title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. február 9-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága. # Tagállami kötelezettségszegés - Hatodik HÉA-irányelv - A 2. cikk 1. pontja, az 5. cikk (4) bekezdésének c) pontja, a 12. cikk (3) bekezdése és a 16. cikk (1) bekezdése - Belföldi ügylet - Ideiglenes behozatali eljárásban behozott művészeti tárgyak árverése - Az árverezők jutaléka. # C-305/03. sz. ügy

text:
      C‑305/03. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága
      „Tagállami kötelezettségszegés – Hatodik HÉA‑irányelv – A 2. cikk 1. pontja, az 5. cikk (4) bekezdésének c) pontja, a 12. cikk (3) bekezdése és a 16. cikk (1) bekezdése – Belföldi ügylet – Ideiglenes behozatali eljárásban behozott művészeti tárgyak árverése – Az árverezők jutaléka”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adó – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – A tagállamok arra vonatkozó
            jogosultsága, hogy mentesítsék az ideiglenes behozatali eljárásban behozott termékek értékesítését és az ahhoz kapcsolódó
            szolgáltatásnyújtást
      (77/388 tanácsi rendelet, 2. cikk, 1. pont, 5. cikk, (4) bekezdés, c) pont, 12. cikk, (3) bekezdés, és 16. cikk (1) bekezdés)
      Az a tagállam, amely a hozzáadottérték‑adó kedvezményes mértékét alkalmazza az ideiglenes behozatali eljárás keretében behozott
         művészeti tárgyak, gyűjteménydarabok és régiségek árverése után az árverezők által felszámított jutalékra, nem teljesíti a
         99/49 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
         egységes adóalap‑megállapításról szóló 77/388 irányelv 2. cikkének 1. pontjából, 5. cikke (4) bekezdésének c) pontjából, 12. cikkének
         (3) bekezdéséből és 16. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      Ugyanis mind a behozatalnak, mind az árverési értékesítésnek a hatodik irányelv 16. cikkének (1) bekezdésében támasztott feltételek
         szerinti adóztatása érdekében az árverési áron belül az árverező jutalékának megfelelő részt meg kell különböztetni a behozott
         termék vámértékének megfelelő résztől. Így az első rész képezi az árverési ár adóalapját, amelyet a hatodik irányelv 26a. cikke
         alapján kell kiszámítani, és az ezen irányelv 12. cikke (3) bekezdésének a) pontjában előírt általános adómértékkel kell adóztatni,
         míg a második rész a termék vámértékének felel meg, amely a behozatalra felszámított hozzáadottérték‑adó alá tartozik, és
         amelyet az érintett tagállamban alkalmazandó kedvezményes effektív adókulccsal kell adóztatni az említett irányelv 11. cikke
         B. részének (6) bekezdése alapján.

      (vö. 43., 51. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2006. február 9.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Hatodik HÉA‑irányelv – A 2. cikk 1. pontja, az 5. cikk (4) bekezdésének c) pontja, a 12. cikk (3) bekezdése és a 16. cikk (1) bekezdése – Belföldi ügylet – Ideiglenes behozatali eljárásban behozott művészeti tárgyak árverése – Az árverezők jutaléka”
      A C‑305/03. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt
      a Bírósághoz 2003. július 16‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: R. Lyal, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága (képviselik: C. Jackson és R. Caudwell, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: N. Paines QC, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J‑P. Puissochet, S. von Bahr, U. Lõhmus (előadó) és A. Ó Caoimh bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. december 16‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. február 24‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága keresetlevelében annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy Nagy‑Britannia és Észak‑Írország
         Egyesült Királysága – mivel a hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: HÉA) kedvezményes mértékét alkalmazta az ideiglenes behozatali
         eljárás keretében behozott művészeti tárgyak, gyűjteménydarabok és régiségek (a továbbiakban: művészeti tárgyak) árverése
         után az árverezők által felszámított jutalékra – nem teljesítette az 1999. május 25‑i 1999/49/EK tanácsi irányelvvel (HL L 139,
         27. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 322. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
         összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK
         hatodik tanácsi irányelv (HL L 145, 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik
         irányelv) 2. cikkének 1. pontjából, 5. cikke (4) bekezdésének c) pontjából, 12. cikkének (3) bekezdéséből és 16. cikkének
         (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      2        Jelen kereset különösen az Egyesült Királyságban ideiglenes behozatali eljárás alá vont, és értékesítésüket követően a Közösség
         területére behozott művészeti tárgyak árverésére kivetett HÉA alkalmazására vonatkozik.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
       A hatodik irányelv
      3        Ezen irányelv 2. cikke előírja:

      „A hozzáadottérték‑adó alá tartozik:
      1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
      2.      a termékimport.”
      4        Az említett irányelv 5. cikke (4) bekezdésének c) pontja alapján szintén ugyanezen cikk 1. pontja szerinti értékesítésnek
         minősül:

      „a termékek bizományi szerződés alapján történő átruházása”.
      5        A hatodik irányelv 11. cikke B. részének (1), (3) és (6) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Az adóalap azon vám szempontjából meghatározott érték, amelyet a hatályos közösségi rendelkezéseknek megfelelően állapítanak
         meg; ez vonatkozik a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontjában említett termékek behozatalára is.

      […]
      (3)      Az adóalapba, amennyiben még nincsenek beszámítva, a következőket kell beszámítani:
      a)      az importáló országon kívül esedékes, valamint a behozatal miatt fizetendő adók, vámok, lefölözések és egyéb díjak, kivéve
         magát a felszámolandó hozzáadottérték‑adót;

      b)      azon járulékos költségek, mint a jutalék, a csomagolási, fuvarozási és biztosítási költségek, amelyek az importáló tagállam
         területén belül a termék első rendeltetési helyéig felmerültek.

      Az »első rendeltetési hely« az a hely, amelyet a szállítólevélben vagy más olyan kísérőokmányban tüntettek fel, amellyel a
         terméket az importáló tagállam területére beviszik. Amennyiben ezen adat hiányzik, első rendeltetési helynek az a hely minősül,
         ahol az importáló tagállam területén belül az első átrakás történik.

      Az említett járulékos költségeket bele lehet számítani az adóalapba, ha azok az importáló tagállam területén belül egy másik
         rendeltetési helyre történő szállításból erednek, amennyiben ez a hely az adóköteles esemény keletkezésének időpontjában ismert.

      […]
      (6) Azon tagállamok, amelyek 1993. január 1‑jén nem éltek a 12. cikk (3) bekezdése a) pontjának harmadik albekezdése által
         kínált lehetőséggel, az (1)‑(4) bekezdésektől eltérően úgy rendelkezhetnek, hogy a 26a. cikk A. részének a), b) és c) pontjában
         meghatározott művészeti tárgyak […] behozatala esetén az adóalap az (1)‑(4) bekezdésnek megfelelően meghatározott összeg bizonyos
         hányada legyen.

      Az összeghányadot úgy kell meghatározni, hogy az ebből kifolyólag esedékes, behozatalra vonatkozó [HÉA] minden esetben elérje
         az (1)‑(4) bekezdéseknek megfelelően meghatározott összeg 5 %‑át.”

      6        Az említett irányelv 12. cikke (3) bekezdésének szövege a következő:

      „a)      A [HÉA] általános mértékét minden tagállam az adóalap százalékában határozza meg, és ez azonos a termék értékesítésére és
         a szolgáltatások nyújtására is. 1999. január 1‑jétől 2000. december 31‑ig e százalék nem lehet kevesebb, mint 15 %.

