title: A Bíróság (második tanács) 2005. április 21-i ítélete.#Finanzamt Bergisch Gladbach kontra HE.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország.#Hatodik HÉA-irányelv - Lakáscélú ingatlan gazdasági tevékenységet nem folytató vagyonközösségben álló házastársak általi építése - Az egyik tulajdonostárs által szakmai célra történő felhasználás - Adóalanyiság - Adólevonási jog - A joggyakorlás módja - A számlával szemben támasztott követelmények.#C-25/03. sz. ügy.

text:
      C‑25/03. sz. ügy
      Finanzamt Bergisch Gladbach
      kontra
      HE
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA-irányelv — Lakáscélú ingatlan gazdasági tevékenységet nem folytató vagyonközösségben álló házastársak általi építése — Helyiségnek az egyik tulajdonostárs általi, szakmai célra történő használata — Adóalanyi minőség — Adólevonási jog — A joggyakorlás módja — A számlával szemben támasztott követelmények”
      A. Tizzano főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2004. november 11.
      A Bíróság ítélete (második tanács), 2005. április 21.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Adórendelkezések — Jogszabályok harmonizálása — Forgalmi adó — Közös hozzáadottértékadó-rendszer — Adóalanyok — Fogalom —
            Valamely ingatlant saját és családja lakhatása céljából megszerző, de annak egy részét gazdasági tevékenység folytatására
            használó és e részt vállalkozása vagyonához rendelő személy — Bennfoglaltság
      (77/388 tanácsi irányelv, 2. cikk, 4. cikk és 17. cikk)
      2.     Adórendelkezések — Jogszabályok harmonizálása — Forgalmi adó — Közös hozzáadottértékadó-rendszer — Az előzetesen felszámított
            adó levonása — Tárgyi eszköz házasságon alapuló vagyonközösség révén történő megszerzése — A társtulajdonos házastársaknak
            az ügylet címzettjeinek minősülése, ami számukra külön-külön biztosít adólevonási jogot
      (77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk)
      3.     Adórendelkezések — Jogszabályok harmonizálása — Forgalmi adó — Közös hozzáadottértékadó-rendszer — Az előzetesen felszámított
            adó levonása — Tárgyi eszköz házasságon alapuló vagyonközösség révén történő megszerzése — Az eszköz egy részének az egyik
            tulajdonostárs általi, vállalkozása céljára történő felhasználása — E tulajdonostárs joga a szóban forgó részt terhelő teljes
            adó levonására — Feltétel — Az adóalanyt az említett eszköz közös tulajdona keretében megillető hányadot meg nem haladó levont
            összeg
      (77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk)
      4.     Adórendelkezések — Jogszabályok harmonizálása — Forgalmi adó — Közös hozzáadottértékadó-rendszer — Az előzetesen felszámított
            adó levonása — Az adóalany kötelezettségei — Bizonyos adatokat tartalmazó számla birtoklása — Ingatlan vagyonközösségben álló
            házastársak általi megszerzése — Az ingatlan egy részének az egyik tulajdonostárs általi, szakmai célra történő felhasználása
            — Az utóbbival szemben támasztott követelmény, amely szerint rendelkeznie kell a nevére kiállított és a közös tulajdonban
            őt megillető hányadnak megfelelő ár- és adóhányadot feltüntető számlával — Hiány
      (77/388 tanácsi irányelv, 18. cikk, (1) bekezdés, a) pont és 22. cikk, (3) bekezdés)
      1.     A lakás céljára szolgáló ingatlant saját és családja lakhatása céljából megszerző vagy építtető személy adóalanyként jár el,
         tehát élhet a 77/388 hatodik irányelv 17. cikkének eredeti, valamint a 91/680 irányelv által módosított változata szerinti
         adólevonási joggal, ha ezen ingatlan egyik helyiségét ugyanezen irányelv 2. és 4. cikke értelmében független – akár csupán
         kiegészítő jellegű – gazdasági tevékenység céljából irodának használja, és ha az ingatlan e részét vállalkozása vagyonához
         rendeli.

      (vö. 52. pont és a rendelkező rész)
      2.     Valamely tárgyi eszköz házasságkötés alapján létrejött, jogi személyiséggel nem rendelkező és önmagában a 77/388 hatodik irányelv
         eredeti, valamint a 91/680 irányelv által módosított változata szerinti értelemben vett gazdasági tevékenységet nem folytató
         vagyonközösség által történő megrendelése esetén az említett vagyonközösséget alkotó tulajdonostársakat ezen irányelv értelmében
         ezen ügylet címzettjeinek kell tekinteni.

      Ugyanis, mivel az ilyen vagyonközösség nem adóalany, és e ténynél fogva nem vonhatja le a felszámított hozzáadottérték-adót,
         a semlegesség elvével összhangban e levonási jognak a házastársakat külön-külön kell megilletnie, amennyiben azok adóalanyi
         minőséggel bírnak.

      (vö. 57–58. pont és a rendelkező rész)
      3.     Ha a házasságkötés következtében egymással vagyonközösségben álló házastársak szereznek meg valamely tárgyi eszközt, amelynek
         egy részét az egyik tulajdonostárs kizárólagos jelleggel szakmai célokra használja, ez utóbbi tulajdonostárs a vállalkozása
         céljára használt ingatlanrészt terhelő teljes hozzáadottérték-adó összegét jogosult levonni, amennyiben a levont összeg nem
         terjed túl az adóalanyt az említett ingatlanon megillető vagyonhányad határain.

      Ugyanis, ha a szóban forgó piaci szereplő az e teljes egészében adóköteles tevékenység céljára használt rész után az általa
         megfizetett adónak csupán egy, az ingatlan feletti tulajdon egészében őt megillető hányad arányában meghatározott részét vonhatná
         le, akkor az említett piaci szereplő nem mentesülne a gazdasági tevékenysége céljából használt eszközt terhelő adó egésze
         alól, ami ellentmond a semlegesség elve által támasztott követelményeknek.

      (vö. 71., 74. pont és a rendelkező rész)
      4.     A 77/388 hatodik irányelv eredeti, valamint a 91/680 irányelv által módosított változata 18. cikke (1) bekezdésének a) pontja,
         valamint 22. cikkének (3) bekezdése nem írja elő, hogy azon adóalany, aki házastársával vagyonközösségben szerezte azt az
         ingatlant, amelynek egy részét szakmai célokra használ, az adólevonási jog gyakorlásához saját nevére kiállított számlával
         rendelkezzék, amelyen fel vannak tüntetve a tulajdoni hányadának megfelelő ár- és hozzáadottértékadó-hányadok. E célból elegendő
         a vagyonközösségben álló házastársak nevére együttesen kiállított, tételes felosztás nélküli számla.

      (vö. 83. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2005. április 21.(*)

      „Hatodik HÉA-irányelv – Lakáscélú ingatlan gazdasági tevékenységet nem folytató vagyonközösségben álló házastársak általi építése – Helyiségnek az egyik tulajdonostárs általi, szakmai célra történő használata – Adóalanyi minőség – Adólevonási jog – A joggyakorlás módja – A számlával szemben támasztott követelmények”
      A C‑25/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország)
         a Bírósághoz 2003. január 23‑án érkezett, 2002. augusztus 29‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Finanzamt Bergisch Gladbach
      és
      a HE
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, R. Silva de Lapuerta, R. Schintgen (előadó), G. Arestis és J. Klučka bírák
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. szeptember 23‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       a Finanzamt Bergisch Gladbach képviseletében A. Eich, meghatalmazotti minőségben,
      –       HE képviseletében C. Fuhrmann Rechtsanwalt és K. Korn Steuerberater,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében E. Traversa és K. Gross, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. november 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról − közös
         hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.) 2., 4., 17., 18. és 22. cikkének értelmezése mind
         eredeti, mind a fiskális határok megszüntetésére való tekintettel a hozzáadottérték-adó közös rendszerének kiegészítéséről
         és a 77/388/EGK irányelv módosításáról szóló, 1991. december 16‑i 91/680/EGK irányelv (HL L 376., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
         9. fejezet, 1. kötet, 160. o.) által módosított változatában (a továbbiakban: hatodik irányelv).

      2       Ezt a kérelmet a Finanzamt Bergisch Gladbach (a továbbiakban: Finanzamt) és HE között folyamatban lévő eljárásban terjesztették
         elő, amelynek tárgya annak megállapítása, hogy milyen mértékben jogosult az említett ingatlan építését terhelő hozzáadottérték-adó
         (a továbbiakban: HÉA) levonására HE, aki házastársával résztulajdonosa egy lakáscélú ingatlannak, amelynek egyik helyiségét
         kizárólag szakmai tevékenység céljából használja.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3       A hatodik irányelv II. címét („Alkalmazási kör”) képező 2. cikk értelmében:
      „A hozzáadottérték-adó alá tartozik:
      1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
      2.      a termékimport.”
      4       Az ugyanezen irányelv IV. címét („Adóalanyok”) képező 4. cikk így rendelkezik:
      „(1)      »Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet
         nélkül annak céljára és eredményére.

