title: A Bíróság (első tanács) 2008. május 8-i ítélete. # Eurohypo AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Fellebbezés - Közösségi védjegy - 40/94/EK rendelet - A 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja - Szóvédjegy - EUROHYPO - A lajstromozás feltétlen kizáró oka - Megkülönböztető képességgel nem rendelkező védjegy. # C-304/06 P. sz. ügy

text:
      C‑304/06. P. sz. ügy
      Eurohypo AG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – 40/94/EK rendelet – A 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja – EUROHYPO szóvédjegy – A lajstromozás feltétlen kizáró oka – Megkülönböztető képességgel nem rendelkező védjegy”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – A különböző kizáró okok elkülönített
            vizsgálata – A kizáró okok értelmezése a mögöttük meghúzódó közérdek alapján – Valamely védjegy megkülönböztető képességének
            értékelése kizárólag a védjegy leíró jellege vizsgálatának elvégzésével
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) és c) pont)
      2.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      1.        Még ha van is bizonyos átfedés a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b)–d) pontjában felsorolt,
         a védjegy lajstromozását feltétlen kizáró okok alkalmazási köre között, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 40/94 rendelet
         7.cikke (1) bekezdésében felsorolt lajstromozást kizáró okok egymástól függetlenek, és önálló vizsgálatot igényelnek. A fentieken
         túl az említett kizáró okokat a mindegyikük mögött meghúzódó közérdek tükrében kell értelmezni, és a valamennyi kizáró ok
         vizsgálata során figyelembe vett közérdek eltérő megítéléseket jeleníthet meg, sőt kell, hogy megjelenítsen a szóban forgó
         kizáró ok tekintetében.

      E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja mögött meghúzódó közérdek fogalma
         nyilvánvalóan összemosódik a védjegy azon alapvető funkciójával, amely biztosítja a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára
         a védjeggyel jelölt áru vagy szolgáltatás származásának azonosíthatóságát, lehetővé téve számára, hogy összetévesztés veszélye
         nélkül meg tudja különböztetni azokat a máshonnan származó áruktól vagy szolgáltatásoktól.

      Így valamely védjegy megkülönböztető képességét kizárólag annak a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében
         vett leíró jellege elemzésén keresztül nem lehet értékelni anélkül, hogy az ne tartalmazná az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjában foglalt kizáró ok önálló vizsgálatát. Ugyanis egy ilyen vizsgálat elmulasztja az ezen rendelkezés által konkrétan
         védeni kívánt közérdek figyelembevételét, azaz a védjeggyel jelölt áruk vagy szolgáltatások származása azonosíthatóságának
         biztosítását.

      Ezenfelül az a feltétel, amely szerint a leíró jellegű elemekből álló védjegy megfelelhet a lajstromozáshoz szükséges feltételeknek,
         ha a szó a mindennapi nyelvhasználatban bevetté vált, és ennélfogva önálló jelentésre tett szert, a 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdése c) pontja szempontjából releváns, az nem alkalmazható ugyanezen rendelkezés b) pontjával kapcsolatban. Ugyanis
         bár az említett feltétel elősegíti annak kizárását, hogy valamely védjegyet áruk és szolgáltatások leírására használjanak,
         nem teszi lehetővé annak eldöntését, hogy valamely védjegy képes‑e biztosítani a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára
         a védjeggyel jelölt áruk vagy szolgáltatások származásának azonosíthatóságát.

      (vö. 54–56., 58–59., 61–62. pont)
      2.        A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján, az érintett szolgáltatások tekintetében
         nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a Nizzai Megállapodás szerinti 36. osztályba tartozó „pénzügyi ügyletek; valutaügyletek;
         ingatlanügyletek, pénzügyi szolgáltatások, finanszírozás, pénzügyi elemzés, beruházások, biztosítás” szolgáltatások vonatkozásában
         közösségi védjegyként lajstromoztatni kívánt EUROHYPO szómegjelölés.

      Ugyanis a német átlagfogyasztó a védjegybejelentésben foglalt területen az EUROHYPO szómegjelölést úgy érti, mint amely egészében
         véve és általános jelleggel dologi jogi biztosítékokat igénylő pénzügyi szolgáltatásokra, különösen az európai Gazdasági és
         Monetáris Unió devizanemében fizetett jelzáloghitelekre utal. Ezenkívül egyetlen többletelem sem teszi lehetővé annak megállapítását,
         hogy a mindennapos és szokásos EURO és HYPO alkotóelemekből álló összetétel szokatlan jellegű lenne, vagy önálló jelentése
         lenne, amely az érintett közönség képzetében megkülönböztetné a bejelentő szolgáltatásait mások szolgáltatásaitól. Ezért az
         érintett közönség a szóban forgó védjegyet úgy fogja fel, mint amely a védjeggyel jelölt szolgáltatásokra vonatkozóan nyújt
         információt, és nem amely a szóban forgó szolgáltatások származását jelöli.

      (vö. 68–69. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2008. május 8.(*)

      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – 40/94/EK rendelet – A 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja – Szóvédjegy – EUROHYPO – A lajstromozás feltétlen kizáró oka – Megkülönböztető képességgel nem rendelkező védjegy”
      A C‑304/06. P. sz. ügyben,
      az Eurohypo AG (székhelye: Eschborn [Németország], képviselik: C. Rohnke és M. Kloth, ügyvédek, kézbesítési cím: Luxembourg)

      fellebbezőnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2006. július 13‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: G. Schneider és J. Weberndörfer, meghatalmazotti minőségben)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Tizzano (előadó), A. Borg Barthet, M. Ilešič és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: J. Swedenborg tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. október 4‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. november 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Fellebbezésével az Eurohypo AG (a továbbiakban: a fellebbező) az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑439/04. sz., Eurohypo
         kontra OHIM (EUROHYPO) ügyben 2006. május 3‑án hozott azon ítéletének (EBHT 2006., II‑1269. o., a továbbiakban: megtámadott
         ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek
         és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsának (az R 829/2002‑4. sz. ügyben) 2004. augusztus 6‑án hozott
         határozata (a továbbiakban: per tárgyát képező határozat) ellen benyújtott keresetét.

      2        A per tárgyát képező határozatban az OHIM megtagadta az EUROHYPO szómegjelölésnek a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások
         nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás (a továbbiakban: Nizzai
         Megállapodás) szerinti 36. osztályba tartozó, „[p]énzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek, pénzügyi szolgáltatások,
         finanszírozás […]” leírásnak megfelelő szolgáltatások tekintetében közösségi védjegyként történő lajstromozását.

       Jogi háttér
      3        Az 1994. december 22‑i 3288/94/EK tanácsi rendelettel (HL 1994. L 349., 83. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet,
         185. o.) módosított, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.; a továbbiakban: 40/94 rendelet) 7. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1)      A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
      […]
      b)      nem alkalmas a megkülönböztetésre;
      c)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból [helyesen: megjelölésekből vagy jelzésekből] áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy
         a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje,
         illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;

      d)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból [helyesen: megjelölésekből vagy jelzésekből] áll, amelyeket az általános nyelvhasználatban,
         illetve a tisztességes üzleti gyakorlatban állandóan és szokásosan alkalmaznak;

      […]
      (2)      Az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn.
      […]”
      4        A 40/94 rendelet 38. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Ha a megjelölés a 7. cikk alapján a közösségi védjegybejelentésben foglalt árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások
         vagy azok egy része tekintetében nem részesülhet védjegyoltalomban, a bejelentést ezen áruk, illetve szolgáltatások tekintetében
         el kell utasítani.”

      5        A 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének első mondata kimondja, hogy:

      „(1)      A Hivatal [OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja; […].”
       A jogvita előzményei
      6        2002. április 30‑án a fellebbező az EUROHYPO szómegjelölés Nizzai Megállapodás szerinti 36. osztályba tartozó, alábbi leírásnak
         megfelelő szolgáltatások tekintetében történő lajstromozása iránti kérelemmel fordult az OHIM‑hoz:

      „pénzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek, pénzügyi szolgáltatások, finanszírozás, pénzügyi elemzés, beruházások,
         biztosítás”.

      7        Miután a védjegy‑bejelentési kérelmet az OHIM elbírálója 2002. augusztus 30‑i határozatával, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) és c) pontja, valamint (2) bekezdése alapján elutasította, a fellebbező ez ellen fellebbezést nyújtott be az OHIM‑nál.

      8        A per tárgyát képező határozatban az OHIM részben helyt adott a fellebbezésnek, és az elbíráló határozatának a „pénzügyi elemzés,
         beruházások, biztosítás” szolgáltatásokra vonatkozó részét hatályon kívül helyezte.

      9        A 36. osztályba tartozó többi szolgáltatás, nevezetesen a „pénzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek, pénzügyi szolgáltatások,
         finanszírozás” tekintetében viszont elutasította a fellebbezést.

