title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2005. április 20-i ítélete. # Atomic Austria GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - ATOMIC BLITZ szóvédjegy - Az ATOMIC nemzeti szóvédjegyek jogosultjának felszólalása - A korábbi védjegy megújításának igazolása - Az OHIM vizsgálatának terjedelme - A felszólalás elutasítása - A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-318/03. sz. ügy

text:
      T-318/03. sz. ügy
      Atomic Austria GmbH
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – ATOMIC BLITZ szóvédjegy – Az ATOMIC nemzeti szóvédjegyek jogosultjának felszólalása – A korábbi védjegy lajstromozása megújításának igazolása – Az OHIM vizsgálatának terjedelme – A felszólalás elutasítása – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (második tanács), 2005. április 20.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – A tények hivatalból történő vizsgálata – Felszólalási eljárás – A felhozott jogalapokra
            korlátozódó vizsgálat – A hivatkozott tények valóságtartalmának és a benyújtott bizonyítékok bizonyító erejének az OHIM általi
            értékelése – Terjedelem – A védelemhez való jog tiszteletben tartása
      (40/94 tanácsi rendelet 74. cikk (1) bekezdés)
      2.     Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – A tények hivatalból történő vizsgálata – Felszólalási eljárás – A felhozott jogalapokra
            korlátozódó vizsgálat – A felszólaló korábbi joga fennállásának igazolása céljából benyújtott bizonyítékok kötelező alakszerűsége
            – Hiány
      (40/94 tanácsi rendelet 74. cikk (1) bekezdés)
      3.     Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – A tények hivatalból történő vizsgálata – Felszólalási eljárás – A kontradiktórius
            eljárás elve – Hatás – Korlátok
      (40/94 tanácsi rendelet 74. cikk (1) bekezdés)
      1.     Bár különösen a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének utolsó fordulata szerint a lajstromozás
         viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban a közösségi védjegy lajstromozása ellen valamely korábbi nemzeti védjegyre
         hivatkozással a felszólaló kötelessége e nemzeti védjegy fennállásának és – adott esetben – az oltalom terjedelmének bizonyítása,
         a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalra (védjegyek és formatervezési minták) hárul annak vizsgálata, hogy a lajstromozást kizáró
         ok alkalmazásának feltételei fennállnak-e. Ennek keretében értékelnie kell a felek által hivatkozott tények valóságtartalmát
         és az általuk benyújtott bizonyítékok bizonyító erejét.

      Az OHIM felhívható különösen arra, hogy vegye figyelembe annak a tagállamnak a nemzeti jogát, amelyben az a korábbi védjegy
         részesül oltalomban, amelyre a felszólalást alapítják. Ebben az esetben hivatalból kell tájékozódnia – az erre megfelelőnek
         tartott módon – az illető tagállam nemzeti jogáról, ha az erre vonatkozó információk szükségesek az illető lajstromozást kizáró
         ok alkalmazási feltételeinek, különösen pedig az előadott tények valóságtartalmának vagy a benyújtott okiratok bizonyító erejének
         a megítéléséhez. A OHIM által végzett vizsgálat ténybeli alapjának korlátozottsága ugyanis nem zárja ki, hogy a fellebbezési
         tanács a felszólalási eljárás során a felek által kifejezetten előterjesztett tényeken felül köztudomású – azaz bárki által
         megismerhető vagy általánosan hozzáférhető forrásokból megismerhető – tényeket figyelembe vegyen. Az OHIM – ha hasznosnak
         ítéli – felhívhatja a feleket, hogy a nemzeti jog bizonyos konkrét pontjaival kapcsolatban a részére felvilágosítást nyújtsanak.
         Az érdekelt fél ugyanakkor nem köteles saját kezdeményezéséből az érintett tagállamban a szellemi alkotások hatályos jogára
         vonatkozó általános tájékoztatást előterjeszteni.

      Az OHIM elé terjesztett tények és bizonyítékok vizsgálatára a felszólalási eljárásban részt vevő felek védelemhez való jogának
         és az eljárási méltányosságnak a tiszteletben tartásával kell sort keríteni. Ha ugyanis a közösségi védjegy bejelentőjének
         kétségei vannak a felszólaló által a hivatkozott korábbi jog fennállásának igazolására előterjesztett iratok bizonyító erejével
         vagy pedig e jog terjedelmével kapcsolatban, ezt kifejtheti az OHIM előtti eljárásban, ez utóbbi pedig köteles a szóban forgó
         észrevételeket körültekintően megvizsgálni. Az OHIM azonban nem mentesülhet az előterjesztett tények és iratok teljes értékelése
         alól arra hivatkozással, hogy a felszólaló köteles részére saját kezdeményezéséből annak a tagállamnak a jogával kapcsolatos
         részletes tájékoztatást adni, amelyben a felszólalás alapjául szolgáló korábbi védjegy oltalom alatt áll, illetőleg az ezt
         alátámasztó bizonyítékokat előterjeszteni.

      (vö. 33–38. pont)
      2.     A felszólalási eljárásban sem a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet, sem pedig a rendelet végrehajtásáról szóló 2868/95
         rendelet nem határoz meg kötelező alakszerűséget a felszólaló által korábbi joga fennállásának igazolására benyújtandó bizonyítékokra
         nézve. Ebből egyrészt az következik, hogy a felszólaló szabadon választhatja meg az általa a felszólalása alátámasztására
         a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) elé terjeszteni szükségesnek vélt bizonyítékot, másrészt
         pedig az, hogy az OHIM köteles megvizsgálni az előterjesztett összes bizonyítékot annak érdekében, hogy ténylegesen bizonyítják-e
         a korábbi védjegy lajstromozását vagy lajstromozásra való bejelentését, anélkül, hogy valamely adott bizonyítéktípust formai
         indokra hivatkozva eleve visszautasíthatna. Ezt a következtetést megerősítik a tagállamok közigazgatási gyakorlatában fellelhető
         eltérések. Ha ugyanis elfogadnánk, hogy az OHIM formai követelményeket támaszthat az előterjesztendő bizonyítékok vonatkozásában,
         ez azzal az eredménnyel járna, hogy egyes esetekben a felek képtelenek lennének ilyen bizonyítékokat benyújtani.

      (vö. 39–41. pont)
      3.     Bár valamely közösségi védjegy lajstromozása ellen benyújtott felszólalás keretében, a kontradiktórius eljárás elve megköveteli,
         hogy az eljárásban részt vevő másik fél tudomást szerezhessen az eljárás nyelvén a felszólaló által előterjesztett bizonyítékokról,
         ezt az elvet nem lehet úgy értelmezni, hogy e bizonyítékoknak önmagukban kell lehetővé tenniük számára a korábbi védjegyoltalom
         fennállásáról való meggyőződést anélkül, hogy e fél jogi tanácsadó segítségét vagy általánosan hozzáférhető – de az előterjesztett
         bizonyítékokon kívüli – információforrást venne igénybe.

      (vö. 51. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. április 20.(*)

      „Közösségi védjegy – ATOMIC BLITZ szóvédjegy – Az ATOMIC nemzeti szóvédjegyek jogosultjának felszólalása – A korábbi védjegy lajstromozása megújításának igazolása – Az OHIM vizsgálatának terjedelme – A felszólalás elutasítása – A 40/94/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      A T‑318/03. sz. ügyben,
      az Atomic Austria GmbH (székhelye: Altenmarkt [Ausztria], képviselik: G. Kucsko és C. Schumacher ügyvédek)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: G. Schneider és B. Müller, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban:
      a Fábricas Agrupadas de Muñecas de Onil SA (székhelye: Onil [Spanyolország]),

      az OHIM második fellebbezési tanácsának az Atomic Austria GmbH és a Fábricas Agrupadas de Muñecas de Onil SA közötti felszólalási
         eljárásban 2003. július 9-én hozott határozatának (R 95/2003 2. sz. ügy) hatályon kívül helyezése iránti keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),
      tagjai: J. Pirrung elnök, A. W. H. Meij és I. Pelikánová bírák,
      hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. szeptember 15-én benyújtott keresetre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. február 3-án benyújtott válaszbeadványra,
      a 2004. november 9-i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A eljárás előzményei
      1       2000. november 13-án a Fábricas Agrupadas de Muñecas de Onil SA spanyol társaság a közösségi védjegyről szóló, 1993. december
         20-i 40/94 módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) alapján
         közösségi védjegybejelentést nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

      2       A lajstromoztatni kívánt védjegy az ATOMIC BLITZ szómegjelölés volt.
      3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 28. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az alábbi leírással: „játékok,
         játékszerek; testnevelési és sportcikkek, amelyek nem tartoznak más osztályokba”.

      4       A védjegybejelentést a Közösségi Védjegyértesítő 2001. július 9-i, 60/2001. számában hirdették meg.

      5       2001. október 3-án az Atomic Austria GmbH társaság (a továbbiakban: felperes), a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjára hivatkozással, felszólalt a lajstromozási kérelem ellen. A felszólalást az öt ‑ az ATOMIC megjelölésből álló ‑
         védjegyoltalmat élvező megjelölésre alapították (a továbbiakban: korábbi védjegyek), amelyeket Ausztriában az alábbiak szerint
         lajstromoztak:

      –       az 1973. március 16-án bejelentett és 1973. augusztus 23-án lajtromozott 75 086. sz. szóvédjegy;
      –       az 1974. február 8-án bejelentett és 1974. március 15-én lajstromozott 76 640. sz. szóvédjegy;
      –       az 1977. március 2-án bejelentett és 1977. május 16-án lajstromozott 85 558. sz. szóvédjegy;
      –       az 1981. március 27-én bejelentett és 1981. július 22-én lajstromozott 97 370. sz. szóvédjegy;
      –       az 1984. június 28-án bejelentett és 1984. szeptember 10-én lajstromozott 106 849. sz. szóvédjegy.
      6       A felperes felszólalásához – minden korábbi védjegyre vonatkozólag – angol fordítással ellátott osztrák védjegylajstrom-kivonatot,
         valamint a felperest az OHIM előtt képviselő szabadalmi ügyvivő által kiállított tanúsítványt mellékelt, amelyben megerősítette,
         hogy: „[…] az öt lajstromozás teljesen érvényes a kivonatokban, illetőleg a fordításomban megjelölt minden áru vonatkozásában”.
         A kivonatokon 1999. április 19-i keltezés szerepelt.

      7       2001. november 23-i levelében az OHIM felszólalási osztálya tájékoztatta a felperest arról, hogy felszólalását közölték az
         alperessel, részére pedig négyhónapos, 2002. március 23-án lejáró határidőt szabott a felszólalása alátámasztásához szükségesnek
         tartott minden további ténynek, bizonyítéknak vagy észrevételnek az iratokhoz való becsatolására.

      8       E levélhez a felszólalás alátámasztásához megkövetelt bizonyítékokra vonatkozó tájékoztatót mellékeltek (a továbbiakban: tájékoztató).
         Sem a levél, sem a tájékoztató nem tartalmazott kifejezett felhívást pontosan meghatározott hiányzó iratok benyújtására.

      9       A felperes a számára előírt határidőn belül nem nyújtott be a felszólalását alátámasztó semmilyen további iratot.
      10     2002. december 9-én az OHIM felszólalási osztálya a felszólalást teljes egészében elutasította azzal az indokkal, hogy a felperes
         elmulasztotta benyújtani az előírt határidőben a korábbi védjegyoltalom fennállását bizonyító megújításának igazolását.

      11     2003. január 17-én a felperes fellebbezést nyújtott be az OHIM felszólalási osztályának határozata ellen. A felperes álláspontja
         szerint a felszólalási osztály nem vette figyelembe a szabadalmi ügyvivő tanúsítványát arról, hogy a bemutatott kivonatok
         nem tartalmaztak olyan utalást, hogy a lajstromozások érvényüket vesztették volna, továbbá a felszólalási osztálynak kifejezetten
         fel kellett volna hívnia a felperest a hiányzó iratok benyújtására.

