A Bíróság augusztus 11.-i ítélete: 1995. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés. # C-431/92. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) május 4.-i ítélete: 1999. # Massimo Marzola kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - A kérelem előterjesztésének határideje - Elfogadhatóság - Indokolás. # T-161/97. sz. ügy


A Bíróság május 5.-i ítélete: 1998. # Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Mezőgazdaság. # C-180/96. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) március 3.-i ítélete: 1994. # Manuel Cortes Jimenez és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Megsemmisítés iránti kereset - Megerősítő aktus. # T-82/92. sz. ügy


A Bíróság február 23.-i ítélete: 1988. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Kötelezettségszegés. # 429/85. sz. ügy


title: A Bíróság december 9.-i ítélete: 1997. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Áruk szabad mozgása - Mezőgazdasági termékek - Magánszemélyek cselekményeiből származó akadályok - A tagállamok kötelezettségei. # C-265/95. sz. ügy

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE
      1997. december 9. (*)

      „Áruk szabad mozgása – Mezőgazdasági termékek – Magánszemélyek cselekményeiből származó kereskedelmi akadályok – A tagállamok kötelezettségei”
      A C‑265/95. sz. ügyben,
      az Európai Közösségek Bízottsága, (képviseli: Hendrik van Lier jogtanácsos és Jean-Francis Pasquier, a Jogi Szolgálathoz kirendelt tagállami köztisztviselő
         meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Carlos Gómez de la Cruz, a Jogi Szolgálat tagja, Centre Wagner, Kirchberg Luxembourg)

      felperesnek,
      támogatja:
      a Spanyol Királyság, (képviseli: Alberto José Navarro González, a közösségi jogi és intézményi ügyek főigazgatója és Rosario Silva de Lapuerta,
         abogado del Estado a közösségi jogi peres ügyek osztályától meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím : Spanyol nagykövetség,
         4‑6 boulevard E. Servais, Luxembourg),

      Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága, (képviseli M. John E. Collins a Treasury Solicitor's Department-től meghatalmazotti minőségben, segítője : Stephen Richards
         és Mark Hoskins barristers, kézbesítési cím: Egyesült Királyság nagykövetsége, 14 boulevard Roosevelt, Luxembourg)

      beavatkozók,
      a Francia Köztársaság, (képviseli: Jean-François Dobelle, a Külügyminisztérium jogi osztályának helyettes igazgatója, Catherine de Salins, aligazgató
         ugyanazon az osztályon, Anne de Bourgoing, megbízott ugyanazon az osztályon és Philippe Martinet, ugyanazon minisztérium külügyi
         titkára meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Francia nagykövetség, 8 B boulevard Joseph II, Luxembourg)

      alperes ellen,
      annak megállapítása iránt benyújtott keresete tárgyában, hogy a Francia Köztársaság, mivel nem tett meg minden szükséges és
         arányos intézkedést annak érdekében, hogy a magánszemélyek cselekményei ne akadályozhassák a zöldség- és gyümölcsáruk szabad
         mozgását, nem teljesítette az EK-Szerződés 5. cikkével összefüggésben annak 30. cikkéből és a mezőgazdasági piacok közös szervezéséből
         eredő kötelezettségeit,

      A BÍRÓSÁG,
      tagjai: G. C. Rodríguez Iglesias elnök, C. Gulmann, H. Ragnemalm, M. Wathelet és R. Schintgen (előadó) tanácselnökök, G. F. Mancini,
         J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, G. Hirsch és P. Jann bírák,

      főtanáccsnok: C. O. Lenz,
      hivatalvezető: H. A. Rühl főtanácsos,
      figyelembe véve a tárgyalásra készített jelentést,
      a felek szóbeli előterjesztésének az 1997. június 10‑i tárgyaláson történő meghallgatását követően, amelynek során a Bizottságot
         Hendrik van Lier és Jean-Francis Pasquier képviselte, a Spanyol Királyságot Rosario Silva de Lapuerta és a Francia Köztársaságot
         Jean-François Dobelle és Kareen Rispal-Bellanger, a Külügyminisztérium jogi osztályának aligazgatója meghatalmazotti minőségben,

      a főtanácsnok indítványának az 1997. július 9‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        A Bíróság Hivatalához 1995. augusztus 4‑én benyújtott keresetlevéllel az Európai Közösségek Bizottsága az EK‑szerződés 169. cikke
         alapján keresetet indított annak megállapítása iránt, hogy a Francia Köztársaság, mivel nem tett meg minden szükséges és arányos
         intézkedést annak érdekében, hogy a magánszemélyek cselekményei ne akadályozzák a zöldség- és gyümölcsáruk szabad mozgását,
         nem teljesítette az EK‑Szerződés 5. cikkével összefüggésben annak 30. cikkéből és a mezőgazdasági piacok közös szervezéséből
         erdő kötelezettségeit.

      2        A Bizottság kijelentette, hogy már több mint egy évtizede rendszeresen érkeznek hozzá panaszok, amelyek a francia hatóságoknak
         a más tagállamokból származó mezőgazdasági termékek ellen a magánszemélyek által elkövetett erőszakos cselekményekkel és a
         francia mezőgazdasági termelők tiltakozó mozgalmaival szemben tanúsított passzivitását kifogásolják. E cselekmények különösen
         az ilyen termékeket szállító kamionok francia területen való feltartóztatása és szállítmányuk megsemmisítése, a kamionsofőrök
         elleni erőszakos cselekmények, más tagállamból származó mezőgazdasági termékeket áruló nagy francia bevásárlóközpontok elleni
         fenyegetések, valamint a franciaországi üzletekben kihelyezett ilyen áruk megrongálása.

      3        A Bizottság megállapította, hogy 1993-tól kezdődően a francia mezőgazdasági termelők bizonyos mozgalmai, többek között a „Coordination
         Rurale” elnevezésű szervezet, következetes kampányba kezdtek a más tagállamokból származó mezőgazdasági termékek kínálatának
         korlátozása érdekében, ami különösen abban nyilvánult meg, hogy a nagy- és kiskereskedőket megfélemlítették annak érdekében,
         hogy kizárólag francia áru vásárlására kényszerítsék őket, valamint meghatározták az érintett termékek minimális eladási árát,
         illetve ellenőrzéseket szerveztek, amelyek során azt vizsgálták, hogy a kereskedők betartják-e a megadott utasításokat.

      4        1993 áprilisától júliusáig különösen a Spanyolországból származó földieper került e kampány középpontjába. Ugyanezen év augusztusában
         és szeptemberében hasonló sorsra jutott a Belgiumból származó paradicsom.

      5        1994-ben a spanyol földieper hasonló, a nagyáruházak fenyegetésével és az áru, valamint a szállítóeszközök megsemmisítésével
         járó támadások célpontjává vált, és ugyanazon a helyen két héten belül két alkalommal is erőszakos cselekményekre került sor
         anélkül, hogy a jelenlévő rendfenntartó erők hatékonyan beavatkoztak volna a kamionok és szállítmányaik védelme érdekében.

      6        A Bizottság más vandál cselekedetekre is utal, amelyek Franciaország területén akadályozták az Olaszországból és Dániából
         származó mezőgazdasági termékek szabad mozgását.

      7        Miután a Bizottság több alkalommal is felhívta a francia hatóságok figyelmét a problémára, úgy ítélte meg, hogy a Francia
         Köztársaság nem teljesítette az EK-Szerződés 5. cikkével összefüggésben annak 30. cikke és a mezőgazdasági piacok közös szervezése
         alapján fennálló kötelezettségeit, mivel nem tett meg minden szükséges és arányos intézkedést annak érdekében, hogy a magánszemélyek
         által elkövetett bűncselekmények ne akadályozzák a mezőgazdasági termékek szabad mozgását. Ennek következtében 1994. július
         19-i levelében a Bizottság a Szerződés 169. cikkének megfelelően felszólította a francia kormányt, hogy két hónapon belül
         adja elő a kifogásolt kötelezettségszegéssel kapcsolatos észrevételeit.

      8        A francia kormány 1994. október 10-i levelében azt válaszolta, hogy mindig is határozottan elítélte a francia mezőgazdasági
         termelők által elkövetett vandál cselekedeteket. Hangsúlyozta, hogy a megelőző felügyeleti és védelmi intézkedések, valamint
         az információgyűjtés lehetővé tette az incidensek számának jelentős csökkenését 1993 és 1994 között. Jól példázza továbbá
         a francia hatóságok határozottságát a más tagállamok mezőgazdasági termékeinek importját meggátolni szándékozó bármely bűncselekmény
         üldözésében az a tény, hogy az ilyen ügyekben az ügyészségek következetesen büntetőeljárást indítanak. Mindamellett a kis
         létszámú, nagyon mozgékony csoportok által előre nem látható módon elkövetett, kommandó jellegű cselekmények rendkívül megnehezítik
         a rendfenntartó erők dolgát, és magyarázatot adnak arra, hogy miért marad gyakran eredménytelen a bírósági eljárás. Végül,
         a „Coordination Rurale” arra irányuló cselekményei, hogy fenyegetéssel és árumegsemmisítéssel szabályozza a mezőgazdasági
         termékek piacát, a Conseil de la Concurrence (Versenytanács) előtti eljárás tárgyát képezik.

