A Bíróság (ötödik tanács) május 14.-i ítélete: 1996. # The Queen kontra Commissioners of Customs & Excise, ex parte Faroe Seafood Co. Ltd, Føroya Fiskasøla L/F (C-153/94. sz. ügy) és Commissioners of Customs & Excise, ex parte John Smith és Celia Smith opérant sous la raison sociale Arthur Smith (C-204/94. sz. ügy). # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Egyesült Királyság. # C-153/94. és C-204/94. sz. egyesített ügyek


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. március 11-i ítélete. # Philippe Guigard kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Szerződésen kívüli felelősség - A FED által finanszírozott munkaszerződés meg nem újítása - A Bizottság jogellenes magatartásának hiánya - Az Elsőfokú Bíróság hatásköre. # T-301/05. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. március 11‑i ítélete – Guigard kontra Bizottság
      (T‑301/05. sz. ügy)
      „Szerződésen kívüli felelősség – A FED által finanszírozott munkaszerződés meg nem újítása – A Bizottság jogellenes magatartásának hiánya – Az Elsőfokú Bíróság hatásköre”
      1.                     Eljárás – Kártérítési kereset (EK 225. cikk, EK 235. cikk, EK 238. cikk és EK 240. cikk) (vö. 33–40. pont)
      2.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Jogellenesség – Kár – Okozati összefüggés – Valamelyik feltétel hiánya (EK 288. cikk,
            második bekezdés) (vö. 43–44. pont)
      3.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – A közösségi jog kellően súlyos megsértése (EK 288. cikk) (vö. 55–56. pont)
      4.                     Szerződésen kívüli felelősség – Az intézmények jogellenes magatartása (EK 288. cikk) (vö. 55–80., 82–86. pont)
      Tárgy

               A felperes azon állítólagos kárának megtérítése, amely őt a Közösség és a Nigériai Köztársaság közötti technikai együttműködés
                  keretében kötött, az Európai Fejlesztési Alap által finanszírozott munkaszerződésének meg nem újítása során a Bizottság állítólagos
                  jogellenes magatartása miatt érte.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	Philippe Guigard maga viseli saját költségeit.


A Bíróság (első tanács) 1980. július 11-i ítélete. # Andrew M. Moat kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # # 103/79. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2010. január 21-i ítélete.#MG Probud Gdynia sp. z o.o.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku - Lengyelország.#Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés - 1346/2000/EK rendelet - Fizetésképtelenségi eljárás - Valamely tagállam hatáskörrel rendelkező bírósága által fizetésképtelenségi eljárás megindítására vonatkozóan hozott határozatnak, valamint az e fizetésképtelenségi eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó határozatnak egy másik tagállam általi elismerésének megtagadása.#C-444/07. sz. ügy.

text:
      C‑444/07. sz. ügy
      Az MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      ellen folyamatban lévő fizetésképtelenségi eljárás
      (a Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku [Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 1346/2000/EK rendelet – Fizetésképtelenségi eljárás – Valamely tagállam hatáskörrel rendelkező bírósága által fizetésképtelenségi eljárás megindítására vonatkozóan hozott határozatnak,
         valamint az e fizetésképtelenségi eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó határozatoknak egy másik tagállam általi
         elismerésének megtagadása”

      Az ítélet összefoglalása
      Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Fizetésképtelenségi eljárás – 1346/2000 rendelet – Tagállami bíróság
            által megindított fizetésképtelenségi eljárás elismerése – Fizetésképtelenségi eljárás megindítását elrendelő határozat
      (1346/2000 tanácsi rendelet, 3., 4., 5., 10., 16., 17., 25. és 26. cikk)
      A fizetésképtelenségi eljárásról szóló 1346/2000 rendeletet akként kell értelmezni, hogy a fizetésképtelenségi főeljárás valamely
         vállalkozás tevékenysége végzésének központja szerinti tagállamban történő megindítását követően az olyan másik tagállam hatáskörrel
         rendelkező hatóságai, amely tagállamban ez a vállalkozás fióktelepe útján végez építési tevékenységeket, továbbá abban a helyzetben,
         amikor a fizetésképtelenségi főeljárás valamely tagállamban történő megindítását követően az olyan másik tagállam hatáskörrel
         rendelkező hatóságai, amely tagállamban nem indítottak másodlagos fizetésképtelenségi eljárást, kötelesek – a rendelet 25. cikkének
         (3) bekezdésén és 26. cikkén alapuló kizáró okokra is figyelemmel – elismerni és végrehajtani az e fizetésképtelenségi főeljárásban
         hozott valamennyi határozatot, következésképpen nem jogosultak e másik tagállam jogszabályai alapján a fizetésképtelennek
         nyilvánított adósnak ezen említett másik tagállam területén található vagyontárgyaira vonatkozó végrehajtási intézkedéseket
         elrendelni, amennyiben az eljárás megindításának helye szerinti állam jogszabályai ezt nem teszik lehetővé, továbbá amennyiben
         nem teljesülnek az említett rendelet 5. és 10. cikkének alkalmazási feltételei.

      Ennek figyelembevétele mellett ugyanis a fizetésképtelenségi főeljárást megillető egyetemes hatály miatt a valamely tagállamban
         megindított fizetésképtelenségi eljárás magában foglalja az adós teljes vagyonát – beleértve a valamely másik tagállamban
         található vagyontárgyakat is –, az eljárás megindításának helye szerinti állam joga pedig nem csupán a fizetésképtelenségi
         eljárás megindítását, hanem annak lefolytatását és befejezését is meghatározza. Ennélfogva e jog feladata a többi tagállamban
         található vagyontárgyak kezelésének, valamint a fizetésképtelenségi eljárásoknak az e vagyontárgyakra esetlegesen vonatkozó
         intézkedésekre gyakorolt hatásainak a szabályozása.

      (vö. 43., 46., 47. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2010. január 21.(*)

      „Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 1346/2000/EK rendelet – Fizetésképtelenségi eljárás – Valamely tagállam hatáskörrel rendelkező bírósága által fizetésképtelenségi eljárás megindítására vonatkozóan hozott határozatnak,
         valamint az e fizetésképtelenségi eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó határozatnak egy másik tagállam általi
         elismerésének megtagadása”

      A C‑444/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w
         Gdańsku (Lengyelország) a Bírósághoz 2007. szeptember 27‑én érkezett, 2007. június 27‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      ellen folyamatban lévő fizetésképtelenségi eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, az első tanács elnökeként eljárva, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič és J.‑J. Kasel (előadó)
         bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: K. Malaček tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. június 18‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az MG Probud Gdynia sp. z o.o. képviseletében A. Studziński radca prawny és M. Żytny aplikant radcowski trzeciego roku,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz, C. Herma és A. Witczak‑Słoczyńska, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Kemper, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: W. Ferrante avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében S. Petrova és K. Mojzesowicz, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2005. április 12‑i 603/2005/EK tanácsi rendelettel (HL L 100., 1. o.; a továbbiakban:
         rendelet) módosított, a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 1. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o.; helyesbítés: HL L 234., 43. o.) egyes rendelkezéseinek értelmezésére
         irányul.

      2        E kérelmet az MG Probud Gdynia sp. z o.o. (a továbbiakban: MG Probud) lengyel felszámolója által kezdeményezett és az e társaság
         Németországban lefoglalt vagyontárgyainak a vagyonba történő visszautalására irányuló eljárás keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A rendelet „Nemzetközi joghatóság” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) A fizetésképtelenségi eljárás megindítására azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelynek területén az
         adós fő érdekeltségei találhatók [helyesen: az adós fő érdekeltségeinek központja található]. Társaság vagy jogi személy esetén
         az ellenkező bizonyításáig a létesítő okirat szerinti székhelyet kell a fő érdekeltségek központjának tekinteni.

      (2) Ha az adós fő érdekeltségeinek központja egy tagállam területén helyezkedik el, egy másik tagállam bírósága csak akkor
         rendelkezik joghatósággal az adós elleni fizetésképtelenségi eljárás megindítására, ha az adós telephellyel rendelkezik a
         másik tagállam területén belül is. Ennek az eljárásnak a hatásai az adós utóbbi tagállam területén található vagyontárgyaira
         korlátozódnak.

      […]”
      4        A rendeletnek „Az alkalmazandó jog” címet viselő 4. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Amennyiben e rendelet eltérően nem rendelkezik, a fizetésképtelenségi eljárásra és joghatásaira annak a tagállamnak a
         jogát kell alkalmazni, amelynek területén az ilyen eljárást megindítják (a továbbiakban: az eljárás megindításának helye szerinti
         állam).

      (2)      Az eljárást megindításának helye szerinti állam joga jogszabályai határozzák meg az ilyen eljárások megindításának, lefolytatásának
         és befejezésének feltételeit. Különösen meg kell határozni:

      a)      mely adós ellen lehet fizetésképtelenségi eljárást indítani;
      b)      a vagyontárgyakat, amelyek a vagyon részét képezik, és az adós által a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően szerzett
         vagy rá háramló vagyontárgyak kezelését;

      c)      az adós és a felszámoló jogait;
      […]
      f)      a fizetésképtelenségi eljárásnak az egyes hitelezők által indított eljárásokra gyakorolt hatásait, a folyamatban lévő peres
         eljárások kivételével;

      […]”
      5        A rendelet 5. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] fizetésképtelenségi eljárás megindítása nincs hatással a hitelezők vagy
         harmadik személyek dologi jogaira az adóshoz tartozó olyan materiális és immateriális, ingó és ingatlan vagyontárgyak tekintetében,
         amelyek az eljárás megindításának időpontjában egy másik tagállam területén találhatók […].”

      6        A rendelet 10. cikke a következőt írja elő:

      „A fizetésképtelenségi eljárásnak munkaszerződésekre és munkaviszonyokra gyakorolt hatásait kizárólag a tagállam munkaszerződésekre
         alkalmazandó jogszabályai szabályozzák”.

      7        A rendelet „A fizetésképtelenségi eljárás elismerése” című II. fejezete 16. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „A 3. cikk alapján joghatósággal rendelkező tagállam bírósága által hozott fizetésképtelenségi eljárást megindító határozatot
         az összes többi tagállamban attól kezdve kell elismerni, amikor az hatályossá válik az eljárás megindításának helye szerinti
         államban.

