title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2009. október 29-i ítélete. # Bowland Dairy Products Ltd kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Kártérítési kereset - 178/2002/EK rendelet - Sürgősségi riasztórendszer - Kiegészítő értesítés - A nemzeti hatóságok hatásköre - A Bizottság joghatást nélkülöző véleménye - A jogvita tárgyának a módosítása - Elfogadhatatlanság. # T-212/06. sz. ügy

text:
         AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2009. október 29. (
            *1
         )
      „Kártérítési kereset — 178/2002/EK rendelet — Sürgősségi riasztórendszer — Kiegészítő értesítés — A nemzeti hatóságok hatásköre — A Bizottság joghatást nélkülöző véleménye — A jogvita tárgyának a módosítása — Elfogadhatatlanság”
      A T-212/06. sz. ügyben,
      a Bowland Dairy Products Ltd (székhelye: Barrowford, Lancashire [Egyesült Királyság], képviselik: J. Milligan solicitor, D. Anderson QC és A. Robertson barrister)
      felperesnek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: P. Oliver, J.-P. Keppenne és L. Parpala, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      először is a Bizottság arra vonatkozó állítólagos elutasításának a megsemmisítése iránti kérelme, hogy az élelmiszerjog általános elveiről és követelményeiről, az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság létrehozásáról és az élelmiszerbiztonságra vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 2002. január 28-i 178/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 31., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 463. o.) 50. cikkének a keretében előírt sürgősségi riasztórendszer keretében továbbítson egy, a felperes által gyártott túró forgalmazásának az egyesült királyságbeli Food Standard Agency általi jóváhagyásáról szóló kiegészítő értesítést, és másodszor ezen elutasítás miatt a felperes által állítólagosan elszenvedett kár megtérítése iránt kérelme tárgyában,
      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (ötödik tanács),
      tagjai: M. Vilaras elnök, M. Prek (előadó) és V. M. Ciucă bírák,
      hivatalvezető: C. Kantza tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. március 5-i tárgyalásra,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         Jogi háttér

               1

               Az élelmiszerjog általános elveiről és követelményeiről, az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság létrehozásáról és az élelmiszerbiztonságra vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 2002. január 28-i 178/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 31., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 463. o.) meghatározza az élelmiszerbiztonságra vonatkozó eljárásokat.

               2

               A 178/2002 rendelet „Sürgősségi riasztórendszer, válságkezelés és szükséghelyzetek” című IV. fejezete létrehoz egy sürgősségi riasztórendszert az élelmiszerek és takarmányok esetében (a továbbiakban: RASFF).

               3

               A 178/2002 rendelet 50. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Sürgősségi riasztórendszer
               (1)   Létrehoznak egy hálózatként működő sürgősségi riasztórendszert, amely az élelmiszerekből és takarmányokból származó, az emberi egészséget közvetve vagy közvetlenül érintő veszélyt jelzi. A rendszer kiterjed a tagállamokra, a Bizottságra és az [Európai Élelmiszerbiztonsági] Hatóságra. A tagállamok, a Bizottság és az [Európai Élelmiszerbiztonsági] Hatóság mindegyike megbízza a hálózat egy tagját a kapcsolattartással. A Bizottság felelős a hálózat működtetéséért.
               (2)   Amennyiben a hálózat valamelyik tagja élelmiszerekből és takarmányokból eredő, az emberi egészséget veszélyeztető, súlyos, közvetlen vagy közvetett kockázatról szerez tudomást, ezt az információt a sürgősségi riasztórendszer keretében haladéktalanul jelenti a Bizottságnak. A Bizottság haladéktalanul továbbítja az információt a hálózat tagjainak.
               Az [Európai Élelmiszerbiztonsági] Hatóság kiegészítheti a jelentést olyan tudományos vagy szakmai információkkal, amelyek segítik a tagállamokat a gyors és megfelelő, kockázatkezelő intézkedések megtételében.
               (3)   A Közösség egyéb jogszabályainak sérelme nélkül, a tagállamok a sürgősségi riasztórendszeren keresztül haladéktalanul jelentik a Bizottságnak a következőket:

                        a)

                        az olyan általuk hozott intézkedések, amelyek célja az élelmiszer vagy takarmány forgalomba hozatalának korlátozása, a piacról történő kivonása vagy visszahívása az emberi egészség védelme érdekében, amely során gyors intézkedés szükséges;

                        b)

                        minden olyan, a gazdasági szereplőknek szóló vagy velük kötött ajánlás vagy megállapodás, amelyeknek célja – önkéntes vagy kötelező alapon – az azonnali intézkedést igénylő, súlyos egészségügyi kockázatot jelentő élelmiszerek és takarmányok forgalomba hozatalának és felhasználásának megelőzése, korlátozása, illetve meghatározott feltételekhez kötése;

                        c)

                        az Európai Unió területén valamelyik határátkelőhelyen közvetlen vagy közvetett egészségügyi kockázat miatt, az illetékes hatóság által visszafordított tétel, szállítótartály vagy szállítmány.

                  Az értesítéshez csatolni kell az értesítést küldő tagállam illetékes hatóságai által megtett intézkedés okainak részletes értelmezését. Ezt rövid időn belül követik a kiegészítő információk, különösen, ha az értesítés alapját képező intézkedéseket módosították vagy visszavonták.
               A Bizottság haladéktalanul továbbítja a hálózat tagjainak az első és második albekezdés alapján kapott értesítéseket és kiegészítő információkat.”

         A jogvita előzményei

               4

               A felperes, a Bowland Dairy Products Ltd egy angol jog szerinti társaság, amely általában friss sajtot és különösen túrót gyárt. 1999 óta a Pendle Environmental Health Office, a Food Standards Agency felügyelete alatt működő helyi élelmiszerügyi hatóság (a továbbiakban: FSA) engedélyezte számára, hogy a túrót különböző forrásokból származó tejből gyártsa.

               5

               2006. június 9-én az Élelmiszer- és Állategészségügyi Hivatal (FVO), az Európai Közösségek Bizottsága Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóságának (DG) a részét képező igazgatóság az FSA képviselőjének jelenlétében vizsgálatot végzett a felperes irodáiban és minőségellenőrzési laboratóriumában. Az FVO a vizsgálati eredményeit az Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság belső feljegyzéseiben tette közzé, és azok az FVO azon kiküldetésének a végső jelentéstervezetében szerepelnek, amelyet és június 26-a között az Egyesült Királyságban végzett.

               6

               2006. június 14-én az FSA az RASFF keretében sürgősségi riasztásról küldött értesítést a kockázat következő meghatározásával: „Tejtermékek hibás termelése. Az antibiotikumok felderítésének nem megfelelő ellenőrzési rendszere.” Az FSA az értesítést „valamennyi, az UK PE 023.EEC egészségügyi jelöléssel ellátott túróra”, vagyis a felperes által gyártott valamennyi túróra alkalmazta. A kiegészítő információkat az RASFF keretében továbbították.

               7

               2006. június 16-a és 26-a között a felperes bezárta a helyiségeit.

               8

               2006. június 20-án az FSA könyvvizsgálatot végzett a felperes helyiségeiben. Az Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóságnak küldött levélben az FSA jelezte a felperes gyakorlataival kapcsolatos aggályait és az e tekintetben hozott intézkedéseket. Az FSA megállapította, hogy a felperesnél a működésnek a javasolt intézkedések alapján történő újrakezdése nem jelent problémát a közegészségre, és a közösségi jogszabályokat sem sérti.

               9

               2006. június 26-án az FSA engedélyezte a felperesnek, hogy újrakezdje a túró gyártását, amelyet ez utóbbi ugyanezen a napon meg is tett.

               10

               Az Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság és az FSA között az FVO 2006. június 9-i megállapításai és az FSA könyvvizsgálata tárgyában új vita keletkezett, és találkozót tartottak.

               11

               A 2006. július 19-i elektronikus levélben F. az FSA-ból – jelezve, hogy a Bizottság megjegyzéseit vagy javaslatait várja – Bizottságnak a következő kiegészítő értesítéstervezetet nyújtotta be:
               „A brit hatóságok 2006. június 20-án teljes könyvvizsgálatot végeztek a Bowland Dairy Products Ltd-nél. Ezt követően Németország esetében két rakomány, emberi fogyasztásra nem alkalmasnak minősített tejből gyártott túrót küldtek vissza az Egyesült Királyságba, és semmisítettek meg felügyelet mellett június 27-én.
               Ezenkívül megállapították, hogy a korrekciós intézkedéseket kellett hozni, ezért javultak a veszélyelemzésre és a kritikus szabályozási pontokra vonatkozó eljárások, a minőség-ellenőrzés és a tej átvétel során történő meghatározása.
               Ezért a brit hatóságok elfogadták a Bowland által termelt túró forgalmazását.”

