title: A Bíróság (második tanács) 2004. október 21-i ítélete. # Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) kontra Erpo Möbelwerk GmbH. # Fellebbezés - Közösségi védjegy - A DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT szóösszetétel - A lajstromozás feltétlen kizáró oka - Megkülönböztető képesség - A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # C-64/02. P. sz. ügy

text:
      C‑64/02. P. sz. ügy
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      kontra
      Erpo Möbelwerk GmbH
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – A DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT szóösszetétel – A lajstromozás feltétlen kizáró oka – Megkülönböztető képesség – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések – Reklámjelmondatokból álló védjegyek – Megkülönböztető képesség – Különleges értékelési szempontok alkalmazása
            – Megengedhetetlenség
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések – A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt kizáró oknak kizárólag azokra a védjegyekre
            való korlátozása, amelyekre az ugyanezen rendelkezés d) pontjában előírt kizáró ok vonatkozik – Megengedhetetlenség
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) és d) pont)
      1.        A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a megkülönböztető képesség megítéléséhez
         szükséges, hogy minden védjegy – függetlenül típusától – alkalmas legyen a termék azon szempontból történő azonosítására,
         hogy az meghatározott vállalkozástól származik, illetve arra, hogy így az adott terméket megkülönböztesse más vállalkozások
         termékeitől. Bár a megkülönböztető képesség értékelésének szempontjai minden védjegytípusra nézve ugyanazok, a szempontok
         alkalmazásával összefüggésben előfordulhat, hogy az érintett fogyasztók egyes védjegytípusokat nem szükségszerűen ugyanúgy
         észlelnek, mint másokat, ennélfogva némely típus esetében a megkülönböztető képesség megállapítása más típusokéhoz képest
         nehezebbnek bizonyulhat.

      Azonban bizonyos védjegytípusok, mint például a reklámjelmondatok, megkülönböztető képessége megállapításának a védjegyek
         jellegéből adódó nehézségei, amelyek figyelembe vétele helytálló, nem indokolják az előzőekben értelmezett megkülönböztető
         képesség feltételét kiegészítő vagy attól eltérő meghatározott feltételek megállapítását. Téves tehát a reklámjelmondatokból
         álló védjegyek megkülönböztető képességének értékelése körében a többitől eltérő, szigorúbb feltételt ‑ mint például „fantáziadús
         jelleggel” sőt „fogalmi feszültségmezővel [rendelkezzen], amelynél fogva a kifejezés meglepetést okoz és amelyre így emlékezni
         lehet” ‑  meghatározó lajstromozás megtagadása.

      (vö. 33–34., 36. pont)
      2.        A lajtromozásnak a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében felsorolt egyes kizáró okai egymástól
         függetlenek és azok mindegyike külön vizsgálandó. Ezért tehát nem helytálló a megkülönböztető képességgel nem rendelkező védjegyre
         vonatkozó 7. cikk (1) bekezdése b) pontjának alkalmazási körét csak azon köznyelvi vagy kereskedelmi szokásban használatossá
         vált elemekből álló védjegyekre korlátozni, amelyek lajstromozását a 7. cikk (1) bekezdésének d) pontja alapján azon okból
         kell elutasítani, hogy azokat üzleti közlésekben és különösen reklámokban rendszeresen használják

      Ezért jogi hibának minősül az a megállapítás, miszerint egy védjegy csupán abban az esetben nem rendelkezik megkülönböztető
         képességgel, ha bizonyítást nyer, hogy az adott szóösszetételt az üzleti kommunikációban és különösen reklámokban rendszeresen
         használják, mivel ez a szempont nem egyezik meg az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában rögzített szemponttal.

      (vö. 39–40., 46., 48. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2004. október 21. (*)

      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – A DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT szóösszetétel – A lajstromozás feltétlen kizáró oka – Megkülönböztető képesség – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      A C‑64/02. P. sz. ügyben,
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: A. von Mühlendahl és G. Schneider, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      fellebbezőnek
      az Európai Bíróság alapokmányának 49. cikke alapján 2002. február 27-én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      támogatja:
      Nagy Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága (képviselik: P. Ormond, C. Jackson, M. Bethell és M. Tappin, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: D. Alexander barrister,
         kézbesítési cím: Luxembourg)

      beavatkozó a fellebbezési eljárásban,
      másik fél az eljárásban:
      az Erpo Möbelwerk GmbH (képviselik: S. von Petersdorff‑Campen Rechtasanwalt és H. von Rohr Patentanwalt, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök (előadó), C. Gulmann, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen és J. N. Cunha Rodrigues bírák,

      főtanácsnok: M. Poiares Maduro,
      hivatalvezető: M. Múgica Arzamendi főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. május 5-i tárgyalásra,
      tekintettel a felek által benyújtott észrevételekre,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. június 17-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM) fellebbezésével az Európai
         Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑138/00. sz., Erpo Möbelwerk kontra OHIM (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT) ügyben 2001. december
         11-én hozott ítéletének (EBHT 2001., II‑3739. o.) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amely
         hatályon kívül helyezte az OHIM harmadik fellebbezési tanácsának 2000. március 23-i azon határozatát (R 392/1999‑3. sz. ügy)
         (a továbbiakban: vitatott határozat), amely lényegében elutasította az Erpo Möbelwerk GmbH (a továbbiakban: Erpo) által az
         OHIM elbírálójának a DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT szóösszetétel több áruosztályba, különösen a bútorok áruosztályába való
         közösségi védjegyként történő lajstromozását megtagadó határozata ellen benyújtott fellebbezését.

       Jogi háttér
      2        A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK tanácsi rendelet 7. cikkének értelmében (HL 1994. L 11., 1. o.,
         magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.):

      „1.       A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
      [...]
      b)       nem alkalmas a megkülönböztetésre;
       c)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége,
         rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;

      d)      kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket az általános nyelvhasználatban, illetve a tisztességes üzleti gyakorlatban
         állandóan és szokásosan alkalmaznak;

      [...]
      3.      Az (1) bekezdés b), c) és d) pontja alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő áruk,
         illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.”

      3        A „közösségi védjegyoltalom korlátai” cím alatt a 40/94 rendelet 12. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:

      „A közösségi védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthat el mást attól, hogy gazdasági tevékenysége körében - az üzleti
         tisztesség követelményeivel összhangban - használja:

      [...]
      b)       az áru vagy a szolgáltatás fajtájára, minőségére, mennyiségére, rendeltetésére, értékére, földrajzi eredetére, előállítási,
         illetve teljesítési idejére vagy egyéb jellemzőjére vonatkozó jelzést;”

      [...]
      feltéve, ha a használat megfelel az ipar és a kereskedelem terén a tisztességes használat feltételeinek.”
       A jogvita alapját képező tényállás
      4        1998. április 23-i levelében az Erpo a DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT szóösszetétel közösségi védjegyként történő lajstromozását
         kérte a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó 1957. július 15-i, felülvizsgált
         és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti 8. áruosztály (kézzel működtetett eszközök; evőeszközök, villák
         és kanalak), 12. áruosztály (szárazföldi járművek és azok alkatrészei) és 20. áruosztály (bútorok, különösen kárpitozott bútorok,
         ülőgarnitúrák, székek, tálaló asztalok és irodabútorok) vonatkozásában.

      5        Mivel az OHIM elbírálója 1999. június 4-i határozatával a kérelmet elutasította arra való hivatkozással, hogy a fenti szóösszetétel
         az érintett termékek egy jellemzőjét jelöli meg és megkülönböztetésre semmiképpen sem alkalmas, az Erpo a határozat ellen
         fellebbezést nyújtott be.

      6        Az OHIM harmadik fellebbezési tanácsa a vitatott határozattal hatályon kívül helyezte az elbíráló határozatát annyiban, amennyiben
         az a 8. áruosztályra vonatkozó kérelmet elutasította. A kérelem egyéb részeit illetően a fellebbezési tanács a fellebbezést
         lényegében arra való hivatkozással utasította el, hogy a szóban forgó szóösszetétel nem felel meg a 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdésének b) és c) pontjában támasztott követelményeknek.

       Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
      7        Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2000. május 23-án érkezett keresetlevelével az Erpo keresetet nyújtott be a vitatott határozat
         hatályon kívül helyezése iránt. Megtámadott ítéletével az Elsőfokú Bíróság a kérelemnek helyt adott.

      8        Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletének 22-29. pontjában úgy ítélte meg, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése
         c) pontjának megsértésére alapított, első jogalap megalapozott, mivel – még akkor is, ha a szóösszetétel „Bequemlichkeit”
         („kényelem”) eleme önmagában az érintett termékek minőségét tünteti fel, amely alkalmas arra, hogy azt a célközönség a vásárlásaik
         során hozott döntéseikben figyelembe vegyék – a DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT szóösszetétel, figyelemmel annak minden elemére
         és ezen elemeket együtt olvasva, nem tekinthető olyan megjelölésnek, amely kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket
         áru minőségének feltüntetésére használhatnak.

      9        Ezt követően az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított,
         második jogalapot.

      10      Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletének 41. és 42. pontjában úgy ítélte meg, hogy ennek a jogi érvnek is helyt kell adni,
         mivel a fellebbezési tanács a szóösszetétel leíró jellegéből lényegében levezette a megkülönböztető képesség hiányát, mivel
         a megtámadott ítélet első jogalapra vonatkozó 22-29. pontjából kitűnik, hogy a jogvita tárgyát képező határozat e tekintetben
         jogban való tévedést tartalmaz.

      11      A megtámadott ítélet 43-46. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a második jogalap is megalapozott a következő
         megfontolások miatt:

      „43      Ezenkívül a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 30. pontjában ismét megjegyezte, hogy a DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT
         kifejezésre a „fantáziabeli többletelemek” hiánya jellemző. Ezenfelül az OHIM válaszában kifejtette, hogy »ahhoz, hogy a jelmondatok
         védjegyként szerepelhessenek, valamilyen eredeti többletelemmel kell rendelkezniük«, és ezzel az ügyben szereplő kifejezés
         nem rendelkezett.