      […]
      A tagállamok alkalmazhatnak egy vagy két kedvezményes adómértéket is. Ezen adómértékeket, amelyek nem lehetnek 5 %‑nál kisebbek,
         az adóalap százalékában határozzák meg, és csak a H. mellékletben meghatározott termékértékesítések és szolgáltatásnyújtások
         kategóriáira lehet alkalmazni.

      […]
      c)      A tagállamok úgy határozhatnak, hogy az a) pont harmadik bekezdése értelmében alkalmazott kedvezményes adómértéket vagy adómértékek
         egyikét alkalmazzák a 26a. cikk A. részének a), b) és c) pontjában meghatározott művészeti tárgyak […] behozatala esetén is.

      […]”
      7        Ezen irányelv 14. cikkének (1) bekezdése rögzíti, hogy a tagállamok a behozatalnál mentesítik az adó alól többek között az
         alábbiakat:

      „i)      a termékimporttal kapcsolatos olyan szolgáltatások nyújtása, amelyeknek értékét a 11. cikk B. része (3) bekezdésének b) pontja
         értelmében az adóalap tartalmazza”.

      8        A hatodik irányelv 16. cikke, amint az ugyanezen irányelv 28c. cikkéből következik, számos mentességet tartalmaz a nemzetközi
         áruforgalom tekintetében, és amely (1) bekezdésében az alábbiakat rögzíti:

      „Az egyéb közösségi adózási rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok a 29. cikkben meghatározott konzultációkra is figyelemmel
         olyan különleges intézkedéseket tehetnek, amelyek arra irányulnak, hogy mentességben részesítsék a következő ügyletek némelyikét
         vagy mindegyikét, feltéve, hogy azok nem végső felhasználásra és/vagy fogyasztásra szolgálnak, továbbá hogy a [HÉA] összege
         az A.‑E. részben említett esetekre vonatkozó intézkedések megszüntetésekor megfelel azon adóösszegnek, amely ezen ügyletek
         mindegyikének az ország területén való megadóztatása esetén lett volna esedékes:

      […]
      E.      értékesítések:
      –        a 7. cikk (1) bekezdésének a) pontjában említett termékekből, amelyekre továbbra is érvényesek az ideiglenes behozatallal
         összefüggő teljes importvámmentességet szabályozó rendelkezések vagy a külső árutovábbítási eljárást szabályozó rendelkezések,

      […]
      továbbá az ilyen értékesítésekhez kapcsolódó szolgáltatásnyújtások.
      Eltérve a 21. cikk 1. pontja a) alpontjának első albekezdésétől, az esedékes adó megfizetéséért felelős személy az első albekezdésnek
         megfelelően azon személy, akinek révén a termékek kikerülnek az e bekezdésben felsorolt rendelkezések, illetve helyzetek hatálya
         alól.

      Amikor a termékek kivonása az e bekezdésben felsorolt rendelkezések, illetve helyzetek hatálya alól a 7. cikk (3) bekezdésének
         értelmében vett behozatalt eredményezi, akkor a behozó tagállam meghozza azon intézkedéseket, amelyek az országban a kettős
         adóztatás elkerüléséhez szükségesek.

      […]”
      9        A közös hozzáadottértékadó‑rendszer kiegészítéséről és a 77/388/EGK irányelv módosításáról szóló, 1994. február 14‑i 94/5/EK
         tanácsi irányelv (HL L 60, 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 255. o.), amelyet a tagállamoknak 1995.
         január 1‑jéig kellett átültetniük, a hatodik irányelvet kiegészítette a 26a. cikkel. E „[h]asznált cikkekre, művészeti tárgyakra,
         gyűjteménydarabokra és régiségekre vonatkozó különleges rendelkezések” címet viselő rendelkezés szövege a következő:

       „A. Meghatározások
      E cikk alkalmazásában és az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül:
      […]
      e)      »adóköteles viszonteladó«: olyan adóalany, aki gazdasági tevékenysége során megvásárol vagy vállalkozása számára beszerez,
         illetve viszonteladás céljából behoz használt cikkeket és/vagy művészeti tárgyakat, gyűjteménydarabokat vagy régiségeket,
         függetlenül attól, hogy az adóalany a maga javára vagy kereskedelmi jutalékot biztosító szerződés alapján más személy érdekében
         jár el,

      f)      »nyilvános árverés szervezője«: olyan adóalany, aki gazdasági tevékenysége keretében nyilvános árverésen kínál termékeket
         azzal, hogy a legmagasabb ajánlatot tevőnek adja el a terméket;

      g)      »nyilvános árverés szervezőjének megbízója«: olyan személy, aki nyilvános árverés szervezőjének termékeket ad át olyan szerződés
         keretében, amely kereskedelmi jutalékot biztosít, a következő előírások figyelembevételével:

      –        a nyilvános árverés szervezője a terméket a saját nevében, de a megbízó javára kínálja eladásra,
      –        a nyilvános árverés szervezője a terméket a saját nevében, de a megbízó javára adja át a nyilvános árverésesen legmagasabb
         ajánlatot tevőnek.

      […]
       C. A nyilvános árveréseken való értékesítésre vonatkozó különleges rendelkezések
      (1)      A B. résztől eltérve a tagállamok a következő rendelkezések figyelembevételével határozhatják meg azon használt cikkek, művészeti
         tárgyak, gyűjteménydarabok és régiségek értékesítésből származó adóalapot, amely tárgyakat a termékek nyilvános árverésen
         való értékesítésére jutalékot biztosító szerződés értelmében egy saját nevében eljáró, nyilvános árveréseket szervező személy
         adott el a következő személyek javára:

      […]
      (2)      Az (1) bekezdésben említett minden egyes termékértékesítés után az adóalap a nyilvános árverés szervezője által, a (4) bekezdésnek
         megfelelően a vásárló számára kiállított számla teljes összege, csökkentve a következő összegekkel:

      –        a nyilvános árverés szervezője által a megbízónak kifizetett vagy kifizetendő, a (3) bekezdés szerint meghatározott nettó
         összeg,

      és
      –        a nyilvános árverés szervezője által az értékesítéssel kapcsolatban fizetendő adó.
      (3)      A nyilvános árverés szervezője által a megbízónak kifizetett vagy kifizetendő nettó összeg a következő két összeg különbsége:
      –        a termék értékesítési ára a nyilvános árverésen,
      és
      –        azon jutalék összege, amely a nyilvános árverés szervezőjének a megbízó az erről szóló szerződés értelmében fizetett vagy
         fizetne.

      […]
      (7)      Terméknek olyan adóalany részére történő értékesítése, aki nyilvános árverés szervezője, akkor tekintendő megtörténtnek, amikor
         magára a nyilvános árverés útján történő értékesítésre sor kerül.

      […]”
      10      A hatodik irányelv 28. cikke (1a) bekezdésének a 94/5 irányelvből származó szövege rögzíti, hogy az Egyesült Királyság a művészeti
         tárgyak behozatalára 1999. június 30‑ig olyan kedvezményes adómértéket alkalmazhatott, amely nem lehetett alacsonyabb 2,5 %‑nál.
         Ezen időponttól kezdődően az Egyesült Királyság köteles volt arra, hogy e behozatalokra az általános adómértéket alkalmazza
         vagy — a 11. cikk B. részének (6) bekezdésében foglalt kivétel alapján — 5 %‑nál nem alacsonyabb kedvezményes adómértéket
         alkalmazzon.