               12

               A 2006. július 20-i elektronikus levélben a Bizottság a következőket válaszolta az FSA-nak:
               „Tisztelt F. Úr,
               mi is örülünk, hogy az antibiotikumokat tartalmazó tejjel és a higított tejjel kapcsolatban tegnap újból ismertethettük az [Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság] álláspontját. Tervezzük, hogy a tagállamoknak a nyári szünetet követően egy annak meghatározására irányuló jogi szabályozást javasolunk, hogy mit kell e két összetevővel tenni, és hogy kell e két összetevőt ellenőrizni, amikor azokat túró gyártásához használják fel.
               Köszönjük, hogy a sürgősségi riasztórendszerre vonatkozó üzenettervezetével kapcsolatban véleményünket kérte. Az utolsó mondatot, azaz az »[e]zért a brit hatóságok elfogadták a Bowland által termelt túró forgalmazását« úgy értjük, hogy az Ön véleményéről van szó, amely azonban nem egyezik az [Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság] véleményével. A tegnapi beszélgetésünkből úgy értettük, hogy június 26. (amely időpontban a Bowland újból megkezdte a termelést) óta a Bowland ismét olyan tejet használ fel, amelynek az antibiotikum-tartalmával kapcsolatban nem erősítették meg, hogy az a maximális maradékanyag-határérték alatt van, illetve higított tejet, miközben a kémiai anyagok hiányát nem erősítették meg megfelelő eszközökkel.
               Ezért az [Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság] nem tudja elfogadni az Ön üzenetében szereplő nyilatkozatot.
               Csak akkor tudjuk jóváhagyni az üzenettervezetét, amennyiben megerősíti, hogy a tej e két forrását nem használja fel túrótermeléshez.
               Alternatív megoldásként az üzenetét továbbíthatjuk az RASFF-n keresztül, ebben az esetben azonban azt az [Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság] azon üzenete fogja kísérni, miszerint a »Bizottság szolgálatai úgy vélik, hogy a Bowland által gyártott túrót nem szabad forgalmazni«.
               Tisztelettel
               [E. P.]”

               13

               A P.-nek címzett 2006. augusztus 23-i elektronikus levélben Y. az FSA-ból azt kérte az Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóságtól, hogy az RASFF-n keresztül továbbítson egy, a tervezetben szereplőhöz hasonló szövegű feljegyzést. Ugyanazon a napon az Egyesült Királyság hatóságai ugyanerről az üzenetről értesítették az RASFF bizottságbeli kapcsolattartó pontját.

               14

               2006. augusztus 24-én a Bizottság az RASFF-n keresztül továbbította ezt az értesítést. Ezenkívül továbbította a szolgálatainak egy feljegyzését, amely a találkozó jegyzőkönyvének a tervezetét tartalmazta, és amelyből kitűnik, hogy az Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság nem értett egyet az FSA által a felperesnek nyújtott engedéllyel (a továbbiakban: feljegyzés).

         Az eljárás és a felek kérelmei

               15

               Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. augusztus 11-én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

               16

               A Hivatalhoz ugyanazon a napon benyújtott külön beadványban a felperes ideiglenes intézkedések elrendelése iránti kérelmet nyújtott be, amellyel többek között azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság rendelje el egyrészt a 2006. július 20-i elektronikus levélben szereplő megtámadott határozat végrehajtásának a felfüggesztését, és másodszor az FSA kiegészítő értesítésének az RASFF keretében történő továbbítását.

               17

               2006. augusztus 25-én a felperes továbbította az Elsőfokú Bíróságnak azon levél másolatát, amelyet ugyanazon a napon az Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóságnak küldött, és amelyben jelezte, hogy kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy az ideiglenes intézkedése iránti kérelmét és az alapkeresetét úgy kezelje, hogy azok nem csak a elektronikus levél ellen, hanem a feljegyzés ellen is irányulnak.

               18

               A T-212/06. R. sz., Bowland Dairy Products kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 12-én hozott végzésével (az EBHT-ban nem tették közzé) az Elsőfokú Bíróság elnöke elrendelte, hogy a Bizottság az ideiglenes intézkedés iránti eljárást lezáró végzés meghozatalának időpontjáig vonja vissza a feljegyzését. a Bizottság eleget tett e kérésnek.

               19

               A 2006. október 24-i levelével a felperes visszavonta az ideiglenes intézkedések és a megsemmisítés iránti kérelmét. Mindazonáltal jelezte, hogy a keresetlevelet az általa állítólagosan elszenvedett károk megtérítésére tekintettel fenntartja.

               20

               A 2006. november 29-i végzésével az Elsőfokú Bíróság elnöke elrendelte a T-212/06. R. sz. ügy törlését.

               21

               A Bizottságnak a 2007. március 28-i külön iratban benyújtott és a felperes által a írásbeli észrevételeiben nem vitatott kérelmére az Elsőfokú Bíróság pervezető intézkedés címén úgy döntött, hogy a kártérítés összegének a kérdésével csak akkor foglalkozik, ha megállapította, hogy az Európai Közösség felelős a felperes által említett károkért.

               22

               Az ügyet a Bíróság harmadik tanácsa tárgyalta. Mivel módosult az Elsőfokú Bíróság tanácsainak összetétele, az előadó bírót a hatodik tanácsba osztották be, következésképpen a jelen ügyet e tanács elé utalták. Mivel az előadó bíró nem tudott részt venni a jelen ügy elbírálásában, az Elsőfokú Bíróság elnöke a 2008. január 7-i határozatával az ügyet átadta az ötödik tanácsnak.

               23

               Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) elrendelte a szóbeli szakasz megnyitását. A felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaikat a 2009. március 5-i tárgyaláson hallgatta meg.

               24

               A keresetlevelében a felperes azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság semmisítse meg a 2006. július 20-i elektronikus levelet. Ezután a levélben a felperes jelezte, hogy a megsemmisítés iránti kérelmét kiterjeszti a feljegyzésre is. A megsemmisítés iránti kérelmeit később a levéllel visszavonta.

               25

               A felperes a válaszában azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        kötelezze a Bizottságot, hogy kártérítésként fizesse meg a 2006. július 20-i elektronikus levél és a feljegyzés következtében a felperes által elszenvedett veszteség összegét és annak kamatait;

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               26

               A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a keresetet, mint elfogadhatatlant, és mindenesetre mint megalapozatlant;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

               27

               Előzetesen hangsúlyozni kell, hogy az írásbeli szakasz folyamán a felperes visszavonta a 2006. július 20-i elektronikus levél és a feljegyzés megsemmisítése iránti kérelmeit. Ezt a visszavonást megerősítette a tárgyalás során. Az Elsőfokú Bíróság ezért csak a kártérítési kérelmeket vizsgálja.

         A felek érvei

               28

               A felperes felrója a Bizottságnak, hogy az FSA kiegészítő értesítésének továbbítását annak megkövetelésétől tette függővé, hogy az FSA erősítse meg, hogy a felperes nem használ fel sem antibiotikumot tartalmazó tejet, sem higított tejet a túrógyártásához, illetve másodlagosan, hogy ezt az értesítést az Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság azon üzenete kísérje, amelyben megállapítja, hogy a Bizottság szolgálatai úgy vélik, hogy a felperes által gyártott túrót nem szabad forgalmazni.

               29

               A felperes többek között úgy véli, hogy a 2006. július 20-i elektronikus levél a Bizottság részéről az FSA kiegészítő értesítése továbbításának a végleges megtagadását jelenti, amennyiben azt nem kíséri a Bizottság egyet nem értését tartalmazó ellentétes tartalmú értesítés. E megtagadás végleges jellegét bizonyítja az a tény, hogy a elektronikus levél az FSA elektronikus levelére adott válasz, amelyet a felperes szerint nem lehet másképp értelmezni, mint egy továbbítás iránti kérelmet. A felperes ezenkívül azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak úgy kell kezelnie a jelen keresetet, mint a nem csupán a elektronikus levél által, hanem a feljegyzés által okozott kár megtérítésére irányuló keresetet, még ha a feljegyzést az RASFF-n keresztül a keresetlevél benyújtását követően továbbították is.

               30

               Egyrészt e tekintetben a felperes megjegyzi, hogy a 2006. augusztus 24-i feljegyzés hatálya megegyezik a elektronikus levél hatályával, és hogy az e két aktussal szemben előterjesztett érvek és kérelmek szintén azonosak.

               31

               Másrészt a felperes a fenti 18. pontban említett, Bowland Dairy Products kontra Bizottság ügyben hozott végzésre utal, amelyben ideiglenes intézkedésként elrendelték a Bizottság számára, hogy az ideiglenes intézkedés iránti eljárást lezáró végzés meghozatalának időpontjáig vonja vissza a 2006. augusztus 24-i feljegyzést. A felperes úgy véli, hogy az EK 242. cikkre és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 104. cikkére való tekintettel az Elsőfokú Bíróság elnöke nem rendelhette volna el a feljegyzés visszavonását, amennyiben azt nem tekintették volna úgy, hogy a kereset tárgya magában foglalja.

               32

               A Bizottság úgy véli, hogy a 2006. július 20-i elektronikus levél nem minősül az FSA kiegészítő értesítése továbbítása megtagadásának, mivel ezen időpontig nem nyújtottak be hozzá ilyen értelmű végleges kérelmet. Az FSA elektronikus levele ugyanis csupán a kiegészítő értesítéstervezetre vonatkozó konzultációnak minősült.