      […]”
      8        A rendeletnek „Az elismerés joghatásai” című 17. cikke kimondja:

      „A 3. cikk (1) bekezdésében említett eljárást megindító határozat, minden további alaki követelmény nélkül, bármely más tagállamban
         az eljárás megindításának helye szerinti állam joga szerinti joghatásokkal rendelkezik, feltéve hogy e rendelet eltérően nem
         rendelkezik, és a másik tagállamban nem indítottak a 3. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást.

      […]”
      9        A rendeletnek „A felszámoló hatásköre” című 18. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A 3. cikk (1) bekezdése alapján joghatósággal rendelkező bíróság által kijelölt felszámoló gyakorolhatja az eljárás megindításának
         helye szerinti állam joga által ráruházott összes hatáskört egy másik tagállamban, amennyiben ott nem indítottak másik fizetésképtelenségi
         eljárást, sem ezzel ellentétes biztosítási intézkedést nem hoztak fizetésképtelenségi eljárás megindítására irányuló kérelem
         alapján. Az 5. és 7. cikkre is figyelemmel a felszámoló különösen elmozdíthatja az adós vagyontárgyait annak a tagállamnak
         a területéről, ahol azok találhatók.

      […]”
      10      A rendelet 25. cikkének szövege a következő:

      „(1)      Az olyan bíróság által hozott fizetésképtelenségi eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó határozatokat, valamint
         jóváhagyott egyezségeket, amely bíróságnak az eljárás megindítására vonatkozó határozatát a 16. cikknek megfelelően elismerik,
         minden további alaki követelmény nélkül el kell ismerni. Az ilyen határozatokat az egyezményhez való csatlakozási okmányokkal
         módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásról szóló [1968. szeptember
         27‑i] Brüsszeli Egyezmény [(HL 1972. L 299., 32. o.; a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény)] 31–51. cikkének – a 34. cikk (2) bekezdése
         kivételével – megfelelően hajtják végre.

      Az első albekezdést a fizetésképtelenségi eljárásokból közvetlenül származó és a hozzájuk szorosan kapcsolódó határozatokra
         abban az esetben is alkalmazni kell, ha azokat egy másik bíróság hozta.

      Az első albekezdést a fizetésképtelenségi eljárás megindítása iránti kérelmet követően hozott biztosítási intézkedésekre vonatkozó
         határozatokra is alkalmazni kell.

      (2) A (1) bekezdésben említettektől eltérő határozatok elismerését és végrehajtását az (1) bekezdésben említett egyezmény
         szabályozza, feltéve hogy ez az egyezmény alkalmazható.

      (3) A tagállamok nem kötelesek elismerni vagy végrehajtani azt az (1) bekezdésben említett határozatot, amely a személyi szabadság
         vagy a levéltitok korlátozását eredményezheti.”

      11      A rendelet 26. cikke értelmében „[b]ármely tagállam elutasíthatja egy másik tagállamban indított fizetésképtelenségi eljárás
         elismerését vagy az ilyen határozatokkal kapcsolatban hozott határozat végrehajtását, ha az ilyen elismerés vagy végrehajtás
         hatása nyilvánvalóan ellentétes az adott állam közrendjével, különösen az alapvető elvekkel vagy az alkotmányos jogokkal és
         az egyéni szabadságjogokkal”.

       A nemzeti szabályozás
      12      Lengyelországban a fizetésképtelenségi eljárásokat a módosított, a fizetésképtelenségre és a reorganizációra vonatkozó 2003.
         február 28‑i törvény („Prawo upadłościowe i naprawcze” Dz. U. 2003., 60. szám, 535. alszám) szabályozza.

      13      Az említett törvény 146. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében az adós ellen a fizetésképtelenségi eljárás megindítása
         előtt indított bírósági végrehajtási eljárást, illetve közigazgatási végrehajtási eljárást az eljárás megindításának napjával
         a törvény erejénél fogva fel kell függeszteni, illetve a felfüggesztett végrehajtásból származó, még ki nem adott összegeket
         a vagyonba kell utalni.

      14      A 146. cikk (3) bekezdése alapján ugyanezen rendelkezéseket kell alkalmazni, ha egy követelés biztosítására irányuló eljárásban
         az adós vagyonára biztosítékot nyújtottak.

      15      Ugyanezen 146. cikk (4) bekezdése értelmében a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően már nem lehet az adós ellen
         a vagyonra vonatkozó végrehajtási eljárást indítani.

       Az alapjogvita tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      16      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy 2005. június 9‑i végzésével a Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku
         fizetésképtelenségi eljárást indított az építőipari ágazatban tevékenykedő, lengyelországi székhellyel rendelkező, ám fióktelepe
         általi tevékenységeinek keretében Németországban építési tevékenységeket végző vállalkozás, az MG Probud ellen.

      17      A Hauptzollamt Saarbrücken (a saarbrücki adóhatóság) (Németország) kérelmére az Amtsgericht Saarbrücken 2005. június 11‑i
         végzésével 50 683,08 euró összegre elrendelte az említett vállalkozás bankszámláján lévő pénzeszközök lefoglalását, valamint
         az adós német szerződéses partnereivel szembeni különféle követelések zárolását. Ezeket az intézkedéseket a Hauptzollamt Saarbrücken
         által az MG Probud német fióktelepének igazgatójával szemben megindított eljárást követően hozták, ez utóbbit azzal gyanúsítva,
         hogy – számos lengyel dolgozó díjazása és társadalombiztosítási járulékok megfizetésének elmulasztásával – megsértette a munkavállalók
         kiküldetésére vonatkozó jogszabályt.

      18      Az e határozat ellen benyújtott fellebbezést a Landgericht Saarbrücken 2005. augusztus 4‑i végzésével elutasította. Határozata
         indokolásában az említett bíróság különösen azt fejtette ki, hogy a Lengyelországban megindított fizetésképtelenségi eljárásra
         tekintettel attól kell tartani, hogy a felelős személyek az MG Probudban rövidesen behajtják a kintlévőségeket, és Lengyelországba
         utalják át az annak megfelelő összegeket, hogy elvonják azokat a német hatóságok hozzáférése elől. A Landgericht Saarbrücken
         úgy vélte, hogy ennek, az MG Probud vagyonára irányuló fizetésképtelenségi eljárásnak a megindítása nem zárja ki a Németországban
         foganatosítható zárlat elrendelését. Az említett bíróság szerint ugyanis a más tagállamokban megindított nemzeti fizetésképtelenségi
         eljárásokat Németországban el kell ismerni, amennyiben azok megfelelnek a rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében szereplő feltételeknek,
         továbbá amennyiben azok szerepelnek az említett rendelet A. mellékletében található listán. Márpedig a végzésnek a keresethez
         mellékelt másolatából nem lehetett megállapítani, hogy ténylegesen olyan, Lengyelországban megindított fizetésképtelenségi
         eljárásról van‑e szó, amelyet Németországban az említett A. melléklet alapján el kell ismerni.

      19      A fizetésképtelenségi eljárás keretében a Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku a német hatóságok által végrehajtott lefoglalások
         jogszerűségét kérdőjelezi meg, mivel a fizetésképtelenségi eljárásra alkalmazandó jogot jelentő lengyel jog, amely – amiatt,
         hogy az ezen eljárás megindításának helye szerinti állam a Lengyel Köztársaság – a vállalkozás fizetésképtelenné nyilvánítását
         követően nem tenné lehetővé az ehhez hasonló lefoglalásokat.

      20      Ezért a Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku eljárását felfüggesztette, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé
         előzetes döntéshozatalra:

      „1)      Tekintettel a (…) rendelet 3., 4., 16., 17. és 25. cikkére, azaz a fizetésképtelenségi eljárás megindításának helye szerinti
         állam bíróságának joghatóságára, az érintett eljárásra alkalmazandó jogra, valamint a fizetésképtelenségi eljárás elismerésének
         előfeltételeire és joghatásaira vonatkozó szabályozás fényében, abban az esetben, ha e rendelet 5. és 10. cikke alkalmazásának
         feltételei nem állnak fenn, jogosultak‑e valamely tagállam közigazgatási szervei egy adott gazdasági szereplő bankszámláján
         található pénzeszközök lefoglalására azt követően, hogy e gazdasági szereplő ellen egy másik tagállamban fizetésképtelenségi
         eljárás indult (úgynevezett vagyon lefoglalásának alkalmazása), és ezzel az eljárás megindításának helye szerinti állam nemzeti
         jogszabályaival (a […] rendelet 4. cikke) ellentétesen eljárni?

      2)      A […] rendelet 25. cikkének (1) és további bekezdéseire figyelemmel megtagadhatják‑e egy olyan tagállam hatóságai, amelyben
         nem indítottak másodlagos fizetésképtelenségi eljárást, és amelynek a 16. cikk alapján el kell ismernie a fizetésképtelenségi
         eljárást, az eljárás megindításának helye szeirnti állam fizetésképtelenségi eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó
         határozatainak elismerését a […] Brüsszeli Egyezmény 31–51. cikke alapján, a nemzeti jogszabályokra való hivatkozással?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      21      Együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az alapügyben szóban forgóhoz
         hasonló helyzetben a fizetésképtelenségi főeljárás valamely tagállamban történt megindítását követően valamely másik tagállam
         hatáskörrel rendelkező hatóságai nemzeti jogukkal összhangban egyrészről elrendelhetik‑e a fizetésképtelennek nyilvánított
         adós ez utóbbi tagállam területén található vagyontárgyainak lefoglalását, valamint másrészről megtagadhatják‑e az előbbi
         tagállamban megindított fizetésképtelenségi eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó határozatok elismerését és – adott
         esetben – végrehajtását.

