kapcsolatos kereskedelmi és ipari titok sérelme nélkül, minden
         gyártó az engedéllyel rendelkező bontók és aprítók rendelkezésére bocsátja a következő információkat a nemzeti vagy közösségi
         szinten jóváhagyott minden új járműtípusra vonatkozóan, a jóváhagyástól számított hat hónapon belül:

      1° A jármű bontására és szennyezőanyag‑mentesítésére vonatkozó feltételek;
      2° Az újból felhasználható alkatrészek bontásának, tárolásának és vizsgálatának feltételei;
      3° A járművek különböző alkatrészei és anyagai;
      4° A járművekben megtalálható veszélyes anyagok elhelyezkedése.”
       A pert megelőző eljárás
      17      Több panaszt követően a Bizottság 2005. október 12‑én felszólító levelet küldött a Francia Köztársaságnak, amelyben úgy ítélte
         meg, hogy e tagállam egyrészt nem megfelelően ültette át a 2000/53 irányelv 1. cikkét, 4. cikkének (2) bekezdését, 5. cikkének
         (3) és (4) bekezdését, 6. cikkének (3) bekezdését és 7. cikkének (1) bekezdését, másrészt nem teljes körűen ültette át ezen
         irányelv 7. cikkének (2) bekezdését, végül nem megfelelően és nem teljes körűen ültette át a fenti irányelv 2. cikkének 12.
         és 13. pontját, 4. cikkének (1) bekezdését és 8. cikkének (3) bekezdését.

      18      A Francia Köztársaság 2005. december 19‑én válaszolt erre a felszólításra, és kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt
         a Bizottság kifogásai nem tűntek számára megalapozottnak.

      19      2006. december 12‑én a Bizottság indokolással ellátott véleményt küldött a Francia Köztársaságnak, a 2000/53 irányelv 2. cikkének
         12. pontjára és a 7. cikkének (2) bekezdésére vonatkozó kifogások kivételével megismételve a felszólító levélben előadott
         kifogásokat.

      20      A Francia Köztársaság 2007. február 14‑én válaszolt erre az indokolással ellátott véleményre, úgy ítélve meg, hogy a Bizottság
         kifogásai nem megalapozottak.

      21      Miután úgy ítélte meg, hogy – a 2000/53 irányelv 1. cikkére és 4. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó kifogások kivételével –
         a kifogásokat fenn kell tartani, a Bizottság benyújtotta a jelen keresetet.

       A keresetről
      22      Keresete alátámasztására a Bizottság a következő hét jogalapot hozza fel:

      ‑ a „bontási információk” francia jogba átültetett kifejezésének meghatározása összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 2. cikkének
         13. pontjával;

      ‑ a veszélyes anyagok tilalmát megállapító időpont összeegyeztethetetlen ezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjával;
      ‑ az átvételi (szétszerelési) igazolás bemutatása esetén történő nyilvántartásból való törlés francia rendszere összeegyeztethetetlen
         a fenti irányelv 5. cikkének (3) bekezdésével;

      ‑ az elhasználódott járművek átvételi rendszere összeegyeztethetetlen ugyanezen irányelv 5. cikkének (4) bekezdésével;
      ‑ az ezen irányelvet a francia jogba átültető rendelkezésekben a „szétszerelés” fogalma átvételének hiánya összeegyeztethetetlen
         a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésével;

      ‑ a „környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” kifejezésnek a francia jogban kifejtett értelmezése összeegyeztethetetlen
         a fenti irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével, és

      ‑ a bontási információk átadásának műszaki támogatására vonatkozó pontosítások hiánya összeegyeztethetetlen ugyanezen irányelv
         8. cikkének (3) bekezdésével.