      10      Lényegét tekintve az OHIM úgy ítélte meg, hogy az „EURO” és a „HYPO” alkotóelem a fent említett öt szolgáltatás sajátosságainak
         közvetlen jelöléseként is értelmezhető, és hogy a két alkotóelem egyetlen szóvá történő összekapcsolása nem teszi a védjegyet
         kevésbé leíró jellegűvé. Következésképpen úgy vélte, hogy az EUROHYPO szómegjelölés a „[p]énzügyi ügyletek; valutaügyletek;
         ingatlanügyletek, pénzügyi szolgáltatások, finanszírozás” tekintetében leíró jellegű, és ezért a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja értelmében, legalábbis a német nyelvű országokban, nem alkalmas a megkülönböztetésre, és az említett rendelet 7. cikkének
         (2) bekezdése értelmében ez elegendő az oltalom megtagadásának indokolására.

       Az Elsőfokú Bíróság előtt eljárás és a megtámadott ítélet
      11      2004. november 5‑én a fellebbező a per tárgyát képező határozat hatályon kívül helyezése iránt keresetet nyújtott be az Elsőfokú
         Bírósághoz. Keresetének alátámasztásaként két jogalapra, a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdése első mondatának megsértésére,
         valamint 7. cikkének (1) bekezdése b) pontjának megsértésére hivatkozott.

      12      A 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdése első mondatának megsértésére alapított első jogalapjával a fellebbező arra hivatkozott,
         hogy a per tárgyát képező határozatban az OHIM nem vizsgálta kimerítő jelleggel az „EUROHYPO” szómegjelölés közönség általi
         észlelését.

      13      Az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt a jogalapot, azt állapítva meg – a megtámadott ítélet 20. pontjában –, hogy:

      „[…] az a tény, hogy a fellebbezési tanács kellőképpen meggyőzőnek találta az „euro” és a „hypo” alkotóelem, valamint az „eurohypo”
         kifejezés leíró jellegét ahhoz, hogy a lajstromozás megtagadása mellett döntsön, illetve hogy nem végzett további keresést,
         nem ellentétes a 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének első mondatával”.

      14      A második jogalapjával a fellebbező arra hivatkozott, hogy az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa – azáltal, hogy úgy vélte,
         hogy az EUROHYPO szómegjelölés leíró jellegű a szóban forgó pénzügyi szolgáltatások tekintetében – megsértette a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének b) pontját.

      15      A per tárgyát képező határozat alapját illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 41., 43. és 44. pontjában először
         is kiemelte, hogy:

      „41      Az OHIM állításával ellentétben a megtámadott határozat 12. és azt követő pontjaiból az következik, hogy az EUROHYPO szómegjelölés
         védjegy‑bejelentési kérelmét a „pénzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek, pénzügyi szolgáltatások, finanszírozás”
         szolgáltatások tekintetében elutasító határozat csak a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját vette figyelembe.
         Ugyanakkor a 13–16. pontban kifejtett elemzés, amely az elutasító határozatot alátámasztja, az EUROHYPO szómegjelölés leíró
         jellegére vonatkozik.

      […]
      43      Mindazonáltal egyértelmű átfedés van az említett rendelkezés b)–d) pontjában felsorolt kizáró okok alkalmazási területe között
         […].

      44      A Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatából következően az a szómegjelölés, amelyik a 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdése c) pontja értelmében áruk vagy szolgáltatások jellemzőit írja le, ebből adódóan szükségszerűen nem alkalmas
         a megkülönböztetésre ezen áruk és szolgáltatások vonatkozásában ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében
         […].”

      16      Az Elsőfokú Bíróság ezt követően a megtámadott ítélet 45. pontjában rámutatott arra, hogy:

      „45      […] a [per tárgyát képező] határozat jogszerűségének értékelése annak a vizsgálatát jelenti, hogy a fellebbezési tanács bizonyítani
         tudta‑e az EUROHYPO szómegjelölés leíró jellegét a 36. osztályba tartozó „pénzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek,
         pénzügyi szolgáltatások, finanszírozás” szolgáltatások tekintetében. Amennyiben igen, a lajstromozás megtagadása a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdése b) pontjának és ugyanezen rendelet c) pontjának egyidejű jogszerű alkalmazásából következik, és a [per
         tárgyát képező] határozatot helyben kell hagyni. […]”

      17      Az Elsőfokú Bíróság ezt követően azt vizsgálta, hogy az EUROHYPO szómegjelölés a szóban forgó szolgáltatások tekintetében
         leíró jellegű‑e.

      18      Először is, a megtámadott ítélet 51. és 52. pontjában, megállapította, hogy az OHIM helyesen jutott arra a következtetésre,
         hogy az EURO és a HYPO alkotóelemek – külön‑külön vizsgálva – leíró jellegűek a szóban forgó szolgáltatások tekintetében.

      19      Másodszor, az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálta, hogy az EUROHYPO szómegjelölést alkotó elemek leíró jellege fennáll‑e az összetett
         szó tekintetében is. A megtámadott ítélet 55. pontjában igenlő következtetésre jutott ezt illetően, a következő indokok alapján:

      „55      Jelen esetben egyrészt az EUROHYPO szómegjelölés két leíró jellegű alkotóelemből képzett egyszerű összetétel, amely nem kelt
         kellően eltávolodott benyomást az őt alkotó elemek egyszerű összetétele által keltett benyomástól ahhoz, hogy meghaladja az
         említett elemek összességét. Másrészt a felperes nem bizonyította, hogy ez az összetett szó a mindennapi nyelvhasználatban
         bevetté vált volna, illetve hogy saját jelentésre tett volna szert. Épp ellenkezőleg: azt állítja, hogy az EUROHYPO szómegjelölést
         a német nyelvben nem használják a pénzügyi szolgáltatások leírására.”

      20      Egyébként az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 56. pontjában azt állapította meg, hogy a Bíróság C‑383/99. P. sz., Procter & Gamble
         kontra OHIM, ún. Baby‑dry‑ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítéletében (EBHT 2001., I‑6251. o.) kifejtett megoldás nem
         vehető át a jelen esetben, mivel:

      „[…] [az] említett ügyben szereplő szószerkezet kitalált szó volt, amely szerkezetének köszönhetően szokatlan volt, ez viszont
         az EUROHYPO szómegjelölésről nem mondható el.”

      21      Ennek eredményeként az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 57. pontjában az alábbi következtetésre jutott:

      „A fellebbezési tanács […] jogszerűen állapította meg, hogy az EUROHYPO szómegjelölés a 36. osztályba tartozó „pénzügyi ügyletek;
         valutaügyletek; ingatlanügyletek, pénzügyi szolgáltatások, finanszírozás” szolgáltatások tekintetében leíró jellegű, és ezáltal
         nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. Ebből következően – a 45. pontban kifejtetteknek megfelelően – nem kell megvizsgálni,
         hogy a fellebbezési tanács hivatkozott‑e egyéb okokra annak megállapításakor, hogy a bejelentett megjelölés nem rendelkezik
         megkülönböztető képességgel.”

      22      Végül, a megtámadott ítélet 58. pontjában az Elsőfokú Bíróság elfogadhatatlannak minősítette a védjegy intenzív használatára
         alapított jogi érvet, azzal az indokkal, hogy arra első alkalommal az Elsőfokú Bíróság előtt hivatkoztak.

      23      Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a keresetet teljes egészében elutasította.

       A felek kérelmei
      24      Fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
      –        helyezze hatályon kívül a vitatott határozatot;
      –        az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
      25      Az OHIM azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.

       A fellebbezésről
      26      Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező két – a 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének első mondatának, illetve 7. cikke
         (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított – jogalapra hivatkozik.

       Az első jogalapról
       A felek érvei
      27      Első jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy a 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének első mondata alapján az OHIM‑nak
         alapos vizsgálatot kell végeznie annak bizonyossággal történő megállapíthatósága érdekében, hogy vannak‑e lajstromozást kizáró
         okok. Márpedig a jelen esetben az OHIM szerinte mindössze arra szorítkozott, hogy az „EURO” és a „HYPO” alkotóelemek leíró
         jellegét vizsgálta meg külön‑külön, anélkül hogy ténybeli megállapításokat tett volna az EUROHYPO szóvédjegy egészét illetően.

      28      Ezenfelül a fellebbező azt rója fel az OHIM‑nak, hogy az keresést végzett az interneten az „EUROHYPO” védjegyre vonatkozóan,
         és tudatosan figyelmen kívül hagyta a keresés azon eredményeit, amelyek nem azt bizonyították, hogy e védjegyet leíró jelleggel
         használják. Ily módon az OHIM eltorzította a tényeket.

      29      Az Elsőfokú Bíróság ennélfogva szerinte tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításával, hogy az interneten az EUROHYPO
         védjegy leíró jellegére vonatkozóan végzett keresésre való hivatkozás hiánya a per tárgyát képező határozat indokolásában
         nem ellentétes a 40/94 rendelet 74. cikke (1) bekezdésének első mondatával.

      30      Az OHIM erre válaszul úgy érvel, hogy rá nem vonatkoznak a kötött bizonyítási rendszer szabályai. Különösen a bizonyítékok
         szabad mérlegelésének elve alapján az OHIM dönthet a saját meggyőződése alapján, ha úgy véli, hogy valamely tény valósnak
         bizonyult. Ennélfogva ha úgy véli, hogy kellő számú bizonyíték áll rendelkezésére a határozat meghozatalához, akkor nem köteles
         kutatásokat és elemzéseket végezni.