      22      Az így átfogalmazott kérdések megválaszolásához előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet 3. cikke kétfajta fizetésképtelenségi
         eljárást ír elő. E cikk (1) bekezdésének megfelelően az adós fő érdekeltségeinek központja helyének megfelelő tagállam joghatósággal
         rendelkező bírósága által megindított fizetésképtelenségi „főeljárás” egyetemes joghatásokkal jár annyiban, hogy az adós azon
         tagállamokban található összes vagyontárgyára kiterjed, amelyekben a rendelet alkalmazandó. A hivatkozott cikk (2) bekezdése
         szerint később azon tagállam joghatósággal rendelkező bírósága, ahol az adós telephellyel rendelkezik, „másodlagos” eljárást
         indíthat, amelynek hatásai az adós utóbbi tagállam területén található vagyontárgyaira korlátozódnak (lásd a C‑341/04. sz.
         Eurofood IFSC ügyben 2006. május 2‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3813. o.] 28. pontját).

      23      A fizetésképtelenségi főeljárás egyetemes hatálya a felszámoló hatásköreit is érinti, mivel – a rendelet 18. cikkének (1) bekezdése
         értelmében – a 3. cikk (1) bekezdése alapján joghatósággal rendelkező bíróság által kijelölt felszámoló mindaddig gyakorolhatja
         a ráruházott összes hatáskört egy másik tagállamban, amíg ott nem indítottak meg másik fizetésképtelenségi eljárást.

      24      A fentiekből következik, hogy csak egy másodlagos fizetésképtelenségi eljárás megindítása alkalmas a fizetésképtelenségi főeljárás
         egyetemes hatályának korlátozására.

      25      Ráadásul a rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a joghatósággal rendelkező bíróság meghatározása magában hordozza
         az alkalmazandó jog meghatározását is. Tulajdonképpen mind a fizetésképtelenségi főeljárás, mind pedig a másodlagos fizetésképtelenségi
         eljárás vonatkozásában a fizetésképtelenségi eljárásra és joghatásaira annak az eljárás megindításának helye szerinti államnak
         nevezett  tagállamnak a jogát kell alkalmazni, amelynek területén az eljárást megindítják. Ebben a vonatkozásban a rendelet
         4. cikkének (2) bekezdése tartalmazza az eljárás megindításának helye szerinti állam joga által szabályozott különböző kérdések
         nem taxatív jellegű felsorolását, amelyek között szerepelnek a b) pontban azok a vagyontárgyak, amelyek a vagyon részét képezik,
         a c) pontban az adós és a felszámoló jogai, valamint az f) pontban a fizetésképtelenségi eljárásnak az egyes hitelezők által
         indított eljárásokra gyakorolt hatásai.

      26      Ezenkívül a rendelet 16. cikke (1) bekezdésének és 17. cikke (1) bekezdésének együttes olvasatából az következik, hogy a fizetésképtelenségi
         eljárást valamely tagállamban megindító határozatot az összes többi tagállamban attól kezdve kell elismerni, amikor az hatályossá
         válik az eljárás megindításának helye szerinti államban, valamint hogy az minden további alaki követelmény nélkül, bármely
         más tagállamban az eljárás megindításának helye szerinti állam joga szerinti joghatásokkal rendelkezik. A rendelet 25. cikke
         értelmében a fizetésképtelenségi eljárást megindító határozaton kívüli valamennyi határozat elismerésére is automatikusan
         kerül sor.

      27      Amint az a rendelet (22) preambulumbekezdéséből kitűnik, a rendelet 16. cikkének (1) bekezdésében meghatározott elsőbbségi
         szabály, amely előírja, hogy a joghatósággal rendelkező tagállam bírósága által hozott fizetésképtelenségi eljárást megindító
         határozatot az összes többi tagállam attól kezdve ismeri el, amikor az hatályossá válik az eljárás megindításának helye szerinti
         államban, a kölcsönös bizalom elvén alapul (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 39. pontja).

      28      Ez ugyanis az a kölcsönös bizalom, amely lehetővé tette nemcsak a joghatóságok kötelező rendszerének bevezetését, amelyet
         a rendelet hatálya alá tartozó összes bíróságnak be kell tartania, hanem a tagállamoknak a határozatok elismerésére és más
         államokban hozott határozatok belső jogrendben történő végrehajtására vonatkozó belső szabályainak a fizetésképtelenségi eljárások
         keretében hozott határozatok elismerésének és végrehajtásának egyszerűsített mechanizmusa érdekében történő kölcsönös feladását
         (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 40. pontja, valamint analógia útján a Brüsszeli Egyezményre vonatkozóan
         a C‑116/02. sz. Gasser‑ügyben 2003. december 9‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑14693. o.] 72. pontja és a C‑159/02. sz. Turner‑ügyben
         2004. április 27‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3565. o.] 24. pontja).

      29      A Bíróság e tekintetben kimondta, hogy a kölcsönös bizalom elvéhez szorosan kapcsolódik az, hogy egy tagállami bíróság, amelyhez
         egy fizetésképtelenségi főeljárás megindítása iránti kérelmet nyújtottak be, a rendelet 3. cikkének (1) bekezdésére figyelemmel
         ellenőrizze joghatóságának fennállását, vagyis vizsgálja meg, hogy az adós fő érdekeltségeinek központja ebben a tagállamban
         található‑e. Ezzel ellentétben a fizetésképtelenségi főeljárást megindító határozatot a többi tagállam bíróságainak el kell
         ismerniük, és nem áll jogukban az első bíróság joghatóságának felülvizsgálata (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott
         ítélet 41. és 42. pontja).

      30      A fizetésképtelenségi eljárással kapcsolatban hozott határozatok végrehajtását illetően meg kell állapítani, hogy a rendelet
         nem tartalmaz különös szabályokat, hanem 25. cikkének (1) bekezdésével visszautal a Brüsszeli Egyezmény 31–51. cikkével bevezetett
         végrehajthatóvá nyilvánítási rendszerre, kizárva mindazonáltal az említett egyezményben előírt kizáró okokat oly módon, hogy
         azok helyébe a rendelet saját kizáró okai lépnek.

      31      Ily módon mindössze két kizáró ok létezik a rendelet (22) preambulumbekezdésének megfelelően, amely szerint az el nem ismerés
         okait a szükséges minimumra kell csökkenteni.

      32      Egyrészről a rendelet 25. cikkének (3) bekezdése értelmében a tagállamok nem kötelesek elismerni vagy végrehajtani a fizetésképtelenségi
         eljárás lefolytatására és befejezésére vonatkozó azon határozatot, amely a személyi szabadság vagy a levéltitok korlátozását
         eredményezheti.

      33      Másrészről a rendelet 26. cikke értelmében bármely tagállam elutasíthatja egy másik tagállamban indított fizetésképtelenségi
         eljárás elismerését vagy az ilyen határozatokkal kapcsolatosan hozott határozat végrehajtását, ha az ilyen elismerés vagy
         végrehajtás hatása nyilvánvalóan ellentétes az adott állam közrendjével, különösen az alapvető elvekkel vagy az alkotmányos
         jogokkal és az egyéni szabadságjogokkal.

      34      E második kizáró ok tekintetében a Bíróság már kimondta, hogy a Brüsszeli Egyezménnyel kapcsolatban az egyezmény 27. cikkének
         1. pontjában meghatározott közrendi záradékra hivatkozás az egyezmény alapvető célkitűzései megvalósításának, vagyis az ítéletek
         szabad mozgása elősegítésének akadályát képezi, és ezért erre csupán kivételes esetekben lehet hivatkozni (a C‑7/98. sz. Krombach‑ügyben
         2000. március 28‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1935. o.] 19. és 21. pontja, valamint a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben
         hozott ítélet 62. pontja). Márpedig az említett egyezmény 27. cikkének 1. pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlat átültethető
         a rendelet 26. cikkének értelmezésére (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 64. pontja).

      35      A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket e megfontolások fényében kell megválaszolni.

      36      A jelen ügyben nem vitatott, hogy az MG Probud székhelye Lengyelországban van, valamint hogy a lengyel bíróság 2005. június
         9‑i határozatával az MG Probudot fizetésképtelennek nyilvánította.

      37      A rendelet 3. cikkének (1) bekezdéséből következően társaság esetén az ellenkező bizonyításáig a létesítő okirat szerinti
         székhelyet kell tekinteni a fő érdekeltségek központjának. E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy egy adós társaság fő érdekeltségei
         központjának meghatározásához a közösségi jogalkotó által felállított egyszerű vélelem csak akkor dönthető meg, ha objektív
         és harmadik személyek által megállapítható tényezők egy attól eltérő tényleges helyzet megállapítását teszik lehetővé, mint
         amit a létesítő okirat szerinti székhely elhelyezkedése tükröz (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 34. pontja).
         Ez a helyzet áll fenn különösen egy olyan társaság esetén, amely nem végez semmiféle tevékenységet azon tagállam területén,
         ahol a székhelye található. Ugyanakkor amennyiben egy társaság azon tagállam területén végzi tevékenységét, ahol a székhelye
         található, azon tény, hogy a gazdasági döntéseit egy másik tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalat ellenőrzi vagy
         ellenőrizheti, nem elégséges a rendeletben rögzített vélelem megdöntéséhez (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott
         ítélet 37. pontja).

      38      Márpedig – mivel a Bíróság rendelkezésére álló iratok nem tartalmaznak egyetlen olyan természetű tényezőt sem, amelyek megkérdőjeleznék
         a rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében megállapított vélelmet – úgy tűnik, hogy az MG Probud fő érdekeltségeinek központja
         Lengyelországban található.

      39      A rendelet 1. cikke (1) bekezdésének szövegezéséből az derül ki, hogy azon fizetésképtelenségi eljárásoknak, amelyekre a rendelet
         hatálya kiterjed, négy jellegzetességgel kell rendelkezniük. Olyan, az adós elleni fizetésképtelenségi eljárásokról kell,
         hogy szó legyen, amelyek az adós legalább részleges vagyonlefoglalását vonják maguk után, és amelyek felszámoló kijelölésével
         járnak. A hivatkozott eljárások felsorolását a rendelet A. melléklete, a felszámolók jegyzékét pedig a rendelet C. melléklete
         tartalmazza (a fent hivatkozott Eurofood IFSC ügyben hozott ítélet 46. és 47. pontja).