      9        Mindezek ellenére 1995. április 20-án Franciaország dél-nyugati részén újabb súlyos incidensekre került sor, amelyek során
         Spanyolországból származó mezőgazdasági termékeket semmisítettek meg.

      10      A Bizottság ekkor – 1995. május 5-én – indokolással ellátott véleményt bocsátott ki a Szerződés 169. cikke első bekezdésének
         megfelelően. Ebben azon véleményének adott hangot, hogy a Francia Köztársaság nem teljesítette az EK-Szerződés 5. cikkével
         összefüggésben annak 30. cikke és a mezőgazdasági piacok közös szervezése alapján fennálló kötelezettségeit, mivel nem tett
         meg minden szükséges és arányos intézkedést annak érdekében, hogy a magánszemélyek cselekményei ne akadályozzák a zöldség-
         és gyümölcsáruk szabad mozgását, és felszólította a Francia Köztársaságot, hogy a Szerződés 169. cikkének második bekezdése
         értelmében hozza meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy egy hónapon belül megfeleljen a véleményben foglaltaknak.

      11      1995. június 16-án a francia kormány kijelentette, minden lehetséges intézkedést megtett annak érdekében, hogy biztosítsa
         az áruk szabad mozgását Franciaország területén, és az alkalmazott visszatartó intézkedések következtében 1995-ben lényegesen
         csökkent az erőszakos cselekmények száma. Nemzeti szinten az érintett minisztériumok együttes fellépést dolgoztak ki a további
         vandál cselekmények megakadályozása érdekében, amelynek keretében megerősítették a felügyeletet, valamint a rendőrfőnököket
         és a rendfenntartó erőket szigorú fellépésre szólították fel. Ezen kívül helyi szinten, a veszélyeztetett létesítmények folyamatos
         felügyeletét szolgáló riasztórendszer is számos incidens elkerülését tette lehetővé. Még ha minden romboló akciót nem is sikerült
         megakadályozni, hiszen olyan előre nem látható, elszórt cselekményekről van szó, amelyek esetében nehéz kideríteni, hogy kik
         az elkövetők, a Tribunal Correctionnel de Nîmes 1994-ben 25 mezőgazdasági termelőt ítélt el rongálás miatt. Mióta 1994. március
         1-jén hatályba lépett az új büntető törvénykönyv 322-13. cikke, a tulajdon megrongálásával való fenyegetés büntetése hatékonyabbá
         vált. Végül, az okozott károkat az állam megtéríti és intézkedtek annak érdekében is, hogy meggyorsítsák az érintett gazdasági
         szereplők kártérítésének szabályozását.

      12      A Bizottság szerint a francia mezőgazdasági miniszter mindezek ellenére 1995-ben kijelentette, hogy jóllehet helyteleníti
         és elítéli a mezőgazdasági termelők által elkövetett erőszakos cselekményeket, egyáltalán nem tervezi a rendfenntartó erők
         bevetését e cselekmények megfékezése érdekében.

      13      1995. június 3-án három Spanyolországból zöldséget és gyümölcsöt szállító kamion ellen követtek el erőszakos cselekményeket
         Dél-Franciaországban anélkül, hogy a rendfenntartó erők beavatkoztak volna. 1995 júliusának elején a francia mezőgazdasági
         termelők ismét olasz és spanyol gyümölcsöt semmisítettek meg.

      14      A Bizottság ezért benyújtotta a jelen keresetet.

      15      Az 1996. február 14-i és 27-i végzésével a Bíróság engedélyezte, hogy Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága,
         valamint a Spanyol Királyság beavatkozóként támogassa a Bizottság kereseti kérelmét.

      16      Keresetének alátámasztására a Bizottság kifejtette, hogy a Szerződés 30. cikke és a zöldség- és gyümölcspiacok közös szervezése
         – amelyek egyaránt a kereskedelemi akadályok felszámolásának elvén alapulnak – tiltják a tagállamok közötti behozatal mennyiségi
         korlátozását, valamint minden azonos hatású intézkedést. Ezen felül a Szerződés 5. cikke értelmében a tagállamoknak meg kell
         tenniük minden szükséges intézkedést az Szerződésből eredő kötelezettségeik teljesítése érdekében.

      17      Következésképpen a szállítóeszközök feltartóztatása és a más tagállamokból származó mezőgazdasági termékek megsemmisítése,
         valamint az e tagállamokból származó zöldség és gyümölcs forgalmazóinak a különböző mezőgazdasági szervezetek általi megfenyegetésével
         teremtett bizonytalan légkör, amely manapság Franciaországban jellemző, ezen áruk közösségen belüli kereskedelmének olyan
         akadályát jelentik, amelyet a tagállamok kötelesek megszüntetni megfelelő intézkedések elfogadásával, beleértve az olyan intézkedéseket
         is, amelyek az áruk szabad mozgását veszélyeztető magánszemélyek ellen irányulnak.

      18      Jelen esetben az a tény, hogy Franciaországban évről évre súlyos incidensek zavarták meg a más tagállamból származó zöldségek
         és gyümölcsök behozatalát és továbbítását, azt mutatja, hogy a francia kormány által védekezésül felhozott megelőző és büntető
         intézkedések se nem elégségesek, se nem arányosak a tekintetben, hogy a gyakorlatban is visszatartsák az ilyen jogsértések
         elkövetőit e bűncselekmények ismételt elkövetésétől. Ráadásul a Bizottság rendelkezésére álló tények fényében úgy tűnik, hogy
         a francia hatóságok folyamatosan vonakodnak megfelelő intézkedéseket hozni a mezőgazdasági termelők által Franciaországban
         elkövetett erőszakos cselekmények hatékony megelőzése és visszaszorítása érdekében.

      19      A spanyol kormány és az Egyesült Királyság Kormánya támogatja a Bizottság kereseti kérelmét.

      20      A francia kormány ezzel szemben azt állítja, hogy a Bizottság keresete nem megalapozott.

      21      A francia kormány álláspontja szerint minden szükséges és alkalmas eszközt igénybe vett annak érdekében, hogy megelőzze és
         megbüntesse a mezőgazdasági áruk szabad mozgását akadályozó magánszemélyek akcióit, éppen úgy, mint a nemzeti jog hasonló
         megsértése esetén. Véleménye szerint az 1993-ban bevezetett felügyeleti intézkedéseknek köszönhetően az ezt követő években
         az ilyen erőszakos cselekmények száma jelentősen csökkent.

      22      Ugyanakkor, figyelembe véve egyrészt, hogy Franciaország területén nagy számú tehergépkocsi szállít mezőgazdasági termékeket
         több különböző rendeltetési helyre, másrészt, hogy a mezőgazdasági termelők kis csoportokban, kommandószerűen, váratlanul
         hajtják végre akcióikat, a rongálás nem küszöbölhető ki teljesen. Ez a magyarázata annak is, hogy nagyon nehéz e cselekmények
         értelmi szerzőit azonosítani, és az erőszakos cselekmények elkövetésében való személyes részvételüket bizonyítani e cselekmények
         következetes üldözése és megbüntetése érdekében. 1994 óta további hat személy ellen folytattak vizsgálatot, vagy hoztak ítéletet.
         A rendőrség mérlegelési jogkörében dönt arról, hogy szükséges-e a közrend védelmében beavatkozni. Az állam minden esetben
         megtéríti a károsultak teljes kárát az állami szervek objektív felelőssége alapján. Így 1993-ban, 1994-ben és 1995-ben több
         mint 17 millió FF kifizetésére került sor kártérítés címén.

      23      A francia kormány hozzáteszi, hogy a francia mezőgazdasági termelők elégedetlenségének oka a spanyol termékek importjának
         a Spanyol Királyság csatlakozása óta bekövetkezett jelentékeny növekedése, ami jelentős árcsökkenést okozott, amit tovább
         erősít a pezeta versenyszempontból fontos leértékelődése, valamint a spanyol termelők által alkalmazott dömpingárak. A francia
         zöldségek és gyümölcsök piacát jelentősen megzavarta, hogy e csatlakozás tekintetében előirányzott átmeneti időszak során
         nem hoztak létre semmilyen, a spanyol termelők exportárait figyelemmel kísérő mechanizmust. A francia kormány hangsúlyozta
         továbbá, hogy a kérdéses ügyben egyáltalán nem tett protekcionista intézkedéseket, hanem konstruktív magatartást tanúsított
         azzal, hogy lépéseket tett a Tanácsnál a zöldség és gyümölcspiac nehézségeinek megoldása érdekében, és tanácskozott a spanyol
         hatóságokkal.

      24      A Bizottság keresete megalapozottságának megítélésekor figyelembe kell venni, hogy az áruk szabad mozgása a Szerződés egyik
         legfontosabb alapelve.

