title: A Bíróság (első tanács) 2011. április 28-i ítélete.#Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Corte d’appello di Trento - Olaszország.#A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésén alapuló térség - 2008/115/EK irányelv - Harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérése - 15. és 16. cikk - Nemzeti szabályozás, amely szabadságvesztéssel rendeli büntetni harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárait abban az esetben, ha valamely tagállam területének elhagyását elrendelő határozatnak nem tesznek eleget - Összeegyeztethetőség.#C-61/11 PPU. sz. ügy.

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2011. április 28.(*)

      „A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésén alapuló térség – 2008/115/EK irányelv – Harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérése – 15. és 16. cikk – Nemzeti szabályozás, amely szabadságvesztéssel rendeli büntetni harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárait abban
         az esetben, ha valamely tagállam területének elhagyását elrendelő határozatnak nem tesznek eleget – Összeegyeztethetőség”

      A C‑61/11. PPU. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte d’appello di Trento
         (Olaszország) a Bírósághoz 2011. február 10‑én érkezett, 2011. február 2‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Hassen El Dridi, más néven Soufi Karim
      ellen folytatott büntetőeljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, J.‑J. Kasel, M. Ilešič (előadó), E. Levits és M. Safjan bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
      tekintettel a kérdést előterjesztő bíróságnak a Bírósághoz 2011. február 10‑én érkezett és 2011. február 11‑én kiegészített,
         2011. február 2‑i azon kérelmére, amelyben a Bíróság eljárási szabályzatának 104b. cikke alapján az előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem sürgősségi eljárásban történő elbírálását kéri,

      tekintettel az első tanács e kérelemnek helyt adó, 2011. február 17‑i határozatára,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. március 30‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        H. El Dridi képviseletében M. Pisani és L. Masera avvocati,
      –        az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: L. D’Ascia avvocato dello Stato,
      –        az Európai Bizottság képviseletében M. Condou‑Durande és L. Prete, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban
         a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi
         irányelv (HL L 348., 98. o.) 15. és 16. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a H. El Dridi ellen indított eljárásban terjesztették elő, akit egy év szabadságvesztésre ítéltek azon bűncselekmény
         elkövetése miatt, hogy – a questore di Udine (udinei rendőrfőkapitány) által vele szemben hozott kitoloncolási végzést megsértve –
         jogszerű indok nélkül, jogellenesen tartózkodott az olasz területen.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A 2008/115 irányelv (2), (6), (13), (16) és (17) preambulumbekezdése kimondja:

      „(2)      Az Európai Tanács 2004. november 4–5‑i brüsszeli ülése sürgette egy közös normákon alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési
         politika létrehozását annak érdekében, hogy az érintett személyek emberséges módon, és emberi jogaik és méltóságuk teljes
         mértékű tiszteletben tartása mellett térhessenek vissza.

      […]
      (6)      A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a harmadik országbeli állampolgárok illegális tartózkodását tisztességes és átlátható
         eljárással szüntessék meg. […]

      […]
      (13)      A kényszerítő intézkedésekre kifejezetten alkalmazni kell az arányosság és a hatékonyság elvét a felhasznált módszerek és
         a kitűzött célok vonatkozásában. […]

      […]
      (16)      A kitoloncolás céljából elrendelt őrizet alkalmazását korlátozni kell, és az arányosság elvét kell rá alkalmazni a felhasznált
         módszerek és a kitűzött célok vonatkozásában. Az őrizet kizárólag abban az esetben indokolt, ha az a kiutasítás előkészítését
         vagy a kitoloncolási eljárás végrehajtását szolgálja, és a kevésbé kényszerítő intézkedések alkalmazása nem bizonyulna elegendőnek.

      (17)      Az őrizetben lévő harmadik országbeli állampolgárokkal emberséges és méltó módon, alapvető jogaikat, valamint a nemzetközi
         és nemzeti jogot betartva kell bánni. A nemzeti jog által szabályozott, a bűnüldöző szervek által alkalmazott előzetes letartóztatás
         sérelme nélkül az őrizetet általában erre szolgáló különleges idegenrendészeti fogdákban kell végrehajtani.”

      4        A 2008/115 irányelv „Tárgy” című 1. cikke előírja:

      „Ez az irányelv megállapítja a tagállamok által alkalmazandó, a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak
         visszatéréséről szóló közös normákat és eljárásokat, összhangban a közösségi jog általános elveiként szereplő alapvető jogokkal
         és a nemzetközi joggal, beleértve a menekültek védelmét és az emberi jogi kötelezettségeket.”

      5        Az említett irányelv 2. cikkének (1) és (2) bekezdése ekképp rendelkezik:

      „(1)      Ez az irányelv a valamely tagállam területén illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó.
      (2)      A tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák ezt az irányelvet azokra a harmadik országbeli alábbi állampolgárokra:
      […]
      b)      akiket a nemzeti jogszabályok szerint büntetőjogi szankcióként vagy büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki,
         vagy akik kiadatási eljárás alatt állnak.”

      6        A 2008/115 irányelv 3. cikkének 4. pontja ezen irányelv alkalmazásában ekképp határozza meg a „kiutasítási határozat” fogalmát:
         „közigazgatási vagy bírósági határozat vagy intézkedés, amely valamely harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogszerűtlenségét
         megállapítja vagy kimondja, és visszatérési kötelezettséget állapít meg vagy mond ki.”

      7        Az említett irányelv 4. cikkének (3) bekezdése kimondja:

      „Ez az irányelv nem sérti a tagállamok jogát arra, hogy olyan rendelkezéseket fogadjanak el vagy tartsanak fenn, amelyek kedvezőbbek
         azokra a személyekre nézve, akikre ezen irányelv vonatkozik, feltéve hogy az ilyen rendelkezések összeegyeztethetőek ezzel
         az irányelvvel.”

      8        Ugyanezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok a (2)–(5) bekezdésben említett kivételek sérelme nélkül
         a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozóan kiutasítási határozatot adnak ki.”

      9        A 2008/115 irányelv „Önkéntes távozás” című 7. cikke a következőképpen szól:

      „(1)      A kiutasítási határozat a (2) és (4) bekezdésben említett kivételek sérelme nélkül megfelelő, hét naptól harminc napig terjedő
         határidőt állapít meg az önkéntes távozásra. A tagállamok nemzeti jogszabályaikban előírhatják, hogy ilyen határidőt kizárólag
         az érintett harmadik országbeli állampolgár kérelme alapján biztosítanak. Ebben az esetben a tagállamok tájékoztatják az érintett
         harmadik országbeli állampolgárokat az ilyen irányú kérelem benyújtásának lehetőségéről.

      […]
      (3)      Az önkéntes távozásra vonatkozó időszakra a szökés kockázatának elkerülését célzó kötelezettségeket lehet kiszabni, úgymint
         a hatóságoknál való rendszeres jelentkezésre, anyagi garancia letétbe helyezésére, okmányok benyújtására vagy egy adott helyen
         való tartózkodásra vonatkozó kötelezettségeket.

      (4)      Amennyiben fennáll a szökés veszélye, vagy ha a jogszerű tartózkodás iránti kérelmet elutasították, mivel az nyilvánvalóan
         megalapozatlan volt, vagy azt csalárd módon nyújtották be, továbbá amennyiben az érintett személy veszélyezteti a közrendet,
         a közbiztonságot vagy a nemzetbiztonságot, a tagállamok eltekinthetnek az önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapításától,
         vagy hét napnál rövidebb határidőt is megállapíthatnak.”