      40      Amennyiben az MG Probuddal szemben megindított fizetésképtelenségi eljárás szerepel a rendelet A. mellékletében, úgy a rendelet
         3. cikkéből az következik, hogy a lengyel bíróságok rendelkeznek joghatósággal a fizetésképtelenségi főeljárás megindítására,
         valamint az ezen utóbbi lefolytatására és befejezésére vonatkozó valamennyi határozat meghozatalára. Ezen túlmenően a rendelet
         4. cikkéből az következik, hogy az említett fizetésképtelenségi eljárásra és annak joghatásaira a lengyel jogot kell alkalmazni.

      41      Továbbá, a lengyel bíróság által kijelölt felszámoló, amennyiben szerepel a rendelet C. mellékletében, a 18. cikk értelmében
         gyakorolhatja a lengyel jog által ráruházott összes hatáskört más tagállamokban, különösen pedig elmozdíthatja az adós vagyontárgyait
         annak a tagállamnak a területéről, ahol azok találhatók.

      42      Amint arra a Bírósághoz írásbeli észrevételt előterjesztő számos érdekelt is rámutatott, jelen esetben egyáltalán nem indítottak
         másodlagos eljárást, továbbá az alapeljárás keretében a rendelet 5–15. cikkében előírt, illetve még pontosabban annak 5. és
         10. cikkében szereplő, a kérdést előterjesztő bíróság által kifejezetten említett egyetlen kivétel sem alkalmazható.

      43      Ezen elemek fényében, továbbá a fizetésképtelenségi főeljárást megillető egyetemes hatály miatt a Lengyelországban megindított
         fizetésképtelenségi eljárás magában foglalja az MG Probud teljes vagyonát – beleértve a Németországban található vagyontárgyakat
         is –, a lengyel jog pedig nem csupán a fizetésképtelenségi eljárás megindítását, hanem annak lefolytatását és befejezését
         is meghatározza. Ennélfogva e jog feladata a többi tagállamban található vagyontárgyak kezelésének, valamint a fizetésképtelenségi
         eljárásoknak az e vagyontárgyakra esetlegesen vonatkozó intézkedésekre gyakorolt hatásainak szabályozása.

      44      Mivel a módosított, a fizetésképtelenségre és a reorganizációra vonatkozó, 2003. február 28‑i lengyel törvény értelmében a
         fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően már nem lehet az adós ellen a vagyonra vonatkozó végrehajtási eljárást indítani,
         a hatáskörrel rendelkező német hatóságok a német jog alapján nem rendelhettek el érvényesen az MG Probud Németországban található
         vagyontárgyaira vonatkozó végrehajtási intézkedéseket.

      45      Valójában – amint az a rendelet 16. és 17. cikkéből következik – a fizetésképtelenségi eljárás megindítására vonatkozóan Lengyelországban
         elfogadott határozatot az összes többi tagállamban további alaki követelmények nélkül, a lengyel jog szerinti összes joghatással
         együtt automatikusan el kell ismerni.

      46      Emellett, miután a Bírósághoz benyújtott iratok egyike sem teszi lehetővé az ezen ítélet 32. és 33. pontjában említett valamely
         kizáró ok meglétére való következtetést, az eljáró német bíróságnak nem csupán a fizetésképtelenségi eljárás megindítására
         vonatkozóan a joghatósággal rendelkező lengyel bíróság által elfogadott határozatot, hanem az erre az eljárásra vonatkozó
         összes többi határozatot is el kellett volna ismernie, következésképpen pedig a Brüsszeli Egyezmény 31–51. cikke alapján nem
         kifogásolhatja azok végrehajtását.

      47      A fenti megállapítások összességére tekintettel a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a rendeletet – különösen
         annak 3., 4., 16., 17. és 25. cikkét – akként kell értelmezni, hogy az alapeljáráshoz hasonló ügyben a fizetésképtelenségi
         főeljárás valamely tagállamban történő megindítását követően az olyan másik tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai, amely
         tagállamban nem indítottak másodlagos fizetésképtelenségi eljárást, kötelesek – a rendelet 25. cikkének (3) bekezdésén és
         26. cikkén alapuló kizáró okokra is figyelemmel – elismerni és végrehajtani az e fizetésképtelenségi főeljárásban hozott valamennyi
         határozatot, következésképpen nem jogosultak e másik tagállam jogszabályai alapján a fizetésképtelennek nyilvánított adósnak
         ezen említett másik tagállam területén található vagyontárgyaira vonatkozó végrehajtási intézkedéseket elrendelni, amennyiben
         az eljárás megindításának helye szerinti állam jogszabályai ezt nem teszik lehetővé, továbbá amennyiben nem teljesülnek az
         említett rendelet 5. és 10. cikkének alkalmazási feltételei.

       A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      A fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendeletet – különösen annak 3., 4., 16., 17.
            és 25. cikkét – akként kell értelmezni, hogy az alapeljáráshoz hasonló ügyben a fizetésképtelenségi főeljárás valamely tagállamban
            történő megindítását követően az olyan másik tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságai, amely tagállamban nem indítottak másodlagos
            fizetésképtelenségi eljárást, kötelesek – a rendelet 25. cikkének (3) bekezdésén és 26. cikkén alapuló kizáró okokra is figyelemmel –
            elismerni és végrehajtani az e fizetésképtelenségi főeljárásban hozott valamennyi határozatot, következésképpen nem jogosultak
            e másik tagállam jogszabályai alapján a fizetésképtelennek nyilvánított adósnak ezen említett másik tagállam területén található
            vagyontárgyaira vonatkozó végrehajtási intézkedéseket elrendelni, amennyiben az eljárás megindításának helye szerinti állam
            jogszabályai ezt nem teszik lehetővé, továbbá amennyiben nem teljesülnek az említett rendelet 5. és 10. cikkének alkalmazási
            feltételei.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: lengyel.


A Bíróság (ötödik tanács) 2000. szeptember 14-i ítélete. # D. kontra W. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landesgericht St. Pölten - Ausztria. # Hatodik HÉA irányelv. # C-384/98. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2009. október 1-i ítélete.#Gaz de France - Berliner Investissement SA kontra Bundeszentralamt für Steuern.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Köln - Németország.#A tőke szabad mozgása - Az anyavállalatnak juttatott felosztott nyereség forrásadó alóli mentessége a leányvállalat tagállamában - »Egy tagállam társaságának« fogalma - A francia jog szerinti »société par actions simplifiée.#C-247/08. sz. ügy.

text:
      C‑247/08. sz. ügy
      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      kontra
      Bundeszentralamt für Steuern
      (a Finanzgericht Köln [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A tőke szabad mozgása – Az anyavállalatnak juttatott felosztott nyereség forrásadó alóli mentessége a leányvállalat tagállamában – »Egy tagállam társaságának« fogalma – A francia jog szerinti »société par actions simplifiée«”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – A különböző tagállamok anya- és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszere
            – 90/435 irányelv
      (90/435 tanácsi irányelv, 2. cikk, a) pont és I. melléklet, f) pont; 2003/123 tanácsi irányelv)
      2.        Jogszabályok közelítése – A különböző tagállamok anya- és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszere
            – 90/435 irányelv
      (EK 43. cikk és EK 56. cikk; 90/435 tanácsi irányelv, 2. cikk, a) pont, 5. cikk, (1) bekezdés és I. melléklet, f) pont)
      1.        A különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló 90/435 irányelvnek
         a mellékletének f) pontjával összefüggésben értelmezett 2. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy a société par actions
         simplifiée formában működő, francia jog szerinti társaság ezen irányelv értelmében nem tekinthető „egy tagállam társaságának”
         már az említett irányelvnek a 2003/123 irányelvvel történt módosítása előtt.

      A 90/435 irányelv 2. cikkének a) pontja szerint az „egy tagállam társasága” kifejezés ugyanis bármely olyan társaságot jelent,
         amely az említett irányelv mellékletében felsorolt formák egyikét veszi fel. Márpedig a melléklet pontjainak többségében – többek
         között a francia jog szerinti társaságokra vonatkozó f) pontjában – alkalmazott technika, amely felsorolja az ezen irányelv
         hatálya alá tartozó jogi formák megnevezéseit, anélkül hogy olyan általános kikötést tartalmazna, amely lehetővé tenné az
         említett irányelv alkalmazását az adott tagállam joga szerint alapított egyéb társaságokra is – a francia jogot illetően a
         közintézmények és közvállalkozások kivételével –, azt jelenti, hogy az említett megnevezések kimerítően vannak felsorolva.

      Továbbá a 90/435 irányelvnek nem célja, hogy a tagállamok valamennyi társasága vagy valamennyi részesedési típus tekintetében
         közös rendszert vezessen be. Az ezen irányelv hatálya alá nem tartozó részesedések esetében a tagállamok jogosultak meghatározni
         azt, hogy milyen esetben és milyen mértékben kell a felosztott nyereség gazdasági kettős adóztatását elkerülni, és ennek céljából
         egyoldalúan vagy más tagállamokkal kötött egyezmények útján mechanizmusokat létrehozni e gazdasági kettős adóztatás elkerülésére
         vagy enyhítésére.

      (vö. 30., 32., 36., 37., 44. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Nem áll fenn semmilyen olyan körülmény, amely a letelepedés szabadsága és a tőke szabad mozgása elvére tekintettel érintené
         a különböző tagállamok anya‑ és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló 90/435 irányelvnek
         a mellékletének f) pontjával és ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikke a) pontjának
         érvényességét.

      Ugyanis, noha az ezen irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében előírt, a forrásadó alóli mentesség kötelezettsége csak azon felosztott
         nyereség esetében terheli a tagállamokat, amelyet ezen irányelv értelmében társaságnak tekinthető társaságok kapnak, ezen
         irányelv nem teszi lehetővé, hogy valamely tagállam kedvezőtlenebb bánásmódban részesítse más tagállamoknak az irányelv hatálya
         alá nem tartozó társaságainak juttatott felosztott nyereséget a területén letelepedett hasonló társaságoknak juttatott felosztott
         nyereséghez képest.