      31      Egyébiránt az OHIM hangsúlyozza, hogy valamely újonnan alkotott kifejezés leíró jellegű használata nem képezi szempontját
         a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontja alkalmazásának, és ezért nem róható fel a fellebbezési tanácsnak az, hogy
         arról nem tett említést.

       A Bíróság álláspontja
      32      Először is megállapítandó, hogy első jogalapjával, még ha az formálisan téves jogalkalmazásra is hivatkozik, a fellebbező
         lényegében a tények Elsőfokú Bíróság általi mérlegelését vitatja, különösen egyes olyan tények bizonyító erejét, amelyek alapján
         az Elsőfokú Bíróság arra a következtésre jutott, hogy az OHIM nem volt köteles további kutatást végezni, hiszen kellőfokú
         bizonyosságot szerzett az EUROHYPO szó, illetve az „EURO” és a „HYPO” alkotóelemek leíró jellegét illetően.

      33      Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bíróság ténymegállapítást nem tehet, illetve főszabály szerint az Elsőfokú
         Bíróság által e tények alátámasztásaként elfogadott bizonyítékok megvizsgálására sem jogosult. Mivel ezeket a bizonyítékokat
         az előírásoknak megfelelően szerezték be, illetve a bizonyítási teherre és a bizonyításra vonatkozó eljárási szabályokat és
         általános jogelveket tiszteletben tartották, az Elsőfokú Bíróság feladata az előterjesztettek értékelése. Ez az értékelés
         – e tények elferdítésének esetét kivéve – nem minősül a Bíróság felülvizsgálata alá tartozó jogkérdésnek (lásd ebben az értelemben
         a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑8417. o.] 24. pontját;
         a C‑40/03. P. sz., Rica Foods kontra Bizottság ügyben 2005. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑6811. o.] 60. pontját;
         és a C‑551/03. P. sz., General Motors kontra Bizottság ügyben 2006. április 6‑án hozott ítélet 52. pontját).

      34      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a bizonyítékok elferdítéséről van szó, amikor anélkül, hogy új bizonyítékokhoz
         kellene fordulni, a fennálló bizonyítékok értékelése nyilvánvalóan hibás (a Bíróság C‑229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács
         ügyben 2007. január 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑439. o.] 37. pontja, valamint C‑326/05. P. sz., Industrias Químicas
         del Vallés kontra Bizottság ügyben 2007. július 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑6557. o.] 60. pontja).

      35      Márpedig megállapítandó, hogy a jelen jogalap keretében a fellebbező az OHIM által a per tárgyát képező határozatban felhozott
         tények elemzését, és ezen belül is főként az említett elemzés állítólagosan hiányos jellegét támadja. Ezzel szemben viszont
         nem bizonyítja, és nem is állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a bizonyítékokat nyilvánvalóan tévesen értékelte volna.

      36      Ennélfogva az első jogalapot elfogadhatatlannak kell minősíteni.

       A második jogalapról
      37      Második jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjának
         értelmezése során tévesen alkalmazta a jogot. E jogalap három különböző részre tagozódik.

      38      A jogalap első részében a fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy az nem vette figyelembe az EUROHYPO védjegy
         által keltett összbenyomást. A második részben arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjában foglalt lajstromozást kizáró okokat. Végül a harmadik részt illetően pedig a
         fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül alkalmazta a fent hivatkozott Baby‑dry‑ügyben kialakított elveket.

       A második jogalap első részéről
      –        A felek érvei
      39      A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság kizárólag az EURO és a HYPO alkotóelemek leíró jellegét elemezte, külön‑külön, és
         nem végezte el ezen túlmenően a védjegy által keltett összbenyomás vizsgálatát. Véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
         ítéletben abból a vélelemből indult ki, hogy ha valamely védjegyet alkotó elemek leíró jellegűek, akkor főszabály szerint
         a védjegy egésze is leíró jellegű lesz.

      40      Az OHIM vitatja ezt az érvelést, és azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság indokolásának egy része pontosan a védjegy egészének
         leíró jellegét vizsgálja közvetlenül és konkrétan, és nem csupán vélelmen alapul.

      –        A Bíróság álláspontja
      41      Az olyan összetett szóból álló védjegyeket illetően, mint amilyen a jelen ügybeli is, a védjegy megkülönböztető képességének
         értékelése nem korlátozódhat az azt alkotó szavak vagy alkotóelemek külön‑külön végzett elemzésére, hanem annak minden esetben
         azon kell alapulnia, hogy az érintett közönség hogyan fogja fel az említett védjegyet, és nem azon a vélelmen, hogy az önmagukban
         megkülönböztetésre alkalmatlan alkotóelemek összekapcsolása sem eredményezhet megkülönböztető képességet (lásd ilyen értelemben
         a Bíróság C‑329/02. P. sz., SAT.1 kontra OHIM ügyben 2004. szeptember 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑8317. o.] 35. pontját).
         Valójában az a körülmény önmagában, hogy ezen alkotóelemek mindegyike, külön‑külön vizsgálva, alkalmatlan a megkülönböztetésre,
         nem zárja ki azt, hogy azok összekapcsolása viszont már megkülönböztető képességet eredményezhet (a Bíróság C‑37/03. P. sz.,
         BioID kontra OHIM ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑7975. o.] 29. pontja).

      42      A megtámadott ítélet 54. pontjában az Elsőfokú Bíróság helyesen ítélte meg úgy, hogy valamely összetett szóból álló védjegy
         megkülönböztető képességének értékeléséhez nem csupán a védjegyet alkotó különféle elemeket kell vizsgálni, hanem magát a
         védjegyet is, egészében.

      43      Igaz, hogy az említett 54. pontban az Elsőfokú Bíróság megerősítette, hogy az olyan összetett szóból álló védjegy, amely alkotóelemeinek
         mindegyike leíró jellegű a védjegybejelentésben foglalt áruk és szolgáltatások jellemzői tekintetében, maga is leíró jellegű
         ezen áruk vagy szolgáltatások jellemzői tekintetében.

      44      Mindenesetre ez a megállapítás nem érintette az Elsőfokú Bíróság erre vonatkozó vizsgálatát, hiszen ez utóbbi nem csupán arra
         szorítkozott, hogy másodlagosan a bejelentett védjegy egésze által keltett benyomást is megvizsgálja, hanem indokolásának
         egy részét – összetett szóból álló védjegyről lévén szó – a megjelölésnek mint egésznek tulajdonítható megkülönböztető képesség
         értékelésének szentelte.

      45      Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a megtámadott ítélet 55. pontjában úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó védjegy nem kelt kellően
         eltávolodott benyomást az őt alkotó elemek egyszerű összetétele által keltett benyomástól ahhoz, hogy meghaladja az említett
         elemek összességét, továbbá hogy a felperes nem bizonyította, hogy ez az összetett szó a mindennapi nyelvhasználatban bevetté
         vált volna, illetve hogy saját jelentésre tett volna szert.

      46      Egyebekben az említett ítélet 56. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt vizsgálta, hogy vajon a szóban forgó védjegy olyan kitalált
         szó‑e, amely szokatlan szerkezetű, és arra a következtetésre jutott, hogy ez nem mondható el róla.

      47      Végül a megtámadott ítélet 57. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy az „EUROHYPO” védjegy, egészében vizsgálva,
         a szóban forgó szolgáltatások tekintetében leíró jellegű.

      48      Ennélfogva nem róható fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy nem vizsgálta azt, hogy a védjegy egészében leíró jellegű‑e, vagy hogy
         azt csak másodlagosan vizsgálta volna.

      49      Következésképpen a második jogalap első részét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

       A második jogalap második részéről
      –        A felek érvei
      50      A fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazott a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         alapján végzett vizsgálathoz olyan kritériumot, amely csak az ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja alkalmazásánál
         releváns. Szerinte ugyanis az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy egy leíró jellegű alkotóelemekből álló védjegy akkor
         felel meg a lajstromozáshoz szükséges feltételeknek, ha a kérdéses szó a mindennapi nyelvhasználatban bevetté vált, és ezáltal
         saját jelentésre tett szert, miközben a fellebbező szerint e kritérium csak az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának
         alkalmazása szempontjából releváns.

      51      A fellebbező továbbá kiemeli, hogy még ha igaz is, hogy van átfedés a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b)–d) pontjában
         felsorolt alkalmazási esetek között, ez azonban még nem menti fel az Elsőfokú Bíróságot az alól, hogy az e rendelkezések által
         elérni kívánt különböző közérdekű célokra figyelemmel, önálló módon értelmezze a kizáró okokat.

      52      Az OHIM ezen érvekre akként válaszol, hogy emlékeztet arra, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) és c) pontja rendelkezéseinek
         alkalmazási köre egybeesik, és emiatt a leíró jellegű megjelölések általában e két rendelkezés hatálya alá tartoznak.

      53      Az OHIM szerint az a tény, hogy a szóban forgó rendelkezések különböző közérdekű célokat szolgálnak, nem vonja maga után a
         leíró jelleg szóban foglalt rendelkezés szerinti fogalmának eltérő értelmezését. Ennélfogva véleménye szerint az Elsőfokú
         Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezésekor.