       A Vámkódex
      11      A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 29. cikke rögzíti:

      „(1) Az importált áru vámértéke az ügyleti érték, vagyis a Közösség vámterületére irányuló kivitel céljából történő eladáskor
         az áruért ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő, szükség esetén a 32. és 33. cikknek megfelelően kiigazított ár […]

      […]
      (3)      (a)   A ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár az importált áruért az eladónak vagy az eladó javára a vevő részéről teljesített
         vagy teljesítendő teljes kifizetés, és magában foglal a vevő részéről az eladónak vagy a vevő részéről valamely harmadik félnek
         az eladó kötelezettségének teljesítésére az importált áru eladásának feltételeként teljesített vagy teljesítendő minden kifizetést
         […]”.

      12      A Vámkódex végrehajtásának részletes szabályait a 2001. május 4‑i 993/2001/EK bizottsági rendelettel (HL L 141., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 2. fejezet, 11. kötet, 286. o.) módosított, a 2913/92/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések
         megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet,
         6. kötet, 3. o.) tartalmazza. E rendelet irányadó rendelkezései a következők:

      „576. cikk
      […]
      (3) A behozatali vámok alóli teljes mentességet kell megadni a következőkre:
      a)      […] [művészeti tárgyakra] a [77/388] irányelv I. mellékletében meghatározottak szerint, ha azokat kiállítás céljára az esetleges
         értékesítés szándékával importálják;

      b)      az újonnan előállítottakon kívüli árukra, amelyeket aukció útján történő értékesítés érdekében hoznak be.
      […]
      582. cikk
      (1)      Amikor az 576. cikk szerint vámeljárás alá vont árukra vonatkozó vámeljárást szabad forgalomba bocsátással lezárják, a vámtartozás
         összegét a szabad forgalomba bocsátásra vonatkozó nyilatkozat elfogadásának időpontjában az ilyen árukra vonatkozó értékelési
         elemek alapján kell meghatározni.

      […]”
       A nemzeti szabályozás
      13      Az iratokból kitűnik, hogy az 1995. évi Value Added Tax (Special Provisions) Order (a hozzáadottérték‑adóról [különös rendelkezések]
         szóló rendelet – S.I. 1995/1268), amely 1995. június 1‑jén lépett hatályba, és amely átültette a 94/5 irányelvet az Egyesült
         Királyságban, 12. cikkében szabályozza a jutalékrendszer alkalmazását a művészeti tárgyaknak a nyilvános árverés szervezője
         általi értékesítése esetén.

      14      Az 1995. évi Value Added Tax (Treatment of Transaction) Order (a hozzáadottérték‑adóról [ügyletek kezelése] szóló rendelet
         – S.I. 1995/958) 3. cikke úgy rendelkezik, hogy nem tekinthető sem termékértékesítésnek, sem szolgáltatásnyújtásnak a viszonteladás
         céljából behozott művészeti tárgy tulajdonjogának átruházása, ha e tárgy a Vámkódex vonatkozó rendelkezéseivel összhangban
         ideiglenes behozatali eljárás és teljes importvám‑mentesség alá tartozik.

       A tényállás és a pert megelőző eljárás
      15      A művészeti tárgyakat esetleges árverési értékesítésük céljából ideiglenes behozatali eljárás és teljes importvám‑mentesség
         keretében hozzák be az Egyesült Királyságba. Ha az árverési értékesítést követően a tárgyat véglegesen behozzák az Európai
         Közösségbe, a HÉA‑t az árverési értékesítés során elért ár alapján számítják ki, amely magában foglalja az árverező árrését
         is. Ezt az összeget azután a hatodik irányelv 11. cikke B. részének (6) bekezdése szerint úgy csökkentik, hogy az effektív
         adókulcs az alkalmazandó adóalap 5 %‑ával legyen egyenlő.

      16      Miután megállapította, hogy az Egyesült Királyság – a hatodik irányelv 28. cikke (1a) bekezdéséből és 28c. cikke E. részének
         (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeivel ellentétben – nem az általános adókulccsal adóztatja a behozott művészeti tárgyak
         árverési értékesítése után felszámított árverezői árrést, a Bizottság 1997. március 17‑én felszólító levelet küldött e tagállamnak,
         és megindította az EK 226. cikkben előírt kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást.

      17      Állásfoglalásának pontosítása céljából a Bizottság 1998. augusztus 10‑én kiegészítő felszólító levelet küldött az Egyesült
         Királyságnak, amelyben megállapította, hogy e tagállam nemcsak a hatodik irányelv 28. cikkének (1a) bekezdéséből és 28c. cikke
         E. részének (1) bekezdéséből, hanem ugyanezen irányelv 2. cikkének 1. pontjából, 5. cikke (4) bekezdésének c) pontjából, 12. cikkének
         (3) bekezdéséből és 26a. cikkéből eredő kötelezettségeit sem teljesítette.

      18      Mivel a Bizottság nem tartotta kielégítőnek az Egyesült Királyság hatóságainak 1997. május 15‑én és 1998. október 12‑én kelt
         válaszait, 2000. augusztus 3‑án indokolással ellátott véleményt küldött e tagállamnak, amelyben felszólította, hogy a kézbesítésétől
         számított két hónapon belül hozza meg azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az említett véleményben foglaltaknak
         megfeleljen.

      19      Az Egyesült Királyság hatóságai 2000. november 16‑i levelükben válaszoltak és fenntartották előzetesen kialakított álláspontjukat.
         Miután úgy ítélte meg, hogy e tagállam az előírt határidőn belül nem hozta meg azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek
         ahhoz, hogy az indokolással ellátott véleményben foglaltaknak megfeleljen, a Bizottság úgy határozott, hogy benyújtja jelen
         keresetet.

       A keresetről
       Az elfogadhatóságról
      20      Az Egyesült Királyság Kormánya viszonválaszában és a szóbeli szakaszban úgy érvelt, hogy válaszában a Bizottság olyan új kifogásra
         hivatkozott, amelyet nem hozott fel a pert megelőző eljárás során, és amely elfogadhatatlanná teszi a keresetét.

      21      Az indokolással ellátott véleményében és az eljárást kezdeményező keresetlevelében a Bizottság azt kifogásolta, hogy az Egyesült
         Királyság nem a hatodik irányelv 2. cikke szerinti, a belföldi termékértékesítésre vonatkozó HÉA‑t vetette ki az ideiglenes
         behozatali eljárás keretében behozott művészeti tárgyak árverési értékesítése után felszámított árverezői árrésre. Ezzel szemben
         válaszában úgy ítélte meg, hogy az Egyesült Királyság joggal foglalta a behozatalnál adóztatandó összegbe az említett árrést,
         azonban tévesen számította ki a behozatalra vonatkozó HÉA összegét.

      22      Az EK 226. cikk alapján előterjesztett kereset tárgyát behatárolja az e rendelkezés szerinti pert megelőző eljárás (lásd a
         C‑152/98. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2001. május 10‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑3463. o.] 23. pontját; a C‑439/99. sz.,
         Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑305. o.] 11. pontját és a C‑456/03. sz.,
         Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. június 16‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑05335. o.] 35. pontját). A keresetet emiatt
         ugyanazokra az indokokra és jogalapokra kell alapozni, mint az indokolással ellátott véleményt (lásd különösen a C‑234/91. sz.,
         Bizottság kontra Dánia ügyben 1993. december 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6273. o.] 16. pontját és a C‑35/96. sz., Bizottság
         kontra Olaszország ügyben 1998. június 18‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑3851. o.] 28. pontját). Amennyiben valamely kifogás
         nem került megfogalmazásra az indokolással ellátott véleményben, akkor az a Bíróság előtti eljárás szakaszában elfogadhatatlan
         (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet 11. pontját).