      44      Ezzel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatából egyértelműen kitűnik, hogy a fantázia vagy az eredeti többletelem
         hiánya miatt nem állapítható meg a megkülönböztető képesség hiánya (az Elsőfokú Bíróságnak a T‑135/99. sz., Taurus-Film kontra
         OHIM (Cine Action) [EBHT 2001., II‑379. o.] és a T‑136/99. sz., Taurus-Film kontra OHIM (Cine Comedy) [EBHT 2001., II‑397. o.]
         ügyekben 2001. január 31-én hozott ítéleteinek 31. pontja és a T‑87/00. sz., Bank für Arbeit und Wirtschaft kontra OHIM (EASYBANK)
         ügyben 2001. április 5-én [EBHT 2001., II‑1259. o.] hozott ítéletének 39. és 40. pontja). Ezenkívül ki kell emelni, hogy a
         jelmondatokra nem lehet a többi megjelöléstípusra alkalmazandónál szigorúbb szempontokat alkalmazni.

      45      Ami pedig a fellebbezési tanácsnak a megtámadott határozat 31. pontjában tett, ismétlődő állítását illeti, miszerint a kifejezésből
         »hiányzik az a fogalmi feszültség, amely meglepetést keltene, és ezáltal feltűnő benyomást tenne«, az valójában csupán a fellebbezési
         tanács »fantáziabeli többletelemek« hiányára vonatkozó megállapításának parafrázisa.

      46      Márpedig a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezésnek a 40/97 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján történő
         elutasítása abban az esetben lett volna igazolható, ha bizonyítást nyert volna az, hogy önmagában a das Prinzip der ... („a
         [...] elve”) kifejezés termékek vagy szolgáltatások valamely jellemzőjének megjelölésére használt szóval alkotott összetételét
         az üzleti kommunikációban, és különösen reklámokban rendszeresen használják. Viszont ki kell jelenteni, hogy a vitatott határozat
         e tekintetben semmilyen megállapítást nem tartalmaz, és az OHIM sem írásbeli beadványaiban, sem a tárgyaláson nem hivatkozott
         ilyen használat fennállására.”

      12      Ezen indokok alapján az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezte a vitatott határozatot.

       A fellebbezés
      13      Az OHIM fellebbezésében azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
      –        utasítsa el az OHIM harmadik fellebbezési tanácsának az R 392/1999‑3. sz. ügyben 2000. március 23-án hozott határozata ellen
         benyújtott fellebbezést, és másodlagosan utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé határozathozatal céljából;

      –        kötelezze a másik felet az elsőfokú és a fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.
      14      Az Erpo azt kéri, hogy a Bíróság:

      –        utasítsa el a fellebbezést;
      –        hagyja helyben a megtámadott ítéletet;
      –        kötelezze az OHIM-ot a költségek viselésére, ideértve a fellebbezési eljárásban visszatéríthető költségeket is.
      15      A Bíróság elnöke 2002. szeptember 9-i végzésével engedélyezte, hogy az OHIM kérelmeit támogatva Nagy Britannia és Észak-Írország
         Egyesült Királysága az eljárásba beavatkozzon.

       A felek érvei
      16      Egyetlen jogalapjában az OHIM előadja, hogy azzal, hogy a megtámadott ítélet 46. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte
         meg, hogy adott védjegy lajstromozásának a megkülönböztető képesség hiánya miatti elutasítására csak azon esetekben van lehetőség,
         amelyekben bizonyítást nyert, hogy a kérdéses megjelölést az érintett kereskedelmi körökben rendszeresen használják, az Elsőfokú
         Bíróság megsértette a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját.

      17      E tekintetben az OHIM előadja, hogy adott védjegy megkülönbözető képességének értékelésére során előzetes vizsgálat alá kell
         vonni azt, hogy a lajstromozni kívánt megjelölés milyen valószínűséggel teszi lehetővé az érintett fogyasztók számára annak
         felismerését, hogy az igényelt termékek vagy szolgáltatások egy bizonyos és nem egy másik vállalkozás termékei vagy szolgáltatásai,
         vagy legalábbis azt, hogy ezeket a védjegyjogosult teljes felelőssége mellett gyártják vagy forgalmazzák.

      18      A szín vagy a térbeli védjegyekhez hasonlóan, viszont a pusztán szó- vagy ábrás védjegyekkel ellentétben, a jelmondatokból
         álló védjegyek esetében – mint amely a jelen ügynek is tárgya – az szükséges, hogy megjelenésükben hordozzák azt a többletelemet,
         amelyből a védjegyek megkülönböztető képessége ered. Ez a követelmény azzal a körülménnyel magyarázható, hogy olyan megjelölésekről
         van szó, amelyek a leggyakrabban pusztán reklámcélokat és nem olyan célokat szolgálnak, amelyek lehetővé tennék a termékek
         eredetének azonosítását.

      19      Ezenfelül az OHIM hangsúlyozza, hogy a védjegy megkülönböztető képességének értékelése során nem szabad figyelembe venni a
         terméknek a piacon történő esetleges használatát. Kétségtelen, hogy amennyiben az adott megjelölés már eleve alkalmasnak bizonyul
         arra, hogy a szóban forgó termékeket és szolgáltatásokat megkülönböztesse, azonban az adott megjelölést vagy hasonló jellegű
         kifejezést az érintett fogyasztók szokásosan használják, a kérelmet a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és d) pontja
         alapján el kell utasítani. Azonban – mint a jelen esetben is – ha a megjelölés eleve nem alkalmas a szóban forgó termékek
         és szolgáltatások megkülönböztetésére, a megjelölés védjegyként történő lajstromozását a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja alapján kell elutasítani, anélkül, hogy bizonyítani kellene, hogy azt az érintett vásárlóközönség szokásosan használja.

      20      Az Erpo ezzel szemben hangsúlyozza, hogy az OHIM által a megtámadott ítélet 46. pontjával szemben előadott jogalap nem megalapozott.
         A megtámadott határozat 28. és 42. pontjából kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság azt az álláspontot képviselte, miszerint a
         szóban forgó védjegy megkülönböztető képességét a „Das Prinzip der” szóösszetétel és a „Bequemlichkeit” leíró elem összeillesztése
         adja. Az érintett szóösszetétel egészét illetően azonban az Elsőfokú Bíróság nem követelte meg az általános használat fennállásának
         bizonyítását. Az Elsőfokú Bíróság nem állapította meg, hogy a „Das Princip der …” szóösszetétel alkalmazása a leíró jelleget
         erősítené. Ebből az Elsőfokú Bíróság arra a megállapításra jutott, hogy a jogvita tárgyát képező határozat nem tartalmazta
         a lajstromozás megkülönböztető képesség hiánya miatti elutasításának objektív indokait.

      21      Az Erpo továbbá előadja, hogy a fenti jelmondat védjegyként történő lajstromozása nem zárja ki, hogy a versenytársak a „Prinzip”
         („elv”) és „Bequemlichkeit” („kényelem”) szavakból álló összetételt használják. A 40/94 rendelet 12. cikkének b) pontja ugyanis
         ezt megakadályozza. E rendelkezés biztosítja a verseny kellő szintű védelmét annak érdekében, hogy a kérelmezett megjelölés
         védjegyként történő védelmének kétség esetén történő megadására vonatkozó liberális lajstromozási gyakorlat igazolható legyen.

      22      Az Erpo másfelől vitatja, hogy a jelmondatból álló védjegy megkülönböztető képességéhez az szükséges, hogy pusztán a megjelölés
         reklámcélján felül az megjelenésében valamilyen többletelemet hordozzon. Az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatában, illetve
         az OHIM gyakorlatában már megállapítást nyert, hogy a szlogen reklámcélú használata nem zárja ki, hogy az megkülönböztető
         képességgel rendelkezzen.

      23      Nagy-Britannia kormánya előadja, hogy a megtámadott ítéletben a megkülönböztető képességre vonatkozóan kifejtett elemzés ellentétes
         mind a Bíróság, mind az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatával. A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság helytelenül alkalmazta
         a közösségi jogot, amely megköveteli, hogy a megkülönböztető képesség értékelése során a védjegy természetét is figyelembe
         vegyék. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróságnak a megkülönböztető képesség megállapítása során használt megközelítése is hibás.

      24      Nagy Britannia kormányának álláspontja szerint az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a megkülönböztető képesség feltételének
         teljesítéséhez a védjegynek egyértelműen azonosítania kell az érintett termékek vagy szolgáltatások kereskedelmi származását.
         Egy adott megjelölés nem képes biztosítani a származás azonosítását, ha a szóban forgó termék- és szolgáltatásfajták átlagos
         fogyasztóiban elvárásaik alapján a származást illetően kétségek maradnak.

      25      Nagy-Britannia kormánya szerint igaz ugyan, hogy a védjegyek megkülönböztető képességének értékelése során minden védjegytípusra
         ugyanazon jogelvek alkalmazandók, azonban az alkalmazás módszerének kiválasztása során figyelembe kell venni az érintett védjegy
         környezetét és természetét, ahogy az az áru formáját érintő térbeli védjegyekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatból kitűnik
         (az Elsőfokú Bíróságnak a T‑119/00. sz., Procter & Gamble kontra OHIM ügyben (kék és sárga pöttyös négyszögletes fehér tabletta)
         2001. szeptember 19-én [EBHT 2001., I‑2761. o.] hozott ítéletének 53-55. pontjai és a T‑88/00. sz., Mag Instrument kontra
         OHIM ügyben 2002. február 7-én hozott [EBHT 2002., II‑467. o.] ítéletének 33-35. pontja, valamint a Linde és társai ügyben
         Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok által benyújtott indítvány 12. pontja; a C‑53/01.-C‑55/01. sz. egyesített ügyekben 2003. április
         8-án hozott ítélet, [EBHT 2003., I‑3161. o.]).