       A Bíróság álláspontja
      54      Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság egy alkalommal rámutatott arra, hogy bizonyos átfedés van a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdése b)–d) pontjában felsorolt, a védjegy lajstromozását feltétlen kizáró okok alkalmazási köre között (lásd
         analógiaként a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi
         irányelv [HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.] 3. cikke (1) bekezdésének azonos
         rendelkezéseit illetően a C‑363/99. sz. Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1619. o.]
         67. pontját és a C‑265/00. sz. Campina Melkunie ügyben 2004. február 12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1699. o.] 18. pontját),
         azonban az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésében felsorolt lajstromozást kizáró
         okok egymástól függetlenek, és önálló vizsgálatot igényelnek (lásd a C‑456/01. P. és C‑457/01. P. sz., Henkel kontra OHIM
         ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5089. o.] 45. pontját; a C‑64/02. P. sz., OHIM kontra Erpo Möbelwerk
         ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10031. o.] 39. pontját és a C‑173/04. P. sz., Deutsche SiSi Werke
         kontra OHIM ügyben 2006. január 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑551. o.] 59. pontját).

      55      A Bíróság korábban már szintén kimondta, hogy az említett kizáró okokat a mindegyikük mögött meghúzódó közérdek tükrében kell
         értelmezni. A valamennyi kizáró ok vizsgálata során figyelembe vett közérdek eltérő megítéléseket jeleníthet meg, sőt kell,
         hogy megjelenítsen a szóban forgó kizáró ok tekintetében (lásd a fent hivatkozott Henkel kontra OHIM ügyben hozott ítélet
         45. és 46. pontját, a C‑329/02. P. sz., SAT.1 kontra OHIM ügyben 2004. szeptember 16‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8317. o.]
         25. pontját és a fent hivatkozott BioID kontra OHIM ügyben hozott ítélet 59. pontját).

      56      E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja mögött meghúzódó közérdek fogalma
         nyilvánvalóan összemosódik a védjegy azon alapvető funkciójával, amely biztosítja a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára
         a védjeggyel jelölt áru vagy szolgáltatás származásának azonosíthatóságát, lehetővé téve számára, hogy összetévesztés veszélye
         nélkül meg tudja különböztetni azokat a máshonnan származó áruktól vagy szolgáltatásoktól (lásd a fent hivatkozott SAT.1 kontra
         OHIM ügyben hozott ítélet 23. és 27. pontját, valamint a fent hivatkozott BioID kontra OHIM ügyben hozott ítélet 60. pontját).

      57      Márpedig a jelen esetben az Elsőfokú Bíróság által kifejtett érvelés a jelen ítélet 54–56. pontjában felidézett elvek téves
         értelmezéséből ered.

      58      Megjegyzendő ugyanis, hogy a megtámadott ítélet 45., 54., 55. és 57. pontja szerint az Elsőfokú Bíróság az EUROHYPO védjegy
         megkülönbözető képességét kizárólag annak a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett leíró jellege
         elemzésén keresztül értékelte. Következésképp ez az ítélet egyáltalán nem tartalmazza az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjában foglalt kizáró ok önálló vizsgálatát, amelynek alapján ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság az elsőfokon – a per tárgyát
         képező határozattal szemben – előterjesztett kereseti kérelem második jogalapját elutasította.

      59      Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság az EUROHYPO védjegyet úgy vizsgálta, hogy elmulasztotta – különösen – a 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdése b) pontja által konkrétan védeni kívánt közérdek figyelembevételét, azaz a védjeggyel jelölt áruk és szolgáltatások
         származása azonosíthatóságának biztosítását.

      60      Egyébként ezen elemzés során az Elsőfokú Bíróság téves kritériumot alkalmazott annak értékelésénél, hogy a szóban forgó védjegy
         lajstromozható‑e.

      61      E kritérium alapján a leíró jellegű elemekből álló védjegy megfelelhet a lajstromozáshoz szükséges feltételeknek, ha a szó
         a mindennapi nyelvhasználatban bevetté vált, és ennélfogva önálló jelentésre tett szert. Márpedig ez a kritérium a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdése c) pontja szempontjából releváns, és nem ugyanezen rendelkezés b) pontjának értelmezése szempontjából.

      62      Ugyanis bár az említett kritérium elősegíti annak kizárását, hogy valamely védjegyet áruk és szolgáltatások leírására használjanak,
         nem teszi lehetővé annak eldöntését, hogy valamely védjegy képes‑e biztosítani a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára
         a védjeggyel jelölt áruk és szolgáltatások származásának azonosíthatóságát.

      63      E körülményekre tekintettel a fellebbező megalapozottan állítja, hogy a megtámadott ítélet jogi hibában szenved a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezését illetően.

      64      Az előbbiekben kifejtettekből következően a megtámadott ítéletet – anélkül, hogy a fellebbezés második jogalapjának harmadik
         részét szükséges lenne vizsgálni – hatályon kívül kell helyezni abban a részében, amelyben az Elsőfokú Bíróság azt állapította
         meg, hogy az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa nem sértette meg a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját, amikor
         a per tárgyát képező határozattal elutasította az „EUROHYPO” szószerkezet közösségi védjegyként történő lajstromozása iránti
         kérelmet a Nizzai Megállapodás szerinti 36. osztályba tartozó, „[p]énzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek, pénzügyi
         szolgáltatások, finanszírozás […]” tekintetében.

       Az Elsőfokú Bíróság előtti keresetről
      65      A Bíróság alapokmánya 61. cikke első bekezdése második mondatának értelmében a Bíróság az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon
         kívül helyezése esetén a jogvitát érdemben maga döntheti el, amennyiben a per állása azt megengedi. A jelen ügyben ez a helyzet.

      66      Bevezetésként kiemelendő, hogy miként az a jelen ítélet 56. pontjából is következik, valamely védjegy megkülönböztető képessége
         a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében azt jelenti, hogy a védjegy lehetővé teszi a védjegybejelentésben
         szereplő árunak adott vállalkozástól származóként történő azonosítását, és így ennek az árunak más vállalkozások áruitól való
         megkülönböztetését (lásd a fent hivatkozott Henkel kontra OHIM ügyben hozott ítélet 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      67      E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatból következően a megkülönböztető képességet egyrészt a védjegybejelentésben
         szereplő árukra és szolgáltatásokra tekintettel, másrészt az érintett vásárlóközönség észlelésére tekintettel kell értékelni
         (a C‑473/01. P. és C‑474/01. P. sz., Procter & Gamble kontra OHIM ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet 33. pontja, valamint
         a C‑25/05. P. sz., Strock kontra OHIM ügyben 2006. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5719. o.] 25. pontja).

      68      A jelen ügyben megállapítandó, hogy miként arra a fellebbezési tanács is rámutatott a per tárgyát képező határozatban, és
         ezt a fellebbező sem vitatta, a szóban forgó szolgáltatások a fogyasztók összességét célozzák. Ezenfelül bizonyos, hogy a
         feltétlen kizáró ok csak az Európai Unióban beszélt nyelvek egyikével – nevezetesen a német nyelvvel – kapcsolatban merült
         fel. Következésképpen az a célközönség, amelynek tekintetében a védjegy megkülönböztető képességét értékelni kell, németül
         beszélő, szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztókból áll.

      69      Márpedig ahogyan arra OHIM azt a per tárgyát képező határozatban helyesen rámutatott, az érintett közönség, a védjegybejelentésben
         foglalt területen, az EUROHYPO szómegjelölést úgy érti, mint amely egészében véve és általános jelleggel dologi jogi biztosítékokat
         igénylő pénzügyi szolgáltatásokra, különösen az európai Gazdasági és Monetáris Unió devizanemében fizetett jelzáloghitelekre
         utal. Ezenkívül egyetlen többletelem sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a mindennapos és szokásos EURO és HYPO
         alkotóelemekből álló összetétel szokatlan jellegű lenne, vagy önálló jelentése lenne, amely az érintett közönség képzetében
         megkülönböztetné a fellebbező szolgáltatásait mások szolgáltatásaitól. Ezért az érintett közönség a szóban forgó védjegyet
         úgy fogja fel, mint amely a védjeggyel jelölt szolgáltatásokra vonatkozóan nyújt információt, és nem amely a szóban forgó
         szolgáltatások származását jelöli.

      70      Ebből következően a bejelentett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja értelmében. Ilyen feltételek mellett a fellebbezőnek a per tárgyát képező határozattal szemben benyújtott keresetét
         el kell utasítani.

       A költségekről
      71      A Bíróság eljárási szabályzatának 122. cikke értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán
         végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.