       Az első és hetedik jogalapról, amelyek azon alapulnak, hogy a „bontási információk” francia jogba átültetett kifejezésének
            meghatározása összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 2. cikkének 13. pontjával, és ezzel együtt a bontási információk átadásának
            műszaki támogatására vonatkozó pontosítások hiánya összeegyeztethetetlen ezen irányelv 8. cikkének (3) bekezdésével
      23      A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a 2003‑727. sz. rendelet 15. cikkének szűkebb a hatálya, mint a 2000/53 irányelv 2. cikke
         13. pontjának, mivel ez utóbbi rendelkezés előírja, hogy az engedéllyel rendelkező hulladékkezelő létesítmények rendelkezésére
         kell bocsátani „azokat [helyesen: mindazokat] az ismereteket […]”, és nem csak az ismeretek egy korlátozott listáját, mint
         ahogyan azt e rendelet 15. cikke kimondja. A Bizottság szerint a fenti 2. cikk 13. pontjának e nem megfelelő és nem teljes
         átültetése ipso facto a 2000/53 irányelv – információk átadásának módjára vonatkozó kötelezettséget tartalmazó – 8. cikke (3) bekezdésének nem
         megfelelő és nem teljes átültetését eredményezi.

      24      Ellenkérelmében a Francia Köztársaság beismeri, hogy a 2000/53 irányelv 2. cikke 13. pontjának megfelelő és teljes átültetésének
         biztosítása érdekében szükséges a „bontási információk” kifejezés általános hatályának meghatározása. Azt is elismeri, hogy
         pontosítani kell a gyártók számára előírt, a bontási információk átadására vonatkozó kötelezettség műszaki részletszabályait,
         és kötelezettséget vállal a nemzeti jog releváns rendelkezéseink módosítására annak érdekében, hogy a szükséges pontosítások
         megtörténjenek.

      25      E tekintetben elegendő megállapítani, hogy a 2000/53 irányelv 2. cikke 13. pontjának megfogalmazásából világosan kiderül,
         hogy a „bontási információk azok [helyesen: mindazok] az ismeretek, amelyek birtokában […] megfelelően lehet kezelni az elhasználódott
         járműveket”, és hogy ezen irányelv 8. cikkének (3) bekezdését ezen információk átadásának részletszabályai tekintetében a
         fenti 13. pontra tekintettel kell értelmezni.

      26      Ebből következik, hogy az első és a hetedik kifogás megalapozott.

       A második jogalapról, amely azon alapul, hogy a veszélyes anyagok tilalmát megállapító időpont összeegyeztethetetlen a 2000/53
            irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjával
      27      Második kifogásával a Bizottság megállapítja, hogy a 2000/53 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontját a 2003‑727. sz.
         rendelet 3. cikke és az elhasználódott járművek ártalmatlanítása érdekében a járművek, azok alkatrészeinek és berendezéseinek
         gyártására vonatkozó rendelkezésekről szóló, 2004. december 24‑i végrehajtási határozat ültette át a francia jogba. A Bizottság
         szerint a Francia Köztársaság azonban nem biztosította a fenti 4. cikk (2) bekezdése a) pontjának megfelelő átültetését azáltal,
         hogy e rendelkezést megsértve csak a 2004. december 31‑étől kezdődően forgalomba hozott járművekre, és nem a 2003. július
         1‑je óta forgalomba hozott járművekre alkalmazta azon kötelezettséget, hogy biztosítsa, hogy a járművek anyagai és alkatrészei
         a 2000/53 irányelv II. mellékletben meghatározott esetek kivételével ne tartalmazzanak ólmot, higanyt, kadmiumot vagy hat
         vegyértékű krómot.

      28      E tekintetben elegendő megállapítani, hogy – amint azt egyébként a Francia Köztársaság maga is elismeri – mivel a 2004. december
         24‑i határozat rendelkezési csak 2004. december 31‑től alkalmazandók, a 2000/53 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában
         foglalt kötelezettséget az ezen rendelkezésben megállapított időponthoz képest később alkalmazták. Ebből következik, hogy
         a francia jog nem biztosította a fenti 4. cikk (2) bekezdése a) pontjának a megfelelő átültetését.