      25      Erre vonatkozóan az EK-Szerződés 3. cikkének c) pontja úgy rendelkezik, hogy a 2. cikkben meghatározott célok érdekében a
         Közösség tevékenysége olyan belső piac létrehozására irányul, amelyet többek között az áruk tagállamok közötti szabad mozgását
         gátló akadályok eltörlése jellemez.

      26      Az EK-Szerződés 7a. cikkének második bekezdése értelmében a belső piac olyan belső határok nélküli térség, amelyben a Szerződés
         rendelkezéseivel összhangban biztosított az áruk szabad mozgása.

      27      Ezt az alapelvet a Szerződés 30. és azt követői cikkei fejtik ki.

      28      A 30. cikk arról rendelkezik, hogy a tagállamok között tilos a behozatalra vonatkozó minden mennyiségi korlátozás és azzal
         azonos hatású intézkedés.

      29      Ezt a rendelkezést a szövegösszefüggésben úgy kell értelmezni, hogy meg kell szüntetni a tagállamok közötti behozatal minden
         közvetlen vagy közvetett, tényleges vagy potenciális akadályát.

      30      A belső határok nélküli piac megvalósításának elengedhetetlen eszközeként a 30. cikk tehát nem csak az állami intézkedéseket
         tiltja, amelyek önmagukban korlátozzák a tagállamok közötti kereskedelmet, hanem e cikket abban az esetben is alkalmazni kell,
         ha egy tagállam nem hozza meg az áruk szabad mozgásának nem állami eredetű akadályai elhárítása érdekében szükséges intézkedéseket.

      31      Ugyanis ha egy tagállam nem cselekszik, vagy az áruk szabad mozgását gátló akadályok elhárítása érdekében nem hozza meg a
         szükséges intézkedéseket, különösen a területén elkövetett, a magánszemélyek más tagállamokból származó termékek ellen irányuló
         cselekményeiben megnyilvánuló akadályok elhárítása érdekében, azzal ugyanúgy akadályozza a Közösségen belüli kereskedelmet,
         mint bármilyen aktív cselekvéssel.

      32      A 30. cikk tehát nem csak azt írja elő, hogy a tagállamok nem hozhatnak olyan intézkedéseket, illetve nem tanúsíthatnak olyan
         magatartást, amely akadályozhatja a kereskedelmet, hanem a Szerződés 5. cikkével összefüggésben kötelezi a tagállamokat, hogy
         hozzanak meg minden megfelelő és szükséges intézkedést annak érdekében, hogy területükön biztosítsák ezen alapvető szabadság
         tiszteletben tartását.

      33      Mivel a közrend és a közbiztonság fenntartása a tagállamok kizárólagos hatáskörébe tartozik, természetesen a tagállamok mérlegelési
         mozgástérrel rendelkeznek annak meghatározása terén, hogy egy adott helyzetben melyek a legmegfelelőbb intézkedések a termékek
         behozatala előtti akadályok elhárítására.

      34      Ezért nem a közösségi intézmények feladata, hogy a tagállamok helyébe lépve előírják, milyen intézkedéseket kell a tagállamoknak
         meghozniuk és ténylegesen alkalmazniuk annak érdekében, hogy területükön biztosítsák az áruk szabad mozgását.

      35      Ugyanakkor az elé terjesztett ügyekben a Bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a fent említett mérlegelési jogkört is figyelembe
         véve az érintett tagállam az áruk szabad mozgásának biztosítása érdekében megfelelő intézkedéseket hozott-e.

      36      Hozzá kell tenni, hogy a fenti megfontolások az EK-Szerződés 7. cikkének (7) bekezdésével összefüggésben ugyanezen szerződés
         38-46. cikkének megfelelően a Tanács által a különböző mezőgazdasági termékek piacának közös szervezésére vonatkozóan elfogadott
         rendeletek tekintetében is érvényesek (lásd a 3/76., 4/76. és 6/76. sz. Kramer és társai egyesített ügyekben 1976. július
         14-én hozott ítélet [EBHT 1976., 1279. o.] 53. és 54. pontját, valamint a C-228/91. sz. Bizottság kontra Olaszország ügyben
         1993. május 25-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-2701. o.] 11. pontját a halászati termékek közös piacának szervezéséről szóló
         rendeletek vonatkozásában).

      37      Jelen ügyben a Francia Köztársaság ellen a Bizottság által tagállami kötelezettségszegés miatt indított eljárás alapját képező
         tények nem vitatottak.

      38      Franciaország területén a más tagállamokból származó mezőgazdasági termékek ellen elkövetett erőszakos cselekmények, különösen
         az ilyen termékeket szállító kamionok feltartóztatása, szállítmányuk megsemmisítése és a sofőrök bántalmazása, valamint a
         kis- és nagykereskedők megfenyegetése és az eladásra kirakott áruk tönkretétele kétségtelenül akadályozza e termékek Közösségen
         belüli kereskedelmét.

      39      Meg kell tehát vizsgálni, hogy jelen esetben a francia kormány eleget tett-e a Szerződés 30. cikke és ezzel összefüggésben
         ugyanezen szerződés 5. cikke alapján fennálló kötelezettségeinek, azaz meghozta-e a szükséges és megfelelő intézkedéseket
         a magánszemélyek bizonyos mezőgazdasági termékek szabad mozgását akadályozó cselekményei ellen.

      40      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság írásbeli beadványai alapján az e keresetben kifogásolt események több mint
         tíz éve rendszeresen előfordulnak.

      41      A Bizottság először 1985. május 8-án intézett felszólító levelet a Francia Köztársasághoz, amelyben arra kérte, hogy hozza
         meg a szükséges megelőző és büntető intézkedéseket az ilyen jellegű cselekmények megakadályozása érdekében.

      42      A Bizottság jelen ügyben több alkalommal is felhívta a francia kormány figyelmét, hogy a közösségi jog alapján köteles biztosítani
         az áruk szabad mozgása elvének tényleges tiszteletben tartását azáltal, hogy megszüntet minden, a más tagállamokból származó
         mezőgazdasági termékek szabad mozgására vonatkozó korlátozást.

      43      A francia hatóságoknak jelen esetben tehát elegendő idő állt rendelkezésére ahhoz, hogy meghozzák a közösségi jogból eredő
         kötelezettségeik teljesítéséhez elengedhetetlen intézkedéseket.

      44      Továbbá a francia kormány magyarázata ellenére, amely szerint minden intézkedést megtett annak érdekében, hogy az erőszakos
         cselekmények ne folytatódjanak, és a felelősöket megbüntessék, tény, hogy a súlyos incidensek évről évre hátrányosan érintették
         a mezőgazdasági termékek kereskedelmét Franciaország területén.

      45      Erre vonatkozóan a Bizottság által előadott és a francia kormány által nem vitatott tényekből kitűnik, hogy mindenekelőtt
         az év bizonyos időszakai érintettek, és vannak olyan különösen érintett helyek, ahol egy év leforgása alatt többször is sor
         került ilyen eseményekre.

      46      1993 óta az erőszakos és vandál cselekmények nem csak a mezőgazdasági termékeket szállító járműveket vették célba, hanem e
         termékek nagy- és kiskereskedői hálózatára is kiterjedtek.

      47      Ugyanilyen jellegű súlyos incidensek történtek 1996-ban és 1997-ben is.

      48      Továbbá nem vitatott, hogy ezen incidensek alkalmával a francia rendfenntartó erők vagy nem tartózkodtak a helyszínen – annak
         ellenére, hogy bizonyos esetekben az illetékes hatóságok időben értesültek a mezőgazdasági termelők küszöbön álló tüntetéséről
         – vagy nem léptek közbe, még abban az esetben sem, ha sokkal többen voltak, mint a rendbontók. Ráadásul nem mindig gyors,
         meglepetésszerű akciókról volt szó, amelyek végeztével a tüntetők azonnal elmenekülhettek volna, hiszen a zavargások egyes
         esetekben órákig tartottak.

      49      Ezenkívül tény, hogy számos vandál cselekményt a televízió kamerák lefilmeztek, a résztvevők gyakran fedetlen arccal tüntettek,
         és a mezőgazdasági termelők erőszakos cselekmények elkövetéséért felelős csoportjai nem ismeretlenek a rendvédelmi szervek
         előtt.

      50      Ennek ellenére a közrend súlyos megsértésében részt vevők közül nagyon keveset azonosítottak és vontak büntetőeljárás alá.

      51      Így, jóllehet az 1993 áprilisától augusztusig terjedő időszakban számos vandál cselekmény történt, a francia hatóságok csak
         egyetlen egy olyan esetet tudtak megnevezni, amely büntetőjogi felelősségrevonással végződött.

      52      A fentiek fényében a Bíróság – tudatában azon nehézségeknek, amelyekkel a hatáskörrel rendelkező hatóságok az olyan jellegű
         helyzetekben, mint amilyenről a jelen ügyben is szó van, szembesülnek – megállapítja, hogy figyelembe véve a Bizottság által
         felsorolt incidensek súlyosságát és gyakoriságát, a francia kormány által hozott intézkedések nyilvánvalóan nem elégségesek
         ahhoz, hogy biztosítsák a mezőgazdasági termékek közösségen belüli szabad kereskedelmét Franciaország területén azáltal, hogy
         a szóban forgó visszaélések elkövetőit ténylegesen megakadályozzák és visszatartják a bűncselekmények elkövetésétől és megismétlésétől.