               33

               A Bizottság azon a véleményen van, hogy a kereset hatálya nem terjed ki a 2006. augusztus 24-i feljegyzésre, mivel az a keresetlevél benyújtását követte. Azzal érvel, hogy a kereset eredeti hatályának egy, a Bizottsághoz címzett levél útján történő kiterjesztése szokatlan és a Bíróság alapokmányával, valamint az eljárási szabályzattal nyilvánvalóan ellentétes eljárás.

         Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

               34

               Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmánya 21. cikkének első bekezdése, amely ugyanezen alapokmány 53. cikke első bekezdésének megfelelően az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásokban is alkalmazandó, akként rendelkezik, hogy „[a] Bíróság előtt a keresetet a hivatalvezetőnek címzett keresetlevéllel kell megindítani”, és „[a] keresetlevélnek tartalmaznia kell […] a jogvita tárgyát, a Bíróság döntésére irányuló kérelmet és azoknak a jogalapoknak a rövid összefoglalását, amelyekre a kérelmet alapozzák”.

               35

               Ugyanígy az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §-ának c) és d) pontja akként rendelkezik, hogy a Bíróság alapokmányának 21. cikkében meghatározott keresetlevél tartalmazza a jogvita tárgya és a felhozott jogalapok rövid ismertetését, valamint a felperes kérelmeit.

               36

               Bár az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §-a bizonyos körülmények között lehetővé teszi az eljárásban új jogalapok felhozatalát, ez a rendelkezés semmiképpen sem értelmezhető úgy, hogy az lehetővé teszi a felperes számára az Elsőfokú Bíróság előtt új kérelmek előterjesztését és ezáltal a jogvita tárgyának módosítását (lásd az Elsőfokú Bíróság T-3/99. sz., Banatrading kontra Tanács ügyben 2001. július 12-én hozott ítéletének [EBHT 2001., II-2123. o.] 28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               37

               Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítása több feltétel – vagyis az intézménynek felrótt magatartás jogellenessége, a kár tényleges bekövetkezte, illetve az állítólagos magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés megléte – együttes fennállásától függ. Ezért, ha akár egyetlen feltétel nem teljesül, a keresetet teljes egészében el kell utasítani anélkül, hogy a többi feltétel vizsgálatára szükség lenne (lásd a Bíróság 26/81. sz., Oleifici Mediterranei kontra EGK ügyben 1982. szeptember 29-én hozott ítéletének [EBHT 1982., 3057. o.] 16. pontját; az Elsőfokú Bíróság T-481/93. és T-484/94. sz., Exporteurs in Levende Varkens és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének [EBHT 1995., II-2941. o.] 80. pontját és T-334/04. sz., Bouychou kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 33. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               38

               Ezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az alperes intézmény jogi aktusa vagy magatartása, amely az állítólagos kár oka, részét képezi a kártérítési kereset tárgyának, és azt pontosítani kell a keresetlevélben. Ugyanezen okból az ilyen kereset kérelmeit úgy kell érteni, hogy azok a keresetlevélben hivatkozott aktussal vagy magatartással állítólagosan okozott károk megtérítésére utalnak.

               39

               Harmadszor meg kell jegyezni, hogy a 178/2002 rendelet 50. cikkének (1) bekezdése létrehozza az RASFF-t, amely kiterjed a hálózat tagjaiként a tagállamokra, a Bizottságra és az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóságra (EFSA), a Bizottság pedig felelős a hálózat működtetéséért. E hálózat keretében a tagállamok értesítik a Bizottságot az ugyanezen cikk (3) bekezdésének a) és c) pontjában felsorolt intézkedésekről, valamint az ugyanezen bekezdés második albekezdése alapján a kiegészítő információkról, különösen, ha az értesítés alapját képező intézkedéseket módosították vagy visszavonták. A Bizottság a maga részéről köteles a hálózat tagjainak haladéktalanul továbbítani azon értesítést és kiegészítő információkat, amelyeket az ugyanezen bekezdés első és második albekezdése alapján kapott. A hálózat tagjaként azonban a Bizottság a 178/2002 rendelet 50. cikkének (2) bekezdése alapján továbbíthat a hálózat többi tagjának bármely információt, amellyel az élelmiszerekből és takarmányokból eredő, az emberi egészséget veszélyeztető, súlyos, közvetlen vagy közvetett kockázattal kapcsolatban rendelkezik.

               40

               E rendelkezésekből kitűnik, hogy a 178/2002 rendelet 50. cikkének (3) bekezdésében előírt értesítések megfogalmazása, valamint azoknak a Bizottság részére, a hálózat más tagjaival történő közlése céljából történő továbbítása kizárólag az érintett tagállam illetékes hatóságának a felelősségi körébe tartozik.

               41

               Valóban nem kizárt, hogy még a nemzeti hatóságok hatáskörébe tartozó esetben is a Bizottság kifejtheti véleményét, amely azonban nem vált ki joghatásokat, és nem köti e hatóságokat (a Bíróság 133/79. sz., Sucrimex és Westzucker kontra Bizottság ügyben 1980. március 27-én hozott ítéletének [EBHT 1980., 1299. o.] 16. pontja és a Bíróság 151/88. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott végzésének [EBHT 1989., 1255. o.] 22. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-160/98. sz., Van Parys és Pacific Fruit Company kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének [EBHT 2002., II-233. o.] 65. pontja). Következésképpen elfogadhatatlanok az arra a tényre alapított kártérítési kérelmek, hogy a Bizottság ilyen véleményt fejtett ki (az Elsőfokú Bíróság T-92/06. sz., Lademporiki és Parousis & Sia kontra Bizottság ügyben hozott végzésének [az EBHT-ban nem tették közzé] 26. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a fent hivatkozott a Sucrimex és Westzucker kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 22. és 25. pontját).

               42

               A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy a 2006. július 20-i elektronikus levelet az FSA-nak a elektronikus levelére adott válaszként küldték. Márpedig ez utóbbiból kiderül, hogy az FSA megjegyzéseket és javaslatokat várt a Bizottságtól, beleértve az értesítés átfogalmazását. Továbbá az FSA hangsúlyozta, hogy az értesítésnek az RASFF-n keresztüli lehető leghamarabb történő továbbítását tervezte, és hogy e célból gyors választ várt a Bizottságtól.

               43

               Ebből következik, hogy a 2006. július 20-i elektronikus levél a Bizottság FSA ilyen értelmű kérelmére választ nyújtó véleményének a kifejtésére korlátozódik. Következésképpen és a fenti 41. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a kereset arra a tényre alapított kártérítési kérelmei, hogy a Bizottság az FSA kérelmére válaszul kifejtette a 178/2002 rendelet 50. cikke (3) bekezdésének értelmében vett kiegészítő információkról szóló azon értesítés szövegével kapcsolatos véleményét, amelyet az FSA a Bizottságnak továbbított annak a hálózat más tagjaival történő közlése céljából, elfogadhatatlanok, és azokat el kell utasítani.

               44

               A felperes arra irányuló kérelmével kapcsolatban, hogy a kártérítési kérelmeinek alátámasztása érdekében vegyék figyelembe a 2006. augusztus 24-i feljegyzést is, a fenti 34–36. pontban említett megállapításokból és ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy ezt, mint elfogadhatatlant, szintén el kell utasítani, mivel a jogvita tárgyának és a kereset eredeti kérelmeinek a módosítására irányul (lásd továbbá ebben az értelemben a fenti 36. pontban hivatkozott Banatrading kontra Tanács ügyben hozott ítélet 29. pontját).

               45

               Az a körülmény, hogy az Elsőfokú Bíróság elnöke a fenti 18. pontban hivatkozott Bowland Dairy Products kontra Bizottság ügyben hozott végzésében elrendelte a 2006. augusztus 24-i feljegyzés visszavonását, a felperes állításával ellentétben nem kérdőjelezheti meg ezt a megállapítást. E tekintetben elég csupán azt megjegyezni, hogy ideiglenes intézkedés iránti eljárás keretében elfogadott végzésről van szó, amely nem dönti el előre az alapeljárás kimenetelét.

               46

               Az előzőekből következik, hogy a jelen kártérítési keresetet, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.

         A költségekről

               47

               Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére, beleértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeit is.

               A fenti indokok alapján
               AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A keresetet, mint elfogadhatatlant, elutasítja.

                           2)

                           A Bowland Dairy Products Ltd-t kötelezi a költségek viselésére, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban felmerült költségeket is.