      10      Az említett irányelv 8. cikkének (1) és (4) bekezdése ekképp rendelkezik:

      „(1)      Amennyiben nem került sor a 7. cikk (4) bekezdésének megfelelően önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapítására, vagy
         a visszatérési kötelezettséget az érintettek nem teljesítették a 7. cikk alapján önkéntes távozásra megadott határidőn belül,
         a tagállamok minden szükséges intézkedést meghoznak a kiutasítási határozat végrehajtásához.

      […]
      (4)      Amennyiben a tagállamok – végső megoldásként – kényszerítő intézkedéseket alkalmaznak a kitoloncolásnak ellenálló harmadik
         országbeli állampolgár kitoloncolásának végrehajtásakor, ezen intézkedéseknek arányosnak kell lenniük, és az ésszerű erőt
         nem léphetik túl [helyesen: és nem járhatnak az ésszerű mértéket meghaladó kényszer alkalmazásával]. Az intézkedéseket a harmadik
         ország érintett állampolgára méltóságának és testi épségének teljes mértékű tiszteletben tartása mellett, illetve az alapvető
         jogokkal összhangban, a nemzeti jogszabályokban előírtaknak megfelelően kell végrehajtani.”

      11      Az ugyanezen irányelvnek a kitoloncolás céljából történő őrizetre vonatkozó IV. fejezetében található 15. cikke a következőképpen
         szól:

      „(1)      A tagállamok – kivéve, ha a konkrét esetben más elégséges, de kevésbé kényszerítő intézkedés is hatékonyan alkalmazható –
         kizárólag a kiutasítás előkészítése és/vagy a kitoloncolás végrehajtása céljából őrizetben tarthatják a kitoloncolási eljárás
         alatt álló harmadik országbeli állampolgárt, különösen, ha:

      a)      fennáll a szökés veszélye, vagy
      b)      a harmadik ország érintett állampolgára meghiúsítja vagy akadályozza a kiutasítás előkészítését vagy kitoloncolási eljárást.
      Az őrizetnek a lehető legrövidebbnek kell lennie, és csak addig tartható fenn, amíg a kitoloncolási intézkedések folynak,
         és kellő körültekintéssel végrehajtásra kerülnek.

      […]
      (3)      Az őrizetben tartást minden esetben ésszerű időközönként, akár az érintett harmadik országbeli állampolgár kérésére, akár
         hivatalból felül kell vizsgálni. Meghosszabbított őrizet esetében a felülvizsgálatokat igazságügyi hatóság felügyelete alatt
         kell elvégezni.

      (4)      Amennyiben a kitoloncolásra jogi vagy egyéb megfontolások következtében már nem látszik ésszerű lehetőség, vagy az (1) bekezdésben
         megállapított feltételek már nem állnak fenn, az őrizet indokoltsága megszűnik, és az érintett személyt haladéktalanul szabadon
         kell bocsátani.

      (5)      Az őrizetet mindaddig fenn kell tartani, ameddig az (1) bekezdésben megállapított feltételek fennállnak, és az őrizet a kitoloncolás
         biztosításához szükséges. Valamennyi tagállam korlátozott, hat hónapot nem meghaladó őrizetben tartási időszakot határoz meg.

      (6)      A tagállamok a (5) bekezdésben említett időszakot kizárólag korlátozott, további tizenkét hónapot nem meghaladó időszakkal
         hosszabbíthatják meg a nemzeti jogszabályoknak megfelelően, azokban az esetekben, ha a kiutasítás végrehajtása minden ésszerű
         erőfeszítésük ellenére várhatóan tovább tart:

      a)      az érintett harmadik országbeli állampolgár részéről szükséges együttműködés hiánya miatt, vagy
      b)      a szükséges dokumentumok harmadik országoktól való beszerzésének késedelme miatt.”
      12      A 2008/115 irányelv „Az őrizet körülményei” című 16. cikke (1) bekezdésében előírja:

      „Az őrizetet általában erre szolgáló különleges idegenrendészeti fogdákban kell végrehajtani. Amennyiben egy tagállam nem
         tud különleges idegenrendészeti fogdákban helyet biztosítani, és kénytelen büntetés‑végrehajtási intézetben való elhelyezéshez
         folyamodni, az őrizet alatt álló harmadik országbeli állampolgárokat a többi fogvatartottól elkülönítve kell tartani.

      13      A 2008/115 irányelv „Szükséghelyzetek” című 18. cikke értelmében:

      „(1)      Azokban az esetekben, amikor a kiutasítandó harmadik országbeli állampolgárok kivételesen nagy száma előre nem látott, súlyos
         terhet ró valamely tagállam idegenrendészeti fogdáinak kapacitására, illetve közigazgatási vagy igazságügyi alkalmazottaira,
         akkor ez a tagállam – ameddig a kivételes helyzet fennáll – dönthet úgy, hogy […] – a 16. cikk (1) bekezdésében […] előírt
         körülményektől eltérve – sürgős lépéseket tesz az őrizet körülményeinek tekintetében.

      (2)      Amikor a tagállam ilyen kivételes intézkedéseket tesz, tájékoztatnia kell a Bizottságot. Amint a kivételes intézkedések alkalmazásának
         okai megszűnnek, ismét tájékoztatnia kell a Bizottságot.

      (3)      E cikkben semmi nem értelmezhető úgy, hogy a tagállamok eltérhetnének attól az általános kötelezettségüktől, hogy minden – általános
         vagy egyedi – megfelelő intézkedést megtegyenek az ebből az irányelvből eredő kötelezettségeik teljesítésének biztosítása
         érdekében.”

      14      A 2008/115 irányelv 20. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási
         rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek – a 13. cikke (4) bekezdésének kivételével – legkésőbb
         2010. december 24‑ig megfeleljenek.

      15      Az említett irányelv, 22. cikkével összhangban, 2009. január 13‑án lépett hatályba.

       A nemzeti szabályozás
      16      A közbiztonság területére vonatkozó rendelkezésekről szóló, 2009. július 15‑i 94. sz. törvénnyel (a GURI 2009. július 24‑i
         170. számának rendes melléklete) módosított, a bevándorlás szabályozására és a külföldiek jogállásával kapcsolatos szabályokra
         vonatkozó rendelkezések egységes szövegéről szóló, 1998. július 25‑i 286/1998. sz. törvényerejű rendelet (a GURI 1998. augusztus
         18‑i 191. számának rendes melléklete; a továbbiakban: 286/1998. sz. törvényerejű rendelet) 13. cikke (2) és (4) bekezdésében
         előírja:

      „(2)      A prefektus elrendeli a kiutasítást, amennyiben a külföldi:
      a)      a határellenőrzés alól kivonva magát lép be az államterületre, és nem irányították vissza […];
      b)      az államterületen marad […] anélkül, hogy a meghatározott határidőn belül tartózkodási engedélyt kérne – kivéve ha ez a késedelem
         a vis maior valamely esetének tudható be –, vagy a tartózkodási engedély visszavonása vagy megsemmisítése ellenére, vagy pedig anélkül,
         hogy a több mint hatvan napja lejárt tartózkodási engedélyének megújítását kérné. [...]