      26      Nagy-Britannia kormánya előadja, hogy a jelen ügyben a kérdéses védjegy lényegében reklámjelmondatnak tekinthető, amely azt
         akarja kifejezni, hogy az érintett termékeket mely elvek szerint gyártották. Márpedig kevésbé valószínű, hogy az átlagos fogyasztó
         inkább figyelembe vesz egy reklámjelmondatot, különösen akkor, ha az termékek vagy szolgáltatások meghatározott jellemzőire
         történő utalást tartalmaz, mint valamely olyan megjelölést, amely kizárólag a termék előállításáért felelős vállalkozásra
         utal. Azonban, ha egy ilyen jelmondat a fogyasztóban maradandó benyomást kelt annak folytán, hogy használata a kérdéses termékekkel
         vagy szolgáltatásokkal összefüggésben szokatlan, az átlagos fogyasztó végül a reklámjelmondatot a reklámcélon túl termékek
         vagy szolgáltatások kereskedelmi származására vonatkozó megjelölésnek tekintheti.

      27      Az OHIM fellebbezési tanácsa jogosan vette figyelembe ezt a szempontot. Azonban az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben
         a védjegy megkülönböztető képességének értékelése során a védjegy természetét nem vagy nem kellőképpen vette figyelembe.

      28      Nagy-Britannia kormánya ezenkívül előadja, hogy abban a tekintetben, hogy a megtámadott ítélet 46. pontja arra utal, hogy
         a megkülönböztetési képesség hiánya címén az érintett megjelölés védjegyként történő lajstromozását csak akkor lehet elutasítani,
         ha a „das Prinzip der ...” kifejezést az üzleti kommunikációban és reklámokban rendszeresen használják, az Elsőfokú Bíróság
         megsértette a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontjában foglaltakat.

      29      Álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság összekeverte a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) és c) pontja alkalmazásának
         követelményeit ugyanezen bekezdés d) pontja alkalmazásának követelményeivel. Ugyanis azon követelmény, amely a lajstromozás
         elutasítása céljából annak bizonyítását írja elő, hogy a védjegy az adott termékek és szolgáltatások kereskedelmében szokásossá
         vált, nem az első két, hanem kizárólag az utolsó rendelkezésre vonatkozik (a C‑517/99. sz., Merz & Krell ügyben 2001. október
         4-én hozott ítélet 35. pontja [EBHT 2001., I‑6959. o., 35. pont]). A rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja, az
         alkalmazási körük között fennálló nyilvánvaló átfedés ellenére, adott megjelölés lajstromozásának egymástól független elutasítási
         okait tartalmazza.

       A Bíróság álláspontja
      30      Bevezetésképpen meg kell jegyezni, hogy az OHIM-nak a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjára alapozott, a védjegy
         megkülönböztető képességére vonatkozó egyetlen jogalapja közvetlenül csak a megtámadott ítélet 46. pontját érinti. Azonban
         ez a pont elválaszthatatlan az azt megelőző 43-45. pontoktól abban az értelemben, hogy az OHIM jogi érvét az ezen pontokban
         szereplő indokolás egészének fényében kell megvizsgálni. Egyébként maguk a felek és a beavatkozó is ilyen értelemet tulajdonítottak
         a fellebbezés tárgyának, mivel beadványaikban a megtámadott határozat 43-46. pontját együtt kezelik.

      31      A megtámadott ítélet 43-46. pontja a jogvita tárgyát képező határozat 30. és 31. pontját érinti, amely szerint egy jelmondat
         a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján csak akkor rendelkezik megkülönböztető képességgel, ha az „fantáziadús
         jelleggel” sőt „fogalmi feszültségmezővel [rendelkezik], amelynél fogva a kifejezés meglepetést okoz, és amelyre így emlékezni
         lehet”.

      32      Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 43-45. pontjában jogosan utasította el ezen követelmény alkalmazását lényegében arra
         való hivatkozással, hogy a jelmondatokra nem lehet szigorúbb feltételeket szabni, mint más megjelölésekre.

      33      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a megkülönböztető képesség értékeléséhez az szükséges, hogy minden védjegy
         – függetlenül típusától – alkalmas legyen a termék azon szempontból történő azonosítására, hogy az meghatározott vállalkozástól
         származik, illetve arra, hogy így az adott terméket megkülönböztesse más vállalkozások termékeitől (lásd e tekintetben a védjegyekre
         vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 3. cikk (1) bekezdésének
         b) pontja vonatkozásában [HL 1989. L 40., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. oldal], amely rendelkezés
         megegyezik a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglaltakkal, a fent hivatkozott Linde és társai ügyben
         hozott ítélet 42. és 47. pontját).

      34      A Bíróság kimondta, hogy jóllehet a megkülönböztető képesség értékelésének szempontjai minden védjegytípusra nézve ugyanazok,
         a szempontok alkalmazásával összefüggésben előfordulhat, hogy az érintett fogyasztók egyes védjegytípusokat nem szükségszerűen
         ugyanúgy észlelnek, mint másokat, ennélfogva némely típus esetében a megkülönböztető képesség megállapítása más típusokhoz
         képest nehezebbnek bizonyulhat (lásd a C‑456/01. P. sz. és a C‑457/01. P. sz., Henkel kontra OHIM egyesített ügyekben 2004.
         április 29-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 38. pontját, a C‑468/01. P.‑C‑472/01. P. sz., Procter & Gamble
         kontra OHIM egyesített ügyekben hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 36. pontját és a C‑473/01. P. és C‑474/01. P. sz.,
         Procter & Gamble kontra OHIM egyesített ügyekben hozott [az EBHT-ban még nem tették közzé] ítélet 36. pontját).

      35      Nem kizárt, hogy a jelen ítélet előző pontjában említett ítélkezési gyakorlat a jelen ügy által érintetthez hasonló reklámjelmondatként
         használt szóvédjegyekre is irányadó. Ez különösen akkor fordulhat elő, ha az adott védjegy megkülönböztető képességének értékelése
         során megállapítást nyer, hogy a védjegy, pl. az adott termék minőségének dicsérésével, reklámcélokat szolgál, és hogy a termék
         származásának biztosítását szolgáló szándékolt védjegycélhoz képest e reklámcél nem nyilvánvalóan másodlagos jelentőségű.
         Ilyen esetben a hatóságok figyelembe vehetik azt a tényt, hogy az átlagos fogyasztók a reklámjelmondat alapján nem szoktak
         a termék származására következtetni (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Procter & Gamble kontra OHIM egyesített ügyekben
         hozott ítéletek 36. pontját).

      36      Azonban bizonyos védjegytípusok, mint például a reklámjelmondatok, megkülönböztető képessége megállapításának a védjegyek
         jellegéből adódó nehézségei, amelyek figyelembevétele helytálló, nem indokolják ezen ítélet 32-34. pontjában hivatkozott ítélkezési
         gyakorlat által értelmezett megkülönböztető képesség feltételét kiegészítő vagy attól eltérő meghatározott kritériumok megállapítását.
         Az Elsőfokú Bíróság jogosan helyezte hatályon kívül a jogvita tárgyát képező határozatot azzal, hogy a reklámjelmondatokból
         álló védjegyek megkülönböztető képességének értékelése körében a többitől eltérő, szigorúbb szempontot határozott meg.

      37      Miután a megtámadott ítélet 43-45. pontjában az Elsőfokú Bíróság joggal vetette el a vitatott határozatban az érintett védjegy
         megkülönböztető képességének értékelésére elfogadott szempontot, a megtámadott ítéletének 46. pontjában az Elsőfokú Bíróság
         egy másik szempontot alkalmazott, amely szerint a védjegy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti értelemben
         alkalmas a megkülönböztetésre, feltéve ha bizonyítást nyer, hogy az adott szóösszetételt üzleti kommunikációban és különösen
         reklámokban rendszeresen használják, amely körülmény fennállását a vitatott határozat nem bizonyította.

      38      Kétségtelen, hogy amennyiben bizonyítást nyer, hogy az adott szóösszetételt a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének d)
         pontja szerinti értelemben üzleti kommunikációban és különösen reklámokban rendszeresen használják, ebből az következik, hogy
         a megjelölés nem alkalmas adott vállalkozás termékeinek és szolgáltatásainak más vállalkozás termékeitől és szolgáltatásaitól
         való megkülönböztetésre, és így nem felel meg a védjegy fő céljának, kivéve, ha e jelek vagy adatok a 40/94 rendelet 7. cikkének
         (3) bekezdése alapján használatuk révén megszerezték a megkülönböztető képességet (lásd e tekintetben a 89/104 irányelv 3. cikke
         (1) bekezdésének b) és d) pontja és (3) bekezdésében szereplő azonos rendelkezések vonatkozásában a fent hivatkozott Merz & Krell
         ügyben hozott ítélet 37. pontját).

      39      Azonban a lajtromozásnak a 40/94 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében felsorolt egyes kizáró okai egymástól függetlenek és
         mindegyik külön vizsgálandó (lásd e tekintetben különösen a fent hivatkozott Henkel kontra OHIM egyesített ügyben hozott ítélet
         45. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      40      Ezért tehát nem helytálló a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazási körét kizárólag azon védjegyekre
         korlátozni, amelyek lajstromozását a 7. cikk (1) bekezdésének d) pontja alapján azon okból kell elutasítani, hogy azokat üzleti
         kommunikációban és különösen reklámokban rendszeresen használják.

      41      A Bíróság már kimondta, hogy a minőség jelöléséhez vagy a védjegy által jelölt termékek vásárlásának és szolgáltatások igénybevételének
         ösztönzésére egyébként reklámjelmondatként használt jelekből vagy adatokból álló védjegy ezen használat miatt a védjegyoltalomból
         nem zárható ki (lásd a fent hivatkozott Merz & Krell ügyben hozott ítélet 40. pontját).