      29      Meg kell állapítani, hogy a Bizottság második kifogása megalapozott.

       A harmadik jogalapról, amely azon alapul, hogy az átvételi (szétszerelési) igazolás bemutatása esetén történő nyilvántartásból
            való törlés francia rendszere összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdésével
       A felek érvei
      30      A Bizottság megjegyzi, hogy a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése pontosan leírja az elhasználódott jármű nyilvántartásból
         való törlése esetén követendő eljárást. Így e rendelkezés ‑ a belső piac zökkenőmentes működének megvalósításához szükséges
         nemzeti módszerek közötti összhang biztosítása és az Európai Unión belüli verseny torzulásának elkerülése érdekében – meghatározza
         az átvételi (szétszerelési) igazolás kiadására jogosult személyeket, a fenti igazolás címzettjét (címzettjeit), valamint azt
         az időpontot, amikor azt ki kell adni.

      31      A Bizottság szerint a francia rendszer – amelyet egyébként 2009. szeptember 15‑én az ezen időponttól kezdődően nyilvántartásba
         vett valamennyi járműre vonatkozóan új nyilvántartási rendszer váltott fel – nem tartotta tiszteletben a 2000/53 irányelv
         5. cikkének (3) bekezdésében pontosított és részletezett ezen előírásokat. Azáltal ugyanis, hogy a 2003‑727. sz. rendelet
         13. cikkében és a jelen ítélet 9. pontjában említett 2005. április 6‑i határozat előírta, hogy kizárólag az aprítók jogosultak
         az „átvételi (szétszerelési) igazolás” kiállítására, valamint hogy ezt az igazolás a jármű nyilvántartási helye szerinti megye
         prefektusánál kell leadni a jármű tényleges szétszerelését követően, míg a jármű üzembentartója egy „szétszerelés céljából
         történő átvételre vonatkozó elismervényt” kap, a francia jog zavart, valamint bizonyos közigazgatási bonyodalmat okozott,
         ami a 2000/53 irányelv céljával és hatékony érvényesülésével ellentétes.

      32      A Francia Köztársaság vitatja a Bizottság álláspontját. Azt állítja, hogy egy két szakaszból álló eljárást vezetett be, amely
         a magasabb szintű védelem biztosítása érdekében lehetővé teszi az elhasználódott járművek jobb nyomon követhetőségét.

      33      Az üzembentartó számára először a járműnek a hulladékkezelő létesítménybe történő szállításakor átadott „szétszerelés céljából
         történő átvételre vonatkozó elismervény” kibocsátása ugyanis a nyilvántartásból történő későbbi törléshez szükséges feltétel.
         Másodszor, az aprító által kibocsátott „átvételi (szétszerelési) igazolás” elnevezésű dokumentum lehetővé teszi a jármű szétszerelésének
         igazolását és végleges törlését a nyilvántartásból.

      34      Következésképpen a Francia Köztársaság úgy ítéli meg, hogy a „szétszerelés céljából történő átvételre vonatkozó elismervény”
         a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdésében szereplő, „átvételi (szétszerelési) igazolás” szerepét tölti be, mivel kibocsátása
         biztosítja az elhasználódott jármű későbbi szétszerelésének automatizmusát, és hogy ‑ ezzel ellentétben ‑ a francia jog szerinti
         ún. „átvételi (szétszerelési) igazolás” lehetővé teszi az elhasználódott jármű tényleges szétszerelésének biztosítását a nyilvántartásból
         való törlése előtt.

       A Bíróság álláspontja
      35      A 2000/53 irányelv, mivel célja az első preambulumbekezdése szerint elsősorban az elhasználódott járművek környezetre gyakorolt
         hatásának minimalizálása, nem irányoz elő teljes körű harmonizációt, és ezáltal nem akadályozza a tagállamok szigorúbb védintézkedések
         elfogadására vonatkozó lehetőségét (lásd különösen a C‑6/03. sz. Deponiezweckverband Eiterköpfe ügyben 2005. április 14‑én
         hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2753. o.] 27. pontját). Az ilyen intézkedéseknek azonban az EK‑Szerződéssel összeegyeztethetőknek
         kell lenniük, és különösen nem akadályozhatják azon cél megvalósítását, amelyet az irányelv másodsorban követ, azaz a belső
         piac zökkenőmentes működését és az Unión belüli verseny torzulásának elkerülését.