      (4)      Az (5) bekezdésben felsorolt esetek kivételével a kiutasítást a questore mindig kitoloncolás útján, karhatalommal hajtja végre.
      17      A 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 14. cikke a következőképpen szól:

      „(1)      Amennyiben a kiutasítás nem hajtható végre azonnal kitoloncolás vagy visszaküldés útján, mivel segítséget kell nyújtani a
         külföldinek, a személyazonosságát vagy az állampolgárságát illetően további ellenőrzéseket kell lefolytatni, úti okmányokat
         kell beszerezni, vagy nem áll rendelkezésre fuvarozó vagy más megfelelő közlekedési eszköz, a questore a feltétlenül szükséges
         időtartamra elrendeli a külföldi őrizetbe vételét a belügyminiszter által a társadalmi szolidaritási, valamint a kincstári,
         költségvetési és gazdasági‑tervezési miniszterrel egyetértésben meghatározott vagy létesített, legközelebbi idegenrendészeti
         fogdában.

      […]
      (5a)      A questore az államterület öt napon belüli elhagyására kötelezi a külföldit, amennyiben a külföldi nem helyezhető el idegenrendészeti
         fogdában, vagy az ilyen fogdában való tartózkodás nem megengedett a kiutasítás vagy a visszaküldés kitoloncolás útján történő
         végrehajtása céljából. A határozat írásbeli, és megjelöli az államterületen való illegális tartózkodás által következményeit
         a szankciók terén, beleértve a bűnismétlés esetét is. A questore határozatához mellékelve az érintettnek visszaszolgáltathatók
         az ahhoz szükséges dokumentumok, hogy az országa olaszországi – akár tiszteletbeli – diplomáciai képviseletének irodájába
         beléphessen, valamint az állampolgársága szerinti államába – vagy ha ez nem lehetséges, akkor abba az államba, ahonnan érkezett –
         visszatérhessen.

      (5b)      Egy évtől négy évig terjedő szabadságvesztéssel büntethető az a külföldi, aki a questore által az (5a) bekezdésnek megfelelően
         elfogadott határozatot megsértve jogszerű indok nélkül jogellenesen tartózkodik az államterületen, ha a kiutasítást vagy a
         visszaküldést a[z] […] államterületre való illegális beutazást követően rendelték el, vagy azt azért rendelték el, mert nem
         kért tartózkodási engedélyt, vagy vis maior hiányában nem jelentette be az államterületen való tartózkodását az erre előírt határidőn belül, vagy pedig a tartózkodási
         engedélyét visszavonták vagy megsemmisítették. Hat hónaptól egy évig terjedő szabadságvesztés alkalmazandó, ha a kiutasítást
         azért rendelték el, mert a tartózkodási engedélye több mint hatvan napja lejárt, és nem kérte annak megújítását, vagy ha a
         tartózkodási engedély iránti kérelmét elutasították […]. A questore által az (5a) bekezdés alapján elrendelt kitoloncolási
         végzés nemteljesítése miatt minden esetben – külföldi őrizetbe vételének kivételével – karhatalommal történő kitoloncolás
         útján végrehajtandó, új kiutasítási intézkedést kell hozni. Ha a kitoloncolás végrehajtása nem lehetséges, a jelen cikk (1)
         és (5a) bekezdésének rendelkezései […] alkalmazandók.

      (5c)      Egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntethető az államterületen továbbra is illegálisan tartózkodó külföldi, aki
         az (5b) bekezdésben szereplő kiutasítási intézkedés és az (5a) bekezdésben szereplő új kitoloncolási végzés címzettje. Az
         (5b) bekezdés harmadik és utolsó mondatában szereplő rendelkezések minden esetben alkalmazandók.

      (5d)      Az (5b) bekezdés első mondtában és az (5c) bekezdésben szereplő bűncselekmények estén rito direttissimo [egyszerűsített eljárás]
         alkalmazandó, és kötelező a cselekmény elkövetőjének a letartóztatása.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      18      H. El Dridi egy harmadik ország állampolgára, aki illegálisan utazott be Olaszországba, és nem rendelkezik tartózkodási engedéllyel.
         A torinói prefektus 2004. május 8‑án kiutasítási határozatot hozott vele szemben.

      19      2010. május 21‑én értesítették a questore di Udine által ugyanezen a napon, az említett kiutasítási határozat végrehajtása
         céljából meghozott, az államterületről való kitoloncolását elrendelő végzésről. Ezt a kitoloncolási végzést gépjármű vagy
         egyéb közlekedési eszköz rendelkezésre állásának hiányával, H. El Dridi személyazonossági okmányainak hiányával, valamint
         azzal indokolták, hogy átmenetileg nem lehetséges ez utóbbi személyt idegenrendészeti fogdában elhelyezni az ilyen célú intézményekben
         fennálló helyhiány miatt.

      20      A 2010. szeptember 29‑én végzett ellenőrzés során bebizonyosodott, hogy H. El Dridi nem tett eleget a fent említett kitoloncolási
         végzésnek.

      21      H. El Dridit a 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 14. cikkének (5b) bekezdésében szereplő bűncselekmény elkövetése miatt
         a Tribunale di Trento (trentói bíróság) egyszerűsített eljárásban, egyesbíróként eljárva, egy év szabadságvesztés büntetésre
         ítélte.

      22      H. El Dridi e határozat ellen fellebbezést nyújtott be a Corte d’appello di Trentóhoz (trentói fellebbviteli bíróság).

      23      E bíróság kérdése arra irányul, hogy valamely külföldi származási országába történő visszatérésére irányuló közigazgatási
         eljárás során ezen eljárás szakaszainak be nem tartása miatt kiszabható‑e büntetőjogi szankció, mivel az ilyen szankció ellentétesnek
         tűnik a lojális együttműködés elvével, a 2008/115 irányelv céljai elérésének és annak hatékony érvényesülése biztosításának
         szükségességével, valamint a büntetés arányosságának, megfelelőségének és megalapozottságának elvével.

      24      E tekintetben kifejti, hogy a 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 14. cikkének (5b) bekezdésében előírt büntetőjogi szankció
         kiszabására annak megállapítását követően kerül sor, hogy a kiutasítási határozat végrehajtására irányuló, a 2008/115 irányelvben
         előírt fokozatos eljárás egyik közbenső szakaszát megsértették, vagyis mindössze a kitoloncolási végzést nem teljesítették.
         Az egytől négy évig terjedő szabadságvesztés‑büntetés egyébként különösen szigorú jellegű.

      25      E körülmények között a Corte d’appello di Trento az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Az irányelv céljai elérésének hatékony érvényesülése érdekében történő lojális együttműködés, valamint a büntetés arányosságának,
         megfelelőségének és megalapozottságának elve fényében a 2008/115[…] irányelv 15. és 16. cikkével ellentétes‑e:

      1.      azon lehetőség, amely szerint büntetőjogilag büntethető a közigazgatási kiutasítási eljárás köztes szakaszának azelőtt történt
         megsértése, hogy az eljárás a közigazgatásilag még lehetséges legszigorúbb kényszer alkalmazásával befejeződne;

      2.      azon lehetőség, amely szerint négy évig terjedő szabadságvesztéssel büntethető az együttműködés kiutasítási eljárás során
         tanúsított hiánya, és különösen a hatóság által hozott első kitoloncolási végzés teljesítésének elmaradása?”