      53      Ez a megállapítás annál is inkább helytálló, mivel a Bizottság által említett rongálások és fenyegetések nem csak az erőszakos
         cselekmények által közvetlenül veszélyeztetett termékek franciaországi tranzitját vagy importját veszélyeztetik, hanem természetüknél
         fogva alkalmasak arra, hogy bizonytalan helyzetet idézzenek elő, ami hátrányosan befolyásolja a kereskedelmi forgalom egészét.

      54      Az előző megállapítást semmiképpen nem cáfolja a francia kormány érvelése, miszerint a francia mezőgazdasági termelők helyzete
         annyira nehéz volt, hogy okkal lehetett attól tartani, a hatáskörrel rendelkező hatóságok határozottabb fellépésére a tüntetők
         erőszakos cselekmények elkövetésével válaszolnak, ami a közrend még súlyosabb megsértéséhez, sőt, akár társadalmi zavargásokhoz
         vezethet.

      55      A belső nehézségektől való félelem nem igazolhatja a tagállam tartózkodását a közösségi jog helyes alkalmazásától (lásd erre
         vonatkozóan a C-52/95. sz. Bizottság kontra Franciaország ügyben 1995. december 7-én hozott ítélet [EBHT 1995., I-4443. o.]
         38. pontját).

      56      Az érintett tagállam kötelessége minden szükséges intézkedést meghozni azért, hogy a gazdasági szereplők érdekében biztosítsa
         a közösségi jog hatályát és érvényesülését, kivéve ha bizonyítható, hogy intézkedése a közrend tekintetében olyan következményekkel
         járna, amelyeken a rendelkezésére álló eszközök segítségével nem tud úrrá lenni.

      57      Jelen esetben az alperes kormány nem bizonyította olyan, a közérdekre nézve fennálló veszély fennállását, amelyen ne tudna
         úrrá lenni.

      58      Hozzá kell tenni, hogy jóllehet a közrend súlyos megsértésének veszélye indokolhatja a rendfenntartó erők be nem avatkozását,
         ez az érv kizárólag meghatározott esetekben elfogadható, és nem – mint a jelen esetben – általánosságban, a Bizottság által
         felsorolt minden incidensre vonatkozóan.

      59      A sértetteknek okozott kár Francia Köztársaság általi megtérítését a francia kormány nem hozhatja fel érvként a közösségi
         jogból fakadó kötelezettségei nem teljesítésének igazolására.

      60      Noha a kártérítés megtérítheti az érintett gazdasági szereplők által elszenvedett kár legalábbis egy részét, ez azonban nem
         zárja ki a tagállami kötelezettségszegést.

      61      Azon érv sem elfogadható, mely szerint a zöldségek és gyümölcsök francia piaca nagyon nehéz társadalmi-gazdasági helyzetbe
         került a Spanyol Királyság csatlakozását követően.

      62      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a gazdasági indokok semmiképpen sem igazolhatják a Szerződés 30. cikke által tiltott
         akadályokat (lásd többek között a 288/83. sz. Bizottság kontra Írország ügyben 1985. június 11-én hozott ítélet [EBHT 1985.,
         1761. o.] 28. pontját).

      63      Az alperes kormány ezen érvei alátámasztása érdekében arra utal, hogy a spanyol termelők tisztességtelen kereskedelmi gyakorlata,
         sőt, a közösségi jog spanyol termelők általi megsértése vezetett a francia zöldség- és gyümölcspiac egyensúlyának megbomlásához.
         Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy egy tagállam nem hozhat egyoldalúan védintézkedéseket, illetve nem tanúsíthat egyoldalúan
         olyan magatartást, amely a közösségi jog másik tagállam által történő megsértésének elhárítására irányul (e tekintetben lásd
         a C-5/94. sz. Hedley Lomas-ügyben 1996. május 23-án hozott ítélet [EBHT 1996., I-2553. o.] 20. pontját).

      64      Ez különösen érvényes a közös agrárpolitika esetében, ahol csak a Közösség hozhatja meg szükség esetén azon intézkedéseket,
         amelyek bizonyos gazdasági szereplők nehézségeinek kezeléséhez szükségesek, különösen egy új csatlakozást követően.

      65      A fenti megfontolásokra figyelemmel meg kell állapítani, hogy jelen esetben a francia kormány nyilvánvalóan és hosszú ideig
         nem hozta meg a szükséges és megfelelő intézkedéseket annak érdekében, hogy véget vessen a más tagállamokból származó mezőgazdasági
         termékek szabad mozgását Franciaország területén veszélyeztető vandál cselekményeknek, és megelőzze ezek ismételt elkövetését.

      66      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Francia Köztársaság nem teljesítette a mezőgazdasági termékek piacainak közös
         szervezése és az EK-szerződés 30. cikkéből, és ezzel összefüggésben ugyanezen szerződés 5. cikkéből eredő kötelezettségeit,
         mivel nem tett meg minden szükséges és arányos intézkedést annak érdekében, hogy a magánszemélyek cselekményei ne akadályozzák
         a zöldség- és gyümölcsáruk szabad mozgását.

       A költségekről
      67      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Mivel a Francia Köztársaság pervesztes lett, kötelezni kell a költségek viselésére. Az eljárási szabályzat
         69. cikkének 4. §-ával összhangban az eljárásba beavatkozó tagállamok és az intézmények maguk viselik költségeiket.

      A fenti indokok alapján,
      A BÍRÓSÁG
      a következőképpen határozott:
      1)      A Francia Köztársaság nem teljesítette az EK‑Szerződés 5. cikkével összefüggésben annak 30. cikkéből és a mezőgazdasági piacok
            közös szervezéséből eredő kötelezettségeit, mivel nem tett meg minden szükséges és arányos intézkedést annak érdekében, hogy
            a magánszemélyek cselekedetei ne akadályozzák a zöldség- és gyümölcsáruk szabad mozgását.
      2)      A Francia Köztársaságot a költségek viselésére kötelezi.
      3)      A Spanyol Királyság és Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága maguk viselik saját költségeiket.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnemalm

