title: Az Elsőfokú Bíróság (nagytanács) 2007. szeptember 17-i ítélete.#Microsoft Corp. kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Verseny - Erőfölénnyel való visszaélés - Ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek - Munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek - Folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia-lejátszók - Az EK 82. cikk megsértését megállapító határozat - Az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása engedélyezésének az erőfölényben lévő vállalkozás általi megtagadása - Az erőfölényben lévő vállalkozás ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszeréhez való hozzáférhetőségnek a vállalkozás multimédia-lejátszójának egyidejű megvételétől való függővé tétele - Korrekciós intézkedések - Végrehajtást felügyelő független megbízott kijelölése - Bírság - Az összeg meghatározása - Arányosság.#T-201/04. sz. ügy.

text:
      T‑201/04. sz. ügy
      Microsoft Corp.
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Verseny – Erőfölénnyel való visszaélés – Ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek – Munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek – Folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók – Az EK 82. cikk megsértését megállapító határozat – Az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása engedélyezésének az erőfölényben
         lévő vállalkozás általi megtagadása – Az erőfölényben lévő vállalkozás ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszeréhez való hozzáférhetőségnek a vállalkozás
         multimédia‑lejátszójának egyidejű megvételétől való függővé tétele – Korrekciós intézkedések – Végrehajtást felügyelő független megbízott kijelölése – Bírság – Az összeg meghatározása – Arányosság”

      Az ítélet összefoglalása
      1.      Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Összetett gazdasági vagy technikai értékelést
            igénylő határozat
      (EK 81. és EK 82. cikk)
      2.      Eljárás – Keresetlevél – Válasz – Alaki követelmények
      (A Bíróság alapokmánya, 21. cikk; az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 44. cikk, 1. §, c) pont)
      3.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Fogalom – Az erőfölényben lévő vállalkozásra háruló kötelezettségek
      (EK 82. cikk)
      4.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Fogalom – Az erőfölényben lévő vállalkozásra háruló kötelezettségek
      (EK 82. cikk)
      5.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Szellemi tulajdonjog által védett termék használatára vonatkozó licenc megtagadása
      (EK 82. cikk)
      6.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Szellemi tulajdonjog által védett termék használatára vonatkozó licenc megtagadása
      (EK 82. cikk)
      7.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Szellemi tulajdonjog által védett termék használatára vonatkozó licenc megtagadása
      (EK 82. cikk)
      8.      Verseny – Erőfölény – Az érintett piac – Meghatározás – Szempontok
      (EK 82. cikk; 97/C 372/03 bizottsági közlemény)
      9.      Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Erőfölény másik piacra való kiterjesztése
      (EK 82. cikk)
      10.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Szellemi tulajdonjog által védett termék használatára vonatkozó licenc megtagadása
      (EK 82. cikk)
      11.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Szellemi tulajdonjog által védett termék használatára vonatkozó licenc megtagadása
      (EK 82. cikk)
      12.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Szellemi tulajdonjog által védett termék használatára vonatkozó licenc megtagadása
      (EK 82. cikk)
      13.    Nemzetközi megállapodások – Közösségi megállapodások – Csupán a másodlagos joggal szembeni elsőbbség – A közösségi jog értelmezésével
            kapcsolatos következmény – A szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló (TRIPs) megállapodások
      14.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Szellemi tulajdonjog által védett termék használatára vonatkozó licenc megtagadása
      (EK 82. cikk)
      15.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árukapcsolás
      (EK 82. cikk)
      16.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árukapcsolás
      (EK 82. cikk)
      17.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árukapcsolás
      (EK 82. cikk)
      18.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árukapcsolás
      (EK 82. cikk)
      19.    Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Fogalom – Az erőfölényben lévő vállalkozásra háruló kötelezettségek – Az egyedül az érdemeken
            alapuló verseny működése
      (EK 82. cikk)
      20.    Megsemmisítés iránti kereset – Jogalapok – A WTO–megállapodásokra valamely közösségi jogi aktus jogszerűségének vitatása végett
            való hivatkozás kizártsága – Kivételek
      (EK 230. cikk)
      21.    Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Korrekciós intézkedések
      (EK 82. cikk; 17. tanácsi rendelet, 3., 14. és 16. cikk)
      22.    Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok
      (EK 82. cikk)
      1.      Jóllehet általában a közösségi bíróság teljes ellenőrzést gyakorol afelett, hogy a versenyjogi szabályok alkalmazásának feltételei
         fennálltak‑e, a Bizottság összetett gazdasági értékelésének felülvizsgálata csak az eljárásra és az indokolásra vonatkozó
         szabályok betartásának, a tényállás‑megállapítás pontosságának, valamint nyilvánvaló mérlegelési hiba, illetve a hatáskörrel
         való visszaélés hiányának ellenőrzésére terjed ki.

      Hasonlóképpen, amennyiben a Bizottság adott határozata összetett technikai megfontolások eredménye, e megfontolások főszabály
         szerint csak korlátozott bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhetik, ami azt jelenti, hogy a közösségi bíróság a tények bizottsági
         elemzését nem helyettesítheti saját értékelésével.

      Mindazonáltal, jóllehet a közösségi bíróság elismeri a Bizottság mérlegelési lehetőségét a gazdasági vagy technikai jellegű
         értékelések vonatkozásában, ez nem jelenti azt, hogy nem vizsgálhatja felül a Bizottság ilyen jellegű tényekre vonatkozó értékelését.
         A közösségi bíróságnak többek között nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét
         kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez
         figyelembe veendő valamennyi adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket.

      (vö. 87–89., 379., 482., 564. pont)
      2.      A Bíróság alapokmánya 21. cikkének, valamint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében
         minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Az állandó ítélkezési
         gyakorlat szerint a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi körülmények, amelyeken
         a kereset alapul, legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből. Míg a keresetlevél
         szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások,
         a más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek
         hiányát, amelyeknek a fent említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben kell szerepelniük.

      Továbbá nem az Elsőfokú Bíróságnak kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat, amelyek meglátása
         szerint a kereset alapját képezhetik; mivel e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van.

      Az Elsőfokú Bíróságnak lehetősége van csupán azokat a mellékelt iratokat figyelembe venni, amelyek az eljárási iratok szövegében
         a felperes vagy az alperes által kifejezetten hivatkozott ténybeli és jogi körülmények alátámasztására vagy kiegészítésére
         vonatkoznak.

      A Bíróság alapokmánya 21. cikkének és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) pontja ezen értelmezése
         vonatkozik azon válasz elfogadhatóságának feltételeire is, amely az eljárási szabályzat 47. cikke 1. §‑ának alapján azt célozza,
         hogy kiegészítse a keresetlevelet.

      (vö. 94–95., 99., 483. pont)
      3.      Az EK 82. cikk egy vagy több gazdasági szereplőnek olyan gazdasági erejével való visszaélést magában foglaló magatartására
         vonatkozik, amely lehetővé teszi a kérdéses szereplő számára a hatékony verseny fenntartásának akadályozását az érintett piacon
         azáltal, hogy lehetővé teszi számára, hogy érzékelhető mértékben függetlenül viselkedjék versenytársaitól, vevőitől és végezetül
         a fogyasztóktól.

      Míg az erőfölény fennállásának megállapítása önmagában nem jelent az érintett vállalkozás elleni bármiféle kifogást, e vállalkozás,
         függetlenül helyzete okaitól, különös felelősséggel tartozik azért, hogy magatartása ne korlátozza a közös piacon a hatékony
         és torzításmentes versenyt.

      (vö. 229. pont)
      4.      Az EK 82. cikk alapján indított eljárás keretében a Bizottság – anélkül, hogy kötné a számítógépi programok jogi védelméről
         szóló 91/250 irányelvben megfogalmazott meghatározás, amelytől azonban nem is tér el – meghatározhatja úgy az „interoperabilitás”
         fogalmát, mint két szoftvertermék közötti, információ cseréjére és azok kölcsönös felhasználására való lehetőséget, amelynek
         célja, hogy e termékek valamennyi előre eltervezett módon működhessenek.

      Ennek keretében a Bizottság meghatározhatja a szoftvertermékek közötti „interoperabilitás fokát” annak figyelembevételével,
         ami nézete szerint az EK 82. cikkre tekintettel szükséges annak lehetővé tételéhez, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerek erőfölényben lévő fejlesztőjének versenytársai életképesen a piacon maradjanak. Ha megállapítható, hogy az interoperabilitás
         meglévő foka nem teszi lehetővé e fejlesztők számára a piacon való életképes fennmaradást, akkor ebből következően ezen a
         piacon a hatékony verseny fenntartása akadályba ütközik.

      A Bizottság, amikor korrekciós intézkedés címén előírja egy erőfölényben lévő vállalkozás számára „az interoperabilitásra
         vonatkozó információk” közzétételét, az az összeköttetésre és az interakcióra vonatkozó egyes, a vállalkozás munkacsoport‑hálózataiban
         a munkacsoport‑szolgáltatások nyújtásához használt szabályok részletes technikai leírására vonatkozik. Ez a leírás nem terjed
         ki arra a módra, ahogyan a vállalkozás e szabályokat alkalmazza, tehát nem irányul termékei belső felépítésére, illetve forráskódjára.

      A Bizottság által ily módon megkövetelt interoperabilitási fok lehetővé teszi a szerverekhez való konkurens operációs rendszerek
         számára, hogy azonos módon tudjanak együttműködni az erőfölényben lévő vállalkozás tartományfelépítésével, és ekképpen életképesen
         tudjanak versenyezni ez utóbbi operációs rendszereivel. Ezen interoperabilitási fok nem foglalja magában, hogy a versenytársak
         minden tekintetben ez utóbbi operációs rendszereivel azonos módon működtessék termékeiket, és nem nyújt lehetőséget a versenytársak
         számára az erőfölényben lévő vállalkozás termékeinek vagy termékei bizonyos jellegzetességeinek „klónozására” vagy „lemásolására”.

      (vö. 192., 206., 225., 227–228., 230., 234., 236–238., 241., 259., 374–375. pont)
      5.      Az azon tényt szankcionáló határozat keretében, miszerint az erőfölényben lévő vállalkozás megtagadta a szoftvertermékek interoperabilitására
         vonatkozó információk versenytársaival való közlését, a Bizottság nem köteles állást foglalni azon kérdésben, hogy a vállalkozás
         kommunikációs protokolljai, vagy e protokolloknak a specifikációi a szellemi tulajdonjogok körébe tartoznak‑e, és feltételezheti,
         hogy a vállalkozás hivatkozhat ilyen jogok fennállására. A Bizottság ekképpen kiindulhat azon premisszából, mely szerint az
         interoperabilitásra vonatkozó információ közlésének megtagadása nem pusztán adott tevékenység folytatásához nélkülözhetetlen
         valamely áru értékesítésének vagy szolgáltatás nyújtásának, hanem szellemi tulajdon licencbe adásának megtagadásaként minősülhet.
         A Bizottság így a legszigorúbb, és ennélfogva a szóban forgó erőfölényben lévő vállalkozás számára legkedvezőbb jogi megoldást
         alkalmazta. Ilyen helyzetben meg kell tehát vizsgálni, hogy fennállnak‑e azon feltételek, amelyek alapján egy erőfölényben
         lévő vállalkozástól megkövetelhető, hogy harmadik feleknek szellemi tulajdonjogra vonatkozó licencet adjon.

      (vö. 283–284., 290. pont)
      6.      Jóllehet a vállalkozások főszabály szerint szabadon választhatják meg üzleti partnereiket, a szolgáltatás nyújtásának az erőfölényben
         lévő vállalkozás általi megtagadása objektív módon való igazolhatóság hiányában bizonyos körülmények között az EK 82. cikk
         szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek minősülhet.

      Valamely erőfölényben lévő vállalkozás részéről annak megtagadása, hogy harmadik félnek licencet adjon valamely, szellemi
         tulajdonjog körébe tartozó termék használatára, önmagában nem minősülhet az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek.

      Csak rendkívüli körülmények fennállása esetén jelenthet ilyen visszaélést a kizárólagos jognak a szellemi tulajdonjog jogosultja
         részéről való gyakorlása, és ennek megfelelően a hatékony versenynek a piacon való fenntartásához fűződő közérdek alapján
         be lehet avatkozni a szellemi tulajdonjog jogosultjának kizárólagos jogába megkövetelve tőle, hogy licencet adjon a piacra
         belépni vagy ott megmaradni kívánó harmadik feleknek.

      Különösen az alábbi körülmények tekinthetők rendkívülinek: elsősorban, ha a megtagadás olyan termékre vagy szolgáltatásra
         vonatkozik, amely nélkülözhetetlen valamilyen üzleti tevékenység folytatásához valamely szomszédos piacon; másodsorban, ha
         a megtagadás olyan jellegű, hogy minden hatékony versenyt kizár ezen a szomszédos piacon; harmadsorban, ha a megtagadás megakadályozza
         valamely új termék megjelenését, amelyre potenciális fogyasztói kereslet lenne.

      Ha megállapítható, hogy ilyen körülmények állnak fenn, akkor az erőfölényben lévő jogosult részéről a licencbe adás megtagadása
         sérti az EK 82. cikket, feltéve hogy a megtagadás objektív módon nem igazolható.

      Végezetül ahhoz, hogy egy adott tevékenység folytatásához nélkülözhetetlen termékhez vagy szolgáltatáshoz való hozzáférés
         megtagadása visszaélésnek minősüljön, meg kell különböztetni két piacot, nevezetesen azt a piacot, amelyet a termék vagy szolgáltatás
         képez, és amelyen a hozzáférést megtagadó vállalkozás erőfölényben van, illetve azt, amelyen a terméket vagy szolgáltatást
         más termékek gyártásához vagy szolgáltatások nyújtásához használják fel. Az a tény, hogy a nélkülözhetetlen terméket vagy
         szolgáltatást önállóan nem értékesítik, nem zárja ki eleve az önálló piac meghatározhatóságának a lehetőségét. Elegendő, ha
         azonosítható egy pusztán potenciális, sőt hipotetikus piac. Ez a helyzet áll fenn, amikor a termékek vagy szolgáltatások nélkülözhetetlenek
         valamely üzleti tevékenység folytatásához, miközben azokra tényleges kereslet áll fenn az e tevékenységet folytatni kívánó
         vállalkozások részéről. Döntő jelentőségű, hogy a termelés két külön szakasza azonosítható, és hogy azok összekapcsolódnak
         azáltal, hogy az upstream termék nélkülözhetetlen a downstream termék szolgáltatásához.

      (vö. 319., 331–335., 691., 1336. pont)
      7.      Az EK 82. cikk azon tényre történő alkalmazása végett, mely szerint az erőfölényben lévő vállalkozás megtagadja, hogy a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek piacán licencet adjon valamely termék használatára, az „interopabilitásra vonatkozó információt”
         akkor is „nélkülözhetetlennek” kell tekinteni – különösen azért, mert az interoperabilitás a verseny szempontjából jelentős
         körülmény e piacon –, ha hozzáférhetetlensége következtében a verseny fokozatosan és nem azonnal szűnne meg.

      (vö. 381., 428. pont)
      8.      Amint az a közösségi versenyjog alkalmazásában az érintett piac meghatározásáról szóló bizottsági közleményből is kitűnik,
         „az érintett termékpiac mindazokat a termékeket és/vagy szolgáltatásokat magában foglalja, amelyeket a fogyasztó a jellemzőik,
         áruk és rendeltetésük alapján egymással felcserélhetőnek vagy helyettesíthetőnek tart”. A kínálati oldali helyettesíthetőséget
         is meg lehet vizsgálni azon esetekben, amikor annak a hatékonyság és a közvetlenség értelmében vett hatása ugyanolyan, mint
         a keresleti helyettesíthetőség hatása. Ez azt jelenti, hogy a szállítók a relatív árak kismértékű, de tartós változásaira
         adott válaszként át tudják állítani a termelést az érintett termékekre, és rövid határidőn belül forgalomba tudják hozni azokat
         jelentős pótlólagos költségek vagy kockázatok nélkül.

      Az operációs rendszereket illetően a Bizottság jogszerűen határozhatja meg a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacát az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacától elkülönülő piacként.

      (vö. 484–485., 531. pont)
      9.      Amikor az EK 82. cikk alkalmazására irányuló eljárás keretében a Bizottság azt hozza fel a vállalkozással szemben, hogy az
         egyik termékpiacon meglévő kvázi monopolhelyzetét, annak kiterjesztésével (leveraging) a második termékpiac befolyásolására használta, a vállalkozás kifogásolt visszaélésszerű magatartása az első termékpiacon
         meglévő erőfölényéből fakad. Ennélfogva még ha a Bizottság helytelenül is gondolta volna, hogy a vállalkozás erőfölényben
         van a második termékpiacon, ez önmagában nem elegendő azon állítás alátámasztására, hogy a Bizottság helytelenül következtetett
         az erőfölénnyel való visszaélés fennállására.

      (vö. 559. pont)
      10.    Az EK 82. cikk alkalmazása céljából a „verseny megszüntetésének kockázata” és a „valószínűsíthetően megszünteti a versenyt”
         a közösségi bíróság által különbségtétel nélkül alkalmazott kifejezések, amelyeket ugyanazon tartalom kifejtésére használnak,
         nevezetesen hogy az EK 82. cikk nem csak akkortól alkalmazható, ha nincs, vagy szinte nincs már verseny a piacon. Ha e cikk
         alkalmazása előtt azt követelnénk meg a Bizottságtól, hogy várjon, amíg a versenytársakat kizárják a piacról, vagy amíg kizárásuk
         kellőképpen azonnalivá válik, az nyilvánvalóan ellentétes lenne e rendelkezés céljával, azaz a torzítatlan verseny közös piacon
         való fenntartásával, különösen pedig az érintett piacon még meglévő verseny védelmével.

      A munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán a licencbe adásnak az erőfölényben lévő vállalkozás részéről történő
         megtagadását illetően a Bizottságnak annál is inkább oka van a verseny megszűnését megelőzően alkalmazni az EK 82. cikket,
         mert e piacot jelentős hálózati hatások jellemzik, és emiatt a verseny megszűnése nehezen lenne visszafordítható.

      Nem kell bizonyítani, hogy minden verseny megszűnne a piacon. Az EK 82. cikk megsértésének megállapításához az szükséges,
         hogy a kérdéses megtagadás valószínűsíthetően vagy természetéből fakadóan minden hatékony versenyt megszüntet a piacon. E
         tekintetben meg kell jegyezni, hogy ilyen verseny meglétének igazolásához nem elegendő az a tény, hogy az erőfölényben lévő
         vállalkozás versenytársai még bizonyos piaci résekben megőriznek valamilyen marginális jelenlétet.

      (vö. 561–563., 593. pont)
      11.    Azt a tényt, miszerint az erőfölényben lévő vállalkozás magatartása megakadályozza valamely új termék megjelenését a piacon,
         az EK 82. cikk b) pontja alapján kell megítélni, amely tiltja „a termelés, az értékesítés vagy a műszaki fejlesztés […] a
         fogyasztók kárára” történő korlátozását.

      Az új termék megjelenésével kapcsolatos körülmény nem lehet az egyetlen tényező annak meghatározásában, hogy valamely szellemi
         tulajdonjog licencbe adásának megtagadása képes‑e a fogyasztóknak az EK 82. cikk b) pontja értelmében vett kárt okozni. Amint
         e rendelkezés szövegéből kitűnik, ez a kár nem csak akkor következhet be, ha a termelés vagy az értékesítés, hanem akkor is,
         ha a műszaki fejlesztés korlátozódik.

      Az EK 82. cikk nem csak a fogyasztókat közvetlenül károsító magatartásokra terjed ki, hanem azokra is, amelyek közvetve, a
         hatékony versenystruktúrát gyengítve károsítják őket.

      (vö. 643., 647., 664. pont)
      12.    Jóllehet az EK 82. cikk megsértését jelentő körülmények fennállását illetően a Bizottság viseli a bizonyítási terhet, az érintett
         erőfölényben lévő vállalkozás, és nem a Bizottság feladata a közigazgatási eljárás befejezése előtt az esetleges objektív
         igazolhatóságra hivatkozni, és azt érvekkel és bizonyítékokkal alátámasztani. Ezt követően, ha erőfölénnyel való visszaélést
         kíván megállapítani, a Bizottság feladata annak bizonyítása, hogy a vállalkozás által felhozott érvek és bizonyítékok nem
         meggyőzőek, és ennek megfelelően a hivatkozott igazolás nem elfogadható.

      A puszta tény, hogy az adott termék szellemi tulajdon tárgyát képezi, nem minősülhet a licencbe adás megtagadása objektív
         igazolásának. Amennyiben a szellemi tulajdon birtoklásának puszta ténye e megtagadás objektív módon való igazolásának minősülhetne,
         akkor az ítélkezési gyakorlat által felállított kivételek sosem lennének alkalmazhatók.

      Következésképpen az erőfölényben lévő vállalkozásnak kell bizonyítania azon állítását, miszerint a szellemi tulajdonjog alá
         tartozó technológiához való hozzáférés harmadik felek számára történő engedélyezése jelentős negatív hatást gyakorolna az
         innovációs hajlandóságára.

      (vö. 688–690., 697., 1144. pont)
      13.    A közösség által megkötött nemzetközi megállapodásoknak a másodlagos közösségi joggal szembeni elsőbbsége azt követeli meg,
         hogy az utóbbi szövegét úgy kell értelmezni, hogy az lehetőleg összhangban legyen e megállapodásokkal. Az összhangban álló
         értelmezés elve csak akkor alkalmazandó, ha az adott nemzetközi megállapodás elsőbbséget élvez az érintett közösségi jogi
         rendelkezéssel szemben. Mivel az olyan nemzetközi megállapodás, mint a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól
         szóló (TRIPs) megállapodás, nem élvez elsőbbséget az elsődleges közösségi joggal szemben, ez az elv nem alkalmazható, amennyiben
         az értelmezendő rendelkezés az EK 82. cikk.

      Ráadásul olyan helyzetben, ahol a Bizottságnak az EK 82. cikket az adott ügy ténybeli és jogi körülményeinek megfelelően kellett
         alkalmaznia, és amely helyzetben – ellenkező bizonyíték hiányában – a levont következtetések vélelmezhetően az egyetlenek,
         amelyekre érvényesen juthatott, valójában nem a közösségi jogi szöveg több lehetséges értelmezése közül kell választania.

      (vö. 797–799. pont)
      14.    Amikor a Bizottság az EK 82. cikk megsértését szankcionálja, és előírja, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás köteles hozzáférhetővé
         tenni az „interoperabilitásra vonatkozó információkat” minden olyan vállalkozás részére, amely munkacsoportszerverekhez való
         operációs rendszereket kíván fejleszteni és forgalmazni, és köteles „ésszerű és hátrányos megkülönböztetéstől mentes” feltételek
         mellett engedélyezni ezen információk utóbbi vállalkozások általi felhasználását, ez egyáltalán nem akadályozza a szankcionált
         vállalkozást abban, hogy ezen információhoz licenc révén adjon hozzáférést, ha az igényelt információ olyan technológiára
         vonatkozik, amely szabadalmi oltalom vagy másmilyen szellemi tulajdonjogi védelem alatt áll.

      A tény, hogy a Bizottság megköveteli, hogy minden esetleges licenc ésszerű és hátrányos megkülönböztetéstől mentes feltételektől
         függjön, nem jelenti azt, hogy az erőfölényben lévő vállalkozásnak azonos feltételeket kellene alkalmaznia minden egyes licencet
         kérő vállalkozás esetében. Nem kizárt, hogy a feltételeket minden egyes vállalkozás sajátos körülményeitől teszi függővé,
         és hogy azok eltérjenek például annak alapján, hogy mennyi információhoz kívánnak hozzáférni, vagy hogy milyen típusú termékekben
         kívánják azokat alkalmazni.

      (vö. 808., 810–811. pont)
      15.    Annak megítélése végett, hogy egy erőfölényben lévő vállalkozás magatartása visszaélésszerű árukapcsolásnak minősül‑e, a Bizottság
         jogosan támaszkodhat az alábbi négy tényezőre: először is a kapcsoló és a kapcsolt termék két külön termék; másodszor az érintett
         vállalkozás a kapcsoló termék piacán erőfölénnyel rendelkezik; harmadszor az érintett vállalkozás nem biztosítja a fogyasztóknak
         a választási lehetőséget, hogy a kapcsoló terméket a kapcsolt termék nélkül szerezzék meg; és negyedszer a szóban forgó magatartás
         kizárja a versenyt. A Bizottság továbbá figyelembe vette, hogy az árukapcsolás objektív módon nem volt igazolható.

      Ezen igazolás nem támaszkodhat azon előnyökre, amelyek azon tényből fakadnak, hogy az árukapcsolás az adott termék piacon
         való egységes jelenlétét biztosítja. Nem engedhető meg, hogy ezen eredményt egy erőfölényben lévő vállalkozás kényszerítse
         ki egyoldalúan, árukapcsolás révén.

      Mivel az EK 82. cikkben meghatározott visszaélésszerű magatartások felsorolása nem kimerítő, egy erőfölényben lévő vállalkozás
         által megvalósított árukapcsolás akkor is sértheti az EK 82. cikket, ha nem felel meg az EK 82. cikk második bekezdésének
         d) pontjában foglalt példának. Ennek megfelelően a Bizottság helyesen jár el, amikor a visszaélésszerű árukapcsolás megállapítása
         érdekében az EK 82. cikk egészére támaszkodik, és nem kizárólag az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjára.

      (vö. 842–843., 852., 859–861., 1151–1152. pont)
      16.    Az EK 82. cikk szerinti elemzés szempontjából a termékek különbözőségét a fogyasztói keresletre hivatkozással kell értékelni.
         Az állítólagos kapcsolt termék iránti külön kereslet hiányában nem merülhet fel a termékek különbözőségének kérdése, és így
         nem lehet szó visszaélésszerű árukapcsolásról.

      A kiegészítő termékek minősülhetnek külön terméknek az EK 82. cikk szempontjából.
      Azon tény, hogy vannak a piacon a kapcsolt termék gyártására és értékesítésére szakosodott független vállalkozások, az e termékre
         vonatkozó külön piac létének komoly bizonyítékául szolgál.

      Abból a tényből, hogy az árukapcsolás az egyik terméknek a másikba történő műszaki beépítésének formáját ölti, nem következik,
         hogy a piacra gyakorolt hatásának értékelése során e beépítést ne lehetne két külön termék árukapcsolásának minősíteni.

      Ráadásul ha az árukapcsolás összhangban is van a kereskedelmi szokással, vagy természetes kapcsolat van a szóban forgó két
         termék között, az ilyen értékesítés akkor is az EK 82. cikk értelmében vett visszaélésnek minősülhet, kivéve, ha objektív
         módon igazolható.

      Az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek és a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók az EK 82. cikk
         alkalmazása szempontjából két külön terméknek minősíthetőek az érintett termékek természete és műszaki jellemzői, a piacon
         megfigyelt tények, az érintett termékek fejlődésének története, valamint az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek
         piacán erőfölényben lévő vállalkozás üzleti gyakorlata alapján.

      (vö. 917–918., 921–922., 925., 927., 933., 935., 942., 1341. pont)
      17.    Az árukapcsolást illetően nem következik sem az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjából, sem az ítélkezési gyakorlatból,
         hogy a fogyasztóknak szükségszerűen meghatározott árat kell fizetniük a kapcsolt termékért annak érdekében, hogy megállapítható
         legyen, e rendelkezés értelmében kiegészítő kötelezettségeket kellett vállalniuk.

      Egyébként sem az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontja, sem az árukapcsolásra vonatkozó ítélkezési gyakorlat nem követeli
         meg azon feltétel teljesülésének megállapításához, amely szerint a szerződések megkötését kiegészítő kötelezettségek vállalásától
         teszik függővé, hogy a fogyasztók rákényszerüljenek a kapcsolt termék használatára, vagy meggátolják őket az erőfölényben
         lévő vállalkozás valamely versenytársa által biztosított ugyanazon termék használatában.

      (vö. 969–970. pont)
      18.    Jóllehet sem az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontja, sem általánosabban az egész EK 82. cikk nem tartalmaz semmilyen
         hivatkozást az árukapcsolás versenyellenes hatására, ennek ellenére tény, hogy elvben egy adott magatartás csak akkor fog
         visszaélésnek minősülni, ha alkalmas a verseny korlátozására.

      Az EK 82. cikk árukapcsolásra való alkalmazását illetően a Bizottság megvizsgálhatja az adott árukapcsolásnak a piacra eddig
         gyakorolt tényleges hatását és e piac fejlődésének valószínű módját, ahelyett, hogy egyszerűen feltételezné – mint azt a visszaélésszerű
         árukapcsolásos ügyekben rendszerint teszi –, hogy az árukapcsolás természeténél fogva piacról kizáró hatással jár, ez azonban
         nem jelenti azt, hogy új jogi elméletet alkalmazott.

      Azon tény, miszerint az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán erőfölényben lévő vállalkozás összekapcsolja
         a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszót és az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszert, – amely operációs
         rendszer a világszerte értékesített ügyfélszámítógépek nagy többségén előre telepítve van – anélkül, hogy a multimédia‑lejátszót
         el lehetne távolítani az operációs rendszerről, lehetővé teszi, hogy a multimédia‑lejátszó hasznot húzzon ezen operációs rendszernek
         az ügyfélszámítógépeken való széleskörű elterjedtségéből, amelyet a multimédia‑lejátszók terjesztésének más módjai nem tudnak
         ellensúlyozni. Az árukapcsolás a multimédia‑lejátszónak világszerte páratlan jelenlétet biztosít az ügyfélszámítógépeken,
         mivel így automatikusan az erőfölényben lévő vállalkozás ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerének megfelelő piaci
         bevezetettséghez jut, mégpedig anélkül, hogy érdemeit illetően versenyeznie kellene a versengő termékekkel. Az ilyen árukapcsolás
         továbbá alkalmas arra, hogy nem elhanyagolható hatást gyakoroljon a tartalomszolgáltatókra és a szoftverfejlesztőkre, mivel
         a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacát jelentős közvetett hálózati hatások jellemzik.

      (vö. 867., 1035–1036., 1038., 1058., 1060–1061. pont)
      19.    Az EK 82. cikk célja, hogy megtiltsa az erőfölényben lévő vállalkozásnak, hogy az érdemen alapuló verseny eszközei kivételével
         bármely más eszköz felhasználásával erősítse a helyzetét.

      (vö. 1070. pont)
      20.    A Kereskedelmi Világszervezet (WTO) megállapodásai – természetükre és rendszerükre tekintettel – főszabály szerint nem tartoznak
         azok közé a szabályok közé, amelyek alapján a közösségi bíróságok felülvizsgálják a közösségi intézmények által elfogadott
         jogi aktusok jogszerűségét. Csak abban az esetben kell a közösségi bíróságoknak a WTO‑szabályok fényében felülvizsgálniuk
         a szóban forgó közösségi jogi aktus jogszerűségét, ha a Közösség a WTO keretében vállalt meghatározott kötelezettséget kívánt
         végrehajtani, vagy ha a közösségi jogi aktus kifejezetten hivatkozik a WTO‑megállapodások meghatározott rendelkezéseire.

      Mindenesetre semmi olyan nem szerepel a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló (TRIPs) megállapodás rendelkezései
         között, amely meggátolná, hogy a WTO tagjainak versenyhatóságai korrekciós intézkedéseket fogadjanak el, amelyek korlátozzák
         vagy szabályozzák egy erőfölényben lévő vállalkozás szellemi tulajdonjogainak hasznosítását, ha ez a vállalkozás versenyellenes
         módon gyakorolja e jogait. Így, a TRIPs–Megállapodás 40. cikkének (2) bekezdéséből kifejezetten következik, hogy a WTO tagjai
         a versenyre nézve káros hatások elkerülése érdekében jogosultak e jogok visszaélésszerű hasznosításának szabályozására.

      (vö. 801–802., 1189–1190., 1192. pont)
      21.    Amikor a Bizottság határozatban megállapítja, hogy egy vállalkozás megsértette az EK 82. cikket, e vállalkozás köteles haladéktalanul
         megtenni az e rendelkezésnek való megfelelés érdekében szükséges intézkedéseket, még abban az esetben is, ha a Bizottság e
         határozatban nem ír elő meghatározott intézkedéseket. Ha a határozatban korrekciós intézkedéseket írnak elő, az érintett vállalkozásnak
         azokat végre kell hajtania – és vállalnia kell a végrehajtásukkal összefüggő valamennyi költséget –, a 17. rendelet 16. cikke
         alapján kiszabható kényszerítő bírság terhe mellett.

      A Bizottság nem jogosult átruházni a 17. rendelettel ráruházott vizsgálati és végrehajtási hatásköröket. Másrészt viszont
         jogosult a jogsértést megállapító határozatban elrendelt korrekciós intézkedések érintett vállalkozás általi végrehajtásának
         ellenőrzésére, valamint annak biztosítására, hogy a jogsértés versenyellenes hatásainak megszüntetése érdekében szükséges
         egyéb intézkedéseket teljes mértékben és haladéktalanul végrehajtsák. E célból jogosult a 17. rendelet 14. cikkében biztosított
         vizsgálati hatásköreivel élni, és szükség esetén, többek között műszaki kérdések megoldására, külső szakértőt igénybe venni.

      Ráadásul amennyiben a Bizottság úgy dönt, külső szakértő segítségét veszi igénybe, e szakértőnek átadhat bármely olyan információt
         vagy dokumentumot, amelyet a 17. rendelet 14. cikke szerinti vizsgálati hatásköre gyakorlása során bekérhet.

      Amikor olyan ellenőrző mechanizmust hoz létre, amely magában foglalja egy független, a végrehajtást felügyelő megbízott kinevezését,
         akinek hatáskörei gyakorlása során saját kezdeményezése, vagy harmadik fél kérelme alapján kell eljárnia, és akinek a szerepe
         nem korlátozódik arra, hogy kérdéseket tegyen fel az érintett vállalkozásnak és a válaszokat jelentse a Bizottságnak, illetve
         aki időbeni korlátok nélkül hozzáféréssel rendelkezik az érintett vállalkozás információihoz, dokumentumaihoz, helyiségeihez
         és alkalmazottaihoz, valamint releváns termékei forráskódjához, a Bizottság messze túllépi azt a helyzetet, amikor saját külső
         szakértőt nevez ki, hogy az tanácsokkal lássa el a korrekciós intézkedések végrehajtásának vizsgálata során.

      Egyébként nincs olyan rendelkezés a 17. rendeletben, amely felhatalmazná a Bizottságot arra, hogy egy vállalkozást azon költségek
         viselésére kötelezze, amelyek a Bizottságnál merülnek fel a korrekciós intézkedések végrehajtásának ellenőrzése során.

      A közösségi versenyjogi szabályok alkalmazásáért felelős hatóságként a Bizottság feladata ugyanis a jogsértést megállapító
         határozatok végrehajtásának független, objektív és pártatlan módon történő követése. E tekintetben fennálló felelősségével
         összeegyeztethetetlen lenne, ha a közösségi jog hatékony érvényesítése a határozat címzettjének a költségek viselésére való
         készségétől vagy képességétől függne, vagy ez utóbbiak azt befolyásolnák.

      A Bizottság továbbá nem rendelkezik korlátlan mérlegelési jogkörrel a vállalkozásokra a jogsértés megszüntetése érdekében
         kiszabandó korrekciós intézkedések megállapítása során. A 17. rendelet 3. cikkének alkalmazása keretében az arányosság elve
         megköveteli, hogy a vállalkozásra a jogsértés megszüntetése érdekében rótt teher ne terjedjen túl azon a mértéken, amely megfelelő
         és szükséges a követett cél eléréséhez, azaz a megsértett szabályok tiszteletben tartásának helyreállításához.

      (vö. 1256., 1264–1266., 1268–1270, 1274–1276. pont)
      22.    Amennyiben egy vállalkozás két, erőfölénnyel való visszaélést is elkövetett, a Bizottság a jogsértés súlyának a bírság összegének
         megállapítása céljából való értékelésekor figyelembe veheti azt a tényt, hogy e két visszaélés az erőfölény kiterjesztésére
         irányuló stratégia részét képezi, amelynek keretében az erőfölényben lévő vállalkozás az egyik termékpiacon fennálló erőfölényét
         arra használja fel, hogy ezen erőfölényét más szomszédos piacokra terjessze ki.

      Továbbá ilyen esetben a Bizottság alapul vehet egységes kiindulási összeget a két jogsértést illetően, anélkül, hogy meg kellene
         magyaráznia, hogy ezen összeg miként oszlik meg a két visszaélés között.