      72      Ugyanezen eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a értelmében, amely az említett eljárási szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési
         eljárásra is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A
         fellebbezőt, mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a két eljárás költségeinek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T‑439/04. sz., Eurohypo kontra OHIM [EUROHYPO] ügyben
            2006. május 3‑án hozott ítéletét, abban a részében, amelyben az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága azt állapította meg,
            hogy Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsa nem sértette
            meg az 1994. december 22‑i 3288/94/EK tanácsi rendelettel módosított, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK
            tanácsi rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját, amikor (az R 829/2002‑4. sz. ügyben) 2004. augusztus 6‑án hozott határozatával
            elutasította az „EUROHYPO” szószerkezet közösségi védjegyként történő lajstromozása iránti kérelmet a védjegyekkel ellátható
            termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás
            szerinti 36. osztályba tartozó, „[p]énzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek, pénzügyi szolgáltatások, finanszírozás
            […]” tekintetében.
      2)      A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) negyedik fellebbezési tanácsának (az R 829/2002‑4. sz. ügyben)
            2004. augusztus 6‑án hozott határozata elleni keresetet elutasítja.
      3)      A Bíróság az Eurohypo AG‑t kötelezi mind az Elsőfokú Bíróság mind a Bíróság előtti eljárás költségeinek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság 1993. január 26-i ítélete. # Telemarsicabruzzo SpA és társai kontra Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni és Ministero della Difesa. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Pretura di Frascati - Olaszország. # Előzetes döntéshozatalra utalás az EGK-Szerződés 177. cikke alapján - Feltételek. # C-320/90., C-321/90. és C-322/90. sz. egyesített ügyek

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1993. január 26. (*)„Előzetes döntéshozatalra utalás az EGK-Szerződés 177. cikke alapján – Feltételek”A C‑320/90., C‑321/90. és C‑322/90. sz. egyesített ügyekben,a Bírósághoz a Pretura di Frascati (Olaszország) által az EGK‑Szerződés 177. cikke alapján benyújtott, az e bíróság előtta Telemarsicabruzzo SpAésa Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni et Ministero della Difesa,valaminta Telaltitalia Srlésa Circostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni et Ministero della Difesa,valaminta Telelazio SpAésa Circostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni et Ministero della Difesaközött
 folyamatban lévő eljárásban az olasz kormánynak a televíziós adásra
szánt UHF csatornák elosztása során tanúsított magatartásával
összefüggésben az EGK-Szerződés
85., 86. és 90. cikkének értelmezésére vonatkozó
előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,A BÍRÓSÁG,tagjai:
 O. Due elnök, C. N. Kakouris, G. C. Rodríguez
Iglesias, M. Zuleeg és J. L. Murray tanácselnökök,
G. F. Mancini, R. Joliet, F. A. Schockweiler,
J. C. Moitinho de Almeida, F. Grévisse, M. Díez de
Velasco, P. J. G. Kapteyn és
D. A. O. Edward bírák,főtanácsnok: C. Gulmann,hivatalvezető: H. A. Rühl főtanácsos,figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket :–        a
 Telemarsicabruzzo SpA képviseletében Giorgio Rubini, a frascati ügyvédi
 kamara tagja,–        a Telelazio SpA képviseletében Fabrizio Paoletti, a római ügyvédi kamara tagja,–        az
 olasz kormány képviseletében Luigi Ferrari Bravo professzor, a
Külügyminisztérium Jogi Osztályának vezetője, meghatalmazotti
minőségben, segítője: Sergio Laporta avvocato dello Stato,–        az
 Európai Közösségek Bizottságának képviseletében Enrico Traversa, a jogi
 szolgálat tagja, meghatalmazotti minőségben,tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,az
 olasz kormány és a Bizottság szóbeli észrevételeinek az
1992. június 9‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,a főtanácsnok indítványának az 1992. október 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,meghozta a következő Ítéletet1        1990. szeptember 4‑i
 végzéseivel, amelyek 1990. október 22‑én érkeztek a
Bírósághoz, a Vice Pretore di Frascati (Olaszország) az EGK‑Szerződés
177. cikke alapján előzetes döntéshozatal céljából a Szerződés
versenyszabályainak értelmezésére vonatkozóan két kérdést terjesztett a
Bíróság elé annak eldöntése céljából, hogy a közösségi joggal
összeegyeztethetőek-e a televíziós műsorszolgáltatási frekvenciák
nemzeti elosztási rendszerének egyes vonatkozásai.2        E
 kérdések a Telemarsicabruzzo, a Telaltitalia illetőleg a Telelazio
társaságok – televíziós állomások tulajdonosai – és a Circostel (Circolo
 Costruzioni Telegrafiche e Telefoniche di Roma, a Római Távíró- és
Telefonhálózat-építő Szolgálat), a Posta és Távközlési Minisztérium és a
 Honvédelmi Minisztérium közötti jogviták keretében merültek fel.3        E
 kérdések kifejtése során a Vice-Pretore di Frascati, a C-320/90. és
C-322/90. sz. ügyekben, miután idézte az EGK-Szerződés 86. cikkét, annak
 kijelentésére szorítkozott, hogy ez a rendelkezés tiltja a monopólium
bármely formáját. A C-321/90. sz. ügyben a Vice-Pretore hozzátette, hogy
 hatásköri kérdést vetettek fel előtte. Mindamellett úgy ítélte meg,
hogy a közösségi jog elsőbbsége folytán nem vizsgálhatja meg e kifogást
anélkül, hogy ne terjesztene a Bíróság elé előzetes döntéshozatal
céljából kérdéseket. Azt is kiemelte, hogy még ha az ügy nem is tartozna
 a hatáskörébe, e kérdések pergazdaságossági szempontból igazolhatóak.4        A
 Vice Pretore di Frascati által előzetes döntéshozatalra előterjesztett
kérdések a következők:„1)      Az
 a tény, hogy az olasz kormány fenntartotta magának néhány televíziós
műsorszolgáltató csatorna használati jogát, megakadályozva ezzel a
magánszektort abban, hogy ezekkel a 67 és 99 közötti UHF
frekvenciasávon, ezen belül is különösen a 67, 68 és 69-es
frekvenciasávon található csatornákkal rendelkezzen, valamint hogy nem
alkotta meg az e csatornák használatának összehangolására vonatkozó
szabályokat, a Szerződés 85. cikke (3) bekezdése és 86. cikke
megsértésének minősül-e?2)      Egy ilyen magatartás összeegyeztethető-e a Római Szerződéssel és a versenyszabályokkal?”5        Bevezetésként
 a Bizottság kifejtette, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzések
 rendkívül lakonikusak és kevés részletet tartalmaznak olyan ténybeli és
 jogi elemeket illetően, amelyek lehetővé tennék a feltett kérdések
tárgyának azonosítását, és ennél fogva azok értelmének és terjedelmének
megismerését.6        Emlékeztetni
 kell arra, hogy annak szükségessége, hogy a nemzeti bíróság számára a
közösségi jog hasznos értelmezését lehessen adni, megköveteli, hogy a
nemzeti bíróság meghatározza az általa feltett kérdések ténybeli és
jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli
körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak.7        E
 követelmények különösen érvényesek a versenyjog területén, amelyet
összetett ténybeli és jogi helyzetek jellemeznek.8        Márpedig
 az előzetes döntéshozatalra utaló végzések e tekintetben semmit nem
tartalmaznak.9        Bár
 az ügynek a nemzeti bíróság által átadott iratai és az írásbeli
észrevételek – ahogy ez a tárgyalásra készített jelentésből is kiderül –
 nyújtanak bizonyos információkat a Bíróság számára, akárcsak a felek
által a tárgyaláson előadott észrevételek is. Ezek az információk
azonban töredékesek, és nem teszik lehetővé a Bíróság számára, hogy – az
 alapeljárásra vonatkozó tények megfelelő ismeretének hiányában –
értelmezze a közösségi versenyszabályokat e jogvita tárgyát képező
helyzet vonatkozásában, ahogy erre a kérdést előterjesztő bíróság őt
felkéri.10      Ilyen
 körülmények között a Vice Pretore di Frascati által feltett kérdésekről
 nem szükséges határozni. A költségekről11      A
 Bíróságnál észrevételt előterjesztő olasz kormány és az Európai
Közösségek Bizottsága részéről felmerült költségek nem téríthetők meg.
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti
 bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a
bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa
 Vice Pretore di Frascati 1990. szeptember 4‑i végzéseivel
hozzá intézett kérdéseire válaszolva a következőképpen határozott:A feltett kérdésekről nem szükséges határozni.DueKakourisRodríguez IglesiasZuleegMurrayManciniJolietSchockweilerMoitinho de AlmeidaGrévisseDíez de VelascoKapteyn       Edward Kihirdetve Luxembourgban, az 1993. január 26‑i nyilvános ülésen.J.-G. Giraud       O. Duehivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: olasz.


title: A Bíróság (első tanács) 2004. szeptember 9-i ítélete. # Carbonati Apuani Srl kontra Comune di Carrara. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara - Olaszország. # Vámmal azonos hatású díjak - Egy közigazgatási területen a márványra az azon kívülre való szállítás esetén kivetett adó. # C-72/03. sz. ügy

text:
      C-72/03. sz. ügy
      Carbonati Apuani Srl
      kontra
      Comune di Carrara
      (a Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Vámmal azonos hatású díjak – A valamely közigazgatási területen kitermelt márványnak e terület határain túlra való szállítása esetén kivetett adó”
      Az ítélet összefoglalása
      Áruk szabad mozgása – Vámok – Azonos hatású díjak – Fogalom – Valamely tagállam közigazgatási területén szedett, és az áruk
            egy kategóriájára, az áruknak a közigazgatási terület határain túlra való szállítása esetén kivetett adó – Bennfoglaltság
      (EK 23. cikk)
      Az áruk meghatározott típusára kizárólag valamely tagállam adott közigazgatási területén, ezen árunak a közigazgatási terület
         határain túlra való szállítása esetén annak súlyával arányosan kivetett adó az EK 23. cikk szerinti vámmal azonos hatású díjnak
         minősül attól függetlenül, hogy az adót azon árura is kivetik, amelynek végső rendeltetési helye az adott tagállam területén
         található.