      12     Az OHIM második fellebbezési tanácsa 2003. július 9-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a
         felszólalási osztály határozata ellen benyújtott fellebbezést.

      13     A fellebbezési tanács megjegyezte, hogy az OHIM 2001. november 23-i levelét kísérő tájékoztató egyrészt világosan és félreérthetetlenül
         megjelölte, hogy a korábbi védjegyek megújítását megújítási igazolással vagy bármely más egyenértékű okirattal bizonyítani
         kell. Kimondta, hogy a felperest az OHIM előtt képviselő szabadalmi ügyvivő által kiállított, a korábbi védjegy érvényességét
         megerősítő tanúsítvány nem fogadható el a hivatalos megújítási igazolással egyenértékű bizonyítékként. Végül kifejtette, hogy
         az a tény, hogy a tájékoztatót a 2001. november 23-i levélhez mellékelték, a jelen ügyet elhatárolhatóvá tette azoktól a felperes
         által hivatkozott ügyektől, amelyekben a fellebbezési tanács úgy határozott, hogy a felszólalási osztálynak külön felhívást
         kellett volna kiküldenie.

       Az eljárás
      14     Az OHIM 2004. október 27-i levelében bizonyos észrevételeket tett a tárgyalásra készített jelentéssel kapcsolatban.
      15     2004. november 16-án, a tárgyalást követően, az Elsőfokú Bíróság felhívta a feleket a védjegyoltalom időtartamára vonatkozó
         osztrák jogszabályok előterjesztésére. A felperes 2004. november 25-i, az OHIM pedig 2004. november 29-i levelében válaszolt
         erre a felhívásra.

      16     A felek válaszait követően a szóbeli szakasz 2004. december 10-én lezárásra került.
       A felek kérelmei
      17     A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –       az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
      18     Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       Indokolás
      19     Keresetének alátámasztására a felperes három jogalapot jelöl meg, amelyeket elsődlegesen abból a tényből vezet le, hogy a
         fellebbezési tanács nem bírálta el az általa szolgáltatott bizonyítékok figyelembevételének hiányát, másodlagosan pedig abból
         a tényből, hogy a fellebbezési tanács nem látott eljárási szabálysértést abban, hogy a felszólalási osztály nem hívta fel
         a felperes figyelmét bizonyos iratok hiányára, továbbá – szintén másodlagosan – abból a tényből, hogy a fellebbezési tanács
         nem tekintette a felszólalási osztály részéről a bizalomvédelem elve megsértésének azt, hogy gyakorlatának változásáról elmulasztott
         tájékoztatást adni.

       A szolgáltatott bizonyítékoknak a felszólalási osztály általi figyelembevétele hiányából levezetett jogalapról
      20     Az első jogalap két részre osztható. Az első rész keretében a felperes azt állítja, hogy az általa benyújtott osztrák védjegylajstrom-kivonatok
         elégséges bizonyítékául szolgálnak a korábbi védjegyek érvényességének. A második rész keretében a felperes – másodlagosan
         – arra hivatkozik, hogy megfelelő bizonyítékot csatolt a szabadalmi ügyvivő által kiállított tanúsítvánnyal.

      21     Mindenekelőtt meg kell vizsgálni a jelen jogalap első részét.
       A felek érvei
      22     A felperes azt állítja, hogy a 2001. október 3-i felszólaláshoz csatolt iratanyag teljes volt. Álláspontja szerint csatolta
         a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13-i 2868/95/EK bizottsági rendelet
         (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 16. szabályának (2) bekezdésében megkövetelt
         bizonyítékot, mivel a korábbi védjegyekre vonatkozó védjegylajstrom-kivonatokból kitűnt, hogy a kérdéses védjegyek továbbra
         is érvényesek. A felperes úgy ítéli meg, hogy amennyiben a kivonatok kiállításának időpontjában a korábbi védjegyek oltalma
         például már lejárt volna, az Österreichisches Patentamt (osztrák szabadalmi hivatal) ezt az ennek megfelelő megjegyzéssel
         feltüntette volna a kivonatokon. Minthogy a felperes által a korábbi védjegyekre vonatkozólag benyújtott kivonatok nem tartalmaztak
         ilyen megjegyzést, a felszólalási osztálynak semmi oka nem volt azt feltételezni, hogy az oltalom lejárt.

      23     Ezt követően, a lastromkivonatok kiállítása és a felszólalási benyújtása között a korábbi védjegyek vonatkozásában – kivéve
         a 97 370. sz. védjegyet – semmilyen megújításra nem volt szükség. A felperes szerint ezért nem kellett benyújtani megújítási
         igazolást vagy a tájékoztató szerinti egyenértékű bizonyítékot.

      24     A felperes a tárgyaláson észrevételezte, hogy az ilyen védjegy oltalmi ideje, ahogyan az valamely hivatalos okiratból kitűnhet,
         nem szavatolja, hogy a védjegy éppen ebben az időszakban védjegyoltalom alatt állt. Egyfelől, az oltalom megújítható, ugyanis
         Ausztriában a megújításra sor kerülhet az oltalmi idő lejártát követő hat hónapot meg nem haladó határidőn belül. Másfelől,
         bármely védjegy törölhető bírósági határozattal e határidő lejárta előtt, vagy a védjegyjogosult akár le is mondhat védjegyéről.
         A felperes ebből arra a következtetésre jut, hogy még az oltalmi idő megjelölése sem jelent biztosítékot arra nézve, hogy
         a védjegy tényleges oltalom alatt áll a megjelölt időpontig, továbbá, hogy ennek következtében az oltalmi időnek nincs a védjegy
         többi jellemzőjéhez fogható jelentősége, amilyen az oltalom hatálya alá tartozó áruk és szolgáltatások felsorolása.

      25     A tárgyaláson a felperes ezenkívül előadta, hogy az Österreichisches Patentamt nem állít ki külön védjegyoltalom-megújítási
         igazolásokat. Ebben a helyzetben a felperes úgy döntött, hogy a korábbi védjegyek érvényességét lajstromkivonatok segítségével
         bizonyítja.

      26     Az OHIM emlékeztet arra, hogy a felszólalóra hárul az olyan korábbi jog létezésének bizonyítása, amelyre felszólalását alapítja.
         Valamely korábbi védjegy bizonyítása – véleménye szerint – magában foglalja megújításának bizonyítását is. Megújítás hiányában
         ugyanis a védjegy érvényét veszti, és ezért nem jelenthet akadályt új védjegyek lajstromozására nézve.

      27     Az OHIM szerint az Österreichisches Patentamtnak a korábbi védjegyekre vonatkozó, a felperes felszólalásához csatolt lajstromkivonatai
         nem tették lehetővé az előző végjegyek oltalmi ideje lejártának megállapítását, amely a védjegyoltalom tartalmának lényeges
         eleme. A felperesnek a korábbi védjegyek oltalmi idejére vonatkozó külön magyarázata hiányában az OHIM úgy tekintette, hogy
         az oltalom ideje tíz év. Márpedig ez az időtartam lejárt az összes, 1973 és 1984 között lajstromozott korábbi védjegy vonatkozásában.

      28     Az OHIM továbbá az Elsőfokú Bíróság T‑235/02. sz., Strongline kontra OHIM – Scala (SCALA) ügyben 2003. november 17-én hozott
         végzésében (EBHT 2003., II‑0000. o.) lefektetett elvek értelemszerű alkalmazását javasolva előadja, hogy az, hogy az oltalmi
         idő lejárta nem derül ki a lajstromkivonatokból, akadályozza a felszólalási eljárásban részt vevő másik felet és a fellebbezési
         tanácsot abban, hogy kellő bizonyossággal meggyőződhessenek a korábbi védjegyek jogi helyzetéről és jogosultjáról. Az OHIM
         szerint ezért a benyújtott kivonatok önmagukban nem elegendőek a korábbi védjegyek fennállásának bizonyításához.

      29     A tárgyaláson az OHIM hozzátette, hogy a felperes által benyújtott kivonatok az OHIM-nak történő bemutatásuk időpontjában
         túl régiek voltak. Megjegyezte továbbá, hogy még ha a felperesnek nem is volt lehetősége arra, hogy megújítási igazolást mutasson
         be, bizonyíthatta volna a korábbi védjegyek megújítását akár a védjegyoltalmi időt szabályozó osztrák jogszabályokból készült
         szemelvények, akár az Österreichisches Patentamtnak a korábbi védjegyek védjegyokirataihoz mellékelt kísérőlevelei becsatolásával.

      30     Az OHIM ezenkívül néhány olyan érvet ad elő, amely a jelen jogalap első részének – és ebből kifolyólag a megtámadott határozat
         hatályon kívül helyezésére irányuló kérelemnek – az alátámasztására alkalmas.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      31     Az Elsőfokú Bíróság elöljáróban emlékeztet arra, hogy – amint az a 40/94 rendelet ötödik preambulumbekezdéséből következik
         – a védjegyekre vonatkozó közösségi szabályozás nem lép a tagállamok védjegyekre irányadó jogszabályainak helyébe. Az e rendelet
         által létrehozott rendszer feltételezi a korábbi nemzeti védjegyeknek és jogoknak az OHIM által történő figyelembevételét.

      32     Ily módon, e rendelet 8. cikkének (1) bekezdése, együttesen értelmezve a rendelet 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának ii)
         és iii) alpontjával, úgy rendelkezik, hogy a valamely tagállamban hatályos korábbi nemzeti vagy nemzetközi védjegy jogosultja
         a rendelet által meghatározott feltételek mellett felszólalhat a közösségi védjegy lajstromozása ellen.

      33     Amint az különösen a 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének utolsó fordulatából következik, a lajstromozás viszonylagos
         kizáró okaival összefüggő eljárásban, a közösségi védjegy lajstromozása ellen valamely korábbi nemzeti védjegyre hivatkozással
         felszólalónak kötelessége e nemzeti védjegy fennállásának és – adott esetben – az oltalom terjedelmének bizonyítása.

      34     Ezzel szemben az OHIM-ra hárul annak vizsgálata, hogy a felszólalási eljárás keretében a lajstromozást kizáró ok alkalmazásának
         feltételei fennállnak-e. Ennek keretében értékelnie kell a felek által hivatkozott tények valóságtartalmát és az általuk benyújtott
         bizonyítási eszközök bizonyító erejét.

      35     Felmerülhet például, hogy az OHIM-nak figyelembe kell vennie annak a tagállamnak a nemzeti jogát, amelyben az a korábbi védjegy
         részesül oltalomban, amelyre a felszólalást alapítják. Ebben az esetben hivatalból kell tájékozódnia – az erre megfelelőnek
         tartott módon – az illető tagállam nemzeti jogáról, amennyiben az erre vonatkozó információk szükségesek az illető lajstromozást
         kizáró ok alkalmazási feltételeinek, különösen pedig az előadott tények valóságtartalmának vagy a benyújtott okiratok bizonyító
         erejének a megítéléséhez. A OHIM által végzett vizsgálat ténybeli alapjának korlátozottsága ugyanis nem zárja ki, hogy a felszólalási
         eljárás során a felek által kifejezetten előterjesztett tényeken felül a fellebbezési tanács köztudomású – azaz bárki által
         megismerhető vagy általánosan hozzáférhető forrásokból megismerhető – tényeket figyelembe vegyen (az Elsőfokú Bíróság T‑185/02. sz.,
         Ruiz-Picasso és társai kontra OHIM – DaimlerChrysler (PICARO) ügyben 2004. június 22-án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑0000. o.]
         fellebbezéssel nem érintett 29. pontja).

      36     Az OHIM ‑ ha hasznosnak ítéli ‑ felhívhatja a feleket, hogy a nemzeti jog bizonyos konkrét pontjaival kapcsolatban a részére
         felvilágosítást nyújtsanak. Az érdekelt félt ugyanakkor nem köteles saját kezdeményezéséből az érintett tagállamban a szellemi
         alkotások hatályos jogára vonatkozó általános tájékoztatást előterjeszteni.