      Következésképpen a 90/435 irányelv hatályának olyan körülhatárolása, amely eleve kizárja a nemzeti jog szerint alapított egyéb
         társaságokat, amint az a 90/435 irányelv 2. cikkének a) pontjából és mellékletének f) pontjából következik, nem alkalmas arra,
         hogy korlátozza a letelepedés szabadságát vagy a tőke szabad mozgását.

      (vö. 59., 61–63. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2009. október 1‑je(*)

      „A tőke szabad mozgása – Az anyavállalatnak juttatott felosztott nyereség forrásadó alóli mentessége a leányvállalat tagállamában – »Egy tagállam társaságának« fogalma – A francia jog szerinti »société par actions simplifiée«”
      A C‑247/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Finanzgericht Köln (Németország)
         a Bírósághoz 2008. június 9‑én érkezett, 2008. május 23‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Gaz de France – Berliner Investissement SA
      és
      a Bundeszentralamt für Steuern
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (előadó) és J.‑J. Kasel bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. április 30‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Gaz de France – Berliner Investissement SA képviseletében T. Hackemann és H. von Cölln Rechtsanwälte, segítőjük: U. Witt
         Wirtschaftsprüfer,

      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. Bruni, meghatalmazotti minőségben, segítője: P. Gentili avvocato dello Stato,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében H. Walker, meghatalmazotti minőségben, segítője: K. Beal barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és W. Mölls, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2009. június 25‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a különböző tagállamok anya- és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös
         rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i 90/435/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 225., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet,
         1. kötet, 147. o.) a mellékletének f) pontjával összefüggésben értelmezett 2. cikke a) pontjának értelmezésére, valamint e
         rendelkezésnek az EK 43., EK 48., EK 56. és EK 58. cikk tekintetében való érvényességére vonatkozik.

      2        E kérelmet a Gaz de France ‑ Berliner Investissement SA, Franciaországban székhellyel rendelkező és 2002‑ig société par actions
         simplifiée (SAS) jogi formában működő társaság, valamint a Bundeszentralamt für Steuern (Szövetségi Központi Adóhivatal) között,
         a Németországban székhellyel rendelkező Gaz de France Deutschland GmbH által e társaságnak juttatott felosztott nyereségnek
         az 1999‑es adóévben való adóztatása tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében nyújtották be.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 90/435 irányelv 2. cikke kimondja:

      „Ezen irányelv alkalmazásában »egy tagállam társasága«: bármely olyan társaság:
      a)      amely a mellékletben felsorolt formák egyikét veszi fel;
      b)      amelyet valamely tagállam adójoga szerint adózási szempontból illetőséggel rendelkezőnek kell tekinteni az adott államban,
         és a harmadik állammal kötött kettős adózást elkerülő egyezmény feltételei alapján adózási szempontból nem kell Közösségen
         kívüli illetőségűnek tekinteni;

      c)      továbbá a következő adók valamelyikének alanya, választási lehetőség vagy mentesség nélkül:
      […]
      –        Franciaországban: impôt sur les sociétés,
      […]
      vagy bármely olyan adónak alanya, amely a fenti adók valamelyikét helyettesítheti.”
      4        A 90/435 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének megfelelően azon nyereség, amelyet a leányvállalat oszt fel az anyavállalata számára,
         mentesül a forrásadó alól, ha az utóbbi legalább 25% részesedéssel rendelkezik a leányvállalat alaptőkéjében.

      5        A 90/435 irányelv „A 2. cikk a) pontjában említett vállalatok listája” című mellékletének f) pontja a következő társaságokat
         sorolja fel:

      „a francia jog szerint a következőképpen ismert társaságok: »société anonyme«, »société en commandite par actions«, »société
         à responsabilité limitée«, és az ipari és kereskedelmi közintézmények és közvállalkozások”.

      6        A 90/435 irányelv módosításáról szóló, 2003. december 22‑i 2003/123/EK tanácsi irányelv (HL 2004. L 7., 41. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 2. kötet, 3. o.) (4) preambulumbekezdése szerint:

      „A [90/435] irányelv 2. cikke meghatározza azon társaságokat, amelyek hatálya alá tartoznak. A melléklet tartalmazza azon
         társaságok listáját, amelyekre az irányelvet alkalmazni kell. A mellékletben szereplő listában nem szerepelnek egyes társasági
         formák, annak ellenére, hogy adózási szempontból valamely tagállamban illetőséggel rendelkeznek és ott társasági adó alá tartoznak.
         A [90/435] irányelv alkalmazási körét ebből adódóan ki kell terjeszteni az olyan egyéb jogi személyekre, amelyek a Közösségben
         határokon átnyúló tevékenységeket folytathatnak, és amelyek az irányelvben megállapított összes feltételnek megfelelnek.”

      7        A 2003/123 irányelv 1. cikkének 6. pontja szerint a 90/435 irányelv mellékletének helyébe a 2003/123 irányelv mellékletében
         szereplő szöveg lép. E módosítás következtében a 90/435 irányelv mellékletének új f) pontja kimondja:

      „a francia jog szerint a következőképpen ismert társaságok: »société anonyme«, »société en commandite par actions«, »société
         à responsabilité limitée«, »sociétés par actions simplifiées«, »sociétés d’assurances mutuelles«, »caisses d’épargne et de
         prévoyance«, »sociétés civiles«, amelyek automatikusan a társasági adó alá tartoznak, »coopératives«, »unions de coopératives«,
         ipari és kereskedelmi közintézmények és közvállalkozások, és más, a francia jog alapján alapított, a francia társasági adó
         alá tartozó társaságok”.

      8        A 2003/123 irányelv 2. cikkének megfelelően az irányelvet legkésőbb 2005. január 1‑jéig át kellett ültetni a tagállamok jogába.

       A nemzeti szabályozás
      9        Az Einkommensteuergesetz (a jövedelemadóról szóló törvény– EStG) 44d. §‑a az alapügyben alkalmazandó változatában (a továbbiakban:
         1999. évi EStG) kimondja:

      „(1)      A tőkejövedelem‑adót az adóalany kérelmére nem vetik ki a […] 20. § (1) bekezdésének 1. pontja értelmében vett azon tőkejövedelmekre,
         amelyeket a belföldön sem székhellyel, sem ügyvezetési központtal nem rendelkező anyavállalat kap a társasági adóról szóló
         törvény 1. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja értelmében vett teljes körű adókötelezettség alá tartozó tőketársaság által felosztott
         nyereségből vagy társaságiadó‑visszatérítésből.

      (2)      Az (1) bekezdés értelmében vett »anyavállalat« olyan társaság, amely megfelel az e törvény 7. mellékletében megjelölt, a [90/435]
         irányelv 2. cikkében foglalt feltételeknek, és a tőkejövedelem‑adónak a 44. § (1) bekezdése második mondata értelmében vett
         keletkezése időpontjában igazolhatóan legalább egynegyed részben közvetlen részesedéssel rendelkezik a teljes körű adókötelezettség
         alá tartozó tőketársaság jegyzett tőkéjében. További feltétel, hogy a részesedésnek igazolhatóan tizenkét hónapig megszakítás
         nélkül fenn kell állnia. […]”

      10      Az 1999. évi EStG 7. melléklete kimondja:

      „A [90/435] irányelv 2. cikke értelmében vett társaság minden olyan társaság
      1.      amely az alábbiakban felsorolt formák egyikét veszi fel:
      […]
      –        francia jog szerint a következőképpen ismert társaságok:
      société anonyme, société en commandite par actions, société à responsabilité limitée, és az ipari és kereskedelmi közintézmények
         és közvállalkozások;

      […]
      2.      amelyet valamely tagállam adójoga szerint adózási szempontból illetőséggel rendelkezőnek kell tekinteni az adott államban,
         és a harmadik állammal kötött kettős adózást elkerülő egyezmény feltételei alapján adózási szempontból nem kell Közösségen
         kívüli illetőségűnek tekinteni, és

      3.      a következő adók valamelyikének alanya, választási lehetőség vagy mentesség nélkül:
      […]
      –        Franciaországban: impôt sur les sociétés,
      […]
      vagy bármely olyan adónak alanya, amely a fenti adók valamelyikét helyettesítheti.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      11      1999. június 16‑án a Gaz de France Deutschland GmbH, amelynek összes részesedésével az alapeljárás felperese rendelkezik,
         ez utóbbi társaságnak 980 387 DEM összegű felosztott nyereséget juttatott, levonva a 49 019,35 DEM összegű tőkejövedelem‑adót,
         valamint a 2 696,06 DEM összegű szolidaritási pótlékot, amely összegeket megfizette az illetékes adóhatóságnak.

      12      1999. augusztus 16‑án az alapeljárás felperese a tőkejövedelem‑adó – ideértve a szolidaritási pótlékot is – visszatérítése
         iránti kérelmet nyújtott be Bundesamt für Finanzenhez, amely 2006. január 1‑jén Bundeszentralamt für Steuernné alakult át.

      13      1999. szeptember 6‑i határozatával az alapeljárás alperese elutasította a kért visszatérítést arra hivatkozva, hogy az alapeljárás
         felperese nem az 1999. évi EStG 44d. §‑a (2) bekezdésének és a 90/435 irányelv 2. cikkének együttesen értelmezett rendelkezései
         értelmében vett anyavállalat.

      14      Mivel az e határozattal szemben benyújtott kifogást elutasították, az alapeljárás felperese keresetet nyújtott be a Finanzgericht
         Kölnhöz, amely úgy vélte, hogy a 90/435 irányelv megfogalmazása szerint az alapeljárás felperese nem jogosult a tőkejövedelem‑adó
         visszatérítésére, mivel a nyereség felosztásának évében nem a 90/435 irányelv 2. cikke a) pontjának és melléklete f) pontjának
         együttesen értelmezett rendelkezéseiben említett társasági formák egyikét vette fel.

      15      E bíróságnak azonban kételyei voltak azon kérdést illetően, hogy a 90/435 irányelv rendelkezéseinek szó szerinti értelmezésére
         kell‑e szorítkozni. Az említett bíróság szerint figyelembe kell venni ezen irányelv célkitűzését, valamint azon körülményeket
         is, hogy egyrészről az irányelv hatálybalépésének időpontjában a „société par actions simplifiée” jogi forma a francia jogban
         még nem létezett, másrészről pedig e társasági formát a 2003/123 irányelv felvette a 90/435 irányelv mellékletébe.