      36      E tekintetben – amint a Bizottság megjegyezte – meg kell állapítani, hogy a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése – amint
         az irányelv második preambulumbekezdése kimondja – a nemzeti módszerek összhangjának biztosítása érdekében pontosan leírja
         az elhasználódott jármű nyilvántartásból való törlése esetén követendő eljárást. Ezen eljárásban jól meghatározott szerepet
         kap az „átvételi (szétszerelési) igazolás” elnevezésű, kulcsfontosságú dokumentum.

      37      A fenti dokumentum e szerepe nem módosítható. Márpedig – elismerve akár azt, hogy a francia rendszer lehetővé teszi az elhasználódott
         járművek jobb nyomon követhetőségét – meg kell állapítani, hogy más szerepet ad az „átvételi (szétszerelési) igazolásnak”,
         mint amit a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése rögzít. Az igazolás szerepének ilyen módosítása veszélyezteti az előző
         pontban hivatkozott nemzeti módszerek összhangját, és következésképpen a belső piac zökkenőmentes működését.

      38      Ugyanakkor a „szétszerelés céljából történő átvételre vonatkozó elismervény” elnevezésű dokumentum kibocsátása, amely a Francia
         Köztársaság szerint a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdésében foglalt „átvételi (szétszerelési) igazolás” szerepét tölti
         be, azzal a kockázattal jár, hogy olyan zavart okoz, amely veszélyeztetheti az e rendelkezés által követett cél megvalósítását.

      39      Az előzőekből következik, hogy a Bizottság harmadik kifogása is megalapozott.

       A negyedik jogalapról, amely azon alapul, hogy az elhasználódott járművek átvételi rendszere összeegyeztethetetlen a 2000/53
            irányelv 5. cikkének (4) bekezdésével
       A felek érvei
      40      A Bizottság azzal érvel, hogy a 2000/53 irányelv 5. cikkének (2) bekezdésével együttesen értelmezett ugyanezen cikk (4) bekezdése
         előírja az elhasználódott járműveknek az engedéllyel rendelkező hulladékkezelő létesítmények által szétszerelés céljából történő
         ingyenes átvételének kötelezettségét.

      41      A Bizottság szerint a fenti járművek átvételének ingyenességére vonatkozó elvet úgy kell értelmezni, hogy egyrészt minden
         hulladékkezelő létesítmény köteles bármilyen költség nélkül átvenni az utolsó üzembentartó és/vagy tulajdonos által odaszállított
         járműveket, és másrészt mindezek a létesítmények az ezen átvétellel kapcsolatban felmerült költségek kompenzációs mechanizmusában
         részesülnek, amelynek költségeit a gyártók állják.

      42      Azáltal, hogy lehetővé teszi a bontóknak, hogy megtagadják az elhasználódott járművek szétszerelés céljából történő átvételét,
         valamint a bontók számára előírt kezelési költségek kompenzálásának hiánya miatt a fenti költségeknek a gyártók általi átvállalására
         vonatkozó francia rendszer nem áll összhangban a 2000/53 irányelvvel, és ellentétes annak hatékony érvényesülésével.

      43      A Francia Köztársaság nem osztja a 2000/53 irányelv ezen értelmezését. E tagállam szerint az Unió jogalkotója nem szándékozott
         kompenzáció fizetésével minden hulladékkezelő létesítményt az elhasználódott járművek átvételére kötelezni.

      44      Kétségtelen, hogy a 2000/53 irányelv egyik célja, hogy minden elhasználódott járművet hulladékkezelő létesítményben adjanak
         le. Azonban e cél megvalósítása érdekében az átvétel ingyenessége csak ösztönző intézkedésként szerepelhet, és csupán egy
         eszköznek minősülhet a többi között e cél elérésére.