                     Vilaras
                     Prek
                     Ciucă
                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. október 29-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság (első tanács) 1998. december 10-i ítélete. # Glob-Sped AG kontra Hauptzollamt Lörrach. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # C-328/97. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2015. szeptember 3.#UAB "Fast Bunkering Klaipėda" kontra Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#A Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Litvánia) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Adóztatás – Hozzáadottérték‑adó (héa) – 2006/112/EK irányelv – A 148. cikk a) pontja – Termékértékesítés – Fogalom – Mentesség – Nyílt tengeren közlekedő hajók ellátására szolgáló termékek értékesítése – A saját nevükben eljáró közvetítők részére történő termékértékesítés.#C-526/13. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑526/13. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Litvánia) a Bírósághoz 2013. október 7‑én érkezett, 2013. szeptember 30‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a „Fast Bunkering Klaipėda” UAB
            és
            a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
            tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, K. Jürimäe, J. Malenovský (előadó), M. Safjan és A. Prechal bírák,
            főtanácsnok: E. Sharpston,
            hivatalvezető: M. Aleksejev tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. december 4‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a „Fast Bunkering Klaipėda” UAB képviseletében I. Misiūnas atstovas,
            – a litván kormány képviseletében D. Kriaučiūnas, R. Krasuckaitė és D. Stepanienė, meghatalmazotti minőségben,
            – az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítői: C. Colelli és A. Collabolletta avvocati dello Stato,
            – az Európai Bizottság képviseletében C. Soulay és A. Steiblytė, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2015. március 5‑i tárgyaláson történő meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 148. cikke a) pontjának értelmezésére irányul.
            2. E kérelmet a „Fast Bunkering Klaipėda” UAB (a továbbiakban: FBK) és a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (a Litván Köztársaság Pénzügyminisztériuma mellett működő nemzeti adóhatóság) között a saját nevükben eljáró közvetítők részére végzett üzemanyag‑értékesítés hozzáadottérték‑adóra (a továbbiakban: héa) tekintettel fennálló helyzete tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
            Jogi háttér
            A nemzetközi jog
            3. Az 1944. december 7‑én Chicagóban (Egyesült Államok) aláírt, a nemzetközi polgári repülésről szóló egyezményt az Európai Unió valamennyi tagállama ratifikálta, maga az Európai Unió azonban nem részese az említett egyezménynek. Ezen egyezmény előírja többek között a légi járművek lajstromozására, valamint a repülések engedélyezésére vonatkozó szabályokat.
            Az uniós jog
            4. A 2006/112 irányelv 2007. január 1‑jével hatályon kívül helyezte a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelvet (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv), és annak helyébe lépett.
            5. A 2006/112 irányelv 14. cikke előírja:
            „(1) »Termékértékesítés« a birtokba vehető dolog átengedése, amely tulajdonosként való rendelkezésre jogosít fel.
            (2) Az (1) bekezdésben említetten kívül termékértékesítésnek minősülnek a következők:
            […]
            c) termék vásárlásra vagy eladásra szóló bizományi szerződés alapján történő átadása.
            […]”
            6. Ezen irányelv 131. cikke előírja:
            „A 2–9. fejezetben említett adómentességeket […] az említett adómentességek helyes és egyszerű alkalmazása, valamint az esetleges adócsalás, adókikerülés és visszaélés megelőzése céljából a tagállamok által meghatározott feltételekkel kell alkalmazni.”
            7. A 2006/112 irányelv 146. cikkének (1) bekezdése szerint:
            „A tagállamok mentesítik az adó alól a következő ügyleteket:
            a) az eladó által vagy nevében a Közösségen kívülre feladott vagy fuvarozott termékek értékesítése;
            […]”
            8. A 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontja analóg megfogalmazásban átveszi a hatodik irányelv 15. cikkének 4. pontját. E 148. cikk előírja:
            „A tagállamok mentesítik az adó alól a következő ügyleteket:
            a) a nyílt tengeren közlekedő és fizető utasokat szállító, illetve kereskedelmi, ipari vagy halászati tevékenységet folytató hajók ellátására szolgáló termékek értékesítése […]
            […]
            e) az elsődlegesen fizető nemzetközi forgalmat lebonyolító légiforgalmi vállalatok által használt repülőgépek ellátásához szükséges termékek értékesítése;
            f) az e) pontban meghatározott repülőgépek értékesítése, átépítése, javítása, karbantartása, haszonbérbe adása és bérbeadása, valamint az e repülőgépekbe beépített vagy üzemeltetésükhöz használt termékek értékesítése, bérbeadása, javítása és karbantartása;
            […]”
            A litván jog
            9. A Litván Köztársaság 2005. június 21‑i X‑261. sz. törvénnyel (Žin., 2005., 81‑2944. sz.) módosított, a hozzáadottérték‑adóról szóló, 2002. március 5‑i IX‑751. sz. törvényének (Žin., 2002., 35‑1271. sz.; a továbbiakban: héatörvény) 44. cikke előírja:
            „(1) A termékértékesítések vonatkozásában nulla százalékos héamérték alkalmazandó, ha a termékeket a jelen törvény 43. cikkének (1) bekezdésében hivatkozott hajók [nevezetesen: »fizető nemzetközi forgalomban utas‑ és/vagy teherszállításra és/vagy más szolgáltatás nyújtására szánt tengeren közlekedő hajók«] ellátására értékesítik […]
            […]
            (3) A jelen törvény értelmében ellátásnak minősül […] az üzemanyag (motorüzemanyag) és a kenőanyagok. […]”
            Az alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
            10. Az FBK‑t Litvániában vették héanyilvántartásba.
            11. 2008. október 1‑je és 2011. december 31. között az FBK nyílt tengeren közlekedő hajókat látott el üzemanyaggal a litván felségvizeken. A szóban forgó üzemanyag harmadik államokból származott, és vámraktározási eljárás keretében tárolták Litvániában. Ezen eljárás szerint mindaddig felfüggesztik az ezen üzemanyag behozatalát terhelő héa kivetését, amíg az üzemanyagot szabad forgalomba bocsátják az Európai Unióban.
            12. Amikor az FBK megrendelést kapott, a vonatkozó üzemanyagot kivonta a vámraktározási eljárásból és lefolytatta a szükséges eljárást. Az üzemanyagot ezt követően „FOB paritással” [free on board költségmentesen a hajó fedélzetére] értékesítette, azaz a szállítási költségek és a vonatkozó egyéb költségek és adók, valamint biztosítás nélkül, és az üzemanyagotot az FBK maga töltötte be a hajók üzemanyag‑tartályaiba.
            13. Az FBK‑nak szóló megrendeléseket azonban nem közvetlenül a hajók üzemeltetői, hanem a különböző tagállamokban létrehozott közvetítők adták, amelyeknek az FBK számlát állított ki az értékesítésről. E közvetítők saját nevükben jártak el mind az FBK, mind e hajók üzemeltetői vonatkozásában, vásárolva az előbbitől és értékesítve az utóbbinak. A tárgyalás során az FBK képviselője előadta, hogy az említett közvetítők fizikailag soha nem szállítottak üzemanyagot, mivel szerepük főként a megrendelések központosítására és a leszállított üzemanyag kifizetésének biztosítására irányult. Amint az üzemanyag a hajók üzemanyag‑tartályaiba betöltésre került, az FBK meg tudta határozni a ténylegesen átruházott mennyiséget, és így ki tudta állítani a vonatkozó számlát.
            14. Azon elvből kiindulva, hogy a szóban forgó üzemanyag értékesítése a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontját átültető litván jogszabályok alapján héamentes, az FBK nulla százalékos héamértéket alkalmazott ezen üzemanyag‑értékesítésekre.
            15. A jelen ítélet 11. pontjában említett időtartamra vonatkozó adóellenőrzést követően a Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (Klaipėda körzet adóhivatala) 2013. február 15‑én jelentést készített, amelyben megállapította, hogy az FBK a szóban forgó üzemanyagot nem közvetlenül a hajók üzemeltetőinek, hanem a saját nevükben eljáró közvetítők részére értékesítette, amely utóbbiakat az üzemanyagot az említett üzemeltetők részére továbbértékesítőknek kell tekinteni. Következésképpen az FBK nem alkalmazhatta volna a héatörvény 44. cikkének (1) bekezdésében előrt mentességet, mivel e mentesség csak a nemzetközi forgalomban utas‑ és/vagy teherszállításra szánt tengeren közlekedő hajók üzemeltetői részére szóló termékértékesítések esetében alkalmazandó.
            16. A 2013. február 15‑i jelentés alapján hozott 2013. március 26‑i határozatában a Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija kiigazította az FBK bevallását a nulla százalékos héamértéknek a vitatott üzemanyag‑értékesítésekre történő alkalmazása vonatkozásában, és utólagosan 37 847 771 litván litas (LTL), azaz körülbelül 11 millió euró adót állapított meg.