      37     Az OHIM elé terjesztett tények és bizonyítékok vizsgálatára a felszólalási eljárásban részt vevő felek védelemhez való jogának
         és az eljárási méltányosságnak a tiszteletben tartásával kell sort keríteni. Amennyiben ugyanis a közösségi védjegy bejelentőjének
         kétségei vannak a felszólaló által a hivatkozott korábbi jog fennállásának igazolására előterjesztett iratok bizonyító erejével
         vagy pedig e jog terjedelmével kapcsolatban, ezt kifejtheti az OHIM előtti eljárásban, ez utóbbi pedig köteles a szóban forgó
         észrevételeket körültekintően megvizsgálni.

      38     Az OHIM azonban nem mentesülhet az előterjesztett tények és iratok teljes értékelése alól arra hivatkozással, hogy a felszólaló
         köteles részére saját kezdeményezéséből annak a tagállamnak a jogával kapcsolatos részletes tájékoztatást adni, amelyben a
         felszólalás alapjául szolgáló korábbi védjegy oltalom alatt áll, illetőleg az ezt alátámasztó bizonyítékokat előterjeszteni.

      39     Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy sem a 40/94 rendelet, sem pedig a 2868/95 rendelet nem határoz meg kötelező alakszerűséget
         a felszólaló által korábbi joga fennállásának igazolására benyújtandó bizonyítási eszközökre nézve. A 2868/95 rendelet 16. szabályának
         (2) bekezdésében annak kimondására szorítkozik, hogy „[h]a a felszólalás olyan korábbi védjegyen alapul, amely nem közösségi
         védjegy, a felszólaláshoz - lehetőség szerint - igazolást kell csatolni a korábbi védjegy lajstromozásáról vagy bejelentéséről,
         például a védjegyokiratot”. Ezenkívül a 40/94 rendeletnek az OHIM előtti eljárásokban lefolytatott bizonyításra vonatkozó
         76. cikke (1) bekezdése a bizonyítási eszközöknek csupán nem kimerítő felsorolását adja („[…] a bizonyítási eszközök [különösen]
         a következők […]”).

      40     Ebből egyrészt az következik, hogy a felszólaló szabadon választhatja meg az általa a felszólalása alátámasztására az OHIM
         elé terjeszteni szükségesnek vélt bizonyítékot, másrészt pedig az, hogy az OHIM köteles megvizsgálni az előterjesztett összes
         bizonyítékot annak érdekében, hogy ténylegesen bizonyítják-e a korábbi védjegy lajstromozását vagy lajstromozásra való bejelentését,
         anélkül, hogy valamely adott bizonyítéktípust formai indokra hivatkozva eleve visszautasíthatna.

      41     Ezt a következtetést megerősítik a tagállamok közigazgatási gyakorlatában fellelhető eltérések. Amennyiben ugyanis elfogadnánk,
         hogy az OHIM formai követelményeket támaszthat az előterjesztendő bizonyítékok vonatkozásában, ez azzal az eredménnyel járna,
         hogy egyes esetekben a felek képtelenek lennének ilyen bizonyítékokat benyújtani. Ez lenne a helyzet jelen esetben is, hiszen
         a felperes állítása szerint – és ezt az OHIM nem vitatja – az Österreichisches Patentamt nem állít ki hivatalos okiratot a
         védjegyoltalom megújításának igazolására, ezért tehát a felperes nem tudott ilyen okiratot benyújtani.

      42     Jelen esetben a felperes az Österreichisches Patentamt által 1999. április 19-én kiállított kivonatokat nyújtott be. Az öt
         kivonaton, amelyek mindegyike egy-egy korábbi védjegyre vonatkozik, a „Lejárat” rovat nem tartalmaz semmilyen megjegyzést.
         Ezért ezek az okiratok igazolják a korábbi védjegyeknek a kivonatok keltekor ‑ azaz 1999. április 19-én ‑ fennálló érvényességét.
         A kivonatokból az is kitűnik, hogy a korábbi védjegyeket 1973. augusztus 23-án (75 086. sz. védjegy), 1974. március 15-én
         (76 640. sz. védjegy), 1977. május 16-án (85 558. sz. védjegy), 1981. július 22-én (97 370. sz. védjegy), illetőleg 1984.
         szeptember 10-én (106 849. sz. védjegy) lajstromozták.

      43     A felperes kifejezett nyilatkozatának hiányában a fellebbezési tanács azt vélelmezte, hogy a védjegyek oltalmi ideje az osztrák
         jog szerint a lajstromozástól számított tíz évig terjed. Noha tény az, hogy az OHIM vélelme – amint az a felek által az Elsőfokú
         Bíróság felhívására válaszként előterjesztett belső jogszabályokból kitűnik – pontos volt, észrevételezni kell e tekintetben,
         hogy az OHIM-nak, amely a szellemi alkotások területén szakosított közösségi intézmény és így e tárgyban jelentős szintű szakértelemmel
         rendelkezik, a korábbi védjegyek oltalmára vonatkozó lényeges tények tekintetében nem kellett volna megelégednie egy puszta
         vélelemmel. Egyfelől ugyanis a fellebbezési tanács ellentmondóan járt el, mivel egyrészt az osztrák védjegyoltalom ideje tekintetében
         tízéves vélelmezett oltalmi időt vett alapul, másrészt pedig megtagadta ennek az oltalmi időre vonatkozó vélelemnek a teljes
         alkalmazását a felperes által benyújtott lajstromkivonatok hatályának értékelésekor. Másfelől, a fenti 31–41. pontból következik,
         hogy a fellebbezési tanácsnak az osztrák jog szerint ellenőriznie kellett volna a védjegyek oltalmi idejét Ausztriában.

      44     A 1970. évi Markenschutzgesetz (a védjegyoltalomról szóló törvény) 19. cikkének (1) bekezdése szerint az osztrák védjegy oltalmi
         ideje a lajstromozása hónapjának végétől számított tíz év elteltével jár le. Az oltalmi idő megújítható. Megújítás esetén
         az új – ugyancsak tízéves – oltalmi idő az előző oltalom lejártát követő nappal kezdődik, függetlenül a tényleges megújítás
         időpontjától.

      45     Ebből az következik, hogy minden korábbi védjegyet tízévente meg kell újítani. Az a tény, hogy – amint az a fenti 42. pontban
         kifejtésre került – mindegyik korábbi védjegy érvényes volt 1999. április 19-én, azt jelenti, hogy az 1991-ben (97 370. sz.
         védjegy), 1993-ban (75 086. sz. védjegy), 1994-ben (76 640. sz. és 106 849. sz. védjegy) illetőleg 1997-ben (85 558. sz. védjegy)
         esedékes megújításokra ténylegesen sor került. Márpedig e tény azt is jelenti, hogy az oltalmi idő a 75 086. sz. védjegy tekintetében
         2003. augusztus 31-ig, a 76 640. sz. védjegy vonatkozásában 2004. március 31-ig, a 85 558. sz. védjegyet illetően 2007. május
         31-ig, a 97 370. sz. védjegyre vonatkozólag 2001. július 31-ig és a 106 849. sz. védjegy tekintetében 2004. szeptember 30-ig
         meghosszabbodott.

      46     Az OHIM állításaival ellentétben tehát a felperes által benyújtott kivonatok lehetővé tették a korábbi védjegyek oltalmi ideje
         lejártának megállapítását, sőt arra is következtetni engedtek, hogy az öt korábbi védjegyből négy (a 97 370. sz. védjegy kivételével)
         érvényes volt a fellebbezési tanács határozathozatalának időpontjában, tudniillik 2003. július 9-én.

      47     Az a tény, hogy a kivonatokat több mint 29 hónappal az OHIM-hoz való benyújtásuk előtt keltezték, nem cáfolja meg ezt a következtetést.
         Ugyanis, még ha ajánlatosabb lett volna is, hogy a felperes újabb kivonatokat nyújtson be, a fenti 45. és 46. pontokban adott
         értékelés független a kivonatok kiállítása óta eltelt időtől. Ezen túlmenően tény az, hogy az öt korábbi védjegy jogi helyzete
         nem változott meg a kivonatok kiállítása és azok benyújtása között. Végezetül, a szabadalmi ügyvivő éppen ez utóbbi, hivatalos
         iratok előterjesztése esetén elkerülhetetlenül felmerülő időszak áthidalása végett döntött úgy, hogy a kivonatokat a korábbi
         védjegyek érvényességét megerősítő tanúsítvánnyal látja el.

      48     Az OHIM-nak azt az érvét is el kell vetni, miszerint a felperes benyújthatta volna akár az osztrák jog idevágó kivonatait,
         akár pedig – a korábbi védjegyek megújításának bizonyítására – az Österreichisches Patentamtnak azok védjegyokirataihoz mellékelt
         kísérőleveleit.

      49     Ugyanis, amint az a fenti 31–41. és 43. pontban kifejtésre került, a felperes nem volt köteles – saját kezdeményezése alapján
         – az osztrák védjegyjogról általános tájékoztatást előterjeszteni.

      50     Márpedig e kísérőlevelek, amennyiben hitelt lehet adni annak, amelyet az OHIM példaként idézett a tárgyaláson, általánosan
         kerülnek megfogalmazásra, és csupán az 1970. évi Markenschutzgesetz-nek az oltalmi időre vonatkozó rendelkezéseit veszik át.
         E levelek esetleges benyújtása tehát a jelen esetben nem releváns.

      51     Végezetül, ami az OHIM által hivatkozott, a bizonyítékok és igazoló iratok megfelelő fordítása benyújtásának kötelezettségére
         vonatkozó ítélkezési gyakorlatot (SCALA-végzés [hivatkozás fent]) illeti, az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy bár a kontradiktórius
         eljárás elve megköveteli, hogy az eljárásban részt vevő másik fél tudomást szerezhessen az eljárás nyelvén a felperes által
         előterjesztett bizonyítékokról, ezt az elvet nem lehet úgy értelmezni, hogy e bizonyítékoknak önmagukban kell lehetővé tenniük
         számára a korábbi védjegyoltalom fennállásáról való meggyőződést anélkül, hogy e fél jogi tanácsadó segítségét vagy általánosan
         hozzáférhető – de az előterjesztett bizonyítékokon kívüli – információforrást venne igénybe.

      52     A jelen jogalap első részének tehát helyt kell adni.
      53     Következésképpen a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni anélkül, hogy az OHIM által a felperes első jogalapja
         első részének alátámasztására előadott érveket vizsgálni kellene, és ebből adódóan anélkül, hogy az Elsőfokú Bíróságnak azok
         elfogadhatóságáról határoznia kellene.

      54     Mivel az Elsőfokú Bíróság az első jogalap révén helyt adott a keresetnek, a felperes által másodlagosan előterjesztett jogalapokat
         már nem kell vizsgálni.