      Elsősorban ugyanis, maga az EK 23. cikkben rögzített vámunió elve követeli meg, hogy általános jelleggel biztosítsák az áruk
         szabad mozgását, nemcsak az államok közötti kereskedelemben, hanem általában a vámunió teljes területén, és mind a tagállamok
         közötti, mind a tagállamokon belüli vámjellegű vagy azzal azonos hatású díjak felszámolása nélkülözhetetlen előfeltételét
         képezi ilyen vámunió megvalósításának. Másodsorban, mivel az említett adó az adott kategóriába tartozó minden olyan termékre
         vonatkozik, amely elhagyja annak az önkormányzatnak a közigazgatási területét, ahonnan származik, anélkül hogy megkülönböztetést
         tenne azon termékek között, amelyek rendeltetési helye a származási ország, illetve más tagállam, természetében és tartalmában
         érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.

      (vö. 22., 24., 26., 35. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2004. szeptember 9.(*)

      „Vámmal azonos hatású díjak – A valamely közigazgatási területen kitermelt márványnak e terület határain túlra való szállítása esetén kivetett adó”
      A C‑72/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,
      amelyet a Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Olaszország) a Bírósághoz 2003. február 18‑án érkezett 2002. december 10‑i
         határozatával terjesztett elő az előtte

      a Carbonati Apuani Srl
      és
      a Comune di Carrara
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta és K. Lenaerts (előadó) bírák,
      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. március 17‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:
      –        a Carbonati Apuani képviseletében G. Andreani et R. Diamanti avvocati,
      –        a Comune di Carrara képviseletében A. Calamia, F. Batistoni Ferrara, L. Buselli, G. M. Roberti és A. Franchi avvocati,
      –        az olasz kormány képviseletében M. Fiorilli avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében X. Lewis és R. Amorosi, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: G. Bambara
         avvocato,

      a főtanácsnok indítványának a 2004. május 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az EK 23., EK 81., EK 85. és EK 86. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérdés azon per során merült fel, amelyben vitatták a Comune di Carrara (a továbbiakban: Carrara önkormányzata) által a
         területén kifejtett, és ezután az önkormányzat területén kívülre elszállított márványra kivetett adó közösségi joggal való
         összeegyeztethetőségét.

       Az olasz jogi háttér
      3        Az 1997. december 27-i 449. sz. törvény (GURI 302. sz., 1997. december 30.) 55. cikkének (18) bekezdése által módosított 1911.
         július 15-i 749. sz. törvény egyetlen cikke az alábbiak szerint rendelkezik:

      „A Carrara önkormányzatának területén kifejtett, és annak területéről elszállított márványt adó terheli ezen önkormányzat
         javára. Ezt az adót az önkormányzati képviselőtestület által a szociális partnerekkel való konzultációt követően hozott külön
         rendelet alapján az önkormányzat veti ki és szedi be, amikor a márvány elhagyja határait.

      Az önkormányzati képviselőtestület évente, az önkormányzat költségvetésének elfogadásakor határozza meg az adó mértékét a
         következő évre. Mindazonáltal, ha az önkormányzatnak hosszú távú kötelezettségeket kell vállalnia, amelyek fedezetét az adóból
         származó bevételek képezik, az önkormányzati képviselőtestület több évre előre rögzítheti az említett adó mértékét.

      Az önkormányzat az önkormányzati képviselőtestület határozata útján az önkormányzati és tartományi jog által előírt módon
         és a Giunta provinciale amministrativa (tartományi közigazgatási tanács) jóváhagyásával úgy dönthet, hogy az adó bevételeinek
         egy részét a Marina di Carrara kikötő építési és üzemeltetési kiadásainak, valamint kötelezettségvállalásainak fedezésére
         fordítja, adott esetben az 1903. február 12-i 50. sz. törvény alkalmazásával, más részét pedig a márványipari munkások Cassa
         nazionale di previdenza per gli operai-tagdíjának (nemzeti munkás-önsegélyező pénztár) fedezésére. […]”

      4        A módosításokkal az 1999. évi 75. sz. törvénnyé (GURI 72. sz., 1999. március 27.) átalakított 1999. január 26-i 8. sz. törvényrendelet
         2. cikkének (2b) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „A 749. sz. törvény egyetlen cikke […] úgy értelmezendő, hogy az […] adó tárgya a márvány és annak származékai, és azt a helyi
         márványipar tevékenységéhez közvetlenül vagy közvetve kapcsolódó költségeknek megfelelően határozzák meg.”

      5        E rendelkezések alapján Carrara önkormányzata helyi rendelet alapján adót vetett ki a területén kifejtett, és ezután onnét
         elszállított márványra. Az alapeljárás tényállásának megvalósulása idején a márványtömböket terhelő adó mértéke tonnánként
         8 000 ITL volt.

      6        Ezzel szemben az önkormányzat területén kifejtett, és ott felhasznált márvány mentes az adó alól. A kérdést előterjesztő bíróság
         végzése szerint emellett mentességek állapíthatók meg a Carrarával szomszédos közigazgatási területeken felhasznált vagy megmunkált
         márványra is.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      7        Az alapeljárás felperese a Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara előtt megtámadta az adófizetési felszólítást,
         amelyben Carrara önkormányzata kivetette az adót a részére 2001 májusában átadott márványra. E bíróság előtt vetette fel az
         ezen adó EK‑Szerződéssel való összeegyeztethetőségére vonatkozó kérdést.

      8        A Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara – mivel megállapította, hogy a márványadó értelmezhető vámként vagy
         azzal azonos hatású díjként is, és alkalmas a verseny korlátozására – az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Az 1911. július 15-i 749. sz. törvényben, az 1997. december 27-i 449. sz. törvényben és a módosításokkal 1999. évi 75. sz.
         törvénnyé átalakított 1999. január 26-i törvényrendeletben foglalt olasz jogszabályok – adó kivetése a márványra Carrara önkormányzata
         területén – [összeegyeztethető-e] az Európai Közösség létrehozásáról szóló szerződésnek az Olaszország által az 1998. évi
         209. sz. törvényben ratifikált Amszterdami Szerződést követően hatályos 23., 81., 85. és 86. cikkével?”

       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
      9        A Bizottság szerint a kérdést előterjesztő bíróság végzése nem részletezi kellő pontossággal a ténybeli és jogi hátteret,
         amelyben a feltett kérdés felmerült. Álláspontja szerint tehát a kérelem elfogadhatatlan.

      10      Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének szüksége megköveteli,
         hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa felvetett kérdés ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse
         azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdés alapul (lásd különösen a C‑320/90., C‑321/90. és C‑322/90. sz., Telemarsicabruzzo
         és társai egyesített ügyekben 1993. január 23-án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑393. o.] 6. pontját, illetve a C‑157/92. sz.
         Banchero-ügyben 1993. március 19-én hozott végzés [EBHT 1993., I‑1085. o.] 4. pontját, a C‑128/97. és C‑137/97. sz., Testa
         és Modesti egyesített ügyekben 1998. április 30-án hozott végzés [EBHT 1998., I‑2181. o.] 5. pontját és a C‑9/98. sz. Agostini-ügyben
         1998. július 8-án hozott végzés [EBHT 1998., I‑4261. o.] 4. pontját).

      11      A Bíróság szintén rögzítette, hogy elengedhetetlen, hogy a nemzeti bíróság minimális mértékben magyarázatot adjon az értelmezendő
         közösségi rendelkezések kiválasztásának okáról, valamint az e rendelkezések és a jogvita során alkalmazandó nemzeti jogszabály
         között általa megállapított összefüggésről (a C‑116/00. sz. Laguillaumie-ügyben 2000. június 28-án hozott végzés [EBHT 2000.,
         I‑4979. o.] 16. pontja).

      12      A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a Bíróság rendelkezik a szükséges felvilágosítással ahhoz, hogy hasznos választ
         adhasson a kérdést előterjesztő bíróságnak, ami a feltett kérdésnek az EK 23. cikk értelmezésére vonatkozó részét illeti.
         A kérdést előterjesztő bíróság végzése pontosan bemutatja a márványadó szabályozási hátterét, amely a kérdést előterjesztő
         bíróság szerint vámként vagy azzal azonos hatású intézkedésként értelmezhető. Másrészről, ami a ténybeli hátteret illeti,
         a kérdést előterjesztő bíróság végzéséből kitűnik, hogy az alapeljárás felperese, aki carrarai márványt szállított az önkormányzat
         területén kívülre, a nemzeti bíróság előtt vitatja az adófizetési felszólítást, amellyel az önkormányzat kivetette az adót
         a részére 2001 májusában átadott márványra.

      13      Ezzel szemben, amint azt a főtanácsnok indítványának 18–21. pontjában hangsúlyozta, a kérdést előterjesztő bíróság nem szolgáltat
         semmilyen hasznos magyarázatot az EK 81., EK 85. és EK 86. cikk és a jogvitában alkalmazandó nemzeti jogszabályok közötti
         összefüggésről. Egyedül arra hivatkozik, hogy az adó „hatással lehet a szabad versenyre”, anélkül hogy magyarázatot adna arra,
         milyen összefüggés lehet a márványadó és a vállalkozások versenykorlátozó magatartása között.