      23      Ez a követelmény azonban nem jelentheti azt, hogy az indokolással ellátott vélemény rendelkező részének és a kereseti kérelmeknek
         minden esetben teljesen meg kellene egyezniük, amennyiben a jogvita tárgyának nem a bővítésére vagy a változtatására, hanem
         éppen ellenkezőleg a szűkítésére kerül sor (a C‑139/00. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2002. július 11‑én hozott
         ítélet [EBHT 2002., I‑6407. o.] 19. pontja és a C‑203/03. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2005. február 1‑jén hozott
         ítélet [EBHT 2005., I‑935. o.] 29. pontja).

      24      Jelen esetben a Bizottság a pert megelőző eljárás és a peres eljárás során mindig azt állította, hogy az Egyesült Királyság
         a hatodik irányelvből eredő kötelezettségei ellenére kedvezményes HÉA‑mértéket alkalmaz az árverezők árrésére. Az a kérdés,
         hogy ez az árrés a vámérték része‑e vagy sem, nem változtat azon, hogy ez a tagállam arra kedvezményes effektív adókulcsot
         alkalmaz. A Bizottság álláspontja, miszerint az ilyen árrést az általános adókulccsal kell adóztatni, nem módosult az eljárás
         folyamán.

      25      El kell tehát utasítani az Egyesült Királyság annak megállapítására irányuló jogalapját, hogy a Bizottság új kifogást hozott
         fel.

       Az ügy érdeméről
      26      Jelen jogvitában a fő kérdés arra irányul, hogy az ideiglenes behozatali eljárásban behozott művészeti tárgyak árverési értékesítése
         után felszámított árverezői árrés belföldi ügyletként adóztatandó‑e a hatodik irányelv 16. cikkének (1) bekezdésében támasztott
         feltételeknek megfelelően. Viszont a Bizottság a 2. cikk 1. pontjának, az 5. cikk (4) bekezdése c) pontjának és a 12. cikk
         (3) bekezdésének megsértésére is hivatkozik. Ezért meg kell vizsgálni, hogy e rendelkezések állítólagos megsértése megalapozott‑e.

      27      A Bizottság rámutat arra, hogy a jelen ügy két adóköteles eseményt tartalmaz: egyrészről a termékimportot, másrészről a belföldi
         ügyletet. Minden olyan esetben, amikor a behozatalt valamely adóalany általi értékesítés követi, adóztatni kell mind a behozatalt,
         mind az értékesítést.

      28      A Bizottság azt kifogásolja, hogy az Egyesült Királyság nem különböztette meg a második adóköteles eseményt, azaz az árverési
         értékesítést, és azt nem belföldi ügyletként adóztatta. Ezért e tagállam nem teljesítette a hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontjából,
         5. cikke (4) bekezdésének c) pontjából és 12. cikkének (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

      29      Az Egyesült Királyság Kormánya elismeri, hogy elvileg két adóköteles esemény létezik, azaz a termékek behozatala és azok árverési
         értékesítése. Azonban – véleménye szerint – amíg az érintett művészeti tárgyak az ideiglenes behozatali eljárás hatálya alá
         tartoznak, a kérdéses árverési értékesítések a Vámkódex 29. cikkének értelmében a Közösség vámterületére irányuló kivitel
         céljából történő eladások, és nem minősülhetnek egyidejűleg az Egyesült Királyságban teljesített ügyleteknek.

      30      A hatodik irányelv 2. cikke a HÉA alá tartozó ügyletek két csoportját különbözteti meg, egyrészről a belföldön teljesített
         ügyleteket, másrészről a termékimportot.

      31      Az említett irányelv 5. cikke (4) bekezdésének c) pontjából következik, hogy az árverező termékértékesítést végez, amikor
         terméket ruház át a közötte és az eladó vagy a vevő között létrejött bizományi szerződés alapján.

      32      A hatodik irányelv 12. cikkének (3) bekezdése rögzíti a HÉA általános mértékét, amely alkalmazandó minden olyan adóköteles
         ügyletre, amely nem tartozik kedvezményes adómérték alá.

      33      Amint a Bíróság már rögzítette, a közös HÉA‑rendszer jellemzőinek elemzéséből megállapítható, hogy valamennyi belföldi ügylet
         tekintetében az adóköteles esemény az adóalany által e minőségében ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés,
         míg a behozatali ügyletek tekintetében az adóköteles esemény a terméknek a tagállam területére történő puszta behozatala,
         függetlenül attól, hogy jogügylet valósul‑e meg és az ügyletet ellenszolgáltatás fejében vagy ingyenesen, adóalany vagy magánszemély
         teljesíti‑e (lásd különösen a 15/81. sz. Schul‑ügyben 1982. május 5‑én hozott ítélet [EBHT 1982., 1409. o.] 14. pontját).

      34      Jelen esetben az árverési értékesítés céljából behozott művészeti tárgyakat a Közösség területére való belépésük óta azzal
         a feltétellel vonták ideiglenes behozatali eljárás és teljes importvám‑mentesség alá, hogy értékesítésüket megelőzően nem
         ismert a végleges rendeltetésük. Ha a terméket közösségi vevőnek értékesítik, a behozatal abban a tagállamban valósul meg,
         amelynek területén a terméket kivonják ezen eljárás alól.

      35      A hatodik irányelv két különböző adószabályozást ír elő, amely behozatal esetében és a művészeti tárgyak árverési értékesítése
         esetében alkalmazandó. Egyrészről a hatodik irányelv 2. cikkének 2. pontja alapján a HÉA alá tartozó behozatalt illetően ugyanezen
         irányelv 12. cikke (3) bekezdésének c) pontja és kivételesen 11. cikke B. részének (6) bekezdése kedvezményes HÉA‑mérték alkalmazását
         írja elő a behozott termék vámértékére. Másrészről az árverési értékesítéseket illetően a hatodik irányelv 26a. cikke C. részének
         rendelkezései többek között megkülönböztetik az árverező jutalékát a termék teljes értékétől abban az esetben, ha az értékesítést
         valósít meg ezen irányelv 5. cikke (4) bekezdésének c) pontja értelmében. Így az említett jutalék képezi az árverési értékesítés
         adóalapját, amelyet az ugyanezen irányelv 12. cikke (3) bekezdésének a) pontjában rögzített általános adómértékkel kell adóztatni.

      36       A Bizottság úgy érvel, hogy a 16. cikk (1) bekezdése feltétlenül megköveteli, hogy mindaddig, amíg az árukat ideiglenes behozatali
         eljárás alá vonták, majd ezt követően behozták, úgy adóztassanak valamennyi teljesített ügyletet, mintha azt az áruk végleges
         behozatalát követően teljesítették volna. Ezért a kedvezményes effektív adókulcsot árverési értékesítésük előtt kell alkalmazni
         az áruk értékére, azaz arra az árra, amit ezen értékesítéskor a vevő fizetett, levonva ebből az árverező jutalékát. Ezt követően
         e jutalékra a HÉA általános mértéke alkalmazandó a hatodik irányelv 26a. cikke C. részének megfelelően.

      37      A Bizottság továbbá leszögezi, hogy ez a szabály a vámértéknek a Vámkódex 29. és 144. cikkében foglalt meghatározására vonatkozó
         általános szabályoktól és a hatodik irányelv 11. cikke B. részének (1) bekezdésében foglalt szabályoktól függetlenül érvényes.