      45      Így az a cél, hogy valamennyi elhasználódott jármű begyűjtése lehetséges legyen a hulladékkezelő létesítmények megfelelő rendszerével,
         nem kizárólag ösztönző jellegű rendelkezéseken nyugszik a francia jogban, hanem az elhasználódott járművek elhagyásának büntetésére
         irányuló megtorló intézkedéseken is.

      46      E körülmények között a francia jogban a 2000/53 irányelv szellemében hozott intézkedések elégségesnek tűnnek a kitűzött cél
         elérésére, anélkül hogy szükség lenne minden hulladékkezelő létesítményt – és következésképpen bontót – az elhasználódott
         járművek átvételére kötelezni.

      47      Végezetül az engedéllyel rendelkező aprítók kompenzálásának szabályaira vonatkozó, 2005. május 13‑i határozattal szabályozott
         kompenzációs mechanizmus mindössze az aprítók átvételi kötelezettségének ellentételezése. Következésképpen a Bizottság tévesen
         ítélte meg úgy, hogy a kezelési költségek gyártók általi átvállalására vonatkozó francia rendelkezés a bontók kompenzálásának
         hiányában nem felel meg a 2000/53 irányelv céljainak.

      A Bíróság álláspontja
      48      Legelőször is meg kell állapítani, hogy a 2000/53 irányelv 5. cikke (4) bekezdésének szövegéből egyértelműen kiderül, hogy
         a jármű engedélyezett hulladékkezelő létesítményben történő leadásának ingyenesnek kell lennie, az ezzel kapcsolatos költségeket
         a gyártók állják.

      49      Ebből azonnal következik, hogy minden olyan bontó számára, amely önkéntesen elfogadja az elhasználódott jármű szétszerelés
         céljából történő átvételét, a nemzeti rendszernek a kezelés költségeit kompenzáló rendszert kell előírnia, jelen esetben ugyanolyat,
         mint amilyet azon hulladékkezelő létesítmények számára ír elő, amelyeket a nemzeti rendszer az ilyen átvételre kötelez.

      50      Következésképpen már most meg kell állapítani, hogy a Francia Köztársaság – mivel kizárta a 2003‑727. sz. rendelet 6. cikkében
         foglalt kompenzációs rendszerből azokat a bontókat, amelyek elfogadják egy jármű szétszerelés céljából történő átvételét –
         megsértette a 2000/53 irányelv 5. cikkének (4) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      51      Azon kérdést illetően, hogy a 2000/53 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy a bontók – mint hulladékkezelő létesítmények –
         ipso facto kötelesek átvenni az utolsó üzembentartó és/vagy tulajdonos által odaszállított elhasználódott járműveket, emlékeztetni kell
         arra, hogy az irányelv 5. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamoknak meg kell tenniük a szükséges intézkedéseket annak
         biztosítására, hogy minden elhasználódott járművet engedélyezett hulladékkezelő létesítményben adjanak le.

      52      Sem ennek a rendelkezésnek, sem a 2000/53 irányelv 5. cikke (4) bekezdésének a szövegéből nem következik, hogy a „létesítményben”
         történő leadást úgy kell értelmezni, hogy minden létesítmény köteles az elhasználódott járművek átvételét elfogadni.

      53      Meg kell továbbá állapítani, hogy a 2000/53 irányelv hetedik preambulumbekezdése – bevezetve ezen irányelv 5. cikkének (4) bekezdését –
         kimondja, hogy a „tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy az utolsó birtokos és/vagy tulajdonos az elhasználódott járművet
         egy engedéllyel rendelkező hulladékkezelő helyre költségmentesen eljuttathassa”.

      54      E preambulumbekezdés, amely „egy” és nem „minden” hulladékkezelő létesítményben történő leadásra vonatkozik, és amelynek szövege
         a francia („»une« installation de traitement autorisée” és nem „toute”), az angol („»an« authorised treatment facility” és
         nem „any”) és a német („bei »einer« zugelassenen Verwertungsanlage” és nem „jeder”) nyelvű változat szövegével is megegyezik,
         inkább a Francia Köztársaság által adott értelmezés irányába mutat.