      (2)      Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét
         magában foglalja, beleértve a kitermelőipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint az egyéb szakmai tevékenységeket is.
         Gazdasági tevékenységnek minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós
         hasznosítását foglalja magában.

      […]”
      5       A hatodik irányelv V. címének („Adóköteles tevékenységek”) „Termékértékesítés” alcímű 5. cikke (1) bekezdésében kimondja:
      „»Termékértékesítés«: a materiális javak feletti tulajdonjog átengedése”
      6       A hatodik irányelv IX. címe („Adólevonás”) alá tartozó 17. cikk („Az adólevonási jog eredete és alkalmazási köre”) értelmében:
      „(1)      Az adó levonására vonatkozó jog azon időpontban keletkezik, amikor a levonható adó felszámíthatóvá válik.
      (2)      Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték-adó, amelyet részére egy másik adóalany
         szállított vagy fog szállítani, illetve teljesített vagy teljesíteni fog;

      […]
      (6)      A Tanács a Bizottság javaslatára az ezen irányelv hatálybalépésétől számított négyéves időtartamon belül egyhangúlag megállapítja,
         hogy milyen kiadás esetén nem keletkezhet a hozzáadottérték-adó levonásának joga. Az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó
         kiadás esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költségek az adólevonást semmilyen körülmények
         között nem lehet alkalmazni.

      A fent említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan kizárást, amely az ezen irányelv hatálybalépése
         idején fennálló nemzeti jogszabályban szerepel.

      […]”
      7       Az alapügyben releváns időszak folyamán hatályba lépett a 91/680 irányelv, amely 3. cikkében kötelezi a tagállamokat azon
         rendelkezések elfogadására, amelyek az ezen irányelvben meghatározottakhoz igazodó intézkedések 1993. január 1‑jén hatálybalépéséhez
         szükségesek. A 91/680 irányelv által módosított 17. cikk (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:

      „(2)      Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használja fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan, belföldön adóköteles termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték-adó, amelyet
         részére egy másik adóalany szállított vagy fog szállítani, illetve teljesített vagy fog teljesíteni;

      […]”
      8       A hatodik irányelv ugyanezen, XI. címének részét képező, „Az adólevonási jog gyakorlásának szabályai” alcímű 18. cikk így
         szól:

      „(1)      Ahhoz, hogy adólevonási jogát gyakorolhassa, az adóalanynak:
      a)      a 17. cikk (2) bekezdésének a) pontja szerinti adólevonási joghoz a 22. cikk (3) bekezdése szerint kiállított számlával kell
         rendelkeznie;

      […]”
      9       A hatodik irányelv XIII. címe („Az adó fizetésére kötelezett személyek kötelezettségei”) alá tartozó „Kötelezettségek a belföldi
         forgalomban” alcímű 22. cikknek megfelelően:

      „[…]
      (3)      a)     Minden adóalany a más adóalanyok részére teljesített termékértékesítésről és szolgáltatásnyújtásról számlát vagy azt helyettesítő
         bizonylatot állít ki, és annak másodpéldányát megőrzi.

      […]
      b)      A számlán elkülönítve szerepel az adó nélküli ár és az egyes hozzáadottérték-adó mértékéhez kapcsolódó adóösszeg, valamint
         adott esetben fel kell tüntetni az adómentességet.

      c)      A tagállamok megállapítják azon követelményeket, amelyek alapján egy bizonylatot számlának lehet tekinteni.
      […]
      (8)      […] a tagállamok további kötelezettségeket is előírhatnak, amelyeket szükségesnek tartanak az adó helyes megállapítása és
         beszedése, továbbá az adókijátszás elkerülése érdekében.

      […]”
      10     A fent idézett 22. cikket az alábbiak szerint módosította 91/680 irányelv:
      „[…]
      (3)      a)     Minden adóalany a más adóalanyok vagy nem adóalany jogi személyek részére teljesített termékértékesítésről és szolgáltatásnyújtásról
         számlát vagy azt helyettesítő bizonylatot állít ki […] Az adóalany megőriz egy példányt minden kiadott okmányról.

      […]
      b)      A számlán elkülönítve szerepel az adó nélküli ár és az egyes hozzáadottérték-adó mértékéhez kapcsolódó megfelelő adóösszeg,
         valamint adott esetben fel kell tüntetni az adómentességet.

      […]
      c)      A tagállamok állapítják meg azon követelményeket, amelyek alapján egy bizonylatot számlának lehet tekinteni.
      […]
      8.      A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek az adó megfelelő behajtása és az adócsalás
         megakadályozása érdekében, azon követelményre is figyelemmel, hogy az adóalanyok által végrehajtott belföldi és tagállamok
         közötti ügyleteket egyenlő bánásmódban kell részesíteni, és feltéve, hogy az ilyen kötelezettségek nem idéznek elő a tagállamok
         közötti kereskedelemben a határátlépéssel összefüggő alaki előírásokat.

      […]”
       A nemzeti szabályozás
      11     A forgalmi adóról szóló német törvény (Umsatzsteuergesetz, a továbbiakban: UStG) vonatkozó rendelkezései, az alapeljárás tárgyát
         képező 1991–1993 közötti adóévekben hatályos változataikban (BGBl. 1991. I., 351. o. és BGBl. 1993. I., 566. o.) a következőképpen
         rendelkeznek:

      „14. § Számlakibocsátás
      (1) Amikor az 1. § (1) bekezdésének 1. és 3. pontja szerint adóköteles termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást teljesít,
         az adóalanynak, amennyiben ezen ügyleteket egy másik adóalany vállalkozása számára végzi, ez utóbbi kérésére számlát kell
         kibocsátania, amelyből egyértelműen megállapítható az adó összege. A számlának a következőket kell tartalmaznia:

      1.      a termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást végző adóalany neve és címe;
      2.      a termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás címzettjének neve és címe;
      3.      az átruházott termék mennyisége és szokásos kereskedelmi megnevezése vagy a szolgáltatás jellege és terjedelme;
      4.      a termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás időpontja;
      5.      a termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás díja (10. §) és
      6.      a díjat terhelő adó összege (5. pont).
      […]
      15. § A felszámított adó levonása
      (1) Az adóalany a felszámított adó összegéből levonhatja:
      1. valamennyi, vállalkozása számára termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás során a 14. § alapján más adóalanyok által
         kiállított számlán szereplő külön-külön szereplő adót;

      […]”
      12     Mivel a Bundesfinanzhof az előzetes döntéshozatalra utaló végzésében utalt a vonatkozó, Osztrák Köztársaságban fennálló jogi
         helyzetre, pontosítás végett meg kell említeni, hogy ebben a tagállamban a hozzáadottérték-adóról szóló 1994‑es törvény 12. §‑a
         (2) bekezdésének 2. pontja (Umsatzsteuergesetz, BGBl. 663/1994.) az alábbi módon rendelkezik:

      „Nem lehet vállalkozás céljából végrehajtottnak tekinteni az olyan termékértékesítést, szolgáltatásnyújtást vagy behozatalt,
      a)      amelynek díja elsődlegesen nem tartozik a levonható kiadások (költségek) körébe a személyi jövedelemadóról szóló 1998‑as törvény
         (Einkommensteuergesetz, BGBl. 100/1988.) 20. §‑a (1) bekezdésének 1‑5. pontja értelmében

      […]”
      13     Ezen utóbbi rendelkezés a következőket is kimondja:
      „A különféle bevételekből nem vonhatók le:
      […]
      2.      […]
      d)      a lakóhelyiségben található irodával, valamint berendezésével, illetve berendezési eszközeivel kapcsolatos kiadások vagy költségek.
         Ha a lakóhelyiségben található iroda az adóalany vállalkozása és egész szakmai tevékenysége központját képezi, az erre vonatkozó
         kiadások és költségek levonhatók, beleértve a berendezés költségeit.”

       Az alapeljárásról és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      14     Az alapügy irataiból kiderül, hogy 1990 folyamán HE telket vásárolt feleségével megosztott közös tulajdonban egynegyed (HE
         javára) és háromnegyed (a feleség javára) tulajdoni hányad arányában. Ezt követően az említett házastársak számos vállalkozást
         bíztak meg a telken lakás céljára szolgáló épület építésével. A Bíróság tárgyalásán HE képviselője pontosította, hogy az említett
         épület tulajdonjoga is egynegyed-háromnegyed arányban oszlik meg közöttük. Az épület építésével kapcsolatos valamennyi számlát
         a HE házaspár részére állították ki, anélkül hogy feltüntették volna rajtuk a tulajdonostársakat tulajdonrészeik arányában
         terhelő egyes részösszegeket.

      15     Nem vitatott, hogy HE e háznak egyik helyiségét irodaként használta, ahol alkalmazotti tevékenységével párhuzamosan szakírói
         kiegészítő tevékenységet is folytatott.