               Wathelet

               Schintgen

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

               Hirsch

                     Jann

         Kihirdetve Luxembourgban, az 1997. december 9‑i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2014. március 12.#O. kontra Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel és Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel kontra B.#A Raad van State (Hollandia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#A 2004/38/EK irányelv – Az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése – A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog – Kedvezményezettek – Uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjának tartózkodási joga az e polgár állampolgársága szerinti tagállamban – Az uniós polgár e tagállamba való visszatérése valamely másik tagállamban való rövid idejű tartózkodásokat követően.#C‑456/12. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑456/12. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Raad van State (Hollandia) a Bírósághoz 2012. október 10‑én érkezett, 2012. október 5‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            O.
            és
            a Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel ,
            valamint
            a Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            és
            B.
            között folyamatban lévő eljárásokban,
            A BÍRÓSÁG (nagytanács),
            tagjai: V. Skouris elnök, K. Lenaerts elnökhelyettes (előadó), R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet és C. G. Fernlund tanácselnökök, G. Arestis, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal és E. Jarašiūnas bírák,
            főtanácsnok: E. Sharpston,
            hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. június 25‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – O. képviseletében J. Canales és J. van Bennekom advocaten,
            – B. képviseletében C. Chen, F. Verbaas és M. van Zantvoort advocaten,
            – a holland kormány képviseletében M. de Ree, C. Schillemans és C. Wissels, meghatalmazotti minőségben,
            – a belga kormány képviseletében T. Materne és C. Pochet, meghatalmazotti minőségben,
            – a cseh kormány képviseletében M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
            – a dán kormány képviseletében V. Pasternak Jørgensen és M. Wolff, meghatalmazotti minőségben,
            – a német kormány képviseletében T. Henze és A. Wiedmann, meghatalmazotti minőségben,
            – az észt kormány képviseletében M. Linntam és N. Grünberg, meghatalmazotti minőségben,
            – a lengyel kormány képviseletében K. Pawłowska, M. Szpunar, B. Majczyna és M. Arciszewski, meghatalmazotti minőségben,
            – az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében L. Christie, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Facenna barrister,
            – az Európai Bizottság képviseletében C. Tufvesson és G. Wils, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2013. december 12‑i tárgyaláson történő meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o., helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.), valamint az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.
            2. Ezt a kérelmet az O. és a Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel (bevándorlási, integrációs és menekültügyi miniszter, a továbbiakban: miniszter), valamint az ez utóbbi és B. közötti jogvita keretében terjesztették elő, amelyek tárgyát olyan határozatok képezik, amelyek megtagadták e személyektől olyan igazolás kiállítását, amelynek értelmében európai uniós polgár családtagjaként jogszerűen tartózkodnak Hollandiában.
            Jogi háttér
            A 2004/38 irányelv
            3. A 2004/38 irányelv „Tárgy” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „Ez az irányelv megállapítja:
            a) az uniós polgárok és családtagjaik által a tagállamok területén a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog gyakorlására vonatkozó feltételeket [helyesen: a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jognak az uniós polgárok és családtagjaik által történő gyakorlására vonatkozó feltételeket];
            […]”
            4. Az említett irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke az alábbiakat mondja ki:
            „Ezen irányelv alkalmazásában:
            1) »uniós polgár«: egy tagállam állampolgárságával rendelkező bármely személy;
            2) »családtag«:
            a) a házastárs;
            […]
            3) »fogadó tagállam«: az a tagállam, ahova az uniós polgár költözik azért, hogy a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát gyakorolja.”
            5. Ugyanezen irányelvnek a „Kedvezményezettek” címet viselő 3. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
            „Ezt az irányelvet kell alkalmazni mindazokra az uniós polgárokra, akik olyan tagállamba költöznek, vagy olyan tagállamban tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai, valamint az őket kísérő vagy hozzájuk csatlakozó, a 2. cikk 2. pontjában meghatározott családtagjaikra.”
            6. A 2004/38 irányelv 6. cikke értelmében:
            „(1) Az uniós polgárokat […] három hónapig megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén.
            (2) Az (1) bekezdés rendelkezéseit kell alkalmazni az érvényes útlevéllel rendelkező azon családtagokra is, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárt kísérik, vagy hozzá csatlakoznak.”
            7. Az említett irányelv 7. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege az alábbi:
            „(1) Valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, ha:
            a) munkavállalók vagy önálló vállalkozók a fogadó tagállamban; vagy
            b) elegendő forrásokkal rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek indokolatlan terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk időtartama alatt, és a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek; vagy
            c) –	tanulmányok folytatásának fő céljából, ideértve a szakképzést is, beiratkoztak egy magán‑ vagy közoktatási intézménybe, amelyet a fogadó tagállam akkreditált vagy tart fenn jogszabályai vagy közigazgatási gyakorlata alapján, és
            – teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó tagállamban, és nyilatkozattal vagy választásuk szerint más azzal egyenértékű eszközzel bizonyítják a megfelelő [helyesen: az illetékes] nemzeti hatóságnál, hogy elegendő forrással rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy a tartózkodásuk időtartama alatt ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére; vagy
            d) az a), b) vagy c) pontban meghatározott feltételeket teljesítő uniós polgárt kísérő vagy hozzá csatlakozó családtagok.
            (2) Az (1) bekezdésben meghatározott tartózkodás jogát ki kell terjeszteni azokra a családtagokra, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárt kísérik vagy hozzá csatlakoznak a fogadó tagállamban, feltéve hogy az uniós polgár megfelel az (1) bekezdés a), b) vagy c) pontjában említett feltételeknek.”
            8. Ugyanezen irányelv 10. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
            „Az uniós polgár azon családtagjainak tartózkodáshoz való jogát, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, a »Tartózkodási kártya uniós polgár családtagjai számára« elnevezésű dokumentum kiállításával kell igazolni, amelyet a kérelem benyújtásának napjától számított legfeljebb hat hónapon belül kell kiadni. A tartózkodási kártya iránti kérelemről szóló igazolást azonnal ki kell állítani.”
            9. A 2004/38 irányelv 16. cikke (1) bekezdése első mondatának értelmében „[a]zok az uniós polgárok, akik jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban, huzamos tartózkodási jogot nyernek ott”. Ugyanezen cikk (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy „[a]z (1) bekezdést azokra a családtagokra is alkalmazni kell, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárral jogszerűen öt éven át folyamatosan tartózkodtak a fogadó tagállamban.”
            A holland jog
            10. A 2004/38 irányelv rendelkezéseit a külföldiek jogállásáról szóló 2000. november 23‑i törvény (Vreemdelingenwet; Stb. 2000, 495. sz.) és a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi rendelet (Vreemdelingenbesluit 2000; Stb. 2000, 497. sz.) ültette át a holland belső jogba.
            11. A külföldiek jogállásáról szóló törvény 1. cikke kimondja:
            „E törvény és az azon alapuló rendelkezések alkalmazásában:
            [...]
            e. »közösségi polgárok«:
            1. az Európai Unió tagállamainak azon állampolgárai, akik az Európai Közösséget létrehozó szerződés alapján jogosultak egy másik tagállam területére beutazni és ott tartózkodni;
            2. az 1. pontban említett személyek harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagjai, akik az Európai Közösséget létrehozó szerződés végrehajtása keretében elfogadott rendelet alapján jogosultak egy tagállam területére beutazni és ott tartózkodni;
            […]”
            12. Az említett törvény 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „Külföldi kizárólag az alábbi esetekben tartózkodik jogszerűen Hollandiában:
            […]
            e. közösségi polgárként, ha hollandiai tartózkodása valamely, az Európai Közösséget létrehozó szerződés vagy az Európai Gazdasági Térségről szóló szerződés alapján elfogadott szabályozáson alapul; […]”
            13. Ugyanezen törvény 9. cikke (1) bekezdésének megfelelően a miniszter az uniós jog értelmében Hollandia területén jogszerűen tartózkodó külföldi személy részére a tartózkodás jogszerűségét igazoló dokumentumot állít ki (a továbbiakban: tartózkodást igazoló dokumentum).
            A jogviták alapját képező tényállások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            O. helyzete
            14. A nigériai állampolgárságú O. 2006‑ban házasságot kötött egy holland állampolgárral (a továbbiakban: O. referenciaszemély). Kijelentette, hogy 2007‑től 2010 áprilisáig Spanyolországban rendelkezett lakóhellyel. A Malaga település (Spanyolország) által bemutatott iratok tanúsága szerint O. külföldi személy és O. referenciaszemély 2009. augusztus 7‑e óta e településen ugyanarra a lakcímre vannak bejelentve. O. bemutatott továbbá egy, 2014. szeptember 20‑ig érvényes, tartózkodást igazoló dokumentumot, amelyből kitűnik, hogy uniós polgár családtagjaként tartózkodott Spanyolországban.