      55      Ez utóbbi értelmezés a vitatott rendelkezés célkutató értelmezéséből is következik. Ha ugyanis a 2000/53 irányelv 5. cikkének
         (2) bekezdése szerint az irányelv egyik célja az, hogy minden elhasználódott járművet engedélyezett hulladékkezelő létesítményben
         adjanak le, és hogy az ezen irányelv 5. cikkének (4) bekezdésében foglalt átvétel ingyenességén kívül e célból elfogadott
         egyéb intézkedések a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ebből következik, hogy a fenti irányelvvel nem ellentétes bizonyos
         hulladékkezelő létesítmények számára biztosított puszta átvétel lehetősége, azzal a feltétellel, hogy az elhasználódott járművek
         átvételére köteles hulladékkezelő létesítmények száma elegendő a gyakorlatban az ilyen létesítménybe történő leadás lehetővé
         tételéhez.

      56      Így egyrészt az aprítók és a gyűjtőközpontok számára az elhasználódott járművek átvételére vonatkozó kötelezettség előírásával,
         másrészt az ilyen jármű elhagyása esetén alkalmazható, a Francia Köztársaság által benyújtott ellenkérelem 65. pontjában szereplő
         komoly bírságok előírásával a francia jog az elhasználódott járművek átvételének olyan rendszerét hozta létre, amely nem tekinthető
         összeegyeztethetetlennek a 2000/53 irányelv 5. cikkének (4) bekezdésével.

      57      Meg kell állapítani, hogy a negyedik kifogás megalapozott, amennyiben kizárja a 2003‑727. sz. rendelet 6. cikkében foglalt
         kompenzációs rendszerből azokat a bontókat, amelyek elfogadták egy jármű szétszerelés céljából történő átvételét, a kifogás
         ezt meghaladó részét el kell utasítani.

       Az ötödik jogalapról, amely azon alapul, hogy az ezen irányelvet a francia jogba átültető rendelkezésekben a „szétszerelés”
            fogalma átvételének hiánya összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésével
      A felek érvei
      58      Ezen kifogás alátámasztására a Bizottság úgy érvel, hogy a 2003‑727. sz. rendelet nem úgy veszi át a „szétszerelés” [franciául
         „déshabillage”, szó szerint levetkőztetés] fogalmát, mint ahogyan a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdése azt a kezelés
         első szakaszának megnevezésére használja. Bár a Bizottság úgy véli, hogy ez a kifejezés, amely kétség kívül a „stripping”
         [leszerelés] angol szó pontatlan fordításából ered, a francia nyelvben meglehetősen nehezen alkalmazható egy járműre, az összes
         többi kezelési művelet ‑ többek között a szennyezőanyag‑mentesítés – előtti minimális bontási műveletet írja le.

      59      A Francia Köztársaság megállapítja, hogy a „szétszerelés” fogalmának meghatározása hiányzik. Ezt követően megjegyzi, hogy
         a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésében felsorolt kezelési műveletek csak azokat a minimális kezelési kötelezettségeket
         jelentik, amelyeket a hulladékkezelési műveleteket végző létesítményeknek vagy vállalkozásoknak képesnek kell lenniük elvégezni.
         Így e tagállam szerint a rendelkezésnek nem célja a kezelési folyamat kimerítő jellegű leírása, vagy a tagállamok kötelezése
         arra, hogy a kezelési műveleteket pontos sorrendben végezzék.

      60      A Francia Köztársaság azt a következtetést vonja le, hogy mivel a „szennyezőanyag‑mentesítés” [franciául „dépollution”] kifejezés
         a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésében szereplő kezelési műveletek összességére alkalmazandó, a francia jog – az
         összes többi kezelést megelőző szennyezőanyag‑mentesítés elvének kimondásával – megfelelően ültette át ezt a rendelkezést.