      16     Az 1991‑as, 1992‑es és 1993‑as adóévre vonatkozó HÉA-bevallásában HE az építéssel kapcsolatban kiállított számlák alapján
         arányos adólevonást hajtott végre, levonható részként az iroda alapterületének és a ház lakható alapterületének arányát, 12%‑ot
         alapul véve.

      17     A Finanzamt ugyanakkor elutasította ezeket a levonásokat azon okból, hogy az építkezés megrendelője és címzettje a HE házaspár
         által alkotott vagyonközösség, és nem csupán HE.

      18     A HE által e határozat ellen benyújtott fellebbezésnek első fokon részben helyt adott a Finanzgericht.
      19     E bíróság álláspontja szerint polgári jogi szempontból HE csupán egynegyed részben volt megrendelője és címzettje az irodára
         vonatkozó építési munkáknak. Egyéb tényezők hiányában e bíróság az ingatlantulajdon két házastárs közötti megoszlásából indult
         ki. Tekintetbe véve, hogy a házastárs tulajdoni hányada háromnegyed rész, a Finanzgericht csupán az irodára vonatkozó HÉA
         egynegyed részére, azaz a levonandó adó teljes összegének 12%‑ára ismerte el HE adólevonási jogát. E bíróság álláspontja szerint
         ebben az összefüggésben nincs relevanciája annak a körülménynek, hogy a számlákat megkülönböztetés nélkül a két házastárs
         nevére állították ki.

      20     Ezen ítélet ellen mind a Finanzamt, mind HE felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesfinanzhofhoz.
      21     A Finanzamt álláspontja szerint különbséget kell tenni aközött, hogy az alapeljárásban érintett szolgáltatásokat a vagyonközösségnek
         vagy a házastársak egyikének nyújtották. Ha a megrendelésből nem derül ki egyértelműen a megrendelő személye, a vagyonközösséget
         kell a munkálatok címzettjének tekinteni. HE úr és HE asszony viszonya az ingatlan tulajdonának vonatkozásában nem bír relevanciával.
         Mindenesetre az, hogy nincs feltüntetve a felszámított HÉA összegének tulajdonostársak szerinti megoszlása, valamint hogy
         a számlákat megkülönböztetés nélkül a két házastárs nevére állították ki, ellentétes azzal, hogy HE bármilyen adólevonásra
         jogosult legyen.

      22     HE ellenben úgy véli, hogy miután kizárólagos használati joggal bír az ingatlan iroda céljára szolgáló részére, őt kell ezen
         ingatlanrész építési munkái vonatkozásában az egyedüli megrendelőnek tekinteni. Álláspontja szerint az igényelt adólevonás
         csupán nemzeti polgári jog alapján történő megtagadása összeegyeztethetetlen a HÉA közösségi rendszerével. Ellentétben az
         elsőfokú bíróság döntésével, az adólevonási jognak az iroda építését terhelő HÉA teljes összegére, azaz a házra vonatkozó
         HÉA teljes összegének 12%‑ára kell kiterjednie.

      23     A Bundesfinanzhof úgy véli, hogy a német jog alkalmazásában, miután a megbízást együttesen adta több, nem önálló jogi személyként
         – személy- vagy vagyonegyesítő társaságként –, hanem egyszerű, tényleges vagyonközösségben álló személy, e közösség minden
         tagja a szolgáltatás címzettje az őt megillető tulajdoni hányad arányában. Az alapügyben a vagyonközösség mint olyan nem lépett
         fel a HÉA vonatkozásában, ezért úgy kell tekinteni, hogy a szóban forgó szolgáltatás címzettje a két házastárs.

      24     Ez a bíróság szintén megállapítja, hogy a Finanzgericht megállapítása szerint csakis HE végzett szakmai tevékenységet a közösen
         épített ingatlanban található irodában. Ítélkezési gyakorlatának megfelelően egy ingatlan vagyonközösség általi megszerzése
         esetén adólevonási joggal élhet a vagyonközösségen belüli tulajdoni hányada arányában az ingatlant szakmai célból megszerző
         valamennyi vállalkozó. Olyan esetben, amikor házastársak szakmai rendeltetésű helyiségeket béreltek, amelyeket csak egyikük
         használt vállalkozása céljából, a Bundesfinanzhof egyéb tényezők hiányában a német polgári törvénykönyv (Bürgerliches Gesetzbuch)
         742. §‑a alapján döntött, amelynek értelmében a jogok és kötelezettségek a vagyonközösség tagjai között fele-fele arányban
         oszlanak meg, és úgy határozott, hogy az említett, az eszközt szakmai célból felhasználó tag eredményének adólevonási joga
         őt csakis a levonandó adó teljes összegének felére illeti meg.

      25     Pontosan erre az eredményre jutott a jelen ügy vonatkozásában a Finanzgericht, amely jogosan állapította meg, hogy ezt az
         érvelést nem teszi kétségessé az a körülmény, hogy a számlákat a két házastárs nevére állították ki.

      26     A Bundesfinanzhof ugyanakkor felteszi a kérdést, hogy ez a megoldás összeegyeztethető‑e a hatodik irányelvvel.
      27     Először is, nem lehet bizonyossággal választ adni arra, hogy egy lakás céljára szolgáló, irodát magában foglaló ingatlan építési
         szolgáltatásait HE‑nek „adóalanyként” és „adóköteles tevékenysége céljából” nyújtották‑e hatodik irányelv a 17. cikkének (2) bekezdése
         értelmében, vagy pedig lakáscélú magánszükségletei céljából, annál is inkább, hogy például az osztrák hatóságok ilyen esetre
         kizárják az adólevonási jogot.

      28     Ebben az összefüggésben azt is meg kell határozni, hogy a lakásban lévő iroda építésére vonatkozó költségek „üzleti tevékenységhez
         szorosan kapcsolódók”‑e, vagy sem, és amennyiben ez utóbbi eset áll fenn, azok ki vannak‑e zárva az adólevonási jog alól a
         hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második mondata értelmében.

      29     Feltételezve, hogy ilyen esetben fennáll a levonási jog, ezt követően arról kell dönteni, hogy e levonási jog milyen módon
         gyakorolható a közösségi jog értelmében valamely tárgyi eszköz vagyonmegosztás vagy nem adóalanyként eljáró házastársi vagyonközösség
         általi megszerzése esetén.

      30     Végül a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és 22. cikke (3) bekezdésének a) és c) pontjában foglalt
         feltételek alkalmazása kétséget ébreszt a nemzeti ítélkezési gyakorlat vonatkozásában, amelynek értelmében a vonatkozó tulajdoni
         hányadok további feltüntetése másodlagos jellegű.

      31     Ilyen körülmények között a Bundesfinanzhof úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti
         előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:

      „1)      Lakás céljára szolgáló ingatlan vásárlása vagy építése esetében az ingatlant vásárló vagy építő személy adóalanyként jár‑e
         el, amennyiben ezen ingatlan egy részét önálló, kiegészítő tevékenység végzésére szolgáló irodaként kívánja használni?

      2)      Az 1. kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
      Valamely tárgyi eszköznek olyan vagyonközösségben álló személyek általi megrendelése esetén, amely vagyonmegosztás vagy a
         házasságkötés következtében és önmagában nem vállalkozási tevékenység folytatása céljából jött létre, úgy kell‑e tekinteni,
         hogy a beszerzést nem-adóalany hajtotta végre, akinek nincs joga a beszerzést terhelő hozzáadottérték-adó levonásához, vagy
         pedig az egyes résztulajdonosok a szolgáltatás címzettjei?

      3)      A 2. kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
      Olyan tárgyi eszköz közös tulajdonban való megszerzése esetén, amelyet csak az egyik társtulajdonos használ vállalkozása céljaira,
         a megfizetett adó levonásának joga

      a)      az említett tulajdonostársat csak a tulajdoni hányadának megfelelő adó összegére,
               vagy pedig
      b)      az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében azon adóösszeg arányában illeti meg, amely az általa vállalkozási
         célból használt ingatlanrésznek összességében megfelel (feltéve, hogy teljesül a számlára vonatkozó, negyedik kérdésben említett
         követelmény)?

      4)      A 18. cikkben szabályozott adólevonási jog gyakorlásához az irányelv 22. cikkének (3) bekezdése értelmében szükség van‑e az
         illető házastárs, illetve tulajdonostárs nevére kiállított számlára, amelyen megjelölésre került az ő tulajdoni hányadának
         megfelelő ár- és adóhányad, vagy elégséges a házastársak, illetve tulajdonostársak részére a fenti megjelölés nélkül kiállított
         számla?”