      Az indokolási kötelezettség nem kötelezi a Bizottságot határozatában a bírság kiszámításának módjára vonatkozó számszerű tényezők
         megjelölésére.

      A Bizottság alkalmazhat kétszeres szorzót ezen kiindulási összegre annak biztosítása érdekében, hogy a bírság kellő elrettentő
         erővel bírjon, és tekintettel legyen az erőfölényben lévő vállalkozás jelentős gazdasági erejére. E tekintetben figyelembe
         vehető annak kockázata is, hogy a vállalkozás a jövőben más termékkel is elkövetheti ugyanezt a típusú jogsértést.

      (vö. 1344., 1352., 1360–1361., 1363. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2007. szeptember 17.(*)

      „Verseny – Erőfölénnyel való visszaélés – Ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek – Munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek – Folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók – Az EK 82. cikk megsértését megállapító határozat – Az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása engedélyezésének az erőfölényben
         lévő vállalkozás általi megtagadása – Az erőfölényben lévő vállalkozás ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszeréhez való hozzáférhetőségnek a vállalkozás
         multimédia‑lejátszójának egyidejű megvételétől való függővé tétele – Korrekciós intézkedések – Végrehajtást felügyelő független megbízott kijelölése – Bírság – Az összeg meghatározása – Arányosság”

      A T‑201/04. sz. ügyben,
      a Microsoft Corp. (székhelye: Redmond, Washington [Amerikai Egyesült Államok], képviselik: J.‑F. Bellis ügyvéd és I. Forrester QC)

      felperesnek,
      támogatják:
      a The Computing Technology Industry Association, Inc. (székhelye: Oakbrook Terrace, Illinois [Amerikai Egyesült Államok], képviselik: G. van Gerven, T. Franchoo ügyvédek és B. Kilpatrick
         solicitor),

      a DMDsecure.com BV (székhelye: Amszterdam [Hollandia]),

      a MPS Broadband AB (székhelye: Stockholm [Svédország]),

      a Pace Micro Technology plc (székhelye: Shipley, West Yorkshire [Egyesült Királyság]),

      a Quantel Ltd (székhelye: Newbury, Berkshire [Egyesült Királyság]),

      a Tandberg Television Ltd (székhelye: Southampton, Hampshire [Egyesült Királyság])

      (képviseli őket: J. Bourgeois ügyvéd),
      az Association for Competitive Technology, Inc. (székhelye: Washington, DC [Amerikai Egyesült Államok], képviselik: L. Ruessmann, P. Hecker ügyvédek, valamint K. Bacon barrister),

      a TeamSystem SpA (székhelye: Pesaro [Olaszország]),

      a Mamut ASA (székhelye: Oslo [Norvégia])

      (képviseli őket: G. Berrisch ügyvéd),
      az Exor AB (székhelye:Uppsala [Svédország], képviselik: S. Martínez Lage, H. Brokelmann és R. Allendesalazar Corcho ügyvédek)

      beavatkozók,
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik kezdetben: R. Wainwright, F. Castillo de la Torre, P. Hellström és A. Whelan, meghatalmazotti minőségben, később:
         F. Castillo de la Torre, P. Hellström és A. Whelan)

      alperes ellen,
      támogatják:
      a Software & Information Industry Association (székhelye: Washington, DC, képviselik: J. Flynn QC, C. Simpson, T. Vinje solicitors, D. Paemen, N. Dodoo és M. Dolmans ügyvédek),

      a Free Software Foundation Europe eV (székhelye: Hamburg [Németország], képviseli: C. Piana ügyvéd),

      az Audiobanner.com (székhelye: Los Angeles, Kalifornia [Amerikai Egyesült Államok], képviseli: L. Alvizar Ceballos ügyvéd),

      a European Committee for Interoperable Systems (ECIS) (székhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik: D. Paemen, N. Dodoo, M. Dolmans ügyvédek, valamint J. Flynn QC)

      beavatkozók,
      elsődlegesen az [EK] 82. cikk és az EGT‑Megállapodás 54. cikke alkalmazására vonatkozó, a Microsoft Corp. elleni eljárásban
         (COMP/C‑3/37.792 – Microsoft‑ügy) 2004. május 24‑én hozott 2007/53/EK bizottsági határozat (HL 2007. L 32., 23. o.) megsemmisítésére
         irányuló kérelme tárgyában, továbbá másodlagosan a határozatban a felperessel szemben kiszabott bírság megsemmisítése, illetve
         csökkentése iránti kérelme tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (nagytanács),
      tagjai: B. Vesterdorf elnök, M. Jaeger, J. Pirrung, R. García‑Valdecasas, V. Tiili, J. Azizi, J. D. Cooke, A. W. H. Meij,
         N. J. Forwood, E. Martins Ribeiro, I. Wiszniewska‑Białecka, V. Vadapalas és I. Labucka bírák,

      hivatalvezető: E. Coulon,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. április 24., 25., 26., 27. és 28‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        A redmondi (Washington, Amerikai Egyesült Államok) székhelyű Microsoft Corp. társaság különböző számítástechnikai eszközökhöz
         szánt szoftvereket tervez, fejleszt és forgalmaz. E szoftverek közé tartoznak többek között az ügyfélszámítógépekhez (client PC, a továbbiakban: ügyfélszámítógépek) való operációs rendszerek, a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek és a
         folyamatos vételt lehetővé tévő (streaming) multimédia‑lejátszók. A Microsoft technikai támogatást is nyújt a különböző termékeihez.

      2        1998. szeptember 15‑én Green úr, a Palo Altó‑i (Kalifornia, Amerikai Egyesült Államok) székhelyű, többek között szervereket
         és szerverekhez való operációs rendszereket forgalmazó Sun Microsystems Inc. (a továbbiakban: Sun) alelnöke az alábbi levelet
         küldte Maritz úrnak, a Microsoft alelnökének:

      „Azzal a kéréssel fordulunk Önhöz, hogy a Microsoft ossza meg [a Sunnal] az annak lehetővé tételéhez szükséges valamennyi
         információt, hogy [a Sun] natív támogatást tudjon nyújtani a Solarison a COM‑objektumokhoz.

      Kérnénk továbbá, hogy a Microsoft ossza meg [a Sunnal] az annak lehetővé tételéhez szükséges valamennyi információt, hogy
         [a Sun] natív támogatást tudjon nyújtani a Solarison az Active Directory technológiák teljes köréhez.

      Úgy véljük, az ágazat érdeke, hogy a Solarison futtatandó alkalmazások fennakadás nélkül tudjanak kapcsolatba lépni a COM‑on
         és/vagy az Active Directoryn keresztül a Windows operációs rendszerekkel és/vagy a Windows‑alapú szoftverekkel.

      Úgy véljük, hogy a Microsoftnak továbbá meg kellene osztania a referenciaimplementációt és az annak biztosításához szükséges
         információkat, hogy a COM‑objektumok és az Active Directory technológiák teljes köre – visszafejtés (reverse engineering) alkalmazása nélkül – teljesen kompatibilisen fusson a Solarison. Véleményünk szerint ezen információkat valamennyi COM‑objektumnak
         és a jelenleg a piacon lévő Active Directory technológiák teljes körének a vonatkozásában hozzáférhetővé kell tenni. Úgy gondoljuk
         továbbá, hogy ezen információkat késedelem nélkül és rendszeresen szükséges közölni a jövőben a piacra kerülő COM‑objektumok
         és Active Directory technológiák vonatkozásában.”

      3        A továbbiakban az Elsőfokú Bíróság az „1998. szeptember 15‑i levél” néven fog hivatkozni e levélre.

      4        Az 1998. szeptember 15‑i levélre Maritz úr 1998. október 6‑án válaszolt. E levélben a következőket írta:

      „Köszönjük a Windowszal való együttműködéssel kapcsolatos érdeklődésüket. Vannak közös ügyfeleink, akik termékeinket használják,
         és örömteli számunkra, hogy Önök érdeklődést tanúsítanak aziránt, hogy megnyissák rendszerüket a Windowszal való interoperabilitás
         céljából. A Microsoft mindig is úgy vélte, fontos segíteni a szoftverfejlesztőket – a versenytárs[ait] is beleértve –, hogy
         azok a lehető legjobb termékeket fejlesszék, és a lehető legnagyobb interoperabilitást biztosítsák a [Microsoft] platform[ján].

      Talán elkerülte a figyelmüket, hogy a COM‑mal és az Active Directory technológiákkal való interoperabilitással kapcsolatban
         kért információkat már közzétettük, és ezen információk elérhetőek mind az Önök, mind a világ többi szoftverfejlesztője számára
         a »Microsoft Developer Network (MSDN) Universal« terméken keresztül. Az MSDN teljes körű információkat tartalmaz a Windows‑platform
         szolgáltatásairól és interfészeiről, és a Windowsra való fejlesztésben, illetve az azzal való interoperabilitásban érdekelt
         fejlesztők számára remek információforrásként szolgál. A [Sun] jelenleg 32 aktív licenccel rendelkezik az »MSDN Universal«
         előfizetést illetően. Ezenkívül, amint azt az Önök cége korábban is tette, feltételezem, számos résztvevőt küldenek majd a
         »Professional Developers« konferenciánkra, amelyet 1998. október 11. és 15. között tartunk Denverben. E konferencia további
         lehetőséget nyújt azon technikai információk megszerzésére, amelyeket a rendszer‑technológiáinkkal való együttműködés céljából
         kértek. A [Sun] azon 23 alkalmazottja közül, akik részt vettek a múlt évi konferencián, páran minden bizonnyal felvilágosítással
         tudnak szolgálni a »Professional Developers« konferenciákon tárgyalt információk minőségéről és pontosságáról.

      Örömükre szolgálhat a hír, hogy már létezik egy, a Solarisra alkalmazható COM‑referenciaimplementáció. A Solarisra alkalmazható
         COM‑implementáció teljesen támogatott bináris termék, amely a Microsofttól beszerezhető. A COM forráskódjára vonatkozó licenc
         más forrásokból szerezhető be, például a Software AG‑től […].

      Ami az Active Directoryt illeti: nem tervezzük [annak] a Solarisra való »portolását«[…]. Azonban a közös ügyfeleink igényeinek
         kielégítésére számos – különböző alkalmassági szintű – módszer létezik az Active Directoryval való együttműködtetésre. Például
         használhatják a standard LDAP protokollt a Solarisról a Windows NT Server Active Directoryhoz való hozzáféréshez.

      Amennyiben a [»Professional Developers« konferencián való] részvételt követően, illetve az MSDN‑n található nyilvános információk
         megvizsgálása után bármi további segítségre lenne szükségük, a »Developer Relations« csoportunkban dolgozó »Account Manager[ek]«
         készséggel segítenek azon fejlesztőknek, akiknek a Microsoft platformjaival kapcsolatban további segítségre van szükségük.
         Megkértem Lead Program Managerünket, Marshall Goldberget, hogy álljon az Önök rendelkezésére, amennyiben szükségük lenne rá
         […].”

      5        Az Elsőfokú Bíróság a továbbiakban Maritz úr 1998. október 6‑i levelére az „1998. október 6‑i levél” néven fog hivatkozni.

      6        1998. december 10‑én a Sun panaszt nyújtott be a Bizottsághoz az [EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló, 1962.
         február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 3. cikkének
         értelmében.

      7        Panaszában a Sun kifogásolta, hogy a Microsoft megtagadta azon információknak és technológiáknak a Sun részére történő átadását,
         amelyek szükségesek a munkacsoportszerverekhez való saját operációs rendszerei és az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs
         rendszer közötti interoperabilitás biztosításához.

      8        2000. augusztus 2‑án a Bizottság megküldte első kifogásközlését a Microsoft részére (a továbbiakban: első kifogásközlés).
         E kifogásközlés lényegében az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerek és a más fejlesztők szerverekhez való
         operációs rendszerei közötti interoperabilitás (kliens–szerver interoperabilitás) egyes kérdéseivel volt kapcsolatos.

      9        A Microsoft 2000. november 17‑én válaszolt az első kifogásközlésre.

      10      Időközben 2000 februárjában a Bizottság hivatalból vizsgálatot indított a Microsoft ügyfélszámítógépekhez és munkacsoportszerverekhez
         való Windows 2000 generációs operációs rendszereivel kapcsolatban, illetve azzal kapcsolatban, hogy a Microsoft az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszerébe integrálta a Windows Media Player nevű multimédia‑lejátszóját. A Windows 2000 termékcsalád
         ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszere professzionális használatra készült, „Windows 2000 Professional” néven. E termékcsaládnak
         a szerverekhez való operációs rendszerei az alábbi három változatban kerültek forgalomba: Windows 2000 Server, Windows 2000
         Advanced Server és Windows 2000 Datacenter Server.

      11      E vizsgálat azzal zárult, hogy 2001. augusztus 29‑én a Bizottság második kifogásközlést küldött a Microsoftnak (a továbbiakban:
         második kifogásközlés). Ebben a Bizottság megismételte a kliens–szerver interoperabilitásra vonatkozó korábbi kifogásait.
         Ezenkívül számos, a munkacsoportszerverek közötti interoperabilitással (szerverek közötti interoperabilitás) kapcsolatos kérdést
         vetett fel. Végül a Bizottság számos, a Windows Media Player nevű multimédia‑lejátszónak az ügyfélszámítógépekhez való Windows
         operációs rendszerbe való integrációjával kapcsolatos kérdést vetett fel.

      12      A Microsoft 2001. november 16‑án válaszolt a második kifogásközlésre.

      13      2001 decemberében a Microsoft jelentést nyújtott be a Bizottsághoz, amely a Mercer Management Consulting (a továbbiakban:
         Mercer) által végzett felmérés eredményeit és elemzését tartalmazta.

      14      2003 áprilisa és júniusa között a Bizottság széles körű piacfelmérést végzett, amelynek keretében számos információt kért
         különböző társaságoktól és társulásoktól, a 17. rendelet 11. cikke alapján (a továbbiakban: 2003‑as piacfelmérés).

      15      2003. augusztus 6‑án a Bizottság harmadik kifogásközlést küldött a Microsoft részére, amely a Bizottság szerint a két korábbi
         kifogásközlés kiegészítése, illetve tartalmazta a Bizottság által elrendelni szándékozott korrekciós intézkedésekkel kapcsolatos
         tájékoztatást (a továbbiakban: harmadik kifogásközlés).

      16      A Microsoft 2003. október 17‑i levelében válaszolt a harmadik kifogásközlésre.

      17      2003. október 31‑én a Microsoft benyújtotta a Bizottsághoz a Mercer két további felmérésének eredményeit és elemzését tartalmazó
         jelentést.

      18      A Bizottság 2003. november 12‑én, 13‑án és 14‑én meghallgatást tartott.

      19      2003. december 1‑jén a Microsoft kiegészítő észrevételeket terjesztett elő a harmadik kifogásközléssel kapcsolatban.

      20      2004. március 24‑én a Bizottság elfogadta a 2007/53/EK határozatot az [EK] 82. cikk és az EGT‑Megállapodás 54. cikke alkalmazására
         vonatkozó, a Microsoft Corp. elleni eljárásban (COMP/C‑3/37.792 – Microsoft‑ügy) (HL 2007. L 32., 23. o.; a továbbiakban:
         megtámadott határozat).

       A megtámadott határozat
      21      A megtámadott határozat szerint a Microsoft két ízben visszaélt erőfölényével, és ezzel megsértette az EK 82. cikket, valamint
         az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 54. cikkét.

      22      A Bizottság először három különböző – világméretű – termékpiacot határozott meg, és úgy találta, hogy a Microsoft ezekből
         kettőn erőfölénnyel rendelkezik. Később megállapította, hogy a Microsoft kétféle visszaélésszerű magatartást folytat. Következésképpen
         bírságot szabott ki vele szemben, és bizonyos korrekciós intézkedéseket írt elő.

      I –  A szóban forgó termékpiacok és földrajzi piacok
      23      A megtámadott határozat három elkülönülő termékpiacot határozott meg: az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek (a
         határozat (324)–(342) preambulumbekezdése), a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek (a határozat (343)–(401) preambulumbekezdése)
         és a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók (a Határozat (402)–(425) preambulumbekezdése) piacát.

      24      A megtámadott határozatban meghatározott első piac az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piaca. Az operációs
         rendszerek – a határozatbeli meghatározás szerint – olyan „rendszerszoftverek”, amelyek a számítógép alapvető funkcióit irányítják,
         és lehetővé teszik a felhasználó számára a számítógép használatát, valamint az alkalmazások számítógépen történő futtatását.
         Az ügyfélszámítógépek olyan többfunkciós számítógépek, amelyeket arra szánnak, hogy egy személy használja őket, ugyanakkor
         hálózatba is köthetők ((45) preambulumbekezdés).

      25      A második termékpiacot illetően: a megtámadott határozat meghatározása szerint a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket
         arra a célra tervezték és forgalmazzák, hogy együttesen nyújtsanak „hálózati alapszolgáltatásokat” viszonylag kisszámú ügyfélszámítógép
         részére, amelyek kis‑ vagy közepes méretű hálózathoz csatlakoznak ((53) és (345) preambulumbekezdés).

      26      A megtámadott határozat többek között három szolgáltatáscsoportot határoz meg: először is a szervereken tárolt állományok
         megosztását, másodszor a nyomtatók megosztását, harmadszor pedig a felhasználók és a felhasználócsoportok adminisztrációját,
         azaz az érintettek hálózati szolgáltatásokhoz való hozzáférése módjának adminisztrációját ((53) és (345) preambulumbekezdés).
         Ez utóbbi szolgáltatáscsoport különösen a hálózati források biztonságos elérésének és használatának biztosítását foglalja
         magában, méghozzá először a felhasználók hitelesítése révén, másodszor az adott művelet elvégzésére vonatkozó jogosultságuk
         ellenőrzése révén ((54) preambulumbekezdés). A megtámadott határozat kifejti, hogy a felhasználók és felhasználócsoportok
         adminisztrációjával kapcsolatos információk hatékony tárolásának és ellenőrzésének biztosítása érdekében a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek általában a „címtárszolgáltatások” (directory services) technológiájára támaszkodnak ((55) preambulumbekezdés). A Microsoft Windows 2000 Server operációs rendszerének részét képező
         címtárszolgáltatás neve: „Active Directory” ((149) preambulumbekezdés)

      27      A megtámadott határozat szerint a fent említett három szolgáltatáscsoport szorosan összekapcsolódik a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerekben. Tulajdonképp „egyetlen szolgáltatásnak” tekinthetők, azonban két különböző nézőpontból nézve:
         egyrészt a felhasználó nézőpontjából (állomány‑ és nyomtatószolgáltatás), másrészt a hálózati rendszergazda nézőpontjából
         (a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások) ((56) preambulumbekezdés). A megtámadott
         határozat ezeket a különböző szolgáltatásokat „munkacsoport‑szolgáltatásoknak” minősíti.

      28      A megtámadott határozatban meghatározott harmadik piac a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piaca. A multimédia‑lejátszók
         olyan szoftvertermékek, amelyek képesek a hang‑ és képtartalmat digitális formában olvasni, vagyis dekódolni a megfelelő adatokat,
         és azokat paranccsá alakítani a hardver (például hangfal vagy képernyő) számára ((60) preambulumbekezdés). A folyamatos vételt
         lehetővé tévő multimédia‑lejátszók képesek az interneten folyamatosan küldött hang‑ és képtartalom olvasására ((63) preambulumbekezdés).

      29      A szóban forgó földrajzi piacot illetően a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította – amint az a 22. pontban szerepel –,
         hogy ez a piac mindhárom érintett termékpiac vonatkozásában világméretű ((427) preambulumbekezdés).

      II –  Erőfölény
      30      A megtámadott határozatban a Bizottság úgy találta, hogy a Microsoft erőfölénnyel rendelkezik az ügyfélszámítógépekhez való
         operációs rendszerek piacán legalább 1996 óta, valamint a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán 2002 óta
         ((429)–(541) preambulumbekezdés).

      31      Az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacát illetően a Bizottság lényegében az alábbi tényezők alapján jutott
         erre a következtetésre:

      –        a Microsoft piaci részesedése meghaladja a 90%‑ot ((430)–(435) preambulumbekezdés);
      –        a Microsoft piaci erejét „tartós stabilitás és folyamatosság jellemzi” ((436) preambulumbekezdés);
      –        a piacra való belépés a közvetett hálózati hatás miatt igen jelentős korlátokba ütközik ((448)–(464) preambulumbekezdés);
      –        e közvetett hálózati hatás két tényező miatt jön létre: egyrészt, mert a fogyasztók azokat a platformokat szeretik, amelyeken
         nagyszámú alkalmazást tudnak használni, másrészt, mert a szoftvertervezők a fogyasztók körében legnépszerűbb ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerekhez terveznek alkalmazásokat ((449)–(450) preambulumbekezdés).

      32      A Bizottság a (472) preambulumbekezdésben kifejti, hogy ezen erőfölény „rendkívüli jellegzetességekkel” bír, mivel a Windows
         nem csupán az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacát meghatározó termék, hanem e rendszerek tekintetében egyben
         „de facto standard” is.

      33      A munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacát illetően a Bizottság lényegében az alábbi tényezőkre hivatkozik:

      –        a Microsoft piaci részesedése óvatos becslések szerint is legalább 60% ((473)–(499) preambulumbekezdés);
      –        a Microsoft három fő versenytársa e piacon: a NetWare nevű szoftvert forgalmazó Novell, amelynek piaci részesedése 10–25%,
         a Linux termékek forgalmazói, amelyek piaci részesedése 5–15%, valamint a UNIX termékek forgalmazói, amelyek piaci részesedése
         5–15% ((503), (507) és (512) preambulumbekezdés);

      –        a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán jelentős belépési korlátok vannak, amelyek oka a hálózati hatás,
         illetve az, hogy a Microsoft megtagadja az interoperabilitásra vonatkozó információk felfedését ((515)–(525) preambulumbekezdés);

      –        szoros kereskedelmi és technológiai kapcsolat van ez utóbbi piac és az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piaca
         között ((526)–(540) preambulumbekezdés).

      34      A Linux „nyílt forráskódú” operációs rendszer, amelyet a „GNU GPL (General Public Licence)” licenc alapján terjesztenek. Szigorúan
         véve a Linux csak szoftveralap, ún. rendszermag, amely korlátozott számban lát el operációs rendszeri feladatokat, ugyanakkor
         más szoftverekkel szabadon társítható egy „Linux operációs rendszer” létrehozása érdekében ((87) preambulumbekezdés). A Linuxot
         többek között munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek alapjaként használják ((101) preambulumbekezdés). Ennélfogva
         a szintén „GNU GPL” licenc alatt terjesztett Samba szoftverrel együtt a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacán is jelen van ((506) és (598) preambulumbekezdés).

      35      A „UNIX” kifejezés bizonyos közös tulajdonságokkal rendelkező operációs rendszereket jelöl ((42) preambulumbekezdés). A Sun
         kifejlesztett egy UNIX‑alapú, munkacsoportszerverekhez való operációs rendszert, a „Solarist”. ((97) preambulumbekezdés).

      III –  Erőfölénnyel való visszaélés
      A –  Az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása engedélyezésének megtagadása
      36      A Microsoft első, kifogásolt visszaélésszerű magatartása az volt, hogy az 1998 októbere és a megtámadott határozat közlésének
         időpontja közötti időszakban megtagadta az „interoperabilitásra vonatkozó információk” versenytársak részére történő átadását,
         valamint ezen információknak a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán a Microsoft termékeivel versenyző
         termékek fejlesztésére és terjesztésére történő felhasználásának az engedélyezését (a megtámadott határozat 2. cikkének a) pontja).
         E magatartás az (546)–(791) preambulumbekezdésben került kifejtésre.

      37      A megtámadott határozat értelmében az „interoperabilitásra vonatkozó információkon” a „munkacsoportszerverekhez való Windows
         operációs rendszerekben [implementált] és a Windows munkacsoportszerverek által a Windows munkacsoport‑hálózatok számára nyújtott,
         állomány‑ és nyomtatószolgáltatások, valamint a felhasználó‑ és [felhasználó]csoport‑adminisztrációval kapcsolatos szolgáltatásokhoz
         – a Windows‑tartományvezérlő szolgáltatások, az Active Directory címtárszolgáltatás és a »Group Policy« szolgáltatások – használt
         protokollok kimerítő és pontos specifikációi értendők” (a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdése).

      38      A „Windows munkacsoport‑hálózat” olyan „ügyfélszámítógépekből [amelyekre ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszert
         telepítettek] és szerverekből [amelyekre munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszert telepítettek] álló csoport,
         amelyek számítógép‑hálózaton keresztül kapcsolódnak össze” (a megtámadott határozat 1. cikkének (7) bekezdése).

      39      A „protokollok” pedig „valamely Windows munkacsoport‑hálózaton belül a különböző számítógépekre telepített, különböző, munkacsoportszerverekhez,
         illetve ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerek közötti összeköttetésre és interakcióra vonatkozó szabályok
         összessége” (a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdése).

      40      A megtámadott határozatban a Bizottság kiemeli, hogy az információközlés megtagadása nem a Microsoft „forráskódjának” elemeire,
         hanem kizárólag az érintett protokollok specifikációira vonatkozik, vagyis annak részletes leírására, hogy mi várható el a
         kérdéses szoftvertől, ellentétben a kód számítógépen való futtatásából álló „implementációval” (amelyet a jelen ítéletben
         „megvalósításnak” vagy „kivitelezésnek” is nevezünk) ((24) és (569) preambulumbekezdés). A Bizottság kifejti többek között,
         hogy „nem áll szándékában arra kötelezni a Microsoftot, hogy harmadik felek számára engedélyezze a Windows lemásolását” ((572) preambulumbekezdés).

      41      A Bizottság ezenkívül megállapította, hogy a Microsoft Sunnal szembeni magatartása általános magatartássorozat része ((573)–(577) preambulumbekezdés).
         Megállapította továbbá, hogy a Microsoft kifogásolt magatartása az információnyújtás korábbi magasabb szintjétől való eltérést
         jelent ((578)–(584) preambulumbekezdés), a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán a verseny megszüntetésének
         kockázatával jár ((585)–(692) preambulumbekezdés), valamint negatív hatással van a műszaki fejlődésre és a fogyasztók jólétére
         ((693)–(708) preambulumbekezdés).

      42      Végül a Bizottság elvetette a Microsoft arra vonatkozó érvelését, hogy az információnyújtás megtagadása objektív módon igazolható
         ((709)–(778) preambulumbekezdés).

      B –  Az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer és a Windows Media Player árukapcsolása
      43      A Microsoft által elkövetett második visszaélés abban nyilvánult meg, hogy a Microsoft az 1999 májusa és a megtámadott határozat
         közlésének időpontja közötti időszakban az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer hozzáférhetőségét a Windows
         Media Player szoftver egyidejű megvásárlásától tette függővé (a megtámadott határozat 2. cikkének b) pontja). E magatartás
         a (792)–(989) preambulumbekezdésben került kifejtésre.

      44      A megtámadott határozatban a Bizottság úgy találta, hogy az említett magatartás kielégítette az EK 82. cikk értelmében vett
         visszaélést megvalósító árukapcsolás megállapításához szükséges feltételeket ((794)–(954) preambulumbekezdés). E tekintetben
         a Bizottság először is kiemeli, hogy a Microsoft erőfölényben volt az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán
         ((799) preambulumbekezdés). Másodszor kifejti, hogy a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók és az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek két külön terméknek minősülnek ((800)–(825) preambulumbekezdés). Harmadszor megállapítja, hogy a
         Microsoft nem tette lehetővé, hogy a fogyasztók a Windows Media Player nélkül vásárolják meg a Windowst ((826)–(834) preambulumbekezdés).
         Negyedszer úgy érvel, hogy a szóban forgó árukapcsolás korlátozza a multimédia‑lejátszók piacán kialakult versenyt ((835)–(954) preambulumbekezdés).

      45      Végül a Bizottság elutasította a Microsoft érveit, amelyek szerint a kérdéses árukapcsolás egyrészt olyan mértékben növelte
         a hatékonyságot, amely ellensúlyozta a megtámadott határozatban megállapított versenyellenes hatást ((955)–(970) preambulumbekezdés),
         másrészt nem állt érdekében a „versenyellenes” árukapcsolás ((971)–(977) preambulumbekezdés).

      IV –  Bírság és korrekciós intézkedések
      46      A Bizottság a megtámadott határozatban megállapított két jogsértés miatt 497 196 304 euró összegű bírságot szabott ki (a megtámadott
         határozat 3. cikke).

      47      Egyébként a megtámadott határozat 4. cikkének első bekezdése alapján a Microsoft az ugyanezen határozat 5. és 6. cikkében
         foglaltak szerint köteles véget vetni a 2. cikkben meghatározott jogsértéseknek. A Microsoft továbbá köteles tartózkodni bármiféle,
         az említett jogsértéssel azonos vagy azzal egyenértékű hatással járó magatartástól (a megtámadott határozat 4. cikkének második
         bekezdése).

      48      A megtámadott határozat 5. cikke az információnyújtásnak a 2. cikk a) pontjában megállapított visszaélésszerű megtagadása
         miatti korrekciós intézkedésként a következőket írja elő a Microsoft részére:

      „a)      A Microsoft [...] a [megtámadott határozat] kézbesítésétől számított 120 napon belül köteles hozzáférhetővé tenni az interoperabilitásra
         vonatkozó információkat minden olyan vállalkozás részére, amely munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket kíván
         fejleszteni és forgalmazni, valamint köteles – ésszerű és nem diszkriminatív feltételek mellett – engedélyezni, hogy e vállalkozások
         az interoperabilitásra vonatkozó információkat felhasználják a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek fejlesztéséhez
         és forgalmazásához;

      b)      a Microsoft [...] köteles biztosítani a felfedett interoperabilitásra vonatkozó információk szükség szerinti és haladéktalan
         frissítését;

      c)      a Microsoft [...]a [megtámadott határozat] kézbesítésétől számított 120 napon belül köteles olyan értékelési mechanizmust
         létrehozni, amely lehetővé teszi az érdekelt vállalkozások számára, hogy hatékony módon tájékozódjanak az interoperablitásra
         vonatkozó információk köréről és használati feltételeiről; a Microsoft [...] ésszerű és nem diszkriminatív feltételeket írhat
         elő annak biztosítása érdekében, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információkhoz való hozzáférést kizárólag az értékelés
         céljára használják fel;

      […]”.
      49      A megtámadott határozat 2. cikkének b) pontjában megállapított visszaélésszerű árukapcsolásra vonatkozó korrekciós intézkedésként
         e határozat 6. cikke többek között úgy rendelkezik, hogy a Microsoft az említett határozat kézbesítésétől számított 90 napon
         belül köteles forgalomba hozni az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszernek a Windows Media Playert nem tartalmazó,
         teljesen működőképes változatát. A Microsoft továbbra is jogosult az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszert
         a Windows Media Playerrel együtt forgalmazni.

      50      Végül a megtámadott határozat 7. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A [megtámadott határozat] közlésétől számított 30 napon belül a Microsoft […] benyújtja a Bizottságnak azon mechanizmus létrehozására
         vonatkozó javaslatát, amelynek célja, hogy lehetővé tegye a Bizottság számára annak ellenőrzését, hogy a Microsoft […] tiszteletben
         tartja a [megtámadott határozatot]. E mechanizmusnak részét képezi a Microsofttól független, a végrehajtást felügyelő megbízott
         […].

      Amennyiben a Bizottság úgy találja, hogy a Microsoft által ajánlott mechanizmus […] nem megfelelő, határozattal előírhat ilyen
         mechanizmust.”

       Az egyesült államokbeli antitrösztjog megsértése miatt indított eljárás
      51      A Bizottság vizsgálatával egyidejűleg vizsgálat indult a Microsoft ellen az egyesült államokbeli antitrösztjog megsértése
         miatt.

      52      1998‑ban az Amerikai Egyesült Államok, 20 szövetségi állam és District of Columbia (Columbia Kerület) eljárást indított a
         Microsoft ellen a Sherman Act alapján. Panaszuk a Microsoft által a Netscape internetböngészője, a „Netscape Navigator”, illetve
         a Sun „Java” technológiája ellen tett intézkedésekre vonatkozott. Az érintett szövetségi államok a saját antitrösztjoguk megsértése
         miatt is eljárást kezdeményeztek a Microsoft ellen.

      53      Miután a United States Court of Appeals for the District of Columbia Circuit (a továbbiakban: Court of Appeals), amelynél
         a Microsoft a United States District Court for the District of Columbia (a továbbiakban: District Court) által 2000. április
         3‑án hozott ítélet ellen fellebbezést nyújtott be, 2001. június 28‑án meghozta az ítéletét, a Microsoft 2001 novemberében
         egyezséget kötött az Amerikai Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériumával (United States Department of Justice) és kilenc szövetségi állam főügyészével (Attorneys General) (a továbbiakban: az egyesült államokbeli egyezség), amelynek keretében a Microsoft kétféle kötelezettséget vállalt.

      54      Először is a Microsoft kötelezettséget vállalt arra, hogy megállapítja a szerverekhez való Windows operációs rendszerei által
         az „interoperabilitás” – vagyis az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekkel való kompatibilitás biztosítása –
         érdekében alkalmazott kommunikációs protokollok specifikációit, valamint arra, hogy meghatározott feltételek mellett harmadik
         felek részére licencbe adja e specifikációkat.

      55      Másodszor az egyesült államokbeli egyezség előírja, hogy a Microsoft köteles lehetővé tenni az eredetiberendezés‑gyártók (original equipment manufacturers; OEM) és a végső fogyasztók számára a köztes szoftverekhez (middleware) való hozzáférés engedélyezését vagy eltávolítását. A Windows Media Player szoftver az egyesült államokbeli egyezség meghatározása
         szerint a fenti termékkategóriába tartozik. A fenti rendelkezések célja annak biztosítása, hogy a médiaszoftver‑fejlesztők
         a Windowszal megfelelően működő termékeket fejleszthessenek ki és forgalmazhassanak.

      56      E rendelkezéseket a District Court 2002. november 1‑jei ítéletével jóváhagyta.

      57      2004. június 30‑án Massachusetts állam fellebbezését követően a Court of Appeal helybenhagyta a District Court 2002. november
         1‑jei ítéletét.

      58      Az egyesült államokbeli egyezség végrehajtása érdekében 2002 augusztusában létrehozták a Microsoft Communications Protocol
         Programot (a Microsoft kommunikációs protokoll program, a továbbiakban: MCPP).

       Az eljárás
      59      2004. június 7‑én az Elsőfokú Bíróság Hivatalához benyújtott keresetével a Microsoft előterjesztette a jelen keresetet.

      60      Az Elsőfokú Bíróság Hivatalánál 2004. június 25‑én nyilvántartásba vett külön beadványban az EK 242. cikk alapján a Microsoft
         kérte a megtámadott határozat 4. cikke, 5. cikke a)–c) pontja, valamint 6. cikke a) pontja végrehajtásának felfüggesztését.

      61      A T‑201/04. R. sz., Microsoft kontra Bizottság ügyben 2004. december 22‑én hozott végzésében (EBHT 2004., II‑4463. o.) az
         Elsőfokú Bíróság elnöke elutasította e kérelmet, és a költségekről nem határozott.

      62      2005. március 9‑i végzésében az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke az alábbi társulások és társaságok számára engedélyezte
         a beavatkozást a Microsoft kérelmeinek támogatása érdekében:

      –        a The Computing Technology Industry Association, Inc. (a továbbiakban: CompTIA);
      –        a DMDsecure.com BV, az MPS Broadband AB, a Pace Micro Technology plc, a Quantel Ltd és a Tandberg Television Ltd (a továbbiakban:
         DMDsecure és társai);

      –        az Association for Competitive Technology, Inc. (a továbbiakban: ACT);
      –        a TeamSystem SpA és a Mamut ASA;
      –        az Exor AB.
      63      Ugyanezen végzésében az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke az alábbi társulások és társaságok számára engedélyezte,
         hogy a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozzanak az eljárásba:

      –        a Software & Information Industry Association (a továbbiakban: SIIA);
      –        a Free Software Foundation Europe eV (a továbbiakban: FSFE);
      –        a „VideoBanner” cégnéven eljáró Audiobanner.com;
      –        a RealNetworks, Inc.
      64      A Microsoft 2004. december 13‑i, 2005. március 9‑i, június 27‑i és augusztus 9‑i levelében kérte, hogy a keresetlevél, az
         ellenkérelem, a válasz, a beavatkozási beadványokra vonatkozó észrevételei és a viszonválasz egyes bizalmas elemei ne szerepeljenek
         a beavatkozókkal közlendő iratokban. A Microsoft elkészítette ezen eljárási iratoknak a bizalmas elemeket nem tartalmazó változatát.
         Ezen eljárási iratoknak – a 62. és 63. pontban említett – beavatkozókkal való közlése csupán a nem bizalmas változatra korlátozódott.
         A beavatkozók nem emeltek kifogást e tekintetben.