            17. 2013. április 15‑én az FBK a Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija határozatával szemben panaszt terjesztett a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos elé.
            18. 2013. június 27‑i határozatával a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos azon indokkal elutasította e panaszt, hogy a Bíróságnak a Velker International Oil Company ítéletből (C‑185/89, EU:C:1990:262) és az Elmeka‑ítéletből (C‑181/04–C‑183/04, EU:C:2006:563) következő ítélkezési gyakorlata szerint a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontjában a nyílt tengeren közlekedő hajók ellátására szolgáló termékek értékesítése vonatkozásában előírt adómentességet, amelyet a héatörvény 44. cikkének (1) bekezdése ültetett át, csak a szóban forgó termékek értékesítési láncának végső szakaszára lehet alkalmazni, amikor az ellátmányt az azt felhasználó hajóüzemeltető részére értékesítik.
            19. Az FBK 2013. július 30‑án fellebbezett e határozattal szemben a Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (a Litván Köztársaság Kormánya mellett működő, adójogi jogvitákban eljáró bizottság) előtt.
            20. E bíróság megállapítja, hogy kétséges, hogy alkalmazni lehet‑e a Bíróság által a Velker International Oil Company ítéletben (C‑185/89, EU:C:1990:262) követett érvelést olyan helyzetre, amelyben egyrészt a szóban forgó termékek betöltésre kerültek a hajók üzemanyag‑tartályaiba, amelyek azokat valamely adóalany révén használják fel, másrészt pedig megfelelő ellenőrzés állt rendelkezésre a nyílt tengeren közlekedő hajók ellátására szolgáló termékek hatékony felhasználásának biztosításához. Ugyanis az A‑ítéletben (C‑33/11, EU:C:2012:482) a Bíróság elismerte, hogy a légi járművek értékesítésére a 2006/112 irányelv 148. cikkének f) pontjában előírt adómentesség alkalmazható az értékesítési lánc végső szakaszát megelőző termékértékesítésekre, mivel többek között figyelembe véve a szóban forgó termékek típusát, valamint többek között az üzemeltetésük feltételét képező nyilvántartási és engedélyezési mechanizmusokat, az adómentesség e kiterjesztése nem tűnik olyan jellegűnek, mint amely az érintett államok és gazdasági szereplők számára olyan nehézséget okoz, amely összeegyeztethetetlen az adómentességnek a jelenleg a 2006/112 irányelv 131. cikkében előírt helyes és egyszerű alkalmazásával.
            21. Ilyen körülmények között a Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės felfüggesztette az eljárást, és az alábbi kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
            „Úgy kell‑e értelmezni a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontját, hogy e pont héamentességre vonatkozó rendelkezéseit nem csupán a nyílt tengeren közlekedő hajók üzemeltetője részére történő értékesítésekre kell alkalmazni, aki e termékeket a hajó ellátására használja, hanem a hajó üzemeltetőjétől eltérő személyek, azaz a rejtett közvetítők részére történő értékesítésekre is, amikor az értékesítés időpontjában előre ismert és megfelelően bizonyított a termékek végső felhasználása, és az ezt igazoló bizonyítékot a jogszabályi követelményeknek megfelelően benyújtották az adóhatósághoz?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
            22. Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezésben előírt adómentesség alkalmazandó az ellátásra szolgáló termékek saját nevükben eljáró közvetítők részére történő értékesítésére is, ha az értékesítés időpontjában a termékek végső felhasználása ismert, megfelelően bizonyított, és az ezt igazoló bizonyítékokat a nemzeti szabályozásnak megfelelően benyújtották az adóhatósághoz.
            23. Emlékeztetni kell arra, hogy a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontja előírja, hogy héamentes a nyílt tengeren közlekedő és fizető utasokat szállító, illetve kereskedelmi, ipari vagy halászati tevékenységet folytató hajók ellátás ára szolgáló termékek értékesítése.
            24. Először is meg kell állapítani, hogy e rendelkezés megfogalmazása megegyezik a hatodik irányelv 15. cikkének 4. pontjával, amely irányelvet hatályon kívül helyezett a 2006/112 irányelv, és annak helyébe lépett.
            25. Következésképpen a Bíróságnak a hatodik irányelv 15. cikkének 4. pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlata főszabály szerint jelentőséggel bír a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontjának értelmezése tekintetében.
            26. Márpedig ezen ítélkezési gyakorlat szerint a nyílt tengeren közlekedő hajók ellátása azért adómentes, mert a kivitellel esik egy tekintet alá (Velker International Oil Company ítélet, C‑185/89, EU:C:1990:262, 21. pont).
            27. Következésképpen ugyanúgy, ahogy a kivitel adómentességét kizárólag az olyan termékek értékesítésére lehet alkalmazni, amelyeket az eladó vagy annak megbízottja visz ki, a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontjában előírt adómentesség sem terjeszthető ki e termékeknek a forgalomba hozatal megelőző szakaszában történő értékesítésére (lásd ebben az értelemben: Velker International Oil Company ítélet, C‑185/89, EU:C:1990:262, 22. pont).
            28. Az ilyen végkövetkeztetést erősíti meg az a körülmény, hogy az adómentességnek a termékeknek az azokat az ellátáshoz felhasználó hajó üzemeltetői részére történő végső értékesítését megelőző szakaszokra való kiterjesztése szükségessé tenné, hogy az államok ellenőrzési és felügyeleti mechanizmusokat vezessenek be a leszállított adómentes termékek végső felhasználásáról történő megbizonyosodás érdekében. E mechanizmusok nemcsak, hogy nem járnának adminisztratív egyszerűsítéssel, hanem olyan nehézségeket hárítanának az érintett államokra és jogalanyokra, amelyek összeegyeztethetetlenek az adómentességnek a 2006/112 irányelv 131. cikkében előírt helyes és egyszerű alkalmazásával (lásd ebben az értelemben: Velker International Oil Company ítélet, C‑185/89, EU:C:1990:262, 24. pont).
            29. Ebből következik, hogy a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontjában előírt adómentesség alkalmazásához az ellátásra szolgáló termékek értékesítésének a nyílt tengeren közlekedő hajók e termékeket felhasználó üzemeltetője részére kell történnie, aki következésképpen e termékek értékesítési láncának utolsó szakaszában lép fel.
            30. Vizsgálni kell továbbá, hogy az ellátásra szolgáló termékek olyan saját nevükben eljáró közvetítők részére történő értékesítése, mint amilyenek az alapeljárásban szerepelnek, eleget tesz‑e az előző pontban ismertetett feltételeknek.
            31. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2006/112 irányelv nem használja a saját nevükben eljáró közvetítő fogalmát.
            32. Mindemellett ezen irányelv 14. cikke (2) bekezdésének c) pontjából kitűnik, hogy a termék vásárlásra vagy eladásra szóló bizományi szerződés alapján történő átadását termékértékesítésnek kell tekinteni.
            33. Márpedig a bizományi szerződés főszabály szerint olyan megállapodás, amelyben valamely közvetítő kötelezettséget vállal arra, hogy a saját nevében, de harmadik személy javára egy vagy több jogügyletet teljesít.
            34. Következésképpen az ellátásra szolgáló termékek saját nevükben eljáró közvetítők részére történő értékesítését, még akkor is, ha az utóbbiak a hajóknak a termékeket felhasználó üzemeltetői javára járnak el, a 2006/112 irányelv 148. cikke a) pontjának szempontjából el kell különíteni az ezen üzemeltetők részére végzett értékesítésektől.
            35. Így a saját nevében eljáró közvetítő részére végzett termékértékesítés nem e termékek értékesítési láncának utolsó szakaszában történik, mivel azokat a közvetítő nem a felhasználásuk, hanem harmadik személy részére történő továbbértékesítés céljából szerzi meg.
            36. Ebből következik, hogy az ellátásra szolgáló termékek olyan saját nevükben eljáró közvetítők részére történő értékesítése, mint amilyenek az alapeljárásban szerepelnek, főszabály szerint nem tekinthető a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontja szerinti termékértékesítésnek, és ennélfogva nem alkalmazható rá az e rendelkezésben előírt adómentesség.
            37. A Bíróság mindazonáltal nem vitatottan elismerte a hatodik irányelv 15. cikke 6. pontjának összefüggésében, amelynek rendelkezései szinte megegyeznek a 2006/112 irányelv 148. cikkének f) pontjával, hogy az e rendelkezésben előírt adómentesség alkalmazandó a légi jármű olyan gazdasági szereplőnek való értékesítésére is, amely maga nem az e rendelkezés értelmében vett, elsősorban a fizető nemzetközi forgalomban működő légiforgalmi társaság, azonban e légi járművet ilyen társaság kizárólagos használata céljából szerzi be anélkül, hogy az utóbbit a légi járművel tulajdonosként való rendelkezésre jogosítaná fel, ha e falhasználás ismert és megfelelően bizonyított. E tekintetben a Bíróság többek között hangsúlyozta, hogy tekintettel a szóban forgó dolog típusára, valamint többek között azon nyilvántartási és engedélyezési eljárásokra, amelyek a légi járművek működtetésének feltételét képezik, az ilyen használat ténylegességének ellenőrzése nem keletkeztetne az államok és az érintett gazdasági szereplők számára olyan kötöttségeket, amelyek összeegyeztethetetlenek az adómentességek helyes és egyszerű alkalmazásával (lásd ebben az értelemben: A‑ítélet, C‑33/11, EU:C:2012:482, 56. és 57. pont).