       Előzetes észrevételek
      32     Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az ügy irataiból az alábbiak derülnek ki:
      –       a HE házastársak vagyonközösségben vásároltak telket, amelyre közös tulajdonban lakáscélú ingatlant építtettek;
      –       a HE házastársak között a házasságkötés következtében létrejött vagyonközösségben mind a telek, mind a ház vonatkozásában
         a férj tulajdoni hányada egynegyed, a feleségé pedig háromnegyed rész;

      –       alkalmazotti tevékenysége mellett HE kiegészítő jelleggel önálló szakírói szakmai tevékenységet folytat;
      –       ezen utóbbi tevékenység céljából kizárólagos jelleggel használja a közös ház egyik helyiségét irodaként; nem vitatható, hogy
         ez a helyiség az ingatlan lakható összterületének 12%‑át teszi ki;

      –       HE házastársa nem folytat semmiféle gazdasági tevékenységet a hatodik irányelv értelmében, és soha egyetlen percig sem használta
         férje irodáját;

      –       a HE házastársak házasságkötésük következtében létrejött vagyonközössége sem folytat gazdasági tevékenységet a hatodik irányelv
         értelmében, továbbá nem bír jogi személyiséggel, annál is inkább, mert nem bír önálló cselekvőképességgel sem;

      –       miután ezáltal sem HE házastársa, sem az említett vagyonközösség nem bír adóalanyisággal, a hatodik irányelv alkalmazásában
         nem élhetnek adólevonási joggal;

      –       a ház építéséhez kapcsolódó számlákat a HE házaspár részére megkülönböztetés nélkül állították ki, és nem tüntették fel rajtuk
         a tulajdonközösségben a házastársakat megillető tulajdoni hányadnak megfelelő ár- és HÉA-hányadokat;

      –       HE a felszámított HÉA levonását az általa kizárólag szakmai célra használt iroda egészére, azaz 12%‑ra igényli, ugyanakkor
         az ingatlanon fennálló közös tulajdon 25%‑ával rendelkezik.

      33     Az alapügy e jellemzőinek fényében kell az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket megválaszolni.
      34     Hozzá kell tenni, hogy e válaszok tekintetében nem kell különbséget tennünk a hatodik irányelv 17. és 22. cikkei rendelkezéseinek
         eredeti és a 91/680 irányelv által módosított változata között, mivel hogy ezek tartalmát a Bíróság által jelen ügyben adandó
         értelmezés szempontjából lényegében azonosnak kell tekinteni.

       Az első kérdésről
      35     Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az a magánszemély, aki lakáscélra ingatlant
         épít vagy vásárol, adóalanyként jár‑e el a hatodik irányelv 17. cikke alkalmazásában, ha az ingatlan egy részét ugyanezen
         irányelv 2. és 4. cikke értelmében önálló kiegészítő szakmai tevékenység céljából irodaként használja.

      36     Ebben a vonatkozásban rögtön emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv a HÉA közös, az adóköteles tevékenység egységes
         meghatározásán alapuló rendszerét állítja föl (lásd a C‑305/01. sz., MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring ügyben 2003. június 26‑án
         hozott ítélet [EBHT 2003.,  I‑6729. o.] 38. pontját).

      37     Az említett irányelv HÉA alkalmazási körét megállapító 2. cikkének és ugyanezen irányelv 4. cikkének együttes olvasatából
         következik, hogy csak azok a tevékenységek tartoznak ezen adó alá, amelyek gazdasági jellegűek, és amennyiben azokat a tagállamon
         belül, adóalanyként eljáró személy végzi.

      38     A hatodik irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében adóalany az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely
         gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére.

      39     A „gazdasági tevékenység” fogalmát az említett (2) bekezdés akként határozza meg, hogy az magában foglalja a termelők, a kereskedők,
         illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét, különösen a materiális vagy immateriális javak tartós hasznosítását bevétel
         elérése érdekében. A „hasznosítás” fogalma, a közös HÉA-rendszer semlegessége követelményének megfelelően, minden ügyletre
         vonatkozik, tekintet nélkül azok jogi formájára (lásd a C‑8/03. sz. BBL-ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑10157.. o.] 36. pontját).

      40     A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a hatodik irányelv 4. cikke meglehetősen széles alkalmazási kört jelöl
         ki a HÉA számára, beleértve a termelés, a forgalmazás és a szolgáltatásnyújtás valamennyi szakaszát (lásd különösen a C‑186/89. sz.
         Van Tiem-ügyben 1990. december 4‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑4363. o.] 17. pontját és a fent hivatkozott MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring
         ügyben hozott ítélet 42. pontját).

      41     Márpedig az említett irányelv 4. cikkében foglalt, az adóalanyi minőség értékelése szempontjából kizárólagos kritériumok alapján
         (lásd a fent hivatkozott Van Tiem-ügyben hozott ítélet 25. pontját és a fent hivatkozott BBL-ügyben hozott ítélet 36. pontját),
         a HE‑hez hasonló személyt úgy kell tekinteni, mint aki rendelkezik ezen adóalanyi minőséggel.

      42     Az ügy irataiból megállapítható, hogy az alapügy tárgyát képező 1991. és 1993. közötti időszakban az érdekelt ténylegesen
         folytatott – még ha csupán kiegészítő jelleggel is – önálló gazdasági tevékenységet az említett 4. cikk értelmében.

      43     Továbbá a 17. cikk (2) bekezdéséből következik, hogy amennyiben az adóalany – e minőségében eljárva –az eszközt az adózott
         tevékenységéhez használja, jogosult az ilyen eszközre vonatkozóan esedékes vagy megfizetett HÉA levonására. Ezzel ellentétben,
         ha az eszközt az adóalany nem a 4. cikk szerinti gazdasági tevékenységéhez, hanem magánfogyasztásra használja, semmiféle adólevonási
         joga nem keletkezhet (lásd ebben a vonatkozásban a C‑97/90. sz. Lennartz-ügyben 1991. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1991.,
         I‑3795. o.] 8.és 9. pontját).

      44     E tekintetben az ügy irataiból kiderül, hogy az alapügy tárgyát képező időszak folyamán HE önálló szakírói gazdasági tevékenysége
         céljából kizárólagos jelleggel használta a feleségével együtt építtetett ingatlan egyik helyiségét, amelynek résztulajdonosa.

      45     Nem bír relevanciával az a körülmény, hogy a jelen ügyben az érdekelt gazdasági tevékenysége céljára ezen ingatlannak csupán
         egyetlen helyiségét használta.

      46     Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a szakmai, valamint magánhasználat céljából egyaránt használt tárgyi eszköz esetén
         az érdekeltnek a HÉA vonatkozásában lehetősége van választani, hogy ezt az eszközt teljes egészében vállalkozása vagyonának
         körébe vonja, vagy teljes egészében magántulajdona körében tartja, ezzel teljesen kizárva a HÉA rendszeréből, vagy akár – az
         alapügyhöz hasonlóan – csak a tényleges szakmai használattal érintett hányadot viszi be a vállalkozásába (lásd ebben a vonatkozásban
         különösen a C‑415/98. sz. Bakcsi-ügyben 2001. március 8‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1831. o.] 24–34. pontját és a C‑269/00. sz.
         Seeling-ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4101.o.] 40. és 41. pontját).

      47     Ez utóbbi esetben úgy kell tehát tekinteni, hogy az eszköz szakmai felhasználásának korlátai között az érintett piaci szereplő
         adóalanyként járt el az ingatlan megszerzésekor vagy építtetésekor, amelyet így a hatodik irányelv 17. cikke (2) bekezdésének
         a) pontja értelmében ezen adóalany adóköteles tevékenysége céljából használt eszköznek kell tekinteni.

      48     A fenti értelmezést támasztja alá a semlegesség elve, amelynek értelmében az érintett személy akkor köteles a HÉA-terhet viselni,
         amennyiben az olyan eszközöket vagy szolgáltatásokat sújt, amelyeket magánfogyasztásra és nem adóköteles gazdasági tevékenység
         céljára használ.

      49     Tehát, ahogyan azt az Európai Közösségek Bizottsága jogosan hangsúlyozta, nem megalapozottak a kérdést előterjesztő bíróság
         által arra vonatkozóan kifejezett kételyek, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló tevékenység a hatodik irányelv alkalmazási
         körébe tartozik‑e.

      50     Hiszen az a körülmény, hogy valamely másik tagállam (mint jelen esetben az Osztrák Köztársaság) kizárja az adólevonási jog
         alól a lakásban lévő irodát, nem bír relevanciával a HÉA-rendszer közös jellege, valamint az általa megvalósítandó harmonizációs
         cél fényében, és következésképpen az adólevonási joggal kapcsolatos eltérések csakis a hatodik irányelv által kifejezetten
         szabályozott esetekben megengedettek, annak biztosítására, hogy ennek alkalmazása a tagállamok mindegyikében azonos legyen.