       A sürgősségi eljárásról
      26      A Corte d’appello di Trento a Bíróság eljárási szabályzatának 104b. cikke alapján a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem
         sürgősségi eljárásban történő elbírálását kérte.

      27      A kérdést előterjesztő bíróság azzal indokolta e kérelmet, hogy H. El Dridit a Tribunale di Trento által kiszabott büntetés
         végrehajtása céljából őrizetbe vették.

      28      A főtanácsnok meghallgatását követően a Bíróság első tanácsa helyt adott a kérdést előterjesztő bíróság azon kérelmének, hogy
         az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet sürgősségi eljárásban bírálják el.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      29      A kérdést előterjesztő bíróság kérdése lényegében arra vonatkozik, hogy a 2008/115 irányelvet, nevezetesen annak 15. és 16. cikkét
         úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállamnak az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan szabályozása, amely
         kizárólag azért rendeli szabadságvesztéssel büntetni valamely harmadik ország jogellenesen tartózkodó állampolgárát, mert
         e személy – megsértve az ezen állam területének meghatározott határidőn belüli elhagyását elrendelő határozatot – jogszerű
         indok nélkül továbbra is e területen tartózkodik.

      30      A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésben szereplő lojális együttműködés elvére, valamint
         az uniós jog hatékony érvényesülésének biztosítására irányuló célkitűzésre hivatkozik.

      31      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a (2) preambulumbekezdése értelmében a 2008/115 irányelv célja egy közös normákon
         alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozását annak érdekében, hogy az érintett személyek emberséges
         módon, és emberi jogaik és méltóságuk teljes mértékű tiszteletben tartása mellett térhessenek vissza.

      32      Amint mind a címéből, mind pedig az 1. cikkéből következik, a 2008/115 irányelv „közös normákat és eljárásokat” állapít meg,
         amelyeket minden tagállamnak alkalmaznia kell a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével
         kapcsolatban. A fent említett kifejezésből, egyúttal ezen irányelv általános rendszeréből is következik, hogy a tagállamok
         kizárólag az abban előírt feltételek, nevezetesen a 4. cikkében megállapított feltételek esetén térhetnek el az említett normáktól
         és eljárásoktól.

      33      Ebből következik, hogy noha ezen 4. cikk (3) bekezdése lehetőséget biztosít a tagállamok számára, hogy olyan rendelkezéseket
         fogadjanak el vagy tartsanak fenn, amelyek a 2008/115 irányelv rendelkezéseinél kedvezőbbek a harmadik országok illegálisan
         tartózkodó állampolgáraira nézve, amennyiben e rendelkezések összeegyeztethetők az irányelvvel, ez az irányelv azonban nem
         teszi lehetővé az említett államok számára, hogy az általa szabályozott területen szigorúbb normákat alkalmazzanak.

      34      Szintén meg kell jegyezni, hogy a 2008/115 irányelv pontosan meghatározza az egyes tagállamok által a harmadik országok illegálisan
         tartózkodó állampolgárainak visszatérésére alkalmazandó eljárást, és megállapítja ezen eljárás egymást követő, különböző szakaszai
         lefolytatásának a sorrendjét.

      35      Így legelőször ugyanezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése a tagállamok számára elsődlegesen azon kötelezettséget írja elő,
         hogy a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozóan kiutasítási határozatot adjanak
         ki.

      36      A kiutasítási eljárás ezen első szakaszában – bizonyos kivételektől eltekintve – elsőbbséget kell adni az e kiutasítási határozatból
         eredő kötelezettség önkéntes teljesítésének, mivel a 2008/115 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy e határozat
         megfelelő, hét naptól harminc napig terjedő határidőt állapít meg az önkéntes távozásra.

      37      Az említett irányelv 7. cikkének (3) és (4) bekezdéséből következik, hogy a tagállamok kizárólag különleges körülmények között,
         így a szökés kockázatának fennállta esetén írhatnak elő egyfelől a hatóságoknál való rendszeres jelentkezésre, anyagi garancia
         letétbe helyezésére, okmányok benyújtására vagy egy adott helyen való tartózkodásra vonatkozó kötelezettséget a kiutasítási
         határozat címzettje számára, másfelől hét napnál rövidebb határidőt is előírhatnak az önkéntes távozásra, vagy el is tekinthetnek
         ezen határidő megállapításától.

      38      Ez utóbbi esetben, valamint abban a helyzetben is, ha a visszatérési kötelezettséget nem teljesítették az önkéntes távozásra
         megadott határidőn belül, a 2008/115 irányelv 8. cikkének (1) és (4) bekezdéséből következik, hogy a visszatérési eljárások
         hatékonyságának biztosítása céljából e rendelkezések előírják azon tagállam számára, amely harmadik ország valamely illegálisan
         tartózkodó állampolgárával szemben kiutasítási határozatot fogadott el, a kitoloncolás arányos módon és az alapvető jogok
         tiszteletben tartása mellett történő végrehajtásának kötelezettségét, minden szükséges intézkedést meghozva, beleértve adott
         esetben a kényszerítő intézkedéseket is.

      39      E tekintetben az említett irányelv (16) preambulumbekezdéséből, valamint 15. cikke (1) bekezdésének szövegéből következik,
         hogy a tagállamoknak a lehető legkevésbé kényszerítő intézkedések segítségével kell végrehajtaniuk a kitoloncolást. Ezen államok
         őrizetbe vétel útján kizárólag abban az esetben foszthatják meg a szabadságától az érintettet, ha az egyes különleges helyzetek
         értékelésére tekintettel a kiutasítási határozat kitoloncolás formájában történő végrehajtását veszélyezteti az érintett magatartása.

      40      E szabadságelvonásnak a 2008/115 irányelv 15. cikke (1) bekezdésének második albekezdésével összhangban a lehető legrövidebbnek
         kell lennie, és csak addig tartható fenn, amíg a kitoloncolási intézkedések folynak, és kellő körültekintéssel végrehajtásra
         kerülnek. Az említett 15. cikk (3) és (4) bekezdése szerint e szabadságelvonást ésszerű időközönként felül kell vizsgálni,
         és meg kell szüntetni, amennyiben a kitoloncolásra már nem látszik ésszerű lehetőség. Ugyanezen cikk (5) és (6) bekezdése
         az említett szabadságelvonás maximális időtartamát 18 hónapban határozza meg, ez olyan határ, amely minden tagállamra vonatkozik.
         Ezen irányelv 16. cikkének (1) bekezdése továbbá megköveteli, hogy különleges fogdákban helyezzék el az érintett személyeket,
         és minden esetben a többi fogva tartottól elkülönítve tartsák őket.

      41      Az előzőekből következik, hogy a 2008/115 irányelv által bevezetett visszatérési eljárás szakaszainak egymást követő sorrendje
         a kiutasítási határozat végrehajtása érdekében meghozandó intézkedések fokozatosságának felel meg, a fokozatosság attól az
         intézkedéstől, amely a legnagyobb szabadságot biztosítja az érintettnek, vagyis határidőt ad az önkéntes távozására, halad
         azon intézkedések felé, amelyek leginkább korlátozzák a szabadságát, vagyis a különleges fogdában való őrizet, az arányosság
         elvét mindezen szakaszok során biztosítani kell.