      16      A Finanzgericht Köln szerint az előtte folyamatban lévő ügyben következésképpen felmerül a kérdés, hogy a véletlen szabályozási
         hézag kizárhatja‑e a 90/435 irányelvnek a mellékletének f) pontjával összefüggésben értelmezett 2. cikkének a) pontjából analógia
         útján arra való következtetést, hogy a société par actions simplifiée formában működő, francia jog szerinti társaság a 2005
         előtti években is „egy tagállam társaságának” tekinthető a 90/435 irányelv értelmében, és hogy ezen irányelvnek a mellékletének
         f) pontjával összefüggésben értelmezett 2. cikkének a) pontja adott esetben nem sérti‑e az EK 43. és EK 48. cikket vagy az
         EK 56. és EK 58. cikket.

      17      E körülmények között a Finanzgericht Köln úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni a [90/435 irányelv] melléklete f) pontjával összefüggésben értelmezett 2. cikkének a) pontját, hogy
         egy société par actions simplifiée jogi formában működő francia társaság a 2005 előtti években is »egy tagállam társaságának«
         tekinthető ezen irányelv értelmében, és így az egyik német leányvállalata által 1999‑ben felosztott nyereség után a [90/435
         irányelv] 5. cikkének (1) bekezdése alapján biztosítani kell számára a forrásadó alóli mentességet?

      2)      Arra az esetre, ha az első kérdésre nemleges válasz adandó, az EK 43. és EK 48. cikkbe vagy az EK 56. cikk (1) bekezdésébe,
         valamint az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontjába és (3) bekezdésébe ütközik‑e a [90/435 irányelv] melléklete f) pontjával
         összefüggésben értelmezett 2. cikkének a) pontja annyiban, amennyiben e rendelkezés a [90/435] irányelv 5. cikkének (1) bekezdésével
         összefüggésben ugyan a société anonyme, société en commandite par actions vagy société à responsabilité limitée jogi formában
         működő francia anyavállalat számára előírja a német leányvállalata által felosztott nyereség után a forrásadó alóli mentességet,
         a société par actions simplifiée jogi formában működő francia anyavállalat számára azonban nem?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az elfogadhatóságról
      18      Az olasz kormány kétségbe vonja az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát arra hivatkozva, hogy az nem tartalmaz
         a société par actions simplifiée szerkezetére és jogi szabályozására, valamint az azzal összehasonlított egyéb társasági típusokra
         vonatkozó információkat. Ilyen információk hiányában nem lehet értékelni a kérdést előterjesztő bíróság alapfeltevését megalapozó
         körülményeket, miszerint a société par actions simplifiée hasonló jellemzőkkel rendelkezik, mint azok a francia jog szerinti
         társaságok, amelyek a felosztott nyereség után a 90/435 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése alapján mindig is forrásadó‑mentességet
         éveztek, és következésképpen nem lehet értékelni az előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek az alapügy eldöntése tekintetében
         való relevanciáját.

      19      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy noha az előzetes döntéshozatal iránti eljárás keretében való hatáskörmegosztásra
         figyelemmel kizárólag a nemzeti bíróság feladata a Bíróság elé terjesztendő kérdések tárgyának meghatározása, az utóbbi azt
         is megállapította, hogy kivételes esetekben jogosult saját hatáskörének megállapítása céljából megvizsgálni azokat a körülményeket,
         amelyek mellett a nemzeti bíróság hozzá fordult (lásd különösen a C‑62/06. sz. ZF Zefeser ügyben 2007. december 18‑án hozott
         ítélet [EBHT 2007., I‑11995. o.] 14. pontját).

      20      Erről van szó különösen, amikor a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz,
         hogy a feltett kérdésekre hasznos választ adjon (lásd különösen a C‑379/98. sz. PreussenElektra‑ügyben 2001. március 13‑án
         hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2099. o.] 39. pontját; a C‑94/04. és C‑202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekben 2006.
         december 5‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11421. o.] 25. pontját, valamint a C‑379/05. sz. Amurta‑ügyben 2007. november 8‑án
         hozott ítélet [EBHT 2007., I‑9569. o.] 64. pontját). A közösségi jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének szükségessége
         ugyanis megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa felvetett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy
         legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak (lásd különösen a C‑237/04. sz. Enirisorse‑ügyben
         2006. március 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2843. o.] 17. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      21      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információnak nem kizárólag azt kell lehetővé tennie, hogy a Bíróság
         hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmányának
         23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróság feladata arra ügyelni, hogy ez a lehetőség biztosított legyen,
         figyelemmel arra a tényre, hogy a fent említett rendelkezés értelmében csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokról
         tájékoztatják az érdekelt feleket (lásd különösen a fent hivatkozott Enirisorse‑ügyben hozott ítélet 18. pontját és az ott
         hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      22      Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat – ahhoz, hogy a Bíróság a feltett
         kérdésekre hasznos válaszokat adhasson – kellő részletességgel ismertette az alapügy ténybeli és jogi hátterét, valamint azon
         indokokat, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítélte meg, hogy szükséges e kérdések megválaszolása. A német
         és az olasz kormány, az Egyesült Királyság Kormánya, valamint az Európai Közösségek Bizottsága által benyújtott észrevételekből
         egyébként kitűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglalt információk lehetővé tették számukra, hogy
         a Bíróság elé terjesztett kérdésekkel kapcsolatban hasznos módon állást foglalhassanak.

      23      E körülmények között azon tény, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem írja le részletesen egyfelől a société
         par actions simplifiée‑kre vonatkozó szabályokat, másfelől a francia jog szerinti egyéb társaságok szabályozását, nem alapozza
         meg az említett kérelem elfogadhatatlanságát, mivel a nemzeti szabályozás értelmezése semmi esetre sem tartozik a Bíróság
         hatáskörébe.

      24      A fentiekből következik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket meg kell válaszolni.

       Az ügy érdeméről
       Az első kérdésesről
      25      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 90/435 irányelvnek
         a mellékletének f) pontjával összefüggésben értelmezett 2. cikkének a) pontját, hogy a société par actions simplifiée formában
         működő, francia jog szerinti társaság ezen irányelv értelmében „egy tagállam társaságának” tekinthető már az említett irányelvnek
         a 2003/123 irányelv általi módosítása előtt.

      26      E kérdés megválaszolása érdekében figyelembe kell venni az értelmezni kért rendelkezés megfogalmazását, valamint a 90/435
         irányelv céljait és rendszerét (lásd ebben az értelemben a C‑283/94., C‑291/94. és C‑292/94. sz., Denkavit és társai egyesített
         ügyekben 1996. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5063. o.] 24. és 26. pontját; a C‑375/98. sz. Epson Europe ügyben
         2000. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4243. o.] 22. és 24. pontját, valamint a C‑27/07. sz. Banque Fédérative du
         Crédit Mutuel ügyben 2008. április 3‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2067. o.] 22. pontját).

      27      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amint a 90/435 irányelvnek különösen a harmadik preambulumbekezdéséből kitűnik,
         az irányelv célja, hogy közös adózási rendszer bevezetésével megszüntesse azon hátrányokat, amelyek a különböző tagállamok
         társaságainak együttműködését az ugyanazon tagállam társaságainak együttműködéséhez viszonyítva érik, és ezáltal megkönnyítse
         a társaságok közösségi szintű csoportosulását (a fent hivatkozott Denkavit és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 22. pontja;
         a fent hivatkozott Epson Europe ügyben hozott ítélet 20. pontja; a C‑294/99. sz. Athinaïki Zythopoiïa ügyben 2001. október
         4‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑6797. o.] 25. pontja; a C‑58/01. sz. Océ van der Grinten ügyben 2003. szeptember 25‑én hozott
         ítélet [EBHT 2003., I‑9809. o.] 45. pontja, valamint a fent hivatkozott Banque Fédérative du Crédit Mutuel ügyben hozott ítélet
         23. pontja). A 90/435 irányelv célja így a valamely tagállamban székhellyel rendelkező leányvállalat nyereségének a másik
         tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalata részére való felosztása adósemlegességének biztosítása (a fent hivatkozott
         Banque Fédérative du Crédit Mutuel ügyben hozott ítélet 24. pontja).

      28      Amint az 1. cikkéből következik, a 90/435 irányelv a valamely tagállam társasága által más tagállamban székhellyel rendelkező
         leányvállalatától kapott felosztott nyereséget érinti.

      29      A 90/435 irányelv 2. cikke meghatározza azon feltételeket, amelyeknek valamely társaságnak meg kell felelnie annak érdekében,
         hogy az említett irányelv értelmében egy tagállam társaságának tekintsék, és így e cikk meghatározza az irányelv hatályát.
         Amint a főtanácsnok az indítványának 27. pontjában kiemelte, együttes feltételekről van szó.

      30      A 90/435 irányelv 2. cikkének a) pontja szerint az „egy tagállam társasága” kifejezés bármely olyan társaságot jelent, amely
         az említett irányelv mellékletében felsorolt formák egyikét veszi fel.

      31      A 90/435 irányelv melléklete két különböző technikát alkalmaz az irányelv hatálya alá tartozó társaságok megnevezéséhez. Így,
         noha e melléklet k) és l) pontja általános megfogalmazást alkalmaz a következők megnevezésével: „a portugál joggal összhangban
         alapított kereskedelmi társaságok vagy kereskedelmi formával rendelkező polgári jogi társaságok, és szövetkezetek és állami
         vállalatok”, illetve „az Egyesült Királyság joga alapján alapított társaságok”, az említett melléklet többi pontja kifejezetten
         megadja az érintett jogi formák megnevezéseit.