      51     Másrészt, noha a kérdést előterjesztő bíróság a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésére alapozza véleményét, meg kell
         állapítani, hogy a közösségi jog jelen állása szerint nem létezik olyan tanácsi aktus, amely kizárja az adólevonási jog alól
         a nem szigorúan szakmai jellegű költségeket, mint például a luxus-, a szórakozási vagy a reprezentációs költségeket. Továbbá
         az említett irányelv hatálybalépésekor alkalmazandó német szabályozás egyáltalán nem zárta ki a lakásban lévő irodát az adólevonási
         jog alól. És végül a Németországi Szövetségi Köztársaság nem hagyta jóvá az ezen irányelvtől eltérő különös intézkedések bevezetését
         annak 27. cikke értelmében.

      52     A fenti megfontolásokra tekintettel az első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy
         a lakás céljára szolgáló házat saját és családja lakhatása céljából megszerző vagy építtető személy adóalanyként jár el, tehát
         élhet a hatodik irányelv 17. cikke szerinti adólevonási joggal, ha ezen ingatlan egyik helyiségét ugyanezen irányelv 2. és
         4. cikke értelmében független – akár csupán kiegészítő jellegű – gazdasági tevékenység céljából irodaként használja, és az
         ingatlan e részét vállalkozása vagyonához rendeli.

       A második kérdésről
      53     A második kérdés lényegében arra irányul, hogy abban az esetben, amikor házasságkötés alapján létrejött, jogi személyiséggel
         nem rendelkező, gazdasági tevékenységet a hatodik irányelv értelmében nem folytató vagyonközösség megrendelést ad valamely
         tárgyi eszközre, az említett közösséget alkotó tulajdonostársakat kell‑e az irányelv alkalmazásában a tevékenység címzettjeinek
         tekinteni.

      54     E vonatkozásban a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kiderül, hogy a HE házastársak – házasságkötésük alapján fennálló –
         vagyonközössége maga nem folytat gazdasági tevékenységet jogi személyiséggel rendelkező magánjogi társaság formájában, vagy
         olyan jogalanyként, amely ha nem is bír jogi személyiséggel, önállóan járhat el. Hiszen az említett házastársak a tényállás
         szerint csupán a telek megvételekor és az ingatlan építtetésekor jártak el közösen.

      55     Az említett vagyonközösség tehát az alapügyben érintett tevékenységek során a HÉA vonatkozásában nem adóalanyként lépett fel
         a hatodik irányelv értelmében, és ennél fogva nem is lehet adóalanynak tekinteni.

      56     Ilyen körülmények között és egyéb érdemi tényező hiányában úgy kell tekinteni, hogy a HE házastársak a tárgyi eszköz feletti
         résztulajdonosi minőségükben ezen eszköz értékesítésének címzettjei a hatodik irányelv alkalmazásában.

      57     Ez a megoldás megfelel a semlegesség elvének is. Mivel az ilyen vagyonközösség nem adóalany, és e ténynél fogva nem vonhatja
         le a felszámított hozzáadottérték-adót, az ilyen levonási jognak a házastársakat külön-külön kell megilletnie, amennyiben
         azok adóalanyi minőséggel bírnak.

      58     A második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy valamely tárgyi eszköz házasságkötés
         alapján létrejött, jogi személyiséggel nem rendelkező és önmagában a hatodik irányelv értelmében vett gazdasági tevékenységet
         nem folytató vagyonközösség által történő megrendelése esetén az említett vagyonközösségben álló tulajdonostársakat a hatodik
         irányelv értelmében ezen ügylet címzettjeinek kell tekinteni.

       A harmadik kérdésről
      59     E kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy amikor a házasságkötésük következtében
         vagyonközösségben álló házastársak beszereznek valamely tárgyi eszközt, amelynek egy részét az egyik tulajdonostárs kizárólagos
         jelleggel szakmai célokra használja, ez a tulajdonostárs a vállalkozása céljára használt ingatlanrészt terhelő teljes HÉA
         összegét jogosult levonni, vagy csupán a HÉA‑nak azon részét, amely az ingatlanon fennálló tulajdoni hányadának megfelel.

      60     E kérdés megválaszolása kapcsán emlékeztetni kell arra, hogy az elsőfokú nemzeti bíróság megállapította, német polgári jogi
         szempontból HE nem címzettje az egynegyed részben tulajdonát képező irodára vonatkozó építési munkáknak. A bíróság e tekintetben
         a házastárs-tulajdonostársak közötti telektulajdon megoszlására alapozta döntését, amely tulajdonközösségben a férj hányada
         csupán 25%. E bíróság tehát HE úr számára csak a vállalkozása céljára használt irodát terhelő adó egynegyed részének levonását,
         tehát a felszámított HÉA 12%‑ának egynegyed részét ismerte el.

      61     Ezzel szemben HE úgy véli, hogy a hatodik irányelv értelmében megilleti őt az ingatlan általa szakmai célra használt részének
         egészét terhelő HÉA, tehát a felszámított adó 12%‑a levonásának joga.

      62     E vonatkozásban rögtön emlékeztetni kell arra, hogy amint az már a hatodik irányelv címéből is következik, annak célja a közös
         hozzáadottértékadó-rendszer kialakítása az adóalap egységes, a közösségi jogszabályok szerint történő megállapításával (lásd
         jelen ítélet 36. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      63     Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a hatodik irányelv rendelkezéseiben szereplő, jelentésükre és tartalmukra
         vonatkozóan a tagállamok jogára egyetlen kifejezett utalást sem tartalmazó kifejezéseket a Közösség egészében általában önállóan
         és egységesen kell értelmezni a HÉA-rendszer alkalmazásának egyes tagállamok közötti eltéréseinek elkerülése érdekében. (lásd
         a C‑497/01. sz., Zita Modes ügyben 2003. november 27‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑14393. o.] 34. pontját).

      64     Ami pedig kifejezetten a hatodik irányelv 5. cikke (1) bekezdését illeti, amely értelmében termékértékesítésnek a materiális
         javak feletti tulajdonjog átengedését kell tekinteni, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a termékértékesítés
         fogalma nem korlátozódik az alkalmazandó nemzeti jogszabályok által a tulajdon átruházására előírt formákra, hanem magában
         foglalja az anyagi javak átruházásának egyik fél általi lebonyolítását is, amely feljogosítja a másik felet, hogy a dologgal
         úgy rendelkezzen, mintha annak tulajdonosa lenne. Az említett irányelv célja meghiúsulhatna, ha a termékértékesítés meghatározása,
         amely a három adóztatható ügylet egyike, a tagállamok polgári joga által előírt változó feltételek megvalósításától függne
         (lásd ebben a vonatkozásban a C‑320/88. sz., Shipping and Forwarding Enterprise Safe ügyben 1990. február 8‑án hozott ítélet
         [EBHT 1990., I‑285. o.] 7. és 8. pontját, a C‑291/92. sz. Armbrecht-ügyben 1995. október 4‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2775. o.]
         13.és 14. pontját, valamint a C‑185/01. sz., Auto Lease Holland ügyben 2003. február 6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1317. o.]
         32.és 33. pontját).

      65     Következésképpen nem lehet osztani sem az elsőfokú nemzeti bíróság álláspontját, amely a német tulajdonjog rendjére alapozza
         okfejtését, sem a Bizottság írásbeli észrevételeiben védett álláspontot, amely szerint HE kérelmének nem lehet helyt adni,
         ha a házasságra vonatkozó nemzeti jogszabályok értelmében ez utóbbit nem illeti meg a tárgyi eszköz egésze feletti rendelkezési
         jog.

      66     Egyébiránt nem bír relevanciával az előterjesztett kérdésre adandó válasz szempontjából az a körülmény, hogy melyik társtulajdonos
         fizette ténylegesen az ingatlan építtetésével kapcsolatos számlákat, mivel a hatodik irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének
         a) pontjából következik, hogy az ellenértéket harmadik személy is megfizetheti.

      67     A harmadik kérdés megválaszolásához éppen ellenkezőleg arra kell emlékeztetni, hogy jelen ügyben HE a lakás céljára szolgáló
         ingatlanban lévő irodát személyesen és 100%‑ban gazdasági tevékenysége céljából használja, és hogy ezt a helyiséget teljes
         egészében a vállalkozásához szándékozik rendelni. Úgy is tűnik, hogy az érdekelt ténylegesen tulajdonosként rendelkezik ezzel
         a helyiséggel, tehát eleget tesz a jelen ítélet 64. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatban foglalt feltételnek.

      68     Ehhez még hozzá kell tenni, hogy HE a felszámított HÉA‑ból az általa kizárólag szakmai célokra használt ingatlanrésznek megfelelő
         HÉA-összeg levonását kéri, és úgy döntött, hogy ezt a helyiséget vállalkozásának eszközeként kezeli.

      69     Mindent összevetve az alapügyéhez hasonló körülmények között az iroda nem keletkeztethet adólevonási jogosultságot HE‑től
         eltérő piaci szereplő részére, tehát a jelen ügyben nem áll fenn adókijátszás vagy visszaélés kockázata.