       A költségekről
      55     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. Az OHIM-ot, mivel pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) második fellebbezési tanácsának 2003. július 9-i
            határozatát (R 95/2003-2. sz. ügy) hatályon kívül helyezi.
      2)      A Belső Piaci Harmonizációs Hivatalt (védjegyek és formatervezési minták) kötelezi a költségek viselésére.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. április 20-i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     J. Pirrung

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (második tanács) 1976. június 15-i ítélete. # Ute Wack kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 1-76. sz. ügy


A Bíróság július 8.-i ítélete: 1999. # Société Baxter, B. Braun Médical SA, Société Fresenius France és Laboratoires Bristol-Myers-Squibb SA kontra Premier Ministre, Ministère du Travail et des Affaires sociales, Ministère de l'Economie et des Finances és Ministère de l'Agriculture, de la Pêche et de l'Alimentation. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Conseil d'État - Franciaország. # C-254/97. sz. ügy


A Bíróság szeptember 30.-i ítélete: 1986. # P. Agostini és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Utólagosan kifizetett illetmény után járó kamatok. # 233/83. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1980. november 20-i ítélete. # François Gerin kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Elfogadhatóság - Megerősítő aktus. # 806/79. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2005. június 7-i ítélete. # Lidl Stiftung & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy -Felszólalási eljárás - Salvita szóvédjegy bejelentése - SOLEVITA korábbi nemzeti szóvédjegy - Korábbi nemzeti védjegy használatának bizonyítása - Felszólalás elutasítása. # T-303/03. sz. ügy

text:
      T‑303/03. sz. ügy
      Lidl Stiftung & Co. KG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A Salvita szóvédjegy bejelentése – SOLEVITA korábbi nemzeti szóvédjegy – A korábbi nemzeti védjegy használatának bizonyítéka – A felszólalás elutasítása”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2005. június 7.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi védjegy használatának
            bizonyítéka – Tényleges használat – Fogalom – A 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének „ratio legis”-e figyelembevételével
            történő értelmezés
      (40/94 tanácsi rendelet, 43. cikk, (2) és (3) bekezdés)
      2.     Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi védjegy használatának
            bizonyítéka – Tényleges használat – Fogalom – Értékelési szempontok – Konkrét és objektív bizonyítékok követelménye
      (40/94 tanácsi rendelet, 43. cikk, (2) és (3) bekezdés)
      3.     Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi védjegy használatának
            bizonyítéka – A bizonyítékok bizonyító ereje – Értékelési szempontok
      (40/94 tanácsi rendelet, 43. cikk, (2) és (3) bekezdés) és 76. cikk, (1) bekezdés, f) pont; 2868/95 bizottsági rendelet, 1. cikk,
            22. szabály, (3) bekezdés)
      4.     Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – A közösségi bírósághoz benyújtott kereset – Elfogadhatósági feltétel – Kizárólag
            a fellebbezési tanácsok határozatai ellen irányuló jogalapok
      (40/94 tanácsi rendelet, 63. cikk, (1) bekezdés)
      5.     Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – A fellebbezésről hozott határozat – A védelemhez való jog tiszteletben tartása
            – Az elv terjedelme
      (40/94 tanácsi rendelet, 73. cikk)
      6.     Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – A tények hivatalból történő vizsgálata – Felszólalási eljárás – A felhozott jogalapokra
            és a benyújtott kérelmekre korlátozódó vizsgálat – A tényeket alátámasztó bizonyítékok – Az említett bizonyítékok előterjesztésének
            a felekre háruló terhe
      (40/94 tanácsi rendelet, 74. cikk, (1) bekezdés)
      7.     Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi védjegy használatának
            bizonyítéka – A bejelentő által kifejezetten és megfelelő időben benyújtott keresetlevél – Hatály – A felszólalóra háruló
            bizonyítási teher – A felszólalás alátámasztására felhozott bizonyítékok vitatásának hiánya – Relevancia hiánya
      (40/94 tanácsi rendelet, 43. cikk, (2) és (3) bekezdés)
      1.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének értelmében, a tényleges használat fogalmának
         értelmezése során figyelembe kell venni azt a tényt, hogy azon követelmény létezésének, miszerint a közösségi védjegybejelentéssel
         szemben akkor tehető felszólalás, ha a korábbi védjegyet ténylegesen használták, az a célja (ratio legis), hogy korlátozza a két védjegy közötti összeütközést, amennyiben nincs a piacon jelenlevő védjegy tényleges rendeltetéséből
         származó valós gazdasági indok. Ez a rendelkezés azonban nem irányul sem a kereskedelmi siker értékelésére, sem a vállalkozás
         üzleti stratégiájának felülvizsgálatára, vagy arra, hogy a védjegyoltalmat csak mennyiségileg jelentős kereskedelmi felhasználások
         számára tartsák fenn.

      (vö. 35. pont)
      2.     Valamely védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdése
         értelmében, ha alapvető rendeltetésének megfelelően használják: hogy a védjegy biztosítsa azon áruk vagy szolgáltatások eredetének
         azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan a védjegyet lajstromozták, abból a célból, hogy ezeknek az áruknak és szolgáltatásoknak
         piacot hozzon létre vagy tartson fenn, kivéve a szimbolikus jellegű használatot, amelynek egyetlen célja a védjegy által létrehozott
         jogok fenntartása. Ebben a vonatkozásban a védjegy tényleges használatának követelménye megkívánja, hogy a védjegyet – úgy,
         ahogyan az a vonatkozó területen oltalom alatt áll – nyilvánosan és a külvilág felé használják.

      A védjegyhasználat ténylegességének mérlegelése során figyelembe kell venni minden olyan tényt és körülményt, amelyek alapján
         megállapítható, hogy a védjegy kereskedelmi használata valóságos‑e; idesorolhatók különösen az érintett gazdasági szektorban
         igazoltnak tekintendő olyan használatok, amelyek feladata az, hogy a védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások számára megteremtsék
         és fenntartsák a piaci részesedést, az áruk és szolgáltatások természetét, a piac jellegzetességeit, valamint a védjegy használatának
         mértékét és gyakoriságát.

      Annak vizsgálatakor, hogy tényleges volt‑e a korábbi védjegy használata, a szóban forgó ügy valamennyi tényezőjére kiterjedő,
         átfogó értékelésre van szükség. Egyebekben valamely védjegy tényleges használatát nem lehet valószínűség vagy feltételezések
         alapján igazolni, ehhez konkrét és objektív bizonyítékokra kell támaszkodni, amelyek bizonyítják az érintett piacon történő
         tényleges és elegendő használatot.

      (vö. 36‑38. pont)
      3.     Sem a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendeletből, sem a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról
         szóló 2868/95 rendeletből nem lehet arra következtetni, hogy a védjegyhasználat igazolására szolgáló bizonyítási eszközök
         – így a megerősített nyilatkozatok – bizonyító erejét a tagállami jogszabályokra tekintettel kellene vizsgálni. A szóban forgó
         ügyben meg kell elsőként jegyezni, hogy a megerősített nyilatkozat és a forgalmazott árukra vonatkozó táblázatos felsorolás
         magától a felperestől származik. Valamely irat bizonyító erejének megítélésekor elsősorban a benne foglalt információ valószínűségét
         kell vizsgálni. Különösen tehát az irat eredetét, készítésének körülményeit, címzettjét kell figyelembe venni, valamint hogy
         értelmes és hiteles‑e.

      (vö. 42. pont)
      4.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 63. cikkének (1) bekezdése szerint a közösségi bíróság előtt keresettel csak a
         fellebbezési tanácsok határozatai támadhatók meg. Következésképpen ilyen keresetben csak az a jogalap engedhető meg, amely
         a fellebbezési tanács határozata ellen irányul. A fentiek fényében egy ilyen rendelkezés megsértéséből eredő jogalapot a Belső
         Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) egy elsőfokon eljáró fóruma határozatának vonatkozásában
         ezért – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani.

      (vö. 59‑60. pont)
      5.     Ha – a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) valamely első fokon eljáró fóruma határozata
         ellen benyújtott fellebbezés keretében – a felperes maga is benyújtott bizonyos iratokat az OHIM‑hoz, és értelemszerűen módjában
         állt nyilatkozni ezekről az iratokról és azok helytállóságáról, a fellebbezési tanács nem köteles meghallgatni a felperest
         azoknak a szempontoknak az értékeléséről, amelyekre határozatát alapítani kívánja.

      Ugyanis a meghallgatáshoz való jog valamennyi olyan ténybeli vagy jogi elemre kiterjed, amelyek a határozat alapját képezik,
         de nem terjed ki a hatóság által elfogadni szándékozott végső állásfoglalásra.

      (vö. 62. pont)
      6.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdése alapján „a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival
         összefüggő eljárásban azonban a Hivatal [OHIM] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz
         és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van”. Amennyiben ezen rendelkezés francia szövegében nem is szerepel
         kifejezetten a bizonyítékok felek általi előterjesztése, azonban ebből a rendelkezésből az következik, hogy a felekre hárul
         az a kötelezettség is, hogy kérelmeik alátámasztására bizonyítékokat terjesszenek elő.

      (vö. 74., 76. pont)
      7.     A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdésével összhangban, ha a felszólalást korábbi közösségi
         védjegy jogosultja nyújtotta be, a bejelentő kérelmére igazolnia kell, hogy a védjegy tényleges használatát megkezdte, vagy
         kellőképpen igazolnia kell a használat elmaradását. A bejelentő ilyen kérelme esetén tehát a felszólalót terheli a tényleges
         használat (vagy ennek elmaradása) bizonyításának terhe, különben a felszólalása elutasításra kerül. Ez csak akkor jár ilyen
         következménnyel, ha a kérelmet kifejezett módon és kellő időben az OHIM elé terjesztik. Ebből következően a tényleges használat
         igazolásának elmaradása csak akkor eredményezi a felszólalás elutasítását, ha a bejelentő kifejezetten és kellő időben kérelmezte
         az igazolást a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) előtt.

      A fentiekből következik, hogy a tényleges használat igazolásának elmaradása csak akkor eredményezi a felszólalás elutasítását,
         ha a bejelentő kifejezetten és kellő időben kérelmezte az igazolást az OHIM előtt.

      Amikor a kérelmet kifejezetten és kellő időben nyújtják be, és a felszólaló nem tesz eleget az őt terhelő bizonyítási kötelezettségnek,
         az OHIM jogosan utasítja el a felszólalást, még akkor is ha a felszólaló felszólalása alátámasztására benyújtott bizonyítékokat
         a védjegybejelentő nem vitatja.

      (vö. 77‑79. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2005. június 7.(*)

      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Salvita szóvédjegy bejelentése – SOLEVITA korábbi nemzeti szóvédjegy – Korábbi nemzeti védjegy használatának bizonyítása – Felszólalás elutasítása”
      A T‑303/03. sz. ügyben,
      a Lidl Stiftung & Co. KG (székhelye: Neckarsulm [Németország], képviseli: P. Groß ügyvéd)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: U. Pfleghar és G. Schneider, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtt:
      a REWE-Zentral AG (székhelye: Köln [Németország], képviseli kezdetben: M. Kinkeldey, később: M. Kinkeldey és C. Schmitt ügyvédek),

      az OHIM első fellebbezési tanácsa által 2003. június 30-án hozott, a SOLEVITA nemzeti védjegy jogosultjának a Salvita közösségi
         szóvédjegy lajstromozása elleni felszólalásával kapcsolatos határozata (R 408/2002‑1. sz. ügy) ellen benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA
      (ötödik tanács),
      tagjai: M. Vilaras elnök, F. Dehousse és D. Šváby bírák,
      hivatalvezető: H. Jung,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. szeptember 4-én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az OHIM az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. január 16-én benyújtott válaszbeadványra,
      tekintettel a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. január 16-én benyújtott válaszbeadványára,
      a 2004. november 30-i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1       1997. augusztus 14-én a REWE-Central AG a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet
         (HL 1994. L 11., 1. o. ; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján közösségi védjegybejelentést nyújtott
         be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM).