      38      Az Egyesült Királyság Kormánya vitatja ezt az érvelést. Véleménye szerint az általa alkalmazott adószabályozás összeegyeztethető
         a hatodik irányelv 16. cikkével, mivel e rendelkezésből és ugyanezen irányelv 11. cikkének B. részéből egyértelműen következik,
         hogy a behozatalnál az adóalap magában foglalja az ilyen ügyletek költségét, és azt nem olyan belföldi ügyletként kell adóztatni,
         mint amelyről szó lenne a végleges behozatalt követően megvalósuló ügylet esetében. Ha az árverezői jutalékok a belföldi ügylet
         ellenértékeként újból adókötelesek lennének, azzal kettős adóztatás valósulna meg.

      39      Nem vitatott, hogy a hatodik irányelv 16. cikkének (1) bekezdése – tekintettel az E. részében foglalt szabályozásra – előírja,
         hogy a tagállamok mentesíthetnek a HÉA alól egyes olyan ügyleteket, amelyek ideiglenes behozatali eljárás alá vont termékekre
         vonatkoznak, feltéve, hogy azok nem végső felhasználásra vagy fogyasztásra szolgálnak, továbbá a HÉA összege az eljárás megszüntetésekor
         megfelel azon adóösszegnek, amely ezen ügyletek mindegyikének az ország területén való megadóztatása esetén lett volna fizetendő.

      40      Mivel e rendelkezés lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az e rendelkezésben előírt eljárások és esetek, így köztük az
         ideiglenes behozatali eljárás alá vont termékek tekintetében mentesítsenek egyes belföldön teljesített ügyleteket, bizonyos
         feltételeket is előír számukra, amelyeket e kivétel alkalmazásához teljesíteniük kell.

      41      Noha a Közösség területére való beléptetése óta ideiglenes behozatali eljárás alá vont termék végleges behozatali időpontja
         a hatodik irányelv 7. cikkének (3) bekezdése alkalmazásában arra az időpontra helyeződik át, amikor a terméket kivonják ezen
         eljárás alól, az ezen irányelv 16. cikke (1) bekezdésében előírt kivételből az következik, hogy az ideiglenes behozatali eljárás
         hatálya alatt teljesített valamennyi ügyletet úgy kell adóztatni, mintha azokat az ország területén, a termékek végleges behozatalát
         követően teljesítették volna.

      42      Ezért abban az esetben, ha a művészeti tárgyat az ideiglenes behozatali eljárás hatálya alatt elárverezik, és ezen ügyletet
         követően behozzák a Közösség területére, az árverési értékesítést meg kell különböztetni a behozataltól, és a két ügyletet
         külön kell adóztatni.

      43      Következésképpen mind a behozatalnak, mind az árverési értékesítésnek a hatodik irányelv 16. cikkének (1) bekezdésében támasztott
         feltételek szerinti adóztatása érdekében az árverési áron belül az árverező jutalékának megfelelő részt meg kell különböztetni
         a behozott termék vámértékének megfelelő résztől. Így az első rész képezi az árverési ár adóalapját, amelyet a hatodik irányelv
         26a. cikke alapján kell kiszámítani, és az ezen irányelv 12. cikke (3) bekezdésének a) pontjában előírt általános adómértékkel
         kell adóztatni, míg a második rész a termék vámértékének felel meg, amely a behozatalra felszámított HÉA alá tartozik, és
         amelyet az Egyesült Királyságban alkalmazandó kedvezményes effektív adókulccsal kell adóztatni az említett irányelv 11. cikke
         B. részének (6) bekezdése alapján.

      44      Ez az értelmezés megfelel a 16. cikk (1) bekezdése céljának, amely különösen arra irányul, hogy adósemlegességet biztosítson
         egyrészt az ideiglenes behozatali eljárás alá vont és azt követően behozott termékekre vonatkozó ügyletek, másrészt az olyan
         termékekre vonatkozó ügyletek között, amelyek már a Közösség területén találhatók.

      45      Figyelemmel a jelen ítélet 43. pontjában kifejtett elemzésre, és különös tekintettel arra a körülményre, hogy a megfelelő
         adóztatásuk érdekében az árverezői jutalék értékét meg kell különböztetni az érintett áru vámértékétől, megalapozatlan az
         Egyesült Királyság azon érve, miszerint a hatodik irányelv 11. cikke B. része (1) bekezdése és (3) bekezdése b) pontja, valamint
         a Vámkódex 29. cikke együttes rendelkezéseinek megfelelően az árverezői árrés a behozatali érték részét képezi.

      46      Szintén el kell utasítani az Egyesült Királyság azon érvét, miszerint a hatodik irányelv 16. cikke (1) bekezdésének első albekezdése
         diszpozitív rendelkezés a tagállamok számára, míg e rendelkezés utolsó albekezdése, amely a kettős adóztatás elkerülésének
         kötelezettségét rögzíti, kógens. Ez utóbbi kötelezettség az Egyesült Királyság szerint azt követeli meg a tagállamoktól, hogy
         az árverezők által teljesített ügyletet ne belföldi ügyletként adóztassák.

      47      Amint a Bizottság joggal állítja, amennyiben a tagállam él a hatodik irányelv 16. cikkének (1) bekezdése által kínált lehetőséggel,
         és olyan különleges intézkedéseket hoz, amelyek lehetővé teszik az ideiglenes behozatali eljárás alá vont termékekre vonatkozó
         ügyletek mentesítését, a tagállamnak meg kell felelnie az e rendelkezésben támasztott valamennyi feltételnek.

      48      A kettős adóztatás elkerülésének kötelezettségét illetően, amelyet a hatodik irányelv 16. cikke (1) bekezdésének utolsó albekezdése
         ír elő, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés az adófizetésre köteles személyre vonatkozik. Amint ugyanezen rendelkezés
         előző albekezdéséből következik, eltérve az ezen irányelv 21. cikke 1. pontja a) alpontjának első albekezdésétől, az a személy
         köteles az ugyanezen irányelv 16. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében foglalt ügyletek utáni adó megfizetésére, akinek
         révén a termékek kikerülnek az e rendelkezésben felsorolt eljárások, illetve esetek köréből. Az említett kötelezett személyére
         vonatkozó tévedések megelőzése érdekében ugyanis a hatodik irányelv anélkül írja elő a kettős adóztatás elkerülésének kötelezettségét,
         hogy az bármely tekintetben befolyásolná az árverező árrésére alkalmazandó adómértéket.

      49      E körülmények között, és tekintettel arra, hogy belföldi ügyletnek kell tekinteni és így is kell adóztatni az ideiglenes behozatali
         eljárásban behozott művészeti tárgyak olyan árverési értékesítését, amelyet az érintett tagállam területére való behozatal
         követ, meg kell állapítani, hogy megalapozott a Bizottság azon kifogása, amely a hatodik irányelv 16. cikke (1) bekezdésének
         megsértésére vonatkozik.

      50      Mivel az árverési értékesítést belföldi ügyletnek kell minősíteni, azt is meg kell állapítani, hogy megalapozott a hatodik
         irányelv 2. cikke 1. pontjának, 5. cikke (4) bekezdése c) pontjának és 12. cikke (3) bekezdésének megsértése.