      70     HE kérelmét az irodát terhelő teljes HÉA-összeg levonására ilyen körülmények között úgy kell tekinteni, mint amely megfelel
         az adólevonások rendjének, amelynek célja, hogy a vállalkozókat teljes egészében mentesítse a HÉA alól minden gazdasági tevékenységük
         körében. A HÉA közös rendszere valamennyi gazdasági tevékenység adóterhe tekintetében, azok céljától és eredményétől függetlenül
         biztosítja a semlegességet, amennyiben azok elvileg HÉA-kötelesek (lásd különösen a fent hivatkozott Zita Modes ítélet 38. pontját).

      71     Ebből következően a piaci szereplő, aki HE‑hez hasonlóan az irodának használt helyiséget teljes egészében vállalkozásához
         rendelte, élhet levonási jogával az ingatlan e részére vonatkozó áralkotó tényezők költségeit közvetlenül terhelő teljes HÉA
         tekintetében. Ha az e teljes egészében adóköteles tevékenység céljára használt helyiség után az általa megfizetett HÉA‑nak
         csupán egy, az ingatlan feletti tulajdon egészében őt megillető hányad arányában meghatározott részét vonhatná le, akkor az
         említett piaci szereplő nem mentesülne a gazdasági tevékenysége céljából használt eszközt terhelő adó egésze alól, ami ellentmond
         a semlegesség elve által támasztott követelményeknek.

      72     A fenti értelmezés összhangban van a semlegesség elvének folyományát képező egyenlő bánásmód elvével is.
      73     Így azonos bánásmód illet meg két adóalanyt, akik objektíve ugyanabban a helyzetben vannak, amennyiben mindkettő kizárólagosan
         használja irodaként valamely ingatlan ugyanolyan arányú részét, amelyet vállalkozásukhoz rendeltek: a levonandó HÉA‑ból ugyanakkora
         összeget vonhatnak le. Ugyanakkor figyelembe véve a helyzetüket jellemző körülményeket − egyikük az ingatlan kizárólagos tulajdonosa,
         míg a másik csak bizonyos hányad tulajdonosa −, az első a levonandó HÉA 100%‑ának levonási jogával élhet, amennyiben úgy dönt,
         hogy a vegyes használatú ingatlant teljes egészében vállalkozásához rendeli, míg a másik, sohasem mentesülhet az általa ténylegesen
         megfizetett HÉA‑t (azaz az alapügy esetében 25%‑ot) meghaladó HÉA-összeg alól.

      74     A fenti megfontolások összességének fényében a harmadik előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell
         adni, hogy amennyiben a házasságkötés következtében egymással vagyonközösségben álló házastársak szereznek meg valamely tárgyi
         eszközt, amelynek egy részét az egyik tulajdonostárs kizárólagos jelleggel szakmai célokra használja, ez utóbbi tulajdonostárs
         a vállalkozása céljára használt ingatlanrészt terhelő teljes HÉA összegét jogosult levonni, amennyiben a levont összeg nem
         terjed túl az adóalanyt az említett ingatlanon megillető vagyonhányad határain.

       A negyedik kérdésről
      75     Ez a kérdés lényegében annak meghatározására irányul, hogy a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontja, valamint
         22. cikkének (3) bekezdése előírják‑e, hogy az alapügyéhez hasonló körülmények esetén az adólevonási jog gyakorlásához az
         adóalany saját nevére kiállított számlával rendelkezzék, amelyen fel vannak tüntetve a tulajdoni hányadának megfelelő ár-
         és HÉA-hányadok, vagy e célból elegendő a vagyonközösséget alkotó házastársak nevére együttesen kiállított számla.

      76     Ebben a vonatkozásban különösen a hatodik irányelv 22. cikke (3) bekezdésének b) pontjából következik, mind eredeti változatában,
         mind a 91/680 irányelv által módosított változatban, hogy az adólevonási jog gyakorlásához a számlán egyértelműen fel kell
         tüntetni az adó nélküli árat és a valamennyi adómértékhez kapcsolódó adóösszeget, adott esetben a mentességet is.

      77     Ebből következik, hogy eltekintve e minimumkövetelményektől, a hatodik irányelv nem írja elő olyan egyéb adatok kötelező feltüntetését,
         mint amilyenek a negyedik előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben szerepel.

      78     Bizonyos, hogy az irányelv 22. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében a tagállamok megállapítják azon követelményeket,
         amelyek alapján valamely bizonylatot számlának lehet tekinteni, és ugyanezen cikk (8) bekezdésének alkalmazásában a tagállamok
         további kötelezettségeket is előírhatnak, amelyeket szükségesnek tartanak az adó helyes megállapítása és beszedése, továbbá
         az adókijátszás elkerülése érdekében.

      79     A Németországi Szövetségi Köztársaság élt ez utóbbi lehetőséggel. E tagállamban az UStG úgy is rendelkezik, hogy a számlákon
         többek között fel kell tüntetni a tevékenység címzettjének nevét és címét, az értékesített eszközök szokásos kereskedelmi
         rendeltetését vagy a szolgáltatásnyújtás jellegét és terjedelmét, valamint a tevékenység díját.

      80     Ugyanakkor, ahogyan erre a Bizottság felhívta a figyelmet, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében arra kell korlátozódnia
         az adólevonási jog gyakorlása tekintetében a számlán a hatodik irányelv 22. cikk (3) bekezdésének b) pontjában felsoroltakon
         kívül egyéb adatok szerepeltetése előírásának, ami a HÉA megállapítása és beszedése, valamint adóhatóság általi ellenőrzéshez
         szükséges. Továbbá ezen adatok nagy száma vagy a feltüntetés módja nem teheti a gyakorlatban lehetetlenné vagy túlságosan
         nehézzé az adólevonási jog gyakorlását (lásd a 123/87. és 330/87. sz., Jeunehomme és EGI egyesített ügyekben 1988. július
         14‑én hozott ítélet [EBHT 1988., 4517. o.] 17. pontját). Azon intézkedések, amelyeket a tagállamoknak lehetőségük van elfogadni
         ugyanezen irányelv 22. cikkének (8) bekezdése értelmében az adó pontos megállapítása és beszedése, valamint az adókijátszás
         elkerülése végett, szintén nem mutathatnak túl az e célok eléréséhez szükséges mértéken. Tehát nem lehet ezeket úgy alkalmazni,
         hogy kockáztassák a HÉA semlegességét, amely a HÉA közösségi szabályozás által bevezetett közös rendszerének egyik alapelvét
         képezi. (lásd a C‑110/98–C‑147/98. sz., Gabalfrisa és társai egyesített ügyekben 2000. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 2000.,
         I‑1577. o.] 52. pontját és a C‑454/98. sz., Schmeink & Cofreth és Strobel ügyben 2000. szeptember 19‑én hozott ítélet [EBHT 2000.,
         I‑6973. o.] 59. pontját).

      81     Az alapügyhöz hasonló esetben nem áll fenn adókijátszás vagy visszaélés veszélye, mivel az meglehetősen különleges típusú
         vagyonközösséget, a házastársak közötti tulajdonközösséget érinti, amely önmagában nem bír jogalanyisággal, és amelyen belül
         csak az egyik házastárs folytat gazdasági tevékenységet, tehát kizárt, hogy a számlákat, noha azokat „HE úr és asszony” nevére
         állították ki a vagyonhányadoknak megfelelő HÉA-összegek feltüntetése nélkül, a nem-adóalany házastárs vagy a vagyonközösség
         felhasználhassa ugyanazon HÉA-összeg újbóli levonása céljából.

      82     Ilyen körülmények között nem lenne összeegyeztethető az arányosság elvével az adóalany házastárs adólevonási jogának elutasítása
         azon egyszerű oknál fogva, hogy a számlák nem tartalmazzák az alkalmazandó nemzeti jog által előírt adatokat.

      83     Következésképpen a negyedik előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv
         18. cikke (1) bekezdésének a) pontja, valamint 22. cikkének (3) bekezdése nem írja elő, hogy az alapügyben felmerültekhez
         hasonló körülmények között az adólevonási jog gyakorlásához az adóalany saját nevére kiállított számlával rendelkezzék, amelyen
         fel vannak tüntetve a tulajdoni hányadának megfelelő ár- és HÉA-hányadok. E célból elegendő a vagyonközösségben álló házastársak
         nevére együttesen kiállított, tételes felosztás nélküli számla.