      42      Az előzőekből kiviláglik, hogy még az utóbbi intézkedés alkalmazását – amely a kitoloncolási eljárás keretében az irányelv
         által megengedett legsúlyosabb szabadságot korlátozó intézkedés – is szigorú korlátokhoz köti az említett irányelv 15. és
         16. cikke, mégpedig az érintett harmadik országbeli állampolgárok alapvető jogai tiszteletben tartása biztosításának céljából.

      43      Különösen, a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdésében előírt maximális időtartam célja, hogy korlátozza a kitoloncolás
         alatt álló harmadik országbeli állampolgárok fogva tartását (a C‑357/09. PPU. sz. Kadzoev‑ügyben 2009. november 30‑án hozott
         ítélet [EBHT 2009., I‑11189. o.] 56. pontja). A 2008/115 irányelv ily módon figyelembe kívánja venni mind az Emberi Jogok
         Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatát, miszerint az arányosság elve megköveteli, hogy azon személy őrizetbe vétele, aki
         ellen kiutasítása vagy kiadatása céljából intézkedés van folyamatban, nem hosszabbodhat meg ésszerűtlen időtartamra, azaz
         nem haladhatja meg a kitűzött cél eléréséhez szükséges időtartamot (lásd különösen az EJEB 2008. január 19‑i Saadi kontra
         Royaume‑Uni ítéletét [az Ítéletek és Határozatok Tárában még nem tették közzé], 72. és 74. §), mind pedig az irányelv (3) preambulumbekezdésében
         hivatkozott, az Európa Tanács Miniszteri Bizottsága által 2005. május 4‑én elfogadott „Kitoloncolásról szóló húsz iránymutatás”
         nyolcadik iránymutatását. Ezen elv szerint a kitoloncolást megelőző minden őrizetnek a lehető legrövidebbnek kell lennie.

      44      Ezen megfontolásokra tekintettel kell megítélni, hogy a 2008/115 irányelvben bevezetett közös szabályokkal ellentétes‑e az
         alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás.

      45      E tekintetben elsőként meg kell jegyezni, hogy – amint mind a kérdést előterjesztő bíróság, mind pedig az olasz kormány által
         az írásbeli észrevételeikben adott információkból következik – a 2008/115 irányelvet nem ültették át az olasz jogrendbe.

      46      Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amikor valamely tagállam határidőn belül elmulasztja átültetni az irányelvet,
         vagy ha azt nem megfelelően ülteti át, a magánszemélyek hivatkozhatnak ezen állammal szemben ezen irányelv azon rendelkezéseire,
         amelyek a tartalmuk alapján feltétlenek és kellően pontosak (lásd ebben az értelemben különösen a 152/84. sz. Marshall‑ügyben
         1986. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 723. o] 46. pontját és a C‑203/10. sz. Auto Nikolovi ügyben 2011. március 3‑án
         hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 61. pontját).

      47      Ugyanez érvényes a 2008/115 irányelv 15. és 16. cikkére, amelyek – amint a jelen ítélet 40. pontjából következik – feltétlenek
         és kellően pontosak ahhoz, hogy nincsen szükség más különleges tényezőkre a tagállamok általi végrehajthatóságuk érdekében.

      48      Egyébiránt a H. El Dridi helyzetében lévő személy a 2008/115 irányelv személyi hatálya alá tartozik, mivel a 2. cikke (1) bekezdésének
         szövege értelmében az a valamely tagállam területén illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra alkalmazandó.

      49      Amint a főtanácsnok állásfoglalásának 22–28. pontjában arra rámutatott, ezt a következtetést nem kérdőjelezheti meg ezen irányelv
         2. cikke (2) bekezdésének b) pontja, amely lehetővé teszi a tagállamoknak, hogy úgy döntsenek, hogy nem alkalmazzák ezt az
         irányelvet azokra a harmadik országbeli állampolgárokra, akiket a nemzeti jogszabályok szerint büntetőjogi szankcióként vagy
         büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki, vagy akik kiadatási eljárás alatt állnak. Az előzetes döntéshozatalra
         utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy az alapügyben a visszatérési kötelezettség a torinói prefektus 2004. május 8‑i határozatából
         ered. Egyébiránt az említett rendelkezésben foglalt büntetőjogi szankciók nem az önkéntes távozásra előírt határidő teljesítésének
         elmaradására vonatkoznak.

      50      Másodsorban meg kell állapítani, hogy noha a torinói prefektus 2004. május 8‑i határozata – mivel az államterület elhagyására
         vonatkozó kötelezettséget állapít meg H. El Dridi számára – a 2008/115 irányelv 3. cikkének 4. pontjában meghatározott „kiutasítási
         határozat” fogalma alá tartozik, amelyre az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése, valamint 7. cikkének (1) bekezdése vonatkozik,
         az alapügyben szereplő olasz szabályozásban szereplő kitoloncolási eljárás érezhetően különbözik az ezen irányelvben bevezetett
         eljárástól.

      51      Így, míg ez az irányelv előírja, hogy hét naptól harminc napig terjedő határidőt kell megállapítani az önkéntes távozásra,
         a 286/1998. sz. törvényerejű rendelet nem írja elő ezen intézkedés alkalmazását.

      52      Ezt követően a tagállamok által a 2008/115 irányelv 8. cikkének (4) bekezdése alapján alkalmazható kényszerítő intézkedéseket
         illetően, mint például a 286/1998. sz. törvényerejű rendelet 13. cikkének (4) bekezdésében előírt kitoloncolás, meg kell állapítani,
         hogy abban a helyzetben, amikor az ilyen intézkedések nem teszik lehetővé a kívánt eredmény elérését, azaz valamely harmadik
         országbeli azon állampolgár kitoloncolását, akivel szemben azokat elrendelték, a tagállamok szabadon elfogadhatnak – akár
         büntető jellegű – intézkedéseket is, amelyek többek között lehetővé teszik ezen állampolgárok visszatartását attól, hogy jogellenesen
         tartózkodjanak ezen államok területén.

      53      Meg kell azonban jegyezni, hogy főszabály szerint a büntetőjogi jogszabályok és a büntetőeljárás szabályai a tagállamok hatáskörébe
         tartoznak, ezt a jogterületet mégis befolyásolhatja az uniós jog (lásd ebben az értelemben különösen a 203/80. sz. Casati‑ügyben
         1981. november 11‑én hozott ítélet [EBHT 1981., 2595. o.] 27. pontját; a 186/87. sz. Cowan‑ügyben 1989. február 2‑án hozott
         ítélet [EBHT 1989., 195. o.] 19. pontját és a C‑226/97. sz. Lemmens‑ügyben 1998. június 16‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3711. o.]
         19. pontját).

      54      Ebből következik, hogy annak a körülménynek az ellenére, hogy sem az EK 63. cikk első bekezdése 3. pontjának b) alpontja – amely
         rendelkezést az EUMSZ 79. cikk (2) bekezdésének c) pontja megismétli –, sem az EK‑Szerződés e rendelkezése alapján elfogadott
         2008/115 irányelv nem zárja ki a tagállamok büntetőjogi hatáskörét az illegális bevándorlás és tartózkodás területén, ez utóbbiaknak
         oly módon kell kiigazítaniuk az e területre vonatkozó jogszabályaikat, hogy biztosítsák az uniós jog tiszteletben tartását.