      2       A lajstromoztatni kívánt védjegy a Salvita szómegjelölés volt.
      3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 5., 29., 30. és 32. osztályba tartozó áruk vonatkozásában tették, az alábbi
         leírással:

      –       5. osztály: „gyógyteák, orvosi célra használt rágógumik, gyermektápszer; a felsorolt termékek kizárólag élelmiszerbolti eladásra”;

      –       29. osztály: „hús, hal-, baromfi- és vadhús, puhatestűek és rákok, a felsorolt cikkek készítményként is; felvágottak, húsok,
         baromfifélék és halak, kaviár; hús-, hal-, baromfi- és vadhússaláták; hús-, hal-, vadhús- és baromfipástétom, húskivonat;
         gyümölcsök, zöldségek és szárított gyümölcsök (előkészítve); gyümölcs- és zöldségpürék; zöldség- vagy fejessaláta alapú ínyencsaláták;
         burgonyaalapú termékek, azaz hasábburgonya, burgonyakrokett, sült burgonya, újburgonya, burgonyapüré, burgonyagombóc, pirított
         burgonya, burgonyalepény, chips, rudacskák; zsemlegombóc; kész- és félkész ételek, azaz levesek (instantlevesek is), egytálételek,
         a következő alapanyag(ok)ból készült szárított vagy szárítatlan ételek: hús, hal, zöldségek, előkészített gyümölcsök, sajt,
         tésztafélék, rizs; hús-, gyümölcs- és zöldségkocsonyák, dzsemek; tojások, tej és tejtermékek, elsősorban ivótej, aludttej,
         író, joghurt, gyümölcsjoghurt, csokoládé- vagy kakaós joghurt, alkoholmentes tejitalok, kefir, tejszín, túró, gyümölcsös és
         fűszernövényes túróalapú készítmények, tej- és ízanyagalapú zselatin- és/vagy keményítőtartalmú desszertek; vaj, olvasztott
         vaj, sajt, sajtkészítmények; zselés pudingok; salátaöntetek; étkezési olajok és zsírok; a 29. osztályba tartozó sós sütemények,
         gabonachips, sózott és sózatlan dió és más rágcsálnivaló; valamennyi felsorolt áru diétás élelmiszerként is, nem orvosi célra;
         valamennyi felsorolt áru (amennyiben lehetséges) mélyhűtve és konzervként, sterilizálva vagy homogenizálva;”

      –       30. osztály: „öntetek, befőttek, mártássűrítő, öntetpor, ketchup, torma, kapribogyó; kávé, tea, kakaó, csokoládé, csokoládéalapú
         termékek, kakaótartalmú italpor; csokoládéitalok, marcipán, nugát, marcipán- és nugátalapú termékek; pudingok, pudingalapú
         desszertek, főként cukor, kakaó, nugát, tej és/vagy zsírok hozzáadásával készült vajkrémek; csokoládék, töltve is; cukor,
         édességek, vaníliás cukor, (főként karamelles) cukorkák, mentacukorkák, gyümölcscukorkák, gumicukrok, nyalókák, nem orvosi
         célú rágógumik; rizs, tápióka, kávépótlók; pizzák; liszt, étkezésigabona-készítmények, teljes kiőrlésű gabonafélék, azaz rizs,
         búza, zab, árpa, rozs, köles, kukorica és hajdina, ezek keverve és más készítmények formájában is, különösen búzakorpa, búzacsíra,
         kukoricaliszt, kukoricaliszt, kukoricadara, lenmag, müzli és müzliszeletek (elsősorban gabonapehelyből, szárított gyümölcsből,
         dióból), gabonafélék, pattogatott kukorica; kenyér, zsömle, pékáruk és cukrászáruk; tésztafélék és teljes kiőrlésű gabonából
         készült tésztafélék, különösen metélttészták; süteménytészta-porok, sütőaromák, tortamáz, fagylaltok, jégkrémek; méz, melaszszirup,
         élesztő, sütőpor; pudingpor; só; mustár; ecet; fűszerek, fűszerkeverékek, szemes bors; a 30. osztályba tartozó sós sütemények,
         gabonachips, sózott és sózatlan dió és más rágcsálnivaló; valamennyi felsorolt áru diétás élelmiszerként is, nem orvosi célra;
         valamennyi felsorolt áru (amennyiben lehetséges) mélyhűtve és konzervként, sterilizálva vagy homogenizálva”;

      –       32. osztály: „sörök; ásvány- és szódavizek és más alkoholmentes italok; gyümölcsitalok és gyümölcslevek, zöldséglevek; szörpök
         és más termékek italok készítéséhez; savóalapú italok, instant italporok”.

      4       A védjegybejelentést a Közösségi Védjegyértesítő 1998. július 13-i, 50/98. számában hirdették meg.

      5       1998. október 13-án a Lidl Stiftung & Co. KG felszólalt a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben arra hivatkozással,
         hogy fennáll a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerint az összetévesztés veszélye. A felszólalás az 1983.
         június 27-én, a Nizzai Megállapodás szerinti 32. osztályba tartozó áruk vonatkozásában lajstromozott SOLEVITA korábbi német
         védjegyen alapult. A felszólalás a közösségi védjeggyel jelölt, a 29., 30. és 32. osztályba tartozó különböző áruk ellen irányult.

      6       1999. október 27-én kelt levelével a beavatkozó kérte a felperestől, hogy a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) bekezdése értelmében
         igazolja a védjegye használatát.

      7       2000. január 18-án az OHIM felszólalási osztálya felszólította a felperest, hogy két hónapon belül mutassa be ezt az igazolást.
      8       2000. február 14-én a felperes a következőket mutatta be:
      –       a nemzetközi beszerzési igazgató által aláírt, 2000. január 27-i megerősített nyilatkozat, a SOLEVITA védjeggyel ellátott
         áruk 1993 és 1999 közötti németországi üzleti forgalmára vonatkozóan;

      –       „Solevita bis 10‑1999 ” (Solevita 1999. októberig) című és a „Stand : 23. März 1998 – 27.01.00” (1998. március 23. és 2000.
         január 7. közötti állapot) megjegyzéssel ellátott felsorolás a SOLEVITA védjeggyel 1993 és 1999 között forgalmazott árukról;

      –       a SOLEVITA védjeggyel forgalmazott különböző gyümölcslevek mintacsomagolásáról készült másolat, keltezés nélkül.
      9       2002. március 28-án a felszólalási osztály elutasította a felperes által benyújtott felszólalást. Határozatát lényegében azzal
         indokolta, hogy a felperes által bemutatott iratok nem voltak elegendők a korábbi nemzeti védjegy tényleges és valóságos használatának
         igazolására. A felszólalási osztály többek között kifejtette, hogy a mintacsomagolásokon nem szerepelt keltezés, a megerősített
         nyilatkozatnak csak viszonylagos bizonyítóereje van, mivel a felperes vezető állású munkavállalójától származik, valamint
         hogy ez a nyilatkozat jelzésértékű a védjegyhasználatra vonatkozóan. A felszólalási osztály szerint a felperes nem terjesztett
         be harmadik személytől származó olyan számlát, illetve nyilatkozatot, amely alátámaszthatná vagy megerősíthetné az általa
         megnevezett forgalmat, és ezért a benyújtott bizonyítékok vizsgálata arra enged következtetni, hogy nem igazolták a tényleges
         és valóságos használatot. A felszólalási osztály kifejtette továbbá, hogy el kell utasítani a felszólalást, mivel az ütköző
         védjegyek nem hasonlóak.

      10     2002. május 10-én a felperes fellebbezést nyújtott be a felszólalási osztály határozata ellen. Többek között úgy vélte, hogy
         a védjegyhasználatot igazolták a jelen ügyben. Ezen túlmenően a felszólalási osztály megsértette a meghallgatáshoz való jogát,
         mert nem foglalhatott állást a védjegy tényleges használatának igazolására előterjesztett iratok értékelését illetően. A felszólalási
         osztály a rendelkezési elvet is megsértette, mivel a beavatkozó nem vitatta a védjegy használatát.

      11     2003. június 30-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első tanácsa elutasította a fellebbezést.
      12     A védjegyhasználat igazolását illetően a fellebbezési tanács lényegében kifejtette, hogy a megerősített nyilatkozat egyoldalú
         nyilatkozat, amelyet az érintett fél, illetve a vállalkozás egyik vezetője adott, és az ilyen nyilatkozat nem igazolja megfelelően
         az objektív tényeket, hacsak nem nyújtanak be vele együtt további bizonyítékokat, például számlákat, amelyre azonban a jelen
         ügyben nem került sor. Másfelől, mivel a mintacsomagolásról készült másolatokon semmiféle jelzés nem szerepel a forgalmazás
         időtartamára vonatkozóan, a fellebbezési tanács szerint a többi benyújtott bizonyítékhoz hasonlóan ezek sem tudják megerősíteni
         az állított forgalmat. A fellebbezési tanács ebből arra következtet, hogy a felszólalási osztály helyesen állapította meg,
         hogy a bemutatott iratok nem igazolják megfelelően a védjegyhasználatot a releváns időszakban.

      13     A 40/94 rendelet 73. cikkének második mondata szerinti meghallgatáshoz való jogot illetően a fellebbezési tanács megjegyezte,
         hogy az iratok vizsgálatakor az OHIM a fél által szolgáltatott valamennyi adatot jogosult felhasználni anélkül, hogy előzetesen
         lehetőséget adna neki arra, hogy ezekről nyilatkozzék, hiszen ezek az adatok ismertek számára. A rendelkezési elvvel kapcsolatban
         a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a védjegyhasználat kérdése csak annyiban van ennek alárendelve, hogy a bejelentő
         bármikor visszavonhatja a kérelmet. A felszólalási osztály ezért nem sértette meg a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdését.

       A felek kérelmei
      14     A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –       az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
      15     Az OHIM és a beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
      –       utasítsa el a keresetet;
      –       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       Indokolás
      16     A felperes keresetét három jogalapra alapítja. Első jogalapjával a fellebbezési tanács azon megállapítását vitatja, miszerint
         a szóban forgó ügyben nem igazolták a védjegy használatát. Második és harmadik jogalapjával a felperes a meghallgatáshoz való
         jog, illetve a rendelkezési elv megsértésére hivatkozik.

       A védjegy tényleges használatának igazolásáról
       A felek érvei
      17     A felperes első jogalapját öt pontban fejti ki.
      18     Elsőként a 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének szövegére és az OHIM fellebbezési tanácsainak több határozatára
         hivatkozva előadja, hogy „tényleges” használaton a korábbi védjegy valóságos használatát kell érteni a piacon, azzal a szándékkal,
         hogy felhívja a lehetséges vásárlók figyelmét az e megjelöléssel kínált árukra és szolgáltatásokra. A 40/94 rendelet 43. cikkének
         (3) bekezdése ezért más olyan rendelkezésekkel szemben, mint a rendelet 7. cikkének (3) bekezdése, nem kívánja tehát meg a
         védjegyhasználat kiterjesztő igazolását. Elegendő azt igazolni, hogy a korábbi védjegyet valóban használták, és nem csak „mint
         fiktív jog” volt használatban a piacon.

      19     Másodikként a felperes arra a tényre hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács határozatában a Bíróság C‑40/01. sz. Ansul-ügyben
         2003. március 11-én hozott ítéletére (EBHT 2003., I‑2439. o.), valamint az Elsőfokú Bíróság T‑174/01. sz., Goulborn kontra
         OHIM – Redcats (Silk Cocoon) ügyben 2003. március 12-én hozott ítéletére (EBHT 2003., II‑789. o.) utalt. A felperes szerint
         úgy tűnik, hogy a fellebbezési tanács szerint mindkét ítélet azt a kérdést tárgyalta, milyen iratok felelnek meg a védjegy
         tényleges használatának igazolására. A felperes szerint azonban itt nem erről van szó, ez a két ítélet szerinte nem kapcsolódik
         a jelen kereset tárgyához.

      20     Harmadikként a felperes a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) bekezdésére és a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet
         végrehajtásáról szóló, 1995. december 13-i 2868/95 bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o. ; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet,
         1. kötet, 189. o.) 22. szabályának (2) és (3) bekezdésére hivatkozva vitatja a fellebbezési tanács által követett gondolatmenetet,
         miszerint egyes iratokkal a német jog szerint ugyan megfelelően valószínűsíteni lehet a használatot, de ugyanezek az iratok
         nem mindig elegendőek ahhoz, hogy igazolják a 40/94 rendelt szerinti használatot. Ez a megjegyzés elsősorban arra vonatkozik,
         hogy a megerősített nyilatkozatnak kisebb bizonyító erőt tulajdonítottak, mint általában a német jogban szokásos.

      21     Negyedikként a felperes arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat ellentmond az OHIM harmadik fellebbezési tanácsa által
         az R 759/2000‑3. sz. Grafenwälder kontra Grafenwalder ügyben 2001. július 11-én hozott határozatnak. Ebben az ügyben a felszólaló
         egy megerősített nyilatkozatot, az adott időszak havi forgalmának listáját, a védjegyét viselő két áru másolatát, valamint
         egy reklámfüzetet nyújtott be. A felperes előadja, hogy a fellebbezési tanács többek között határozata 22. pontjában ‑ megcáfolva
         a felszólalási osztály álláspontját ‑ kifejtette, hogy „a felszólaló által előterjesztett anyagok a szóban forgó ügyben eleget
         tesznek ezeknek a követelményeknek, mivel a [2868/95 rendelet 22.] szabály[a] nem követeli meg valamennyi ott felsorolt bizonyíték
         együttes előterjesztését”. A felperes szerint ez a jogi nézet összhangban áll a második fellebbezési tanács által az R 756/1999‑2. sz.
         DOCTORS/DOC & TORS ügyben 2000. november 8-án hozott határozattal is.