       A költségekről
      84     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról − közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról
            szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelvet mind eredeti, mind a fiskális határok megszüntetésére való tekintettel
            a hozzáadottérték-adó közös rendszerének kiegészítéséről és a 77/388/EGK irányelv módosításáról szóló, 1991. december 16‑i
            91/680/EGK irányelv által módosított változatában az alábbi módon kell értelmezni:
      –       a lakás céljára szolgáló házat saját és családja lakhatása céljából megszerző vagy építtető személy adóalanyként jár el, tehát
            élhet a 77/388 hatodik irányelv 17. cikke szerinti adólevonási joggal, ha ezen ingatlan egyik helyiségét ugyanezen irányelv
            2. és 4. cikke értelmében független – akár csupán kiegészítő jellegű – gazdasági tevékenység céljából irodaként használja,
            és az ingatlan e részét vállalkozása vagyonához rendeli;
      –       valamely tárgyi eszköz házasságkötés alapján létrejött, jogi személyiséggel nem rendelkező és önmagában a 77/388 hatodik irányelv
            értelmében vett gazdasági tevékenységet nem folytató vagyonközösség által történő megrendelése esetén az említett vagyonközösséget
            alkotó tulajdonostársakat ezen irányelv értelmében ezen ügylet címzettjeinek kell tekinteni;
      –       ha házasságkötés következtében vagyonközösségben álló házastársak szereznek meg valamely tárgyi eszközt, amelyet az egyik
            tulajdonostárs kizárólagos jelleggel szakmai célokra használ, ez utóbbi tulajdonostárs a vállalkozása céljára használt ingatlanrészt
            terhelő teljes hozzáadottérték-adó összegét jogosult levonni, amennyiben a levont összeg nem terjed túl az adóalanyt az említett
            ingatlanon megillető vagyonhányad határain;
      –       a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a) pontja, valamint 22. cikkének (3) bekezdése nem írja elő, hogy az alapügyben
            felmerültekhez hasonló körülmények között az adólevonási jog gyakorlásához az adóalany a saját nevére kiállított számlával
            rendelkezzék, amelyen fel vannak tüntetve a tulajdoni hányadának megfelelő ár- és hozzáadottértékadó-hányadok. E célból elegendő
            a vagyonközösségben álló házastársak nevére együttesen kiállított, tételes felosztás nélküli számla.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (második tanács) 2004. július 8-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - EK 28. cikk - Nemesfém tárgyak forgalomba hozatala - »Arany« és »aranyötvözet« elnevezések # C-166/03. sz. ügy

text:
      C‑166/03. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Francia Köztársaság
      „Tagállami kötelezettségszegés – EK 28. cikk – Nemesfém tárgyak forgalomba hozatala – »Arany« és »aranyötvözet« elnevezések”
      Az ítélet összefoglalása
      Áruk szabad mozgása – Mennyiségi korlátozások – Azonos hatású intézkedések – Nemzeti szabályozás, amely az „arany” elnevezést
            a 750 ezredrész finomságú aranytárgyakra tartja fenn – Megengedhetetlenség – Igazolás – Fogyasztóvédelem – Kereskedelmi ügyletek
            tisztességes jellege – Hiány
      (EK 28. cikk)
      Az a tagállam, amely az „arany” elnevezést fenntartja a 750 ezredrész finomságú aranytárgyakra, ugyanakkor a 375 vagy 585 ezredrész
         finomságú nemesfém tárgyak, jóllehet ezeket származási országukban „arany” elnevezéssel hozzák forgalomba, ebben a tagállamban
         az „aranyötvözet” elnevezést viselik, amely kevésbé vonzó a fogyasztók részére, nem teljesíti az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit.

      Egy ilyen szabályozás feleslegesen kettős elnevezést ír elő a tisztaság két legalacsonyabb szintjén lévő termékekre nézve,
         tudniillik nemcsak az aranytárgy finomsági fokának feltüntetését követeli meg, hanem az „aranyötvözet” megjelölést is, így
         nem arányos a kereskedelmi ügyletek tisztességes jellegének és a fogyasztóvédelem biztosításának céljával, mert ez a cél elérhető
         más, a Közösségen belüli kereskedelmet kevésbé korlátozó intézkedésekkel is.

      (vö. 13?14., 19?21. pontok és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. július 8.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – EK 28. cikk – Nemesfém tárgyak forgalomba hozatala – »Arany« és »aranyötvözet« elnevezések”
      A C‑166/03. sz. ügyben,
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: B. Stromsky, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Francia Köztársaság (képviselik: G. de Bergues és F. Million, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      annak megállapítása végett, hogy a Francia Köztársaság – mivel az „arany” elnevezést fenntartotta a 750 ezred finomságú aranytárgyakra,
         a 375 vagy 585 ezredrész finomságú aranytárgyak ugyanakkor az „aranyötvözet” elnevezést viselik – nem teljesítette az EK 28. cikkéből
         eredő kötelezettségeit,

      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues (előadó), R. Schintgen és N. Colneric bírák,
      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az előadó bíró jelentésére,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. február 19‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága a Bíróság Hivatalához 2003. április 10‑én beérkezett keresetlevéllel az EK 226. cikk alapján
         keresetet nyújtott be annak megállapítása végett, hogy a Francia Köztársaság – mivel az „arany” elnevezést fenntartotta a
         750 ezred finomságú aranytárgyakra, a 375 vagy 585 ezred finomságú aranytárgyak ugyanakkor az „aranyötvözet” elnevezést viselik
         – nem teljesítette az EK 28. cikkéből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
      2        A Code général des impôts (Általános adótörvénykönyv; a továbbiakban: CGI) 522a. cikke, amelyet a nemesfémekre vonatkozó garantált
         szabványokról és a vámügynököknek egyes személyek közigazgatási helyzete feletti ellenőrzési jogairól szóló szabályozást kiigazító
         1994. január 4‑i 94-6. sz. törvény (JORF 1994. január 5., 245. o.) módosított, a következőket írja elő:

      „Kizárólag a legalább 750 ezredrész finomságú aranyból készült tárgyakat lehet »arany« megnevezéssel magánszemélyek számára
         kiskereskedelmi forgalomba hozni.

      A 375 vagy 585 ezredrész finomságú aranyat tartalmazó tárgyakat »aranyötvözet« megnevezéssel, valamint a finomsági fokozat
         feltüntetésével kell magánszemélyek számára kiskereskedelmi forgalomba hozni.”

       A pert megelőző eljárás
      3        A Bizottság az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást indított, mert úgy vélte, hogy ez a
         rendelkezés ellentétes az EK 28. cikkel. Miután a Francia Köztársaságot felszólította észrevételei benyújtására, a Bizottság
         2001. szeptember 19‑én indokolással ellátott véleményt adott az ügyről, amelyben felszólította a tagállamot, hogy a közléstől
         számított 2 hónapon belül tegye meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy eleget tegyen a véleményben foglaltaknak.

      4        A Francia Köztársaság 2002. február 4‑i levelében kijelentette, hogy a CGI 522a. cikke megfelel a fogyasztóvédelemhez és a
         kereskedelmi ügyeletek tisztességes jellegéhez kapcsolódó követelménynek, és a Bizottságot álláspontjának felülvizsgálatára
         kérte. A Bizottság úgy döntött, hogy keresetet nyújt be a Bírósághoz.

       A kereset
       A felek érvelése
      5        A Bizottság szerint a CGI 522a. cikke kizárja Franciaországban a 375 vagy 585 ezredrész finomságú aranytárgyak „aranyként”
         való értékesítését – jóllehet e termékeket abban a tagállamban, ahonnan származnak, aranynak minősítik –, és e cikk értelmében
         ezeknek a termékeknek Franciaországban az „aranyötvözet” megnevezést kell viselniük, amelyet a fogyasztók kevésbé ismernek,
         és kevesebbre tartanak. Ez az előírás megnehezítheti e termékek franciaországi forgalomba hozatalát, és így – legalábbis közvetve
         – a tagállamok közti kereskedelem akadályát képezi. Ennélfogva, ha a közérdekű cél nem igazolja alkalmazásukat, a vitatott
         elnevezési szabályok az EK 28. cikk által tiltott, mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősülnek.

      6        A Bizottság úgy véli, hogy a fogyasztóvédelem és a kereskedelmi ügyletek tisztességes jellegének biztosításához nem szükségesek
         az említett elnevezési szabályok, és az EK 28. cikk sem igazolja őket. Elegendő lenne, ha a tagállamok megfelelő címkézési
         szabályokat írnának elő, amelyek biztosítanák a különféle eladásra kínált termékben lévő arany tényleges mennyiségéről történő
         pontos tájékoztatást.

      7        A francia kormány vitatja, hogy a kétféle termékkategória megléte érzékelhető hatással lenne a Közösségen belüli kereskedelemre.
         Mivel a Bizottság nem bizonyította a Közösségen belüli kereskedelemre tett hatás meglétét, nem tett eleget a kötelezettségszegés
         megállapítása iránti keresetben őt terhelő bizonyítási tehernek.

      8        A francia kormány véleménye szerint a kétféle, „arany” és „aranyötvözet” elnevezés léte olyan aranytárgyak tekintetében, amelyek
         aranytartalma jelentősen eltér, megfelel annak a törekvésnek, hogy a fogyasztók védelme érdekében tájékoztatást nyújtson ez
         utóbbiaknak. Ez olyan közérdekű cél, amely az EK 28. cikk követelményeire tekintettel igazolja az e termékek elnevezését érintő
         intézkedést.