      42      Másfelől az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy egy védjegynek a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti
         megkülönböztető képessége azt jelenti, hogy az adott védjegy képes a lajstromozni kívánt terméket meghatározott vállalkozás
         termékeként azonosítani, és így azt más vállalkozás termékeitől megkülönböztetni, amelynél fogva a védjegy képes fő rendeltetésének
         megfelelni (lásd e tekintetben különösen a fent hivatkozott Procter & Gamble kontra OHIM egyesített ügyekben hozott ítéltetek
         32. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő
         azonos rendelkezések vonatkozásában a Merz & Krell ügyben hozott ítélet 37. pontját és a Linde és társai ügyben hozott ítélet
         40. pontját, illetve a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      43      Az ítélkezési gyakorlat szerint a megkülönböztető képességet egyrészről a lajstromozni kért termékek vagy szolgáltatások szempontjából,
         másrészről a szokásosan tájékozott, illetve ésszerűen figyelmes és körültekintő, az adott termékek és szolgáltatások átlagos
         fogyasztóiból álló közösség észlelése szempontjából kell megítélni (lásd különösen a fent hivatkozott Procter & Gamble egyesített
         ügyekben hozott ítélet 33. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      44      Ebből következően a minőség jelöléséhez vagy a védjegy által jelölt termékek vásárlásának és szolgáltatások igénybevételének
         ösztönzésére egyébként reklámjelmondatként használt jelekből vagy adatokból álló védjegy – amilyen a jelen ügynek is tárgya
         – megkülönböztető képességét a jelen ítélet 42. és 43. pontjában kifejtett elvek alapján kell megítélni (lásd e tekintetben,
         e védjegyeket érintően az Elsőfokú Bíróság T‑130/01. sz., Sykes Enterprises kontra OHIM (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS) ügyben
         2002. december 5-én [EBHT 2002., II‑5179. o.] hozott ítélet 20. pontja és a T‑122/01. sz., Best Buy Concepts kontra OHIM (BEST
         BUY) ügyben 2003. július 3-án hozott ítélet [EBHT 2003., II‑2235. o.] 21. pontja).

      45      Ezzel összefüggésben el kell tehát vetni az Erpo azon érvelését, miszerint a 40/94 rendelet 12. cikkének b) pontja biztosítja
         a verseny kellő szintű védelmét annak érdekében, hogy a kérelmezett megjelölés védjegyként történő védelmének kétség esetén
         történő megadására vonatkozó liberális lajstromozási gyakorlat igazolható legyen. Ezt az érvelést a Bíróság már elutasította
         azon az alapon, hogy a lajstromozás iránti kérelmek vizsgálatának nem szabad a minimumra korlátozódnia , hanem teljes körűnek
         és szigorúnak kell lennie annak érdekében, hogy megakadályozza, hogy védjegyek indokolatlanul lajstromozásra kerüljenek, valamint
         a jogbiztonság és a gondos ügyintézés alapján biztosítsák, hogy ne kerüljenek lajstromozásra olyan védjegyeket, amelyek használatát
         a bíróságok előtt eredményesen kifogásolni lehet (lásd e tekintetben a C‑104/01. sz. Libertel-ügyben 2003. május 6-án hozott
         ítélet [EBHT 2003., I‑3793. o.] 58. és 59. pontját).

      46      Ezért a megtámadott ítélet 46. pontjában annak kimondásával, hogy egy védjegy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b)
         pontja szerinti értelemben nem alkalmas a megkülönböztetésre, kivéve ha bizonyítást nyer, hogy az adott szóösszetételt üzleti
         kommunikációban és különösen reklámokban rendszeresen használják, amely körülmény fennállását a vitatott határozat nem bizonyította,
         az Elsőfokú Bíróság nem a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában rögzített szempontot alkalmazta.

      47      Ebből következően e kérdésben az Elsőfokú Bíróság tévesen ítélte meg a fenti cikk alkalmazási körét.

      48      E körülmények között az OHIM megalapozottan állítja azt, hogy e tekintetben a megtámadott ítélet jogban való tévedést tartalmaz.

      49      Azonban meg kell jegyezni hogy e jogban való tévedés a jogvita kimenetelét nem befolyásolja.

      50      A jelen ítélet 37. pontjából következően a megtámadott ítélet 43-45. pontja alapján az Elsőfokú Bíróság helytállóan döntött
         úgy, hogy a vitatott határozatot hatályon kívül helyezi azon az alapon, hogy a megjelölés lajstromozását a vitatott határozat
         30. és 31. pontjában említett, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti megkülönböztető képesség értékelésére
         vonatkozó hibás szempont, nevezetesen a képzelőerő és az élénk fantázia hiányára való hivatkozással utasították el.

      51      A fentiekből következően, a jelen ítélet 48. pontjában megállapított jogban való tévedés ellenére, a megtámadott ítélet rendelkező
         része megalapozott.

      52      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, ha az Elsőfokú Bíróság ítéletében hivatkozott indokok a közösségi jogba ütköznek,
         azonban az ítélet rendelkező része egyéb okok miatt megalapozott, a fellebbezést el kell utasítani (lásd a C‑265/97. P. sz.,
         VBA kontra Florimex és társai ügyben 2000. március 30-án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2061. o.] 121. pontját és a hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      53      Következésképpen az előadott jogalap megalapozatlan, és a fellebbezést el kell utasítani.

       A költségekről
      54      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a szerint, amely ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásra
         is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az OHIM
         pervesztes lett, az Erpo kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

      55      A fenti szabályzat 69. cikke 4. §-a első pontjának megfelelően az Egyesült Királyság maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján a Bíróság a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a fellebbezést elutasítja;
      2)      A Bíróság a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalt (védjegyek és formatervezési minták)(OHIM) kötelezi a költségek viselésére;
      3)      Nagy Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága maga viseli saját költségeit.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (nagytanács) 2004. június 29-i ítélete. # Front national kontra Európai Parlament. # Fellebbezés - Képviselőcsoport alakításának bejelentése az Európai Parlament Eljárási Szabályzata 29. cikkének (1) bekezdése alapján - Politikai összetartozás hiánya - A TDI-csoport visszaható hatályú feloszlatása - Csatlakozó fellebbezés - Az EK 230. cikk negyedik bekezdésének értelmezése - Természetes vagy jogi személyt »közvetlenül és személyében érintő« határozat fogalma - Nemzeti politikai párt által benyújtott kereset elfogadhatatlansága. # C-486/01. P. sz. ügy

text:
      C-486/01. P. sz. ügy
      Front national
      kontra
      Európai Parlament
      „Fellebbezés – Képviselőcsoport alakításának bejelentése az Európai Parlament Eljárási Szabályzata 29. cikkének (1) bekezdése alapján – Politikai összetartozás hiánya – A TDI-csoport visszaható hatályú feloszlatása – Csatlakozó fellebbezés – Az EK 230. cikk negyedik bekezdésének értelmezése – Természetes vagy jogi személyt »közvetlenül és személyében« érintő határozat fogalma – Nemzeti politikai párt által benyújtott kereset elfogadhatatlansága”
      Az ítélet összefoglalása
      Megsemmisítés iránti kereset – Természetes vagy jogi személyek – Őket közvetlenül és személyükben érintő jogi aktusok – Közvetlen
            érintettség – Kritériumok – A Parlament határozata nemzeti politikai párthoz tartozó képviselőkből álló képviselőcsoport feloszlatásáról
            – Az említett párt közvetlen érintettsége – Hiány
      (EK 230. cikk negyedik bekezdése; az Európai Parlament Eljárási Szabályzata, 29. cikk (1) és (2) bekezdése és 30. cikk)
      Az EK 230. cikk negyedik bekezdésében előírt feltétel, miszerint egy megsemmisítés iránti kereset tárgyát képező határozatnak
         „közvetlenül” kell érintenie a jogalanyt, azt kívánja meg, hogy a kifogásolt közösségi intézkedés közvetlen hatást gyakoroljon
         a jogalany jogi helyzetére, és ne hagyjon mérlegelési lehetőséget az intézkedés végrehajtásával megbízott címzettek számára,
         mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül a közösségi szabályozás
         alapján történik.

      Az Európai Parlament Eljárási Szabályzata 29. cikke (1) bekezdésének értelmezéséről és a „Független Képviselők Technikai Frakciója
         (TDI) – Vegyes Képviselőcsoport” visszaható hatályú feloszlatásáról szóló európai parlamenti határozat – amennyiben a TDI-csoport
         megalakítását bejelentő képviselőket, így többek között a Front national képviselőit megfosztja a lehetőségtől, hogy a TDI-csoport
         formájában az Eljárási Szabályzat 29. cikke szerinti képviselőcsoportot alakítsanak – közvetlenül érinti ezeket a képviselőket.
         E képviselőket ugyanis önmagában ez a jogi aktus akadályozta meg a képviselőcsoport alakításában, és ettől a pillanattól képviselőcsoporthoz
         nem tartozó képviselőnek minősültek az Eljárási Szabályzat 30. cikke értelmében, következésképpen szűkebb parlamenti kiváltságokkal,
         valamint csekélyebb anyagi és pénzügyi előnyökkel rendelkeztek, mint amelyek akkor illették volna őket, ha a fent említett
         29. cikk szerinti képviselőcsoport tagjai lettek volna.

      Ez a végkövetkeztetés azonban nem érvényes olyan nemzeti politikai pártra, mint amilyen a Front national. Noha természetes,
         hogy a parlamenti képviselők választására jelölteket állító párt arra törekszik, hogy a már megválasztott képviselői más képviselőkkel
         egyenlő feltételek között gyakorolhassák mandátumukat, ez az érdek semmilyen jogot nem ad a pártnak arra, hogy megválasztott
         képviselői saját képviselőcsoportot alakíthassanak, sem arra, hogy a parlamenti testületen belül alakult képviselőcsoportok
         egyikének tagjává válhassanak.