      22     Ötödikként a felperes előadja, hogy az okiratgyűjtőhöz csatolt iratokból összességükben véve kétségtelenül kitűnik, hogy a
         korábbi védjegyet a vonatkozó időszakban jelentős mértékben, ténylegesen használták Németországban, abban a tagállamban, ahol
         ezt a védjegyet lajstromozták. Álláspontja alátámasztásául a felperes az OHIM első fellebbezési tanácsának az R 129/2000‑1. sz.,
         VISIO kontra VISION ügyben 2001. április 6-án hozott határozatára hivatkozik. Ebből arra következtet, hogy a szóban forgó
         ügyben igazolták a védjegy 40/94 rendelet 43. cikkének (2) bekezdése szerinti tényleges használatát.

      23     Az OHIM a maga részéről úgy véli, hogy bár a felszólalási eljárásban nem követelte meg a felszólalótól annak bizonyítását,
         hogy védjegye a használat révén megkülönböztető képességet szerzett a 40/94 rendelete 7. cikkének (3) bekezdésében foglaltak
         szerint, ez azonban nem mentesíti a felszólalót a rá háruló bizonyítási tehertől.

      24     Ellenkezőleg, a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) bekezdése alapján a felszólalónak igazolnia kell az adott megjelölés tényleges
         használatát a vonatkozó időszakban.

      25     A 2868/95 rendelet 22. szabályának (3) bekezdése valóban nem követeli valamennyi ott megnevezett bizonyíték együttes beterjesztését.
         A felszólaló által előterjesztett bizonyítékoknak azonban e szabály (2) bekezdése értelmében a korábbi védjegy használatának
         helyére, idejére, mértékére és jellegére kell irányulniuk.

      26     A szóban forgó ügyben az OHIM elismeri, hogy az okiratgyűjtőhöz csatolt iratok elfogadható bizonyítékok a 40/94 rendelet 76. cikkének
         (1) bekezdése és a 2868/95 rendelet 22. szabályának (2) és (3) bekezdése értelmében. Többek között előadja, hogy a felszólaló
         által benyújtott „megerősített nyilatkozat” elfogadható bizonyítéknak minősül.

      27     Az OHIM mindazonáltal úgy ítéli meg, hogy az ilyen nyilatkozat bizonyító erejét az összes többi előterjesztett irattal együtt,
         tartalmára és az adott ügy sajátos körülményeire figyelemmel kell értékelni. Ez a vizsgálat arra az eredményre vezet, hogy
         a megerősített nyilatkozat önmagában vagy a hozzá mellékletként csatolt árufelsorolással együtt nem elegendő a korábbi jog
         tényleges használatának igazolására.

      28     E tekintetben az OHIM úgy véli, hogy a megerősített nyilatkozathoz csatolt felsorolás csak a nyilatkozatban foglalt számadatokat
         ismétli anélkül, hogy igazolná ezeket. Ezek az adatok így nem bizonyítják a tényleges használatot, mivel nem támogatják például
         számlák, katalógusok vagy reklámhirdetések. A keltezés nélküli termékcsomagolás másolatát illetően pedig csupán feltételezésekbe
         lehet bocsátkozni, és így ezek nem erősítik a többi bizonyítékot, illetve nyilatkozatot.

      29     A beavatkozó a maga részéről szintén elismeri, hogy a megerősített nyilatkozat elfogadható, a 40/94 rendelet 76. cikke (1)
         bekezdésének f) pontjában kifejezetten megemlített bizonyítéknak minősül. Az OHIM-ra, pontosabban a fellebbezési tanácsokra
         tartozik azonban, hogy szabadon, saját értelmezése szerint értékelje a megerősített nyilatkozat bizonyító erejét.

      30     A szóban forgó ügyben az eladott egységekre és az áruk állítólagos eladásának időtartamára vonatkozó adatok kizárólag a felperes
         saját nemzetközi beszerzési igazgatójának megerősített nyilatkozatában szerepelnek. Az áruk felsorolása szintén magától a
         felperestől származik és nem támasztja alá semmilyen objektív elem. Nem támogatja tehát a megerősített nyilatkozat bizonyító
         erejét. Az valójában csak az egyik fél egyszerű, bizonyító erővel nem rendelkező írásbeli állítása. A mintacsomagolásokat
         illetően a beavatkozó úgy véli, hogy egyedül ezek tekinthetők objektív elemnek azok közül, amelyeket a felperes bemutatott.
         Ezeken sem található azonban semmiféle jelzés a használat időpontjára vagy az adott időszakra vonatkozóan.

      31     A beavatkozó kifejti továbbá, hogy a német jogban is csak akkor bizonyíthatja valamely megerősített nyilatkozat a tényleges
         és valóságos használatot, ha más bizonyítékok is támogatják. E tekintetben a keresetben idézett, az OHIM első fellebbezési
         tanácsa által hozott egyik határozatra utal.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      32     A 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése szerint a közösségi védjegy bejelentője kérheti annak igazolását, hogy
         a korábbi védjegyet ténylegesen használták azon a területen, ahol oltalomban részesült a felszólalás alapjául szolgáló védjegy
         bejelentésének meghirdetését megelőző öt évben.

      33     A 2868/95 rendelet 22. szabályának (2) bekezdése alapján a használat igazolására szolgáló nyilatkozatoknak és bizonyítékoknak
         az ellentartott védjegynek az árujegyzékében szereplő ‑ a felszólalás alapjául szolgáló ‑ áruk és szolgáltatások tekintetében
         való használatának helyére, idejére, mértékére és jellegére kell irányulniuk. Ugyancsak e szabály szerint ezeket bizonyítékokkal
         kell alátámasztani.

      34     A 2868/95 rendelet 22. szabályának (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a bizonyításnak „lehetőleg” az iratokra és az olyan
         tárgyi bizonyítékokra kell szorítkoznia, mint „például” a csomagolóanyagok, címkék, árjegyzékek, katalógusok, számlák, fényképek,
         újsághirdetések és a rendelet 76. cikke (1) bekezdésének f) albekezdésében említett írásbeli nyilatkozatok, amelyek közé a
         megerősített nyilatkozatok is tartoznak.

      35     A tényleges használat fogalmának értelmezése során figyelembe kell venni azt a tényt, hogy azon követelmény létezésének, miszerint
         a közösségi védjegybejelentéssel szemben akkor tehető felszólalás, ha a korábbi védjegyet  ténylegesen használták, az a célja
         (ratio legis), hogy korlátozza a két védjegy közötti összeütközést, amennyiben nincs a piacon jelenlevő védjegy tényleges
         rendeltetéséből származó valós gazdasági indok (a Silk Cocoon ítélet [hivatkozás a 19. pontban] 38. pontja). Ez a rendelkezés
         azonban nem irányul sem a kereskedelmi siker értékelésére, sem a vállalkozás üzleti stratégiájának felülvizsgálatára vagy
         arra, hogy a védjegyoltalmat csak mennyiségileg jelentős kereskedelmi felhasználások számára tartsák fenn (az Elsőfokú Bíróság
         T‑334/01. sz., Marienfelde kontra OHIM – Vétoquinol (HIPOVITON) ügyben 2004. július 8-án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑0000. o.]
         32. pontja).

      36     Mint ahogyan az az Ansul-ítéletből [hivatkozás a 19. pontban] a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről
         szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989 L 40., 1. o. ; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet,
         1. kötet, 92. o.) 12. cikkének (1) bekezdése vonatkozásában, amelynek normatív tartalma lényegében a 40/94 rendelet 43. cikkének
         felel meg, kitűnik valamely védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát, ha alapvető rendeltetésének megfelelően használják:
         hogy a védjegy biztosítsa azon áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan a védjegyet lajstromozták,
         abból a célból, hogy ezeknek az áruknak és szolgáltatásoknak piacot hozzon létre vagy tartson fenn, kivéve a szimbolikus jellegű
         használatot, amelynek egyetlen célja a védjegy által létrehozott jogok fenntartása (43. pont). Ebben a vonatkozásban a védjegy
         tényleges használatának követelménye megkívánja, hogy a védjegyet – úgy, ahogyan az a vonatkozó területen oltalom alatt áll
         – nyilvánosan és a külvilág felé használják (a Silk Cocoon ítélet [hivatkozás a 19. pontban] 37. pontja és lásd ebben az értelemben
         analógiaként az Ansul-ügyben hozott ítélet [hivatkozás a 19. pontban] 37. pontját).

      37     A védjegyhasználat ténylegességének mérlegelése során figyelembe kell venni minden olyan tényt és körülményt, amelyek alapján
         megállapítható, hogy a védjegy kereskedelmi használata valóságos-e; idesorolhatók különösen az érintett gazdasági szektorban
         igazoltnak tekintendő olyan használatok, amelyek feladata az, hogy a védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások számára megteremtsék
         és fenntartsák a piaci részesedést, az áruk és szolgáltatások természetét, a piac jellegzetességeit, valamint a védjegy használatának
         mértékét és gyakoriságát (a HIPOVITON-ítélet [hivatkozás a 35. pontban] 34. pontja; lásd e tekintetben értelemszerűen az Ansul-ítélet
         [hivatkozás a 19. pontban] 43. pontját).

      38     Annak vizsgálatakor, hogy tényleges volt-e a korábbi védjegy használata, a szóban forgó ügy valamennyi tényezőjére kiterjedő,
         átfogó értékelésre van szükség (a HIPOVITON-ítélet [hivatkozás a 35. pontban] 36. pontja).  Valamely védjegy tényleges használatát
         nem lehet valószínűség vagy feltételezések alapján igazolni, ehhez konkrét és objektív bizonyítékokra kell támaszkodni, amelyek
         bizonyítják az érintett piacon történő tényleges és elegendő használatot (az Elsőfokú Bíróság T‑39/01. sz., Kabushiki Kaisha
         Fernandes kontra OHIM – Harrison (HIWATT) ügyben 2002. december 12-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑5233. o.] 47. pontja).

      39     A szóban forgó ügyben a felperes nemzetközi beszerzési igazgatójának írásbeli nyilatkozata, valamint a forgalmazott áruk táblázatos
         felsorolása a hely (Németország), az idő (1993-1999), a mérték (áruk éves üzleti forgalma) és az áru jellege (főként gyümölcslevek)
         tekintetében tartalmaz a védjegyhasználatra vonatkozó adatokat.

      40     A felperes nemzetközi beszerzési igazgatójának írásbeli nyilatkozatát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet
         76. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján a védjegyhasználatnak a 2868/95 rendelet 22. szabálya szerinti igazolására szolgáló
         bizonyítási eszköz „az eskü alatt tett, a megerősített vagy a nyilatkozat felvétele szerinti államban hatályos jogszabályok
         szerint azonos kötőerővel járó módon tett írásbeli nyilatkozat”. Ebből következően az írásbeli nyilatkozat hatályát csak akkor
         kell az érintett tagállam jogszabályai szerint vizsgálni, amennyiben az nem eskü alatt tett vagy megerősített nyilatkozat.
         A szóban forgó ügyben megállapítható, hogy a felperes nemzetközi beszerzési igazgatójának írásbeli nyilatkozata megerősített
         nyilatkozat, és mint ilyet, a fellebbezési tanács elfogadhatónak nyilvánította. Ennélfogva ez a nyilatkozat – anélkül, hogy
         szükséges lenne megvizsgálni a német jog szerinti hatályát – a 2868/95 rendelet 22. szabályában hivatkozott, a 40/94 rendelet
         76. cikke (1) bekezdésének f) albekezdésében említett bizonyítási eszközök körébe tartozik.