      A Bíróság álláspontja
      61      Elsőként meg kell állapítani, hogy a „szétszerelés” fogalma meghatározásának hiánya ellenére nem vitatott, hogy mind a szétszerelési,
         mind pedig a szennyezőanyag‑mentesítési műveletek a járművek veszélyes anyagokat tartalmazó alkatrészeire vonatkoznak, amelyeket
         a környezetet érő káros hatás minimálisra való csökkentése érdekében el kell távolítani az összes többi kezelés előtt.

      62      Másodsorban meg kell jegyezni, hogy a Bizottság szerint a járművek veszélyes anyagokat tartalmazó alkatrészei ‑ amelyeket
         véleménye szerint „szét kell szerelni” azoktól, amelyek „szennyezőanyag‑mentesítésen” esnek át ‑ közötti megkülönböztető kritérium
         a fenti alkatrészeknek a környezet veszélyeztetése nélküli könnyű eltávolíthatósága. Így azok az akkumulátorok, amelyek könnyen
         eltávolíthatók, a „szétszerelés” alá tartoznak, amelyek nem, a „szennyezőanyag‑mentesítés” alá.

      63      E megállapításokra tekintettel, a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a „szétszerelés” olyan
         művelet, amellyel a „szennyező anyag ártalmatlanítás céljából történő kezelés” kezdetét veszi, amelynek körébe a „szétszerelés”
         is tartozik. Következésképpen a Francia Köztársaság – mivel kimondta az összes többi kezelést megelőző szennyezőanyag‑mentesítés
         elvét, azonban a „szétszerelés” fogalmának bevezetésével nem pontosítva, hogy a szennyezőanyag‑mentesítés, amennyiben az szükségesnek
         tűnik, a könnyen eltávolítható alkatrészek eltávolításával kezdődik ‑ nem mulasztotta el teljesíteni az irányelv 6. cikkének
         (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      64      E körülmények között a Bizottság ötödik kifogását el kell utasítani.

       A hatodik jogalapról, amely azon alapul, hogy a „környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” kifejezés értelmezése
            összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével
      A felek érvei
      65      A Bizottság megjegyzi, hogy a 2000/53 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését átültető 2003‑727. sz. rendelet 7. cikke előírja,
         hogy az elhasználódott járművek alkatrészeit és anyagait a megsemmisítés helyett – az előző bekezdésre figyelemmel – lehetőleg
         újra fel kell használni, vissza kell nyerni és különösen újra kell hasznosítani „mindazokban az esetekben, amikor ezt a műszaki
         és gazdasági feltételek lehetővé teszik”, míg az irányelv 7. cikke akkor részesíti előnyben az újrahasznosítást, „amennyiben
         környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]”.

      66      A Bizottság úgy véli, hogy a „műszaki és gazdasági” feltételekre történő utalás eltérő célt követ, mint az Unió jogalkotója
         által kitűzött cél, a hangsúlyt az újrahasznosítás és más műveletek közötti választás során nem a környezetvédelemre helyezve,
         hanem a gazdasági kifizetődésre vagy az alacsonyabb költségek mellett történő műszaki kivitelezhetőségre.

      67      A Francia Köztársaság úgy ítéli meg, hogy nem tulajdonítható kötelező érték a „környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen:
         megoldható]” újrahasznosítás fogalmának, egy jogszabály kötelező ereje az abból eredő kötelezettség egyértelműségétől és pontosságától
         függ.

      68      Márpedig e tagállam szerint a bontók és az aprítók nem képesek a „környezetvédelmi megoldhatóság” szempontjából előre látni
         tevékenységük következményeit, és ebből következőn meghatározni azokat a körülményeket, amikor előnyben részesítik az újrahasznosítást.
         Így a francia jog az újrahasznosítás előnyben részesítésének szubjektív megközelítésmódját vezette be, mivel az csak esetenként
         ítélhető meg.