            38. A kérdést előterjesztő bíróság vizsgálja, hogy ezen ítélkezési gyakorlat jelentőséggel bír‑e a 2006/112 irányelv 148. cikke a) pontjának értelmezése vonatkozásában, és hogy azzal járhat‑e, hogy az említett rendelkezés alkalmazandó az ellátásra szolgáló termékek saját nevükben eljáró közvetítők részére történő értékesítésére is, ha e termékek végső felhasználása az értékesítés időpontjában ismert, megfelelően bizonyított, és az ezt igazoló bizonyítékokat a nemzeti szabályozásnak megfelelően benyújtották az adóhatósághoz.
            39. E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az A‑ügyben hozott ítélet (C‑33/11, EU:C:2012:482) 53. pontjában a Bíróság kifejezetten megállapította, hogy a hatodik irányelv 15. cikke 6. pontjának értelmezését illetően, amely rendelkezés szövege megegyezik a 2006/112 irányelv 148. cikkének f) pontjának szövegével, nem átültethetők a Velker International Oil Company ítéletben (C‑185/89, EU:C:1990:262) a hatodik irányelv 15. cikke 4. pontjának értelmezésére irányuló megállapítások, amely rendelkezés szövege megegyezik a 2006/112 irányelv 148. cikke a) pontjának szövegével.
            40. Ezt követően meg kell állapítani, hogy a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) és f) pontjában előírt adómentességek közös pontja, hogy alkalmazásuk az érintett termékek felhasználásától függ, ugyanakkor az érintett termékek, azaz az első esetben az üzemanyag, a második esetben pedig a légi jármű, teljes mértékben eltérő jellegűek, így semmiképpen sem érvényesül kötelezően a vonatkozó két adómentességi rendszer közötti esetleges analógia.
            41. Egyébiránt a 2006/112 irányelv 148. cikke szerinti héamentességek az uniós jog autonóm fogalmai, amelyeket következésképpen egységesen kell értelmezni és alkalmazni az Unió egész területén (lásd ebben az értelemben: Unterpertinger‑ítélet, C‑212/01, EU:C:2003:625, 34. pont).
            42. Az A‑ítéletben (C‑33/11, EU:C:2012:482) a Bíróság így többek között arra alapított azon végkövetkeztetés megállapításához, hogy a szóban forgó adómentesség alkalmazható a légi járműnek a jelen ítélet 37. pontjában pontosított feltételekkel történő értékesítésére, hogy az összes tagállamban léteznek a légi járművek lajstromozására, valamint engedélyezésére vonatkozó szabályok, többek között, mivel mindezen államok részesei a jelen ítélet 3. pontjában említett, a nemzetközi polgári repülésről szóló egyezménynek.
            43. Márpedig nem bizonyított, hogy az összes tagállamban léteznek a nyílt tengeren közlekedő hajók ellátására szolgáló termékek hatékony felhasználásának biztosítását lehetővé tevő közös engedélyezési szabályok vagy mechanizmusok.
            44. Ebből következik, hogy a 2006/112 irányelv 148. cikke a) pontjának egységes alkalmazása nem lenne biztosítható a jelen ítélet 28. pontjában említett adminisztratív egyszerűsítés céljának veszélyeztetése nélkül, ha e rendelkezést úgy kellene értelmezni, hogy az alkalmazandó a termékek azon gazdasági szereplők részére történő értékesítésére, akik nem nyílt tengeren közlekedő hajók üzemeltetői, e termékeket azonban az ilyen gazdasági szereplők által történő kizárólagos felhasználás céljára szerzik meg, és ez a helyzett áll fenn akkor is, ha e felhasználás ismert, megfelelően bizonyított, és az ezt igazoló bizonyítékokat a nemzeti szabályozásnak megfelelően benyújtották az adóhatósághoz.
            45. Következésképpen még ha egyes államok – és úgy tűnik, hogy a Litván Köztársaság esetében ez az eset áll fenn – egyénileg a nyílt tengeren közlekedő hajók ellátására szolgáló termékek hatékony felhasználásának biztosítására szolgáló mechanizmusokat vezettek be, a jelen ítélet 37. pontjában bemutatott ítélkezési gyakorlat a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontja értelmezése vonatkozásában nem tekinthető relevánsnak.
            46. A fentiekből következik, hogy a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontjában előírt adómentesség főszabály szerint nem alkalmazandó a saját nevükben eljáró közvetítők részére történő értékesítésre, akkor sem, ha az értékesítés időpontjában a termékek végső felhasználása ismert, megfelelően bizonyított, és az ezt igazoló bizonyítékokat a nemzeti szabályozásnak megfelelően benyújtották az adóhatósághoz.
            47. Emellett a Bírósághoz benyújtott iratokból, valamint a tárgyalás során az FBK képviselője által nyújtott magyarázatokból kitűnik, hogy az alapeljárásban az FBK maga töltötte be az üzemanyagot közvetlenül a hajók üzemanyag‑tartályaiba, amelyekbe ezen üzemanyagot szánták. Ezt követően az FBK a vonatkozó számlát a saját nevükben eljáró közvetítőknek címezte, mivel csak a betöltést követően lehetett meghatározni az üzemanyag pontos mennyiségét.
            48. E körülmények között nem zárható ki, hogy az üzemanyag tulajdonjogának e közvetítőkre történő átruházása csak a betöltést követően történik meg. Amennyiben ez az eset áll fenn, aminek ellenőrzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata, meg kell állapítani, hogy a tulajdonjog ilyen átruházása legkorábban ugyanazon időpontban történt meg, amikor a hajók üzemeltetői ténylegesen abban a helyzetben voltak, hogy tulajdonosként rendelkezzenek az üzemanyag felett.
            49. Ugyanis, amint azt a főtanácsnok az indítványa 42–44. pontjában megállapította, az üzemanyag hajótartályokba töltésének pillanatától kezdődően ténylegesen az üzemeltető van abban a helyzetben, hogy tulajdonosként rendelkezzen az üzemanyag felett.
            50. Következésképpen meg kell állapítani, hogy ilyen körülmények között, jóllehet az alkalmazandó nemzeti jogban előírt szabályok szerint az üzemanyag tulajdonjogát formálisan átruházták a közvetítőkre, és feltételezhetően az utóbbiak a saját nevükben jártak el, e közvetítők sosem rendelkezhettek a leszállított mennyiséggel, mivel a rendelkezési jog az üzemanyag FBK által történő betöltésétől kezdve a hajók üzemeltetőit illette meg.
            51. Márpedig ahhoz, hogy valamely ügylet a 2006/112 irányelv 14. cikkének (1) bekezdése szerinti termékértékesítésnek minősüljön, szükséges, hogy az említett ügylet feljogosítsa e személyt arra, hogy e termék felett ténylegesen tulajdonosként rendelkezzen. Ugyanis az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a „termékértékesítés” e rendelkezés szerinti fogalma nem a tulajdonátruházásnak az alkalmazandó nemzeti jogszabályokban előírt formáira utal, hanem magában foglal bármely, materiális javak átruházására irányuló ügyletet, amelynek során az egyik fél feljogosítja a másik felet, hogy e javakkal úgy rendelkezzék, mintha azok tulajdonosa lenne (Evita‑K ítélet, C‑78/12, EU:C:2013:486, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            52. Ebből következik, hogy a jelen ítélet 48. pontjában hivatkozott esetben az olyan gazdasági szereplő által teljesített ügyletek, mint az FBK, nem minősíthetők a saját nevükben eljáró közvetítők részére teljesített termékértékesítésnek, hanem közvetlenül a hajók üzemeltetői részére végzett termékértékesítésnek tekintendők, és az alapján a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontjában előírt mentesség hatálya alá tartozhatnak.
            53. A fenti megfontolások összességére tekintettel azt kell válaszolni az előterjesztett kérdésre, hogy a 2006/112 irányelv 148. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben előírt adómentesség főszabály szerint akkor sem alkalmazandó az ellátásra szolgáló termékek saját nevükben eljáró közvetítők részére történő értékesítésére, ha az értékesítés időpontjában ismert, megfelelően bizonyított a termékek végső felhasználása, és az ezt igazoló bizonyítékokat a nemzeti szabályozásnak megfelelően benyújtották az adóhatósághoz. Mindazonáltal az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, az említett adómentesség alkalmazható, ha az érintett termékek tulajdonjogának az alkalmazandó nemzeti jogszabályokban előírt formákban az említett közvetítőkre történő átruházására legkorábban ugyanazon időpontban került sor, amikor a nyílt tengeren közlekedő hajók üzemeltetői e termékekkel ténylegesen úgy rendelkezhettek, mintha azok tulajdonosai lennének, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
            A költségekről
            54. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
            A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 148. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben előírt adómentesség főszabály szerint akkor sem alkalmazandó az ellátásra szolgáló termékek saját nevükben eljáró közvetítők részére történő értékesítésére, ha az értékesítés időpontjában ismert, megfelelően bizonyított a termékek végső felhasználása, és az ezt igazoló bizonyítékokat a nemzeti szabályozásnak megfelelően benyújtották az adóhatósághoz. Mindazonáltal az olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, az említett adómentesség alkalmazható, ha az érintett termékek tulajdonjogának az alkalmazandó nemzeti jogszabályokban előírt formákban az említett közvetítőkre történő átruházására legkorábban ugyanazon időpontban került sor, amikor a nyílt tengeren közlekedő hajók üzemeltetői e termékekkel ténylegesen úgy rendelkezhettek, mintha azok tulajdonosai lennének, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.