      9        Ezenkívül a kettős elnevezést előíró rendszer inkább biztosítja a fogyasztók tájékoztatását, mint a Bizottság által javasolt
         rendszer, amely kizárólag a termékek aranytartalmát jelző címkézésen alapul. Ez utóbbi rendszer száraz technikai információt
         nyújt a fogyasztóknak, míg a kettős elnevezés ezen túlmenve könnyen érthető tájékoztatást ad az érintett termék minőségéről.

      10      Ilyen körülmények között a francia kormány arra az álláspontra helyezkedik, hogy a CGI 522a. cikke által kialakított elnevezési
         rendszer nem ellentétes az EK 28. cikkel.

       A Bíróság álláspontja
      11      Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján minden olyan intézkedést, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan
         akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet, mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedésnek kell tekinteni, amelyet
         – ilyen alapon – az EK 28. cikk tilt (lásd a Bíróság 8/74. sz. Dassonville-ügyben 1974. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 837. o.]
         5. pontját, valamint a Bíróság C‑322/01. sz., Deutscher Apothekerverband ügyben 2003. december 11‑én hozott ítéletének [az
         EBHT-ban még nem tették közzé] 66. pontját).

      12      A Bizottság – francia kormány által nem vitatott – állítása szerint a 375 vagy 585 ezredrész finomságú aranyat tartalmazó
         aranytárgyakat jogszerűen „aranyként” hozzák forgalomba a tagállamokban, Franciaországon kívül.

      13      Annyi tény, hogy az „aranyötvözet” elnevezés kevésbé vonzó a fogyasztók részére, mint az „arany”.

      14      Az a CGI 522a. cikke által előírt kötelezettség, miszerint az ilyen termékeket „aranyötvözetként” lehet értékesíteni, jóllehet
         e termékeket származási országukban „arany” megnevezéssel hozzák forgalomba, akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet.

      15      Ebből az következik, hogy az EK 28. cikk értelmében a CGI rendelkezését mennyiségi importkorlátozással azonos hatású intézkedésnek
         kell tekinteni, anélkül hogy be kellene bizonyítani, hogy érzékelhető hatást gyakorol az intézkedés a Közösségen belüli kereskedelemre.

      16      Arról a kérdésről pedig, miszerint egy ilyen szabály a közösségi jog alapján mégis indokolható, megjegyzendő, hogy a Bíróság
         ítélkezési gyakorlata alapján az egységes és harmonizált szabályok hiányában megalkotott nemzeti szabályozás, amely különbségtétel
         nélkül alkalmazandó a nemzeti termékekre és más tagállamokból behozott termékekre, annyiban egyeztethető össze a Szerződéssel,
         amennyiben – többek közt – a fogyasztóvédelemhez és a kereskedelmi ügyeletek tisztességes jellegéhez kapcsolódó feltétlenül
         érvényesítendő követelményeknek való megfelelés érdekében szükség van rá, amennyiben a szabályozás az elérni kívánt célhoz
         mérten arányos, és amennyiben e célt nem lehetne elérni a Közösségen belüli kereskedelmet kevésbé korlátozó eszközökkel (lásd
         a Bíróság C‑448/98. sz. Guimont-ügyben 2000. december 5‑én hozott ítéletének [EBHT I‑10663. o.] 27. pontját).

      17      Annyi tény, hogy a közösségi jog jelenleg nem harmonizálja a termékek nemesfémtartalmának arányát jelző fémjelzéseket és az
         annak megjelölésére szolgáló módszereket. Az is tény, hogy a CGI 522a. cikke különbségtétel nélkül alkalmazandó a nemzeti
         termékekre és a más tagállamokból behozott termékekre.

      18      Emellett el kell ismerni, hogy a CGI érintett rendelkezése a fogyasztóvédelem és a kereskedelmi ügyeletek tisztességes jellegének
         biztosítását célozza.

      19      A vitatott szabályozás azonban feleslegesen kettős elnevezést ír elő a fogyasztók számára kiskereskedelmi forgalomba hozott,
         a tisztaság két legalacsonyabb szintjén lévő termékekre nézve, hiszen a szabályozás nemcsak az aranytárgy finomsági fokának
         feltüntetését követeli meg, amely objektív információt nyújt a termék tisztasági fokáról, hanem az „aranyötvözet” megjelölést
         is, amely sokkal kevésbé pontos információt ad ugyanarról a tulajdonságról.

      20      Ebből az következik, hogy a CGI 522a. cikke szerinti kettős elnevezést előíró rendszer nem arányos a kereskedelmi ügyeletek
         tisztességes jellegének és a fogyasztóvédelem biztosításának céljával, és e cél elérhető más, a Közösségen belüli kereskedelmet
         kevésbé korlátozó intézkedésekkel is.

      21      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Francia Köztársaság – mivel az „arany” elnevezést fenntartotta a 750 ezredrész
         finomságú aranytárgyakra, a 375 vagy 585 ezredrész finomságú aranytárgyak ugyanakkor az „aranyötvözet” elnevezést viselik
         – nem teljesítette az EK 28. cikkből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      22      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Francia Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG (második tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság megállapítja, hogy a Francia Köztársaság – mivel az „arany” elnevezést fenntartotta a 750 ezredrész finomságú aranytárgyakra,
            a 375 vagy 585 ezredrész finomságú aranytárgyak ugyanakkor az „aranyötvözet” elnevezést viselik – nem teljesítette az EK 28. cikkből
            eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Francia Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.

               Timmermans

                Puissochet

                Cunha Rodrigues

               Schintgen

                Colneric

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. július 8‑i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     C. W. A. Timmermans

               hivatalvezető

                     a második tanács elnöke

         * Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság (hetedik tanács) 2008. november 4-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Tagállami kötelezettségszegés - 2004/9/EK irányelv - Azon szervek kijelölésének elmaradása, amelyek rendelkeznek a helyes laboratóriumi gyakorlatnak való megfelelés értékelése érdekében a laboratóriumok ellenőrzéséhez és az utóbbiak által végzett vizsgálatok felülvizsgálatához szükséges hatáskörrel. # C-95/08. sz. ügy

text:
      A Bíróság (hetedik tanács) 2008. november 4‑i ítélete – Bizottság kontra Luxemburg
      (C‑95/08. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2004/9/EK irányelv – Azon szervek kijelölésének elmaradása, amelyek rendelkeznek a helyes laboratóriumi gyakorlatnak való megfelelés értékelése
         érdekében a laboratóriumok ellenőrzéséhez és az utóbbiak által végzett vizsgálatok felülvizsgálatához szükséges hatáskörrel”

      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 24. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A helyes laboratóriumi gyakorlat (GLP) ellenőrzéséről és felülvizsgálatáról szóló, 2004. február
                  11‑i 2004/9/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelv (HL L 50., 28. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 8. kötet,
                  65. o.) – Azon szervek kijelölésének elmaradása, amelyek rendelkeznek a helyes laboratóriumi gyakorlatnak való megfelelés
                  értékelése érdekében a laboratóriumok ellenőrzéséhez és az utóbbiak által végzett vizsgálatok felülvizsgálatához szükséges
                  hatáskörrel.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Luxemburgi Nagyhercegség – mivel nem hozta létre a helyes laboratóriumi gyakorlat elveinek megvalósítására vonatkozó ellenőrzés
                     elvégzésére hatáskörrel rendelkező szerveket – nem teljesítette a helyes laboratóriumi gyakorlat (GLP) ellenőrzéséről és felülvizsgálatáról
                     szóló, 2004. február 11‑i 2004/9/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkéből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság a Luxemburgi Nagyhercegséget kötelezi a költségek viselésére.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) február 7.-i ítélete: 2002. # Mag Instrument Inc. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták). # Közösségi védjegy. # T-88/00. sz. ügy


A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2013. október 23-i ítélete. # Joaquim Paulo Gomes Moreira kontra Európai Betegségmegelőzési és Járványvédelmi Központ (ECDC). # F-80/11. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (harmadik tanács), 2016. április 27.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias kontra Európai Bizottság.#Választottbírósági kikötés – A kutatási, technológiafejlesztési és demonstrációs tevékenységekre vonatkozó hatodik keretprogram (2002 – 2006) keretében megkötött támogatási szerződések – Persona és Terregov projektek – Elszámolható költségek – A kifizetett összegek visszatérítése – Viszontkereset – Késedelmi kamatok.#T-155/14. sz. ügy.


A Bíróság (hatodik tanács) 1995. július 6-i ítélete. # BP Soupergaz Anonimos Etairia Geniki Emporiki-Viomichaniki kai Antiprossopeion kontra görög állam. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Dioikitiko Protodikeio Athinas - Görögország. # C-62/93. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) 1981. december 17-i ítélete. # René Demont kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 791/79. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) március 28.-i ítélete: 1996. # V kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-40/95. sz. ügy