      55      Az említett államok különösen nem alkalmazhatnak olyan – akár büntetőjogi – szabályozást, amely veszélybe sodorhatja a valamely
         irányelv által követett célok megvalósítását, és ennélfogva megfoszthatja azt hatékony érvényesülésétől.

      56      Az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének második és harmadik albekezdése értelmében ugyanis a tagállamok többek között „a Szerződésekből,
         illetve az Unió intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő
         általános vagy különös intézkedéseket”, és „tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti az Unió célkitűzéseinek
         megvalósítását”, beleértve az irányelvek által kitűzött célokat is.

      57      Pontosabban a 2008/115 irányelvet illetően emlékeztetni kell arra, hogy a (13) preambulumbekezdése értelmében a kényszerítő
         intézkedésekre kifejezetten alkalmazni kell az arányosság és a hatékonyság elvét a felhasznált módszerek és a kitűzött célok
         vonatkozásában.

      58      Következésképpen a tagállamok a kitoloncolásnak az említett irányelv 8. cikke (4) bekezdésének megfelelően történő foganatosítása
         érdekében elfogadott kényszerítő intézkedések sikertelenségének orvoslása céljából nem írhatnak elő a 286/1998. sz. törvényerejű
         rendelet 14. cikkének (5b) bekezdésében szereplő büntetéshez hasonló, szabadságelvonással járó büntetést kizárólag azzal az
         indokkal, hogy valamely harmadik ország állampolgára továbbra is jogellenesen valamely tagállam területén tartózkodik azt
         követően, hogy az államterület elhagyását elrendelő határozatot közölték vele, és az ebben a határozatban megjelölt határidő
         letelt, hanem a tagállamoknak folytatniuk kell erőfeszítéseiket a kiutasítási határozat végrehajtása céljából, amely határozat
         továbbra is kifejti joghatásait.

      59      Egy ilyen büntetés – különösen a feltételei és az alkalmazásának módja miatt – veszélyeztetheti az említett irányelv által
         kitűzött cél megvalósítását, vagyis a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok hatékony visszatérési és hazatelepülési
         politikájának a megvalósítását. Különösen, amint a főtanácsnok állásfoglalásnak 42. pontjában arra rámutatott, az alapügyben
         szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás meggátolhatja a 2008/115 irányelv 8. cikke (1) bekezdésében szereplő intézkedések
         alkalmazását, és a késleltetheti a kiutasítási határozat végrehajtását.

      60      Ez nem zárja ki a tagállamok azon lehetőségét, hogy a 2008/115 irányelv elveit és célját tiszteletben tartva olyan rendelkezéseket
         fogadjanak el, amelyek azokat a helyzeteket szabályozzák, amikor a kényszerítő intézkedések nem teszik lehetővé a területükön
         illegálisan tartózkodó harmadik állambeli állampolgárok kitoloncolását.

      61      A fentiekre tekintettel, a kérdést előterjesztő bíróság feladata – amely bíróság az uniós jog rendelkezéseit hatáskörének
         keretei között alkalmazni, és ezek teljes érvényesülését biztosítani hivatott –, hogy eltekintsen a 286/1998. sz. törvényerejű
         rendelet mindazon rendelkezésének alkalmazásától, amely a 2008/115 irányelv megoldásával ellentétes, nevezetesen e törvényerejű
         rendelet 15. cikke (5b) bekezdésének alkalmazásától (lásd ebben az értelemben a 106/77. sz. Simmenthal‑ügyben 1978. március
         9‑én hozott ítélet [EBHT 1978., 629. o.] 24. pontját, a C‑462/99. sz. Connect Austria ügyben 2003. május 22‑én hozott ítélet
         [EBHT 2003., I‑5197. o.] 38. és 40. pontját, valamint a C‑188/10. és C‑189/10. sz., Melki és Abdeli egyesített ügyekben 2010.
         június 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 43. pontját). Ennek során a kérdést előterjesztő bíróságnak
         kellő figyelmet kell fordítania az enyhébb büntetés visszaható hatályú alkalmazásának elvére, amely a tagállamok közös alkotmányos
         hagyományainak része (a C‑387/02., C‑391/02. és C‑403/02. sz., Berlusconi és társai egyesített ügyekben 2005. május 3‑án hozott
         ítélet [EBHT 2005., I‑3565. o.] 67–69. pontja, valamint a C‑420/06. sz. Jager‑ügyben 2008. március 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008.,
         I‑1315. o.] 59. pontja).

      62      Ennélfogva azt a választ kell adni az előterjesztett kérdésre, hogy a 2008/115 irányelvet, különösen annak 15. és 16. cikkét
         úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállamnak az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan szabályozása, amely
         kizárólag azért rendeli szabadságvesztéssel büntetni valamely harmadik ország jogellenesen tartózkodó állampolgárát, mert
         e személy – megsértve az ezen állam területének meghatározott határidőn belüli elhagyását elrendelő határozatot – jogszerű
         indok nélkül továbbra is e területen marad.

       A költségekről
      63      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról
            és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet, különösen annak 15. és 16. cikkét
            úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes valamely tagállamnak az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan szabályozása, amely
            kizárólag azért rendeli szabadságvesztéssel büntetni valamely harmadik ország jogellenesen tartózkodó állampolgárát, mert
            e személy – megsértve az ezen állam területének meghatározott határidőn belüli elhagyását elrendelő határozatot – jogszerű
            indok nélkül továbbra is e területen marad.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


A Bíróság június 1.-i ítélete: 1999. # Klaus Konle kontra Republik Österreich. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Ausztria. # Letelepedés szabadsága. # C-302/97. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) október 23.-i ítélete: 2002. # Matratzen Concord GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy. # T-6/01. sz. ügy


A Bíróság (negyedik tanács) március 8.-i ítélete: 2001. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Az átültetés elmaradása. # C-176/00. sz. ügy


title: A Törvényszék ítélete (negyedik tanács), 2013. szeptember 6.#Iranian Offshore Engineering & Construction Co. kontra az Európai Unió Tanácsa.#Közös kül‑ és biztonságpolitika – Iránnal szemben az atomfegyverek elterjedésének megakadályozása érdekében hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – Megsemmisítés iránti kereset – A kereseti kérelmek módosításának határideje – Elfogadhatóság – Indokolási kötelezettség – Nyilvánvaló értékelési hiba.#T‑110/12. sz. ügy.