      65      A 62. és 63. pontban említett beavatkozók mindegyike benyújtotta beavatkozási beadványát az előírt határidőn belül. A felek
         2005. június 13‑án előterjesztették az e beavatkozási beadványokkal kapcsolatos észrevételeiket.

      66      A T‑201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság ügyben 2005. április 28‑án hozott végzésében (EBHT 2005., II‑1491. o.) az Elsőfokú
         Bíróság negyedik tanácsának elnöke megengedte a European Committee for Interoperable Systemsnek (ECIS), hogy a Bizottság kérelmeinek
         támogatása érdekében beavatkozzék az eljárásba. Mivel e társulás az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 116. cikkének 6. §‑ában
         meghatározott határidő leteltét követően nyújtotta be beavatkozási kérelmét, csak azt engedték meg neki, hogy a tárgyalásra
         készített, számára megküldendő jelentések alapján a szóbeli szakasz során előadja észrevételeit.

      67      A 2005. május 11‑én tartott teljes ülésen elfogadott határozatával az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyet a kibővített negyedik
         tanács elé utalta.

      68      A 2005. július 7‑én tartott teljes ülésen elfogadott határozatával az Elsőfokú Bíróság az ügyet az Elsőfokú Bíróság nagytanácsa
         elé utalta, és új előadó bírót jelölt ki.

      69      2006. január 16‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság nagytanácsának elnöke a RealNetworkst – mint a Bizottság kérelmének támogatása
         végett beavatkozó felet – elbocsátotta az eljárásból.

      70      2006. február 1‑jén az Elsőfokú Bíróság a nagytanács elnöke és az előadó bíró előtti informális megbeszélésre idézte meg a
         feleket, többek között a tárgyalás szervezése módjának meghatározása céljából. Erre a megbeszélésre 2006. március 10‑én került
         sor az Elsőfokú Bíróság előtt.

      71      Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (nagytanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és eljárási
         szabályzatának 64. cikke értelmében felszólította a feleket bizonyos okiratok benyújtására, valamint több kérdés megválaszolására.
         A felek a megszabott határidőn belül válaszoltak.

      72      Az Elsőfokú Bíróság a felek szóbeli előadásait, valamint a feltett kérdésekre adott válaszaikat a 2006. április 24., 25.,
         26., 27. és 28‑i tárgyaláson hallgatta meg.

      73      A tárgyalás folyamán az Elsőfokú Bíróság felszólította a Microsoftot, hogy nyújtsa be a Bizottság által a 2003‑as piacfelmérés
         keretében a multimédia‑lejátszókkal kapcsolatban küldött információkérések, illetve az ezekre adott válaszok, valamint a Mercer
         által végzett felméréseknek az eredményeit és elemzéseit tartalmazó jelentések (a továbbiakban: a Mercer‑jelentések) másolatát.
         A Microsoft a megszabott határidőn belül benyújtotta ezeket az iratokat.

      74      2006. május 3‑i levelében az Elsőfokú Bíróság felszólította a Microsoftot, hogy nyújtsa be a Bizottság által a 2003‑as piacfelmérés
         keretében küldött további információkérések, valamint az ezekre adott válaszok másolatát. A Microsoft a megszabott határidőn
         belül eleget tett e felszólításnak.

      75      Az Elsőfokú Bíróság nagytanácsának elnöke a szóbeli szakaszt 2006. június 22‑i határozatával lezárta.

       A felek kérelmei
      76      A Microsoft azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot;
      –        másodlagosan: semmisítse meg vagy lényegesen csökkentse a kiszabott bírságot;
      –        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére;
      –        kötelezze az SIIA‑t, az FSFE‑t és az Audiobanner.com‑ot a beavatkozásuk miatt felmerült költségek viselésére.
      77      A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        kötelezze a Microsoftot a költségek viselésére.
      78      A CompTIA, az ACT, a TeamSystem és a Mamut azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozatot;
      –        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
      79      A DMDsecure és társai azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkének b) pontját, 4. cikkét, 6. cikkének a) pontját és 7. cikkét;
      –        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
      80      Az Exor azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkét, 4. cikkét, 6. cikkének a) pontját és 7. cikkét;
      –        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
      81      Az SIIA, az FSFE, az Audiobanner.com és az ECIS azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        kötelezze a Microsoftot a költségek viselésére.
       Jogi háttér
      82      Először is a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmek, majd pedig a bírság megsemmisítésére vagy csökkentésére
         vonatkozó kérelmek jogalapjait kell vizsgálni.

      I –  A megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmekről
      83      A megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmének alátámasztására a Microsoft által felhozott jogalapok három kérdés
         körül csoportosulnak, nevezetesen először is az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása
         engedélyezésének megtagadása, másodszor az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer és a Windows Media Player
         árukapcsolása, és harmadszor egy olyan független, a végrehajtást felügyelő megbízott kijelölésére irányuló kötelezettség,
         akinek feladata ügyelni arra, hogy a Microsoft betartja a megtámadott határozatot.

      A –  Előzetes kérdések
      84      Beadványában a Bizottság számos kérdést vet fel a közösségi bíróság felülvizsgálati jogának terjedelmére, és a fellebbezés
         és a válasz számos melléklete tartalmának elfogadhatóságára vonatkozóan.

      1.     A közösségi bíróság felülvizsgálati jogának terjedelméről
      85      A Bizottság szerint a megtámadott határozat számos összetett technológiai és gazdasági megfontoláson alapul. Véleménye szerint
         az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az ilyen értékelések esetében a közösségi bíróság csak korlátozott felülvizsgálatot
         gyakorolhat (a C‑269/90. sz. Technische Universität München ügyben 1991. november 21‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑5469. o.]
         13. pontja, a C‑204/00. P., a C‑205/00. P., a C‑211/00. P., a C‑213/00. P., a C‑217/00. P. és a C‑219/00. P. sz., Aalborg
         Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑123. o.] 279. pontja
         és a T‑28/03. sz., Holcim (Németország) kontra Bizottság ügyben 2005. április 21‑én hozott ítélet [EBHT 2005., II‑1357. o.]
         95., 97. és 98. pontja).

      86      A Microsoft példaként idézve a T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben, 2000. július 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000.,
         II‑2707. o.] 43. pontját azzal válaszol, hogy a közösségi bíróság „még összetett ügyek esetében sem [tartózkodhat] a Bizottság
         határozatai megalapozottságának alapos vizsgálatától”.

      87      Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból következően, jóllehet általában a közösségi bíróság
         teljes ellenőrzést gyakorol afelett, hogy a versenyjogi szabályok alkalmazásának feltételei fennálltak‑e, a Bizottság összetett
         gazdasági értékelésének felülvizsgálata csak az eljárásra és az indokolásra vonatkozó szabályok betartásának, a tényállás-megállapítás
         pontosságának, valamint nyilvánvaló mérlegelési hiba, illetve a hatáskörrel való visszaélés hiányának ellenőrzésére terjed
         ki (a T‑65/96. sz., Kish Glass kontra Bizottság ügyben 2000. március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2000., II‑1885. o.] 64. pontja,
         amelyet fellebbezés után jóváhagyott a Bíróság a C‑241/00. P. sz., Kish Glass kontra Bizottság ügyben 2001. október 18‑án
         hozott végzése [EBHT 2001., I‑7759. o], lásd továbbá e tekintetben az EK 81. cikk vonatkozásában a 42/84. sz., Renia és társai
         kontra Bizottság ügyben 1985. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1985., 2545. o.] 34. pontját, és a 142/84. és 156/84. sz.,
         BAT és Reynolds kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. november 17‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 4487. o.] 62. pontját).

      88      Hasonlóképpen, amennyiben a Bizottság határozata összetett technikai megfontolások eredménye, e megfontolások főszabály szerint
         csak korlátozott bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhetik, ami azt jelenti, hogy a közösségi bíróság a tények bizottsági
         elemzését nem helyettesítheti saját értékelésével (lásd – egy, a gyógyászati‑farmakológiai szektort érintő, összetett elemzést
         követően elfogadott határozatot illetően – a Bíróság elnöke C‑459/00. P. (R). sz., Bizottság kontra Trenker ügyben 2001. április
         11‑én hozott végzésének [EBHT 2001., I‑2823. o.] 82. és 83. pontját, lásd továbbá e tekintetben a C‑120/97. sz. Upjohn‑ügyben
         1999. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑223. o.] 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, a T‑179/00. sz.,
         A. Menarini kontra Bizottság ügyben 2002. július 3‑án hozott ítélet [EBHT 2002., II‑2879. o.] 44. és 45. pontját, és a T‑13/99. sz.,
         Pfizer Animal Health kontra Tanács ügyben 2002. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., II‑3305. o.] 323. pontját).

      89      Jóllehet a közösségi bíróság elismeri a Bizottság mérlegelési lehetőségét a gazdasági vagy technikai jellegű értékelések vonatkozásában,
         ez nem jelenti azt, hogy nem vizsgálhatja felül a Bizottság ilyen jellegű tényekre vonatkozó értékelését. A közösségi bíróságnak
         többek között nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia,
         hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő
         valamennyi adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (lásd e tekintetben az
         összefonódások ellenőrzése kapcsán a C‑12/03. P. sz., Bizottság kontra Tetra Laval ügyben 2005. február 15‑én hozott ítélet
         [EBHT 2005., I‑987. o.] 39. pontját).

      90      Az Elsőfokú Bíróságnak ezen elvek fényében kell a Microsoft által a megtámadott határozat megsemmisítésének alátámasztására
         felhozott különféle jogalapokat megvizsgálnia.

      2.     Bizonyos mellékletek tartalmának elfogadhatóságáról
      91      A Bizottság – akit e tekintetben az SIIA támogat – előadja, hogy a keresetlevél és a válasz számos mellékletében a Microsoft
         olyan érvekre hivatkozik, amelyek magában a keresetlevélben nem szerepelnek. Emellett különféle alkalmakkal a Microsoft általánosságban
         hivatkozik a beadványaihoz csatolt jelentésekre. A Bizottság emellett kifogásolja, hogy a Microsoft által bemutatott egyes
         szakértői vélemények olyan adatokon alapulnak, amelyekhez sem a Bizottságnak, sem az Elsőfokú Bíróságnak nem volt hozzáférése,
         és úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság nem veheti figyelembe ezeket az érveket, jelentéseket és szakértői véleményeket.

      92      A Microsoft fenntartja, hogy „a keresetlevél vonatkozó részei” tartalmazzák azon lényeges ténybeli és jogi elemeket, amelyeken
         a kereset alapul. Emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a keresetlevél szövegének egyes pontjait alátámaszthatják
         és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások (a T‑56/92. sz., Koelman kontra Bizottság ügyben
         1993. november 29‑én hozott végzés [EBHT 1993., II‑1267. o.] 21. pontja). Emellett a felperes állítja, hogy szándékosan döntött
         úgy, hogy korlátozza a mellékletek számát, mivel nem akarta az aktát túlságosan felduzzasztani, mivel nem köteles a mellékletek
         lábjegyzeteiben hivatkozott valamennyi dokumentumot benyújtani, mivel a Bizottság rendelkezik a közigazgatási eljárás során
         benyújtott valamennyi irat másolatával, illetőleg mivel nem vitatható, hogy a Microsoftnak joga van szakértőivel információkat
         közölni.

      93      A 2006. március 10‑i informális találkozón az előadó bíró felhívta a Microsoft figyelmét arra a körülményre, hogy úgy tűnik,
         keresetlevelének bizonyos mellékleteiben olyan érvekre hivatkozik, amelyek magában a beadványban kifejezetten nem szerepelnek,
         és ehhez kapcsolódóan kérdéseket tett fel a Microsoftnak. Amint azt a találkozó jegyzőkönyvében rögzítették, a Microsoft azt
         válaszolta, hogy „a Microsoft nem hivatkozik olyan érvekre […] amelyeket nem fejtett ki kifejezetten a keresetlevélben vagy
         a válaszban”.

      94      Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a Bíróság alapokmánya 21. cikkének, valamint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata
         44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok
         rövid ismertetését. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges
         ténybeli vagy jogi körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából
         a keresetlevélből. Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok
         meghatározott részeire történő hivatkozások, a más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem
         pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek a fent említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben
         kell szerepelniük (a C‑52/90. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1992. március 31‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑2187. o.]
         17. pontja, a fenti 92. pontban hivatkozott Koelman kontra Bizottság ügyben hozott végzés 21. pontja és az Elsőfokú Bíróság
         T‑154/98. sz., Asia Motor France és társai kontra Bizottság ügyben 1999. május 21‑én hozott végzés [EBHT 1999., II‑1703. o.]
         49. pontja). Továbbá nem az Elsőfokú Bíróságnak kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat, amelyek
         meglátása szerint a kereset alapját képezhetik; mivel e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van (az Elsőfokú
         Bíróság T‑84/96. sz., Cipeke kontra Bizottság ügyben 1997. november 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑2081. o.] 34. pontja
         és a T‑231/99. sz., Joynson kontra Bizottság ügyben 2002. március 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2085. o.] 154. pontja).

      95      A Bíróság alapokmánya 21. cikkének és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) pontja ezen értelmezése
         ugyancsak vonatkozik azon válasz elfogadhatóságának feltételeire is, amely az eljárási szabályzat 47. cikk (1) bekezdése alapján
         azt célozza, hogy kiegészítse a keresetlevelet (lásd e tekintetben a T‑305/94–T‑307/94., a T‑313/94–T‑316/94., a T‑318/94.,
         a T‑325/94., a T‑328/94., a T‑329/94. és a T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben 1999.
         április 20‑án hozott ítélet [EBHT 1999., II‑931. o.] 40. pontját, amelyet a Bíróság a fellebbezés elbírálása során nem helyezett
         hatályon kívül a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P.–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse
         Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben 2002. október 15‑én hozott ítéletben [EBHT 2002. I‑8375. o.]).

      96      A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a keresetlevélhez és a válaszhoz mellékelt számos iratban a Microsoft
         olyan jogi és közgazdasági érveket hoz fel, amelyekkel nem az ezen eljárási iratok szövegében kifejezetten megjelenő ténybeli
         és jogi körülmények alátámasztására vagy kiegészítésére szorítkozik, hanem új érveket vezet elő.

      97      Emellett a Microsoft számos alkalommal egészíti ki bizonyos pontokat illetően a keresetlevél és a válasz szövegét a csatolt
         iratokra való hivatkozással. Mindazonáltal a csatolt iratokra történő e hivatkozások némelyike általános jellegű, és így nem
         teszi lehetővé az Elsőfokú Bíróság számára, hogy pontosan azonosítsa azon érveket, amelyeket úgy lehetne tekinteni, mint a
         keresetlevélben és a válaszban kifejtett jogalapok kiegészítéseit.

      98      Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy jóllehet a Bizottság úgy véli, hogy nincs szükség a különféle mellékletekben
         található fejlemények figyelembevételére, mindazonáltal a saját beadványaihoz csatolt feljegyzésekben észrevételeket tesz
         e fejlemények némelyikét illetően.

      99      A fenti 94. és 95. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlattal és a Microsoft 2006. március 10‑i találkozón tett megállapításaival
         összhangban (lásd a fenti 93. pontot), az Elsőfokú Bíróság a fenti 96. és 98. pontban hivatkozott mellékleteket csak annyiban
         veszi figyelembe, amennyiben is azok a Microsoft vagy a Bizottság beadványainak szövegében kifejezetten megjelenő jogalapokat
         vagy érveket támasztanak alá vagy egészítenek ki, és amennyiben lehetséges az Elsőfokú Bíróság számára, hogy pontosan meghatározza,
         hogy melyek azok az elemek, amelyek e jogalapokat vagy érveket támogatják vagy kiegészítik.

      100    Ami a Bizottság arra irányuló kifogásait illeti, hogy a Microsoft nem szolgáltatta a beadványához csatolt egyes szakértői
         véleményeket alátámasztó adatokat, elégséges annyit megállapítani, hogy adott esetben az Elsőfokú Bíróság feladata annak mérlegelése,
         hogy az e véleményekben megjelenő állítások valóban rendelkeznek‑e bizonyító erővel. Ha bizonyos adatokhoz való hozzáférés
         hiánya miatt az Elsőfokú Bíróság azt állapítja meg, hogy azok nem bírnak kellő bizonyító erővel, akkor azokat nem veszi figyelembe.

      B –  Az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása engedélyezésének megtagadásáról
      101    Ezen első kérdés keretében a Microsoft egyetlen, az EK 82. cikk megsértésére alapított jogalapra hivatkozik. E jogalap három
         részre bontható. Az első részben a Microsoft arra hivatkozik, hogy a jelen ügyben nem teljesülnek a közösségi bíróság által
         meghatározott azon feltételek, amelyek lehetővé teszik valamely erőfölényben lévő vállalkozás licencbe adásra való kötelezését.
         A második részben a Microsoft arra hivatkozik, hogy a Sun nem kért hozzáférést azon „technológiához”, amelynek átadására a
         Bizottság a Microsoftot kötelezte, s ezáltal az 1998. október 6‑i levél semmi esetre sem értelmezhető úgy, mint amely tényleges
         megtagadást tartalmaz a részéről. Végezetül a harmadik részben a Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság nem megfelelően veszi
         figyelembe a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló, (a Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény
         1. C. mellékletét képező) 1994. április 15‑i megállapodás (HL L 336., 214. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet 21. kötet,
         305. oldal; a továbbiakban: TRIPs Megállapodás) által a Közösségekre rótt kötelezettségeket.

      1.     A közösségi bíróság által meghatározott, az erőfölényben lévő vállalkozás licencbe adásra való kötelezését lehetővé tevő feltételek
         jelen ügyben való teljesülésének hiányára alapított első részről

      a)     Bevezetés
      102    Ehelyütt először is hasznos lehet általános áttekintését adni az alapeljárásban részt vevő feleknek az interoperabilitásra
         vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása engedélyezésének megtagadásával kapcsolatos álláspontjáról.

      103    A megtámadott határozat szerint a Microsoft visszaélt erőfölényével az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán,
         amikor először is megtagadta a Sun és más versenytársak számára a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszereknél
         alkalmazott és az e rendszereket futtató szerverek által a Windows munkacsoport‑hálózatok számára az állomány‑ és nyomtatószolgáltatások,
         valamint a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások nyújtásához használt protokollok
         specifikációinak közlését, és másodszor megtagadta e különféle vállalkozások számára e specifikációknak a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek fejlesztése és forgalmazása érdekében való használatát.

      104    A Bizottság fenntartja, hogy az információ, amelyhez a Microsoft a hozzáférést megtagadja, a számítógépi programok jogi védelméről
         szóló 1991. május 14‑i 91/250/EGK tanácsi irányelv (HL 1991. L 122., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet,
         114. o.) értelmében interoperabilitásra vonatkozó információnak minősül. Véleménye szerint pedig az irányelv értelmében két
         szoftver között az interoperabilitás egy lehetőség az egymás közötti információ cseréjére és kölcsönös felhasználására, lehetővé
         téve e termékek számára, hogy valamennyi előre eltervezett módon működjenek (lásd különösen az első kifogásközlés 256. pontját,
         a második kifogásközlés 79. pontját és a harmadik kifogásközlés 143. pontját). A Bizottság fenntartja, hogy az interoperabilitás
         Microsoft által javasolt koncepciója nem megfelelő (a megtámadott határozat (749)–(763) preambulumbekezdése).

      105    A Bizottság egy sor ténybeli és technológiai szempont alapján megállapítja, hogy „egy Windows munkacsoport‑hálózat megfelelő
         működése kliens–szerver és szerverek közötti közvetlen összeköttetések és interakciók felépítésére támaszkodik, amelyek biztosítják
         az alapvető munkacsoportszerver‑szolgáltatásokhoz való átlátható hozzáférést (a Windows 2000/Windows 2003 esetében ez a »Windows‑tartományfelépítés«
         »Active Directory tartományfelépítésnek« nevezhető)”, és hogy „az e felépítésben való közös részvételre vonatkozó alkalmasság
         a Windows ügyfélszámítógépek és a Windows munkacsoportszerverek közötti kompatibilitás egyik eleme” (a megtámadott határozat
         (182) preambulumbekezdése). A Bizottság ezen kompatibilitást a „Windows‑tartományfelépítéssel való interoperabilitás” fogalommal
         írja le (a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdése), és fenntartja, hogy ez az interoperabilitás „szükséges a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszer forgalmazója számára ahhoz, hogy életképesen maradhasson jelen a piacon” (a megtámadott határozat
         (779) preambulumbekezdése).

      106    A Bizottság emellett azt is fenntartja, hogy annak érdekében, hogy a Microsoft versenytársai olyan munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszereket fejleszthessenek ki, amelyek akkor is képesek ilyen fokú interoperabilitásra, ha a szerverek,
         amelyekre e rendszereket telepítették, Windows munkacsoporthoz kapcsolódnak, nélkülözhetetlen számukra a Windows‑tartományfelépítéssel
         való interoperabilitásra vonatkozó információhoz való hozzáférés (a megtámadott határozat (183)–(184) preambulumbekezdése).
         Fenntartja különösen, hogy ezen információ közlésének a Microsoft által felvázolt, a különböző forgalmazók által szolgáltatott
         operációs rendszerek közötti interoperabilitás biztosítását lehetővé tevő öt módszer egyike sem jelenti megfelelő alternatíváját
         (a megtámadott határozat (666)–(687) preambulumbekezdése).

      107    Végezetül a Bizottság szerint, az ítélkezési gyakorlat alapján, annak ellenére, hogy a vállalkozások főszabály szerint szabadon
         választhatják meg üzleti partnereiket, a szolgáltatás nyújtásának az erőfölényben lévő vállalkozás általi megtagadása bizonyos
         körülmények között az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek minősülhet. Fenntartja, hogy a jelen ügy számos
         „rendkívüli körülményt” tartalmaz, ami arra utal, hogy a Microsoft részéről a szolgáltatás nyújtásának megtagadása visszaélés
         volt még a legszigorúbb – és így a Microsoft számára legkedvezőbb – feltevés mellet is, azaz a megtagadást a szellemi tulajdonjogok
         harmadik felek számára történő licencbe adásának megtagadásaként értelmezve (a megtámadott határozat (190) és (546)–(559) preambulumbekezdése).
         A Bizottság hangoztatja, hogy figyelembe vehet a Bíróság által a C‑241/91. P. és C‑242/91. P. sz., RTE és ITP kontra Bizottság
         egyesített ügyekben 1995. április 6‑én hozott ítéletben (EBHT 1995., I‑743. o.; a továbbiakban: Magill‑ítélet) azonosított
         és a Bíróság által a C‑418/01. sz. IMS Health ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélettel (EBHT 2004., I‑5039. o.) megerősített
         körülményektől eltérő „különleges körülményeket” is. Mindenesetre a jelen ügyben fennállnak ilyen rendkívüli körülmények.

      108    A Microsoft a közigazgatási eljárás kezdetétől fogva azzal érvel, hogy az interoperabilitásnak a Bizottság által a jelen ügyben
         alkalmazott fogalma nem áll összhangban a 91/250 irányelv által felvázolt „teljes interoperabilitás” koncepciójával, és hogy
         nem felel meg annak, ahogyan a vállalkozások a számítógépes hálózataikat a gyakorlatban felépítik (lásd különösen a második
         kifogásközlésre 2001. november 16‑án adott válasz 151–157. pontját és a harmadik kifogásközlésre 2003. október 17‑én adott
         válasz 29. és 30. oldalát). Állítása szerint „a teljes interoperabilitás akkor érhető el a szerverekhez való operációs rendszereket
         fejlesztők számára, ha e program minden funkcionalitása elérhető valamely ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerből”
         (az első kifogásközlésre 2000. november 17‑én adott válasz 143. pontja; lásd még ugyanebben az értelemben a harmadik kifogásközlésre
         adott válasz 29. és 63. oldalát). A Microsoft tehát a Bizottság által „egyirányúnak” nevezett meghatározást fogadja el, míg
         a Bizottság „kétirányú kapcsolatra” hivatkozik (a megtámadott határozat (758) preambulumbekezdése).

      109    A Microsoft beadványa szerint a fent hivatkozott teljes interoperabilitás elérhető a interfészekre vonatkozó információk felfedésének
         köszönhetően, amely információkat az „MSDN” terméke révén, vagy az általa szervezett „Professional Developers” konferenciákon,
         illetve bizonyos, a piacon elérhető egyéb megoldások révén már most is elérhetővé tesz (lásd különösen az első kifogásközlésre
         2000. november 17‑én adott válasz 12., 57–63., 73–83. és 147. pontját, a második kifogásközlésre 2001. november 16‑án adott
         válasz 6., 72., 94–96., 148. és 149. pontját, illetve a harmadik kifogásközlésre 2003. október 17‑én adott válasz 31. oldalát).

      110    A Microsoft szerint az interoperabilitás bizottsági koncepciója másfelől azt jelenti, hogy versenytársai operációs rendszerei
         minden tekintetben úgy kell, hogy működjenek, mint a szerverekhez való Windows operációs rendszer. Ez csak úgy lenne elérhető,
         ha e versenytársak számára megengedett lenne termékeinek, vagy azok egyes funkcióinak „klónozása”, és ha a termékeinek belső
         működésére vonatkozó információkat közölné e versenytársakkal (lásd különösen az első kifogásközlésre 2000. november 17‑én
         adott válasz 7., 20., 27., 144–150., és 154–169. pontját, a második kifogásközlésre 2001. november 17‑én adott válasz 158–161. pontját
         és a harmadik kifogásközlésre 2003. október 17‑én adott válasz 10. és 20. oldalát).

      111    A Microsoft fenntartja, hogy az ezen információk közlésére vonatkozó előírás sértene szellemi tulajdonjoga szabad felhasználását
         és innovációs hajlandóságát (lásd különösen a második kifogásközlésre 2001. november 16‑án adott válasz 162., 163. és 176. pontját
         és a harmadik kifogásközlésre 2003. október 17‑én adott válasz 3., 10., és 11. oldalát).

      112    Végezetül a Microsoft felhozza, hogy jelen ügy a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletek fényében vizsgálandó,
         mivel a megtagadást a szellemi tulajdonjogok harmadik feleknek való licencbe adásának megtagadásaként kell értékelni, és mivel
         ennélfogva a megtámadott határozat licencbe adásra kötelezést foglal magában. Fenntartja mindazonáltal, hogy a Bíróság által
         ezekben az ítéletekben szerinte kimerítően elfogadott szempontok egyik sem teljesül a jelen ügyben. A Microsoft következtetése
         szerint a kérdéses megtagadás nem tekinthető visszaélésnek, és a Bizottság ennek megfelelően nem rendelheti el az interoperabilitásra
         vonatkozó információk felfedését. Másodlagosan a Microsoft hivatkozik a C‑7/97. sz. Bronner‑ügyben, 1998. november 26‑án hozott
         ítéletre [EBHT 1998., I‑7791. o.] és állítja, hogy az ezen ítéletben meghatározott szempontok sem teljesülnek a jelen ügyben.

      113    Másodsorban ismertetni kell, hogy a Microsoft hogyan rendszerezi érveit a jogalap első részében, illetőleg azt, hogy az Elsőfokú
         Bíróság milyen módon vizsgálja meg ezt az érvelést.

      114    Ennek megfelelően, mielőtt kifejtené tényleges érvelését (lásd lentebb az első rész d) címét), a Microsoft számos, az interoperabilitásra
         vonatkozó megfontolást hoz fel, amelyek az alábbiak szerint összegezhetők. Először is állítja, hogy az ügyfélszámítógépekhez
         és a szerverekhez való Windows operációs rendszerek, illetőleg a szerverekhez való konkurens operációs rendszerek közötti
         interoperabilitás elérésére öt módszer is létezik. Másodszor kifogásolja a Bizottság által az interoperabilitásnak a jelen
         ügyben megkövetelt fokát – és lényegében azt állítja, hogy a Bizottság valódi szándéka annak lehetővé tétele, hogy a Microsoft
         versenytársai „klónozhassák” az ő termékeit vagy azok bizonyos jellegzetességeit –, illetőleg a megtámadott határozat 5. cikkében
         előírt korrekciós intézkedés alkalmazási körét.

      115    Mindezen különféle megfontolások mellett a Microsoft egy sor érvet hoz fel annak bemutatására, hogy azon protokollok, amelyek
         versenytársakkal való közlésére a megtámadott határozat értelmében köteles, technológiailag innovatívak, illetőleg hogy e
         protokollok vagy specifikációik szellemi tulajdonjog körébe tartoznak.

      116    A Microsoftnak a jelen jogalap első részére vonatkozó tényleges érvelése az alábbiak szerint rendszerezhető:

      –        a jelen ügy a Bíróság által a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ügyben kidolgozott és a fenti 107. pontban hivatkozott
         IMS Health ügyben megerősített különféle szempontok fényében értékelendő;

      –        a szempontok, amelyek fennállása esetén az erőfölényben lévő vállalkozás részéről a szellemi tulajdonjogok harmadik felek
         részére való licencbe adásának a megtagadása visszaélésnek minősíthető, a következők: először is ha az érintett termék, vagy
         szolgáltatás nélkülözhetetlen egy bizonyos üzleti tevékenység folytatásához; másodszor, ha a visszautasítás minden versenyt
         kizár a másodlagos piacon; harmadszor, ha a megtagadás megakadályozza valamilyen új termék létrehozását, amelyre potenciális
         fogyasztói igény lenne; és negyedszer, ha a megtagadás objektív módon nem igazolható;

      –        a jelen ügyben e négy feltétel egyike sem teljesül;
      –        másodlagosan az alkalmazandó feltételek azok, amelyeket a Bíróság a fenti 112. pontban hivatkozott Bronner‑ítéletben meghatározott,
         és amelyek megfelelnek a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ és IMS Health ítéletekben azonosított első, második és negyedik
         szempontnak;

      –        ennek megfelelően a jelen ügyben a fenti 112. pontban hivatkozott Bronner‑ítélet három feltételének egyike sem teljesül.
      117    Az Elsőfokú Bíróság elöljáróban a Microsoftnak az interoperabilitás különféle fokaira, és a megtámadott határozat 5. cikke
         szerinti korrekciós intézkedés alkalmazási körére vonatkozó állításait vizsgálja. A felperes operációs rendszerei és a versenytársak
         operációs rendszerei közötti interoperabilitás elérését lehetővé tevő öt módszer létezésével kapcsolatos érveket az Elsőfokú
         Bíróság az interoperabilitásra vonatkozó információ állítólagos nélkülözhetetlensége vizsgálatának körében elemzi. Az Elsőfokú
         Bíróság ezt követően a Microsoftnak a szellemi tulajdonjogokra vonatkozó érveivel foglalkozik, amely érvek a kommunikációs
         protokollokra és e protokollok specifikációira terjednek ki. Végezetül az Elsőfokú Bíróság mérlegeli a Microsoft által a jogalap
         első részében kifejtett tényleges érvelést, és meghatározza először is azon körülményeket, amelyek alapján a Microsoft kifogásolt
         magatartását elemezni kell, és másodszor, hogy e körülmények fennállnak‑e a jelen ügyben.

      b)     Az interoperabilitás különféle fokairól és a megtámadott határozat 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés alkalmazási köréről
       A felek érvei
      118    A Microsoft lényegében fenntartja, hogy hibás az interoperabilitás azon fogalma, amelyre a Bizottság azt a következtetését
         alapozza, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információ közlésének megtagadása erőfölénnyel való visszaélésnek minősül,
         és amely a megtámadott határozat 5. cikkében leírt korrekciós intézkedés alapjául is szolgál.

      119    A Microsoft hangsúlyozza, hogy „az interoperabilitás egy folytonosság mentén valósul meg” és „nem tekinthető abszolút normának”.

      120    Bár „az interoperabilitás egy minimális foka szükséges lehet a hatékony versenyhez”, e fokot azonban nem nehéz elérni, s számos
         módja létezik az az olyan értelemben vett interoperabilitás elérésének, hogy „a különféle forgalmazók által szolgáltatott
         operációs rendszerek képesek legyenek jól együttműködni”.

      121    A Microsoft szerint a megtámadott határozatban a Bizottság az interoperabilitás olyan fogalmát fogadja el, amely teljesen
         eltér a 91/250 irányelvben meghatározottól, amit a gyakorlatban a vállalkozások számítógépes hálózataik felépítésekor alkalmaznak.
         A Bizottság azt kívánja, hogy lehetséges legyen az a Microsoft egyik versenytársa által készített szerverekhez való operációs
         rendszer számára, hogy „minden tekintetben úgy működjék”, mint egy Windows szerverekhez való operációs rendszer (azaz elérhető
         legyen a „tökéletes helyettesíthetőség”, avagy „plug replaceability”). Valójában az interoperabilitás e foka csak akkor érhető el, ha a Microsoft versenytársai engedélyt kapnak termékeinek vagy
         azok egyes funkcióinak „klónozására”. Két szerverekhez való operációs rendszer képes lehet az interoperabilitásra abban az
         értelemben, hogy információt tudnak cserélni egymás között, vagy szolgáltatást tudnak nyújtani egymás számára, anélkül hogy
         feltétlenül „teljesen egyformák” lennének. Fontos tehát megkülönböztetni az „interoperabilitás” koncepcióját a „klónozástól”,
         vagy a „másolástól”.

      122    Állításai alátámasztására a Microsoft arra a két informaitkai szakértő által készített jelentésre hivatkozik, amelyet a második
         kifogásközlésre 2001. november 16‑án adott válaszához csatolt, és amelyben e szakértők kifejtik a „szoros összekapcsolódás”
         [tight coupling] és a „laza összekapcsolódás” [loose coupling] koncepcióit, valamint a különböző fejlesztőktől származó szoftvertermékek „szoros összekapcsolódására” irányuló próbálkozások
         sikertelenségének okait (a keresetlevél A.9.2. melléklete). Ezen okok technikai és üzleti jellegűek.

      123    A Microsoft kifejti továbbá, hogy a közigazgatási eljárás során ötven, különféle ipari szektorokban működő, és akkoriban különböző
         tagállamokban jelen lévő magán‑ és állami vállalkozásoktól származó nyilatkozatot mutatott be. Nyilatkozataikban e vállalkozások
         tanúsították a Windows ügyfélszámítógépekhez és szerverekhez való operációs rendszerei és a versenytársai szerverekhez való
         operációs rendszerei közötti, a piacon már elérhető megoldásokon alapuló magas szintű interoperabilitást. Emellett a Mercer‑jelentések
         alátámasztották, hogy valamely vállalkozás szerverekhez való operációs rendszerre irányuló választását nem az ügyfélszámítógépekhez
         és szerverekhez való Windows operációs rendszerekkel fennálló interoperabilitás határozza meg.

      124    Válaszában a Microsoft az annak bizonyítására felépített érveinek bevezetésekor, hogy protokolljai szellemi tulajdonjog védelme
         alá esnek, illetőleg az Elsőfokú Bíróság által egyik írásban feltett kérdésére adott válaszában is számos állítást fogalmaz
         meg a megtámadott határozat 5. cikkében leírt korrekciós intézkedés alkalmazási körére vonatkozóan. Ezen állítások révén a
         Microsoft ugyancsak felveti a jelen ügyben az interoperabilitás Bizottság által megkívánt fokának a kérdését.

      125    Így a Microsoft válaszában azt állítja, hogy ellentmondás áll fenn a korrekciós intézkedés és a Bizottság által a megtámadott
         határozatban az „interoperabilitás alternatív módszerei” relevanciájának elemzése céljából alkalmazott „interoperabilitási
         követelmény” között. Az Elsőfokú Bíróság által feltett írásbeli kérdések egyikére adott válaszában a Microsoft azt állítja,
         hogy a megtámadott határozat 5. cikkében előírt nyilvánosságra hozatali kötelezettség alkalmazási körére nézve a Bizottság
         eltérő értelmezéseket adott.