      32      Ez utóbbi, a 90/435 irányelv melléklete pontjainak többségében – többek között e mellékletnek a francia jog szerinti társaságokra
         vonatkozó f) pontjában – alkalmazott technika, amely felsorolja az ezen irányelv hatálya alá tartozó jogi formák megnevezéseit,
         anélkül hogy olyan általános kikötést tartalmazna, amely lehetővé tenné az említett irányelv alkalmazását az adott tagállam
         joga szerint alapított egyéb társaságokra is – a francia jogot illetően a közintézmények és közvállalkozások kivételével –,
         azt jelenti, hogy az említett megnevezések kimerítően vannak felsorolva.

      33      Így a 90/435 irányelv 2. cikke a) pontjának, valamint a melléklete f) pontjának mind megfogalmazásából, mind pedig rendszeréből
         az következik, hogy ahhoz, hogy a francia jog szerinti olyan társaságot, amely nem ipari és kereskedelmi közintézmény vagy
         közvállalkozás, ezen irányelv értelmében egy tagállam társaságának lehessen tekinteni, e társaságnak szükségképpen az említett
         irányelv mellékletének f) pontjában kimerítően felsorolt formák egyikét kell felvennie, így közelebbről e társaságnak „société
         anonyme”, „société en commandite par actions” vagy „société à responsabilité limitée” formájában kell működnie.

      34      E következtetést nem kérdőjelezhetik meg az alapeljárás felperesének és a Bizottság azon érvei, miszerint a 90/435 irányelv
         mellékletének f) pontja a társaságok listáját csak példálózó jelleggel adja meg, éspedig kizárólag abból a célból, hogy megelőzze
         a minősítési konfliktusokból esetlegesen eredő problémákat, amikor valamely tagállam egy társaságot adózási szempontból a
         társasági adó alá tartozó tőketársaságnak tekint, míg más tagállam e társaságot a társasági adó alá nem tartozó személyegyesítő
         társaságnak tekinti, mivel bizonyos tagállamok a 90/435 irányelv elfogadásakor ki kívánták zárni ezen irányelv hatálya alól
         a személyegyesítő társaságokat.

      35      Ki kell emelni, hogy az alapeljárás felperese, valamint a Bizottság által követett értelmezés ugyan megfelelhetne a 90/435
         irányelv célkitűzéseinek, ahogyan azok a harmadik preambulumbekezdéséből kitűnnek, mivel az ilyen értelmezés ezen irányelv
         hatályának több társaságra való kiterjesztésével járna, és így hozzájárulna azon hátrányok megszüntetéséhez, amelyek a különböző
         tagállamok társaságainak együttműködését az ugyanazon tagállam társaságainak együttműködéséhez viszonyítva érik, és megkönnyítené
         a társaságok közösségi szintű csoportosulását.

      36      Amint azonban a főtanácsnok az indítványának 31. pontjában kiemelte, meg kell állapítani, hogy a 90/435 irányelvnek nem célja,
         hogy a tagállamok valamennyi társasága vagy valamennyi részesedési típus tekintetében közös rendszert vezessen be.

      37      A 90/435 irányelv hatálya alá nem tartozó részesedések esetében ugyanis valójában a tagállamok jogosultak meghatározni azt,
         hogy milyen esetben és milyen mértékben kell a felosztott nyereség gazdasági kettős adóztatását elkerülni, és ennek céljából
         egyoldalúan vagy más tagállamokkal kötött egyezmények útján mechanizmusokat létrehozni e gazdasági kettős adóztatás elkerülésére
         vagy enyhítésére (lásd a C‑374/04. sz. Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ügyben 2006. december 12‑én
         hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11673. o.] 54. pontját és a fent hivatkozott Amurta‑ügyben hozott ítélet 24. pontját).

      38      A 90/435 irányelv így korlátozza a tagállamok joghatóságát a területükön letelepedett társaságok által valamely más tagállamban
         letelepedett társaságoknak juttatott felosztott nyereség adóztatását illetően, amennyiben e társaságok az irányelv hatálya
         alá tartoznak. Márpedig e körülmények között a jogbiztonság alapelvének követelményei kizárják, hogy a társaságoknak az ezen
         irányelv melléklete f) pontjában szereplő listáját pusztán tájékoztató jellegű listaként értelmezzék, amikor az ilyen értelmezés
         nem következik sem a 90/435 irányelv megfogalmazásából, sem pedig rendszeréből.

      39      Az alapeljárás felperese és a Bizottság által követett értelmezés nem következhet a 90/435 irányelv elfogadásakor bizonyos
         tagállamok által esetlegesen kifejezésre juttatott azon kívánságból sem, hogy ezen irányelv hatálya alól csak a személyegyesítő
         társaságokat zárják ki. A tagállamok által az Európai Unió Tanácsában kifejezésre juttatott szándékok ugyanis nem bírnak jogi
         jelentőséggel, ha nem nyertek kifejezést a jogi rendelkezésekben. Ez utóbbiak ugyanis a jogalanyoknak szólnak, akiknek a jogbiztonság
         elvének követelményeivel összhangban tudniuk kell bízni azok tartalmában (a fent hivatkozott Denkavit és társai egyesített
         ügyekben hozott ítélet 29. pontja).

      40      Azon értelmezést, miszerint a société par actions simplifiée nem tekinthető már a francia jogba való bevezetésétől kezdve
         a 90/435 irányelv hatálya alá tartozónak, megerősítik továbbá a jogalkotási fejlemények és különösen a 2003/123 irányelv.

      41      Egyrészről a 2003/123 irányelv a (4) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a 90/435 irányelv melléklete tartalmazza azon
         társaságok listáját, amelyekre az említett irányelvet alkalmazni kell, és hogy az e mellékletben szereplő listában nem szerepelnek
         egyes társasági formák, annak ellenére, hogy adózási szempontból valamely tagállamban illetőséggel rendelkeznek, és ott társasági
         adó alá tartoznak. Ugyanezen preambulumbekezdés kifejti, hogy a 90/435 irányelv alkalmazási körét ebből adódóan ki kell terjeszteni
         az olyan egyéb jogi személyekre, amelyek a Közösségben határokon átnyúló tevékenységeket folytathatnak, és amelyek az irányelvben
         megállapított összes feltételnek megfelelnek.

      42      Másrészről a 2003/123 irányelv 1. cikkének 6. pontja kimondja, hogy a 90/435 irányelv mellékletének helyébe a 2003/123 irányelv
         mellékletében szereplő szöveg lép. A 90/435 irányelv mellékletének a 2003/123 irányelvvel való módosítása következtében az
         említett melléklet f) pontja az érintett társaságok között felsorolja a société par actions simplifiée‑t is, és különösen
         a nemzeti jog fejlődésének figyelembevétele érdekében olyan rendelkezést is tartalmaz, amely kimondja, hogy a 90/435 irányelv
         hatálya alá tartoznak más, a francia jog alapján alapított, a francia társasági adó alá tartozó társaságok is.

      43      Végül ki kell emelni, hogy az alapeljárás felperese és a Bizottság állításával ellentétben, mivel a 90/435 irányelv hatálya
         alá tartozó, francia jog szerinti jogi formákat az irányelv mellékletének f) pontja kimerítően felsorolja, ezen irányelv alkalmazásának
         analógia útján egyéb társasági típusokra – mint például a francia jog szerinti société par actions simplifiée – való kiterjesztése,
         legyenek e társaságok akár hasonlóak, nem fogadható el.

      44      A fentiekre tekintettel az első kérdésre adandó válasz az, hogy a 90/435 irányelvnek a mellékletének f) pontjával összefüggésben
         értelmezett 2. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy a société par actions simplifiée formában működő, francia jog
         szerinti társaság ezen irányelv értelmében nem tekinthető „egy tagállam társaságának” már az említett irányelvnek a 2003/123
         irányelvvel történt módosítása előtt.

       A második kérdésről
      45      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy az EK 43. és EK 48. cikkre vagy az EK 56. cikk
         (1) bekezdésére, az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontjára és (3) bekezdésére tekintettel érvényes‑e a 90/435 irányelvnek
         az ezen irányelv mellékletének f) pontjával és 5. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikkének a) pontja,
         amennyiben e rendelkezés előírja a société anonyme, société en commandite par actions vagy société à responsabilité limitée
         jogi formában működő, francia jog szerinti anyavállalatnak a német leányvállalata által juttatott felosztott nyereség forrásadó
         alóli mentességét, a société par actions simplifiée jogi formában működő, francia jog szerinti anyavállalat esetében azonban
         nem.

      46      Az alapeljárás felperese e tekintetben úgy érvel, hogy a société par actions simplifiée‑nek a 90/435 irányelv hatálya alól
         való kizárása ahhoz vezet, hogy önkényesen hátrányos helyzetbe hozzák e társaságot a francia jog szerinti société anonyme‑hoz
         vagy a société à responsabilité limitée‑hez képest, vagy más tagállamoknak az említett irányelvben felsorolt részvénytársaság
         vagy korlátolt felelősségű társaság jogi formáihoz képest. A société par actions simplifiée hátrányos helyzetbe kerül, különösen
         mivel a német jog nem határozza meg, hogy milyen eljárási szabályok szerint lehet hivatkozni a 90/435 irányelv hatályán kívül
         a tőkejövedelem‑adó közösségi joggal ellentétes alkalmazására.

      47      Ugyanakkor sem a német vagy az olasz kormány, sem az Egyesült Királyság Kormánya, sem pedig a Bizottság nem fogalmaz meg semmilyen,
         a 90/435 irányelv érvényességét megkérdőjelező okot. Egyrészről az alapvető szabadságok nem tiltják meg a forrásadó mint olyan
         alkalmazását, és nem zárják ki a valamely két tagállam adóztatási joghatóságának párhuzamos gyakorlásából eredő kettős adóztatást.
         Másrészről a közösségi jogalkotó a jogszabályok harmonizálását és közelítését illetően széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
         A jogszabályok harmonizálása vagy közelítése terjedelmének meghatározott területekre való korlátozása tehát önmagában nem
         minősülhet jogellenesnek.