text:
               Felek
               Rendelkező rész

            Felek
            A T‑110/12. sz. ügyben,
            az Iranian Offshore Engineering & Construction Co. (székhelye: Teherán [Irán], képviselik: J. Viñals Camallonga, L. Barriola Urruticoechea és J. Iriarte Ángel ügyvédek)
            felperesnek
            az Európai Unió Tanácsa (képviselik: P. Plaza García, V. Piessevaux és G. Ramos Ruano, meghatalmazotti minőségben)
            alperes ellen
            egyfelől az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 2010/413/KKBP határozat módosításáról szóló, 2011. december 1‑jei 2011/783/KKBP tanácsi határozatnak (HL L 319., 71. o.), másfelől az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 961/2010/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2011. december 1‑jei 1245/2011/EU tanácsi végrehajtási rendeletnek (HL L 319., 11. o.), valamint az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 961/2010/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. március 23‑i 267/2012/EU tanácsi rendeletnek (HL L 88., 1. o.) a felperest érintő részében történő megsemmisítése iránti kérelme tárgyában,
            A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács),
            tagjai: I. Pelikánová elnök, K. Jürimäe és M. van der Woude (előadó) bírák,
            hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. március 5‑i tárgyalásra,
            meghozta a következő
            Ítéletet (1)
             [omissis]
            Eljárás és a felek kérelmei
            8. A felperes a Törvényszék Hivatalához 2012. február 27‑én benyújtott keresetlevelével megindította a jelen keresetet.
            9. A Törvényszék Hivatalához 2013. február 1‑jén benyújtott külön iratában a felperes ideiglenes intézkedés iránti kérelmet terjesztett elő, amelyben kérte a megtámadott aktusok őt érintő részében történő végrehajtásának az addig az időpontig történő felfüggesztését, amíg a Törvényszék a keresetet elbírálja. 2013. március 11‑én hozott végzésében a Törvényszék elnöke elutasította e kérelmet (T‑110/12. R. sz., Iranian Offshore Engineering & Construction kontra Tanács ügyben hozott végzés).
            10. A pervezető intézkedések keretében a Törvényszék felhívta a Tanácsot, hogy bizonyos kérdésekre írásban válaszoljon. A Tanács e felhívásnak a megszabott határidőn belül eleget tett.
            11. A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – semmisítse meg a 2011/783 határozat 1. cikkét és a 1245/2011 végrehajtási rendelet 1. cikkét az őt érintő részükben;
            – törölje a nevét az e cikkekben említett mellékletekből;
            – a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
            12. 2012. július 19‑én benyújtott válaszában a felperes kérte, hogy módosíthassa kereseti kérelmeit, kérve a Törvényszéktől a 267/2012 rendeletnek az őt érintő részében való megsemmisítését is.
            13. A Tanács azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant;
            – a felperest kötelezze a költségek viselésére.
            14. A tárgyaláson a felperes kifejtette, hogy a második kereseti kérelme lényegében megegyezik az elsővel. Ezenkívül a Törvényszék több új irat benyújtását engedélyezte a felperes számára, amelyekről a Tanács másolatot kapott. A Tanács nem kifogásolta ezen iratoknak az aktához csatolását. A Törvényszék úgy határozott, hogy az eljárást befejező ítéletig nem határoz az említett iratoknak az aktához való csatolásáról.
            Indokolás
            A kereseti kérelmek módosítása iránti kérelemről
            15. Válaszában a felperes azt kéri, hogy eredeti kereseti kérelmét úgy módosíthassa, hogy keresete a keresetlevél benyújtását követően elfogadott 267/2012 rendelet megsemmisítésére is irányul.
            16. Az ítélkezési gyakorlat szerint, ha egy magánszemélyt közvetlenül és személyében érintő határozat vagy rendelet helyébe az eljárás során azonos tárgyú jogi aktus lép, azt olyan új ténynek kell tekinteni, amely lehetővé teszi a felperes számára kereseti kérelmeinek és jogalapjainak megfelelő módosítását. Ellentétes lenne ugyanis a gondos igazságszolgáltatás és a pergazdaságosság követelményével a felperes új kereset benyújtására való kötelezése. Ezenkívül igazságtalan lenne, ha az érintett intézmény, valamely jogi aktus ellen az uniós bíróság elé terjesztett keresetlevélben található bírálatokkal való szembenézés jegyében, a megtámadott jogi aktust megfelelően módosíthatná, vagy helyébe egy másikat léptethetne, és az eljárás során hivatkozhatna erre a módosításra vagy jogszabályváltásra annak érdekében, hogy a másik felet megfossza eredeti kérelmeinek és jogalapjainak a későbbi határozatra való kiterjesztésének, vagy az e határozat elleni további kérelmek vagy jogalapok előterjesztésének lehetőségétől (lásd a Törvényszék T‑256/07. sz., People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑3019. o.] 46. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            17. Mindazonáltal ahhoz, hogy a kereseti kérelmek módosítása iránti kérelem elfogadható legyen, azt az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdésében foglalt keresetindítási határidőn belül kell benyújtani. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis e keresetindítási határidő hivatalból alkalmazandó, és azt az uniós bíróságnak érvényre kell juttatnia, hogy ezáltal biztosítsa a jogbiztonságot és a jogalanyok törvény előtti egyenlőségét (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑439. o.] 101. pontját). Így a bíróságnak kell – adott esetben hivatalból – vizsgálnia, hogy tiszteletben tartották‑e ezt a határidőt (a Törvényszék T‑301/11. sz., Ben Ali kontra Tanács ügyben 2012. január 11‑én hozott végzésének 16. pontja).
            18. A keresetindítási határidő számítását illetően emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdése szerint a megsemmisítés iránti eljárást esettől függően a megtámadott jogi aktus kihirdetésétől vagy a felperessel történt közlésétől, illetve ennek hiányában attól a naptól számított két hónapon belül kell megindítani, amikor arról a felperes tudomást szerzett. A Törvényszék eljárási szabályzata 102. cikkének 1. §‑a értelmében, ha az intézmény által hozott jogi aktus elleni eljárás kezdeményezésére nyitva álló határidő a jogi aktus kihirdetésével kezdődik, ezt a határidőt ennek a jogi aktusnak az Európai Unió Hivatalos Lapjában  való kihirdetésétől számított tizennegyedik nap végétől kell számítani. Ugyanezen szabályzat 102. cikkének 2. §‑a alapján az eljárási határidők a távolságra tekintettel tíznapos átalány‑határidővel meghosszabbodnak.
            19. Ezenkívül az ítélkezési gyakorlat szerint a hatékony bírói jogvédelem elve magában foglalja, hogy azon uniós hatóság, amely olyan aktust fogad el – a jelen esethez hasonlóan –, amely valamely személlyel vagy szervezettel szemben korlátozó intézkedéseket von maga után, közölje az aktus alapjául szolgáló indokokat, vagy ezen aktus elfogadásának időpontjában, vagy legalábbis a lehető leggyorsabban az elfogadásuk után, annak érdekében, hogy lehetővé tegye e személyeknek vagy szervezeteknek a jogorvoslathoz való joguk gyakorlását (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑548/09. P. sz., Bank Melli Iran kontra Tanács ügyben 2011. november 16‑án hozott ítéletétének [EBHT 2011., I‑11381. o.] 47. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            20. A jelen esetben ezt az elvet egyébként a 2010/413 határozat 24. cikkének (3) bekezdése, a 961/2010 rendelet 36. cikkének (3) bekezdése és a 267/2012 rendelet 46. cikkének (3) bekezdése pontosítja, előírva, hogy a Tanács döntését és a jegyzékbe vétel okait közli – amennyiben a cím ismert, közvetlenül, egyéb esetben értesítés közzététele útján – a korlátozó intézkedésekkel érintett személyekkel és szervezetekkel, lehetővé téve számukra, hogy észrevételeket tegyenek.
            21. Ebből következik, hogy a valamely személlyel vagy szervezettel szemben korlátozó intézkedéseket előíró jogi aktus elleni megsemmisítés iránti kereset kezdeményezésére nyitva álló határidő csak abban az időpontban kezdődik, amikor egyedileg közölték ezt az aktust az érintettel, amennyiben a címe ismert, vagy pedig ellenkező esetben az erről szóló értesítésnek az Európai Unió Hivatalos Lapjában  történő közzétételétől. Ehhez hasonlóan a kereseti kérelmeknek és a jogalapoknak a korlátozó intézkedéseket előíró megtámadott jogi aktust hatályon kívül helyező és felváltó, továbbá ezen intézkedéseket fenntartó jogi aktusra való kiterjesztésére irányuló kérelem benyújtására nyitva álló határidő csak ezen új aktusnak az érintett személlyel vagy szervezettel való egyedi közlésének időpontjában kezdődik, ha a címe ismert, vagy pedig az erről szóló értesítésnek a Hivatalos Lapban történő közzétételétől, ha az egyedi közlés nem lehetséges.
            22. A jelen ügyben a felperes azt állítja, hogy a 267/2012 rendeletet nem közölték vele közvetlenül a 2012. március 23‑i elfogadása után, amit a Tanács nem vitat. A tárgyaláson a Tanács azonban – anélkül, hogy a felperes azt vitatta volna – kifejtette, hogy a 267/2012 rendeletet 2012. december 11‑én közölték a felperessel, azt követően, hogy a Tanács a listáján e rendelet 46. cikkének (6) bekezdése szerint végzett felülvizsgálatát követően úgy határozott, hogy továbbra is szerepelteti a korlátozó intézkedésekkel érintett személyek és szervezetek listáján.
            23. E körülmények között a felperesnek a 267/2012 rendelet IX. mellékletében való további szerepeltetésére vonatkozó új határozattal szembeni, az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdésében foglalt két hónapos keresetindítási határidő 2012. december 12‑én kezdődött, és az eljárási szabályzat 102. cikkének (2) bekezdése alapján 2013. február 21‑én járt le.
            24. Márpedig, mivel a felperes a 267/2012 rendelet elfogadásáról azelőtt tudomást szerzett, hogy azt közölték volna vele, és már 2012. július 19‑én benyújtotta kereseti kérelmeinek a módosítását, e kérelmet nem lehet elkésettnek tekinteni.
            25. A tárgyaláson a Tanács ugyanakkor elfogadhatatlansági kifogást hozott fel e kérelemmel szemben, mivel az a tények nyilvánvalóan téves értékelésére alapított új jogalapon alapul, ami módosítja a jogvitának a keresetlevélben meghatározott tárgyát és keretét.
            26. Mivel a kereseti kérelmek módosítása iránti kérelmet az előírt határidőn belül nyújtották be, az elfogadható még akkor is, ha az e kérelmet alátámasztó és a nyilvánvalóan téves értékelésére alapított jogalap a Tanács állításának megfelelően új.
            (1) .
            (1) – A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján
            A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
            a következőképpen határozott:
            1) A Törvényszék megsemmisíti az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 2010/413/KKBP határozat módosításáról szóló, 2011. december 1‑jei 2011/783/KKBP tanácsi határozat azon részét, amelyben az felveszi az Iranian Offshore Engineering & Construction Co. nevét a 2010/413/KKBP határozat II. mellékletébe.
            2) A Törvényszék megsemmisíti az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 961/2010/EU rendelet végrehajtásáról szóló, 2011. december 1‑jei 1245/2011/EU tanácsi végrehajtási rendelet azon részét, amelyben az felveszi az Iranian Offshore Engineering & Construction Co. nevét az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 423/2007/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2010. október 25‑i 961/2010/EU rendelet VIII. mellékletébe.
            3) A Törvényszék megsemmisíti az Iránnal szembeni korlátozó intézkedésekről és a 961/2010/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. március 23‑i 267/2012/EU tanácsi rendelet IX. mellékletét az Iranian Offshore Engineering & Construction Co.‑t érintő részében.
            4) A Törvényszék a 2011/783 határozattal módosított 2010/413 határozat joghatásait az Iranian Offshore Engineering & Construction Co tekintetében az Európai Unió Hivatalos Lapjában  való közzétételét követő huszadik napon történt hatálybalépésétől a 267/2012 rendelet részleges megsemmisítésének hatálybalépéséig fenntartja.
            5) Az Európai Unió Tanácsa a saját költségein kívül viseli az Iranian Offshore Engineering & Construction Co. részéről a jelen eljárásban és az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban felmerült költségeket.