            15. O. referenciaszemély nyilatkozatai alapján ő 2007. és 2010 áprilisa között két hónapig tartózkodott O‑nál Spanyolországban, de mivel nem talált munkát, visszaköltözött Hollandiába. O. referenciaszemély mindazonáltal ugyanezen időszakban rendszeresen Spanyolországban töltötte a szünidőket O‑nál.
            16. 2010. július 1‑je óta O. az O. referenciaszemélyével azonos lakcímre van bejegyezve a holland települési népesség‑nyilvántartásba.
            17. 2010. november 15‑i határozatával a miniszter elutasította O‑nak a külföldiek jogállásáról szóló törvény 9. cikkének (1) bekezdése szerinti, tartózkodást igazoló dokumentum iránti kérelmét. 2011. március 21‑i határozatával az O. által ezen elutasító határozattal szemben emelt panaszt megalapozatlannak nyilvánította.
            18. 2011. július 7‑i ítéletével a Rechtbank ’s‑Gravenhage az O. által a 2011. március 21‑i határozattal szemben benyújtott keresetet, mint megalapozatlant, elutasította.
            19. O. ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
            B. helyzete
            20. A marokkói állampolgárságú B., nyilatkozata szerint, 2002 decemberétől néhány évig együtt élt holland állampolgárságú élettársával (a továbbiakban: B. referenciaszemély) Hollandiában.
            21. Miután B.‑t két hónap szabadságvesztésre ítélték hamis útlevél használata miatt, a miniszter őt 2005. október 14‑i határozatával Hollandia területén nemkívánatos személynek nyilvánította. B. ekkor Retie‑be (Belgium) költözött, egy B. referenciaszemély által 2005 októberétől 2007 májusáig bérelt lakásba. B. referenciaszemély kijelentette, hogy ezen időszak folyamán valamennyi hétvégét ott töltötte.
            22. 2007 áprilisában B. visszatért Marokkóba, mivel a 2005. október 14‑i határozatot követően a Belgiumban való tartózkodást megtiltották számára.
            23. 2007. július 31‑én B. és B. referenciaszemély házasságot kötött. 2008. december 30‑án B. kérte a nemkívánatos személlyé nyilvánító határozat visszavonását. 2009. március 16‑i határozatával a miniszter visszavonta e határozatot.
            24. 2009 júniusában B. Hollandiába költözött B. referenciaszemélyhez.
            25. 2009. október 30‑ai határozatával a Staatssecretaris van Justitie (igazságügyi államtitkár) B. tartózkodást igazoló dokumentum iránti kérelmét elutasította. 2010. március 19‑én a miniszter megalapozatlannak nyilvánította B. ezen elutasító határozattal szemben benyújtott panaszát.
            26. 2010. november 11‑i ítéletével a Rechtbank ’s‑Gravenhage helyt adott a B. által az említett 2010. március 19‑i határozattal szemben benyújtott keresetnek, e határozatot megsemmisítette, és a minisztert arra kötelezte, hogy az ezen ítéletben foglalt megfontolásokat tiszteletben tartva hozzon új határozatot.
            27. A miniszter az említett ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            28. Mivel O. és B. a 2004/38 irányelv 2. cikke 2. pontjának értelmében uniós polgárok családtagjai voltak a tartózkodást igazoló dokumentum iránti kérelmüket elutasító határozatok meghozatalának időpontjában, a kérdést előterjesztő bíróságban mindenekelőtt arra vonatkozóan merül fel kérdés, hogy ez az irányelv tartózkodási jogot biztosít‑e számukra az ezen uniós polgárok állampolgársága szerinti tagállamban.
            29. A kérdést előterjesztő bíróság szerint elképzelhető, hogy a 2004/38 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében foglalt „költöznek” kifejezés érthető akként, hogy az érintett személyek az említett uniós polgárok állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamba költöznek, anélkül hogy ott letelepednének, majd onnan visszatérnek. Az is elképzelhető, hogy az ugyanezen 3. cikk (1) bekezdése szerinti „hozzájuk csatlakozó” kifejezés az uniós polgárhoz az annak állampolgársága szerinti tagállamban történő csatlakozást jelenti. A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja ugyanakkor, hogy ugyanezen irányelv más rendelkezései, különösen a 6. cikk (1) bekezdése és a 7. cikk (1) és (2) bekezdése kizárni látszik ezt az értelmezést, amikor kifejezetten „egy másik tagállamot” és a „fogadó tagállamot” említi azon tagállamként, amely tekintetében tartózkodási jogra hivatkozni lehet. A C‑434/09. sz. McCarthy‑ügyben 2011. május 5‑én hozott ítélet (EBHT 2011., I‑3375. o.) megerősíti, hogy az említett 6. és 7. cikk az uniós polgárnak az olyan tagállamban fennálló jogi helyzetét szabályozza, amelynek e polgár nem állampolgára.
            30. A kérdést előterjesztő bíróság ezt követően emlékeztet arra, hogy a C‑370/90. sz. Singh‑ügyben 1992. július 7‑én hozott ítéletből (EBHT 1992., I‑4265. o.) és a C‑291/05. sz. Eind‑ügyben 2007. december 11‑én hozott ítéletből (EBHT 2007., I‑10719. o.) következik, hogy valamely tagállam olyan állampolgárának házastársát, aki élt a szabad mozgáshoz való jogával, az uniós polgár származási tagállamba való visszatérésekor legalább annak megfelelő belépési és tartózkodási jognak kell megilletnie, mint amelyet az uniós jog elismerne számára, ha az érintett uniós polgár úgy döntene, hogy egy másik tagállam területére lép be és ott tartózkodik. Az említett bíróság mindazonáltal kételyeket táplál a tekintetben, hogy ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazandó‑e olyan helyzetekre, mint amelyik az alapeljárás tárgyát képezi. Hangsúlyozza e tekintetben, hogy a fent hivatkozott Singh‑ügyben és Eind‑ügyben hozott ítéletekhez vezető helyzetekkel szemben az alapügyekben az uniós polgárok nem munkavállalóként, hanem az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése értelmében vett uniós polgárokként, valamint az EUMSZ 56. cikk értelmében vett szolgáltatásokat igénybe vevő személyekként tartózkodtak a fogadó tagállamban.
            31. Végül, abban az esetben, ha a fent hivatkozott Singh‑ügyben és Eind‑ügyben hozott ítéletekből eredő ítélkezési gyakorlatot kellene alkalmazni olyan helyzetekben, mint amely az alapügy tárgyát képezi, a kérdést előterjesztő bíróság felteszi azt a kérdést, hogy ahhoz, hogy az uniós polgárnak az állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérését követően harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagját megillesse az említett tagállambeli tartózkodás joga, mennyiben szükséges, hogy az uniós polgár a másik tagállamban bizonyos minimális ideig tartózkodjon. A B‑t érintő jogvitában a kérdést előterjesztő bíróság arra is választ keres, hogy a B‑t a 2004/38 irányelv értelmében megillető Hollandiában való tartózkodás jogára befolyással van‑e az a körülmény, hogy B. csak több mint két évvel B. referenciaszemélynek az állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérését követően csatlakozott hozzá e tagállamban.
            32. Ilyen körülmények között a Raad van State úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és az alábbi kérdéseket – melyek közül az első három megfogalmazása azonos O. és B. esetére vonatkozóan, míg a negyedik csak az utóbbit érinti – terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
            „1) Akárcsak a [fent hivatkozott] Singh‑ügyben és […] Eind‑ügyben hozott ítéletekben, alkalmazandó‑e analógia alapján a [2004/38 irányelv] az uniós polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagjait megillető szabad mozgáshoz való jog feltételei vonatkozásában akkor, ha az uniós polgár visszatér az állampolgársága szerinti tagállamba, miután az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése keretében és az EUMSZ 56. cikk értelmében vett szolgáltatásokat igénybe vevő személyként más tagállamban tartózkodott?
            2) [Amennyiben az első kérdésre adandó válasz igen]: az, hogy az uniós polgár bizonyos minimális ideig tartózkodjon a másik tagállamban, feltételét képezi‑e annak, hogy az uniós polgárnak az állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérését követően harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagját e tagállamban tartózkodási jog illesse meg?
            3) [Amennyiben a második kérdésre adandó válasz igen]: akkor is teljesíthető‑e e feltétel, ha nem folyamatos tartózkodásról volt szó, hanem bizonyos gyakoriságú, mint például heti egyszeri, hétvégenkénti vagy rendszeres látogatások formáját öltő tartózkodásról?
            4) Ha az uniós polgárnak az állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérése és a harmadik országból származó családtag e tagállamba történő költözése között jelentős időtartam telik el, a [B‑re vonatkozó] jogvita körülményei között elveszíti‑e a harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtag az uniós jogból eredő tartózkodási jogra való lehetséges jogosultságát?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            Az első–harmadik kérdésről
            33. Az első–harmadik kérdésével, amelyeket együtt célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2004/38 irányelv és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének rendelkezéseit akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes, hogy valamely tagállam megtagadja a tartózkodási jogot az említett tagállam állampolgárságával rendelkező uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjától, amikor az említett uniós polgár visszatér e tagállamba azt követően, hogy az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése szerinti szabad mozgáshoz való jogának gyakorlása keretében, pusztán uniós polgári minőségében, az érintett családtagjával egy másik tagállamban tartózkodott, és, amennyiben igen, melyek e tartózkodási jog megadásának feltételei.
            34. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése értelmében „a Szerződésekben és a végrehajtásukra hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz”.
            35. A 2004/38 irányelvet illetően a Bíróságnak már alkalma nyílt megállapítani, hogy az irányelv célja, hogy megkönnyítse a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás alapvető és egyéni jogának a gyakorlását, amelyet közvetlenül a Szerződés 21. cikkének (1) bekezdése ruház az uniós polgárokra, és az irányelv célja különösen az említett jog megerősítése (lásd ebben az értelemben a C‑127/08. sz., Metock és társai ügyben 2008. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑6241. o.] 59. és 82. pontját, a C‑162/09. sz. Lassal‑ügyben 2010. október 7‑én hozott ítélet [EBHT 2010., I‑9217. o.] 30. pontját, valamint a fent hivatkozott McCarthy ügyben hozott ítélet 28. pontját).