      48      Az olasz kormány továbbá hangsúlyozza, hogy mivel a société par actions simplifiée‑t a 90/435 irányelv hatálybalépését követően
         vezették be, utóbbi nem tekinthető érvénytelennek amiatt, mert nem veszi figyelembe ezen társasági jogi formát, mivel a valamely
         aktus érvénytelenségét eredményező hiányosságoknak ezen aktus meghozatalának időpontjában kell fennállniuk. Mindenesetre fel
         lehet tenni azon kérdést, hogy a 2003/123 irányelvnek nem kellett volna‑e visszaható hatállyal felvennie a société par actions
         simplifiée‑t a 90/435 irányelv mellékeltében foglalt listába. Márpedig e tekintetben teljes mértékben a közösségi jogalkotó
         diszkrecionális jogkörébe tartozott, hogy a 90/435 irányelv mellékletét kiegészíti‑e, vagy sem, és hogy az e társasági jogi
         forma e mellékletbe való felvételének hatásait időben korlátozza‑e annak kimondásával, hogy e felvételnek nincs visszaható
         hatálya.

      49      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy valamely aktus érvényességének mérlegelését, amelyet az előzetes döntéshozatalra
         utalás keretében a Bíróságnak kell elvégeznie, főszabály szerint az aktus elfogadásának időpontjában fennálló helyzet alapján
         kell elvégezni (a C‑248/95. és C‑249/95. sz., SAM Schiffahrt és Stapf egyesített ügyekben 1997. július 17‑én hozott ítélet
         [EBHT 1997., I‑4475. o.] 46. pontja).

      50      Még ha feltételezzük is, hogy valamely aktus érvényessége bizonyos esetekben az elfogadása után bekövetkezett új tények alapján
         is mérlegelhető (a fent hivatkozott SAM Schiffahrt és Stapf egyesített ügyekben hozott ítélet 47. pontja), a jelen ügyben
         ilyen mérlegelésnek nincs helye.

      51      Ugyanis, noha a société par actions simplifiée‑t csak a 90/435 irányelv elfogadását követően vezették be a francia jogba,
         az első kérdésre adott válaszból következik, hogy ezen irányelv hatályát a francia jog szerinti társaságok esetében az említett
         irányelv hatálya alá tartozó jogi formák megnevezéseinek felsorolása határozza meg, anélkül hogy olyan kikötést tartalmazna,
         amely lehetővé tenné ugyanezen irányelv alkalmazását a francia jog szerint alapított egyéb társaságokra is.

      52      Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a közösségi intézmények szabadon dönthetnek úgy, hogy valamely területet
         csak fokozatosan harmonizálnak, illetve a nemzeti jogszabályokat csak több lépcsőben közelítik egymáshoz. Az ilyen intézkedések
         végrehajtása ugyanis általában nehéz, mivel az illetékes közösségi intézményeknek különböző és összetett nemzeti rendelkezések
         alapján olyan közös szabályokat kell kidolgozniuk, amelyek megfelelnek az EK‑Szerződésben meghatározott célkitűzéseknek, és
         elnyerik a Tanács tagjai minősített többségének egyetértését, sőt, például az adózás területén, azok egyhangú hozzájárulását
         (lásd ebben az értelemben a 37/83. sz. Rewe‑Zentrale ügyben 1984. február 29‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 1229. o.] 20. pontját,
         a C‑233/94. sz., Németország kontra Parlament és Tanács ügyben 1997. május 13‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2405. o.] 43. pontját,
         valamint a C‑166/98. sz. Socridis‑ügyben 1999. június 17‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3791. o.] 26. pontját).

      53      Meg kell vizsgálni azonban, hogy a 90/435 irányelv hatályának olyan körülhatárolása, amely eleve kizárja a nemzeti jog szerint
         alapított egyéb társaságokat, amint az a 90/435 irányelv 2. cikkének a) pontjából és mellékletének f) pontjából következik,
         a Szerződésnek a letelepedés szabadságát vagy a tőke szabad mozgását biztosító cikkei tekintetében érvénytelennek tekinthető‑e.

      54      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely tagállam állampolgára más tagállam területén való letelepedésének szabadsága
         magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások alapítására
         és irányítására, a letelepedés államának joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek szerint. A szabad letelepedés
         korlátainak eltörlése vonatkozik azokra a korlátozásokra is, amelyek képviseletnek, fióktelepnek vagy leányvállalatnak valamely
         tagállam más tagállam területén letelepedett állampolgára által történő alapítására vonatkoznak (lásd különösen a 270/83. sz.,
         Bizottság kontra Franciaország ügyben 1986. január 28‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 273. o.] 13. pontját, a C‑311/97. sz.
         Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április 29‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑2651. o.] 22. pontját és a C‑253/03. sz. CLT‑UFA
         ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1831. o.] 13. pontját).

      55      Szintén az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, még akkor is, ha az Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseinek
         szövege szerint azok célja a nemzeti bánásmódnak a fogadó tagállamban történő biztosítása, azok egyaránt kizárják, hogy a
         származási tagállam megakadályozza az állampolgára vagy a joga szerint alapított társaság számára, hogy valamely másik tagállamban
         letelepedjen (lásd különösen a C‑264/96. sz. ICI‑ügyben 1998. július 16‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑4695. o.] 21. pontját;
         a C‑196/04. sz., Cadbury Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas ügyben 2006. szeptember 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑7995. o.] 42. pontját; a C‑298/05. sz. Columbus Container Services ügyben 2007. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑10451. o.] 33. pontját, valamint a C‑414/06. sz. Lidl Belgium ügyben 2008. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑3601. o.]
         19. pontját).

      56      Amint a Bíróság a jelen ítélet 27. pontjában emlékeztetett, a 90/435 irányelv célja, hogy közös adózási rendszer bevezetésével
         megszüntesse azon hátrányokat, amelyek a különböző tagállamok társaságainak együttműködését az ugyanazon tagállam társaságainak
         együttműködéséhez viszonyítva érik, és ezáltal megkönnyítse a társaságok közösségi szintű csoportosulását (a fent hivatkozott
         Banque Fédérative du Crédit Mutuel ügyben hozott ítélet 23. pontja és a C‑138/07. sz. Cobelfret‑ügyben 2009. február 12‑én
         hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 28. pontja).

      57      A valamely tagállamban székhellyel rendelkező leányvállalat nyereségének a másik tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalata
         részére való felosztása adósemlegességének biztosítása érdekében a 90/435 irányelv ezen nyereség gazdasági értelemben vett
         kettős adóztatásának elkerülésére irányul, azaz annak elkerülésére, hogy a felosztott nyereséget ne sújtsa adókötelezettség
         először a leányvállalatnál és másodszor az anyavállalatnál is (lásd a fent hivatkozott Banque Fédérative du Crédit Mutuel
         ügyben hozott ítélet 24. és 27. pontját, valamint a fent hivatkozott Cobelfret‑ügyben hozott ítélet 29. pontját).

      58      E célból a 90/435 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy mentesítsék a forrásadó alól azon
         nyereséget, amelyet a leányvállalat oszt fel az anyavállalata számára, ha az utóbbi legalább 25% részesedéssel rendelkezik
         a leányvállalat alaptőkéjében.

      59      Márpedig, noha a 90/435 irányelv értelmében az említett kötelezettség csak azon felosztott nyereség esetében terheli a tagállamokat,
         amelyet ezen irányelv értelmében társaságnak tekinthető társaságok kapnak, elegendő kiemelni, hogy az említett irányelv nem
         teszi lehetővé, hogy valamely tagállam kedvezőtlenebb bánásmódban részesítse más tagállamoknak az irányelv hatálya alá nem
         tartozó társaságainak juttatott felosztott nyereséget a területén letelepedett hasonló társaságoknak juttatott felosztott
         nyereséghez képest.

      60      A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy noha a 90/435 irányelv hatálya alá nem tartozó részesedések esetében a tagállamok jogosultak
         meghatározni azt, hogy milyen esetben és milyen mértékben kell a felosztott nyereség gazdasági kettős adóztatását elkerülni,
         és ennek céljából egyoldalúan vagy más tagállamokkal kötött egyezmények útján mechanizmusokat létrehozni e gazdasági kettős
         adóztatás elkerülésére vagy enyhítésére, ez azonban nem jelenti azt, hogy a tagállamok a Szerződésben biztosított alapvető
         szabadságokkal ellentétes intézkedéseket alkalmazhatnak (lásd a fent hivatkozott Test Claimants in Class IV of the ACT Group
         Litigation ügyben hozott ítélet 54. pontját, a fent hivatkozott Amurta‑ügyben hozott ítélet 24. pontját, valamint a C‑303/07. sz.
         Aberdeen Property Fininvest Alpha ügyben 2009. június 18‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 28. pontját).

      61      Következésképpen a 90/435 irányelv hatályának olyan körülhatárolása, amely eleve kizárja a nemzeti jog szerint alapított egyéb
         társaságokat, amint az a 90/435 irányelv 2. cikkének a) pontjából és mellékletének f) pontjából következik, nem alkalmas arra,
         hogy korlátozza a letelepedés szabadságát.

      62      Az előző pontban levont következtetés ugyanúgy érvényes a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezésekre is.

      63      A fentiekre tekintettel a második kérdésre adandó válasz az, hogy e kérdés vizsgálata során nem merült fel semmilyen olyan
         körülmény, amely érintené a 90/435 irányelvnek az ezen irányelv mellékletének f) pontjával és 5. cikkének (1) bekezdésével
         összefüggésben értelmezett 2. cikke a) pontjának érvényességét.

       A költségekről
      64      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A különböző tagállamok anya- és leányvállalatai esetében alkalmazandó adóztatás közös rendszeréről szóló, 1990. július 23‑i
            90/435/EGK tanácsi irányelvnek a mellékletének f) pontjával összefüggésben értelmezett 2. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni,
            hogy a société par actions simplifiée formában működő, francia jog szerinti társaság ezen irányelv értelmében nem tekinthető
            „egy tagállam társaságának” már az említett irányelvnek a 2003. december 22‑i 2003/123/EK tanácsi irányelvvel történt módosítása
            előtt.
      2)      A második kérdés vizsgálata során nem merült fel semmilyen olyan körülmény, amely érintené a 90/435 irányelvnek az ezen irányelv
            mellékletének f) pontjával és 5. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikke a) pontjának érvényességét.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.