      Egyrészt az Eljárási Szabályzat 29. cikkének (2) bekezdése értelmében a képviselőcsoport alakításához több tagállamból származó
         képviselők minimális létszáma szükséges, másrészt e cikk (1) bekezdése egyedül a képviselők politikai összetartozás szerinti
         csoportosításának szándékát tartalmazza. E rendelkezések a képviselőcsoport megalakítása során nem adnak különleges szerepet
         azoknak a nemzeti politikai pártoknak, amelyekhez a képviselők tartoznak.

      (vö. 34–37. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2004. június 29. (*)

      „Fellebbezés – Képviselőcsoport alakításának bejelentése az Európai Parlament Eljárási Szabályzata 29. cikkének (1) bekezdése alapján – Politikai összetartozás hiánya – A TDI-csoport visszaható hatályú feloszlatása – Csatlakozó fellebbezés – Az EK 230. cikk negyedik bekezdésének értelmezése – Természetes vagy jogi személyt »közvetlenül és személyében érintő« határozat fogalma – Nemzeti politikai párt által benyújtott kereset elfogadhatatlansága”
      A C-486/01. P. sz. ügyben,
      a Front national (székhelye: Saint-Cloud [Franciaország], képviselik: F. Wagner és V. de Poulpiquet de Brescanvel ügyvédek)

      fellebbezőnek
      az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának (harmadik kibővített tanács) a T-222/99., T-327/99. és T-329/99. sz., Martinez
         és társai kontra Parlament ügyben 2001. október 2-án hozott ítélete (EBHT 2001., II-2823. o.) ellen, annak hatályon kívül
         helyezése érdekében benyújtott fellebbezése tárgyában,

      másik fél az eljárásban:
      az Európai Parlament (képviselik: G. Garzón Clariana, J. Schoo és H. Krück, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg),

      az elsőfokú eljárás alperese,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans (előadó), A. Rosas, J.-P. Puissochet és J. N. Cunha Rodrigues tanácselnökök,
         R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr és R. Silva de Lapuerta bírák,

      főtanácsnok: D.  Ruiz-Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: M. Múgica Arzamendi főtanácsos,
      tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,
      a felek szóbeli előadásainak a 2003. december 9-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. január 20-i tárgyaláson történt meghallgatását követően
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        A Bíróság Hivatalához 2001. december 12-én benyújtott kérelmében a Front national az EK 255. cikk és a Bíróság EK-Alapokmányának
         49. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a Martinez és társai kontra Parlament
         ügyben 2001. október 2-án hozott ítélete (T-222/99., T-327/99. és T-329/99. sz., 2001., EBHT II-2823. o., a továbbiakban:
         megtámadott ítélet) ellen, mellyel az Elsőfokú Bíróság elutasította a Európai Parlament Eljárási Szabályzata 29. cikke (1)
         bekezdésének értelmezéséről és a „Független Képviselők Technikai Frakciója (TDI) – Vegyes Képviselőcsoport” visszaható hatályú
         feloszlatásáról szóló, 1999. szeptember 14-i európai parlamenti határozat (a továbbiakban: vitás jogi aktus) megsemmisítése
         iránti keresetét.

      2        A Bíróság Hivatalához 2001. december 11-én benyújtott külön iratban a Front national az EK 242. cikk alapján a megtámadott
         ítélet végrehajtásának felfüggesztésére irányuló kérelemmel is élt. E kérelmet azonban a Bíróság elnöke a C-486/01. P-R. és
         C-488/01. P-R. sz., Front national és Martinez kontra Parlament ügyben 2002. február 21-én hozott végzésével elutasította,
         többek között azért, mert a végrehajtás felfüggesztése nem lett volna alkalmas a felperes által hivatkozott súlyos és orvosolhatatlan
         károk elhárítására.

       A jogi háttér
      3        Az Európai Parlament Eljárási Szabályzatának (HL 1999. L 202., 1. o.; a továbbiakban: Eljárási Szabályzat) a perbeli tényállás
         időpontjában hatályos, „A képviselőcsoport megalakítása” című 29. cikke a következőképpen rendelkezett:

      „(1)      A képviselők politikai hovatartozásuknak megfelelően csoportokat alakíthatnak.
      (2)      A képviselőcsoportnak több tagállam képviselőiből kell állnia. A képviselőcsoport megalakításához, amennyiben az két tagállam
         képviselőiből áll, legalább huszonhárom képviselő, amennyiben három tagállam képviselőiből áll, tizennyolc képviselő, amennyiben
         pedig négy vagy több tagállam képviselőiből áll, tizennégy képviselő szükséges. [Helyes fordítás: A képviselőcsoportnak egynél
         több tagállam képviselőiből kell állnia. A képviselőcsoport megalakításához, amennyiben az két tagállam képviselőiből áll,
         legalább huszonhárom képviselő, amennyiben három tagállam képviselőiből áll, legalább tizennyolc képviselő, amennyiben pedig
         négy vagy több tagállam képviselőiből áll, legalább tizennégy képviselő szükséges.]

      (3)      Egy képviselő csak egy képviselőcsoporthoz tartozhat.
      (4)      Az Elnököt nyilatkozatban kell értesíteni képviselőcsoport létrehozásáról. A nyilatkozatban meg kell határozni a csoport nevét,
         tagjait és elnökségének összetételét.

      [...]”
      4        Az Eljárási Szabályzat 30. cikke a képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselőkről ekként rendelkezett:

      „(1)      A képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselők számára titkárságot bocsátanak rendelkezésre. Az erre vonatkozó részletes szabályokat
         az Elnökség a főtitkár javaslata alapján állapítja meg.

      (2)      Az Elnökség meghatározza az ilyen képviselők jogállását és parlamenti jogait.”
      5        Az Eljárási Szabályzatnak az Eljárási Szabályzat alkalmazásáról rendelkező 180. cikke értelmében:

      „(1)      Amennyiben ezen Eljárási Szabályzat alkalmazása és értelmezése során kétség merül fel, az Elnök, az e területen hozott korábbi
         határozatok sérelme nélkül, az ügyet vizsgálat céljából az illetékes bizottsághoz utalhatja.

      A 142. cikk szerinti, az Eljárási Szabályzat alkalmazására irányuló felhívás esetén az Elnök az ügyet az illetékes bizottsághoz
         utalhatja.

      (2)      A bizottság határoz, hogy szükséges-e az Eljárási Szabályzathoz módosítást javasolni. Ebben az esetben a 181. cikknek megfelelően
         jár el.

      (3)      Amennyiben a bizottság úgy határoz, hogy a hatályos szabályzat rendelkezéseinek értelmezése elegendő, az értelmezést továbbítja
         az Elnöknek, aki tájékoztatja a Parlamentet.

      (4)      Amennyiben egy képviselőcsoport vagy legalább harminckét képviselő a bizottság értelmezését vitatja, a kérdést a Parlamentben
         szavazásra bocsátják. A szöveget egyszerű többséggel fogadják el, azzal a feltétellel, hogy a parlamenti képviselők legalább
         egyharmada jelen van. Elutasítás esetén az ügyet visszautalják a bizottsághoz.

      (5)      A nem vitatott vagy a Parlament által elfogadott értelmezéseket az Eljárási Szabályzat alkalmazásáról szóló határozatokkal
         együtt dőlt betűvel szedve a megfelelő cikkhez vagy cikkekhez magyarázatként mellékelik.

      (6)      Ezen értelmezések az érintett cikkek későbbi alkalmazása és értelmezése szempontjából irányadónak számítanak.
      […]”
       A jogvita alapját képező tényállás
      6        A megtámadott ítélet azt tartalmazza, hogy miután 1999. július 19-én az Európai Parlament elnökét értesítették a „Független
         Képviselők Technikai Frakciója (TDI) – Vegyes Képviselőcsoport” nevű új képviselőcsoport (a továbbiakban: TDI-csoport) megalakításáról,
         melynek bejelentett célja az volt, hogy minden képviselő számára biztosítsa a teljes parlamenti mandátuma gyakorlását, a többi
         képviselőcsoport elnökei tiltakoztak a képviselőcsoport megalakítása ellen, a tagjok közötti politikai összetartozás hiánya
         miatt. Ezért az Eljárási Szabályzat 180. cikkének (1) bekezdése alapján ugyanezen Eljárási Szabályzat 29. cikke (1) bekezdésének
         értelmezése iránti kérelem került a Parlament alkotmányügyi bizottsága (a továbbiakban: alkotmányügyi bizottság) elé.

      7        E bizottság elnöke 1999. július 28-i levelében közölte a Parlament elnökével a kért értelmezést. E levél többek között a következőket
         tartalmazta:

      „Az alkotmányügyi bizottság 1999. július 27-i és 28-i ülésén megvizsgálta az elnökök konferenciája 1999. július 21-i ülésén
         előterjesztett, az Eljárási Szabályzat 29. cikke (1) [bekezdésének] értelmezése iránti kérelmet.

      Beható eszmecserét követően az alkotmányügyi bizottság 15 szavazattal 2 ellenében és 1 tartózkodás mellett a következőképpen
         értelmezte az Eljárási Szabályzat 29. cikkének (1) [bekezdését]:

      A [TDI-csoport] megalakításáról szóló nyilatkozat nem felel meg az [Eljárási Szabályzat] 29. cikke (1) [bekezdésének].
      Ugyanis a képviselőcsoport megalakításáról szóló nyilatkozat, kiváltképpen az Európai Parlament elnökének címzett értesítés
         2. melléklete, kizár minden politikai összetartozást. A nyilatkozat minden aláírójának teljes politikai függetlenséget biztosít
         a képviselőcsoporton belül.