            36. Az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése és a 2004/38 irányelv rendelkezései nem biztosítanak semmilyen önálló jogot a harmadik államok állampolgárai számára (lásd ebben az értelemben a C‑40/11. sz. Iida‑ügyben 2012. november 8‑án hozott ítélet 66. pontját, valamint a C‑87/12. sz., Ymeraga és Ymeraga‑Tafarshiku ügyben 2013. május 8‑án hozott ítélet 34. pontját). Ugyanis az uniós polgárságra vonatkozó uniós jogi rendelkezések által ezen állampolgárokra ruházott lehetséges jogok az uniós polgár szabad mozgáshoz való jogának gyakorlásából származtatott jogok (lásd a fent hivatkozott Iida‑ügyben hozott ítélet 67. pontját, a fent hivatkozott Ymeraga és Ymeraga‑Tafarshiku ügyben hozott ítélet 35. pontját, valamint a C‑86/12. sz., Alokpa és társai ügyben 2013. október 10‑én hozott ítélet 22. pontját).
            37. Márpedig a 2004/38 irányelv rendelkezéseinek szövege, rendszere és célkitűzése alapján történő értelmezésből az következik, hogy e rendelkezések nem keletkeztetnek tartózkodási jogot uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja számára olyan tagállamban, amelynek ez az uniós polgár az állampolgára.
            38. Az említett irányelv 3. cikkének (1) bekezdése az általa biztosított jogok „kedvezményezettjeiként” „mindazon uniós polgárok[at]” határozza meg, „akik olyan tagállamba költöznek, vagy olyan tagállamban tartózkodnak, amelynek nem állampolgárai, valamint az őket kísérő vagy hozzájuk csatlakozó, a 2. cikk 2. pontjában meghatározott családtagjaik[at]”.
            39. A 2004/38 irányelv tehát az ezen irányelv 2. cikke 2. pontja értelmében vett uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjai javára kizárólag akkor rendelkezik származékos tartózkodási jogról, ha ezen uniós polgár a szabad mozgáshoz való jogát az állampolgársága szerinti tagállamon kívüli más tagállamban való letelepedés útján gyakorolta (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Metock és társai ügyben hozott ítélet 73. pontját; a C‑256/11. sz., Dereci és társai ügyben 2011. november 15‑én hozott ítélet [EBHT 2011., I‑11315. o.] 56. pontját; a fent hivatkozott Iida‑ügyben hozott ítélet 51. pontját, valamint a C‑356/11. és C‑357/11. sz., O. és társai ügyben 2012. december 6‑án hozott ítélet 41. pontját).
            40. A 2004/38 irányelv többi rendelkezése, különösen 6. cikke, 7. cikkének (1) és (2) bekezdése és 16. cikkének (1) és (2) bekezdése utal az uniós polgár tartózkodáshoz való jogára és családtagjainak származékos tartózkodási jogára mind „egy másik tagállamban”, mind a „fogadó tagállamban”, megerősítve ezzel, hogy valamely uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja ezen irányelv alapján nem hivatkozhat származékos tartózkodási jogra abban a tagállamban, amelynek e polgár állampolgára (lásd a fent hivatkozott McCarthy‑ügyben hozott ítélet 37. pontját és a fent hivatkozott Iida‑ügyben hozott ítélet 64. pontját).
            41. A 2004/38 irányelv rendelkezéseinek teleologikus értelmezésével kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy bár igaz, hogy ezen irányelv célja az, hogy megkönnyítse és megerősítse a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás alapvető és egyéni, közvetlenül az uniós polgárokra ruházott jogának a gyakorlását, továbbra is fennáll, hogy a célja, amint az 1. cikkének a) pontjából is következik, e jog gyakorlásának a feltételeit érinti (a fent hivatkozott McCarthy‑ügyben hozott ítélet 33. pontja).
            42. Mivel egy nemzetközi jogi elv értelmében valamely tagállam nem tagadhatja meg a saját állampolgárától a területére való belépést vagy ott‑tartózkodást, a 2004/38 irányelv a rendeltetése szerint kizárólag valamely uniós polgár olyan tagállamba való belépésének és tartózkodásának feltételeit szabályozza, amelynek e személy nem állampolgára (lásd a fent hivatkozott McCarthy‑ügyben hozott ítélet 29. pontját).
            43. Ilyen körülmények között, és tekintettel a jelen ítélet 36. pontjában foglaltakra, az említett irányelv rendeltetése szerint nem biztosít származékos tartózkodási jogot olyan uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjának, aki abban a tagállamban tartózkodik, amelynek állampolgára.
            44. Tekintve, hogy harmadik államok O. és B. helyzetéhez hasonló helyzetben lévő állampolgárait nem illetheti meg a 2004/38 irányelv alapján származékos tartózkodási jog abban a tagállamban, amelynek referenciaszemélyeik az állampolgárai, célszerű azt megvizsgálni, hogy adott esetben az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésén alapulhat‑e származékos tartózkodási jog.
            45. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az említett származékos jog célja és igazolása azon a megállapításon alapul, hogy e jog el nem ismerése sértheti az uniós polgár szabad mozgását azáltal, hogy visszatartja őt a fogadó tagállamba való beutazáshoz és az ott‑tartózkodáshoz fűződő jogainak a gyakorlásától (lásd a fent hivatkozott Iida‑ügyben hozott ítélet 68. pontját, a fent hivatkozott Ymeraga és Ymeraga‑Tafarshiku ügyben hozott ítélet 35. pontját, valamint a fent hivatkozott Alokpa és társai ügyben hozott ítélet 22. pontját).
            46. Ezért mondta ki a Bíróság, hogy valamely uniós polgárnak az állampolgársága szerinti tagállamba azután való visszatérése esetén, hogy harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjával valamely, az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban két és fél évet, illetve másfél évet meghaladó időtartamon át tartózkodott és ott keresőtevékenységet folytatott, harmadik állam ezen állampolgárát az uniós jog alapján származékos tartózkodási jognak kell megilletnie az előbbi tagállamban (lásd a fent hivatkozott Singh‑ügyben hozott ítélet 25. pontját és a fent hivatkozott Eind‑ügyben hozott ítélet 45. pontját). Ha harmadik állam ezen polgára nem rendelkezne ilyen joggal, akkor ez az uniós polgárt visszatarthatná attól, hogy másik tagállam területén való munkavégzés érdekében elhagyja az állampolgársága szerinti tagállamot, pusztán mert nem lenne biztos abban, hogy a származási tagállamba való visszatérése után folytathatja az esetleg már a fogadó tagállamban házasság vagy családegyesítés következtében megkezdett közös családi életet (lásd a fent hivatkozott Eind‑ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját, valamint a fent hivatkozott Iida‑ügyben hozott ítélet 70. pontját).
            47. Tehát a munkavállaló állampolgársága szerinti tagállamából való kilépés akadálya, amint az a fent hivatkozott Singh‑ügyben és Eind‑ügyben hozott ítéletekből kitűnik, abból ered, hogy az említett munkavállaló származási tagállamába való visszatérése során az említett munkavállaló harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjaitól megtagadták a származékos tartózkodási jogot, noha az uniós polgár családtagjaival az uniós jog értelmében és azzal összhangban tartózkodott a fogadó tagállamban.
            48. Következésképpen célszerű megvizsgálni, hogy az említett ítéletekből eredő ítélkezési gyakorlat a rendeltetése szerint általános jelleggel alkalmazandó‑e az olyan uniós polgárok családtagjaira, akik, élve az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése által biztosított jogukkal, valamely, az állampolgárságuk szerinti tagállamtól eltérő tagállamban tartózkodtak, majd visszatértek abba a tagállamba, amelynek az állampolgárai.
            49. Pontosan erről van szó. A származékos tartózkodási jognak valamely uniós polgár állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérésekor ezen uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező, olyan családtagja részére történő biztosítása, akivel pusztán ebbéli minőségében, az uniós jog értelmében és azzal összhangban tartózkodott a fogadó tagállamban, a származási tagállamából való kilépés akadályának ugyanezen típusát hivatott megszüntetni – amint ez a jelen ítélet 47. pontjában megállapítást nyert –, biztosítva az említett polgár részére, hogy ezen utóbbi tagállamban folytathassa a fogadó tagállamban kialakított és megszilárdított családi életét.
            50. Ami azon származékos tartózkodási jognak valamely uniós polgár állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérésekor ezen uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező, olyan családtagja részére történő biztosításának feltételeit illeti, akivel az uniós polgár pusztán ebbéli minőségében, az uniós jog értelmében és azzal összhangban tartózkodott a fogadó tagállamban, ezek, főszabály szerint, nem lehetnek szigorúbbak azon feltételeknél, amelyeket a 2004/38 irányelv ilyen tartózkodási jognak olyan uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja részére történő biztosítása tekintetében előír, aki a szabad mozgáshoz való jogát valamely, az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban való letelepedés útján gyakorolta. Ugyanis, noha a 2004/38 irányelv nem szabályozza a visszatérés ilyen eseteit, azt analógia útján alkalmazni kell az uniós polgárok állampolgárságuktól eltérő tagállamban való tartózkodásának feltételeire, tekintve, hogy mindkét esetben az uniós polgár tekinthető referenciaszemélynek ahhoz, hogy ezen uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja származékos tartózkodási jogban részesülhessen.
            51. Egy, a jelen ítélet 47. pontjában említett akadály kizárólag akkor jön létre, ha az uniós polgár fogadó tagállamban való tartózkodása kellően tényleges jelleget mutat ahhoz, hogy e tagállamban kialakíthassa vagy megszilárdíthassa családi életét. Ekként az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése nem követeli meg, hogy a harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja által elkísért uniós polgár fogadó tagállamban való bármely tartózkodása szükségszerűen e családtag származékos tartózkodási jogának az uniós polgár állampolgársága szerinti tagállamban való biztosítását eredményezze ezen uniós polgár e tagállamba történő visszatérésekor.