      51      A fentiek alapján meg kell állapítani, hogy Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága – mivel a HÉA kedvezményes
         mértékét alkalmazta az ideiglenes behozatali eljárás keretében behozott művészeti tárgyak árverése után az árverezők által
         felszámított jutalékra – nem teljesítette a hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontjából, 5. cikke (4) bekezdésének c) pontjából,
         12. cikkének (3) bekezdéséből és 16. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      52      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Az Egyesült Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága – mivel a hozzáadottérték‑adó kedvezményes mértékét alkalmazta az ideiglenes
            behozatali eljárás keretében behozott művészeti tárgyak, gyűjteménydarabok és régiségek árverése után az árverezők által felszámított
            jutalékra – nem teljesítette az 1999. május 25-i 1999/49/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó
            jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május
            17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 2. cikkének 1. pontjából, 5. cikke (4) bekezdésének c) pontjából, 12. cikkének (3) bekezdéséből
            és 16. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
      2)      Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságát kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: angol.


title: A Bíróság (nagytanács) 2004. szeptember 7-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Biztosítás - Harmadik »nem-életbiztosítási« irányelv - Bonus-malus rendszer. # C-346/02. sz. ügy

text:
      C‑346/02. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Luxemburgi Nagyhercegség
      „Biztosítás – Harmadik »nem-életbiztosítási« irányelv – Bonus-malus rendszer”
      Az ítélet összefoglalása
      Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen
            biztosítás – 92/49 irányelv – A díjszabás szabadsága – A díjszabás közvetlen állami meghatározásához nem vezető bonus-malus
            rendszer – Megengedhetőség
      (92/49 tanácsi irányelv)
      A gépjármű-biztosítási szerződésre alkalmazandó bonus-malus rendszer – amely hatással van a biztosítási díjak módosítására
         anélkül azonban, hogy ez a díjszabás állam által történő közvetlen meghatározásához vezetne, hiszen a biztosítóintézetek szabadon
         határozhatják meg az alapdíjak mértékét – nem hasonlítható a díjtáblák jóváhagyásához kötött rendszerhez, amely sérti a díjszabás
         szabadságának – az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések
         összehangolásáról és a 73/239 irányelv, valamint a 88/357 irányelv módosításáról szóló 92/49 tanácsi irányelvben meghatározott
         elvét.

      Ezt figyelembe véve, a nem-életbiztosítás körében a díjszabás területének teljes harmonizációja, amely kizárja a díjtáblák
         befolyásolására alkalmas nemzeti intézkedéseket, a közösségi jogalkotó egyértelműen kinyilvánított ez irányú akarata hiányában
         nem vélelmezhető.

      (vö. 23–24. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2004. szeptember 7.(*)

      „Biztosítás – Harmadik »nem-életbiztosítási« irányelv – Bonus-malus rendszer”
      A C‑346/02. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt
      a Bírósághoz 2002. szeptember 30‑án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: C. Tufvesson és J.‑F. Pasquier, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg,

      felperesnek
      a Luxemburgi Nagyhercegség (képviselik: P. Gramegna, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. Schmitt ügyvéd)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans (előadó), C. Gulmann és J. N. Cunha Rodrigues tanácselnökök, R. Schintgen,
         F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta és K. Lenaerts bírák,

      főtanácsnok: C. Stix‑Hackl,
      hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető-helyettes,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. február 10‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. március 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Európai Közösségek Bizottsága a keresetében annak megállapítását kéri, hogy a Luxemburgi Nagyhercegség a díjtételekre automatikusan
         és kötelező jelleggel ható bonus-malus rendszer bevezetésével és hatályban tartásával, amely rendszer minden, a Luxemburgi Nagyhercegség területén természetes személyek
         által megkötött gépjármű-biztosítási szerződésre alkalmazandó – a Luxemburgban székhellyel rendelkező biztosító társaságok
         és a tevékenységüket fióktelepeik vagy szolgáltatásnyújtás útján ott gyakorló biztosítóintézetek közötti különbségre való
         tekintet nélkül –, illetve az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási
         rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június
         18‑i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem-életbiztosítási irányelv) (HL L 228., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet,
         1. kötet, 346. o.) 6. cikke (3) bekezdésében, 29. cikkében és 39. cikkében rögzített díjszabás szabadságának és a biztosítási
         díjtáblák és szerződések előzetes vagy rendszeres ellenőrzése eltörlésének elvének megsértésével nem teljesítette az említett
         irányelvből eredő kötelezettségeit.

       A jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      2        A 92/49 irányelvnek „A biztosítási tevékenység megkezdése” címet viselő II. címe alatt található 6. cikk a következőképpen
         rendelkezik:

      „A 72/239/EGK irányelv 8. cikkének helyébe a következők lépnek:
      »8. cikk
      […]
      (3) Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem akadályozza a tagállamokat abban, hogy a biztosítóintézetek alapító okiratának
         és alapszabályának jóváhagyási kötelezettségét és a felügyeleti jogkör jogszerű gyakorlásához szükséges bármely más dokumentum
         benyújtásának kötelezettségét előíró törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket hatályban tartsanak, illetve bevezessenek.

      A tagállamok ugyanakkor nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási
         kötelezettségét írnak elő az általános és különös biztosítási szerződési feltételekkel, a biztosítási díjtáblákkal és a nyomtatványokkal,
         valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumokkal kapcsolatosan, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei
         során kíván használni.

      A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy
         jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.

      […]«”
      3        A 92/49 irányelvnek „A biztosítási tevékenységre irányadó feltételek összehangolása” címet viselő III. címe alatt található
         29. cikk értelmében:

      „A tagállamok nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási
         díjtáblák és nyomtatványok, valamint az olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy azokról való rendszeres
         tájékoztatásnak a kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván
         használni. A tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget
         írhatnak elő a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény
         nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.

      A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a tervezett biztosítási díjemelésekre vonatkozóan előzetes tájékoztatási
         vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.”

      4        A 92/49 irányelvnek „A letelepedés jogára és a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezések” címet viselő IV.
         címe alá tartozó 39. cikk (2) és (3) bekezdése kimondja:

      „(2) A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam nem hozhat olyan rendelkezéseket, amelyek
         az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblázatok és nyomtatványok, valamint olyan egyéb nyomtatott
         dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy az azokról való rendszeres tájékoztatás kötelezettségét írják elő, amelyeket a
         vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. Ezek a tagállamok csak a szerződési feltételekről
         és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a területükön a letelepedés
         joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási tevékenységet folytatni kívánó vállalkozások számára a biztosítási
         szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet
         tevékenysége folytatásának előfeltételét.

      (3) A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás szerinti tagállam nem tarthat fenn és nem vezethet be biztosítási
         díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve ha azok az általános árellenőrzési
         rendszerek részét képezik.”

       A nemzeti szabályozás
      5        A kötelező gépjármű-felelősségbiztosításról és a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítási szerződések feltételeinek meghatározásáról
         szóló 1976. április 7‑i módosított törvény 17. cikkének (2) és (3) bekezdését végrehajtó 1994. december 20‑i nagyhercegi rendelet
         (Mémorial A 1994., 2776. o., a továbbiakban: rendelet) többek között olyan, a biztosítási díjak összegének meghatározására
         szolgáló rendszert vezetett be a nemzeti szabályozásba, amelynek értelmében a több évig balesetmentesen közlekedők számára
         csökkentik, míg a káreseményt okozóknak megemelik a biztosítási díj összegét.

      6        A rendelet 3. cikkének értelmében:

      „A biztosítási szerződéshez tilos olyan záradékot csatolni, amelynek célja vagy eredménye [az,]:
      […]
      (5)   hogy megakadályozza a lenti 7. és 8. cikkbe foglalt bonus-malus skála szerint megkötött szerződés alkalmazását.”

      7        A rendelet 7. cikke előírja az általában Luxemburgban tartott gépjárművekre vonatkozóan természetes személy által megkötött
         minden gépjármű-felelősségbiztosítási szerződésre alkalmazandó kötelező szempontokat.