      14      Ilyen körülmények között az előzetes döntéshozatal iránti kérelem kizárólag az EK 23. cikk értelmezését illetően fogadható
         el.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      15      A kérdést előterjesztő bíróság érdemben arra vár választ, hogy vámmal azonos hatású díjnak minősül-e a márványadóhoz hasonlóan
         kizárólag valamely tagállam közigazgatási területén szedett, és az áruk meghatározott típusát – azaz az e közigazgatási területen
         kifejtett márványt – az adott közigazgatási terület határán kívülre való szállítása okán terhelő adó.

      16      Az olasz kormány és Carrara önkormányzata szerint a márványadó megkülönböztetés nélkül vonatkozik a más tagállamokba exportált,
         valamint az egyéb olasz területekre elszállított márványra. Mivel az adó nem kizárólag az exportra szánt termékeket érinti,
         nem tekinthető úgy, hogy az EK 23. cikk hatálya alá tartozik. Ráadásul a vita tárgyává tett adó az EK 90. cikk szerinti belső
         adó, amely összeegyeztethető a Szerződéssel, mivel azonos módon és a forgalmazás azonos stádiumában érinti az olasz területen
         feldolgozott és forgalmazott, valamint a más tagállamokba exportált márványt (a C‑90/94. sz. Haahr Petroleum ügyben 1997.
         július 17-én [EBHT 1997., I‑4085. o.] és a C‑234/99. sz. Nygård-ügyben 2002. április 23-án [EBHT 2002., I‑3657. o.] hozott
         ítéletek).

      17      Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már megállapította, hogy az adott teher nem vámmal azonos hatású
         díjat, hanem az EK 90. cikk szerinti belső adót képez, amennyiben a termékek származási és rendeltetési helyétől függetlenül,
         objektív szempontok szerint, általános jellegű belső teherként következetesen érint bizonyos terméktípusokat (ebben a tekintetben
         lásd a 90/79. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1981. február 3-án hozott ítélet [EBHT 1981., 283. o.] 14. pontját
         és a C‑163/90. sz., Legros és társai ügyben 1992. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑4625. o.] 11. pontját).

      18      A jelen esetben meg kell említeni, hogy a vitatott adó a carrarai márványt terheli, amikor azt Carrara önkormányzata területének
         határain kívülre elszállítják. Az adókötelezettséget keletkeztető tény tehát e határok átlépése. A carrarai önkormányzat területén
         felhasznált márvány mentes az adó alól, egészen pontosan annak helyi céljai miatt, és nem olyan objektív feltételek alapján,
         amelyek a közigazgatási területről elszállított márványra ugyanúgy alkalmazhatók lehetnének. Ezek az elemek kizárják, hogy
         a vitatott adó az EK 90. cikk szerinti belső adónak minősüljön (lásd a fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítélet
         12. pontját).

      19      Meg kell vizsgálni, hogy a márványadóhoz hasonló adó az EK 23. cikk szerinti vámmal azonos hatású díjnak minősül-e.

      20      Amint azt a Bíróság már számos alkalommal megállapította, a belföldi vagy külföldi árura valamely határ átlépésekor egyoldalúan,
         bármilyen elnevezéssel és módszerrel kivetett adóterhek, ha nem is minősülnek kifejezetten vámnak, az EK 23. cikk értelmében
         azzal azonos hatású díjnak tekintendők, legyenek azok bármilyen alacsonyak (lásd a 158/82. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben
         1983. november 9-én hozott ítélet [EBHT 1983., 3573. o.] 18. pontját, a fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítélet
         13. pontját, a C‑426/92. sz. Deutsches Milch-Kontor ügyben 1994. június 22-én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑2757. o.] 50. pontját,
         a C‑485/93. és C‑486/93. sz., Simitzi egyesített ügyekben 1995. szeptember 14-én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2655. o.] 15. pontját,
         valamint a C‑347/95. sz. UCAL-ügyben 1997. szeptember 17-én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4911. o.] 18. pontját).

      21      Mindazonáltal az olasz kormány és Carrara önkormányzata szerint az EK 23. cikkben megfogalmazott, és az EK 25. cikkben megismételt
         tilalom csak a „tagállamok közötti” forgalom tekintetében vonatkozik a vámokra vagy az azokkal azonos hatású díjakra.

      22      Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a vámok és az azokkal azonos hatású díjak tilalmát azok az akadályok indokolják,
         amelyeket a határok átlépése okán kivetett adóterhek az áruk szabad mozgása előtt képeznek (lásd különösen a 2/69. és 3/69. sz.,
         Brachfeld és Chougol ügyben 1969. július 1-jén hozott ítélet [EBHT 1969., 211. o.] 14. pontját és a C‑363/93., C‑407/93–C‑411/93. sz.,
         Lancry és társai egyesített ügyekben 1994. augusztus 9-én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑3957. o.] 25. pontját). Maga az EK 23. cikkben
         rögzített vámunió elve követeli meg, hogy általános jelleggel biztosítsák az áruk szabad mozgását, nemcsak az államok közötti
         kereskedelemben, hanem általában a vámunió teljes területén. Ha az EK 23. és EK 25. cikk kifejezetten csak a tagállamok közötti
         kereskedelmi forgalmat említi, az azzal magyarázható, hogy a Szerződés alkotói feltételezték, hogy a tagállamokon belül nem
         léteznek vámjellegű díjak (lásd a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítélet 29. pontját).

      23      Szintén meg kell említeni, hogy 1986-ban az Egységes Európai Okmány az EGK‑Szerződést kiegészítette a 8a. cikkel (a módosítást
         követően EK 7a. cikk, majd EK 14. cikk), amely rögzítette a közös piac 1992. december 31-ig történő létrehozásának célját.
         Az EK 14. cikk (2) bekezdése úgy határozza meg a belső piacot, mint „olyan, belső határok nélküli térség, amelyben… biztosított
         az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgása”, anélkül hogy ez a rendelkezés megkülönböztetne államok közötti,
         illetve államokon belüli határokat.

      24      Mivel az EK 23. és az azt követő cikkeket az EK 14. cikk (2) bekezdésével összhangban kell értelmezni, mind a tagállamok közötti,
         mind a tagállamokon belüli vámjellegű vagy azzal azonos hatású díjak felszámolása nélkülözhetetlen előfeltételét képezi az
         olyan vámunió megvalósításának, amelyben biztosított az áruk szabad mozgása.

      25      Ezzel az indokkal határozott úgy a Bíróság a fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítélet 18. pontjában, a Lancry
         és társai ügyben hozott ítélet 32. pontjában és a Simitzi-ügyben hozott ítélet 17. pontjában, hogy a valamely tagállamon belüli
         területi határ átlépésekor kivetett adó vámmal azonos hatású díjnak minősül.

      26      Másrészről hangsúlyozni kell, hogy az alapeljárásban érintett probléma nem tűnik olyan helyzetnek, amelynek minden eleme teljes
         mértékben az adott tagállam területén belül rögzülne. Nem vitatott, hogy a márványadó vonatkozik minden carrarai márványra,
         amely elhagyja ezen önkormányzat közigazgatási területét, anélkül hogy megkülönböztetést tenne az olaszországi rendeltetési
         hellyel rendelkező és a más tagállamokba szánt márvány között. A márványadó tehát természetében és tartalmában érinti a tagállamok
         közötti kereskedelmet (lásd a fent hivatkozott Lancry és társai ügyben hozott ítélet 30. pontját; lásd ugyanebben az értelemben
         a mennyiségi korlátokkal azonos hatású intézkedések tekintetében a 286/81. sz., Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij ügyben 1982.
         december 15-én hozott ítélet [EBHT 1982., 4575. o.] 9. pontját, a C‑277/91., C‑318/91. és C‑319/91. sz., Ligur Carni és társai
         egyesített ügyekben 1993. december 15-én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6621. o.] 36. és 37. pontjait, a C‑254/98. sz. TK-Heimdienst-ügyben
         2000. január 13-án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑151. o.] 27–31. pontját és a C‑448/98. sz. Guimont-ügyben 2000. december 5-én
         hozott ítélet [EBHT 2000., I‑10663. o.] 21‑23. pontját).

      27      Carrara önkormányzata szerint mindazonáltal különböző körülmények szólnak a márványadó vámmal azonos hatású díjként való minősítése
         ellen. Arra hivatkozik, hogy a fent hivatkozott Legros és társai, Lancry és társai, illetve a Simitzi-ügyben hozott ítéletek
         tárgyát képező adóktól eltérően az alapeljárásban érintett adót egy kisméretű területi közösség veti ki, és az kizárólag az
         áruk adott típusát – a carrarai márványt – terheli, és nem az önkormányzat közigazgatási határait átlépő áruk összességét.

      28      Ezek az érvek alaptalanok. Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 23. cikk – csakúgy mint az EK 25. cikk – tilt minden, a kereskedelmi
         forgalom tarifális akadályát képező adóterhet, amit valamely tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága egyoldalúan vet ki,
         legyen az akármilyen alacsony (lásd a fenti 20. pontot). Az adónak vámmal azonos hatású díjként való minősítése szempontjából
         közömbös az azt beszedő területi közösség mérete, amíg az említett adó a belső piacon belüli kereskedelem akadályát képezi.