      126    Az utóbbi pont kapcsán a Microsoft megjegyzi, hogy a megtámadott határozat (669) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja,
         hogy „a nyilvános iparági követelmények nem elégségesek ahhoz, hogy a versenytársaknak lehetővé tegyék az ugyanolyan fokú
         interoperabilitás elérését a Windows‑tartományfelépítés vonatkozásában, mint ami a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs
         rendszerek számára lehetséges”. A Microsoft megjegyzi azt is, hogy a megtámadott határozat (679) preambulumbekezdésében a
         Bizottság megállapítja, hogy „a Novell »ügyfél nélküli« munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerei nem alkalmasak
         a Windows ügyfélszámítógépek és munkacsoportszerverek összes képességeinek ugyanolyan módon való használatára, mint ahogy
         a munkacsoportszerverekhez való [Windows] operációs rendszerek képesek”. A Microsoft ebből arra következtet, hogy a Bizottság
         kezdetben úgy tekintette az interoperabilitást, mint a Microsoft versenytársainak arra vonatkozó képességét, hogy termékeiket
         minden tekintetben a szerverekhez való Windows operációs rendszerekkel azonos módon működtessék. A Bizottság tehát úgy véli,
         mintha egyfajta „kvázi azonosság” állna fenn ez utóbbiak és a Microsoft versenytársai szerverekhez való operációs rendszerei
         között.

      127    A Bizottság által javasolt interoperabilitási fok eléréséhez (amely fokra a Microsoft változóan „plug replacement”,„plug replaceability”,„drop‑in”, „funkcionális azonosság” és „funkcionális klón” kifejezésekkel hivatkozik) a Microsoftnak sokkal több információt – nevezetesen
         a szerverekhez való operációs rendszereinek belső működésére vonatkozó információkat (beleértve az „algoritmusokat és a döntési
         szabályokat”) – kellene közölnie, mint amennyire a megtámadott határozat 5. cikke utal.

      128    A Microsoft szerint a Bizottság ezt követően másik megközelítést fogadott el, és az 5. cikk szűk értelmezését javasolta, arra
         az álláspontra helyezkedve, hogy e cikk azt követelte meg a felperestől, hogy csak az „on the wire” kommunikációs protokollokat adja licencbe versenytársainak. Ennek az állításnak az alátámasztására a Microsoft hivatkozik
         azon tényre, hogy az ideiglenes intézkedés iránti eljárás során tartott meghallgatáson azok a felek, akik számára akkor engedélyezte
         az Elsőfokú Bíróság a beavatkozást a Bizottság kérelmeinek támogatására, kijelentették, hogy nem fűződött érdekük a szerverekhez
         való Windows operációs rendszerek belső működésére vonatkozó információk megszerzéséhez. Emellett a Bizottság ellenkérelmében
         és viszonválaszában megerősítette, hogy nem javasolta, hogy a Microsoft versenytársai „klónozhassák” a szerverekhez való Windows
         operációs rendszerek által nyújtott állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokat, valamint a felhasználók és felhasználócsoportok
         adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatásokat. Mindazonáltal a megtámadott határozat alapján a Microsoft által a Bizottságnak
         benyújtott több ezer oldalnyi specifikáció lehetővé teszi versenytársai számára, hogy lemásolják a saját kutatási és fejlesztési
         erőfeszítéseinek köszönhethően létrehozott termékei bizonyos „jellegzetességeit”. Így például azzal, hogy hozzáférnek a DRS
         (Directory Replication Service) protokollhoz, a harmadik felek képesek lesznek a Windows operációs rendszer Active Directoryt
         használó más részeinek visszafejtésére.

      129    2005 októberében, azaz több hónappal a jelen eljárás írásbeli szakaszának lezárását követően egy harmadik álláspontot elfogadva,
         a Bizottság a megtámadott határozat 5. cikkét ismét úgy értelmezte, mint amely szerint az információnak, amelyet a Microsoft
         közölni köteles, lehetővé kell tennie versenytársai számára, hogy „funkcionális azonosságot” hozhassanak létre a szerverekhez
         való Windows operációs rendszerekkel, vagy más szóval ez utóbbiakat „tökéletesen helyettesítő” rendszereket. A Microsoft ismét
         azt állítja, hogy az 5. cikk ilyen módon való értelmezése azt követeli meg, hogy a szerverekhez való Windows operációs rendszerek
         belső működésre vonatkozó információkhoz adjon hozzáférést.

      130    A meghallgatáson a Microsoft részletesen kifejtette a „több főkiszolgálós replikáció” [multimaster replication] mechanizmust, és ezen összefüggésben a fentiekkel azonos tartalmú érveket hozott fel.

      131    A Microsoft kifejtette, hogy a múltban a címtárszolgáltatást egyetlen, igen nagy és drága szerver nyújtotta. Manapság e szolgáltatásokat
         általában sok kisebb, különböző helyen található, egymással összekapcsolt, kevésbé drága szerver nyújtja, amelyek együttesét
         a Microsoft a meghallgatáson vetített különféle diákon „kék buborékkal” jelölte. A Microsoft elmondta, hogy a „kék buborék”
         részét képező, a címtárszolgáltatás nyújtásába bevont szerverekre telepített szoftvereknek ugyanazon belső logikára kell épülniük,
         hogy ezáltal a szerverek képesek legyenek úgy együttműködni, mintha egyetlen egység lennének. E szerverek mindegyikének ténylegesen
         azt kell feltételeznie, hogy a többi is pontosan ugyanúgy fog viselkedni valamely kérés megválaszolásakor. Hozzáfűzte, hogy
         a „kék buborékon” belül, adott operációs rendszerrel működő szerverek közötti kommunikáció igen speciális jellegű.

      132    A több főkiszolgálós replikáció mechanizmus lehetővé teszi a „kék buborékon” belül tartományvezérlőként működő szerveren tárolt
         bármilyen adat módosításának (például a felhasználói jelszó megváltoztatásának) automatikus „replikációját” az összes többi,
         tartományvezérlőként működő és ugyanazon „kék buborékhoz” tartozó szerveren.

      133    A Microsoft előadja, hogy az első vállalkozás, amely sikerrel járt ilyen mechanizmus kidolgozásában, a Novell volt 1993‑ban.
         Mindazonáltal a NetWare szerverekhez való operációs rendszerében lévő mechanizmus mindössze legfeljebb 150 tartományvezérlő
         teljesen összehangolt működtetését teszi lehetővé a „kék buborékon” belül, míg a Windows 2000 Server rendszerben az Active
         Directory több ezer tartományvezérlővel képes egyszerre együttműködni.

      134    A több főkiszolgálós replikáció mechanizmussal kapcsolatos fejlesztéseire való további utalásként a Microsoft megismételte,
         hogy a megtámadott határozat célja az volt, hogy lehetővé tegye versenytársai számára, hogy a Microsoft szerverekhez való
         Windows operációs rendszereivel „funkcionálisan egyenértékű” szerverekhez való operációs rendszereket hozzanak létre. A határozat
         célja többek között az volt, hogy olyan címtárszolgáltatást alkalmazó szerverek, amelyekre a szerverekhez való konkurens operációs
         rendszereket telepítettek, képesek legyenek a „kék buborékon” belül helyettesíteni olyan már létező szervereket, amelyeken
         Active Directoryt használó, szerverekhez való Windows operációs rendszert telepítettek. Ez csak akkor lenne lehetséges, ha
         a Microsoft versenytársai információval rendelkeznének a szerverekhez való operációs rendszereinek belső működéséről, beleértve
         az algoritmusokat, azaz olyan adatokat, amelyek messze túlmutatnak az interoperabilitásra a megtámadott határozat szerint
         vonatkozó információk körén.

      135    A Microsoft hozzátette, hogy egy több főkiszolgálós replikáció tehát nem tud különböző szolgáltatók operációs rendszereivel
         működő szerverek között működni. Például egy olyan szervert, amelyre Sun operációs rendszert telepítettek, nem lehetne behelyezni
         egy Novell operációs rendszert vagy Active Directoryt használó szervereket tartalmazó „kék buborékba”. A Microsoft mindazonáltal
         kifejtette, hogy miután az Active Directory standard protokollokra épül, mint az LDAP (Lightweight Directory Access Protocoll),
         olyan számítógép‑hálózatban is képes működni, amelyben a címtárszolgáltatást valamely versenytársának a szerverekhez való
         operációs rendszere szolgáltatja. Nincs különbség a között, hogy ezen interoperabilitás két különböző szerver, vagy egy szerver
         és egy „kék buborékon” belüli szervercsoport között áll fenn.

      136    A Bizottság elutasítja a Microsoft állításait.

      137    Mindenekelőtt hivatkozik az „interoperabilitásra vonatkozó információnak” és a „protokolloknak” a megtámadott határozat 1. cikke
         (1) és (2) bekezdésében szereplő definíciójára. A határozat a „specifikációknak” nevezett,e protokollok részletes leírását
         tartalmazó technikai dokumentáció közlésére kötelezi a Microsoftot. A specifikációk mutatják meg, hogy „az üzeneteket hogyan
         formázza, mikor hozza létre, hogyan értelmezze, hogyan kezelje a nem megfelelő üzeneteket stb.”. Lényeges megkülönböztetni
         e technikai dokumentációt a Microsoft termékeinek forráskódjától. Kifejti, hogy a versenytársnak, aki a Microsoft protokollokat
         „megértő” szerverekhez való operációs rendszert kíván írni, biztosítania kell, hogy termékei olyan forráskódot tartalmazzanak,
         amely alkalmazza e protokollok specifikációit. Mindazonáltal két, ugyanazokat a protokoll‑specifikációkat alkalmazó programozó
         nem ír ugyanolyan forráskódot, és a programjaik is eltérően fognak működni (a megtámadott határozat (24), (25), (698) és (719)–(722) preambulumbekezdése).
         Ebből a szempontból a protokollokat a nyelvhez lehet hasonlítani, ahol a specifikációnak a mondattan és a szókincs felel meg,
         hiszen az a tény, hogy két ember ugyanazon nyelv mondattanát és szókincsét tanulja meg, még nem jelenti azt, hogy ezeket ugyanúgy
         fogják használni. Mindemellett a Bizottság kifejti, hogy „az a tény, miszerint két termék kompatibilis protokollok révén nyújtja
         szolgáltatásait, még nem mond el semmit arról, hogy ténylegesen hogyan nyújtják e szolgáltatásokat”.

      138    A Bizottság fenntartja, hogy a Microsoft az interoperabilitás koncepciójának szűk értelmezését javasolja, amely összeegyeztethetetlen
         a 91/250 irányelvvel. A megtámadott határozat (749)–(763) preambulumbekezdésére hivatkozva megjegyzi, hogy a közigazgatási
         eljárás során már felhozottakhoz képest a Microsoft nem hoz fel új érvet. A tárgyaláson a Bizottság előadta, hogy nem csak
         azért hivatkozott erre az irányelvre, hogy bemutassa az interoperabilitásnak a szoftverágazat‑beli fontosságát, hanem azért
         is, hogy értékelje az interoperabilitás koncepcióját.

      139    A Bizottság elismeri ugyanakkor, hogy az ügyfélszámítógépekhez és munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek
         közötti interoperabilitásnak számos különböző foka van, és hogy a Windows‑tartományfelépítéssel „bizonyos fokú interoperabilitás”
         már most is elérhető. Nem rögzítette előzetesen az interoperabilitás azon fokát, amely szükséges a piacon a hatékony verseny
         fenntartásához, de a vizsgálatot követően megállapította, hogy a versenytársak által a rendelkezésre álló módszerekkel elérhető
         interoperabilitás túlzottan alacsony volt ahhoz, hogy lehetővé tegye számukra az életképes piaci jelenlétet. A Bizottság a
         megtámadott határozat azon részére hivatkozva, amelyben bizonyította, hogy „az interoperabilitás a kulcstényező a Microsoft
         munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereinek előretörésében” (a megtámadott határozat (637)–(665) preambulumbekezdése),
         megjegyzi, hogy nyilvánvalóvá vált, hogy az említett módszerek „nem teszik lehetővé az interoperabilitás ügyfelek által megkívánt
         fokának gazdaságilag életképes elérését”.

      140    Viszonválaszában a Bizottság állítja, hogy a megtámadott határozatban nem következtetett arra, hogy a versenytársaknak képesnek
         kell lenniük lemásolni a Microsoft „interoperabilitási megoldásait”. Ami a lényeg, hogy saját innovációs erőfeszítéseikre
         támaszkodva képesek legyenek az interoperabilitás azonos fokát elérni”.

      141    Végezetül a Bizottság szerint, a Microsoft állításaival ellentétben, a megtámadott határozat nem arra irányul, hogy lehetővé
         tegye a szerverekhez való konkurens operációs rendszerek számára, hogy minden tekintetben úgy működjenek, mint a szerverekhez
         való Windows operációs rendszer, és következésképp, hogy a Microsoft versenytársainak lehetősége legyen az előbbi termékei
         jellegzetességeinek „klónozására”. A megtámadott határozat valójában azt célozza, hogy e versenytársak képessé váljanak olyan
         termékek kifejlesztésére, amelyek „eltérően működnek, [de ugyanakkor] képesek megérteni a Microsoft releváns termékei által
         továbbított üzeneteket”. Emellett az interoperabilitásra vonatkozó információ, amelyet a megtámadott határozat alapján a Microsoftnak
         közölnie kell a versenytársaival, nem teszi lehetővé azok számára, hogy a Microsoft termékeivel teljesen azonos termékeket
         állítsanak elő.

      142    E pontban a Bizottság a tárgyaláson kifejtette, hogy különbséget kell tenni a „funkcionális azonosság” és a „funkcionális
         klón” koncepciója között. A „funkcionálisan azonos” nem olyan rendszer, amely ugyanúgy működik, mint az általa helyettesített
         munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszer, hanem mint egy rendszer, amely ugyanolyan feltételekkel képes megfelelő
         választ adni egy meghatározott megkeresésre, mint a Windows operációs rendszer, és képes elérni, hogy egy Windows ügyfélszámítógép
         vagy szerver ugyanúgy reagáljon az üzeneteire, mintha azok az említett Windows operációs rendszerről érkeznének.

      143    A Bizottság szerint a „szoros összekapcsolódás” és a „laza összekapcsolódás” nem pontosan meghatározott technikai fogalom,
         különösen nem az operációsrendszer‑szoftverek esetében. Mindenesetre vitatja, hogy a keresetlevél A.9.2. mellékletében hivatkozott
         „szorosan összekapcsolódó interfész részletek” innovatívak lennének.

      144    A Bizottság emlékeztet arra, hogy a megtámadott határozat (357), (358), (440)–(444), (511), (513), (595) (602), (628) és (707) preambulumbekezdésében
         már tárgyalta a Microsoft által a közigazgatási eljárás során benyújtott vevői nyilatkozatokat. E nyilatkozatok, amelyek még
         2000–2001‑ben születtek, lényegében olyan vállalkozásokra vonatkoznak, amelyek munkacsoport‑hálózataikhoz a Windowst egyfajta
         „standardként” alkalmazzák. A Mercer‑jelentéseket illetően pedig a Bizottság kifejti, hogy a megtámadott határozat (645) preambulumbekezdésében
         már megállapította, hogy az e jelentésekben elemzett adatok pontosan az ellenkezőjét sugallják annak, amit a Microsoft állít.

      145    Továbbmenve a Bizottság elutasítja a Microsoft azon érvét, amely a megtámadott határozat 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés
         és az interoperabilitásnak a határozatban az „interoperabilitás alternatív módszerei” relevanciájának mérlegelésére használt
         fogalma közötti állítólagos ellentmondásra alapul.

      146    A Bizottság elismeri, hogy nehezen tudja értelmezni ennek az érvelésnek a tartalmát. A megtámadott határozat (669) és (679) preambulumbekezdésének
         a Microsoft által hivatkozott részeiben a Bizottság egyáltalán nem utasítja el az interoperabilitásra vonatkozó információk
         közlésének bizonyos alternatíváit amiatt, hogy ezen alternatívák nem teszik lehetővé a Microsoft termékeinek vagy e termékek
         egyes jellegzetességeinek „klónozását”. Pusztán azt jegyzi meg ezekben, hogy ezek az alternatívák „alacsonyabb fokú interoperabilitást
         biztosítanak a Microsoft domináns termékeivel (alacsonyabb szintű képességet az e termékek funkcióihoz való hozzáférésre),
         mint amit a Microsoft saját ajánlata”. A releváns kérdés tehát a Windows‑környezettel való „együttműködésre” való képesség.

      147    A megtámadott határozat (568)–(572) és (740)–(763) preambulumbekezdéséből nyilvánvaló, hogy a határozat csak az interfészek
         specifikációinak közlésére vonatkozik. A Microsoft nem támasztja alá a szükséges mértékben azon állítását, amely szerint a
         protokolljai specifikációihoz való hozzáférés révén a harmadik felek képesek lennének a szerverekhez való Windows operációs
         rendszer egyéb, az Active Directoryt használó részeit is visszafejteni.

      148    A tárgyaláson a Bizottság vitatta a Microsoft által a több főkiszolgálós replikációra alapított állítások megalapozottságát.
         Megerősítette, hogy a megtámadott határozat célja többek között az volt, hogy biztosítsa, a Microsoft valamely versenytársa
         által előállított munkacsoportszerverekhez való operációs rendszert futtató szerverek képesek legyenek részt venni a munkacsoportszerverekhez
         való Windows operációs rendszert futtató szerverek által alkotott „kék buborékban”, és hogy ennek megfelelően a megtámadott
         határozat 5. cikkében előírt közlési kötelezettség lefedje az ezen „kék buborékon” belüli szerverek közötti kommunikációra
         vonatkozó információkat. Mindazonáltal visszautasította a Microsoft állítását, amely szerint e cél csak a termékei belső működésére
         vonatkozó információkhoz való hozzáférés lehetővé tételével lenne megvalósítható.

      149    Az SIIA hangsúlyozza az interoperabilitásnak a szoftverpiacon játszott kulcsfontosságú szerepét. Kétségtelen, hogy a fogyasztók
         jelentős hangsúlyt fektetnek azon tényre, hogy a számítógépi programok interoperábilisak legyenek az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszerek által képviselt kvázi monopolista termékekkel. Normális versenyfeltételek mellett a szoftverfejlesztők
         minden érdeke ahhoz fűződik, hogy elősegítsék a termékeik és a versenytársak termékei közötti interoperabilitást, és hogy
         közöljék az interoperabilitásra vonatkozó információkat. Így tehát a „normális” tényezők, azaz az ár, a termékbiztonság, a
         műveleti sebesség, vagy bizonyos funkciók újszerű jellege tekintetében versenyeznek. A Microsoft azonban arra használja az
         egyes piacokon meglévő kvázi monopolhelyzetét, hogy kiterjessze e helyzetet a szomszédos piacokra. Pontosabban fogalmazva
         a Microsoft azzal, hogy eltér a standard ágazati protokolloktól, „apróbb (és szükségtelen) kiegészítéseket” eszközölve azokon,
         és azzal, hogy elutasítja a versenytársak ezen „kiterjesztett protokollokhoz” való hozzáférését, korlátozza azok képességét
         a „kvázi monopolista” termékeivel való interoperabilitás megvalósítására.

      150    Az SIIA ugyancsak vitatja a Microsoft azon állítását, amely szerint a megtámadott határozat célja, hogy lehetővé tegye a Microsoft
         versenytársai számára, hogy olyan szerverekhez való operációs rendszereket fejlesszenek ki, amelyek minden tekintetben úgy
         viselkednek, mint egy szerverekhez való Windows operációs rendszer. A megtámadott határozat célja, hogy lehetővé tegye a munkacsoportszerverekhez
         való konkurens operációs rendszerek számára, hogy ugyanúgy tudjanak együttműködni az ügyfélszámítógépekhez és a munkacsoportszerverekhez
         való Windows operációs rendszerekkel, mint ahogyan azt a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek teszik.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      151    A Microsoft a fenti 118–135. pontban bemutatott különféle érveivel két fő kérdést vet fel: egyrészt az interoperabilitásnak
         a Bizottság által a jelen ügyben megkívánt fokára, és másrészt a megtámadott határozat 5. cikkében leírt korrekciós intézkedés
         alkalmazási körére vonatkozóan.

      152    E két kérdés valójában összekapcsolódik, mivel – ahogy az különösen a megtámadott határozat (998) preambulumbekezdéséből kitűnik –
         a korrekciós intézkedés célja arra kötelezni a Microsoftot, hogy mind a Sunnal, mind pedig többi versenytársával közölje azon
         információkat, amelyeket a Bizottság szerint visszaélésszerűen visszautasított közölni. A korrekciós intézkedés alkalmazási
         köre ezért a Microsoft által folytatott visszaélésszerű magatartás fényében értelmezendő, és függ az interoperabilitásnak
         a Bizottság által a megtámadott határozatban előirányzott fokától.

      153    Ahhoz, hogy az Elsőfokú Bíróság e kérdésekről határozhasson, előzetesen emlékeztetni kell a megtámadott határozat egy sor
         ténybeli és technikai megállapítására. A Bizottság az interoperabilitásnak a jelen ügyben megkívánt szintjét különösen a Windows
         munkacsoport‑hálózatok szervezésének módja, és az e hálózatokon belüli különféle operációs rendszerek közötti kapcsolatok
         elemzése alapján értékelte, s jutott végezetül arra, hogy szükségszerű az interoperabilitásra vonatkozó információkhoz való
         hozzáférés biztosítása. Az Elsőfokú Bíróság elöljáróban ugyancsak meghatározza azon információ természetét, amelyre a megtámadott
         határozat irányul.

      –       Ténybeli és technikai megállapítások
      154    A Bizottság a megtámadott határozat (21)–(59), (67)–(106), és (144)–(184) preambulumbekezdésében egy sor ténybeli és technikai
         megállapítást tesz az érintett termékekre és technológiákra vonatkozóan.

      155    Az Elsőfokú Bíróság elöljáróban megjegyzi, hogy a Microsoft lényegében nem vitatja ezeket a különféle megállapításokat. Ráadásul
         azok nagymértékben a közigazgatási eljárás során a Microsoft által (különösen a három kifogásközlésre adott válaszában) tett
         kijelentéseken, illetőleg az internetes oldalán közölt dokumentumokon és jelentéseken alapulnak. Emellett a felek – így a
         Microsoft – szakértői által a tárgyaláson tartott technikai előadások is megerősítik e megállapítások megalapozottságát.

      156    Először is a Bizottság, miután megállapítja, hogy az „interoperabilitás” szót a technikusok különféle kontextusokban használják,
         és az eltérő jelentéseket hordozhat, idézi a 91/250 irányelv (10), (11), és (12) preambulumbekezdését (a megtámadott határozat
         (32) preambulumbekezdése).

      157    Ezek a preambulumbekezdések a következők:

      „[…] a számítógépi program funkciója abban áll, hogy a számítógépes rendszer többi elemével és a felhasználókkal kapcsolatba
         lépjen és azokkal együttműködjön, és ebből a célból logikai és adott esetben fizikai kapcsolatra és kölcsönhatásra van szükség
         ahhoz, hogy a szoftver és a hardver valamennyi eleme számára lehetővé váljék, hogy más szoftverrel és hardverrel, valamint
         a felhasználókkal a célnak megfelelően tudjon működni;

      […] a programnak a szoftver és hardver elemek közötti efféle összekapcsolódást [helyesen: összeköttetést] és kölcsönhatást
         [helyesen: interakciót] biztosító részei általában »csatlakozási felületek« (interfész) néven ismertek;

      […] ez a funkcionális kapcsolat [helyesen: összeköttetés] és kölcsönhatás [helyesen: interakció] »interoperabilitás« (együttes
         működtetés) néven ismert; mivel ez az interoperabilitás olyan képességként definiálható, amely lehetővé teszi az információcserét
         és a kicserélt információ kölcsönös felhasználását;”

      158    A Bizottság ezt követően megállapítja, hogy a Microsoft kifogásolja, hogy a jelen ügyben az interoperabilitásnak a 91/250
         irányelvben megfogalmazotton túlmenő fogalmát fogadta el. Mindazonáltal a Bizottság és a Microsoft egyetért abban, hogy „az
         interoperabilitás fokozati kérdés, és hogy a különféle szoftvertermékek valamely rendszerben (legalábbis részlegesen) »együttesen
         működnek«, ha képesek információt cserélni és kölcsönösen felhasználni a kicserélt információt” (a megtámadott határozat (33) preambulumbekezdése).

      159    Másodszor a Bizottság megjegyzi, hogy napjainkban a számítógépek egyre inkább más számítógépekkel összekapcsolódva, hálózatban
         működnek. A meghatározott, végrehajtani kívánt feladattól függően, az ügyfélszámítógép‑felhasználók egyaránt használják saját
         ügyfélszámítógépük számítási képességeit, illetve ezzel egyidejűleg különféle típusú, jóval erősebb „többfelhasználós” számítógépek,
         azaz „szerverek” képességeit, amelyeket saját ügyfélszámítógépeiken keresztül, közvetve érnek el (a megtámadott határozat
         (47) preambulumbekezdése). A különböző hálózati erőforrásokhoz való könnyű és hatékony hozzáférés biztosítása érdekében az
         alkalmazásokat számos számítógép között kell felosztani, amelyek mindegyike különböző, „együttesen működő” komponenseket állomásoztat,
         illetve a hálózaton belül összekapcsolt számítógépeknek egy egységes „felosztott számítástechnikai rendszerbe” kell integrálódniuk
         (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdése). Végezetül „az ilyen rendszerek ideális esetben »átlátszóvá« (azaz láthatatlanná)
         teszik az alapul szolgáló hardver és szoftver összetettségét a felhasználó és a felosztott alkalmazások számára, hogy ezáltal
         a felhasználók és alkalmazások a számítástechnikai erőforrásokhoz való hozzáférés érdekében könnyen megtalálhassák az utat
         ezen összetettségen keresztül” (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdése).

      160    Harmadsorban a Bizottság hangsúlyozza, hogy a jelen ügy a „munkacsoportszerver‑szolgáltatásokra” koncentrál, nevezetesen azon
         hálózati alapszolgáltatásokra, amelyeket a hivatali alkalmazottak a mindennapi munkájuk során használnak (a megtámadott határozat
         (53) preambulumbekezdése). A következő háromféle szolgáltatást azonosítja: először a szervereken tárolt állományok megosztását,
         másodszor a nyomtatók megosztását, harmadszor pedig a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációját. A harmadik fajta
         szolgáltatás különösen a hálózati források biztonságos elérésének és használatának biztosítását foglalja magában, méghozzá
         először a felhasználók hitelesítése révén, majd az adott művelet elvégzésére vonatkozó jogosultságuk ellenőrzése révén (a
         megtámadott határozat (54) preambulumbekezdése).

      161    Ezek a különféle szolgáltatások emellett szorosan összekapcsolódnak, és valójában nagymértékben úgy tekinthetők, mint „egyetlen
         szolgáltatás”, azonban két különböző nézőpontból nézve: a felhasználóéból (az állomány‑ és a nyomtatószolgáltatás) és a hálózati
         rendszergazdáéból (felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások) (a megtámadott határozat
         (56) és (176) preambulumbekezdése). Jóllehet a Microsoft a verseny megszüntetésére vonatkozó érvelésében fenntartja, hogy
         a Bizottság az érintett piac „mesterségesen szűk” meghatározását fogadta el azzal, hogy csupán a fentebb említett három szolgáltatást
         foglalta bele (lásd a lenti 443–449. pontot), nem vitatja az e szolgáltatások között fennálló említett kapcsolat meglétét.

      162    Ezeknek a körülményeknek fényében a Bizottság úgy határozza meg a „munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket”,
         mint olyan operációs rendszerek, amelyeket a célra terveztek és forgalmaznak, hogy együttesen nyújtsanak állomány‑ és nyomtatómegosztással,
         illetve felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatásokat viszonylag kisszámú, egymással
         kis‑ vagy közepes méretű hálózatokban összekapcsolt ügyfélszámítógép részére (a megtámadott határozat (53) és (345) preambulumbekezdése).
         Ezek az operációs rendszerek a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos információk hatékony tárolásának
         és keresésének biztosítása érdekében általában a „címtárszolgáltatások” technológiájára támaszkodnak (a megtámadott határozat
         (55) preambulumbekezdése).

      163    Negyedsorban a Bizottság megvizsgálja, hogy hogyan érik el az interoperabilitást a „Windows munkacsoport‑hálózatokon” belül
         (a megtámadott határozat (144)–(184) preambulumbekezdése), azaz „olyan ügyfélszámítógépekből [amelyekre ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszert telepítettek] és olyan munkacsoportszerverekből [amelyekre munkacsoportszerverekhez való
         Windows operációs rendszert telepítettek] álló csoport[okon belül], amelyek számítógép‑hálózaton keresztül kapcsolódnak össze”
         (a megtámadott határozat 1. cikke (7) bekezdése).

      164    Ezért a Bizottság a Microsoft „Windows 2000” generációba tartozó  operációsrendszereire koncentrált, miközben megjegyzi, hogy
         ezeknek a rendszereknek a lényegi funkciói hasonlóak a következő generáció rendszereiéhez (nevezetesen az ügyfélszámítógépekhez
         való „Windows XP Home Edition” és a „Windows XP Professional” operációs rendszerekéhez, illetve a szerverekhez való „Windows 2003
         Server” operációs rendszeréhez (a megtámadott határozat 182. lábjegyzete).

      165    Először is a Bizottság egy sor, a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatásokra vonatkozó
         megfontolást fogalmaz meg (a megtámadott határozat (147)–(157) preambulumbekezdése). A Windows munkacsoport‑hálózatokon belül
         a „Windows‑tartományok” képezik e szolgáltatások nyújtásának a lényegét; a Bizottság e tartományokat úgy jellemzi mint „adminisztratív
         egységeket”, amelyek révén a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek az ügyfélszámítógépeket és a munkacsoportszervereket
         irányítják (a megtámadott határozat (145)–(146) preambulumbekezdése). Valamely Windows‑tartományon minden egyes „forrása”
         (számítógép, nyomtató, felhasználó, alkalmazás stb.) rendelkezik egy „tartományfiókkal”, amely az egész tartományra nézve
         azonosítja ezt a forrást, és hogy ugyanazon Windows‑tartományon belül „egyszeri felhasználó‑belépés” érhető el abban az értelemben,
         hogy ha a felhasználó belép a tartomány valamely forrásába (általában a saját ügyfélszámítógépe), akkor a tartományon belüli
         összes többi forrás is „felismeri”, és nem kell újra megadnia a nevét és a jelszavát (a megtámadott határozat (146) preambulumbekezdése).

      166    A Bizottság hangsúlyozza a „tartományvezérlőként” ismert szervereknek a Windows‑tartományokon belüli fontosságát a többi,
         ún. „tagszerverrel” szemben (a megtámadott határozat (147) preambulumbekezdése). A tartományvezérlők felelősek a tartományfiókok
         és a kapcsolódó információk tárolásáért. Más szóval úgy működnek, mint a Windows‑tartomány „telefonközpont–kezelői” (a megtámadott
         határozat (147) preambulumbekezdése).

      167    A Bizottság különösen hangsúlyozza az Active Directory kulcsszerepét és a változásokat, amelyeket a „kész címtárszolgáltatásnak”
         a Windows 2000 Server operációs rendszerbe való bevezetése jelentett a korábbi Windows operációs rendszerek, nevezetesen a
         Windows NT generáció esetében alkalmazott megoldáshoz képest a tartományvezérlők Windows 2000 tartományon belüli egymáshoz
         kapcsolódását illetően (a megtámadott határozat (149) preambulumbekezdése).

      168    A Windows NT 4.0 operációs rendszer elsődleges és másodlagos tartományvezérlőkkel rendelkezik. Ebben a rendszerben a tartományfiókok
         megváltoztatása csak az elsődleges tartományvezérlők révén lehetséges, majd ezt követően e változtatás rendszeresen és automatikusan
         továbbítódik valamennyi másodlagos tartományvezérlő számára. A Windows 2000 tartomány esetében ugyanakkor valamennyi tartományvezérlő
         „egyenrangúként” [peers] működik, így bármelyik révén lehetséges a tartományfiókok megváltoztatása, amely változtatások azután automatikusan továbbítódnak
         a többi tartományvezérlő számára (a megtámadott határozat (150) preambulumbekezdése). Ezen műveleteket már a Windows NT 4.0
         operációs rendszerek által használtaktól eltérő, új szinkronizálási protokollok hajtják végre.

      169    A Windows 2000 tartományok másik új jellemzője, hogy hierarchikusan rendezhetők az automatikus bizalmi kapcsolatok révén egymáshoz
         kapcsolt „fáik” révén, miközben több „fa” a bizalmi kapcsolatok révén „erdővé” kapcsolható (a megtámadott határozat (151) preambulumbekezdése).
         A Windows 2000 tartományvezérlők globális katalógus szerverként is felépíthetők, ami azt jelenti, hogy nem csak az általuk
         ellenőrzött tartományokban elérhető forrásokra vonatkozó információkat tárolják, hanem egyúttal az „erdőben” elérhető források
         „összefoglalóját” is, azaz a „globális katalógust”. A globális katalógusban tárolt adatokat különféle protokollok frissítik.

      170    Ezt követően a Bizottság kifejti, hogy a Windows NT technológiáról a Windows 2000 technológiára való váltás a Windows munkacsoportszerverek
         biztonsági felépítésében is változásokat eredményezett (a megtámadott határozat (152)–(154) preambulumbekezdése). Így a Windows 2000
         tartományban a hitelesítés már a „Kerberos” protokollon alapul és nem az NTLM (NT LAN Manager) protokollon, ami számos előnyt
         eredményez a kapcsolat sebességét, a kölcsönös hitelesítést és a bizalmi kapcsolatok kezelését illetően. A Kerberos protokoll
         szerinti „kulcsszolgáltató” [Key Distribution Center] „be van építve a tartományvezérlőn futó egyéb Windows 2000 biztonsági szolgáltatásokba, és a tartomány Active Directoryját
         használja biztonsági fiókok adatbázisaként” (a megtámadott határozat (153) preambulumbekezdése). Mindazonáltal a Windows 2000
         Professional és a Windows 2000 Server operációs rendszerek által alkalmazott Kerberos protokoll nem a Massachusetts Institute
         of Technology (MIT) által kifejlesztett standard, hanem a Microsoft által „kiterjesztett” változat (a megtámadott határozat
         (153)–(154) preambulumbekezdése).

      171    Végezetül, a Windows NT technológiáról a Windows 2000 technológiára és az Active Directoryra való átállással hozott változások
         között a Bizottság megemlíti azon tényt, miszerint annak érdekében, hogy egyszerűsítsék a Windows ügyfélszámítógépek Windows‑tartományban
         való adminisztrációját, számos funkciót integráltak a Windows 2000 Professional és a Windows 2000 Server operációs rendszerekbe
         (a megtámadott határozat (155)–(157) preambulumbekezdése). Ezek a funkciók – a Bizottság többek között a „Group Policy” és
         az „Intellimirror” funkciókra hivatkozik – „jelentősen továbbfejlesztettek”, vagy akár kizárólag csak az Acitve Directoryt
         használó Windows 2000 tartományvezérlővel kezelt Windows 2000 tartományban érhetők el (a megtámadott határozat (156) preambulumbekezdése).
         A Bizottság megjegyzi, hogy a Microsoft szerint „[a Group Policy] a Windows 2000 jellegzetessége volt […] amely lehetővé tette
         a rendszergazdák számára, hogy központilag kezeljék a felhasználók, számítógépek, alkalmazások és más hálózati források összességét,
         ahelyett, hogy [ezen] objektumokat egyenként kezelték volna”. Csoportok meghatározhatók helyileg, egy adott számítógép vagy
         az egész Windows‑tartomány vonatkozásában. Az Intellimirrort illetően a Bizottság kifejti, hogy e funkció, amely csak a Windows 2000
         tartományban érhető el, lehetővé teszi a felhasználók számára, hogy „munkakörnyezetüket” (adat, szoftver stb.) saját személyes
         beállításaikkal tegyék elérhetővé, akár kapcsolódnak a hálózathoz, akár nem, illetve akárhol legyenek is a hálózaton belül
         (a megtámadott határozat (157) preambulumbekezdése).

      172    Másodszor a Bizottság egy sor, állomány‑ és nyomtatószolgáltatásra vonatkozó megfontolást vet fel (a megtámadott határozat
         (158)–(164) preambulumbekezdése).

      173    A korszerű munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek támogatják az „elosztott fájlrendszereket” és az 1990‑es évek
         végén a Microsoft bővítőként piacra is vitt egy ilyen rendszert „Dfs” (Distributed File System) néven, amelyet a Windows NT 4.0‑át
         futtató ügyfélszámítógépeken és szervereken lehetett telepíteni. A Windows 2000 az első olyan generációja a Microsoft‑termékeknek,
         amely mind az ügyfélszámítógépeken, mind a munkacsoportszervereken közvetlen támogatást nyújt a Dfs‑hez (a megtámadott határozat
         (161)–(163) preambulumbekezdése).