      41     Ám még ha a megerősített nyilatkozat és a felperes által forgalmazott áruk táblázatos felsorolása megengedhető bizonyítási
         eszköznek tekinthető is, akkor is valamennyi lényeges tényező figyelembevételével, átfogóan kell értékelni az okiratgyűjtőhöz
         csatolt iratokat annak eldöntésekor, hogy igazolták-e a tényleges védjegyhasználatot. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy
         a 2868/95 rendelet 22. szabályának (3) bekezdése alapján különböző bizonyítási eszközök állnak a felek rendelkezésére a védjegyhasználat
         igazolására. Egyébként pedig sem a 40/94 rendeletből, sem a 2868/95 rendeletből nem lehet arra következtetni, hogy a védjegyhasználat
         igazolására szolgáló bizonyítási eszközök akár külön-külön, akár együttesen minden esetben ahhoz kell, hogy vezessenek, hogy
         az OHIM megállapítsa a tényleges használat igazoltságát.

      42     A szóban forgó ügyben meg kell elsőként jegyezni, hogy a megerősített nyilatkozat és a forgalmazott árukra vonatkozó táblázatos
         felsorolás magától a felperestől származnak. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy valamely irat bizonyító erejének megítélésekor
         elsősorban a benne foglalt információ valószínűségét kell vizsgálni. Különösen tehát az irat eredetét, készítésének körülményeit,
         címzettjét kell figyelembe venni, valamint hogy értelmes és hiteles-e (lásd ebben az értelemben és értelemszerűen az Elsőfokú
         Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95.,
         T‑87/95, T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március
         15-én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 1838. pontját; valamint lásd Léger főtanácsnoknak a C‑57/02. P. sz., Acerinox
         kontra Olaszország ügyre vonatkozó indítványának [EBHT., I‑0000. o.] 202. pontját). Sem a 40/94 rendeletből, sem pedig a 2868/95
         rendeletből nem lehet arra következtetni, hogy a védjegyhasználat igazolására szolgáló bizonyítási eszközök – így a megerősített
         nyilatkozatok – bizonyító erejét a tagállami jogszabályokra tekintettel kellene vizsgálni.

      43     Másodszor, a felperes az OHIM előtti eljárásban nem terjesztett elő olyan további elemeket, amelyek megerősítették volna a
         megerősített nyilatkozatot és a forgalmazott árukra vonatkozó táblázatos felsorolásban foglalt számadatokat.

      44     Az okiratgyűjtőhöz ezeken kívül csupán az érintett áruk mintacsomagolásairól készült másolatot csatoltak, amelyeken nem szerepelt
         keltezés. Még ha a „jelleg” (gyümölcslevek) és esetleg a „hely” (német nyelvű felirat szerepelt a mintacsomagolásokon) tekintetében
         ezek a másolatok alá is támaszthatták a védjegy használatát, a használat idejének és mértékének megerősítésére vonatkozóan
         semmilyen elemet nem tartalmaztak.

      45     Végül meg kell jegyezni, hogy azok a további iratok, amelyek tanúsíthatták volna a megerősített nyilatkozatban foglalt adatokat
         (például számlák, katalógusok vagy reklámhirdetések), nem olyan jellegűek, amelyek nehezen beszerezhetőek a felperes számára.
         Ezeket bemutathatta volna többek között a fellebbezési tanács előtt, különösen miután a felszólalási osztály előzőleg megállapította,
         hogy a védjegyhasználatra vonatkozó bizonyítékok nem voltak elegendőek.

      46     A fentiekre tekintettel és valamennyi releváns tényezőt figyelembe véve azt kell megállapítani, hogy a fellebbezési tanács
         nem tévedett a jogban, amikor úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó ügyben nem igazolták a korábbi nemzeti védjegy használatát.

      47     Ezt a megállapítást a felperes többi érve sem vonja kétségbe.
      48     Azzal kapcsolatban, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban a – szóban forgó ügyben nem releváns – Ansul- és
         Silk Cocoon ítéletre [hivatkozás a 19. pontban] hivatkozott, elegendő annyit megjegyezni, hogy a felperes felvetésével ellentétben
         a fellebbezési tanács nem állította azt, hogy ezek az ítéletek azt a kérdést tárgyalták volna, milyen iratok felelnek meg
         a védjegy tényleges használatának igazolására. Mint az a megtámadott határozat 15. pontjából egyértelműen következik, a fellebbezési
         tanács csak annyiban utalt ezekre az ítéletekre, amennyiben ezek a közösségi szabályok szerinti „tényleges használat” fogalmát
         meghatározzák. Ennek az érvnek tehát nincsen ténybeli alapja.

      49     Arra vonatkozóan, hogy a megtámadott határozat ellentmond az OHIM fellebbezési tanácsai által hozott korábbi határozatoknak,
         elegendő arra emlékeztetni, hogy a fellebbezési tanács határozatainak jogszerűségét kizárólag a közösségi bíróság által értelmezett
         40/94 rendelet alapján kell értékelni, nem pedig valamely tagállami korábbi határozathozatali gyakorlata szerint (az Elsőfokú
         Bíróság T‑36/01. sz., Glaverbel kontra OHIM (üveglemez felülete) ügyben 2002. október 9-én hozott ítéletének [EBHT 2002.,
         II‑3887. o.] 35. pontja és a T‑79/01. és T‑86/01. sz., Bosch kontra OHIM (Kit pro és Kit Super Pro) ügyben 2002. november
         20-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4881. o.] 32. pontja). Ennek az érvnek tehát nincsen jelentősége.

      50     Mindezen indokok alapján az első jogalapot el kell utasítani.
       A meghallgatáshoz való jog megsértéséről
       A felek érvei
      51     A felperes úgy véli, hogy mivel a fellebbezési tanács nem közölte vele, hogy kétségei vannak a megerősített nyilatkozat hitelességét
         illetően, valamint hogy ezért annak csak korlátozott bizonyító erőt tulajdonít, előzetesen lehetőséget kellett volna adnia
         számára arra, hogy a 40/94 rendelet 73. cikke második mondatának megfelelően észrevételt tegyen. A felperes kifejti, hogy
         figyelembe véve a fellebbezési tanácsnak egy másik ügyben hozott határozatát (a Grafenwälder kontra Grafenwalder ügy [hivatkozás
         a 21. pontban]) azt feltételezte, hogy az OHIM elé terjesztett iratok elegendő adattal szolgálnak a védjegyhasználat helyét,
         idejét, mértékét és jellegét illetően. A felperes különösen azt adja elő, hogy nem volt oka azt feltételezni, hogy a fellebbezési
         tanács korlátozott bizonyító erőt fog tulajdonítani a megerősített nyilatkozatnak. A felperes ezért úgy véli, hogy az „igazságszolgáltatásnak”
         tájékoztatni kellett volna őt arról a jogi állásfoglalásról, amely előtte nem volt ismert és amely az említett „igazságszolgáltatás”
         határozatának alapjául szolgált. Ilyen feltételek között a szóban forgó jogvita különbözik attól, amely az Elsőfokú Bíróság
         T‑198/00. sz., Hershey Foods kontra OHIM (Kiss device with plume) ügyben 2002. június 5-én hozott ítélete [EBHT 2002., II‑2567. o.]
         alapjául szolgált, és amelyre a megtámadott határozat utalt.

      52     Az OHIM a maga részéről úgy véli, hogy a meghallgatáshoz való jog valamennyi olyan ténybeli vagy jogi elemre kiterjed, amelyek
         a határozat alapját képezik, de nem terjed ki a hatóság által elfogadni szándékozott végső állásfoglalásra. Ilyen feltételek
         között az OHIM úgy ítéli meg, hogy a felszólalási osztály nem sértette meg a meghallgatáshoz való jogot, és határozata semmi
         esetre sem képezheti kereset tárgyát az Elsőfokú Bíróság előtt.

      53     Ha ellenben a felperes által hivatkozott jogalap a fellebbezési tanács határozatára vonatkozik, úgy az OHIM szerint érthetetlen
         a meghallgatáshoz való jog megtagadására vonatkozó kifogás, mivel a fellebbezési tanács ugyanazzal az indokolással utasította
         el a felszólalást, mint a felszólalási osztály.

      54     A beavatkozó a maga részéről úgy véli, hogy az OHIM csak azokra a tényekre alapíthatja határozatát, amelyeket a felek ismertek
         és amelyekkel kapcsolatban módjukban állt nyilatkozatot tenni. Jogkérdés annak megítélése, hogy egyes tények előadása elegendő-e
         a védjegy tényleges és valóságos használatának igazolására. Semmiképpen nem ténymegállapításról van szó, hanem az előterjesztett
         iratok jogi megítéléséről, amelyek értékelését illetően az OHIM-nak nem kell előzetesen tájékoztatnia a feleket. A beavatkozó
         előadja továbbá, hogy az OHIM pártatlanságára vonatkozó kötelezettségbe ütközne, ha felszólítaná az egyik felet, hogy további
         bizonyítékot terjesszen elő a védjegy használatát illetően.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      55     Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a meghallgatáshoz való jog megsértésére irányuló jogalappal a felperes a 40/94 rendelet
         73. cikke második mondatának megsértésére hivatkozik, amely szerint az OHIM határozatai csak olyan érveken és bizonyítékokon
         alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni.

      56     Továbbá meg kell jegyezni, hogy a felperes a tárgyalás során előadta, hogy ez a jogalap egyaránt vonatkozik arra az eljárásra,
         amely a felszólalási osztály határozatához vezetett, illetve arra, amely a megtámadott határozat meghozatalát eredményezte.

      57     A felszólalási osztály határozatához vezető eljárásra vonatkozóan a jelen jogalapot első ízben a szóbeli eljárásban terjesztették
         elő.

      58     Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 48. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerint az eljárás további részében semmilyen
         új jogalapot nem lehet előterjeszteni, kivéve, ha az olyan jogi vagy ténybeli alapon nyugszik, amely először az eljárás során
         merült fel.

      59     Mindenesetre a 40/94 rendelet 63. cikkének (1) bekezdése szerint a közösségi bíróság előtt keresettel csak a fellebbezési
         tanácsok határozatai támadhatók meg. Következésképpen meg kell állapítani, hogy ilyen keresetben csak az a jogalap engedhető
         meg, amely a fellebbezési tanács határozata ellen irányul.

      60     A 40/94 rendelet 73. cikke második bekezdésének megsértésére vonatkozó jogalapot a felszólalási osztály határozatának vonatkozásában
         ezért mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

      61     A megtámadott határozattal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy – még ha feltételezzük is, hogy a felperes valóban azt kifogásolja,
         hogy a fellebbezési tanács az eljárási szabály állítólagos megsértése ellenére sem semmisítette meg a felszólalási osztály
         határozatát – a megtámadott határozat 26. pontja helyesen mondta ki, hogy az OHIM az iratok vizsgálatakor a fél által szolgáltatott
         valamennyi adatot jogosult felhasználni anélkül, hogy előzetesen lehetőséget adna neki arra, hogy ezekről nyilatkozzék. Mindenesetre
         a fellebbezési tanács nem lenne köteles arra, hogy kizárólag ezen okból megsemmisítse a felszólalási osztály határozatát,
         ha az érdemben nem jogellenes. Egyebekben hangsúlyozni kell, hogy a felperes többek között éppen azért nyújtott be fellebbezést
         a fellebbezési tanácshoz, hogy a szóban forgó védjegy tényleges használatának igazolására előterjesztett bizonyítási eszközök
         helytállóságára hivatkozzon, és e tekintetben meghallgatást is nyert.