title: A Bíróság (hetedik tanács) 2011. november 10-i ítélete.#LG Electronics, Inc. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Fellebbezés - Közösségi védjegy - "KOMPRESSOR PLUS" szómegjelölés - A lajstromozás megtagadása - 40/94/EK rendelet - 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja - Leíró jelleg - Új bizonyítási eszköz Törvényszék általi értékelése - Tények és bizonyítékok elferdítése.#C-88/11 P. sz. ügy.

text:
      A Bíróság (hetedik tanács) 2011. november 10‑i ítélete – LG Electronics kontra OHIM
      (C‑88/11. P. sz. ügy)
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – »KOMPRESSOR PLUS« szómegjelölés – A lajstromozás megtagadása – 40/94/EK rendelet – A 7. cikk (1) bekezdésének c) pontja – Leíró jelleg – Új bizonyítási eszköz Törvényszék általi értékelése – Tények és bizonyítékok elferdítése”
      1.                     Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – A tények hivatalból történő vizsgálata – Terjedelem – Közismert tények helytállóságának
            bizonyítására vonatkozó kötelezettség – Hiány – A Törvényszék előtti vitatás – Valamely közismert tény helytállóságának alátámasztására
            szolgáló iratok benyújtása (40/94 tanácsi rendelet, 74. cikk (1) bekezdés) (vö.  26–30. pont)
      2.                     Fellebbezés – Jogalapok – A tények és bizonyítékok téves értékelése – Elfogadhatatlanság – A tények és a bizonyítékok értékelésének
            a Bíróság általi felülvizsgálata – Kizártság, kivéve az elferdítés esetét (EUMSZ 256. cikk (1) bekezdés; a Bíróság alapokmánya
            58. cikk (1) bekezdés) (vö.  36–37. pont)
      Tárgy

               A Törvényszék (második tanács) T‑497/09. sz., LG Electronics kontra OHIM ügyben 2010. december 16‑án hozott ítélete ellen
                  benyújtott fellebbezés, amely ítélet elutasította a fellebbező által az OHIM első fellebbezési tanácsának 2009. szeptember
                  23‑án, a KOMPRESSOR PLUS szómegjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozásának tárgyában hozott határozata (R 397/2009–1. sz. ügy)
                  ellen benyújtott fellebbezést – A védjegy leíró jellege – A közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi
                  rendelet (HL L 78., 1. o.) 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja – Az új tények Törvényszék általi értékelése – A bizonyítékok
                  elferdítése

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

                  2)

                  	A Bíróság az LG Electronics, Inc.‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság 1980. február 27-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # # 168/78. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) 1987. június 11-i ítélete. # Procureur de la République kontra Daniel Gofette és Alfred Gilliard. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de gande instance de Charleville-Mézières - Franciaország. # # 406/85. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) 1988. június 14-i ítélete. # Dansk Denkavit ApS kontra Landbrugsministeriet. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Østre Landsret - Dánia. # 29/87. sz. ügy