      174    A Windows 2000 esetében a Dfs telepíthető mind „önálló”, mind „tartományra épülő” üzemmódban, de az utóbbi, az ügyfélszámítógépekről
         érkező Dfs információk „intelligens” visszakeresésében számos előnyt kínáló mód csak a Windows‑tartományban érhető el és azt
         az Active Directoryt futtató tartományvezérlők jelenléte segíti elő (a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdése).

      175    Harmadszor a Bizottság kifejti, hogy a Microsoft kifejlesztette saját „elosztott, objektumalapú rendszertechnológiáit”, amelyek
         magukba foglalták a COM (Component Object Model) technológiákat (a megtámadott határozat (166) preambulumbekezdése). Ezen
         két technológia szorosan összekapcsolódik, és a COM, amelyet mind az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekben,
         mind a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerekben alkalmaznak, a felosztott alkalmazások számára ezt a
         két operációs rendszert egységes platformmá kapcsolja össze (a megtámadott határozat (166) preambulumbekezdése). A harmadik
         kifogásközlésre adott válaszában a Microsoft azt állítja, hogy „a COM alapvető fontosságú a Windows operációs rendszerek felépítése
         számára, aminek eredményeként a Windowsban számos interfész COM alapú” (a megtámadott határozat (167) preambulumbekezdése).
         Kiemeli különösen, hogy számos, az ügyfélszámítógépek és a Windows munkacsoportszerverek Active Directory szolgáltatása közötti
         kapcsolat magában foglalja a COM/DCOM‑ot. Emellett a „DCOM” protokollt tartalmazzák a kliens–szerver kommunikációk is, amikor
         is a Windows szerverek hitelesítési‑, vagy fájlszolgáltatásokat nyújtanak a Windows ügyfélszámítógépeknek (a megtámadott határozat
         (167) preambulumbekezdése).

      176    Negyedszer a Bizottság kifejti, hogy a Microsoft számos módon bátorította a felhasználóknak és a szoftverfejlesztőknek a Windows NT
         operációs rendszerről a Windows 2000 operációs rendszerre való „természetes áttelepülését” (a megtámadott határozat (168)–(175) preambulumbekezdése).

      177    Így a Windows‑tartományban lehetséges a Windows korábbi változatait használó számítógépek „frissítése” azáltal, hogy azokat
         a Windows 2000‑be az Active Directory használata nélkül „telepítik át”. Mindazonáltal a fogyasztók akkor részesülnek a „frissítés”
         valamennyi előnyéből, ha „natív üzemmódban” telepítik az Active Directoryt futtató Windows 2000‑et, ami azt jelenti, hogy
         az érintett tartomány minden tartományvezérlőjét „áttelepítik” a Windows 2000‑be és az Active Directoryba. A tartomány azon
         munkacsoportszervereinek is kompatibilisnek kell lenniük a Windows 2000‑rel, amelyek nem tartományvezérlőként működnek (ami
         főként azt feltételezi, hogy a Kerberos protokollt a Microsoft által kiegészített változatban alkalmazzák). Ha a Windows 2000
         tartományt „vegyes üzemmódban” telepítik (amikor az elsődleges tartományvezérlőt „áttelepítették” a Windows 2000‑be, de egyes
         másodlagos tartományvezérlők még mindig Windows NT‑t futtatnak), akkor a felhasználó nem részesül a Windows 2000 tartomány
         valamennyi továbbfejlesztett funkciójából. Így a fogyasztónak le kell mondania az Active Directory által a felhasználók és
         felhasználócsoportok kezeléséhez nyújtott hozzáadott rugalmasság lényegéről Ha azonban a felhasználó elsődleges tartományvezérlőjét
         „natív üzemmódra” állítja át, akkor a továbbiakban nem lesz képes olyan szervert használni tartományvezérlőként, amely csak
         a Windows NT 4.0 generációba tartozó Microsoft‑termékekkel interoperábilis (beleértve a konkurens rendszereket futtató munkacsoportszervereket).

      178    A Microsoft a szoftverfejlesztőket erőteljesen – különösen az általa felállított hitelesítési programok révén – a Windows
         operációs rendszerek új funkcióinak, különösen az Active Directorynak a használatára készteti (a megtámadott határozat (171)–(175) preambulumbekezdése).

      179    Ötödször a Bizottság számos következtetést von le (a megtámadott határozat (176)–(184) preambulumbekezdése).

      180    Megismétli először is, hogy a Windows technológiákban az állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokat, illetve a felhasználók és
         felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatásokat a Windows ügyfélszámítógépek felhasználóinak „összekapcsolt
         szolgáltatások egységeként” nyújtják. Illusztrációként a Bizottság rámutat, hogy a Windows 2000 tartományban „a [Dfs], a [DCOM],
         az LDAP hitelesítés […] alapjául szolgáló ügyfél és szerver „kiszolgálói üzenetblokk” (Server Message Block, SMB) […] mind
         automatikusan a [Microsoft] Kerberost használja hitelesítésre” (a megtámadott határozat (176) preambulumbekezdése). Emellett
         a hitelesítésen túl az engedélyezési eljárás a tartomány tartományvezérlőivel való kommunikációt magukban foglaló „hozzáférés‑szabályozási
         listák” (ACL) létrehozására, módosítására és alkalmazására való képességtől függ (a megtámadott határozat (176) preambulumbekezdése).

      181    Ezt követően a Bizottság megállapítja, hogy annak érdekében, hogy az ügyfélszámítógépek felhasználóinak szolgáltatásaikat
         „átlátható” módon tudják nyújtani, a Windows munkacsoportszerverek speciális szoftverkód elemeket használnak az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszerekben (a megtámadott határozat (177) preambulumbekezdése). E tekintetben megjegyzi többek között,
         hogy a Microsoft állítása szerint „a Dfs rendelkezik olyan helyi komponenssel, amely akkor is működne, ha a Windows 2000 Professional
         ügyfélszámítógép önálló módban üzemel”, és hogy „a Windows 2000 Professional tartalmaz az Active Directoryhoz való hozzáféréshez
         használható ügyfélkódot” (a megtámadott határozat (177) preambulumbekezdése). Idézve a Microsoft Press által kiadott „Understanding
         Active Directory Services” című mű szerzőjét, a Bizottság azt is megállapítja, hogy „az Active Directory teljesen – és gyakran
         láthatatlanul – integrált a Windows [alatt működő] ügyfélszámítógépekbe” (a megtámadott határozat (177) preambulumbekezdése).

      182    A Bizottság mindazonáltal hangsúlyozza annak fontosságát, hogy a Windows 2000 Professional operációs rendszer forráskódját
         magában foglaló összeköttetés és interakció nem tekinthető úgy, mint ami kizárólag annak lehetővé tételét célozza, hogy valamely
         Windows munkacsoportszerver képes legyen kapcsolatba lépni valamely Windows ügyfélszámítógéppel. Ezt az összeköttetést és
         interakciót pontosabb a számos, hálózattá összekapcsolt Windows ügyfélszámítógépet és Windows munkacsoportszervert magába
         foglaló számítógépes rendszeren belüli interoperabilitás fogalmával leírni. Az ezen a számítógépes rendszeren belüli interoperabilitás
         tehát két elválaszthatatlan alkotórésszel rendelkezik, nevezetesen a kliens–szerver interoperabilitással és a szerverek közötti
         interoperabilitással (a megtámadott határozat (178) preambulumbekezdése).

      183    Emellett számos esetben „szimmetria áll fenn a szerverek közötti és a kliens–szerver összeköttetés és interakció között” (a
         megtámadott határozat (179) preambulumbekezdése). A Bizottság példaként megemlíti azt a tényt, hogy az Active Directory tartományvezérlőkhöz
         való hozzáférés kezeléséhez ugyanazon „alkalmazásfejlesztési felületet” (API), nevezetesen az „ADSI‑t” (Active Directory Service
         Interface) alkalmazzák mind az ügyfélszámítógépekhez való Windows 2000 Professional, mind a szerverekhez való Windows 2000
         Server operációs rendszerek esetében. A Bizottság által felhozott további példa szerint a Windows‑tartományon belül a Kerberos
         protokoll Microsoft által kiterjesztett változatát használják hitelesítésre, a Windows ügyfélszámítógépek és a Windows munkacsoportszerverek
         között, illetve több Windows munkacsoportszerver között.

      184    Bizonyos körülmények között „a szerverek valamely ügyfélszámítógép nevében más szervereket keresnek” (a megtámadott határozat
         (180) preambulumbekezdése). Példaként a Bizottság megemlít, egy a Windows 2000 Server operációs rendszerben meglévő funkcionalitást,
         a „Kerberos delegálást”, amely lehetővé teszi a szerver számára, hogy kölcsönvegye az ügyfélszámítógép identitását és ezen
         ügyfélszámítógép nevében szolgáltatást kérjen valamelyik másik szervertől. A szerverek tehát igen gyakran címeznek kéréseket
         más szerverekhez, azaz ügyfélszámítógépként járnak el (lásd még a megtámadott határozat 51. lábjegyzetét).

      185    Bizonyos kliens–szerver kommunikációk azon elvárásra épülnek, hogy egyes szerverek közötti kommunikációk már megtörténtek.
         Ha valamely Windows 2000 Professionalt futtató ügyfélszámítógép kérdést címez a Windows 2000 tartományban lévő tartományvezérlőhöz,
         az ügyfélszámítógép számít „a Windows 2000 Servert futtató tartományvezérlők közötti bizonyos előkészítő koordináció megtörténtére”
         (a megtámadott határozat (181) preambulumbekezdése. A Bizottság szerint „ez magába foglalja például azt a tényt, hogy a tartományvezérlők
         megőrzik az Active Directory adatok teljes másolatát, amelyeket szinkronizációs protokollok révén frissítenek tovább, illetőleg
         azt a tényt is, hogy a globális katalógus szerverek képesek az erdőnek a tartományukon kívül eső számítógépeiről információkat
         tárolni, a globális katalógushoz kapcsolódó különböző protokolloknak köszönhetően” (a megtámadott határozat (181) preambulumbekezdése).
         Ilyen esetben a szerverek közötti kommunikáció „logikusan kapcsolódik” a kliens–szerver kommunikációhoz, mivel a kliens–szerver
         kommunikáció előkészítésekor valósul meg.

      186    A Microsoft által lényegében nem vitatott fenti körülményekből következik – amelyek helytállóságát a tárgyaláson tartott technikai
         előadások nagymértékben alátámasztották –, hogy amint azt a Bizottság helyesen állapítja meg a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdésében,
         a Windows munkacsoport‑hálózatok kliens–szerver és szerverek közötti összeköttetések és interakciók felépítésére támaszkodnak,
         és hogy ez a felépítés, amelyet a Bizottság úgy jellemez, mint „Windows‑tartományfelépítés”, biztosítja a munkacsoportszerverek
         által nyújtott főbb szolgáltatásokhoz való „átlátható hozzáférést”.

      187    Ahogyan azt a megtámadott határozat különböző részei (lásd különösen a (279) és (689) preambulumbekezdést) megállapítják,
         ezek a különféle elemek azt is bizonyítják, hogy ezen összeköttetések és interakciók szorosan összekapcsolódnak.

      188    Másként fogalmazva, a Windows munkacsoport‑hálózatok megfelelő működése egyaránt támaszkodik a kliens–szerver kommunikációs
         protokollokra – amelyeket természetüknél fogva mind az ügyfélszámítógépekhez, mind a munkacsoportszerverekhez való Windows
         operációs rendszerek alkalmaznak – és a szerverek közötti kommunikációs protokollokra. Amint azt a Bizottság a tárgyaláson
         kifejtette, számos feladat esetében a szerverek közötti kommunikációs protokollok valójában úgy jelennek meg, mint a kliens–szerver
         kommunikációs protokoll „kiterjesztései”. Bizonyos esetekben valamely szerver egy másik szerver irányában ügyfélszámítógépként
         működik (lásd a fenti 184. pontot). Hasonlóképp, bár igaz, hogy bizonyos kommunikációs protokollokat csak a munkacsoportszerverekhez
         való Windows operációs rendszerekben használnak, tény, hogy funkcionális szempontból azok kapcsolódnak az ügyfélszámítógépekhez
         is. A Bizottság e tekintetben a Microsoft által nem vitatottan hivatkozik a globális katalógushoz kapcsolódó protokollokra
         és a tartományvezérlők közötti szinkronizációs és replikációs protokollokra.

      189    Az Elsőfokú Bíróság ezért megállapítja, hogy a Bizottság helytállóan következtetett arra, hogy „[a Windows‑tartomány] felépítésben
         való közös részvételre vonatkozó alkalmasság a Windows ügyfélszámítógépek és a Windows munkacsoportszerverek közötti kompatibilitás
         egyik eleme” (a megtámadott határozat (182) preambulumbekezdése).

      190    Végezetül emlékeztetni kell a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán a címtárszolgáltatások által játszott
         jelentős szerepre. A Microsoft maga is megjegyzi válaszában, hogy ezen piacon „a címtárszolgáltatás a versenyképesség olyan
         kulcsfontosságú funkciója, amely nagy mértékben felelős egyes termékek sikeréért” és hangsúlyozza különösen, hogy „az Active
         Directory […] a szerverekhez való Windows operációs rendszerek lényeges eleme”, miután megállapítja, hogy „mind az állomány‑
         és nyomtatószolgáltatás, mind pedig a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások
         esetében fontos annak pontos ismerete, hogy melyik felhasználónak mely hálózati források eléréshez van jogosultsága”.

      191    Az Active Directory naplózza valamennyi hálózati objektumra vonatkozó információt és teszi lehetővé azok központi adminisztrációját.
         Teljes egészében integrálja az adminisztrációs, a felhasználóhitelesítési és a hozzáférés‑ellenőrzési funkcionalitásokat és
         ezáltal biztosítja az információ biztonságát. Emellett az Active Directory alkalmazza a több főkiszolgálós replikáció mechanizmusát
         is.

      –       A megtámadott határozatban hivatkozott információ természetéről
      192    A Microsoft első, kifogásolt visszaélésszerű magatartása az volt, hogy 1998 októbere és a megtámadott határozat közlésének
         időpontja közötti időszakban megtagadta az interoperabilitásra vonatkozó információk versenytársak részére történő átadását,
         valamint ezen információknak a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán a Microsoft termékeivel versenyző
         termékek fejlesztésére és terjesztésére történő felhasználásának az engedélyezését (a megtámadott határozat 2. cikk a) pontja).

      193    Ezen állítólagos megtagadás miatti korrekciós intézkedésként a Bizottság egyebek mellett (a megtámadott határozat 5. cikkének
         a) pontja) az alábbiakra kötelezte a Microsoftot:

      „A Microsoft [...] a [megtámadott határozat] kézbesítésétől számított 120 napon belül köteles hozzáférhetővé tenni az interoperabilitásra
         vonatkozó információkat minden olyan vállalkozás részére, amely munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket kíván
         fejleszteni és forgalmazni, valamint köteles – ésszerű és nem diszkriminatív feltételek mellett – engedélyezni, hogy e vállalkozások
         az interoperabilitásra vonatkozó információkat felhasználják a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek fejlesztéséhez
         és forgalmazásához”.

      194    Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság hogyan határozta meg és hogyan értékelte a jelen ügyben releváns főbb fogalmakat.

      195    A megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdésében úgy határozza meg az „interoperabilitásra vonatkozó információkat”, mint
         a „munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerekben [implementált] és a Windows munkacsoportszerverek által a
         Windows munkacsoport‑hálózatok számára nyújtott, állomány‑ és nyomtatószolgáltatások, valamint a felhasználó‑ és [felhasználó]csoport‑adminisztrációval
         kapcsolatos szolgáltatásokhoz – a Windows tartományvezérlő szolgáltatások, az Active Directory címtárszolgáltatás és a »Group
         Policy« szolgáltatások – használt protokollok kimerítő és pontos specifikációi[t]”.

      196    A „protokollokat” a Bizottság úgy írja le, mint a hálózaton belüli különféle szoftverek közötti összeköttetésre és interakcióra
         vonatkozó szabályokat (a megtámadott határozat (49) preambulumbekezdése). A jelen ügyben érintett protokollokat pontosabban
         úgy határozza meg, mint „valamely Windows munkacsoport‑hálózaton belül a különböző számítógépekre telepített, különböző, munkacsoportszerverekhez,
         illetve ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerek közötti összeköttetésre és interakcióra vonatkozó szabályok
         összessége” (a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdése).

      197    Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Microsoft nem vitatja a Bizottság „protokollok” fogalmát. Ellenkezőleg, keresetében
         a Microsoft úgy írja le a protokollokat, mint amelyek lehetővé teszik „a hálózaton keresztül összekapcsolt számítógépek számára,
         hogy előre meghatározott feladatok ellátása érdekében információkat cseréljenek”. Valóban, egyik szakértőjének, Madnick úrnak
         a Microsoft beavatkozási kérelmekre tett észrevételeihez mellékelt jelentésében kétféle kommunikációs protokoll között tesz
         különbséget attól függően, hogy azok „egyszerűek”, vagy „összetettek”, megemlítve a DRS protokollt, mint a második csoportba
         tartozót (az I.3. melléklet [Madnick, „Response to Mr. Ronald S. Alepin’s Annex on Interoperability and the FSFE’s Submission „]).
         Mindazonáltal e különbségtétellel a Microsoft nem kívánja vitatni a fentiekben hivatkozott meghatározás helyességét, csupán
         azt kívánja bizonyítani, hogy az összetett protokollok irányítják a hálózat hasonló, egymással szoros együttműködésben közös
         szolgáltatást nyújtó elemei közötti interakciót, valamint hogy ezek sokkal részletesebb és értékesebb információkat „fednek
         fel”, mint az egyszerű protokollok.

      198    A megtámadott határozat rendelkező része nem határozza meg a „specifikáció” fogalmát. Mindazonáltal nem vitatott, hogy a specifikációk
         részletes technikai dokumentációként értendők, ami egyébként megfelel azon fogalomnak, amit a számítógépipar általában ért
         alatta.

      199    A megtámadott határozat (24) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy fontos különbséget tenni a „specifikációk”
         és az „implementáció” fogalma között abban az értelemben, hogy „a specifikáció leírja, hogy a szoftverterméknek mire kell
         képesnek lennie, míg az implementáció a tényleges kód, amely a számítógépen futni fog” (lásd e tekintetben a megtámadott határozat
         (570) preambulumbekezdését). Más szóval, a specifikációk leírják az interfészeket, amelyek révén valamely számítógépes rendszer
         adott eleme ugyanezen rendszer egy másik elemét használni képes. Leírják többek között, igen absztrakt módon, hogy milyen
         funkcionalitások érhetők el, és leírják azokat a szabályokat, amelyek lehetővé teszik e funkcionalitások kérését és fogadását.

      200    A megtámadott határozat (571) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy lehetséges az interfész‑specifikációk
         szolgáltatása anélkül, hogy az implementálási részleteket felfednék, és hogy ez bevett gyakorlat a számítógépiparban különösen,
         amikor nyitott interoperabilitási standardokat fogadnak el (lásd e tekintetben a megtámadott határozat (34) preambulumbekezdését).
         Beavatkozási kérelmében az SIIA ugyanerre vonatkozóan hoz fel érveket.

      201    Számos bizonyíték támasztja alá ezeknek a különféle állításoknak a helytállóságát. Először is a Bizottság által hivatkozott
         gyakorlatot a megtámadott határozatban említett számos, a Microsoft által nem vitatott példa támasztja alá, nevezetesen a
         „POSIX 1” specifikációk (a megtámadott határozat (42) és (88) preambulumbekezdése), a „Java” specifikációk (a megtámadott
         határozat (43) preambulumbekezdése) és a „Kerberos version 5” protokoll specifikációi (a megtámadott határozat (153) preambulumbekezdése),
         a Sun által kifejlesztett NFS (Network File System, hálózati fájlrendszer) protokoll specifikációi (a megtámadott határozat
         (159) preambulumbekezdése) és az Object Management Group által felállított „CORBA” specifikációk (a megtámadott határozat
         (165) preambulumbekezdése). Másodszor, ahogyan azt a Bizottság a megtámadott határozat (571) preambulumbekezdésében megállapítja,
         az egyesült államokbeli egyezség értelmében felállított MCPP alapján a licencbevevők nem kapnak hozzáférést a Microsoft forráskódjához,
         csak az érintett protokollok specifikációihoz.

      202    A Microsoft egyébként csak igen esetlegesen vonja kétségbe a „specifikációk” és az „implementáció” fogalma közötti fent említett
         különbségtételt, mivel mindössze általánosságban hivatkozik a keresetlevél 74. lábjegyzetében egy, a szakértői, Madnick és
         Nichols urak által megfogalmazott véleményre, amelyet a Bizottságnak a közigazgatási eljárás során nyújtott be, és amelyet
         csatolt a keresethez (a keresetlevél A.12.2. melléklete). A fenti 94. és 97. pontban említett okok miatt az Elsőfokú Bíróság
         úgy véli, hogy ezt a véleményt nem veheti figyelembe. Emellett mindenesetre az ebben a véleményben megjelenő érvelés nagymértékben
         helytelen premisszákra épül, nevezetesen, hogy az interoperabilitás Bizottság által jelen ügyben megkövetelt foka azt jelenti,
         hogy a Microsoft versenytársainak képessé kell válniuk arra, hogy utánozzák vagy „klónozzák” a Microsoft termékeit vagy azok
         bizonyos funkcióit (lásd a lenti 234–239. pontot).

      203    Az Elsőfokú Bíróság emellett megjegyzi, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság kifejezetten megállapítja, hogy a Microsoftnak
         felrótt visszaélésszerű megtagadás csak egyes protokollok specifikációira vonatkozik, és nem a forráskód elemeire (lásd különösen
         a megtámadott határozat (568)–(572) preambulumbekezdését).

      204    Ugyanennek kapcsán a Bizottság számos alkalommal hangsúlyozza, hogy nem áll szándékában a Microsoftot forráskódja versenytársaknak
         történő átadására kötelezni. Így a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy „a »specifikáció«
         kifejezés világossá teszi, hogy a Microsoft nem kötelezhető e specifikációk saját maga általi implementációjának, azaz saját
         forráskódjának felfedésére”. Hasonlóképpen megjegyzi a megtámadott határozat (1004) preambulumbekezdésében, hogy a határozat
         „nem célozza a Windows forráskódjának kötelező átadását, mivel az nem szükséges az interoperábilis termékek kifejlesztéséhez”.
         Ugyanezen preambulumbekezdésben a Bizottság megállapítja, hogy „a felfedésre való kötelezés kizárólag az interfész‑specifikációkra
         vonatkozik”.

      205    A válaszhoz C.4. mellékletként csatolt „Innovation in Communication Protocols that Microsoft is ordered to license to its
         server operating system competitors” (Innováció azon kommunikációs protokollok esetében, amelyeket a Microsoft köteles licencbe
         adni a szerverekhez való operációs rendszerek piacán lévő versenytársainak) című véleményében Lees úr, a Microsoft egyik szakértője
         maga is különbséget tesz a „szerverek közötti kommunikációhoz használt protokollok és […] az egyes szervereken belül működő
         algoritmusok/döntési szabályok között”, mielőtt megjegyzi, hogy a megtámadott határozat 5. cikke értelmében a protokollok
         azok, amiket át kell adni. Véleményében Lees úr a DRS protokollra összpontosít, amelyet a több főkiszolgálós replikáció mechanizmusához
         használnak, és megállapítja, hogy az egyike azon számos kommunikációs protokollnak, amikhez a megtámadott határozat végrehajtásakor
         a Microsoftnak hozzáférést kell adnia versenytársai számára.

      206    Ebből következően a megtámadott határozat által hivatkozott információ az összeköttetésre és az interakcióra vonatkozó egyes,
         a Windows munkacsoport‑hálózatokban a munkacsoport‑szolgáltatások nyújtásához használt szabályok részletes technikai leírását
         jelenti. Ez a leírás nem terjed ki arra a módra, ahogyan a Microsoft a szabályokat alkalmazza, nevezetesen termékei belső
         felépítésére, illetve forráskódjára.

      –       A Bizottság által a megtámadott határozatban megkövetelt interoperabilitási fokról
      207    A Bizottság kétlépéses megközelítést alkalmazott a kérdéses információ nélkülözhetetlenségének megállapítására. Először azt
         az interoperabilitási fokot vizsgálta, amelyet a Microsoft versenytársai által biztosított szerverekhez való operációs rendszereknek
         a Windows‑tartományfelépítéssel szemben el kell érniük annak érdekében, hogy ezek a versenytársak életképesen a piacon maradhassanak.
         Ezt követően azt vizsgálta, hogy azon interoperabilitásra vonatkozó információ, amelynek a közlését a Microsoft megtagadta,
         nélkülözhetetlen volt‑e ezen interoperabilitási fok eléréséhez.

      208    Az Elsőfokú Bíróság az alábbiakban megvizsgálja a Bizottság által a megtámadott határozatban megkövetelt interoperabilitási
         fokot. Ezen a ponton azonban nem vizsgálja azt a kérdést, hogy a Bizottság jogosan következtetett‑e arra, hogy a Microsoft
         versenytársai csak akkor tudnak életképesen a piacon maradni, ha termékeik képesek ezen interoperabilitási fok elérésére.
         Ez a kérdés, a fentiekben leírt bizottsági indokolás más aspektusaival együtt akkor kerül értékelésre, amikor az Elsőfokú
         Bíróság megvizsgálja a kérdéses információ Bizottság szerint nélkülözhetetlen mivoltát (lásd a lenti 369–436. pontot).

      209    Először is szükséges röviden összegezni a felek érveit.

      210    A Microsoft osztja a Bizottság nézetét, amely szerint „az interoperabilitás fokozatok kérdése” (a megtámadott határozat (33) preambulumbekezdése).

      211    Állítja ugyanakkor, hogy a Bizottság által az interoperabilitásnak a jelen ügyben megkövetelt foka túlmegy a 91/250 irányelv
         által felvázolt „teljes interoperabilitás” koncepcióján. Ez a koncepció, amelyet a Microsoft egyúttal „több forgalmazós interoperabilitásnak”
         is nevez, csak azt követeli meg, hogy a különféle fejlesztők operációs rendszerei képesek legyenek együtt „megfelelően működni”.

      212    Egészen pontosan a Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság valódi szándéka az, hogy a konkurens operációs rendszerek minden
         tekintetben úgy tudjanak működni, mint a szerverekhez való Windows operációs rendszer. Változó megnevezésekre hivatkozik:
         „plug replacement”,„plug replaceability”,„drop‑in”, „funkcionális azonosság” és „funkcionális klón”, és állítja, hogy ilyen fokú interoperabilitás csak akkor lenne elérhető,
         ha lehetővé tenné versenytársai számára, hogy „klónozzák”, vagy „lemásolják” termékeit (vagy azok jellegzetességeit), illetve
         ha közölné e versenytársakkal a termékei belső működésére vonatkozó információkat.

      213    Végezetül a Microsoft fenntartja, hogy a forgalmazók közti interoperabilitás a piacon már hozzáférhető módszerekkel is elérhető.

      214    Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Microsoft fent leírt álláspontja azonos azzal, amelyet a közigazgatatási eljárás során
         végig fenntartott.

      215    Így az első kifogásközlésre 2000. november 17‑én adott válaszában a Microsoft állítja, hogy az interoperabilitás Bizottság
         által állítólag megkövetelt foka nincs összhangban a közösségi joggal, és nem létezik a piacon. Hivatkozva a 91/250 irányelv
         (10) preambulumbekezdésére (az angol és francia szövegváltozatokban), a felperes megjegyzi, hogy „a teljes interoperabilitás
         elérhető a szerverekhez való operációs rendszer fejlesztője számára, ha programjának teljes funkcionalitása hozzáférhető valamely
         ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerből” (a válasz 143. pontja; lásd továbbá a megtámadott határozat (751) preambulumbekezdését).
         A felperes fenntartja, hogy a Bizottság tévesen, sokkal szélesebben határozza meg az interoperabilitást, amikor úgy találja,
         hogy ahhoz, hogy két szoftver között fennálljon az interoperabilitás, mindkét termék minden funkcionalitása megfelelően kell,
         hogy működjék. Ez a Microsoft állítása szerint azzal egyenértékű, mintha „plug replaceability”‑t, vagy „klónozást” követelne
         meg (a válasz 144. pontja). A Microsoft kifogásolja azt a tényt, hogy a Bizottság ily módon elfogadja a Sun álláspontját,
         amely szerint valamely vállalkozás Windowst futtató ügyfélszámítógépekből álló számítógépes rendszere esetében lehetséges
         kell legyen a Windows 2000‑t futtató szerver oly módon való helyettesítése egy Solaris operációs rendszerrel működő szerverrel,
         hogy az nem eredményez csökkenést a felhasználók által elérhető funkcionalitásokban (a válasz 145. és 162. pontja). A teljes
         interoperabilitás eléréséhez elég az, ha a Microsoft felfedi az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerek által
         közzétett interfészeket, amelyekre a konkurens operációs rendszerek fejlesztőinek szüksége van ahhoz, hogy ezeknek a rendszereknek
         a funkcionalitásait hozzáférhetővé tegyék a Windows ügyfélszámítógépek használói számára.

      216    Hasonlóképpen a második kifogásközlésre 2001. november 16‑án adott válaszában a Microsoft, lényegében ugyanazon érvelést megismételve,
         mint amelyet az első kifogásközlésre adott válaszában kidolgozott, azt állítja, hogy a Bizottság kifogásai az „interoperabilitás
         helytelen meghatározásán” alapulnak (a válasz 149–163. pontja). E tekintetben megismétli, hogy a 91/250 irányelv nem követeli
         meg a „plug replaceabilityt”, csak a teljes interoperabilitást, és hogy az általa már elérhetővé tett információk annak eléréséhez
         elégségesek.

      217    A harmadik kifogásközlésre 2003. október 17‑én adott válaszában a Microsoft ugyanilyen tartalmú érvelést fejt ki és megismétli,
         hogy a Bizottság szerint versenytársainak hozzáférést kell kapniuk minden olyan információhoz, amely szükséges ahhoz, hogy
         lehetőségük legyen „lemásolni a szerverekhez való Windows operációs rendszereket”, és hogy ezáltal az interoperabilitást ugyanúgy
         kezeli, mint a „klónozást” (a válasz 29–32. pontja). Állítása szerint „az interoperabilitás azt igényli, hogy kellő információ
         álljon rendelkezésre az ügyfélszámítógépekhez és szerverekhez való Windows operációs rendszerek által közzétett interfészekről,
         lehetővé téve a versenytársak termékei számára, hogy ezen ügyfélszámítógépekhez és szerverekhez való Windows operációs rendszerekkel
         a célnak megfelelően működjenek” (a válasz 29. oldala). A Microsoft hasonlóképpen állítja, hogy „kezdettől fogva egyetértett
         a Bizottsággal abban, hogy versenyjogi probléma merülne fel, ha a versenytársak képtelenek lennének olyan szerverekhez való
         operációs rendszerek fejlesztésére, amelyek teljes funkcionalitása elérhető ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekről”
         (a válasz 63. oldala). Állítása szerint azonban a Bizottság a három kifogásközlés egyikében sem állapította meg ilyen probléma
         felmerültét.

      218    A Bizottság állítja, hogy az interoperabilitás megtámadott határozatban alkalmazott fogalma összhangban van a 91/250 irányelv
         által felvázolttal. Kifejezetten elutasítja ennek a fogalomnak a Microsoft általi „egyirányú” értelmezését.

      219    A Bizottság elismeri, hogy már most elérhető bizonyos fokú interoperabilitás a Windows‑tartományfelépítéssel, de állítja,
         hogy vizsgálatából kitűnik, hogy az elérhető megoldások felhasználásával megteremthető interoperabilitás foka túl alacsony
         ahhoz, hogy lehetővé tudná tenni a Microsoft versenytársainak az életképes piacon maradást (a megtámadott határozat 712. lábjegyzete).

      220    A Windows munkacsoportszerver‑hálózatokban a kliens–szerver és a szerverek közötti interoperabilitás szorosan összekapcsolódik,
         és az ügyfélszámítógépekhez való Windows és a szerverekhez való konkurens operációs rendszer közötti teljes interoperabilitás
         elérése érdekében a Microsoftnak hozzáférést kell engednie mind a kliens–szerver kommunikációs protokollokhoz, mind a szerverek
         közötti kommunikációs protokollokhoz (a megtámadott határozat (177)–(182) és (689) preambulumbekezdése), ideértve azokat is,
         amelyek „tisztán” szerverek közötti protokollok, azaz olyan protokollok, amelyeket nem alkalmaznak az ügyfélszámítógépeken,
         de amelyek „funkcionálisan kapcsolódnak az ügyfélszámítógépekhez” (a megtámadott határozat (277), (576) és (690) preambulumbekezdése).

      221    A Bizottság cáfolja, hogy a megtámadott határozat alapján a Microsoft versenytársai a szerverekhez való Windows operációs
         rendszerekkel minden tekintetben azonosan működő termékeket állíthatnának elő. Valójában a határozat azt célozza, hogy lehetővé
         váljon „eltérően működő versenyző termékek létrehozása, amelyek egyúttal képesek értelmezni a Microsoft releváns termékei
         által átadott információkat”. Eszerint a kérdéses interoperabilitásra vonatkozó információt a Microsoft versenytársai nem
         arra használják majd, hogy a Microsoftéval teljesen azonos termékeket fejlesszenek, hanem hogy „hozzáadott értékkel” rendelkező,
         továbbfejlesztett termékeket hozzanak létre.

      222    Először is az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a fenti megfontolásokból következően a Microsoft és a Bizottság nem ért
         egyet abban, hogy az interoperabilitás megtámadott határozatban elfogadott fogalma összhangban van‑e a 91/250 irányelvben
         felvázolt fogalommal.

      223    A megtámadott határozat (749)–(763) preambulumbekezdésében a Bizottság részletesen kifejti azon tényezőket, amelyek alapján
         úgy gondolja, hogy az interoperabilitásnak a Microsoft általi „egyirányú” értelmezése nem megfelelő.

      224    Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megjegyzi, hogy írásos beadványaiban a Microsoft nem hoz fel semmilyen érvet, amely alkalmas
         lenne e tekintetben a Bizottság értékelésének kétségbevonására. A második és harmadik kifogásközlésre adott válaszai egyes
         részeire hivatkozva pusztán csak azt hangoztatja, hogy „a megtámadott határozat az interoperabilitásnak a 91/250 irányelvben
         kifejtettől teljesen eltérő fogalmát fogadja el” (a kereset 95. pontja).

      225    Ezt követően az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az interoperabilitás megtámadott határozatban alkalmazott fogalma – amely
         szerint két szoftvertermék közötti interoperabilitás az egymás közötti információ cseréjére és kölcsönös felhasználására való
         lehetőség, annak érdekében, hogy e termékek valamennyi előre eltervezett módon működhessenek – összeegyeztethető a 91/250
         irányelvben megfogalmazottal.

      226    Ennek megfelelően, ahogyan azt a Bizottság a megtámadott határozat (752)–(754) és (759)–(760) preambulumbekezdésében kifejti,
         a 91/250 irányelv (10) preambulumbekezdése – sem az angol, sem a francia szövegváltozat szerint – nem támasztja alá a Microsoft
         által támogatott egyirányú értelmezést. Ellenkezőleg, ahogyan azt a Bizottság helytállóan hangsúlyozza a megtámadott határozat
         (758) preambulumbekezdésében, a 91/250 irányelv (10) preambulumbekezdéséből nyilvánvalóan következik, hogy az interoperabilitás
         kétirányú kapcsolatot foglal magában, amennyiben is megállapítja, hogy „valamely számítógépi program feladata, hogy a számítógépes
         rendszer más elemeivel kapcsolatba lépjen és együttműködjék”. Hasonlóképpen a 91/250 irányelv (12) preambulumbekezdése is
         úgy határozza meg az interoperabilitást, mint amely „lehetővé teszi az információcserét és a kicserélt információ kölcsönös
         felhasználását”.

      227    Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ügyben egy, az EK 82. cikkének, azaz a 91/250 irányelvnél magasabb szintű
         rendelkezésnek az alkalmazására vonatkozó határozatról van szó. A kérdés a jelen ügyben így nem annyira az, hogy az interoperabilitás
         megtámadott határozatban alkalmazott fogalma összeegyeztethető‑e az irányelvben felvázolttal, hanem hogy a Bizottság helytállóan
         határozta‑e meg az interoperabilitás azon fokát, amelynek az EK 82. cikk céljainak fényében elérhetőnek kell lennie.

      228    Másodsorban az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Bizottság az interoperabilitás fokát annak figyelembevételével határozta
         meg, ami nézete szerint szükséges volt ahhoz, hogy lehetővé tegye, hogy a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs
         rendszerek fejlesztői életképesen a piacon maradhassanak (lásd különösen a megtámadott határozat 712. lábjegyzetét és a (779) preambulumbekezdést).