title: A Bíróság ítélete (nyolcadik tanács), 2012. április 26.#The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs kontra Able UK Ltd.#Az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Egyesült Királyság) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Héa – 2006/112/EK irányelv – Adómentességek – A 151. cikk (1) bekezdésének c) pontja – Az amerikai haditengerészet elavult hajóinak valamely tagállam területén való bontására irányuló ügylet.#C‑225/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2012. április 26. (
            *1
         )
      „Héa — 2006/112/EK irányelv — Adómentességek — A 151. cikk (1) bekezdésének c) pontja — Az amerikai haditengerészet elavult hajóinak valamely tagállam területén való bontására irányuló ügylet”
      A C-225/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2011. május 13-án érkezett, 2011. május 9-i határozatával terjesztett elő az előtte

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      és
      az Able UK Ltd között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
      tagjai: A. Prechal tanácselnök (előadó), K. Schiemann és L. Bay Larsen bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében L. Seeboruth, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében R. Lyal és C. Soulay, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.; a továbbiakban: héairányelv) 151. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmezésére vonatkozik.

               2

               A kérelmet a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (a továbbiakban: Commissioners) és az Able UK Ltd (a továbbiakban: Able) között az amerikai haditengerészet elavult hajóinak bontására irányuló szolgáltatásokra alkalmazandó hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: héa) tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A nemzetközi jog

               3

               Az Észak-atlanti Szerződést 1949. április 4-én írták alá Washingtonban (Egyesült Államok).

               4

               Az Észak-atlanti Szerződés alapján felállított nemzetközi katonai parancsnokságok jogállásáról szóló, Párizsban, 1952. augusztus 28-án aláírt jegyzőkönyv VIII. cikkének 1. pontja értelmében:
               „A Szövetséges Parancsnokságok felállítása, megtervezése, fenntartása és működtetése elősegítése érdekében ezeket a Parancsnokságokat, amennyire megvalósítható, mentesíteni kell azoktól a vámterhektől és adóktól, amelyek érintik a közös védelem érdekében és a hivatalos és kizárólagos hasznuk érdekében tett kiadásaikat. A jelen jegyzőkönyvben részes minden egyes Félnek tárgyalnia kell a területén működő Szövetséges Parancsnoksággal egy olyan megállapodás megkötése érdekében, amely érvényt szerez ezen rendelkezésnek.”

         Az uniós jog

               5

               A héairányelv 151. cikkének (1) bekezdése értelmében:
               „A tagállamok mentesítik az adó alól a következő ügyleteket:
               [...]

                        c)

                        az Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamokban, a Szerződést aláíró más államok fegyveres erői számára végzett termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás, az említett fegyveres erők vagy polgári állományuk felhasználására, valamint étkezdéik vagy kantinjaik ellátására, amennyiben e fegyveres erők a közös védelmi feladatokban vesznek részt;

                        d)

                        más tagállamba irányuló termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás, amelyet az Észak-atlanti Szerződést aláíró, de a rendeltetési tagállamtól eltérő bármilyen más állam fegyveres erői számára végeztek, az említett fegyveres erők vagy polgári állományuk felhasználására, valamint étkezdéik vagy kantinjaik ellátására, amennyiben e fegyveres erők a közös védelmi feladatokban vesznek részt;

                  [...]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               6

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az Able tizenhárom olyan hajó bontására szerződött a United States Department of Transportation Maritime Administrationnel (az Egyesült Államok közlekedési minisztériumának tengerészeti igazgatósága), amelyek az amerikai haditengerészet szolgálatában álltak, majd később a tartalékflottához kerültek, és a virginiai James Riveren (Egyesült Államok) horgonyoztak. A szerződés két különálló részből állt. A hajókat először is elő kellett készíteni, majd az Egyesült Államokból az Egyesült Királyságba kellett őket vontatni. Másodszor, miután kikötötték őket az Able teesside-i (Egyesült Királyság) létesítményében, le kellett őket bontani. Az Egyesült Államok kormánya felügyelőinek végig jelen kellett lenniük a helyszínen a szerződés teljesítése során.

               7

               Az Able 2008. augusztus 27-i levelében az általa nyújtott bontási szolgáltatást terhelő héára vonatkozó szabályozás tekintetében kérte a Commissioners döntését. Az Able azzal érvelt, hogy a szolgáltatásai adómentesek a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. oldal) 15. cikke 10. pontjának harmadik francia bekezdése értelmében, amely rendelkezést azóta a héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontja váltotta fel.

               8

               A Commissioners 2008. október 15-én határozatot hozott, amely szerint az Able által végzett bontási szolgáltatások az általános héamérték alá tartoznak. A társaság 2008. október 21-én az említett határozat felülvizsgálatát kérte. Miután a Commissioners 2008. november 18-án megerősítette ugyanezt a határozatot, az Able fellebbezést nyújtott be a First-tier Tribunalhoz (Tax Chamber), amely bíróság a 2009. november 24-i határozatában kimondta, hogy az Able által nyújtott hajóbontási szolgáltatások adómentesek.

               9

               A Commissioners fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. Szerinte a héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontja kizárólag valamely, az Észak-atlanti Szerződést aláíró államnak egy másik, e Szerződést aláíró tagállamban állomásozó fegyveres erőire alkalmazandó, és csak abban az esetben, ha ezen erők a közös védelmi feladatokhoz közvetlenül kapcsolódó tevékenységben vesznek részt.

               10

               Miután úgy ítélte meg, hogy az előtte lévő jogvita elbírálásához a héairányelv 151. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmezése szükséges, az Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
               „Úgy kell-e értelmezni a [héairányelv] 151. cikke (1) bekezdésének c) pontját, hogy az amerikai haditengerészet elavult hajóinak az Egyesült Királyság területén való bontására irányuló, az United States Department of Transportation Maritime Administration számára végzett szolgáltatásnyújtás héamentes a következő körülmények egyikének vagy mindegyikének fennállása esetén:

                        a)

                        amennyiben a szolgáltatásnyújtást nem a NATO-ban [Észak-atlanti Szerződés Szervezete] részes állam közös védelmi feladatokban részt vevő fegyveres erőinek valamely egysége vagy azok polgári állománya számára végzik;

                        b)

                        amennyiben a szolgáltatásnyújtást nem a NATO valamelyik tagállamának az Egyesült Királyságban állomásozó vagy ott ideiglenesen tartózkodó fegyveres erőinek valamely egysége vagy azok polgári állománya számára végzik?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               11

               Ami az előterjesztett kérdés első részét illeti, az előzetes döntésre utaló határozatból kitűnik, hogy az a héairányelv 151. cikke (1) bekezdése c) pontjának megfogalmazásából ered. E megfogalmazás ugyanis lehetővé teszi e rendelkezés utolsó tagmondatának, azaz az „amennyiben e fegyveres erők a közös védelmi feladatokban vesznek rész” fordulatnak az olyan értelmezését, amely szerint az kizárólag az őt közvetlenül megelőző mondatrészre, vagyis „[a termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás] étkezdéik vagy kantinjaik ellátására” fordulatra, és nem pedig az egész rendelkezésre vonatkozik. Az ilyen olvasatot erősíti az, hogy bizonyos nyelvi változatokban, mint például az angol és francia nyelvű változatban nincs vessző ezen utolsó tagmondat előtt.

               12

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy az említett rendelkezés egyes más, például spanyol, dán és holland nyelvi változatában vessző áll ugyanezen a helyen. Ilyen körülmények között a vessző megléte vagy hiánya nem tekinthető döntőnek a héairányelv 151. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmezése szempontjából.

               13

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis egy uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve e tekintetben nem élvezhet elsőbbséget más nyelvi változatokkal szemben. Az ilyen megközelítés ugyanis összeegyeztethetetlen lenne az uniós jog egységes alkalmazásának követelményével. Az uniós szövegek egyes nyelvi változatai közötti eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést azon szabályozás általános rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek az a részét képezi (lásd különösen a C-41/09. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2011. március 3-án hozott ítélet [EBHT 2011., I-831. o.] 44. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               14

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság szintén állandó ítélkezési gyakorlata szerint a héamentességeket – így például a héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megállapított mentességet – szigorúan kell értelmezni, mivel azon általános elv alóli kivételeket képeznek, amely szerint az adóalany által ellenszolgáltatás fejében nyújtott minden szolgáltatás ezen adó hatálya alá tartozik (lásd ebben az értelemben különösen a C-116/10. sz., Feltgen és Bacino Charter Company ügyben 2010. december 22-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-14187. o.] 19. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               15

               Márpedig az olyan értelmezés, amely szerint a héairányelv 151. cikke (1) bekezdése c) pontjának utolsó tagmondata kizárólag a közvetlenül azt megelőző tagmondathoz kapcsolódik, az e rendelkezés szerinti adómentességnek – ahogy azt az Egyesült Királyság Kormánya jogosan megállapítja – nemcsak kiterjedt, hanem ellentmondásos hatályt is tulajdonítana.