      62     A fellebbezési tanács előtti meghallgatáshoz való jogot illetően meg kell jegyezni, hogy a tényállás értékelése a határozat
         része. A meghallgatáshoz való jog valamennyi olyan ténybeli vagy jogi elemre kiterjed, amelyek a határozat alapját képezik,
         de nem terjed ki a hatóság által elfogadni szándékozott végső állásfoglalásra (lásd értelemszerűen az Elsőfokú Bíróság T‑129/95.,
         T‑2/96. és T‑97/96. sz., Neue Maxhütte Stahlwerke és Lech-Stahlwerke kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. január 21-én
         hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑17. o.] 231. pontját). Ezen túlmenően, mivel ‑ mint az már említésre került ‑ a felperes
         maga mutatta be a szóban forgó iratokat az OHIM előtt, értelemszerűen módjában állt nyilatkozni ezekről az iratokról és azok
         helytállóságáról. Ilyen feltételek között a fellebbezési tanács nem volt köteles meghallgatni a felperest azoknak a szempontoknak
         az értékeléséről, amelyekre határozatát alapítani kívánta.

      63     Ezen indokok miatt a 40/94 rendelet 73. cikke második mondatának megsértésére alapított jogalapot is el kell utasítani.
       A „rendelkezési” elv megsértéséről
       A felek érvei
      64     A felperes szerint a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdésében található rendelkezési elv azzal a következménnyel jár,
         hogy amíg a fellebbezési tanácsnak a beavatkozó észrevétele vagy az iratok ellentmondásos tartalma alapján nem volt oka kételkednie
         a megerősített nyilatkozatban foglalt adatok helyességében, addig nem volt joga hivatalból kétségbe vonni az adatokat és csak
         csekély bizonyító erőt tulajdonítani a megerősített nyilatkozatnak.

      65     A szóban forgó ügyben a fellebbezési tanács tévesen ítélte meg úgy, hogy nem sértették meg a 40/94 rendelet 74. cikkének (1)
         bekezdését. A fellebbezési tanács ugyanis nem tulajdonított jelentőséget annak, hogy a beavatkozó nem vitatta a védjegyhasználatra
         vonatkozóan előterjesztett bizonyítékokat. A fellebbezési tanács ezenkívül nem vette figyelembe azt, hogy hallgatólagosan
         helytállónak ismerték el ezeknek a bizonyítékoknak a jellegét és tartalmát, mivel a beavatkozó korlátozta árujegyzékét, majd
         a következőkben – így a fellebbezési eljárásban is – már csak az összetéveszthetőség kérdésében nyilatkozott. Ilyen feltételek
         között nem indokolt kétségbe vonni az előterjesztett iratok helyességét és valóságtartalmát. A felperes szerint a felszólalási
         osztálynak tehát nem volt jogi alapja egyrészt arra, hogy hivatalból vitatottnak tekintse ezeket, másrészt hogy kétségbe vonja
         a megerősített nyilatkozatban szereplő adatokat, harmadrészt hogy csekélyebb bizonyító erőt tulajdonítson nekik. A megtámadott
         határozat ennélfogva lényeges eljárási hibában szenved.

      66     Azzal kapcsolatban, hogy bizonyított-e a használat azáltal, hogy a beavatkozó nem vitatta tovább azt követően, hogy a felperes
         benyújtotta az erre vonatkozó igazoló iratokat, az OHIM előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság erről az érvről már korábban nyilatkozott
         a T‑232/00. sz., Chef Revival USA kontra OHIM – Massagué Marín (Chef) ügyben 2002. június 13-án hozott ítéletében (EBHT 2002.,
         II‑2749. o.). Ezen ítélet értelmében a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdéséből következően a feleknek kell bizonyítékokat
         előterjeszteni a kérelem alátámasztására. Ez az ítélet nem említ kivételt ezen elv alól abban az esetben, ha nincsen vita.

      67     Arra a kérdésre vonatkozóan, hogy a válasz elmaradása a tények elismerésének tekinthető-e, az OHIM hangsúlyozza, hogy sem
         a 40/94 rendelet, sem a 2868/95 rendelet nem hivatkozik kifejezetten ilyen alapelvre. Ha a bejelentő nem tesz észrevételt,
         az OHIM azon bizonyítékok alapján dönthet a felszólalásról, amelyek rendelkezésére állnak. Az OHIM előadja továbbá, hogy ha
         a védjegy bejelentője nem is reflektál a felszólalásra, az OHIM-nak akkor is rendelkezésére áll a bejelentése és a felszólalással
         együtt a határozat meghozatalához szükséges alap.

      68     Az OHIM előadja továbbá, hogy a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) bekezdése szerint el kell utasítani a felszólalást, ha a védjegy
         bejelentője a felszólaló védjegye használatának igazolására vonatkozó kérelmet nyújt be, és nem igazolják a használatot.

      69     A fenti szempontokat figyelembe véve az OHIM végül kifejti, hogy nem fogadható el a felperes azon érve, miszerint a kérelem
         korlátozása hallgatólagos elismerésnek minősül. Az OHIM szerint bármikor lehet ilyen korlátozást tenni, és ez nem áll semmiféle
         összefüggésben a felszólalással. A felperes erre vonatkozó következtetése nem meggyőző.

      70     A beavatkozó a maga részéről előadja, hogy a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdése alapján az OHIM a tények vizsgálata
         során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve
         van. A felszólalást tehát nem lehet pusztán amiatt elutasítani, mert a felszólaló nem igazolta a tényleges és valóságos használatot,
         ha a bejelentő nem vitatta a védjegy használatát, amelyen a felszólalás alapult. A beavatkozó szerint továbbá ha az eljárás
         folyamán bármikor vitatták azon védjegy használatát, amelyen a felszólalás alapul, úgy ez az egész eljárásra – így a fellebbezési
         eljárásra is – kihat. Ezért azt nem szükséges megismételni, mivel csak akkor veszti hatályát, ha a bejelentő kifejezetten
         visszavonja vagy kifejezetten elismeri a korábbi védjegy tényleges és valóságos használatát, amely azonban nem következett
         be a jelen ügyben.

      71     A beavatkozó előadja továbbá, hogy a fellebbezési tanács előtti eljárás során nyilatkozott a védjegyhasználat hiányáról. Az
         a tény, hogy a felszólalási eljárásban csak a védjegyek közötti összetéveszthetőségre vonatkozóan érvelt, nem jelenti azt,
         hogy visszavonta volna a tényleges és valóságos használat hiányára alapított jogalapját. Ilyen visszavonást csak kifejezett
         módon lehet tenni, ez azonban a jelen ügyben nem történt meg.

      72     A kérelemben szereplő árujegyzék korlátozásával kapcsolatban a beavatkozó úgy véli, hogy ez nem jelent hallgatólagos lemondást
         arról, hogy vitatja a védjegy használatát. Az erről való lemondás csak az OHIM-hoz intézett kifejezett nyilatkozattal történhetett
         volna meg. A beavatkozó hozzáteszi, hogy az áruk és szolgáltatások jegyzékének korlátozása más tényekkel függött össze, és
         más felszólalási eljárásokra irányult.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      73     Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a „rendelkezési” elv megsértésére alapított jogalappal a felperes valójában a 40/94
         rendelet 74. cikke (1) bekezdésének megsértését állítja.

      74     E rendelkezés értelmében „a lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban azonban a Hivatal [OHIM] a vizsgálat
         során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve
         van”. A „kérelem szerinti igény” a jelen esetben egyaránt jelenti a védjegybejelentést, valamint az e tekintetben benyújtott
         felszólalási kérelmet. A „tényállás, bizonyítékok és érvek” a felek által kérelmeik alátámasztására előadott tényeket vagy
         jogi érveket jelenti.

      75     A jelen ügyben az OHIM tehát kettő, a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdése szerinti kérelemmel szembesült. A beavatkozó
         által benyújtott első kérelem a Salvita védjegy lajtsromozására irányult. A felperes által előterjesztett második kérelem
         e lajstromozás elleni felszólalásra irányult, a SOLEVITA korábbi védjegy fennállására hivatkozva. A két kérelem alátámasztására
         a felek tényállást, bizonyítékokat és érveket adtak elő.

      76     E tekintetben fel kell idézni, hogy bár a 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének francia szövegében nem szerepel kifejezetten
         a bizonyítékok felek általi előterjesztése, azonban ebből a rendelkezésből az következik, hogy a felekre hárul az a kötelezettség
         is, hogy kérelmeik alátámasztására bizonyítékokat terjesszenek elő. Ezt az értelmezést támasztja alá a rendelkezés más nyelvi
         változatának vizsgálata is, többek között az angol változat: „the facts, evidence and arguments provided by the parties”,
         a német változat: „das Vorbringen [...] der Beteiligten”, valamint az olasz szövegezés: „[ai] fatti, prove ed argomenti addotti
         [...] dalle parti” (a Chef-ítélet [hivatkozás a 66. pontban] 45. pontja).

      77     A 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdésével összhangban ha a felszólalást korábbi közösségi védjegy jogosultja nyújtotta
         be, a bejelentő kérelmére igazolnia kell, hogy a védjegy tényleges használatát megkezdte vagy kellőképpen igazolnia kell a
         használat elmaradását. A bejelentő ilyen kérelme esetén tehát a felszólalót terheli a tényleges használat (vagy ennek elmaradása)
         bizonyításának terhe, különben a felszólalása elutasításra kerül. Ez csak akkor jár ilyen következménnyel, ha a kérelmet kifejezett
         módon és kellő időben az OHIM elé terjesztik. Ebből következően a tényleges használat igazolásának elmaradása csak akkor eredményezi
         a felszólalás elutasítását, ha a bejelentő kifejezetten és kellő időben kérelmezte az igazolást az OHIM előtt (az Elsőfokú
         Bíróság T‑183/02. és T‑184/02. sz., El Corte Inglés kontra OHIM – González Cabello és Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR)
         ügyben 2004. március 17-én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑0000. o.] 38. és 39. pontja).

      78     A jelen ügyben a beavatkozó 1999. október 27-én kérte a felperest, hogy igazolja védjegye tényleges használatát a 40/94 rendelet
         43. cikke (2) bekezdésének megfelelően. Megállapítható tehát, hogy ezt a kérelmet kifejezetten és kellő időben terjesztették
         elő. A felperest terheli tehát a bizonyítási kötelezettség a védjegye tényleges használatának igazolását illetően.

      79     Figyelembe véve, hogy a beavatkozó nem vonta vissza a Salvita védjegy lajtromozása iránti kérelmet, a felperesnek kellett
         bizonyítani védjegye tényleges használatát, és mivel jelen ügyben ezt a használatot nem igazolták, meg kell állapítani, hogy
         ilyen feltételek között az OHIM jogosan utasította el a felszólalási kérelmet akkor is, ha a beavatkozó nem vitatta a felperes
         által felszólalása alátámasztására előadottakat.

      80     A felperes azon érvére vonatkozóan, miszerint a beavatkozó korlátozta a lajstromozás iránti kérelmében szereplő árujegyzéket,
         és ennélfogva hallgatólagosan úgy vélte, hogy igazolták a tényleges védjegyhasználatot, meg kell jegyezni, hogy a beavatkozó
         kizárólag a közösségi védjegybejelentés 5. osztályba tartozó árui jegyzékének korlátozását kérelmezte. Tény viszont, hogy
         a felperes felszólalása kizárólag a közösségi védjegybejelentés 29., 30. és 32. osztályba tartozó áruira irányult. Ebből következően
         a lajstromozással érintett áruk jegyzékének korlátozása a jelen ügyben nincsen kihatással a felperes felszólalására. Mindenesetre
         emlékeztetni kell arra, hogy a felperesnek kell igazolnia, hogy a szóban forgó védjegyet ténylegesen használták. Mivel ezt
         a felperes nem igazolta, illetve a beavatkozó által benyújtott közösségi védjegybejelentést nem vonták vissza, az OHIM jogosan
         utasította el a felperes felszólalását.

      81     A fentiekre tekintettel a 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdése második mondatának megsértésére alapított jogalapot el kell
         utasítani, következésképpen a keresetet egészében el kell utasítani.

       A költségekről
      82     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM és a beavatkozó kérelmének megfelelően kötelezni
         kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján,
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
      a következőképpen határozott :
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felperest kötelezi a költségek viselésére.

               Vilaras

                Dehousse

               Šváby

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. június 7‑i nyilvános ülésen

               H. Jung

                      M. Vilaras

               hivatalvezető

                      elnök

         * Az eljárás nyelve: német.