      229    Ennek a megközelítésnek a helytállósága nem képezheti vita tárgyát. Az EK 82. cikk egy vagy több gazdasági szereplőnek olyan
         gazdasági erejével való visszaélést magában foglaló magatartására vonatkozik, amely lehetővé teszi a kérdéses szereplő számára
         a hatékony verseny fenntartásának akadályozását az érintett piacon azáltal, hogy lehetővé teszi számára, hogy érzékelhető
         mértékben függetlenül viselkedjék versenytársaitól, vevőitől és végezetül a fogyasztóktól (a C‑395/96 P. és C‑396/96 P. sz.,
         Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000.,
         I‑1365. o.] 34. pontja). Emellett, míg az erőfölény fennállásának megállapítása önmagában nem jelent az érintett vállalkozás
         elleni bármiféle kifogást, e vállalkozás, függetlenül helyzete okaitól, különös felelősséggel tartozik azért, hogy magatartása
         ne korlátozza a közös piacon a valóban torzításmentes versenyt (a 322/81. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november
         9‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 3461. o.] 57. pontja és a T‑228/97. sz., Irish Sugar kontra Bizottság ügyben 1999. október
         7‑én hozott ítélet [EBHT 1999., II‑2969. o.] 112. pontja). Ha a jelen ügyben megállapítható, hogy az interoperabilitás meglévő
         foka nem teszi lehetővé a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszerek fejlesztői számára az ezen operációs
         rendszerek piacán való életképes fennmaradást, akkor ebből következően ezen a piacon a hatékony verseny fenntartása akadályba
         ütközik.

      230    A megtámadott határozatból következően azzal, hogy e megközelítést fogadta el a termékek és érintett technológiák, illetve
         azon módszer ténybeli és technológiai elemzésének alapjául, hogy hogyan valósul meg az interoperabilitás a Windows munkacsoport‑hálózatokon
         belül, a Bizottság arra a következtetésre jutott, miszerint ahhoz, hogy a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs
         rendszerekkel életképesen tudjanak versenyezni, a konkurens operációs rendszereknek képesnek kell lenniük arra, hogy a Windows
         munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerekkel azonos módon tudjanak együttműködni a Windows‑tartományfelépítéssel
         (lásd e tekintetben különösen a megtámadott határozat (182) és (282) preambulumbekezdését).

      231    A Bizottság által megkövetelt interoperabilitás tehát két elválaszthatatlan elemből áll, ezek nevezetesen a kliens–szerver
         interoperabilitás és a szerverek közötti interoperabilitás (a megtámadott határozat (177)–(182) és a (689) preambulumbekezdése).

      232    A Bizottság ugyancsak fenntartja, hogy egy Windows munkacsoport‑hálózaton belül telepített munkacsoportszerverekhez való konkurens
         operációs rendszernek nem csak arra kell képesnek lennie, hogy teljes körű funkcionalitást nyújtson a Windows ügyfélszámítógépek
         részére, hanem arra is, hogy használni tudja az ezen ügyfélszámítógépek által nyújtott összes funkcionalitást.

      233    E különféle tényezőkre tekintettel a Bizottság fenntartja különösen, hogy a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs
         rendszert futtató szervernek képesnek kell lennie az Active Directoryt használó Windows‑tartományban nem csupán tagszerverként,
         hanem tartományvezérlőként is működni, és ennek megfelelően más tartományvezérlőkkel együtt képesnek kell lennie részt venni
         a több főkiszolgálós replikációs mechanizmusban.

      234    Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy szemben a Microsoft állításával, a Bizottság által ily módon megkövetelt interoperabilitási
         fokból nem lehet arra következtetni, hogy a Bizottságnak az a valódi szándéka, hogy a szerverekhez való konkurens operációs
         rendszerek minden tekintetben úgy működjenek, mint a szerverekhez való Windows operációs rendszer, és ennek megfelelően a
         Microsoft versenytársai képessé váljanak ezeknek a termékeknek vagy a termékek bizonyos jellegzetességeinek „klónozására”
         vagy „lemásolására”.

      235    A Microsoft így megfogalmazott állításai a megtámadott határozat téves olvasatán alapulnak.

      236    E tekintetben az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat (1003) preambulumbekezdése szerint a határozat célja,
         hogy „biztosítsa, hogy a Microsoft versenytársai képesek legyenek olyan termékek kifejlesztésére, amelyek együttműködnek az
         ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerek által alapvetően támogatott Windows‑tartományfelépítéssel, és ezáltal
         életképesen versenyezhessenek a munkacsoportszerverekhez való Microsoft operációs rendszerekkel”.

      237    Ahogyan azt a Bizottság a tárgyaláson részletesebben kifejtette, ezen cél elérése feltételezi, hogy a munkacsoportszerverekhez
         való konkurens operációs rendszerek ugyanolyan feltételek mellett legyenek képesek a ügyfélszámítógépekhez vagy munkacsoportszerverekhez
         való Windows operációs rendszerekből érkező bizonyos üzenetek befogadására, és az ezen üzenetre kért válasz elküldésére, mint
         a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszer, és hogy az ügyfélszámítógépekhez vagy munkacsoportszerverekhez
         való Windows operációs rendszerek ugyanúgy reagálhassanak e válaszra, mintha az munkacsoportszerverekhez való Windows operációs
         rendszerről érkezett volna.

      238    Annak érdekében, hogy az ilyen műveletek működőképesek legyenek, nem szükséges, hogy a munkacsoportszerverekhez való konkurens
         operációs rendszerek pontosan ugyanúgy működjenek belsőleg, mint a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek.

      239    Ezeket a különféle megfontolásoknak nem mondanak ellent a megtámadott határozat (669) és (679) preambulumbekezdésének a Microsoft
         által hivatkozott szakaszai (lásd a fenti 126. pontot). Az első szakaszban a Bizottság mindössze azt állítja, hogy a munkacsoportszerverekhez
         való konkurens operációs rendszerek által a Windows‑tartományfelépítéssel a standard protokollok használata révén elérhető
         interoperabilitás foka alacsonyabb, mint amit a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek elérnek. A második
         szakaszban a Bizottság csak annyit állít, hogy a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszerek az ügyfélszámítógépekhez
         és munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek funkcionalitásait csak kisebb mértékben tudják használni, mint
         a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek.

      240    Ugyanígy elutasítandó a Microsoft azon állítása, amely szerint a megtámadott határozat célja, hogy versenytársai pontosan
         ugyanolyan termékeket állítsanak elő, mint a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek. Amint azt az Elsőfokú
         Bíróság részletesebben kifejti majd a lenti 653–658. pontban, az új termék megjelenésével kapcsolatos körülmények vizsgálatában
         a Bizottság által követett cél az volt, hogy elmozdítsa a Microsoft versenytársai elől az akadályt, amelyet a Windows‑tartományfelépítéssel
         fennálló elégtelen fokú interoperabilitás jelentett, lehetővé téve ezzel e versenytársak számára, hogy olyan munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszereket kínáljanak, amelyek eltérnek a Microsoft termékeitől olyan fontos paraméterek tekintetében, mint
         különösen a biztonság, a megbízhatóság, a műveleti sebesség vagy bizonyos funkcionalitások innovatív jellege.

      241    Az Elsőfokú Bíróság ugyancsak megjegyzi, hogy írásos beadványaiban (lásd például a válasz 14. és 48. pontját) maga a Microsoft
         is kifejezetten elismeri, hogy a megtámadott határozattal megcélzott interoperabilitásra vonatkozó információhoz történő hozzáféréssel
         versenytársai még nem lesznek olyan helyzetben, hogy olyan termékeket fejlesszenek, amelyek a munkacsoportszerverekhez való
         Windows operációs rendszerek „klónjai” vagy másolatai lennének. Amint az a fenti 192. és 206. pontban megállapításra került,
         ezen információ nem a Microsoft forráskódjára vonatkozik. Különösen pedig a megtámadott határozat 5. cikke nem követeli meg
         a Microsofttól, hogy implementációra vonatkozó részleteket osszon meg versenytársaival.

      242    Emellett amint a lenti 658. pontban szintén részletesebb kifejtésre kerül, amikor az Elsőfokú Bíróság megvizsgálja az új termékre
         vonatkozó körülményeket, a Microsoft versenytársai nem lennének érdekeltek a Microsoftéval teljesen azonos munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek kifejlesztésében.

      243    Ugyancsak nem fogadhatja el az Elsőfokú Bíróság a Microsoft azon érvét, hogy amint az a közigazgatási eljárás során tett nyilatkozataiból
         is kitűnik, a piacon jelenleg is elérhető megoldások révén már most is magas fokú interoperabilitás áll fenn az ügyfélszámítógépekhez
         és szerverekhez való Windows operációs rendszerek és a szerverekhez való konkurens operációs rendszerek között.

      244    E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a kérdéses nyilatkozatokat már alaposan megvizsgálták a megtámadott határozatban
         (lásd különösen a (357), (358), (440–444), (511), (513), (595), (598), (602), (628), (702) és (707) preambulumbekezdéseket),
         és hogy a Microsoft semmilyen érvet nem hoz fel, amely alkalmas lenne annak alátámasztására, hogy a Bizottság helytelenül
         értékelte ezen nyilatkozatokat. Lényegében, ahogyan azt a Bizottság a megtámadott határozat (707) preambulumbekezdésében megállapítja,
         e nyilatkozatok olyan szervezetekre vonatkoznak, amelyek munkacsoport‑hálózataikhoz nagymértékben a „Windows megoldást” választották.

      245    Amint az a lenti 401–412. pontban részletesebb kifejtésre kerül, téves a Microsoft azon állítása, amely szerint a Mercer‑jelentések
         alátámasztották, hogy valamely vállalkozás szerverekhez való operációs rendszerre irányuló választását nem az ügyfélszámítógépekhez
         és szerverekhez való Windows operációs rendszerekkel fennálló interoperabilitás határozza meg.

      –       A megtámadott határozat 5. cikke a) pontjának alkalmazási köréről
      246    A megtámadott határozat 5. cikke a) pontja a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerekben implementált és
         az e rendszereket futtató szerverek által a Windows munkacsoport–hálózatok számára nyújtott munkacsoport‑szolgáltatásokhoz
         használt protokollok kimerítő és pontos specifikációira vonatkozik.

      247    A fenti 154. és 191. pontban tett technikai és ténybeli megállapítások szerint a Windows munkacsoport‑hálózatok megfelelő
         működése kliens–szerver és szerverek közötti összeköttetések és interakciók felépítésére támaszkodik.

      248    Ennek megfelelően a Bizottság a megtámadott határozat (999) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a határozat által előírt
         nyilvánosságra hozatali kötelezettség „egyaránt magában foglalja a Windows munkacsoportszerver és a Windows ügyfélszámítógép
         közötti közvetlen összeköttetést és interakciót, és az e gépek közötti közvetett, valamely másik Windows munkacsoportszerveren
         keresztül történő összeköttetést és interakciót”.

      249    A specifikációk, amelyek felvázolására és versenytársakkal való közlésére a Microsoftot kötelezték, vonatkozik a kliens–szerver
         kommunikációs protokollokra, amelyeket mind az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekben, mind a munkacsoportszerverekhez
         való Windows operációs rendszerekben implementáltak, és vonatkozik a szerverek közötti kommunikációs protokollokra is.

      250    Világos, hogy az információnak, amelynek a versenytársakkal való közlésére a Microsoftot kötelezték, a megtámadott határozat
         5. cikke a) pontja értelmében lehetővé kell tennie a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszereket futtató
         számítógépek számára, hogy az Active Directoryt használó Windows‑tartományon belül felvállalhassák a tag‑, vagy a tartományvezérlő
         szerver szerepét, és ennek megfelelően részt vehessenek a több főkiszolgálós replikációs mechanizmusban. Az 5. cikk a) pontja
         alapján előírt korrekciós intézkedés tehát kifejezetten a „kék buborékon” belüli szerverek közötti kommunikációra vonatkozik.

      251    A megtámadott határozat 5. cikkének ily módon meghatározott alkalmazási köre e határozat preambulumbekezdéseinek egész sorából,
         nevezetesen a megtámadott határozat (194)–(198), (206), (564) és (690) preambulumbekezdéséből következik.

      252    Így a Bizottság a megtámadott határozat (194–198) preambulumbekezdésében az interoperabilitásra vonatkozó más olyan információk
         példái mellett, amelyeknek a Sunnal, vagy más versenytársaival való közlését a Microsoft megtagadja, megemlít az Active Directory
         által a replikációs mechanizmushoz használt egyes információkat is.

      253    A megtámadott határozat (206) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejezetten elutasítja a Microsoftnak a második kifogásközlésre
         2001. november 16‑án adott válaszában szereplő állítását, amely szerint „az Active Directorynak a replikáció és globális katalógus
         funkciói nincsenek hatással az interoperabilitásra”. A Bizottság e pont kapcsán kifejti, hogy „valamely az Active Directory
         tartományban (natív módban) lévő tartományvezérlő bizonyos szinkronizációs protokollok révén a többi tartományvezérlő Active
         Directoryjében lévő adatok alapján replikálja az Active Directoryban tárolt adatokat”. Ugyancsak megjegyzi, hogy más protokollok
         révén, amelyek specifikációi az interoperabilitásra vonatkozó információnak minősülnek, a globális katalógus adatait megosztják
         az „erdő” tartományvezérlői között.

      254    Hasonlóképp, amikor a megtámadott határozat (564) preambulumbekezdése megemlíti azt a tényt, hogy a Microsoft a Sun panaszának
         és a Bizottság által elfogadott három kifogásközlésnek a kézhezvételét követően is „ragaszkodott a megtagadáshoz”, hivatkozik
         a megtámadott határozat (194) és azt követő preambulumbekezdésére.

      255    Ráadásul a megtámadott határozat (690) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti, hogy a CPLC „nem a jelen ügyben felmerült
         szélesebb kérdéskört célozza”, különösen mivel nem vonatkozik a „tisztán” szerverek közötti protokollokra, hanem olyanokra,
         amelyek funkcionálisan kapcsolódnak az ügyfélszámítógépekhez, ide értve „a replikációs protokollokat és a globális katalógus
         adatcseréit” is.

      256    Mindemellett a Microsoft is hasonlóan értelmezi a megtámadott határozat 5. cikke a) pontját. Így a keresetben azon protokollok
         innovatív jellegének bemutatása érdekében, amelyekre vonatkozóan a versenytársaknak való információközlési kötelezettség terheli,
         hivatkozik az Active Directory által használt több főkiszolgálós replikáció mechanizmusra (lásd különösen Cambell‑Kelly úr
         véleményét, „Commentary on Innovation in Active Directory” a keresetlevél A.20. mellékletében). Hasonlóképpen ennek alátámasztására
         a válaszban főleg a DRS protokollra hivatkozik, amelyet az Active Directory egyebek mellett a replikációs funkciók eléréséhez
         használ (lásd különösen Lees úrnak a fenti 205. pontban hivatkozott véleményét). Véleményében Lees úr kifejti, hogy a Microsoft
         által létrehozott DRS protokoll számos új jellemzőt foglal magában, nevezetesen „képes több szerverről egyidejűleg érkező
         frissítéseket egyesíteni; integrálva van a standard tartománynévrendszer (DNS) protokollba (a névkiosztáshoz) és a Kerberos
         protokollba (a kölcsönös hitelesítéshez); információkat közvetít, amelyek ismertetik, hogy az adott vállalkozás miként építette
         fel a címtárszolgáltatását; információkat továbbít adott szervereknek a címtárszolgáltatás szervezésében játszott szerepéről;
         és a szerverek között automatikusan közvetíti a címtárfrissítéseket”. Lees úr megállapítja, hogy a DRS protokoll csak egyike
         azon számos kommunikációs protokollnak, amelynek a versenytársakkal való közlésére a Microsoftot a megtámadott határozat kötelezi.
         Az alábbi protokollokat ugyancsak említi: a Microsoft távoli eljáráshívás (Microsoft Remote Procedure Call, MSRPC), a hálózathitelesítés
         (Network Authentication, [Kerberos kiterjesztések]), a Dsf és a fájlreplikációs szolgáltatás (File replication Service, FRS).

      257    Végezetül a megtámadott határozatnak az 5. cikk a) pontjának így meghatározott alkalmazási köre ugyancsak kiterjed azon információra,
         amelyhez a Sun, 1998. szeptember 15‑i levelében hozzáférést kért. Amint azt az Elsőfokú Bíróság a lenti 737–749. pontban részletesebben
         kifejti majd, a Sun kérelme arra irányult, hogy a munkacsoportszerverekhez való Solaris operációs rendszere képes lehessen
         a Windows 2000 munkacsoport‑hálózatokban teljesen kompatibilis tartományvezérlőként vagy a Windows‑tartományfelépítéssel teljesen
         kompatibilis tagszerverként (különösen, mint állomány‑ vagy nyomtatókiszolgáló) működni.

      258    Ráadásul el kell utasítani mint megalapozatlant a Microsoft azon állítását, mely szerint a megtámadott határozat 5. cikke
         a) pontjában előírt korrekciós intézkedés alkalmazási köre összeegyeztethetetlen a Bizottságnak az „interoperabilitás alternatív
         módszereinek” relevanciájára vonatkozó értékelésében (lásd a fenti 125–129. pontot) alkalmazott „interoperabilitási követelménnyel”.

      259    Ez az állítás azon a félreértelmezésen alapult, amely szerint a Bizottság úgy tekinti az interoperabilitást, mint a Microsoft
         versenytársainak arra vonatkozó képességét, hogy munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereiket minden tekintetben
         a Windows operációs rendszerekkel azonos módon működtessék, és célja az, hogy lehetővé váljék e versenytársak számára ez utóbbi
         rendszereknek a „klónozása” (lásd a fenti 234–240. pontot).

      260    Emellett a Microsoft állításával ellentétben, a Bizottság az interoperabilitásnak a jelen ügyben megkövetelt fokára vonatkozó,
         az írásos beadványaiban védelmezett álláspontja és a megtámadott határozat 5. cikke a) pontjában előírt korrekciós intézkedés
         alkalmazási köre tökéletesen összeegyeztethető a megtámadott határozatban elfogadott álláspontjával. Ugyancsak nem hivatkozhat
         a Microsoft az ideiglenes intézkedés iránti eljárás tárgyalásán a beavatkozók által esetleg tett kijelentésekre annak érdekében,
         hogy ezzel a Bizottságnak tulajdonítsa a megtámadott határozat egy adott értelmezését. Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy
         az ítélkezési gyakorlat értelmében valamely közösségi jogi aktus jogszerűségét az aktus meghozatalának időpontjában fennálló
         ténybeli és jogi elemek függvényében kell mérlegelni (a Bíróság 15/76. és 16/76. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben
         1979. február 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 321. o.] 7. és 8. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T‑177/94. és T‑377/94. sz.,
         Altmann és társai kontra Bizottság ügyben 1996. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑2041. o.] 119. pontja).

      261    Végezetül el kell utasítani mint megalapozatlant a Microsoftnak a tárgyaláson felhozott, a több főkiszolgálós replikációra
         és a „kék buborékra” alapozott érveit is.

      262    A Microsoft ezekre az érvekre támaszkodva kísérli meg bebizonyítani, hogy a megtámadott határozat célja teljes mértékben csak
         akkor érhető el, ha versenytársaival a Microsoft közöl bizonyos, a szerverekhez való operációs rendszerei belső működésére,
         különösen az algoritmusokra vonatkozó, azaz a határozatban megfogalmazottakon túlmenő információkat. A Microsoft lényegi érvelése
         szerint ahhoz, hogy a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszer alatt futó tartományvezérlő képes legyen
         bekerülni az Active Directoryt alkalmazó munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszereket használó tartományvezérlőkből
         álló „kék buborékba”, e különféle operációs rendszereknek ugyanazon belső logikát kell alkalmazniuk.

      263    Először is a Microsoft nem bizonyítja, hogy a „kék buborékon” belüli együttműködéshez a munkacsoportszerverekhez való saját,
         és versenytársai operációs rendszereinek szükségszerűen ugyanazon belső logikával kellene rendelkezniük.

      264    Másodszor a felperes ugyancsak nem tudta bizonyítani, hogy még amennyiben e belső logikai azonosság szükséges is lenne, az
         miért jelentené feltétlenül azt, hogy a Microsoftnak közölnie kell versenytársaival a termékei belső működésére, különösen
         az algoritmusokra vonatkozó információkat. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a válaszhoz csatolt egyik véleményben
         a Microsoft egyik szakértője a több főkiszolgálós replikációs mechanizmushoz használt DRS protokollra tett észrevételeiben
         maga is különbséget tesz „a szerverek közötti kommunikációban használt protokollok” és „az egyes szervereken belül működő
         algoritmusok/döntési szabályok” között, mielőtt megállapítaná, hogy a megtámadott határozat 5. cikkének a) pontja alapján
         a protokollok azok, amelyeket nyilvánosságra kell hozni (lásd a fenti 205. pontot).

      265    Harmadszor, a „Intersite Topology” (helyek közötti topológia) algoritmus tekintetében, amelyet a Microsoft kifejezetten megemlített
         a tárgyaláson, igencsak valószínű, hogy ahogyan azt a Bizottság is megerősítette a tárgyaláson, a versenytársaknak elegendő
         olyan helyzetben lenniük, hogy alkalmazni tudjanak egy olyan algoritmust, amely ugyanarra az eredményre vezet, mint ez az
         algoritmus. Más szóval a Microsoft nem lenne köteles információt adni ezen algoritmusnak a munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerein belüli alkalmazásáról, elegendő pusztán ezen algoritmusról egy általános leírást adnia, versenytársaira hagyva
         saját alkalmazásuk kifejlesztését.

      266    Az Elsőfokú Bíróság a fentiekből arra a következtetésre jut, hogy nem áll fenn összeegyeztethetetlenség a megtámadott határozat
         5. cikke a) pontjának alkalmazási köre és a Bizottság által az ebben a határozatban megkívánt „interoperabilitási követelmény”
         között.

      c)     A Microsoft kommunikációs protokolljainak szellemi tulajdonjog általi védettségére vonatkozó állításról
       A felek érvei
      267    A Microsoft először is egy sor érvet hoz fel annak bizonyítására, hogy kommunikációs protokolljai technológiailag innovatívak.
         A kommunikációs protokollokat gyakran a szerverekhez való operációs rendszerek valamely feladatának ellátásához fejlesztik
         ki, és ezek közvetlenül kapcsolódónak a feladatok megvalósításának módjához. E kommunikációs protokollok licencbe adása tehát
         szükségszerűen azt jelenti, hogy a versenytársakkal a szerverekhez való operációs rendszereknek azokra a belső funkcióira
         vonatkozó információt közölnek, amelyekhez ezeket a kommunikációs protokollokat felhasználják. Ráadásul a kommunikációs protokollok
         fejlesztéséhez nagyszámú mérnököt és jelentős pénzügyi forrásokat használnak fel.

      268    A Microsoft kifejezetten hangsúlyozza az Active Directory innovatív természetét, miután először is megjegyzi, hogy a címtárszolgáltatások
         a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán a verseny lényegi elemének minősülnek. E tekintetben a felperes
         hivatkozik az egyik szakértője, Campbell Kelly úr által készített feljegyzésre, amelyben a szerző ismerteti az Active Directory
         által hozott innovációkat, különösen „a számítógépes hálózatban lévő különféle szerverszámítógépek közötti replikációs mechanizmust”
         (a keresetlevél A.20. melléklete). A Microsoft ugyancsak hivatkozik Lees úrnak a válasz C.4. mellékletében megjelenő véleményére
         (lásd a fenti 205. és 256. pontot), amelyben a szerző leírja az Active Directory által használt egyik protokoll – nevezetesen
         a DRS – innovatív jellemzőit, amelyről a Microsoft szerint információt kell szolgáltatnia versenytársai számára a megtámadott
         határozat értelmében. Végezetül a Microsoft hivatkozik a válasz C.8.1. mellékletére, amelyben egyik mérnöke, Hirst úr az Active
         Directory által használt több főkiszolgálós replikációs mechanizmusra vonatkozó egész sor specifikációt ismertet, amelyeket
         a Microsoft szerint a megtámadott határozat alapján kellett felvázolnia.

      269    Ezt követően a Microsoft számos érvet hoz fel annak bizonyítására, hogy kommunikációs protokolljai szellemi tulajdonjog által
         védettek.

      270    Elöljáróban állítja, hogy ezeknek a kommunikációs protokolloknak az innovatív jellege szabadalmaztatható. A Microsoft Európában
         és az Egyesült Államokban számos szabadalmat szerzett ezekre a protokollokra, és mintegy 20 szabadalmi bejelentése van függőben.
         Emellett Krauer úr, a szabadalmi jog szakértője által adott két vélemény (a keresetlevél A.21. és a válasz C.6. melléklete)
         is alátámasztja azt az állítást, hogy a megtámadott határozat 5. cikke kötelező szabadalmi licencadást ír elő.

      271    Másodszor a Microsoft szerint szerzői joggal védettek a szerverek közötti kommunikációs protokollok azon specifikációi, amelyeknek
         a meghatározását és versenytársakkal való közlését a megtámadott határozat előírta.

      272    A válaszban a Microsoft két különböző szempontból vizsgálja meg a szerzői jog kérdését. Először is hivatkozik a „kötelező
         létrehozás” és a „kötelező nyilvánosságra hozatal” koncepcióira és állítja, hogy ha a megtámadott határozat nem rendelte volna
         el, akkor ő nem fejlesztette volna ki vagy adta volna versenytársainak licencbe a kérdéses specifikációkat. Másodszor, hivatkozva
         a 91/250 irányelv 4. cikkére, felveti a „szerzői joggal védett munkák feldolgozásának és megváltoztatásának” kérdését. A felperes
         fenntartja különösen, hogy nem fog „külön művet” létrehozni az a versenytárs, aki szerverekhez való operációs rendszerének
         a szerverekhez való Windows operációs rendszereknek a munkacsoport‑szolgáltatást nyújtó elemeivel való interoperábilissá tétele
         érdekében felhasználja a specifikációkat.

      273    Harmadszor a Microsoft úgy érvel, hogy a kommunikációs protokollok jelentős értékű üzleti titkok. Kliens–szerver kommunikációs
         protokolljait csak olyan licencmegállapodások alapján teszi elérhetővé, amelyek titoktartási kötelezettséget írnak elő, és
         amelyekben elismerik a felperes tulajdonosi helyzetét a technológiát illetően. Állítása szerint az üzleti titkok egyfajta
         ipari tulajdonnak minősülnek és védelmük a nemzeti jog hatálya alá tartozik. Végezetül elutasítja a Bizottság azon elképzelését,
         amely szerint valamely vállalkozás kevesebb kárt szenved el, ha fel kell fednie üzleti titkait, mint ha szabadalmainak vagy
         szellemi tulajdonjogainak megsértését kellene eltűrnie.

      274    A Microsoft arra a következtetésre jut, hogy a kommunikációs protokollok specifikációinak versenytársai részére való licencbe
         adását előíró kötelezettség megfosztaná őt a kommunikációs protokollok tervezésének és fejlesztésének szentelt kutatási és
         fejlesztési erőfeszítéseinek gyümölcseitől. Ezenfelül csökkentené a kommunikációs protokollokba való befektetésre irányuló
         ösztönzést mind a Microsoft, mind versenytársai számára.

      275    A Bizottság vitatja a fenti 267–274. pontban kifejtett különféle érveket.

      276    Mindenek előtt elutasítja a Microsoft állítását, hogy a kérdéses kommunikációs protokollok innovatívak lennének, illetve hogy
         e protokollok licencbe adása a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek belső jellemzőire vonatkozó információk
         közlését foglalná magában. Különösen pedig a Lees és Hirst urak által készített iratok (a válasz C.4. és C.8.1. melléklete)
         nem bizonyítják, hogy a kérdéses információ „bármilyen, lényegileg értékes invenciót” tartalmaznának. A Bizottság hivatkozik
         tanácsadója, az OTR által készített két feljegyzésre (a viszonválasz D.2. és D.3. mellékletei), amelyek észrevételeket fűznek
         Lees és Hirst urak irataihoz és kifejtik, hogy a felperes kommunikációs protokolljainak alapjait képező ötletek és alapelvek
         miért nem újak.

      277    Ezt követően a Bizottság elutasítja a Microsoft érvelését, hogy először is a kommunikációs protokollok szellemi tulajdonjog
         által védettek, és másodszor, hogy a megtámadott határozat kötelező licencbe adást ír elő.

      278    Először is a Bizottság állítja, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy szabadalom védené a kérdéses kommunikációs protokollok
         által megvalósított állítólagos innovációkat. Emellett számos körülmény utal arra, hogy a szabadalmi védettséghez fűződő megfontolások
         nem igazolják a közlés Microsoft általi megtagadását. A Microsoft ugyanis csak a közigazgatási eljárás végén, néhány héttel
         a megtámadott határozat elfogadása előtt, és csak a Bizottság sürgetésére nevezett meg egy konkrét szabadalmat (az EP 0669020. szabadalmat).

      279    Másodsorban a Bizottság elutasítja a Microsoftnak a szerzői jogra vonatkozó állításait. Habár nem zárja ki annak a lehetőségét,
         hogy a specifikációk, amelyeket a megtámadott határozat érint, önmagukban lehetnek szerzői jog tárgyai, ebből nem következik,
         hogy az operációs rendszer létrehozása során a dokumentáció által tartalmazott információ felhasználása a szerzői jog megsértését
         jelentené. A specifikáció implementációja nem másolat, hanem önálló mű létrehozásához vezet. Emellett a kérdés, hogy a specifikációk
         szerzői jog tárgyát képezik‑e mellékes, mivel ami a jelen ügyben lényeges, az a Microsoftot terhelő, az információ közlésére
         és a felhasználás engedélyezésére irányuló kötelezettség, ami szükségszerűen magában foglalja egy dokumentum elkészítését.
         Végezetül a Microsoft válaszában a szerzői jogra vonatkozóan két új érvet hoz fel (lásd a fenti 272. pontot), amelyeket a
         Bizottság szerint az eljárási szabályzat 48. cikke (2) bekezdésének alapján elfogadhatatlannak, de mindenesetre megalapozatlannak
         kell minősíteni.

      280    Harmadszor a Bizottság elismeri, hogy a Microsoft eleddig titokban tartotta a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacán meglévő versenytársai előtt azt az információt, amelynek közlésére a megtámadott határozat kötelezi. Mindazonáltal
         egyáltalán nem nyilvánvaló, hogy a Microsoft helyesen tesz egyenlőségjelet ezen „üzleti titkok” és a „jog által létrehozott”
         szerzői tulajdonjogok közé. A kötelező licencbe adásra vonatkozó ítélkezési gyakorlat, mint olyan, nem alkalmazandó az üzleti
         titkokra, és az e titkok által a nemzeti jog alapján élvezett védelem általában korlátozottabb, mint ami a szerzői jogokra
         és a szabadalmakra vonatkozik. Jóllehet a „jog által létrehozott” szellemi tulajdonjogok licencbe adása megtagadásának jogszerűségére
         létezhet jogi vélelem, a versenyjogban az egyoldalú üzleti döntés következtében létrejött titok felfedése megtagadásának jogszerűségét
         az eset körülményeire és különösen a releváns érdekekre tekintettel kell megítélni. A jelen ügyben az érintett „titok” értéke
         nem abban a tényben rejlik, hogy innovációt foglal magában, hanem abban, hogy az erőfölényben lévő vállalkozáshoz kapcsolódik.

      281    Az SIIA lényegében ugyanazokat az érveket terjeszti elő, mint amiket a Bizottság hozott fel e tekintetben, és állítja, hogy
         a Microsoft nem bizonyította, hogy a megtámadott határozat sértené szellemi tulajdonjogát, vagy hogy kötelező licencbe adást
         foglalna magában.

      282    Az FSFE szerint a „technológia”, amelynek a versenytársakkal való közlését a Microsoft megtagadta sem nem új, sem nem innovatív.
         A Microsoft meglévő politikája szerint már létező protokollokat fogad el, majd kisebb jelentőségű, nem érdemi változtatásokat
         eszközöl rajtuk annak érdekében, hogy megakadályozza az interoperabilitást. Az FSFE e tekintetben hivatkozik az alábbi protokollokra:
         a CIFS/MSB (Common Internet File System/Server Message Block, közös Internet fájrendszer/kiszolgálói üzenetblokk), a DCE/RPC (Distributed Computing Environment/Remote Procedure Call, elosztott feldolgozási környezet/távoli eljáráshívás), a Kerberos 5 és az LDAP.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      283    Jóllehet a felek mind írásos beadványaikban, mind a tárgyaláson hosszasan taglalták a Microsoft kommunikációs protokolljait,
         vagy az ezeknek a protokolloknak a specifikációira vonatkozó szellemi tulajdonjogokat, az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy
         a jelen ügy megoldásához e kérdésben szükségtelen döntést hozni.

      284    A Microsoftnak az állítólagos szellemi tulajdonjogokra alapított érvei nem érintik a megtámadott határozat jogszerűségét.
         A Bizottság nem foglalt el érdemi álláspontot ezeknek az érveknek a megalapozottságát illetően, hanem azon feltételezésre
         alapítottan fogadta el a határozatot, hogy a Microsoft a jelen ügyben hivatkozhat ilyen jogok fennállására. Más szóval, azon
         premisszára alapozottan folytatta le eljárását, hogy a jelen ügyben kérdéses magatartás, amennyiben is az interoperabilitásra
         vonatkozó információhoz kapcsolódik, nem pusztán adott tevékenység folytatásához nélkülözhetetlen valamely áru értékesítésének,
         vagy szolgáltatás nyújtásának, hanem szellemi tulajdon licencbe adásának megtagadásaként minősül, és ezáltal a szigorúbb s
         így a Microsoft számára legkedvezőbb jogi megoldást alkalmazta (lásd a lenti 312–336. pontot). A Bizottság tehát nem állapította
         meg, és nem is zárta ki, hogy a Microsoft kifogásolt magatartása licencbe adás megtagadásának minősülne, illetve hogy a megtámadott
         határozat 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés magában foglalná a kötelező licencbe adást.

      285    A Bizottság tehát a megtámadott határozat (190) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a Microsoft a közigazgatási eljárás
         során hivatkozott a szellemi tulajdonjogok fennállására és arra a tényre, hogy az interoperabilitásra vonatkozó kérdéses információk
         üzleti titoknak minősülnek. A Bizottság megjegyzi, hogy nem kizárható, hogy a Microsoft azért hivatkozott ezekre a jogokra,
         hogy megakadályozza, hogy a Sun saját termékeiben alkalmazhassa a kérdéses specifikációkat. Ugyancsak megjegyzi, hogy lehetséges,
         hogy tartalmaznak innovatív elemeket ezek a specifikációk, és hogy üzleti titoknak minősülnek. Még általánosabban a Bizottság
         megjegyzi, hogy nem zárható ki, hogy a Microsoft kötelezése az interoperabilitásra vonatkozó információk harmadik személyekkel
         való közlésére és a felhasználás engedélyezésére, összeütközésben lenne szellemi tulajdonának szabad gyakorlásával. Ez utóbbi
         megfontolást megismétli a megtámadott határozat (546) preambulumbekezdésében. A megtámadott határozat 249. lábjegyzetében
         a Bizottság kifejti, hogy „mindenesetre, mivel az érintett specifikációkat nem lehet vizsgálat tárgyává tenni, nincs lehetőség
         arra, hogy a Bizottság meghatározza, hogy a Microsoftnak a különféle szellemi tulajdonjogokra való állításai mennyiben megalapozottak”.

      286    Mindemellett a Bizottság, amikor a megtámadott határozat (1003) és (1004) preambulumbekezdésében meghatározza az információk
         Microsoft általi visszaélésszerű megtagadására irányuló korrekciós intézkedés alkalmazási körét, megállapítja először is,
         hogy a korrekciós intézkedés csak az interfészek specifikációira vonatkozik és nem a forráskódra, és másodszor, hogy a cél
         az, hogy a Microsoft versenytársai felhatalmazást kapjanak a nyilvánosságra hozott specifikációknak a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszereikben való alkalmazására. Ennek megfelelően egyebek között megállapítja, hogy „a specifikációk nem
         másolhatók, nem adaptálhatók, nem rendezhetők vagy nem módosíthatók, és harmadik felek csak a specifikációknak megfelelő interfészek
         megírására használhatják őket” (a megtámadott határozat (1004) preambulumbekezdése). A Bizottság arra a következtetésre jut,
         hogy „mindenesetre, amennyiben [a megtámadott határozat] a Microsofttól megkövetelné, hogy tartózkodjék szellemi tulajdonjoga
         gyakorlásának kiteljesítésétől, ezt a megállapított visszaélés megszüntetésének szükségessége indokolná (a megtámadott határozat
         (1004) preambulumbekezdése).