               16

               Az ilyen értelmezés elfogadása esetén ugyanis az Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamokban, a Szerződést aláíró más államok fegyveres erői számára – az említett fegyveres erők vagy polgári állományuk felhasználására – végzett termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás minden körülmények között héamentes lenne, miközben az étkezdéik vagy kantinjaik ellátására végzett termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás csak akkor lenne héamentes, ha az említett fegyveres erők közös védelmi feladatokban vesznek részt. Márpedig a héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti adómentesség terjedelmével kapcsolatos ilyen különbségtétel egyáltalán nem tűnik ésszerűnek.

               17

               Ezenkívül az említett rendelkezést az általa létrehozott adómentesség céljára tekintettel kell értelmezni. Ami e célt illeti, egyáltalán nincs arra utaló jel, amely szerint az abban állna – ahogy arra a kérdést előterjesztő bíróság előtt hivatkoztak –, hogy megakadályozza az Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamok valamely, NATO-hoz való csatlakozásukból eredő adózási előnyben való részesülését. Végeredményben – ahogy azt maga a kérdést előterjesztő bíróság megállapította – az ilyen cél a termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás általános adómentességét vonná maga után a NATO keretében vállalt kötelezettségek esetében, beleértve azon tagállam saját fegyveres erői által vállalt kötelezettségeket, amelyben e termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást végezték. Márpedig nyilvánvaló, hogy a héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontja nem vezet be ilyen terjedelmű adómentességet.

               18

               Ugyanakkor megállapítható, hogy az uniós jogalkotó által az említett rendelkezés elfogadásával követett célt inkább úgy kell érteni – ahogy azt az Európai Bizottság kifejti –, mint amely arra irányul, hogy a tagállamok tiszteletben tarthassanak a NATO keretében vállalt bizonyos kötelezettségeket. Márpedig a Bírósághoz benyújtott egyetlen irat sem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az említett 151. cikk (1) bekezdése c) pontjának a jelen ítélet 15. pontjában kifejtett értelmezése lenne szükséges ahhoz, hogy az ilyen kötelezettségeket tiszteletben lehessen tartani.

               19

               Épp ellenkezőleg, a Szövetséges parancsnokságokról szóló jegyzőkönyv VIII. cikke – amelyből a Bizottság szerint különösen meríthetett az uniós jogalkotó a héairányelv 151. cikke (1) bekezdése c) pontjának elfogadásakor – éppen „a közös védelem érdekében” viselt kiadásokat terhelő vámok és adók alóli mentességre utal.

               20

               A héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontját tehát úgy kell értelmezni, hogy valamely, Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamban végzett és e Szerződést aláíró másik állam haditengerészete elavult hajóinak bontására irányuló olyan szolgáltatásnyújtás, mint amely az alapügy tárgya, e rendelkezés értelmében csak akkor héamentes, ha e szolgáltatást e másik állam közös védelmi feladatokban részt vevő fegyveres erőinek valamely egysége vagy azok polgári állománya számára nyújtják.

               21

               Ami a kérdést előterjesztő bíróság kérdésének második részét illeti, meg kell állapítani, hogy a héairányelv 151. cikke (1) bekezdése c) pontjának szövege önmagában nem jelzi, hogy a héamentességhez az Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamban végzett olyan szolgáltatásnyújtást, mint amely az alapügy tárgya, az e Szerződést aláíró másik állam fegyveres erőinek valamely olyan egysége vagy azok polgári állománya számára kell-e végezni, amely az érintett tagállam területén állomásozik vagy ott ideiglenesen tartózkodik.

               22

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint azonban valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (lásd különösen a fent hivatkozott Feltgen és Bacino Charter Company ügyben hozott ítélet 12. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               23

               Ami a héairányelv 151. cikke (1) bekezdése c) pontjának szövegkörnyezetét illeti, figyelembe kell venni ugyanezen cikk (1) bekezdésének d) pontját, ahogy azt az Egyesült Királyság Kormánya és a lengyel kormány jogosan megjegyzi. Jóllehet e két rendelkezés közül az első az Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamokban, e Szerződést aláíró más államok fegyveres erői számára végzett termékértékesítést és szolgáltatásnyújtást mentesíti a héa alól bizonyos körülmények között, a második rendelkezés ugyanilyen körülmények között a más tagállamba irányuló olyan termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás számára biztosít mentességet, amelyet az Észak-atlanti Szerződést aláíró, de a rendeltetési tagállamtól eltérő bármilyen más állam fegyveres erői számára végeztek.

               24

               E két rendelkezésből kitűnik, hogy – amint azt a jelen ítélet 17. cikke már jelezte – az uniós jogalkotó azon termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás héamentességét kívánta kizárni, amelyet az ezen értékesítés és szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam fegyveres erői számára végeznek.

               25

               Márpedig egyrészt az említett kizárás annyiban, amennyiben pontosan a saját tagállamuk területén állomásozó vagy ott ideiglenesen tartózkodó fegyveres erőkre vonatkozik, már önmagában sugallja, hogy az említett rendelkezések alkalmazása szempontjából a fegyveres erők állomás- vagy tartózkodási helye a releváns.

               26

               Másrészt, ha a héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy értelmeznénk, hogy az akkor is mentesíti a héa alól az Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamokban, a Szerződést aláíró más államok fegyveres erői számára végzett termékértékesítést és szolgáltatásnyújtást, ha az említett fegyveres erők nem állomásoznak vagy tartózkodnak az említett tagállam területén, e termékértékesítést vagy szolgáltatásnyújtást végeredményben igénybe vehetnék héamentesen valamely másik tagállam olyan fegyveres erői is, amelyek az első tagállam területén állomásoznak vagy ott ideiglenesen tartózkodnak. Márpedig az említett rendelkezés ilyen értelmezése sértené az uniós jogalkotó jelen ítélet 24. pontjában említett szándékát.

               27

               Következésképpen, a fentiekre, valamint egyébiránt – ahogy arra a jelen ítélet 14. pontja is emlékeztetett – a héamentességek megszorító értelmezésének szükségességére tekintettel, a héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, az az általa előírt feltételek mellett mentesíti a héa alól az Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamokban, a Szerződést aláíró más államok fegyveres erői számára végzett termékértékesítést és szolgáltatásnyújtást, ha e fegyveres erők az érintett tagállam területén állomásoznak vagy ott ideiglenesen tartózkodnak.

               28

               A Bírósághoz benyújtott iratokból nem derül ki, hogy az említett rendelkezés előző pontban elfogadott értelmezésétől eltérő értelmezés lenne szükséges annak érdekében, hogy a tagállamok tiszteletben tarthassák a NATO keretében általuk vállalt kötelezettségeket.

               29

               Ezzel szemben a Szövetséges parancsnokságokról szóló jegyzőkönyv VIII. cikkéből kitűnik, hogy – mivel az az Észak-atlanti Szerződést aláíró állam területén lévő szövetséges parancsnokságok felállítása, megtervezése, fenntartása és működtetése elősegítése érdekében vám- és adómentességet biztosít – e cikk magától értetődően az ezen állam területén állomásozó vagy ott ideiglenesen tartózkodó fegyveres erőkre vonatkozik.

               30

               Következésképpen az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a héairányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy valamely, Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamban végzett és az e Szerződést aláíró másik állam haditengerészete elavult hajóinak bontására irányuló olyan szolgáltatásnyújtás, mint amely az alapügy tárgya, e rendelkezés értelmében csak akkor héamentes:

                        —

                        ha e szolgáltatást e másik állam közös védelmi feladatokban részt vevő fegyveres erőinek valamely egysége vagy azok polgári állománya számára nyújtják, és ha

                        —

                        ugyanezen szolgáltatást az érintett tagállam területén állomásozó vagy ott ideiglenesen tartózkodó ilyen fegyveres erők valamely egysége vagy azok polgári állománya számára nyújtják.

         A költségekről

               31

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv 151. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy valamely, Észak-atlanti Szerződést aláíró tagállamban végzett és az e Szerződést aláíró másik állam haditengerészete elavult hajóinak bontására irányuló olyan szolgáltatásnyújtás, mint amely az alapügy tárgya, e rendelkezés értelmében csak akkor héamentes:

                        —

                           ha e szolgáltatást e másik állam közös védelmi feladatokban részt vevő fegyveres erőinek valamely egysége vagy azok polgári állománya számára nyújtják, és ha

                        —

                           ugyanezen szolgáltatást az érintett tagállam területén állomásozó vagy ott ideiglenesen tartózkodó ilyen fegyveres erők valamely egysége vagy azok polgári állománya számára nyújtják.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.