      8        E rendszer értelmében a rendszerbe újonnan belépő biztosított a bonus-malus skála 11. osztályába sorolandó (0% bonus). A biztosítási időszak során a kármenetesség egy osztállyal alacsonyabbra történő
         besorolást eredményez. A bonus-malus skála legalacsonyabb osztálya a „‑3”; ennek elérése esetén a biztosított csupán az alapdíj 45%-át fizeti.

      9        Ezzel szemben a megfigyelési időszak során bekövetkező minden káresemény 3 szinttel való emelkedést eredményez. A bonus-malus skála maximumát a 22. szint adja, ennek elérésekor a biztosított az alapdíj 250%‑át fizeti.

      10      A kötelező bonus-malus skála csak a természetes személyek által megkötött szerződésekre érvényes. Másrészt a bonus-malus rendszer csupán a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítás díját érinti. A gépjármű-biztosítás teljes díjának egyéb összetevői
         – úgy mint az üvegkárral, lopással és gyújtogatással kapcsolatos kockázatok, valamint a jogvédelem – nem tartoznak e rendszer
         alá.

       A jogvitát megelőző eljárás
      11      A Bizottság 2001. július 25‑én felszólító levelet küldött a Luxemburgi Nagyhercegségnek, amelyben megállapította, hogy a biztosítási
         díjak megállapításának rendszere sérti a 92/49 irányelv egyes rendelkezéseit, különösen a 6. cikk (3) bekezdését, a 29. cikket
         és a 39. cikket.

      12      Mivel az említett felszólító levél válasz nélkül maradt, a Bizottság 2001. december 20‑án egy indokolással ellátott véleményt
         intézett a Luxemburgi Nagyhercegséghez, amelyben felszólította a tagállamot, hogy az értesítéstől számított két hónapon belül
         tegye meg a megfelelő intézkedéseket annak érdekében, hogy megfeleljen e véleménynek.

      13      A luxemburgi kormány 2002. március 6‑i levelében válaszolt az említett indokolással ellátott véleményre. Elismerve, hogy a
         díjszabás szabadságának elve a 92/49 irányelvből ered, a luxemburgi kormány hangsúlyozta, hogy az alapdíj megállapítása a
         biztosítóintézetek szabad belátására van bízva. E válaszában azt is kiemelte, hogy a bonus-malus rendszer a fogyasztók védelmét és a balesetek megelőzését szolgálja.

      14      A Bizottság, mivel úgy vélte, hogy a luxemburgi hatóságok nem hozták meg a 92/49 irányelv alapján fennálló kötelezettségeknek
         való megfelelés érdekében szükséges intézkedéseket, végül e kereset benyújtása mellett döntött.

       Az ügy érdeméről
       A felek érvelése
      15      A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a luxemburgi bonus-malus rendszer ellentétben áll egyrészt a 92/49 irányelv rendelkezéseiből következő díjszabás szabadságának elvével, amely megtiltja
         a tagállamok számára, hogy valamely biztosítóintézet által e tagállamok területén bevezetni szándékozott biztosítási díjakra
         vagy azok emelésére vonatkozóan értesítési, előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írjanak elő,
         másrészt ugyanezen irányelv céljával, amely a biztosítási termékek Közösségen belüli szabad terjesztését írja elő. A Bizottság
         úgy ítéli meg, hogy értelmezését megerősíti a Bíróság C‑296/98. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2000. május 11‑én
         hozott ítélete (EBHT 2000., I‑3025. o.), és a C‑59/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. február 25‑én hozott
         ítélete (EBHT 2003., I‑1759. o.).

      16      A Bizottság nem vitatja annak lehetőségét, hogy a tagállamok olyan skálát vezessenek be, amely figyelembe veszi a biztosítottak
         káreseménnyel való érintettségét, vagy akár egységes bonus-malus rendszert fogadjanak el. A Bizottság véleménye szerint azonban az ilyen rendszerek, amint automatikus következményekkel járnak
         a biztosítási díjra nézve, ellentétben állnak a 92/49 irányelvvel, és a luxemburgi bonus-malus rendszer esetében éppen ez a helyzet.

      17      A Bizottság elismeri, hogy Luxemburgban a biztosítók elvileg szabadon állapíthatják meg a biztosítási alapdíj összegét. Ugyanakkor,
         úgy ítéli meg, hogy a díjszabás szabadsága elvének tiszteletben tartásához az szükséges, hogy a biztosítóintézetek nemcsak
         az alapdíjat, hanem a biztosítási díj minden más összetevőjét is szabadon állapítsák meg.

      18      A díjszabás szabadságának elve azonban igen látszólagos maradna, ha a biztosítóintézetek a biztosítási díjat csak az előre
         meghatározott előírások alapján módosíthatnák olyan alapvető szempont tekintetében, mint a biztosított káreseménnyel való
         érintettsége. Ez annál is inkább igaz, mivel az előírt díjmódosítás nem csekély hatást fejtene ki a biztosítási díj mértékére,
         hiszen meg is duplázhatná a díj összegét.

      19      A – fent hivatkozott – Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 29. pontjára hivatkozva a luxemburgi kormány azt
         állítja, hogy a szabályozás megfelel a díjszabás szabadsága elvének, mert nem írja elő sem azt, hogy a biztosítóintézetek
         által alkalmazott díjtáblákat illetően – azok alkalmazását megelőzően – tájékoztatni kelljen valamely felügyeleti vagy ellenőrző
         hatóságot, sem azt, hogy e hatóság köteles lenne jóváhagyni az említett díjtáblákat azok használatát megelőzően.

      20      Az említett kormány hangsúlyozza, hogy a bonus-malus rendszer lehetővé teszi a biztosítási díjnak a biztosított előélete alapján, illetve a biztosított felelősségének megállapításával
         járó káresemények száma alapján történő módosítását. A biztosítási díj utólagos személyre szabásának olyan rendszeréről van
         szó, amely csupán a biztosítási díj változását érinti. Ez a rendszer viszont a gépjármű-biztosítási díjtáblák egyes elemeinek
         meghatározása terén a legteljesebb szabadságot engedi a biztosítók számára.

       A Bíróság álláspontja
      21      Amint azt a Bíróság a – fent hivatkozott – Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletének 29. pontjában megjegyezte:
         a közösségi jogalkotó a díjszabás szabadságának elvét kívánta garantálni az életbiztosítás körén kívül eső biztosítások –
         ideértve a kötelező biztosítást, így a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást is – területén. Ahogy azt a Bíróság a fent
         hivatkozott ítélet ugyanazon 29. pontjában kifejtette, ez az elv magába foglalja minden olyan rendszer tilalmát, amely előzetes
         vagy rendszeres tájékoztatási, illetve jóváhagyatási kötelezettséget ír elő azokkal a biztosítási díjtáblákkal kapcsolatosan,
         amelyeket a biztosító a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. A 92/49 irányelv által elismert egyetlen
         kivétel ezen elv alól az „általános árellenőrzési rendszer” keretében történő, a „biztosítási díjak emelésére” vonatkozó előzetes
         tájékoztatási és jóváhagyatási kötelezettség.

      22      A – fent hivatkozott – Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a díjszabás szabadságának
         elvével ellentétes az az árrögzítési rendszer, amely – az olasz állam területén bekövetkező káreseményekre vonatkozó kötelező
         gépjármű-felelősségbiztosítási szerződések keretében – befolyásolja mind a biztosítási díjak megállapítását, mind pedig azok
         módosítását (a Bizottság kontra Olaszország ügyben hozot – fent hivatkozott – ítélet 32. és 48. pontja).