      A Bíróság álláspontja
      69      Legelőször is meg kell jegyezni, hogy a 2000/53 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében szereplő, „amennyiben környezetvédelmi
         szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” kifejezés francia jogba történt átültetése akkor megfelelő, ha 2003‑727. sz.
         rendelet 7. cikkének második bekezdésében használt „mindazokban az esetekben, amikor ezt a műszaki és gazdasági feltételek
         lehetővé teszik” kifejezés az elsővel egyenértékűnek tekinthető.

      70      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a két kifejezés esetenkénti értékelést igényel, amely jellegénél fogva bizonyos szubjektivitást
         vezet be.

      71      Meg kell továbbá jegyezni, hogy a két kifejezés kötelező erejét tekintve nem különbözik egymástól, az ‑ amint a Francia Köztársaság
         megállapította ‑ az azokból eredő kötelezettség egyértelműségétől és pontosságától függ.

      72      Az egyrészt 2000/53 irányelv 7. cikkében, másrészt a 2003‑727. sz. rendelet 7. cikkében előírt újrahasznosítási kötelezettség
         tartalmát illetően meg kell állapítani, hogy az ez utóbbiban támasztott feltételek végeredményben azok gazdasági jellegével
         összegezhetők, mivel az újrahasznosítás nyilvánvalóan csak azzal a feltétellel képzelhető el, ha az műszakilag kivitelezhető.

      73      Ebből következik, hogy a jelen ítélet 69. pontjában hivatkozott két kifejezés tartalma csak akkor tekinthető azonosnak, ha
         a „környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” fogalom megegyezik a „gazdasági kivitelezhetőség” fogalmával.

      74      Márpedig, még ha el is ismerjük, hogy ez a két fogalom bizonyos hasonló aspektussal rendelkezik, nyilvánvaló, hogy nem egyeznek
         meg.

      75      Ezért a Bizottság által felhozott hatodik kifogás megalapozott.

      76      A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Francia Köztársaság – mivel nem fogadott el minden olyan törvényi és rendeleti
         rendelkezést, amely a 2000/53 irányelv 2. cikke 13. pontjának, 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának, 5. cikke (3) és (4) bekezdésének
         (ez utóbbi bekezdés esetében amennyiben kizárja a kezelési költségek kompenzációs rendszeréből azokat a bontókat, amelyek
         elfogadták egy jármű szétszerelés céljából történő átvételét), 7. cikke (1) bekezdésének és 8. cikke (3) bekezdésének helyes
         és teljes átültetéséhez szükséges – nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      77      A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 3. §‑a alapján a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását,
         vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit, ha a felek részben pervesztesek lettek.

      78      Mivel a jelen ügyben a Bizottság és a Francia Köztársaság bizonyos kereseti kérelmeik tekintetében mindketten pervesztesek
         lettek, kötelezni kell őket saját költségeik viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Francia Köztársaság – mivel nem fogadott el minden olyan törvényi és rendeleti rendelkezést, amely az elhasználódott járművekről
            szóló, 2000. szeptember 18‑i 2000/53/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikke 13. pontjának, 4. cikke (2) bekezdése
            a) pontjának, 5. cikke (3) és (4) bekezdésének (ez utóbbi bekezdés esetében amennyiben kizárja a kezelési költségek kompenzációs
            rendszeréből azokat a bontókat, amelyek elfogadták egy jármű szétszerelés céljából történő átvételét), 7. cikke (1) bekezdésének
            és 8. cikke (3) bekezdésének helyes és teljes átültetéséhez szükséges – nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      Az Európai Bizottság és a Francia Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság február 29.-i ítélete: 1996. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra az Európai Unió Tanácsa. # Állami támogatás. # C-122/94. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2005. szeptember 29-i ítélete. # Gustav Thommes kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Jogosulatlan kifizetések visszatérítése. # T-195/03. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1985. január 29-i ítélete. # F. kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Régime disciplinaire. # 228/83. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1982. március 11-i ítélete. # Luigi De Pascale kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 164/80. sz. ügy