            52. E tekintetben ki kell emelni, hogy egy olyan uniós polgárnak, aki a 2004/38 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése által biztosított jogait gyakorolja, nem célja olyan módon letelepedni a fogadó tagállamban, amely elősegíti családi élete e tagállamban való kialakítását vagy megszilárdítását. Következésképpen a származékos tartózkodási jognak valamely uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjától való megtagadása ezen uniós polgár állampolgársága szerinti t agállamba való visszatérésekor az említett polgárt nem fogja visszatartani az említett 6. cikkből eredő jogainak gyakorlásától.
            53. Ezzel szemben fennáll a veszélye egy, a jelen ítélet 47. pontjában említett akadály létrejöttének, ha az uniós polgár a 2004/38 irányelv 7. cikkének (1) bekezdéséből eredő jogait kívánja gyakorolni. Az említett irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételek szerint és azokkal összhangban a fogadó tagállamban való tartózkodás főszabály szerint az uniós polgár letelepedését, vagyis az ezen utóbbi tagállamban való tartózkodásának tényleges jellegét tanúsítja, és párhuzamba állítható a családi élet e tagállamban való kialakításával vagy megszilárdításával.
            54. Márpedig, ha az uniós polgár a 2004/38 irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében és azokkal összhangban a fogadó tagállamban való tényleges tartózkodása alkalmával ezen utóbbi tagállamban alakította ki vagy szilárdította meg családi életét, az érintett uniós polgár EUMSZ 21. cikk (1) bekezdéséből eredő jogainak hatékony érvényesülése megköveteli, hogy e polgár az e tagállamban vitt családi életét folytathassa az állampolgársága szerinti tagállamba való visszatéréskor azáltal, hogy harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja származékos tartózkodási jogban részesül. Az ilyen származékos tartózkodási jog hiánya ugyanis az uniós polgárt visszatarthatná attól, hogy az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése szerinti, másik tagállam területén való tartózkodáshoz való jogának gyakorlása céljából elhagyja az állampolgársága szerinti tagállamot, mert nem lehetne biztos abban, hogy a származási tagállamba való visszatérése után folytathatja a közeli hozzátartozóival a fogadó tagállamban kialakított vagy megszilárdított családi életét (lásd ebben az értelemben ítélet fent hivatkozott Eind‑ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját, valamint a fent hivatkozott Iida‑ügyben hozott ítélet 70. pontját).
            55. Az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének hatékony érvényesülése még inkább megköveteli, hogy az uniós polgár az állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérésekor folytathassa a fogadó tagállamban vitt családi életét, ha e polgár és ezen, harmadik állam állampolgárságával rendelkező, érintett családtagja ezen utóbbi tagállamban huzamos tartózkodási jogot szerzett a 2004/38 irányelv 16. cikkének (1), illetve (2) bekezdése értelmében.
            56. Ennélfogva az uniós polgár és a harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja fogadó tagállamban való, 2004/38 irányelv 7. cikke (1) és (2) bekezdésében vagy 16. cikkében foglalt feltételek szerint és azokkal összhangban történő tényleges tartózkodása nyit az uniós polgár állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérésekor az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése alapján származékos tartózkodási jogot harmadik állam azon állampolgára számára, akivel az említett uniós polgár családi életet élt a fogadó tagállamban.
            57. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy O. referenciaszemély és B. referenciaszemély, akik uniós polgárok, letelepedtek‑e, és ekként tényleges jelleggel tartózkodtak‑e a fogadó tagállamban, és az említett tényleges tartózkodás folyamán élt családi élet következtében O‑t és B‑t származékos tartózkodási jog illette‑e meg a fogadó tagállamban a 2004/38 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének vagy 16. cikke (2) bekezdésének értelmében és azokkal összhangban.
            58. Hozzá kell tenni, hogy az uniós jogi szabályok alkalmazását nem lehet oly módon kiterjeszteni, hogy az vonatkozzon a visszaélésszerű gyakorlatra (lásd ebben az értelemben a C‑110/99. sz. Emsland‑Stärke ügyben 2000. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑11569. o.] 21. pontját és a C‑303/08. sz. Bozkurt‑ügyben 2010. december 22‑én hozott ítélet [EBHT 2010., I‑13445. o.] 47. pontját), tudván, hogy az ilyen gyakorlat bizonyításához egyrészt olyan objektív körülmények együttes fennállása szükséges, ahol az uniós szabályozás által előírt feltételek formális tiszteletben tartása ellenére nem valósul meg e szabályozás célja, másrészt pedig egy szubjektív elem, vagyis az uniós szabályozás alapján előnyszerzésre irányuló szándék fennállása, amikor mesterséges módon teremtik meg az előny megszerzéséhez szükséges feltételeket (a C‑364/10. sz., Magyarország kontra Szlovákia ügyben 2012. október 12‑én hozott ítélet 58. pontja).
            59. Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a fogadó tagállamban való egyes rövid idejű tartózkodások kumulatív hatása származékos tartózkodási jogot nyithat‑e uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja számára ezen uniós polgár állampolgársága szerinti tagállamába való visszatérésekor, emlékeztetni kell arra, hogy kizárólag a 2004/38 irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdésében vagy 16. cikkében meghatározott feltételeknek megfelelő tartózkodás nyithat ilyen tartózkodási jogot. E tekintetben az uniós polgár állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban való rövid idejű tartózkodások, mint az ott töltött hétvégék vagy szünidők, együttesen tekintve is a 2004/38 irányelv 6. cikkének hatálya alá tartoznak, és nem felelnek meg az említett feltételeknek.
            60. O. helyzetével kapcsolatban, aki – amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik – a 2004/38 irányelv 10. cikke címén, uniós polgár családtagjaként rendelkezik tartózkodási kártyával, emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog nem írja elő az uniós polgár állampolgársága szerinti tagállam hatóságainak, hogy ismerjék el ezen uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjának származékos tartózkodási jogát önmagában azon tény folytán, hogy ezen állampolgár érvényes tartózkodási kártyával rendelkezett a fogadó tagállamban (lásd a fent hivatkozott Eind‑ügyben hozott ítélet 26. pontját). A 2004/38 irányelv 10. cikke értelmében kiállított tartózkodási kártya ugyanis jogot megállapító és nem jogot keletkeztető hatállyal bír (lásd a C‑325/09. sz. Dias‑ügyben 2011. július 21‑én hozott ítélet [EBHT 2011., I‑6387. o.] 49. pontját).
            61. A fenti megfontolások összességének fényében az első–harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy olyan helyzetben, amikor az uniós polgár harmadik állam állampolgárával családi életet alakított ki vagy szilárdított meg valamely, az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban a 2004/38 irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdésében vagy 16. cikkének (1) és (2) bekezdésében meghatározott feltételek szerint és azokkal összhangban történő tényleges tartózkodás folyamán, ugyanezen irányelv rendelkezései alkalmazandók analógia útján, amikor az említett uniós polgár visszatér származási tagállamába az érintett családtagjával. Következésképpen a származékos tartózkodási jog uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja részére, ezen uniós polgár származási tagállamában történő biztosításának feltételei főszabály szerint nem lehetnek szigorúbbak azon feltételeknél, amelyeket az említett irányelv a származékos tartózkodási jog olyan uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja részére történő biztosítása tekintetében előír, aki a szabad mozgáshoz való jogát valamely, az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban való letelepedés útján gyakorolta.
            A negyedik kérdésről
            62. Amint az a jelen ítélet 21–23. pontjából kitűnik, B. a 2004/38 irányelv 2. cikkének 2. pontja értelmében vett uniós polgár családtagjának minőségét B. referenciaszemély fogadó tagállamban való tartózkodását követően szerezte.
            63. Márpedig harmadik állam olyan állampolgáraként, aki – legalábbis a fogadó tagállamban való tartózkodásának egy része folyamán – nem rendelkezett a 2004/38 irányelv 2. cikkének 2. pontja értelmében vett családtagi minőséggel, nem élvezhetett e tagállamban származékos tartózkodási jogot a 2004/38 irányelv 7. cikkének (2) bekezdése vagy 16. cikkének (2) bekezdése címén. Ilyen körülmények között harmadik állam ezen állampolgára nem hivatkozhat az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésére sem a célból, hogy származékos tartózkodási jogot szerezzen az uniós polgár állampolgársága szerinti tagállamba való visszatérésekor.
            64. A negyedik kérdésre tehát nem szükséges válaszolni.
            A költségekről
            65. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján, a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
            Az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy olyan helyzetben, amikor az uniós polgár harmadik állam állampolgárával családi életet alakított ki vagy szilárdított meg valamely, az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdésében vagy 16. cikkének (1) és (2) bekezdésében meghatározott feltételek szerint és azokkal összhangban történő tényleges tartózkodás folyamán, ugyanezen irányelv rendelkezései alkalmazandók analógia útján, amikor az említett uniós polgár visszatér származási tagállamába az érintett családtagjával. Következésképpen a származékos tartózkodási jog uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja részére, ezen uniós polgár származási tagállamában történő biztosításának feltételei főszabály szerint nem lehetnek szigorúbbak azon feltételeknél, amelyeket az említett irányelv a származékos tartózkodási jog olyan uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagja részére történő biztosítása tekintetében előír, aki a szabad mozgáshoz való jogát valamely, az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő tagállamban való letelepedés útján gyakorolta.


A Törvényszék (negyedik tanács) 2013. január 29-i ítélete. # Fon Wireless Ltd kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Az nfon közösségi szóvédjegy bejelentése - A fon korábbi közösségi ábrás védjegy és a FON korábbi nemzeti szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A megjelölések hasonlósága- A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja- Megváltoztatás iránti kérelem. # T-283/11. sz. ügy