      287    Írásos beadványában a Bizottság ugyanilyen érdemben hoz fel érveket. Viszonválaszában mint „félrevezetőt” írja le a Microsoftnak
         a válaszban szereplő azon állítását, hogy „[a megtámadott határozat] megköveteli [tőle], hogy licencet adjon [szellemi tulajdonjogát
         illetően] mindenre, ami szükséges lehet ahhoz, hogy a saját termékeiben lévő specifikációkat alkalmazni tudják”. A Bizottság
         kifejti először is, hogy „[a megtámadott határozat] az követeli meg a Microsofttól, hogy felhatalmazást adjon a specifikációk
         interoperábilis termékek előállításához való felhasználására”, és hogy „ha ez korlátozná is a Microsoft képességét [egyes
         szellemi tulajdonjogok] gyakorlásának kiteljesítésében, akkor is indokolt lenne annak érdekében, hogy a jogsértés véget érjen”.
         A megtámadott határozat „nem foglal állást abban a kérdésben, hogy a Microsoft [szellemi tulajdonjoga] érintett‑e, vagy sem”.
         Továbbmenve a Bizottság megállapítja, hogy mindebből nem következik, hogy a közlés Microsoft általi megtagadását szellemi
         tulajdonjoga igazolná, vagy hogy a jelen ügy kötelező licencbe adásra vonatkozna. Az ügy aktájában vagy a keresetben ugyancsak
         nincs bizonyíték arra, hogy ez így lenne, vagy hogy „a versenytársaknak licencre lenne szükségük bizonyos Microsoft [szellemi
         tulajdonokra vonatkozóan] ahhoz, hogy biztosítsák a Windows‑tartományfelépítéssel való interoperabilitást”.

      288    Mindemellett a Bizottság az Elsőfokú Bíróság által feltett egyik írásos kérdésre válaszolva megerősíti, hogy a megtámadott
         határozat nem állapítja meg, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információra nem terjed ki szabadalmi, vagy szerzői jogi
         védettség, de ennek ellenkezőjét sem mondja ki. Ezen kérdés megválaszolására nem volt szükség, mivel mindenesetre „a visszaélés
         megállapításának, és [a megtámadott határozat 5. cikkében előírt] korrekciós intézkedés alkalmazásának feltételei teljesültek,
         függetlenül attól, hogy az információt védi‑e vagy sem szabadalom, vagy szerzői jog”.

      289    A fenti megfontolásokból következően a jogalap első része megalapozottsága értékelésének azon a feltevésen kell alapulnia,
         hogy a kérdéses protokollok vagy ezeknek a protokolloknak a specifikációi szellemi tulajdonjogi védelem alá tartoznak vagy
         üzleti titoknak minősülnek, és hogy ez utóbbiak egyenértékűen kezelendők a szellemi tulajdonjogokkal.

      290    A jogalap jelen részében megoldandó központi kérdés tehát az, amit a Bizottság állít, és a Microsoft tagad, hogy teljesülnek‑e
         jelen ügyben azon feltételek, amelyek fennállása esetén valamely erőfölényben lévő vállalkozástól megkövetelhető, hogy licencet
         adjon szellemi tulajdonjogára.

      d)     A jogalap első részének alátámasztására felhozott tényleges érvekről
       i.  A visszaélésszerű magtartás értékelésének alapjául szolgáló körülményekről

       A felek érvei
      291    A Microsoft, a CompTIA és az ACT által támogatottan először is fenntartja, hogy az első kérdést azon szempontok fényében kell
         elemezni, amelyeket a Bíróság a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ügyben elfogadott, és a fenti 107. pontban hivatkozott
         IMS Health ügyben megismételt.

      292    Ennek az érvnek az alátámasztására a Microsoft először is megismétli, hogy a megtámadott határozat 5. cikke a technológiailag
         innovatív és szellemi tulajdonjog alá eső kommunikációs protokolljai kötelező licencbe adását foglalja magába.

      293    Másodszor a Microsoft a Bizottságnak a lenti 302. pontban kifejtett érvét úgy értelmezi, mint amely szerint a Bizottság úgy
         gondolja, hogy „technológiai árukapcsolás” esetén nem kell alkalmaznia e fent említett szempontokat. A Microsoft szerint azonban
         ezt az érvelést nem támasztja alá a Bizottság által hivatkozott T‑83/91. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október
         6‑án hozott ítélet (EBHT 1994., II‑755. o.), amelyet fellebbezés után helyben hagyott a C‑333/94 P. sz. ügyben 1996. november
         14‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑5951. o.; a továbbiakban: a Tetra Pak II ítélet).

      294    Harmadszor a Microsoft elutasítja a Bizottság azon érveit, amelyek szerint a jelen ügy körülményei különböznek a fenti 107. pontban
         hivatkozott IMS Health ügy körülményeitől.

      295    Először is az IMS Health ügyben erős hálózati hatások érvényesültek, és pontosan e hatások miatt ítélték úgy, hogy az IMS
         Health által létrehozott 1860 modulos struktúra ipari szabványnak minősül. Emellett a megtámadott határozatban a Bizottság
         nem hivatkozott arra az érvre, hogy „a kompatibilitás engedélyezésének megtagadásával” a Microsoft a 91/250 irányelvben meghatározott
         közérdekű célokkal ellentétesen cselekedett volna. Mindenesetre közérdeken alapuló homályos megfontolások nem adhatnak alapot
         arra, hogy valamely vállalkozást licenc adására kötelezzenek. Végezetül a Microsoft állítja, hogy a 91/250 irányelv nem állapít
         meg információ közlésére vonatkozó semmiféle tevőleges kötelezettséget.

      296    Másodszor a Microsoft elutasítja a Bizottság állítását, amely szerint a Microsoft arra használta az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek piacán meglévő piaci erejét, hogy megszerezze a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacát. Sem a megtámadott határozat, sem az ellenkérelem nem jelöli meg pontosan, hogy a Microsoft állítólagosan milyen piaci
         erőt használt fel, vagy hogy ezt az erőt milyen módon használta.

      297    Harmadszor a Microsoft állítja, hogy a Bizottság azon vélekedése, hogy a Microsoft csökkentette az információnyújtás korábbi
         szintjét, mind ténybelileg, mind jogilag hibás, és nem veszi figyelembe a fenti 112. pontban hivatkozott Bronner‑ítéletben
         lefektetett elveket. A felperes kommunikációs protokolljainak specifikációira nézve sosem adott licencet a Sun, vagy az operációs
         rendszerek bármely más versenytárs gyártója számára. Egy hálózati technológia esetében 1994‑ben adott licencet az AT & T számára,
         amely lehetővé tette az „Advanced Server for UNIX (AS/U)” nevű termék létrehozását, és a vezető UNIX‑forgalmazók számos AS/U‑alapú
         más terméket hoztak létre, beleértve a Sun „PC NetLinkjét”. Jóllehet a felperes és az AT & T 2001‑ben megállapodott arról,
         hogy újabb technológiákra nem terjesztik ki a licencet, az „AS/U technológia” és az arra alapuló termékek elérhetők maradtak.
         Az a tény, hogy a felperes egy adott technológiát több mint 10 évvel ezelőtt ily módon licencbe adott az AT & T‑nek nem jelentheti
         azt a meghatározatlan jövőre nézve, hogy megkövetelhető valamennyi kapcsolódó technológia, így a kommunikációs protokollok
         licencbe adása.

      298    Negyedszer a Microsoft megjegyzi, hogy a megtámadott határozat (577) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy
         „a Microsoft Sunnal szembeni magatartása, az információnyújtás megtagadása egy szélesebb, az interoperabilitásra vonatkozó
         információknak a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek forgalmazóitól való visszatartására irányuló magatartássorozat
         része”. Állítása szerint az ily módon neki tulajdonított magatartás megfelel a „lényegben valamennyi technológiai cég által
         elfogadott üzletpolitika hátrányos megkülönböztetés nélküli [alkalmazásának], mely politika célja a kutatási és fejlesztési
         erőfeszítések gyümölcseinek megóvása”, és ez a magatartás nem minősül a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health
         íéletek értelmében vett „rendkívüli körülménynek”.

      299    Másodlagosan, a CompTIA és az ACT által támogatottan a Microsoft kifejti, hogy amennyiben az Elsőfokú Bíróság meg is állapítaná,
         hogy a jelen ügy nem érint szellemi tulajdonjogokat, az alkalmazandó szempontok akkor is a Bíróság a fenti 112. pontban hivatkozott
         Bronner‑ítéletben elfogadott szempontok kell legyenek, amelyek, amint az a fenti 116. pontban kifejtésre került, megfelelnek
         a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítélet első, második és negyedik szempontjának.

      300    Végezetül a Microsoft, a CompTIA és az ACT előterjeszti, hogy a jelen ügyben a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítélet
         négy szempontjából egyik sem teljesül, és következésképpen a fenti 112. pontban hivatkozott Bronner‑ítélet három szempontja
         sem teljesül.

      301    A Bizottság az SIIA és a FSFE által támogatottan először is előadja, hogy még amennyiben az Elsőfokú Bíróság meg is állapítaná,
         hogy a jelen ügy szerinti megtagadás a szellemi tulajdonjogok gyakorlása alapján igazolható volt, és hogy a megtámadott határozat
         kötelező licencbe adást foglalt magába, akkor sem következne mindebből, hogy a jelen kérdést automatikusan az „IMS Health
         ítéletre alapuló ítélkezési gyakorlat” szempontjai alapján kellene értékelni.

      302    E tekintetben a Bizottság fenntartja először is, hogy az ítélkezési gyakorlatban rögzített „különleges körülmények” szabály
         nem alkalmazható „önmagában, és további értékelés nélkül” az üzleti titkok nyilvánosságra hozatalának olyan megtagadásakor,
         amelynek eredményeként „technológiailag kapcsolat” jön létre egy adott termék és az erőfölényes termék között.

      303    Másodsorban a Bizottság szerint a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítélet nem határozta meg a rendkívüli körülmények
         kimerítő listáját. Ebben az ítéletben, csakúgy, mint a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítéletben a Bíróság az adott
         eset különös körülményeire tekintettel határozta meg azon feltételeket, amelyek alapján a kötelező licencbe adást elrendelő
         határozat meghozható. Így a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítéletben a Bíróság mindössze azon szempontok listáját
         határozta meg, amelyeket „elegendő volt” teljesíteni. Valójában annak meghatározásához, hogy valamely erőfölényben lévő vállalkozás
         magatartása visszaélésnek minősül‑e, a Bizottságnak meg kell vizsgálnia a megtagadás körüli tényezők összességét, különösen
         annak gazdasági és szabályozási hátterét.

      304    Harmadszor a Bizottság felsorolja azon tényezőket, amelyek a jelen ügy körülményeit megkülönböztetik a fenti 107. pontban
         hivatkozott IMS Health ítélet alapjául szolgáló ügy körülményeitől, és amelyek lehetővé teszik azon következtetés elfogadását,
         hogy a Microsoft kifogásolt megtagadása erőfölénnyel való visszaélésnek minősül.

      305    Először is a Bizottság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat különlegessége, hogy az a szoftveriparhoz kapcsolódó interoperabilitásra
         vonatkozó információ közlésének megtagadásával foglalkozik. A határozat a Microsoft termékeivel kompatibilis termékek kifejlesztésének
         lehetővé tételét célozza, míg a Microsoft által hivatkozott precedensek olyan helyzetekre vonatkoznak, amelyekben a „védett
         termék” lett volna beépítve a versenytársak termékeibe, és olyan indokok alapján, amelyek túlmennek pusztán két különböző
         termék közötti kompatibilitás biztosításán. Ráadásul ezek a precedensek nem az erőteljes hálózati hatásokkal bíró ágazatokban
         felmerülő különös problémákra vonatkoznak. Ellentétben a jelen ügyben érintett ágazattal, az említett precedensekben érintett
         ágazatok nem olyanok voltak, amelyekben „a [jogalkotó] világosan elismerte, hogy a kompatibilitás a társadalom egésze számára
         előnyös”. Pontosabban a Bizottság, hivatkozva a megtámadott határozat (745)–(763) preambulumbekezdésére emlékeztet a közösségi
         jogalkotó által az interoperabilitásnak – többek között a 91/250 irányelv keretében – tulajdonított fontosságra, illetve ez
         utóbbi által védett azon álláspontra, amely szerint az információ interoperabilitás céljára való nyilvánosságra hozatala előnyös
         a verseny és az innováció számára.

      306    Másodszor a Bizottság felidézi azt a tényt, hogy a jelen ügy olyan erőfölényes helyzetben lévő vállalkozást foglal magában,
         amely egy adott piacon, a jelen ügyben az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán arra használja meglévő erőfölényét,
         hogy kizárja a versenyt egy szomszédos piacon, nevezetesen a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán, s
         „ezáltal megemeli a belépési korlátokat eredeti piacán, és további monopoljáradékot biztosít magának”. Ez a helyzet súlyosbítja
         a fogyasztóknak okozott, az új termékek kifejlesztésének korlátozásából származó kárt.

      307    Harmadszor a Bizottság előterjeszti, hogy a jelen ügy olyan erőfölényben lévő forgalmazót érint, amelyik csökkentette az információnyújtás
         korábbi szintjét (a megtámadott határozat (578–584) preambulumbekezdése). A Microsoft üzletpolitikája kezdetben az volt, hogy
         nyilvánosságra hozta, és nem tartotta vissza az interoperabilitásra vonatkozó információkat, ami egyebek között lehetővé tette
         a Microsoft számára, hogy piacra vigye saját munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerét, és egyáltalán nem tántorította
         el őt a fejlesztéstől. Mindazonáltal, miután „szervertermékei” megfelelő helyzetet foglaltak el a piacon, a Microsoft megváltoztatta
         stratégiáját és úgy döntött, hogy az ezekhez az információkhoz való hozzáférés megtagadásával kizárja versenytársait a piacról
         (a megtámadott határozat (587), (588), (637) és azt követő preambulumbekezdése).

      308    A Bizottság fenntartja, hogy a Microsoft nem tagadhatja, hogy csökkentette az információnyújtás korábbi szintjét. Először
         is a Microsoft és az AT & T közötti megállapodás, amely lehetővé tette az AT & T számára az AS/U kifejlesztését, nem csak
         a megtámadott határozattal érintett típusú interoperabilitásra vonatkozó, hanem azon túlmenő információkat is magában foglalt.
         Ezt követően a Bizottság felhozza, hogy irreleváns az a tény, hogy az AS/U technológia még mindig elérhető. A Bizottság hivatkozik
         a megtámadott határozat (580)–(583) preambulumbekezdésére, és megjegyzi hogy az „AS/U kapcsán” megvalósított információközlések
         mára meghaladottá váltak, mivel a Microsoft a Windows következő változataiban módosította az érintett protokollokat. Végezetül
         a Bizottság felhozza, hogy a megtámadott határozat megközelítése szempontjából irreleváns a Microsoft azon állítása, hogy
         az a tény, hogy tíz évvel ezelőtt licencbe adott valamely technológiát az AT & T számára, nem kötelezheti a meghatározatlan
         jövőre nézve arra, hogy minden kapcsolódó technológiát licencbe adjon. Az információnyújtás korábbi szintje csökkentésének
         kérdését a határozat önmagában nem visszaélésként kezeli, hanem mint a Microsoft kifogásolt megtagadása értékelésének egyik
         releváns körülményét (a megtámadott határozat (578) és azt követő preambulumbekezdése).

      309    Negyedszer a Bizottság nem állítja, hogy pusztán az a tény, hogy a szellemi tulajdonjog licencbe adásának megtagadása egy
         általános magatartássorozatba illeszkedik, önmagában olyan „rendkívüli körülménynek” minősül, amely elegendő e magatartás
         visszaélésszerűségének megállapításához. Mindössze annyit állít, hogy az a tény, hogy a Sun nem az egyetlen versenytárs, akivel
         szemben a Microsoft az interoperabilitásra vonatkozó információhoz való hozzáférést megtagadta, releváns körülmény a Microsoft
         magatartása EK 82. cikkel való összeegyeztethetőségének vizsgálatakor.

      310    A Bizottság szerint nem elfogadható a Microsoft másodlagos érvelése, amely szerint a jelen ügy a fenti 112. pontban hivatkozott
         Bronner‑ítéletben megállapított szempontok alapján vizsgálandó. A Bronner‑ítélet jelentős beruházást igénylő infrastruktúrához
         való hozzáférésre vonatkozott, és ha megállapítást nyerne, hogy a jelen ügyben érintett információt nem védi szellemi tulajdonjog,
         hanem az mindössze önkényesen összeválogatott üzenetekből áll, akkor az említett ítélet minden bizonnyal nem lenne „megfelelő
         alapja az összehasonlításnak”.

      311    Másodlagosan a Bizottság az SIIA és az FSFE által támogatottan előadja, hogy még amennyiben a megtámadott határozat jogszerűségét
         az első kérdés vonatkozásában a Bíróság által a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítéletben megállapított szempontok
         alapján kellene is értékelni, azon szempontok teljesülnek a jelen ügyben.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      312    Emlékeztetni kell arra, hogy a Microsoft érvelése szerint az interoperabilitásra vonatkozó információ közlésének megtagadása
         nem minősülhet az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek, mivel először is ezen információt szellemi tulajdonjog
         védi (vagy üzleti titoknak minősül) és másodszor, mivel a jelen ügyben nem teljesülnek az ítélkezési gyakorlatban felállított
         szempontok, amelyek meghatározzák, hogy egy erőfölényben lévő vállalkozástól mikor követelhető meg, hogy harmadik feleknek
         licencet adjon.

      313    Ugyancsak emlékezni kell arra, hogy a Bizottság állítása szerint nem szükséges arról határozni, hogy a Microsoft megtagadása
         szellemi tulajdon harmadik felek részére való licencbe adása megtagadásának minősül‑e, avagy hogy az üzleti titkok a szellemi
         tulajdonjogokkal azonos szintű védelemre jogosultak‑e, mivel a jelen ügyben teljesültek azon szigorú szempontok, amelyek alapján
         az ilyen megtagadás erőfölénnyel való visszaélésnek minősülhet (lásd a fenti 284–288. pontot).

      314    Míg a Microsoft és a Bizottság ily módon egyetért azzal, hogy a vizsgált megtagadás, feltételezve, hogy az szellemi tulajdon
         licencbe adásának megtagadásaként minősül, az EK 82. cikk alapján értékelhető, nem értenek egyet abban, hogy az ítélkezési
         gyakorlatban megállapított mely szempontok alkalmazandók az ilyen helyzetben.

      315    Így a Microsoft elsődlegesen a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben megállapított szempontokra,
         míg másodlagosan a fenti 112. pontban hivatkozott Bronner‑ítéletben megállapítottakra hivatkozik.

      316    A Bizottság ugyanakkor viszont azt állítja, hogy „problematikus lenne” a jelen ügyben a fenti 107. pontban hivatkozott IMS
         Health ítéletben megállapított szempontok „automatikus” alkalmazása. Fenntartja, hogy annak érdekében, hogy e megtagadás visszaélésszerűsége
         megállapítható legyen, figyelembe kell venni annak valamennyi különös körülményét, amelyek nem feltétlenül lesznek azonosak
         a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben azonosítottakkal. Ennek megfelelően a megtámadott határozat
         (558) preambulumbekezdésében kifejti, hogy „a közösségi bíróságok ítélkezési gyakorlatából […] következően a Bizottságnak
         a szolgáltatás megtagadását körülvevő körülmények összességét kell elemeznie, és határozatát e széleskörű vizsgálat eredményeként
         kell meghoznia”.

      317    A tárgyaláson a Bizottság az Elsőfokú Bíróság ez irányú kérdésére megerősítette, hogy a megtámadott határozatban úgy vélte,
         hogy a Microsoft magatartása három olyan jellemzővel bír, amelyek alapján visszaélésszerűnek minősíthető. Az első abban a
         tényben áll, hogy az információ, amelynek a versenytársakkal való közlését a Microsoft megtagadta, szoftverpiaci interoperabilitásra,
         azaz olyan kérdéskörre vonatkozik, amelynek a közösségi jogalkotás különös jelentőséget tulajdonít. A második jellemző abban
         a tényben áll, hogy a Microsoft az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán meglévő rendkívüli erejét arra használja,
         hogy kizárja a versenyt a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek szomszédos piacán. A harmadik jellemző az, hogy
         a kérdéses magatartás az információnyújtás korábbi szintjének csökkentését foglalja magában.

      318    A Bizottság kifejti, hogy mindenesetre a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben elfogadott szempontok
         is teljesülnek a jelen ügyben.

      319    Eme különféle érvekre válaszolva meg kell jegyezni, hogy amint azt a Bizottság helyesen állapítja meg a megtámadott határozat
         (547) preambulumbekezdésében, jóllehet a vállalkozások főszabály szerint szabadon választhatják meg üzleti partnereiket, a
         szolgáltatás nyújtásának az erőfölényben lévő vállalkozás általi megtagadása objektív módon való igazolhatóság hiányában bizonyos
         körülmények között az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek minősülhet.

      320    A Bíróság tehát úgy találta, hogy az EK 82. cikk értelmében visszaélt erőfölényével a nyersanyagok piacán erőfölényben lévő
         azon vállalkozás, amelyik azzal a céllal, hogy ezeket a nyersanyagokat saját termékei gyártásához őrizze meg, megtagadta valamely
         olyan vevő kiszolgálását, amelyik ugyanilyen termékek gyártója, és ezáltal valószínűsíthető, hogy ennek a vevőnek a részéről
         minden versenyt kizár (a Bíróság 6/73. és 7/73. sz., Commercial Solvents kontra Bizottság egyesített ügyekben 1974. március
         6‑án hozott ítélete [EBHT 1974., 223. o.]; a szolgáltatásnyújtás megtagadása kapcsán lásd a Bíróság 311/84. sz. CBEM‑ügyben
         1985. október 3‑án hozott ítéletét [EBHT 1985., 3261. o.]).

      321    A 238/87. sz. Volvo‑ügyben 1988. október 5‑én hozott ítéletében (EBHT 1988., 6211. o.) a Bíróságnak az EK 234. cikk alapján
         benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében arra a kérdésre kellett válaszolnia, hogy az EK 82. cikk szerinti
         erőfölénnyel való visszaélésnek kell‑e minősíteni, ha egy a gépjárműkarosszéria‑elemekre vonatkozó formatervezési mintaoltalmat
         tulajdonló gépjárműgyártó megtagadja harmadik felek számára, hogy licencet adjon az oltalom alatt álló formatervezési mintákat
         magukba foglaló termékek forgalmazásához. Ítéletében a Bíróság hangsúlyozta, hogy valamely oltalom alatt álló formatervezési
         minta tulajdonosa kizárólagos jogának lényegét képezi, hogy harmadik feleket megakadályozzon abban, hogy beleegyezése nélkül
         gyártsanak, forgalmazzanak vagy importáljanak a formatervezési mintát magukban foglaló termékeket. A Bíróság (a 8. pontban)
         arra a következtetésre jutott, hogy „valamely oltalom alatt álló formatervezési minta tulajdonosának arra irányuló kötelezése,
         hogy harmadik felek számára, a formatervezési mintát magában foglaló termékek forgalmazására akár ésszerű jogdíj ellenében
         licencet adjon, arra vezetne, hogy a tulajdonost megfosztják kizárólagos jogának lényegétől, és hogy az ilyen licenc megtagadása
         önmagában nem minősülhet az erőfölénnyel való visszaélésnek”. A Bíróság mindazonáltal hozzátette, hogy „a kizárólagos jognak
         a bejegyzett, gépjárműkarosszéria‑elemekre vonatkozó formatervezési minta tulajdonosa általi gyakorlása tiltott [lehet] a[z
         EK 82.] cikk alapján, ha az az erőfölényben lévő vállalkozás részéről bizonyos visszaélésszerű magatartást foglal magában,
         mint például a független szervizeknek való alkatrészszolgáltatás önkényes megtagadását, az alkatrészek árának tisztességtelen
         színvonalon való rögzítését, vagy olyan döntés meghozatalát, hogy felhagy valamely modell alkatrészeinek gyártásával, jóllehet
         azon modell számos darabja még forgalomban van, feltéve hogy ezek a magatartások érinti a tagállamok közötti kereskedelmet”
         (9. pont).

      322    A fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítélet keretében a Bíróságnak a fellebbezés kapcsán döntenie kellett a szellemi tulajdonjog
         harmadik félnek való licencbe adásának a valamely erőfölényben lévő vállalkozás általi megtagadása kérdésben is. Az ezen ítélet
         alapjául szolgáló ügy olyan határozatra vonatkozott, amelyben a Bizottság megállapította, hogy három televíziós társaság a
         heti műsorkínálatuk, illetve azon televíziós műsorújságok piacán, amely műsorújságokban műsorkínálataik megjelentek, erőfölényével
         oly módon élt vissza, hogy a kínálaton fennálló szerzői jogra való hivatkozással megakadályozta, hogy harmadik felek a különféle
         televíziós csatornák által sugárzott műsorokat tartalmazó átfogó heti műsorújságokat adjanak ki. A Bizottság ezért kötelezte
         e televíziós társaságokat, hogy előzetes heti műsorkínálatukat egymással közöljék, és hogy azt kérésre, hátrányos megkülönböztetéstől
         mentesen harmadik feleknek is megküldjék, és a műsorkínálat többszörözését e felek számára engedélyezzék. A Bizottság ugyancsak
         kikötötte, hogy ha e televíziós társaságok úgy döntetnek, hogy engedélyezik a felhasználást, úgy az azért kért jogdíjnak ésszerűnek
         kell lennie.

      323    A fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítéletben (49. pont) a Bíróság, a fenti 321. pontban hivatkozott Volvo‑ítéletre utalva
         megállapította, hogy „a többszörözéshez kapcsolódó kizárólagos jog a szerző jogainak körébe tartozott, így a licencbe adás
         megtagadása, még akkor is, ha az erőfölényben lévő vállalkozás magatartása, önmagában nem minősül az ezen erőfölénnyel való
         visszaélésnek”. Továbbra is a fenti 321. pontban hivatkozott Volvo‑ítéletre utalva a Bíróság mindazonáltal kifejtette, hogy
         „valamely kizárólagos jog tulajdonos általi gyakorlása rendkívüli körülmények között magában foglalhat visszaélésszerű magatartást”
         (50. pont).

      324    A Bíróság úgy találta, hogy az alábbi körülmények voltak relevánsak annak megállapításakor, hogy a kérdéses televíziós társaságok
         magatartása visszaélésszerűnek minősül. Először is megtagadásuk olyan termék nyújtására vonatkozott – a televíziós csatornák
         heti műsorkínálata –, amely nélkülözhetetlen volt a kérdéses tevékenység (átfogó heti televíziós műsorújságok kiadása) folytatásához
         (53. pont). Másodszor a megtagadás megakadályozta egy új termék, az átfogó heti televíziós műsorújság megjelenését, amelyet
         a kérdéses televíziós társaságok maguk nem szolgáltattak, és amelyre volt potenciális fogyasztói kereslet, s így az az EK 82. cikk
         b) pontja szerinti visszaélésnek minősült (54. pont). Harmadszor a megtagadás nem volt objektív módon indokolható (55. pont).
         Végezetül negyedszer, magatartásukkal a televíziós társaságok fenntartottak a maguk számára egy másodlagos piacot, a heti
         televíziós műsorújságok piacát, kizárva minden versenyt azon a piacon (56. pont).

      325    A fenti 112. pontban hivatkozott Bronner‑ítéletben a Bíróságnak az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem alapján arról kellett határoznia, hogy vajon az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek minősül‑e,
         ha az Ausztriában a napilapok piacán jelentős részesedéssel rendelkező, és az egyetlen országos újságkézbesítési hálózatot
         üzemeltető sajtóholding megtagadja valamely versenytárs lap kiadójának az ezen hálózathoz megfelelő térítés ellenében való
         hozzáférést, vagy ezen kiadó számára bizonyos kiegészítő szolgáltatások csoporttól való megvásárlásának engedélyezését.

      326    Ítéletében (38. pont) a Bíróság először is megjegyezte, hogy jóllehet a fenti 320. pontban hivatkozott Commercial Solvents
         kontra Bizottság és a CBEM‑ügyben hozott ítéletében megállapította, hogy visszaélésnek minősül a piacon erőfölényben lévő
         vállalkozás által annak megtagadása, hogy olyan nyersanyagokat, illetve szolgáltatásokat nyújtson egy szomszédos piacon vele
         versenyző vállalkozásnak, amelyek nélkülözhetetlenek a versenytárs által végzett üzleti tevékenység folytatásához, azonban
         ezt csak azon esetre állapította meg, amikor a kérdéses magatartás valószínűsíthetően a versenytárs által támasztott versenyt
         teljes egészében megszüntetné.

      327    Ezt követően a Bíróság megállapította (39. pont), hogy a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítélet 49. és 50. pontjában
         kimondta, hogy a szellemi tulajdonjog jogosultja részéről a licencbe adás megtagadása, még ha ezt erőfölényben lévő vállalkozás
         teszi is, önmagában nem jelenthet erőfölénnyel való visszaélést, a kizárólagos jog gyakorlása a jogosult részéről azonban
         kivételes körülmények között visszaélésszerű magatartáshoz vezethet.

      328    Végezetül a Bíróság idézte a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítéletben meghatározott kivételes körülményeket, és megállapította
         (41. pont):

      „[m]ég ha a szellemi tulajdonjog vonatkozásában kialakított ítélkezési gyakorlat bármilyen más tulajdonjogra is alkalmazható
         lenne, az [azon] ítéletre való érdemi hivatkozáshoz az előzetes döntéshozatal iránti kérdés tárgyát képező helyzetben az [EK 82.] cikk
         szerinti visszaélés megállapítása végett szükséges lenne nemcsak annak a megállapítása, hogy a kézbesítésből álló szolgáltatásnyújtás
         megtagadása valószínűsíthetően megszüntetné a szolgáltatást igénybe venni kívánó versenytárs által támasztott versenyt a napilapok
         piacán, és a szolgáltatásnyújtás megtagadása objektív módon nem igazolható, hanem azt is bizonyítani kellene, hogy maga a
         szolgáltatás elengedhetetlen volna az érintett versenytárs üzleti tevékenységének folytatásához, amennyiben is a kézbesítési
         rendszernek nincs tényleges vagy potenciális helyettesítője.”

      329    A fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítéletben a Bíróság ismét azon körülményekről határozott, amelyek fennállása esetén,
         ha az erőfölényben lévő vállalkozás harmadik fél részére megtagadja a szellemi tulajdonjog által védett termék használatára
         vonatkozó licencet, akkor az az EK 82. cikk szerinti visszaélésszerű magatartásnak minősülhet.

      330    A Bíróság először is a fenti 321. pontban hivatkozott Volvo‑ítéletre és a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítéletre hivatkozva
         megerősítette (34. pont), hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a többszörözésre vonatkozó kizárólagos jog a tulajdonos
         szellemi tulajdonjogainak részét képezi, így a licencbe adás megtagadása önmagában még erőfölényben lévő vállalkozás esetében
         sem minősül visszaélésnek. A Bíróság ugyancsak megjegyezte (35. pont), hogy ugyanezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy
         valamely kizárólagos jog tulajdonos általi gyakorlása kivételes körülmények között visszaélést is megvalósíthat. Ezt követően,
         miután felsorolta a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítéletben megállapított különleges körülményeket, a Bíróság megállapította
         (38. pont), hogy az ítélkezési gyakorlatból következően ahhoz, hogy visszaélésnek minősüljön adott üzleti tevékenység folytatásához
         nélkülözhetetlen termékhez vagy szolgáltatáshoz való hozzáférés megtagadása azon vállalkozás részéről, amely a szerzői jog
         jogosultja, elegendő három kumulatív feltétel teljesülése, nevezetesen, hogy a megtagadás megakadályozza valamilyen új termék
         létrejöttét, amelyre potenciális fogyasztói kereslet lenne, hogy e megtagadás nem igazolható, illetőleg hogy miatta valamely
         másodlagos piacon kizáródik minden verseny.

      331    A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely erőfölényben lévő vállalkozás részéről annak megtagadása,
         hogy harmadik félnek licencet adjon valamely, szellemi tulajdonjog körébe tartozó termék használatára, önmagában nem minősülhet
         az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek. Csak rendkívüli körülmények fennállása esetén jelenthet ilyen visszaélést
         a kizárólagos jognak a szellemi tulajdonjog jogosultja részéről való gyakorlása.

      332    Az ítélkezési gyakorlatból következően különösen az alábbi körülmények tekinthetők rendkívülinek:

      –        elsősorban a megtagadás olyan termékre vagy szolgáltatásra vonatkozik, amely nélkülözhetetlen valamilyen üzleti tevékenység
         folytatásához valamely szomszédos piacon;

      –        másodsorban a megtagadás olyan jellegű, hogy minden hatékony versenyt kizár ezen a szomszédos piacon;
      –        harmadsorban a megtagadás megakadályozza valamely új termék megjelenését, amelyre potenciális fogyasztói kereslet lenne.
      333    Ha megállapítható, hogy ilyen körülmények állnak fenn, akkor az erőfölényben lévő jogosult részéről a licencbe adás megtagadása
         sérti az EK 82. cikket, feltéve hogy a megtagadás objektív módon nem igazolható.

      334    Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy azon körülmény, hogy a megtagadás megakadályozza valamely új termék megjelenését, amelyre
         potenciális fogyasztói kereset lenne, csak a szellemi tulajdonjog gyakorlásához kapcsolódó ítélkezési gyakorlatban található
         meg.

      335    Végezetül szükséges hozzátenni, hogy ahhoz, hogy egy adott tevékenység folytatásához nélkülözhetetlen termékhez vagy szolgáltatáshoz
         való hozzáférés megtagadása visszaélésnek minősüljön, meg kell különböztetni két piacot, nevezetesen azt a piacot, amelyet
         a termék vagy szolgáltatás képez, és amelyen a hozzáférést megtagadó vállalkozás erőfölényben van, illetve azt, amelyen a
         terméket vagy szolgáltatást más termékek gyártásához vagy szolgáltatások nyújtásához használják fel. Az a tény, hogy a nélkülözhetetlen
         terméket vagy szolgáltatást önállóan nem értékesítik, nem zárja ki eleve az önálló piac meghatározhatóságának a lehetőségét
         (lásd e tekintetben a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ügyben hozott ítélet 43. pontját). A Bíróság így a fenti 107. pontban
         hivatkozott IMS Health ügyben hozott ítélet 44. pontjában megállapította, hogy elegendő, ha azonosítható egy pusztán potenciális,
         sőt hipotetikus piac, valamint hogy ez a helyzet fennállt, amikor a termékek vagy szolgáltatások nélkülözhetetlenek voltak
         valamely üzleti tevékenység folytatásához, miközben azokra tényleges kereslet állt fenn az e tevékenységet folytatni kívánó
         vállalkozások részéről. A Bíróság az ítélet következő pontjában arra a következtetésre jutott, hogy döntő jelentőségű, hogy
         a termelés két külön szakasza volt azonosítható, és hogy azok összekapcsolódtak azáltal, hogy az upstream termék nélkülözhetetlen
         volt a downstream termék szolgáltatásához.

      336    Fenti tényezők fényében az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy először is arról kell dönteni, hogy a jelen ügyben fennállnak‑e
         a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben azonosított, a fenti 332. és 333. pontban bemutatott körülmények.
         A Bizottság által felhozott különleges körülményeket (lásd fentebb a 317. pontot) csak akkor fogja értékelni az Elsőfokú Bíróság,
         ha megállapította, hogy egy vagy több körülmény nem áll fenn.

       ii.   Az interoperabilitásra vonatkozó információ nélkülözhetetlen jellegéről

       A felek érvei
      337    A Microsoft előterjeszti, hogy a megtámadott határozat által megkövetelt interoperabilitásra vonatkozó információ nem nélkülözhetetlen
         a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek szolgáltatóinak tevékenységéhez. Valamely adott technológia nem minősíthető
         nélkülözhetetlennek, ha az erőfölényben lévő vállalkozás versenytársai az ahhoz való hozzáférés nélkül is képesek termékeiket
         „gazdaságilag életképesen” fejleszteni és forgalmazni.