      29      Továbbá, mivel az EK 23. és 25. cikk célja a kereskedelem valamennyi tarifális akadályának megszüntetése, közömbös, hogy az
         alapeljárásban vitatott adó kizárólag az áruk meghatározott körét (lásd a C‑109/98. sz., CRT France International ügyben 1999.
         április 22-én [EBHT 1999., I‑2237. o.] és a C‑441/98. és C‑442/98. sz. Michaïlidis-ügyben 2000. szeptember 21-én [EBHT 2000.,
         I‑7145. o.] hozott ítéleteket) vagy az érintett közösség közigazgatási határát átlépő összes árut érinti (lásd a fent hivatkozott
         Legros és társai, illetve Lancry és társai ügyben hozott ítéleteket).

      30      Az alapeljárás felperese emellett hangsúlyozza az említett adó különös célját. Az ez utóbbiból származó bevételek a carrarai
         önkormányzat területén végzett márványipari tevékenységgel kapcsolatos kiadásokra fordítandók. Az adó ezen iparág valamennyi
         vállalkozásának érdekeit szolgálja, ideértve azokat is, akik külföldön forgalmazzák az érintett termékeket.

      31      A Bíróság már megállapította, hogy a vámok és az azokkal azonos hatású díjak tilosak függetlenül bevezetésük céljától csakúgy,
         mint az azokból származó bevételek rendeltetésétől (lásd 24/68. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1969. július 1-jén
         hozott ítélet [EBHT 1969., 193. o.] 7. pontját és a fent hivatkozott Simitzi-ügyben hozott ítélet 14. pontját). Mindazonáltal
         a Bíróság elismerte, hogy a gazdasági szereplő által a részére nyújtott szolgáltatás ellenértékeként, e szolgáltatással arányos
         összegben fizetendő terhek nem minősülnek vámmal azonos hatású díjnak (a 63/74. sz. Cadsky-ügyben 1975. február 26-án hozott
         ítélet [EBHT 1975., 281. o.] 8. pontját, a 158/82. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1983. november 9-én hozott ítélet [EBHT 1983.,
         3573. o.] 19. pontját és a fent hivatkozott CRT France International ügyben hozott ítélet 17. pontját).

      32      A jelen esetben azonban nem ez a helyzet. Valójában legfeljebb közvetett kapcsolat áll fenn az alapeljárásban vitatott adó
         és az általa érintett gazdasági szereplők részére nyújtott szolgáltatások között. Carrara önkormányzata észrevételeiből megállapítható,
         hogy ezen adó célja különösen az, hogy fedezze az úthálózat javításával és karbantartásával, a kikötői infrastruktúra kialakításával,
         egy múzeum fenntartásával, a bányabiztonsági kutatásokkal, a bányamérnöki képzéssel vagy a munkásoknak nyújtott szociális
         segélyekkel összefüggő – egyébként az önkormányzatot terhelő – költségeket. E szolgáltatások közül több nem kifejezetten azon
         vállalkozások javát szolgálja, amelyek Carrara önkormányzata területén kívülre szállítanak márványt.

      33      Ami azt az érvet illeti, hogy a „helyi” gazdasági szereplők, akik helyi adókat fizetnek, már hozzájárulnak a márványipar által
         okozott önkormányzati költségek fedezetéhez, emlékeztetni kell arra, hogy az adókötelezettséget keletkeztető tény a márvány
         átlépése az önkormányzat közigazgatási határán, függetlenül attól, hogy az érintett gazdasági szereplő a helyi adó alanya-e.

      34      Mindazonáltal az a tény, hogy valamely adót, amelyet a tagállamok közötti vagy tagállamon belüli határ átlépésekor szednek
         be, azért vezettek be, hogy kompenzáljanak valamely hasonló belső terméket érintő helyi terhet, nem elegendő ahhoz, hogy azt
         kivonják a vámmal azonos hatású díjként való minősítés alól. Amennyiben ez lehetséges lenne, ez kiürítené a vámmal azonos
         hatású díjak tilalmának tartalmát és hatályát (lásd ebben a tekintetben a 132/78. sz. Denkavit-ügyben 1979. május 31-én hozott
         ítélet [EBHT 1979., 1923. o.] 8. pontját és a fent hivatkozott Michaïlidis-ügyben hozott ítélet 23. pontját).

      35      Következésképpen az áruk meghatározott típusára kizárólag valamely tagállam adott közigazgatási területén, ezen árunak a közigazgatási
         terület határain túlra való szállítása esetén annak súlyával arányosan kivetett adó az EK 23. cikk szerinti vámmal azonos
         hatású díjnak minősül attól függetlenül, hogy az adót azon árura is kivetik, amelynek végső rendeltetési helye az adott tagállam
         területén található.

       A jelen ítélet időbeli hatályáról
      36      Carrara önkormányzata kéri a Bíróságtól, hogy abban az esetben, ha úgy ítélné meg, hogy az alapeljárásban vitatotthoz hasonló
         adók nem egyeztethetők össze a Szerződés vonatkozó rendelkezéseivel, korlátozza a jelen ítélet időbeli hatályát. Egyrészről
         a kérdéses adó kivetésének jogi hátteréhez kapcsolódó bizonytalanságokra, másrészről pedig azon súlyos pénzügyi következményekre
         hivatkozik, amelyek az ítélet időbeli hatályának korlátozása hiányában Carrara önkormányzatának költségvetését terhelik.

      37      Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kizárólag kivételes esetben, a közösségi jogrend szerves részét képező jogbiztonság
         elvének alkalmazásával korlátozhatja a jóhiszeműen létrejött jogviszonyokat vitató érintett azon jogát, hogy valamely, már
         értelmezett rendelkezésre hivatkozhasson (a fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítélet 30. pontja és a C‑104/98. sz.,
         Buchner és társai ügyben 2000. május 23‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑3625. o.] 39. pontja).

      38      Ebben a tekintetben a Bíróság a fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítélet 30–36. pontjában akként határozott,
         hogy a jogbiztonság alapvető követelményéből eredő megfontolások alapján a Szerződésnek az importvámokkal azonos hatású díjakra
         vonatkozó rendelkezéseire nem alapozhatók az ezen ítélet keltét, azaz 1992. július 16-át megelőzően megfizetett kikötői illetékhez
         hasonló díj visszafizetésére irányuló követelések, kivéve ha a jogosult e napot megelőzően keresetet indított, vagy azzal
         egyenértékű panaszt tett (lásd a fent hivatkozott Simitzi-ügyben hozott ítélet 30. pontját).

      39      A vitatott adót – mint tagállamon belüli területi határ átlépésekor kivetett díjat – ugyanolyan díjnak kell minősíteni, mint
         a fent hivatkozott Legros és társai ügyben vitatott kikötői illetéket. Ezért el kell ismerni, hogy 1992. július 16-ig Carrara
         önkormányzata ésszerűen feltételezhette, hogy a vitatott adó összeegyeztethető volt a közösségi joggal.

      40      Ennek megfelelően e jogbiztonsággal kapcsolatos megfontolások figyelembevételével meg kell állapítani, hogy az időbeli hatálynak
         a fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítéletben rögzített korlátozása ugyanúgy irányadó az alapeljárás tárgyát
         képező adó jogcímén beszedett összegek visszatérítésére irányuló követelések tekintetében.

      41      Ezzel szemben nem lehet korlátozni a jelen ítélet időbeli hatályát a fent hivatkozott Legros és társai ügyben hozott ítélet
         keltét, 1992. július 16‑át követő időszakban. E naptól kezdve Carrara önkormányzata nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy a
         vitatott adó nem volt összeegyeztethető a közösségi joggal.

      42      Következésképpen rögzíteni kell, hogy a Szerződésnek a vámokkal azonos hatású díjakra vonatkozó rendelkezéseire nem alapozhatók
         a vitatott adó jogcímén 1992. július 16-át megelőzően beszedett összegek visszafizetésére irányuló követelések, kivéve, ha
         a kérelmező e napot megelőzően keresetet indított vagy azzal egyenértékű panaszt tett.

       A költségekről
      43      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) az alábbiak szerint határozott:
      1)      Az áruk meghatározott típusára kizárólag valamely tagállam adott közigazgatási területén, ezen árunak a közigazgatási terület
            határain túlra való szállítása esetén annak súlyával arányosan kivetett adó az EK 23. cikk szerinti vámmal azonos hatású díjnak
            minősül attól függetlenül, hogy az adót azon árura is kivetik, amelynek végső rendeltetési helye az adott tagállam területén
            található.
      2)      Az EK 23. cikkre nem alapozhatók a márványadó jogcímén 1992. július 16‑át megelőzően beszedett összegek visszafizetésére irányuló
            követelések, kivéve, ha a kérelmező e napot megelőzően keresetet indított vagy azzal egyenértékű panaszt tett.
      Aláírások.
      * Az eljárás nyelve: olasz.


A Bíróság december 14.-i ítélete: 1995. # Giorgio Domingo Banchero elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Pretura circondariale di Genova - Olaszország. # C-387/93. sz. ügy