      Az Eljárási Szabályzat 29. cikkének (1) [bekezdéséhez] magyarázatként a következő szöveg mellékelését javaslom:
      »E cikk nem teszi lehetővé olyan képviselőcsoport alakítását, mely bármiféle politikai jelleget és a tagjai közötti bármiféle
         politikai összetartozást nyíltan tagad.«

      […]”
      8        A Parlament elnöke az 1999. szeptember 13-i plenáris ülésen ismertette a Parlamenttel e levél tartalmát. Mivel a TDI-csoport
         az Eljárási Szabályzat 180. cikkének (4) bekezdése alapján vitatta az alkotmányügyi bizottság által javasolt értelmezést,
         azt parlamenti szavazásra bocsátották, és az 1999. szeptember 14-i plenáris ülésen a képviselők többsége elfogadta az értelmezést.

      9        E körülmények között a szavazás eredményét sérelmesnek vélve a Front national 1999. november 19-én keresetlevelet nyújtott
         be az Elsőfokú Bíróság Hivatalához, és keresetében a vitás jogi aktus megsemmisítését kérte (T-327/99. sz. ügy). 1999. október
         5-én Martinez és de Gaulle képviselők (T-222/99. sz. ügy), majd 1999. november 22-én Bonino, Pannella, Cappato, Dell’Alba,
         Della Vedova, Dupuis, Turco képviselők és a Lista Emma Bonino (T-329/99. sz. ügy) azonos tárgyú keresetlevelet nyújtottak
         be az Elsőfokú Bíróság Hivatalához.

       A megtámadott ítélet
      10      A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság elfogadhatónak nyilvánította a Front national keresetét, de mint megalapozatlant
         elutasította.

       Az elfogadhatóságról
      11      Az említett kereset elfogadhatóságát illetően az Elsőfokú Bíróság az alábbiak szerint cáfolta meg a Parlament által felhozott
         elfogadhatatlansági kifogásokat, melyek szerint nem is létezik vitás jogi aktus, illetve a közösségi bíróságok törvényességi
         ellenőrzése nem terjedhet ki rá, illetve a vitás jogi aktus nem érinti az EK 230. cikk negyedik bekezdése szerint a Front
         nationalt közvetlenül és személyében.

      12      Először is, a vitás jogi aktus TDI-csoportot feloszlató részének nemlétezésére alapított elfogadhatatlansági kifogásra válaszul
         az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 26. pontjában kimondta: annak megállapításához, hogy valamely jogi aktus ellen az
         EK 230. cikk alapján indítható-e kereset, nem annyira annak formájából, mint inkább a tartalmából kell kiindulni. Az említett
         jogi aktus tartalmának és elfogadása körülményeinek vizsgálata után az Elsőfokú Bíróság ugyanezen ítélete 46. pontjában úgy
         foglalt állást, hogy a vitás jogi aktussal a Parlament nem csupán az Eljárási Szabályzat 29. cikke (1) bekezdésének az alkotmányügyi
         bizottság által javasolt általános értelmezését és a a TDI-csoport megalakításról szóló nyilatkozatának e rendelkezéssel való
         összeegyeztethetősége kérdésében kifejtett bizottsági álláspontot fogadta el, hanem egyben az e rendelkezésben foglalt feltétel
         megszegése miatt visszaható hatállyal meg is állapította, hogy a TDI-csoport nem jött létre.

      13      Ezután a Parlament által hivatkozott második, a vitás jogi aktus meg nem támadhatóságára alapított elfogadhatatlansági kifogásról
         az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 59–62. pontjaiban akként határozott, hogy az ilyen jogi aktus – amennyiben a TDI-csoport
         megalakítását bejelentő képviselőket oly módon fosztja meg attól a joguktól, hogy e csoport formájában az Eljárási Szabályzat
         29. cikke szerinti képviselőcsoportot alakítsanak, hogy ők emiatt a Eljárási Szabályzat 30. cikke alapján képviselőcsoporthoz
         nem tartozó képviselőnek minősülnek – kihat az érintett képviselők parlamenti tevékenységének gyakorlására, és joghatásokat
         keletkeztet velük szemben. Az ilyen jogi aktus tehát nem szűkíthető le úgy, mintha az szigorúan a parlamenti működés belső
         szervezeti szabályozása lenne; a közösségi bíróságok által végzett törvényességi ellenőrzésnek az EK 230. cikknek megfelelően
         az ilyen aktusra is ki kell terjednie.

      14      Végül a Parlamentnek az EK 230. cikk negyedik bekezdésében előírt elfogadhatósági feltételek fennállását kétségbe vonó elfogadhatatlansági
         kifogásáról szólva az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 65. pontjában akként határozott, hogy a vitás jogi aktus közvetlenül
         érinti Martinez és de Gaulle képviselőket, valamint a T-329/99. sz. ügyben keresetet benyújtó képviselőket, amennyiben további
         intézkedés szükségessége nélkül megakadályozza őket abban, hogy a TDI-csoport formájában az Eljárási Szabályzat 29. cikke
         szerinti politikai csoportot hozzanak létre, ez pedig közvetlenül érinti mandátumgyakorlásuk feltételeit. Így az Elsőfokú
         Bíróság álláspontja az volt, hogy ezt a jogi aktust szintén úgy kell tekinteni, mint amely a Front nationalt közvetlenül és
         személyében érinti.

      15      Az első feltételt illetően az Elsőfokú Bíróság a következőképpen határozott:

      „66      A T-327/99. sz. ügyet illetően hangsúlyozni kell, hogy a Front national francia politikai párt jogi személy, melynek alapszabályában
         rögzített célkitűzése az, hogy tagságán keresztül politikai eszméket és terveket mozdítson elő a nemzeti és európai intézményekben.
         A Front national listát állított a Parlament képviselőinek 1999. júniusi választására. Az e listáról parlamenti képviselővé
         választott tagjai mind szerepelnek a TDI-csoport megalakítását bejelentő képviselők között. Az 1999. szeptember 14-i jogi
         aktus következtében mindannyian a fenti 59. pontban leírt helyzetben vannak, ami közvetlenül érinti az Európai Parlamentben
         általuk képviselt párt eszméi és tervei előmozdításának és így e politikai párt alapszabályában rögzített célkitűzések európai
         szintű megvalósításának feltételeit.

      67      Az 1999. szeptember 14-i jogi aktust ezért úgy kell tekinteni, mint amely közvetlenül érinti a Front nationalt.”
      16      Az EK 230. cikk negyedik bekezdésében előírt második feltételt illetően az Elsőfokú Bíróság, miután emlékeztetett mind e feltétel
         értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatra, mind a TDI-csoport feloszlatását eredményező körülményekre, a megtámadott
         ítélet 72. pontjában arra az álláspontra helyezkedett, hogy a vitás jogi aktus a Front nationalt – minden más személyhez képest
         jellemző ténybeli helyzete folytán – személyében érintette.

      17      Ezért az Elsőfokú Bíróság elutasította a Parlament által felhozott harmadik elfogadhatatlansági kifogást, és a megtámadott
         ítélet 75. pontjában akként határozott, hogy a Front national megsemmisítés iránti keresetét elfogadhatónak kell nyilvánítani.

       Az ügy érdeméről
      18      A kereset érdemét illetően azonban az Elsőfokú Bíróság a Front national által felhozott valamennyi jogalapot elutasította;
         e jogalapok a Parlament Eljárási Szabályzata 29. cikke (1) bekezdésének hibás értelmezésén (első jogalap), az egyenlő bánásmód
         elvének és az Eljárási Szabályzat rendelkezéseinek megsértésén, valamint a vitás jogi aktus jogi megalapozottságának hiányán
         (második jogalap), az egyenlő bánásmód elvének a TDI-csoport tagjaival szemben történt megsértésén (harmadik jogalap), a tagállamok
         közös parlamentáris hagyományainak téves értelmezésén (negyedik jogalap), lényeges formai előírások megsértésén (ötödik jogalap)
         és az eljárással való visszaélés vélelmén (hatodik jogalap) alapultak.

      19      Így az Elsőfokú Bíróság elutasította az előterjesztett megsemmisítés iránti keresetet, és a Front nationalt saját költségei,
         valamint a Parlament T-327/99. sz. ügyben keletkezett költségeinek viselésére kötelezte.

       A fellebbezés
      20      A Front national fellebbezésében azt kérte, hogy a Bíróság:

      –        a fellebbezést nyilvánítsa elfogadhatónak;
      –        ismerje el a közösségi jog Elsőfokú Bíróság általi megsértését;
      –        részben vagy egészben helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
      –        hozzon új határozatot, vagy ennek hiányában utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz határozathozatalra; és
      –        kötelezze a Parlamentet valamennyi költség viselésére.
      21      A Parlament azt kérte, hogy a Bíróság:

      –        utasítsa el a fellebbezést;
      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, amennyiben az elfogadhatónak nyilvánítja a Front national keresetét;
      –        utasítsa el a keresetet, mint elfogadhatatlant, vagy másodlagosan mint megalapozatlant;
      –        kötelezze a Front nationalt a költségek viselésére.
       A csatlakozó fellebbezésről
       A felek érvei
      22      Csatlakozó fellebbezésében, melyet itt elsőként kell vizsgálni, a Parlament lényegében a Front national vitás jogi aktus megsemmisítése
         iránti kereset indítására való jogosultságát vitatja. E tekintetben előadja: még ha az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet
         66. pontjában helyesen elemezte is e jogi aktus hatását a TDI-csoport megalakítását bejelentő képviselők – akik közül egyesek
         a Front national tagjai is – jogi helyzetére, jogban tévedett, amikor ugyanezen ítélet 67. pontjában akként határozott, hogy
         e jogi aktus „közvetlenül” érinti e politikai pártot. Ez ugyanis nem felel meg az EK 230. cikk negyedik bekezdésében előírt
         feltételnek, mert a vitás jogi aktus pontosan közvetett módon érinti a pártot. E vonatkozásban a Parlament a következő érveket
         fejti ki.