      23      A jelen kereset tárgyát képező luxemburgi bonus-malus rendszer – a biztosítóintézetek díjtábláira gyakorolt hatását illetően – más természetű, mint a – fent hivatkozott – Bizottság
         kontra Olaszország ügyben hozott ítélet tárgyát képező olasz szabályozás. Ez a rendszer valóban hatással van a biztosítási
         díjak módosítására. Ugyanakkor nem vezet oda, hogy a díjszabásokat közvetlenül az állam határozza meg, hiszen a biztosítóintézetek
         szabadon határozhatják meg az alapdíjak mértékét. Ezen körülmények között a luxemburgi bonus-malus rendszer nem hasonlítható a díjtáblák jóváhagyásához kötött rendszerhez, amely, amint azt a Bíróság a – fent hivatkozott
         – Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítéletének 29. pontjában megállapította, sérti a díjszabás szabadságának elvét.

      24      A nem-életbiztosítás körében a díjszabás területének teljes harmonizációja, amely kizárja a díjtáblák befolyásolására alkalmas
         nemzeti intézkedéseket, a közösségi jogalkotó egyértelműen kinyilvánított ez irányú akarata hiányában nem vélelmezhető.

      25      Következésképpen nem fogadható el az az érvelés, amelyre a Bizottság a keresetét alapozza, és amely fenntartja, hogy a luxemburgi
         bonus-malus rendszer – annak ellenére, hogy az alapdíj meghatározása teljesen szabadon történik – ellentétes a díjszabás szabadságának
         elvével csupán amiatt, hogy hatással van a biztosítási díjak kialakítására.

      26      Másfelől, a Bizottság nem állítja, hogy ez a rendszer az előzetes vagy rendszeres tájékoztatás követelményét vezetné be azokkal
         a biztosítási díjtáblákkal kapcsolatosan, amelyeket a biztosító a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni.

      27      Ebből következik, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a bonus-malus rendszer bevezetésével és hatályban tartásával a Luxemburgi Nagyhercegség a 92/49 irányelv 6. , 29. és 39. cikkében rögzített,
         a díjszabás szabadságának és a biztosítási díjtáblák és szerződések előzetes vagy rendszeres ellenőrzése eltörlésének elvét
         sértő módon járt el.

      28      Mivel a Bizottság az indokolással ellátott vélemény és a jelen kereset tárgyát az előző pontban említett rendelkezésekből
         következő díjszabás szabadsága elve és a biztosítási díjtáblák és szerződések előzetes és rendszeres ellenőrzésének eltörlését
         rögzítő elv megsértésének megállapítására korlátozta, a keresetet el kell utasítani.

       A költségekről
      29      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Luxemburgi Nagyhercegség kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
         viselésére.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      Az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


A Törvényszék ítélete (ötödik tanács), 2016. február 25.#François Musso kontra Európai Parlament.#A parlamenti képviselők járandóságai – Öregségi nyugdíj – A francia képviselők azon kötelezettsége, hogy nyugdíjjogosultságaikat a nemzeti rendszerekben érvényesítsék – A halmozódás tilalma – A képviselők statútumának végrehajtási szabályzata – Panaszeljárás nyomán hozott határozat – Terhelési értesítés – Nyugdíjkifizetést felfüggesztő határozat – A kontradiktórius eljárás elve – Észszerű határidő – Indokolási kötelezettség.#T-589/14. és T-772/14. sz. egyesített ügyek.


A Bíróság (negyedik tanács) 1995. június 15-i ítélete. # Teresa Zabala Erasun, Elvira Encabo Terrazos és Francisco Casquero Carrillo kontra Instituto Nacional de Empleo. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Autónoma del País Vasco - Spanyolország. # C-422/93., C-423/93. és C-424/93. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (első tanács) 1971. június 16-i ítélete. # Anne Duraffour kontra az Európai Közösségek Tanácsa. # 18-70. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) 1998. július 9-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # C-323/97. sz. ügy


title: A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2008. április 8-i ítélete. # Giovanni Bordini kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Tisztviselők - Súlyozási tényező. # F-134/06. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (első tanács)
      2008. április 8.
      F‑134/06. sz. ügy
      Giovanni Bordini
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Nyugdíjak – Korrekciós együttható – A lakóhely szerinti tagállam – A lakóhely fogalma – Az állandó lakóhely fogalma – Igazoló iratok”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben G. Bordini egyrészt a Bizottság kinevezésre jogosult
         hatósága 2006. január 25‑i azon határozatának megsemmisítését kéri, amelyben megtagadták az egyesült királysági korrekciós
         együttható a felperes nyugdíjára történő alkalmazását, valamint amennyiben ez szükséges, a felperes panaszát elutasító 2006.
         augusztus 18‑i határozat megsemmisítését, másrészt a Bizottság arra való kötelezését, hogy az egyesült királysági korrekciós
         együtthatónak a felperes nyugdíjára 2004. április 1‑jétől történő visszaható hatályú alkalmazása alapján esedékes összegekre
         fizessen az Európai Központi Bank főbb refinanszírozási műveleteire megállapított és az említett időszakban hatályos százalékláb
         alapján, annak két százalékponttal növelt mértékének megfelelő kamatot.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. Az Európai Közösségek Bizottsága maga viseli saját költségeit, és azokon
         felül köteles viselni Giovanni Bordininek a 2007. június 5‑i informális találkozóval összefüggésben felmerült költségei felét.
         Giovanni Bordini maga viseli saját költségeit, kivéve a 2007. június 5‑i informális találkozóval összefüggésben felmerült
         költségei felét.

      Összefoglaló
      Tisztviselők – Nyugdíjak – Súlyozási tényező
      (Személyzeti szabályzat, 82. cikk)
      A korábbi személyzeti szabályzat 82. cikke – amely előírja, hogy a nyugdíjakra az azon ország tekintetében rögzített korrekciós
         együtthatót kell alkalmazni, amelyben a jogosult lakóhelyének fennállását igazolja – szerinti lakóhely fogalma arra a helyre
         vonatkozik, ahol a korábbi tisztviselő ténylegesen kialakította érdekeinek központját, vagyis amelyet az érintett érdekeltségeinek
         állandó vagy szokásos központjaként, a tartósság igényével kijelölt, és ahol költségei feltehetően felmerülnek. Másfelől a
         lakóhely fogalma – amely nem a személy által egyik vagy másik országban töltött idő pusztán mennyiségi összehasonlításán alapul –
         mindazonáltal az egy helyen történő fizikai tartózkodáson kívül magában foglalja az életvitelből és a rendes társadalmi kapcsolatok
         kialakításából következő, a tartózkodás folyamatosságára irányuló szándékot. A lakóhely e fogalma a közösségi közszolgálat
         sajátja, és nem szükségszerűen esik egybe e kifejezés tagállamokban elfogadott értelmével.

      (lásd a 69. és 86. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑124/01. és T‑320/01. sz., Del Vaglio kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. június 4‑én hozott ítéletének
         (EBHT‑KSZ 2003., I‑A‑157. o. és II‑767. o.) 70. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, 71. pontja és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlat, valamint 72. pontja; T‑320/04. sz., Dionyssopoulou kontra Tanács ügyben 2005. szeptember 12‑én hozott
         ítéletének (az EBHT‑ban nem tették közzé) 39. pontja; T‑416/04. sz., Kontouli kontra Tanács ügyben 2006. szeptember 27‑én
         hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2006., I‑A‑2‑181. o. és II‑A‑2‑897. o.) 71. pontja.


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) július 16.-i ítélete: 1992. # Hilaire Della Pietra kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Értékelő jelentés - Elfogadhatóság. # T-1/91. sz. ügy