      23      Először is, az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 67. pontjában leírt végkövetkeztetése ellentmond az ugyanezen ítéletben
         más helyütt leírt állításoknak és különösen az ítélet 59. és 65. pontjainak, melyekben az Elsőfokú Bíróság megállapította,
         hogy a TDI-csoport megalakítását bejelentő képviselőket a vitás jogi aktus által közvetlenül érintettnek kell tekinteni, mivel
         az „megfosztja őket attól a joguktól, hogy e csoport formájában az Eljárási Szabályzat 29. cikke szerinti képviselőcsoportot
         alakítsanak”. A Parlament szerint ugyanis érthetetlen, hogy nemzeti politikai pártokat, melyeknek az Eljárási Szabályzat értelmében
         nincsen különleges jogállásuk, ugyanúgy érintenék a Parlament jogi aktusai, mint a képviselőket, akik ezen Eljárási Szabályzat
         értelmében különleges jogállást élveznek.

      24      Másodszor, a Parlament azt állítja: a megállapítás, miszerint a vitás jogi aktus közvetlenül érinti a Front nationalt, ellentmond
         a Bíróság ítélkezési gyakorlatának is, így különösen a 69/69. sz., Alcan és társai kontra Bizottság ügyben 1970. június 16-án
         hozott ítéletnek (EBHT 1970., 385. o.), melynek értelmében a felperest csak akkor érintheti közvetlenül a jogi aktus, ha az
         őt közvetlen hatállyal jogtól fosztja meg, vagy kötelezettséggel terheli úgy, hogy olyan helyzetbe kerül, mintha e jogi aktus
         címzettje lenne. Márpedig a Parlament szerint a jelen ügyben ez semmiképpen nincs így, mert a Front nationalt ez a jogi aktus
         – parlamenti képviselővé választott jelöltjeitől eltérően – csupán közvetetten érinti.

      25      Harmadszor, a Parlament előadja: noha a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a Parlament által elfogadott
         jogi aktusok ellen megsemmisítés iránti kereset indítható, ha harmadik személyek vonatkozásában joghatással járnak, vagy jogi
         hatásaik túllépnek az intézmény működésének belső szervezésén, az olyan jogi aktus, mint amelyik bizonyos képviselők jogállását
         szabályozza, akkor sem fejt ki joghatást harmadik személlyel, például nemzeti politikai párttal szemben. E tekintetben a Parlament
         azt állítja, hogy a Front national nem érvelhet az 1999. júniusi választásokon való részvételével és néhány tagjának ténylegesen
         parlamenti képviselővé történt választásával, mivel a választás után már nincs jogviszony a választási kampányban résztvett
         politikai pártok és a megválasztott testület között. Ugyanis mind a Közgyűlés képviselőinek közvetlen és általános választójog
         alapján történő választásáról szóló, 1976. szeptember 20-i okmány (HL L 278., 5. o.) 4. cikkének (1) bekezdése, mind az Eljárási
         Szabályzat 2. cikke szerint ugyanis a Parlamentbe megválasztott képviselők megbízatásukat szabadon gyakorolják, semmiféle
         utasítás nem köti őket, és kötött mandátumot sem fogadhatnak el. Ha e feltételek között elfogadnánk, hogy a vitás jogi aktus
         joghatással jár olyan nemzeti politikai pártra, mint például a Front national, a Parlament képviselői puszta „közvetítőkké”
         válnának a Parlament és pártjuk között, saját autonómia és felelősség nélkül, ez pedig ellenkezne a fenti rendelkezések betűjével
         és szellemével.

      26      Negyedszer, a Parlament azokra a káros következményekre utal, melyekkel a Front national keresetének elfogadása járna. Ha
         a Bíróság az Elsőfokú Bíróság értelmezését tenné magáévá, e bíróságok keresetek áradatának tennék ki magukat nem csak a Parlament
         belső szervezeti intézkedései által csupán közvetetten érintett személyek vagy személycsoportok részéről – így a politikai
         pártok alapítványai részéről, melyek például akkor lennének érintettek, ha a képviselőcsoportnak fizetett pénzeszközökből
         nem kaphatnának juttatást –, hanem más politikai pártok részéről is, melyek saját alapszabályuk folytán különösen érintettnek
         tekintenék magukat az Eljárási Szabályzat bizonyos rendelkezései, így például annak a bizottságok összetételéről szóló 152.
         cikke vagy 168. cikkének (2) bekezdése által, mely utóbbi szerint a parlamentközi küldöttségek felállításánál biztosítani
         kell „a tagállamok és a politikai nézetek lehető legméltányosabb képviseletét”.

      27      A Front national a csatlakozó fellebbezésre a Bíróság eljárási szabályzata 117. cikkének 2. §-a alapján előterjesztett válaszában
         vitatja a Parlament állítását, miszerint nem rendelkezik az EK 230. cikk negyedik bekezdése szerinti kereshetőségi joggal.
         Álláspontja szerint ugyanis a kereset elfogadhatósága nem csupán a vitás jogi aktus jogi természete, hanem egyben a felperes
         személye tekintetében is megállapítható.

      28      Egyfelől, a vitás jogi aktus jogi természetét illetően a Front national előadja: a határozat, mellyel a Parlament 1999. szeptember
         14-én jóváhagyta az Eljárási Szabályzat 29. cikke (1) bekezdésének az alkotmányügyi bizottság által elvégzett értelmezését,
         keresettel megtámadható jogi aktusnak minősül, amennyiben a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően e jogi aktus végleges
         jellegű, és joghatásai meghaladják a Parlament működésének belső szervezeti szabályozását, mert a politikai pártokat és a
         magukat a TDI-csoport tagjának valló képviselőket megfosztják attól a lehetőségtől, hogy képviselőcsoportot alakítsanak. Emiatt
         a Front national azon tagjai, akiket a párt a választásra jelöltként állított, és akiknek a megválasztásához tevékenységével
         hozzájárult, kedvezőtlenebb helyzetbe kerülnek azon képviselőknél, akik képviselőcsoport tagjai, ez pedig közvetlenül befolyásolja
         a párt eszméinek és terveinek előmozdítását, és utólagosan meghamisítja a választások eredményét.

      29      Másfelől, magát a felperes személyét illetően a Front national azt állítja: a kereset elfogadhatósága azért is megállapítható,
         mert a vitás jogi aktus közvetlenül is és személyében is érinti a Front nationalt.

      30      Először is arról a feltételről szólva, miszerint a kereset tárgyát képező határozatnak „közvetlenül” kell érintenie a természetes
         vagy jogi személyt, a Front national osztja az Elsőfokú Bíróság álláspontját, miszerint a vitás jogi aktus ilyen jellegű,
         mert ahogy a vitás jogi aktus lényeges kihatással járt a TDI-csoport tagjai politikai jogainak és anyagi előnyeinek terjedelmére,
         ugyanúgy közvetlenül kihatott azokra a pártokra, melyeknek e képviselők a tagjai, így többek között a Front nationalra, amennyiben
         az aktív kampányt folytatott tagjainak parlamenti képviselővé választása érdekében, és evégett jelentős költségeket vállalt.
         E pártnak így nyilvánvaló érdeke volt, hogy a képviselők, akiknek a megválasztását elősegítette, ugyanolyan lehetőségekkel
         rendelkezzenek, mint más képviselők. Hivatkozva e tekintetben többek között a 294/83. sz., Les Verts kontra Parlament ügyben
         1986. április 23-án hozott ítéletre (EBHT 1986., 1339. o.), a Front national cáfolja a Parlament érvét, miszerint a választás
         után már nincs jogviszony a választási kampányban részt vett politikai pártok és a megválasztott testület között. Ugyanis
         a politikai szervezetek választási kampányban való egyenlőségének a Bíróság által ezen ítéletben megerősített elve a választás
         után is érvényes, ezért a Bíróságnak üldöznie kell ezen elv bármiféle megsértését, ha a Front national választói a Parlamentben
         nem a más képviselőcsoportok tagjaira vonatkozó feltételekkel egyenértékűen, sőt egyenlően lennének képviselve.

      31      Azon feltételt illetően, miszerint a természetes vagy jogi személyt „személyében” kell érintse a kereset tárgyát képező határozat,
         a Front national hangsúlyozza, hogy teljesíti az ítélkezési gyakorlatban – így különösen a C-309/89. sz., Codorniu kontra
         Tanács ügyben 1994. május 18-án hozott ítéletben (EBHT 1994., I-1853. o.) – megfogalmazott feltételeket, mivel a vitás jogi
         aktus mind egyedi jellemzői, mind a mindenki mással szemben őt jellemző ténybeli helyzete miatt érinteti a pártot. A Front
         national e vonatkozásban osztja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 69–71. pontjaiban kifejtett álláspontját.

       A Bíróság álláspontja
      32      Bevezetésképpen emlékeztetni kell arra, hogy az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében bármely természetes vagy jogi személy
         eljárást indíthat a neki címzett határozat vagy az olyan határozat ellen, amelyet ugyan rendeletként vagy egy másik személyhez
         címzett határozatként hoztak, de őt „közvetlenül és személyében” érinti.

      33      Noha a Parlament a csatlakozó fellebbezésében nem vitatja az Elsőfokú Bíróság álláspontját, miszerint a vitás jogi aktus határozati
         jelleget ölt, és a Front nationalt személyében érinti, vitatja azonban a megtámadott ítélet 67. pontjában írt végkövetkeztetést,
         miszerint a felperest e jogi aktus közvetlenül érinti.

      34      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 230. cikk negyedik bekezdésében
         előírt feltétel, miszerint a kereset tárgyát képező határozatnak „közvetlenül” kell érintenie a jogalanyt, azt kívánja meg,
         hogy a kifogásolt közösségi intézkedés közvetlen hatást gyakoroljon a jogalany jogi helyzetére, és ne hagyjon mérlegelési
         lehetőséget az intézkedés végrehajtásával megbízott címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű,
         és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül a közösségi szabályozás alapján történik (lásd különösen a C-404/96. sz.,
         Glencore Grain kontra Bizottság ügyben 1998. május 5-én hozott ítélet [EBHT 1998., I-2435. o.] 41. pontját és az abban hivatkozott
         ítélkezési gyakorlatot).

      35      Jelen ügyben nem tagadható, hogy a vitás jogi aktus – amennyiben a TDI-csoport megalakítását bejelentő képviselőket, így többek
         között a Front national képviselőit, megfosztja a lehetőségtől, hogy a TDI-csoport formájában az Eljárási Szabályzat 29. cikke
         szerinti képviselőcsoportot alakítsanak – közvetlenül érinti ezeket a képviselőket. Mint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
         ítélet 59–65. pontjaiban helyesen megállapította, e képviselőket ugyanis önmagában ez a jogi aktus akadályozta meg a képviselőcsoport
         alakításában, és ettől a pillanattól képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselőnek minősültek az Eljárási Szabályzat 30. cikke
         értelmében; következésképpen szűkebb parlamenti kiváltságokkal, valamint csekélyebb anyagi és pénzügyi előnyökkel rendelkeztek,
         mint amelyek akkor illették volna őket, ha a fent említett 29. cikk szerinti képviselőcsoport tagjai lettek volna.

      36      Ez a végkövetkeztetés azonban nem érvényes olyan nemzeti politikai pártra, mint amilyen a Front national. Mint azt a főtanácsnok
         indítványának 40. pontjában előadta: noha természetes, hogy a parlamenti képviselők választására jelölteket állító párt arra
         törekszik, hogy a már megválasztott képviselői más képviselőkkel egyenlő feltételek között gyakorolhassák mandátumukat, ez
         az érdek semmilyen jogot nem ad a pártnak arra, hogy megválasztott képviselői saját képviselőcsoportot alakíthassanak, sem
         arra, hogy a parlamenti testületen belül alakult képviselőcsoportok egyikének tagjává válhassanak.

      37      Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy egyrészt az Eljárási Szabályzat 29. cikkének (2) bekezdése értelmében a képviselőcsoport
         alakításához több tagállamból származó képviselők minimális létszáma szükséges, másrészt e cikk (1) bekezdése egyedül a képviselők
         politikai összetartozás szerinti csoportosításának szándékát tartalmazza. E rendelkezések a képviselőcsoport megalakítása
         során nem adnak különleges szerepet azoknak a nemzeti politikai pártoknak, amelyekhez a képviselők tartoznak.

      38      Ezért nem állítható az, hogy a vitás jogi aktus, melynek hatálya csupán a TDI-csoportot megalakító képviselőkre terjed ki
         – és az Eljárási Szabályzat 29. cikke értelmében nem is terjedhet ki másra –, közvetlenül érintené valamelyik nemzeti politikai
         pártot.

      39      Igaz ugyan, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 66. pontjában úgy vélekedett: a vitás jogi aktus, amennyiben az
         említett képviselőket – így köztük a Front national listáján megválasztottakat – megfosztja a képviselőcsoport-alakítás lehetőségétől,
         közvetlenül érinti az Európai Parlamentben általuk képviselt párt eszméi és tervei előmozdításának és így e politikai párt
         alapszabályában rögzített célkitűzések európai szintű megvalósításának feltételeit; tehát e jogi aktus a Front nationalt közvetlenül
         érinti.

      40      Az ilyen hatások azonban mégsem tekinthetők úgy, mint amelyek a vitás jogi aktusból közvetlenül következnek. Ugyanis, még
         ha feltételezzük is, hogy ilyen hatások valóban mutatkoznak, azokat az a körülmény eredményezné, hogy azok a képviselők, akik
         egyik képviselőcsoporthoz sem tartoznak, az Eljárási Szabályzat 30. cikke értelmében képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselőnek
         minősülnek, és hogy az Eljárási Szabályzat a képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselőket kevésbé előnyös jogállással ruházza
         fel. A Front national csupán közvetetten lehetne a vitás jogi aktus érintettje, az aktus által a magukat e párthoz tartozónak
         valló képviselők jogállásában kiváltott következmények révén.

      41      Másrészt el kell utasítani a Front national azon alapuló érvét is, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Les Verts kontra Parlament
         ügyben hozott ítéletben elismerte a politikai szervezetek elvi egyenlőségét az európai parlamenti választási kampányban történő
         részvétel során, és hogy ennek az egyenlőségnek a képviselők megválasztása után is fenn kell maradnia. Ez az ítélet ugyanis
         a jelen ügyben a jogvita alapját képezőtől teljesen különböző tényállásra vonatkozott.

      42      A fent hivatkozott Les Verts kontra Parlament ügyben a felperes pártot közvetlenül érintették a Parlament jelen ügyben vitatott
         határozatai, amennyiben e határozatok az 1984-es európai parlamenti választásra tekintettel pénzeszközök politikai szervezetek
         – melyek sorába a felperes párt is tartozott – közötti elosztásáról rendelkeztek, anélkül, hogy további jogi aktus lett volna
         szükséges, mivel minden egyes érintett politikai szervezetnek juttatandó pénzösszeg számítása automatikus volt, és – amint
         azt a Bíróság ezen ítélet 31. pontjában megállapította – semmilyen mérlegelésre nem adott lehetőséget.

      43      A jelen ügyben viszont a Front nationalt nem érinti közvetlenül a vitás jogi aktus. Noha tagadhatatlan, hogy semmilyen végrehajtási
         intézkedésre nincs szükség ahhoz, hogy a vitás jogi aktus hatásokat fejtsen ki, ugyanígy az is vitathatatlan, hogy az Eljárási
         Szabályzat 29. cikke értelmében e jogi aktus hatásai csak a Parlament képviselőinek jogi helyzetére vonatkozhatnak, azon nemzeti
         politikai pártok jogi helyzetére viszont nem, melyek listáiról e képviselőket megválasztották, és melyek – adott esetben –
         a megválasztáshoz hozzásegítették őket. A jelen ítélet 34. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatban rögzített követelményekkel
         ellentétben tehát az ilyen jogi aktus közvetlenül nem gyakorol hatást a Front national jogi helyzetére.

      44      A fenti megfontolások összességére figyelemmel azt a következtetést kell levonni, hogy az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett,
         amikor a megtámadott ítélet 67. pontjában a Front nationalt a vitás jogi aktus közvetlen érintettjének tekintette, és a megtámadott
         ítéletet – a Front national keresetét elfogadhatónak nyilvánító részében – hatályon kívül kell helyezni.

       A Front national keresetének elfogadhatóságáról
      45      A Bíróság alapokmánya 61. cikkének első bekezdése értelmében az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon kívül helyezése esetén,
         ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja az Elsőfokú
         Bírósághoz.

      46      A jelen ügyben a Bíróság álláspontja szerint rendelkezésére áll minden adat, ami a Front national Elsőfokú Bíróság elé terjesztett
         keresete elfogadhatóságának elbírálásához szükséges. Ugyanis a párt által álláspontja alátámasztásául felhozott érvek megegyeznek
         azokkal, amelyeket a Parlament csatlakozó fellebbezésére vonatkozó észrevételeiben kifejtett, és érdemben azon a már említett
         feltevésen alapulnak, hogy a Front nationalt a vitás jogi aktus közvetlenül érinti, mert érzékenyen befolyásolja a párt eszméinek
         és terveinek az Európai Parlament testületén belüli előmozdítását.

      47      A jelen ítélet 36–43. pontjaiban kifejtett indokok alapján a Front national nem tekinthető a vitás jogi aktus közvetlen érintettjének.

      48      Ezért a Front national Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetét, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani. Emiatt a Front
         national fellebbezéséről már nem szükséges határozni.

       A költségekről
      49      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján, melyet a fellebbezési eljárásban ugyanezen eljárási szabályzat 118. cikke
         értelmében kell alkalmazni, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A
         Front nationalt, mivel pervesztes lett, a Parlament kérelmének megfelelően kötelezni kell a jelen eljárás, valamint a jelen
         ítélet 2. pontjában említett ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeinek viselésére.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG (nagytanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T-222/99., T-327/99. és T-329/99. sz., Martinez
            és mások kontra Parlament ügyben 2001. október 2-án hozott ítéletét, a Front national keresetét (T-327/99. sz. ügy) elfogadhatónak
            nyilvánító részében.
      2)      A Bíróság a Front nationalnak az Európai Parlament Eljárási Szabályzata 29. cikk (1) bekezdésének értelmezéséről és a „Független
            Képviselők Technikai Frakciója (TDI) – Vegyes Képviselőcsoport” visszaható hatályú feloszlatásáról szóló, 1999. szeptember
            14-i európai parlamenti határozat megsemmisítése iránti keresetét, mint elfogadhatatlant, elutasítja.
      3)      A Front nationalnak a jelen rendelkező rész 1. pontjában említett ítélet elleni fellebbezéséről már nem szükséges határozni.
      4)      A Bíróság a Front nationalt kötelezi a Parlament részéről mind a jelen ügyben, mind az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban
            felmerült költségek viselésére.

               Skouris

                Jann

                Timmermans

               Rosas

                Puissochet

                Cunha Rodrigues

               Schintgen

                Macken

               Colneric

               von Bahr

                     Silva de Lapuerta

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. június 29-i  nyilvános ülésen.

               R. Grass

                      V. Skouris

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: francia.


A Bíróság (hatodik tanács) október 16.-i ítélete: 2001. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 90/388/EGK és 96/2/EK irányelvek. # C-396/99. és C-397/99. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (első tanács) július 9.-i ítélete: 1987. # Marco Castagnoli kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Elfogadhatatlanság. # 329/85. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) július 11.-i ítélete: 1985. # Heinrich Maag kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # 43/84. sz. ügy