      338    A Microsoft állítása szerint a megtámadott határozat e tekintetben egy jogi és egy ténybeli tévedést tartalmaz.

      339    Először is előterjeszti, hogy jogi hibának minősül az a tény, hogy a Bizottság „a verseny fennállásának vizsgálatakor” nem
         megfelelő, a megszokottól eltérő és abszolút jellegű megközelítést alkalmazott. A felperes a megtámadott határozat (176)–(184) preambulumbekezdésére
         hivatkozva előadja, hogy a Bizottság szerint a szerverekhez való konkurens operációs rendszereknek képeseknek kell lenniük
         arra, hogy pontosan ugyanolyan módon lépjenek kapcsolatba az ügyfélszámítógépekhez és a szerverekhez való Windows operációs
         rendszerekkel, mint azt a szerverekhez való Windows operációs rendszerek teszik; márpedig az ítélkezési gyakorlat a piachoz
         való ilyen „optimális hozzáférést” nem követel meg.

      340    A válaszban a Microsoft kifogásolja azt a tényt, hogy a Bizottság arra tekintettel értékelte az interoperabilitás szükséges
         fokát, hogy mi volt szükséges versenytársai életképes piacon maradásához. Ésszerűtlen az interoperabilitásnak a Bizottság
         által a megtámadott határozat (666)–(687) preambulumbekezdésében használt koncepciója, mivel az a Windows operációs rendszerek
         és a konkurens operációs rendszerek „kvázi azonosságát” foglalja magában. A Microsoft a megtámadott határozat (669)–(679) preambulumbekezdésének
         a fenti 126. pontban ismertetett részeire hivatkozva előadja, hogy ilyen koncepció alkalmazása mellett „bármely technológia
         nélkülözhetetlennek minősülne”. Emellett a megtámadott határozatban az egyetlen igazolás azon állítás alátámasztására, hogy
         az interoperabilitás e „foka” szükséges ahhoz, hogy a versenytársak életképes körülmények mellett maradhassanak piacon az
         volt, hogy a kérdéses specifikációkhoz való hozzáférés lehetővé tehetné a versenytársak számára, hogy elkerülhetővé tegyék
         a felhasználók „kétszeri bejelentkezésének” szükségességét (a megtámadott határozat (183) preambulumbekezdése). Ez az igazolás
         nem elégséges, mivel először is számos forgalmazó értékesít már „egyszeri bejelentkezéses” megoldásokat, másodszor pedig a
         kétszeri bejelentkezés szükségessége pusztán egy alternatív (bár valamelyest kevésbé kedvező) megoldás, és harmadszor is a
         megtámadott határozat 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés jelentősen túlmegy azon, ami szükséges ennek a kisebb jelentőségű
         problémának a megoldásához.

      341    Szintén a válaszban, azt követően, hogy hivatkozott a fenti 125–128. pontokban kifejtett érvekre, illetve megismételte, hogy
         a megtámadott határozat 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés nem teszi majd lehetővé versenytársai számára a szerverekhez
         való Windows operációs rendszerekkel „kvázi azonos” termékek kifejlesztését, a Microsoft azt terjeszti elő, hogy a Bizottság
         nem tudott okozati összefüggést bizonyítani a kommunikációs protokolljaihoz való specifikációk „elérhetetlensége” és a versenytársak
         életképes piacon maradásra való állítólagos képtelensége között.

      342    A Microsoft a beavatkozási beadványokra tett észrevételeiben tagadja, hogy az iparág és a fogyasztók a „tökéletes helyettesíthetőségre”
         tartanának igényt, és állítja, hogy ez a követelmény messze túlmegy a Bíróság által a fenti 112. pontban hivatkozott Bronner‑ítéletben
         és a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítéletben megállapított „nélkülözhetetlenségi feltételen”. A felperes versenytársainak
         pedig „nincs szüksége az Active Directoryra”, mivel a szerverekhez való operációs rendszereik rendelkeznek saját címtárszolgáltatással,
         amely képes a szerverekhez és az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerek részére munkacsoport‑szolgáltatást
         nyújtani.

      343    Másodszor a Microsoft azt állítja, hogy a megtámadott határozat ténybeli hibája, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azt
         a tényt, hogy a piacon számos szerverekhez való operációs rendszer van jelen. Európában a vállalkozások továbbra is heterogén
         számítógépes hálózatokat működtetnek, amelyekhez az operációs rendszereket különféle forgalmazók nyújtják.

      344    E tekintetben a Microsoft emlékeztet arra, hogy a közigazgatási eljárás során jelentéseket nyújtott be, amelyekben informatikai
         szakértők ismertetik „azon módszereket, amelyek révén a számítógépes rendszerek közötti interoperabilitás megteremthető”.
         A Bizottság információkéréseire adott válaszok megerősítik, hogy Európában általános a számítógépes rendszerekben a különféle
         típusú operációs rendszerek közötti interoperabilitás. Így az ezen információkérésekre válaszoló vállalkozások 47%‑a úgy nyilatkozott,
         hogy szerverekhez való konkurens operációs rendszereket használtak arra, hogy ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs
         rendszereknek nyújtsanak állomány‑ és nyomtatószolgáltatást. Hasonló bizonyítékok léteznek a felhasználók és felhasználócsoportok
         adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások vonatkozásában is. A Microsoft megismétli, hogy a Mercer–jelentésekből kitűnik,
         hogy a vállalkozások nem érzik úgy, hogy szervereik kiválasztását interoperabilitási gondok korlátoznák.

      345    A Microsoft azt is hangoztatja, hogy a szerverekhez való konkurens operációs rendszerek és az ügyfélszámítógépekhez és szerverekhez
         való Windows operációs rendszerek közötti interoperabilitás öt különféle módszerrel is elérhető. E módszerek mindegyike a
         kérdéses kommunikációs protokollok nyilvánosságra hozatalának alternatíváját jelenti, és valamennyi lehetővé teszi e különféle
         operációs rendszerek számára, hogy „megfelelően működjenek együtt”. Jóllehet a Bizottság által lényegesnek tartott „tökéletes
         helyettesíthetőség” nem érhető el ezekkel a módszerekkel, azonban azok igenis lehetővé teszik „a hatékony versenyhez szükséges
         […] minimális interoperabilitási fok” elérését.

      346    A Microsoft által hivatkozott öt módszer a következő: először a szabványosított kommunikációs protokollok, mint a TCP/IP (Transmission
         Control Protocol/Internet Protocol) és a HTTP (HyperText Transfer Protocol) használata; másodszor szoftverkód hozzáadása az
         ügyfélszámítógépekhez vagy szerverekhez való Windows operációs rendszerhez, lehetővé téve a szerverekhez való konkurens operációs
         rendszerrel való kommunikációt ez utóbbi operációs rendszer kommunikációs protokolljainak használata révén; harmadszor szoftverkód
         hozzáadása a szerverekhez való konkurens operációs rendszerhez, lehetővé téve az ügyfélszámítógéphez vagy szerverekhez való
         Windows operációs rendszerekkel való kommunikációt a Windows operációs rendszerek kommunikációs protokolljainak használata
         révén; negyedszer a szerverekhez való operációs rendszer „hídként” való használata a kétféle, különböző kommunikációs protokoll
         között; és ötödször szoftverkódblokk hozzáadása az adott hálózatba kapcsolt valamennyi ügyfélszámítógéphez vagy szerverhez
         való operációs rendszerhez, biztosítandó a különféle szoftverkódblokkok közti kommunikáció útján való interoperabilitást.
         Ugyenezen összefüggésben a Microsoft kifogásolja, hogy a Bizottság nem bizonyította a megtámadott határozatban a kommunikációs
         protokolljai visszafejtésének „technikai vagy gazdasági lehetetlenségét”.

      347    A Microsoft hozzáteszi, hogy a Bizottság által a közigazgatási eljárás során összegyűjtött bizonyítékokból kitűnik, hogy e
         módszerek a Linux és más munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek esetében a gyakorlatban működőképesek. A Linux
         termékek forgalmazói anélkül növelték folyamatosan piaci részesedésüket a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacán, hogy hozzáférésük lett volna a Microsoft kommunikációs protokolljainak specifikációihoz. A Microsoft hivatkozik az
         Evans, Nichols és Padilla urak által készített jelentés (a válasz C.11. melléklete) D és E részeire, és újfent kifejti, hogy
         a Linux termékek továbbra is erősödni fognak a szerverekhez való Windows operációs rendszerek rovására. Általánosan elismert,
         hogy a Linux a Microsoft komoly versenytársa, és hogy a 25 000 USA‑dollár alatti szerverek 10 legnagyobb gyártója Linuxot
         futtató munkacsoportszervereket kínál.

      348    A CompTIA és az ACT lényegében a Microsoftéval azonos érveket terjeszt elő.

      349    A CompTIA kifogásolja különösen azt a tényt, hogy a Bizottság szerint a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs
         rendszereknek olyan fokú interoperabilitást kell elérnie az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekkel, mint
         amely „annyira jó, mint amit maga a Microsoft elér”.

      350    Az ACT e tekintetben a Microsoft írásos beadványaiban kifejtett érveire és számos olyan módszerre hivatkozik, amely lehetővé
         teszi a különböző vállalkozások operációs rendszerei közötti interoperabilitást. Ugyancsak kétségeinek ad hangot a tekintetben,
         hogy a nélkülözhetetlenség követelményének a Bizottság által alkalmazott értelmezése nem lenne‑e negatív hatással az innovációra.

      351    A Bizottság szerint az interoperabilitásra vonatkozó információk Microsoft általi közzététele nélkülözhetetlen, ha versenytársai
         továbbra is versenyben akarnak maradni a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán.

      352    Először is felhozza, hogy a Microsoftnak a jogi hibára vonatkozó állítása a Bizottság álláspontjának félreértelmezésén és
         a megtámadott határozatban elemzett egyes kérdések összekeverésén alapul. A nélkülözhetetlenség követelményével együttjár
         az interoperabilitás azon fokának, amely az életképes versenytársként való piacon maradáshoz szükséges, illetve annak az elemzése,
         hogy a visszatartott információ‑e az egyetlen gazdaságilag életképes forrása az interoperabilitás e foka elérésének.

      353    A Bizottság hangsúlyozza, hogy az információ, amelynek közlését a Microsoft megtagadja, „funkcionálisan kapcsolódik az ügyfélszámítógépekhez”
         és kifejti, hogy ennek az információnak a nélkülözhetetlensége a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek és az
         ügyfélszámítógépek közötti interoperabilitás fontosságából (a megtámadott határozat (383)–(386) preambulumbekezdése), és a
         Microsoftnak az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán meglévő kvázi monopolhelyzetéből származik.

      354    A Bizottság a megtámadott határozat (666)–(686) preambulumbekezdésében az ítélkezési gyakorlatban meghatározott módon elemezte
         a nélkülözhetetlenség követelményét, és megvizsgálta, hogy a vonatkozó információ nyilvánosságra hozatalának alternatív megoldásai
         vajon lehetővé tennék‑e a vállalkozások számára, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán életképesen
         versenyezzenek a Microsofttal.

      355    A Bizottság megjegyzi, hogy a Microsoft nézete szerint a versenytársak de minimis piaci behatolását, illetve de minimis piaci részesedésének védelmét lehetővé tevő, hatástalan interoperabilitási megoldásoknak már a puszta léte önmagában bizonyítja,
         hogy a nélkülözhetetlenség követelménye nem teljesül. Ezen érvelésnek nem lehet helyt adni, mivel a követelményt annak a célnak
         a fényében kell elemezni, hogy fennmarad‑e a hatékony, fogyasztók számára előnyös versenystruktúra. A kérdés tehát az, hogy
         az információ, amelynek közlését a Microsoft megtagadja, vajon nélkülözhetetlen‑e bármely versenytárs számára, amely az érintett
         piacon „életképes versenykényszert kifejtő, és nem pusztán de minimis szerephez jutó, a piacot a piaci résért ténylegesen elhagyó” szereplőként szándékozik üzleti tevékenységet kifejteni.

      356    Viszonválaszában a Bizottság világossá teszi, hogy álláspontja szerint az erőfölényben lévő vállalkozás nem veszélyeztetheti
         a hatékony versenyt valamely másodlagos piacon azzal, hogy visszaélésszerűen megtagadja versenytársainak, hogy hozzáférjenek
         valamely, az életképességükhöz szükséges „inputhoz”. Amennyiben nincs alternatívája azon input helyettesítésének, amelyhez
         a hozzáférést megtagadta, és amely lehetővé tenné a versenytársak számára, hogy a másodlagos piacon hatékony versenykényszert
         gyakoroljanak az erőfölényben lévő vállalkozásra, úgy nyilvánvaló, hogy ez az input nélkülözhetetlen a hatékony verseny fenntartásához.

      357    Szintén a viszonválaszban a Bizottság megismétli, hogy az interoperabilitás több lehetséges foka áll fenn az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows‑, és a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek között. A Bizottság nem rögzítette előzetesen az interoperabilitásnak
         a hatékony verseny fenntartásához szükséges adott fokát, hanem megállapításait a Microsoft versenytársai által már használt,
         „a vevők által megkövetelt interoperabilitási fok gazdaságilag életképes szintjét lehetővé nem tevő” alternatív megoldások
         nyilvánvalóan elégtelen jellegére alapította. A Bizottság ismételten tagadja, hogy a felperes által hivatkozott, „kvázi azonosságot”
         jelentő interoperabilitási fokot vette volna figyelembe és előadja, hogy nem az az elengedhetetlen, hogy a Microsoft versenytársai
         számára lehetővé váljon a Microsoft által alkalmazott interoperabilitási megoldások lemásolása, hanem az, hogy képesek legyenek
         „saját erőfeszítéseik révén azonos fokú interoperabilitást” elérni. Végezetül a Bizottság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat
         (590)–(692) preambulumbekezdésében megvizsgálja azokat a „súlyos következményeket”, amelyek az ügyfélszámítógépekhez való
         Windows operációs rendszerekkel való korlátozott interoperabilitási fok esetében a versenytársakra és a vevőkre várnak. A
         Microsoft, magatartásának következményeként, fokozatosan kiszorítja versenytársait a munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerek piacáról, jóllehet némelyikük kezdetben e piacon jelentős kereskedelmi és technológiai előnnyel bírt a Microsofttal
         szemben (a megtámadott határozat (578)–(668) preambulumbekezdése).

      358    Másodsorban a Bizottság visszautasítja a ténybeli hibára vonatkozó állításokat.

      359    Először is a Microsoft nem bizonyította, hogy a közigazgatási eljárás során általa bemutatott jelentésekben a számítógépes
         szakemberek által javasolt megoldások az interoperabilitásra vonatkozó információ nyilvánosságra hozatalának kereskedelmileg
         életképes alternatíváját jelentik‑e.

      360    Másodszor nem relevánsak azok az érvek, amelyeket a Microsoft a Bizottság információkérésére adott válaszokból merít, amennyiben
         is az „azt jelenti, hogy elegendő a kisebb piaci szereplőkkel való interoperabilitás, vagy hogy létezik már bizonyos fokú
         interoperabilitás”. Valójában a Microsoft figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy versenytársai már azelőtt beléptek a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek piacára, hogy a Microsoft ilyen jellegű termékek forgalmazásába kezdett volna. Az a tény, hogy a
         szóban forgó információ nélkülözhetetlen ahhoz, hogy a Microsoft versenytársai továbbra is versenykényszert gyakorolhassanak
         a Microsoft termékeire, azt jelenti, hogy ezek a versenytársak fokozatosan kizáródnak a piacról. Az a tény, hogy kizáródásuk
         még nem teljes, nem jelenti azt, hogy a nélkülözhetetlenség követelménye nem teljesül, mivel az a kérdés lényeges, hogy vajon
         az információ nélkülözhetetlen‑e az életképes versenytársként való piacon maradáshoz.

      361    Harmadszor a különféle forgalmazók által kínált operációs rendszerek közötti interoperabilitás elérésének öt alternatív megoldására
         való hivatkozásával a Microsoft nem vitatja a megtámadott határozatban ezzel kapcsolatban tett megállapításokat, pusztán annyit
         állít, hogy ezek a módszerek „megvalósíthatók”, és lehetővé teszik saját és versenytársai termékei számára, hogy „megfelelően
         működjenek együtt”.

      362    A Bizottság emlékeztet arra, hogy ezeket a módszereket a megtámadott határozatban már elemezte, így különösen is annak kérdését,
         hogy a visszafejtés alternatíváját képezheti‑e az interoperabilitásra vonatkozó információ közzétételének (a megtámadott határozat
         (683)–(687) preambulumbekezdése), és bizonyította, hogy az nem az interoperabilitásra vonatkozó információ „életképes helyettesítője”.

      363    Negyedszer a Bizottság visszautasítja a Microsoft állítását, amely szerint a megtámadott határozatban szereplő elemzésnek
         ellent mond a Linux belépése és állítólagos növekedése a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán.

      364    Először is a Linuxra vonatkozó adatok „nem egy adott szereplő piaci behatolását mutatják, hanem számos, a Linuxra alapuló,
         egymással versenyző forgalmazó erőfeszítéseit (Red Hat, Novell/SuSE, IBM, Sun stb.)”. Ezeknek a versenyző forgalmazóknak az
         egyenkénti részesedése éppen ezért „elhanyagolható”.

      365    Ezt követően a Bizottság kifogásolja a válasz C.11. mellékletében lévő Evans, Nichols és Padilla jelentés D. részét, a következőképpen
         érvelve:

      –        amint azt a megtámadott határozat (487)–(490) preambulumbekezdése megállapítja, az e szakértők által a jelentés készítéséhez
         felhasznált, az International Data Corporationtől (IDC) származó adatok csak közelítőek, és így önmagukban nem alkalmasak
         a piaci fejlemények értékelésére;

      –        mindez „még inkább érvényes a piac teljes méretéhez képest meglehetősen marginális éves változások esetében”;
      –        nincs bizonyíték arra, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek esetében is alkalmazható a Linux értékesített
         mennyiségek szerinti 6,75%‑os piaci részesedése, amelyet a Microsoft az összes szerverre nézve kivetítetten számít;

      –        a 2003‑as piacfelmérésre adott válaszok két példája, amelyre a szakértők annak érdekében hivatkoznak, hogy bemutassák, hogy
         a Linux esetében lehetséges a visszafejtésen alapuló interoperabilitási megoldások alkalmazása, nem minősül reprezentatívnak,
         mivel két válaszolóról van szó, abból a mindössze háromból, akik a piacfelmérésben részt vevő több mint száz közül „nem jelentéktelen
         mértékben használják a Linux/Sambát”.

      –        a szakértők nem nyújtanak semmilyen információt arról, hogy a Microsoft állítása szerint a különféle forgalmazók által nyújtott
         operációs rendszerek közötti interoperabilitás biztosítására képes négy másik módszer hogyan tehette lehetővé a Linuxnak a
         szolgáltatás megtagadásában megnyilvánuló visszaélés által lefedett időszakban való terjeszkedését.

      366    Hasonlóképpen a Bizottság kifogásolja e jelentés E. részének megállapításait. Állítása szerint:

      –        a megtámadott határozat (605)–(610) preambulumbekezdésében már elutasította azon érveket, amelyeket a Microsoft az IDC előrejelzéseire
         és a harmadik Mercer‑jelentésre alapít;

      –        az IDC hajlamos túlbecsülni előrejelzéseiben a Linux piaci részesedéseit a „hálózatkezelési” és „állomány és nyomtató” alkategóriákban;
      –        a 2004. március 8‑i Meryll Lynch jelentésben (a válasz C.11. mellékletének 7. melléklete) említett, a Windows NT operációs
         rendszerekről a Linux operációs rendszerekre való „átállás” valószínűsíthetően egyszeri jelenség, mivel a Windows NT „idejétmúlt
         termék, melyet már nem támogat a Microsoft”;

      –        a 2004. május 25‑i Yankee Group jelentés (a válasz C.11. mellékletének 9. melléklete) általában a szerverekhez való operációs
         rendszerekre vonatkozik, és nem a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerekre, így nagy részében irreleváns a jelen
         ügyben;

      –        a 2004. május 27‑i Forrester Research jelentés (a válasz C.11. mellékletének 10. melléklete elsősorban nem a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerekre vonatkozik, és olyan megállapításokat tartalmaz, amelyek ellentmondanak a Microsoft érvelésének,
         nevezetesen azon megállapítást, hogy a megkérdezettek 92%‑a használ majd Active Directoryt 2006‑ban.

      367    Az SIIA lényegében ugyanazon érveket terjeszti elő, mint a Bizottság. Fenntartja, hogy az érdemi verseny szempontjából a szoftverpiacon
         alapvető fontosságú, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek forgalmazói „egyenlő esélyekkel” legyenek képesek
         elérni az interoperabilitást a Microsoft kvázi monopolista termékeivel. Ahhoz, hogy a piacon hatékonyan versenyezhessenek,
         ezeknek a forgalmazóknak hozzá kell férniük a kérdéses interoperabilitásra vonatkozó információhoz.

      368    Az FSFE elutasítja azt az érvet, amelyet a Microsoft az interoperabilitás biztosításának öt alternatív módszerére alapít.
         Állítása szerint „[t]echnológiailag mindezen megközelítések valószerű megoldásokat írnak le”, de „figyelmen kívül hagynak
         egy alapvető kérdést: a hitelesítés kérdését”. A Microsoft az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszereket „szorosan
         összekapcsolta” saját „hitelesítő kiszolgálóival”, így lényegében lehetetlen elkülöníteni a hitelesítési szolgáltatást a Windows
         munkacsoportszerverek által végzett egyéb feladatoktól.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      369    Amint az a fenti 207. pontban már kifejtésre került, a Bizottság kétlépéses megközelítést alkalmazott annak meghatározásakor,
         hogy a kérdéses információ nélkülözhetetlen volt‑e, amikor először is megvizsgálta, hogy milyen fokú interoperabilitást kell
         a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszereknek elérni a Windows‑tartományfelépítéssel ahhoz, hogy a versenytársak
         életképesen a piacon maradhassanak, és másodszor mérlegelte, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információk, amelyek közlését
         a Microsoft megtagadta, vajon nélkülözhetetlenek‑e az interoperabilitás eme fokának eléréséhez.

      370    A Microsoft szerint az indokolás jogi és ténybeli hibában szenved.

      –       Az állítólagos jogi hibáról
      371    A Microsoftnak a Bizottság feltételezett jogi hibájára vonatkozó érvei ez utóbbi indokolásának első részére vonatkoznak.

      372    A Microsoft először is nem ért egyet az interoperabilitásnak a Bizottság által a jelen ügyben megkövetelt fokával: állítása
         szerint lényegében a Bizottság álláspontja azt követeli meg, hogy versenytársainak a munkacsoportokhoz való operációs rendszerei
         képesek legyenek pontosan ugyanúgy kapcsolatba lépni az ügyfélszámítógépekhez és a szerverekhez való Windows operációs rendszerekkel,
         mint ahogyan azt a szerverekhez való Windows operációs rendszerek teszik. A felperes megismétli, hogy az interoperabilitás
         eme foka a saját és a versenytársak rendszerei közötti kvázi azonosságot foglalja magában.

      373    Ezeket az állításokat el kell utasítani.

      374    Az Elsőfokú Bíróság a fenti 207–245. pontban meghatározta a Bizottság által az interoperabilitásnak a megtámadott határozatban
         megkövetelt fokát. Az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy annak érdekében,
         hogy a versenytársak operációs rendszerei életképesen tudjanak versenyezni a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs
         rendszerekkel, képesnek kell lenniük arra, hogy ugyanolyan módon működjenek együtt a Windows‑tartományfelépítéssel, mint a
         Windows rendszerek (lásd a fenti 230. pontot). Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság által ily módon felvázolt
         interoperabilitásnak két elválaszthatatlan eleme van, a kliens–szerver interoperabilitás és a szerverek közötti interoperabilitás,
         valamint hogy az magába foglalja különösen, hogy valamely munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszert futtató
         szerver képes legyen tartományvezérlőként működni az Active Directoryt használó Windows‑tartományon belül, és következésképpen
         képes legyen részt venni a többi tartományvezérlővel a több főkiszolgálós replikációs mechanizmusban (lásd a fenti 231. és
         233. pontot).

      375    Az Elsőfokú Bíróság már megállapította, hogy szemben a Microsoft állításaival, az interoperabilitás eme fokának megkövetelésével
         a Bizottság nem azt kívánta elérni, hogy a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszerek minden tekintetben
         úgy működjenek, mint a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszer, és hogy a felperes versenytársainak lehetősége
         nyíljon arra, hogy a felperesével azonos vagy éppenséggel „kvázi azonos” munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket
         fejlesszenek ki (lásd a fenti 234–242. pontot).

      376    Ezt követően a Microsoft kifogásolja azt a tényt, hogy a Bizottság az interoperabilitás megkövetelt fokát annak a fényében
         elemezte, ami nézete szerint a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszerek fejlesztőinek az életképes piacon
         maradást lehetővé tételéhez szükséges.

      377    Elégséges e tekintetben annyit megjegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság a fenti 229. pontban már megerősítette a Bizottság által
         elfogadott megközelítést.

      378    Végezetül a Microsoft szerint a versenytársai munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereinek az életképes piacon maradáshoz
         nem szükséges elérniük az interoperabilitás Bizottság által megkövetelt fokát.

      379    Hangsúlyozandó, hogy a megtámadott határozatban ennek a kérdésnek a Bizottság általi elemzése összetett gazdasági értékelésen
         alapul, és ennek megfelelően csak az Elsőfokú Bíróság korlátozott felülvizsgálata alá tartozik (lásd a fenti 87. pontot).

      380    Az alábbiakban kifejtendő megfontolásokból következően a Microsoft nem bizonyította, hogy a bizottsági értékelés nyilvánvalóan
         téves lenne.

      381    E tekintetben megjegyzendő először is, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy nyilvánvalóan téves lenne a Bizottság azon
         megállapítása, hogy „a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerekkel
         való interoperabilitás a verseny szempontjából jelentős körülmény” (a megtámadott határozat (586) preambulumbekezdése).

      382    Éppen ellenkezőleg, számos körülmény utal e megállapítás helytállóságára.

      383    Amint az érintett termékeknek a megtámadott határozat (21)–(59) preambulumbekezdésében kifejtett technológiai magyarázataiból,
         illetőleg a tárgyaláson a felek szakértői által adott magyarázataiból kitűnik, emlékeztetni kell arra, hogy a számítógépi
         programok természetüknél fogva nem elszigetelten működnek, hanem arra szolgálnak, különösen hálózati körülmények között, hogy
         más számítógépi programokkal és hardverekkel kapcsolatba lépjenek és azokkal együttműködjenek (lásd ugyancsak a fenti 157. pontban
         a 91/250 irányelv (10) preambulumbekezdését).

      384    Meg kell továbbá állapítani, hogy a különféle szervezeteknél telepített számítógépes hálózatokon belül az együttműködésre
         való képesség különösen szükséges az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek és a munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerek között. Amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (383) preambulumbekezdésében hangsúlyozza, és amint az a
         fenti 161. pontban már szerepel, az állomány‑ és nyomtatókszolgáltatások, illetve a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával
         kapcsolatos szolgáltatások közvetlenül kapcsolódnak az ügyfélszámítógépek használatához, és azokat az ügyfélszámítógépek felhasználóinak,
         mint összekapcsolt szolgáltatáscsomagot nyújtják. Amint azt a tárgyaláson a felek szakértői kifejtették, a számítógépes hálózatokban
         a munkacsoportszerverek és az ügyfélszámítógépek közötti kapcsolatot az ügyfélszámítógépek felhasználóitól származó lépések
         vagy kérések stimulálják vagy provokálják, úgymint a név és a jelszó beírása, valamilyen fájl létrehozása, vagy adott dokumentum
         kinyomtatásának kezdeményezése. A Bizottság hasonlóképpen helyesen állapította meg a megtámadott határozat (532) preambulumbekezdésében,
         hogy „[a]z ügyfélszámítógépek és a munkacsoportszerverek a számítógépes rendszerek csomópontjait képezik, és […] tehát fizikailag
         egymáshoz kapcsoltak”. Végezetül emlékeztetni kell arra, hogy a munkacsoportszerverek lényegi funkcióinak egyike kifejezetten
         az ügyfélszámítógépek adminisztrációja.

      385    Mindemellett, amint azt a megtámadott határozat (383)–(386) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, a Mercer által
         végzett felmérések bizonyos eredményei megerősítik a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek és az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek közötti interoperabilitás fontosságát. A jobbára csak a Windows ügyfélszámítógépekkel foglalkozó,
         és a lenti 401–412. pontban vizsgált második és harmadik Mercer‑felmérés eredményei mellett az első Mercer‑felmérés rámutat
         arra, hogy valamely termék már létező vagy tervezett jövőbeli számítógépes környezetekbe való integrálhatóságának egyszerűsége
         egyike azon legfőbb szempontoknak, amelyeket az informatikai döntéshozók figyelembe vesznek a megvásárlandó termék kiválasztásakor.
         E felmérés egyes eredményeinek a harmadik Mercer‑felmérés eredményeivel való összevetéséből következik emellett, hogy az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerekkel való interoperabilitás fontossága jóval egyértelműbb a munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerek, mint más típusú, szerverekhez való termékek esetében (a megtámadott határozat (386) preambulumbekezdése).

      386    Másodsorban az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek interoperabilitása az
         ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerekkel még fontosabb, ha ez utóbbiak Windows operációs rendszerek.

      387    Amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (429) és (472) preambulumbekezdésében megállapítja, a Microsoftnak az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek piacán meglévő erőfölénye „rendkívüli jellemzőkkel” bír, mivel az ezen a piacon fennálló részesedése
         több, mint 90% (a megtámadott határozat (430)–(435) preambulumbekezdése), és mivel a Windows ezeknek az operációs rendszereknek
         „de facto standardját” jelenti.

      388    Mivel a Windows operációs rendszerek így lényegében valamennyi, a szervezetekben telepített ügyfélszámítógépen jelen vannak,
         a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszerek nem lesznek forgalmazhatóak, ha alkalmatlanok a Windowszal
         való magas fokú interoperabilitás elérésére.

      389    Harmadsorban az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat szerint fontos, hogy a munkacsoportszerverekhez való
         konkurens operációs rendszerek ne csak az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekkel, hanem általában a Windows‑tartományfelépítéssel
         legyenek képesek együttműködni.

      390    Egészen pontosan a Bizottság úgy véli, hogy életképes forgalmazhatóságuk érdekében a munkacsoportszerverekhez való konkurens
         operációs rendszereknek a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerekkel azonos módon kell képesnek lenniük
         a Windows‑tartományfelépítésben való részvételre – ami egymáshoz szorosan kapcsolódó kliens–szerver és szerverek közötti összeköttetésekből
         és interakciókból álló „felépítés” (lásd a fenti 179–189. pontot). Ez különösen azt jelenti, hogy a munkacsoportszerverekhez
         való konkurens operációs rendszert futtató szervernek képesnek kell lennie arra, hogy tartományvezérlőként működjék az Active
         Directoryt használó Windows‑tartományon belül, és következésképp arra, hogy a többi tartományvezérlővel együtt részt vegyen
         a több főkiszolgálós replikációs mechanizmusban.

      391    Az Elsőfokú Bíróság tehát megállapítja, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy ez az értékelés nyilvánvalóan helytelen lenne.

      392    E tekintetben az Elsőfokú Bíróság először is megállapítja, hogy tekintettel a Microsoft által az ügyfélszámítógépekhez, illetve
         a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerei között felállított igen szoros technológiai és kiváltságos kapcsolatokra,
         valamint arra a tényre, hogy a Windows gyakorlatilag valamennyi, szervezeteken belül telepített ügyfélszámítógépen jelen van,
         a Bizottság helyesen állapította meg a megtámadott határozat (697) preambulumbekezdésében, hogy a Microsoftnak módja volt
         a Windows‑tartományfelépítést, mint de facto standardot rákényszeríteni a munkacsoport‑hálózatok ágazatára (e tekintetben lásd a megtámadott határozat (779) preambulumbekezdését,
         amelyben a Bizottság egyebek között megállapította, hogy a Microsoft által az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek
         piacán élvezett kvázi monopolhelyzet éveken át lehetővé tette számára, hogy „jelentős mértékben, és versenytársaitól függetlenül
         határozza meg kommunikációs szabályok egész körét, amelyek azután a munkacsoport‑hálózatok közötti interoperabilitás tényleges
         standardjává váltak.”).

      393    Másodszor, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (637) preambulumbekezdésében megállapította, különféle forrásokból
         származó bizonyítékok – úgymint a Microsoft saját kereskedelmi iratai, iparági elemzők jelentései, a 2003‑as piacfelmérés
         során szerzett bizonyítékok és a Mercer‑felmérések is rámutatnak arra, hogy a Windows környezettel való interoperabilitás
         kulcstényező a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek előretörésében.

      394    Így a megtámadott határozat (638–641) preambulumbekezdésében a Bizottság különféle tényeket ismertet, amelyek bizonyítják,
         hogy kereskedelmi célokból a Microsoft a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek értékesítési stratégiájában rendszeresen
         felhasználja a Windows környezettel meglévő interoperabilitást. E tényeket a Microsoft nem vitatta.

      395    Hasonlóképpen, a megtámadott határozat (642)–(646) preambulumbekezdésében a Bizottság annak bemutatása érdekében, hogy a Windows
         környezettel való interoperabilitás kulcsszerepet játszik a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek vásárlása tárgyában
         megkérdezett szervezetek döntéseiben, hivatkozik a 2003–as piacfelmérés bizonyos eredményeire.

      396    A keresetben a Microsoft mindössze annyit állít, hogy a szervezetek a szerverekhez való operációs rendszereket nem a Windows
         operációs rendszerekkel meglévő interoperabilitásukhoz kapcsolódó okok miatt választják, és általánosságban hivatkozik a keresethez
         csatolt bizonyos iratokra (a kereset A.12.1. melléklete [Matthews: „The Commission’s Case on Microsoft’s Interoperability:
         An Examination of the Survey Evidence”] és a kereset A.22. melléklete [Evans, Nichols és Padilla: „The Commission Has Failed
         to Address Major Flaws in the Design, Conduct, and Analyses of Its Article 11 Inquiries”]). A fenti 94. és 99. pontban kifejtett
         indokok alapján az Elsőfokú Bíróság e mellékleteket nem tudja figyelembe venni.

      397    Mindenesetre az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a 2003‑as piacfelmérés fent említett eredményei megerősítik a Bizottság
         álláspontjának helytállóságát.

      398    A felmérés során tehát a Bizottság arra kérte a megkérdezett vállalkozásokat, hogy jelezzék, ha a számítógépes hálózatuk Windows
         tartományainak többségében már alkalmazzák (vagy elhatározták, hogy alkalmazni fogják) az Active Directoryt (15. kérdés).
         Ugyancsak kérte az e kérdést igenlően megválaszoló vállalkozásokat, azaz a 102‑ből 61‑et, hogy adott listán szereplő tényezők
         közül jelöljék meg azokat, amelyek fontosak voltak az Active Directory alkalmazására vonatkozó döntésük meghozatalában (16. kérdés).
         A 61 vállalkozásból 52 (mintegy 85,2%) ezek között a tényezők között említette azt a tényt, hogy „az Active Directory a versenytárs
         címtárszolgáltatásoknál jobb integrációs lehetőséget nyújt a Windows munkaállomásokkal, beleeértve az ügyfélszámítógépeken
         futtatott vagy az ügyfélszámítógépekbe integrált (például Outlook, Office) alkalmazásokat”, vagy azt a tényt, hogy „a szervezetükön
         belül használt alkalmazások megkövetelik az Active Directoryt” (16. kérdés). Másfelől mindössze 17 vállalkozás (mintegy 27,9%)
         említette meg az alábbi tényezők egyikét: „az Active Directory a versenytárs címtárszolgáltatásoknál jobb integrációt biztosít
         a webszolgáltatásokhoz”, „az Active Directory érettebb termék, mint a versenytárs címtárszolgáltatások”, és „az Active Directory
         a címtárszolgáltatásokhoz kapcsolódó standardoknak való jobb megfelelést és e standardok jobb minőségű alkalmazását biztosítja,
         mint a konkurens címtárszolgáltatások”.

      399    Hasonlóképpen, a 2003‑as piacfelmérésben részt vevő vállalkozásokat arról is megkérdezték, hogy elsősorban a Windows szerverekre
         támaszkodnak‑e az állomány‑ és nyomtatószolgáltatások nyújtásakor (13. kérdés). Amennyiben igen, úgy ki kellett fejteniük,
         hogy a kérdésben szereplő bizonyos interoperabilitásra vonatkozó tényezők fontosak voltak‑e ezeknek a szervereknek a kiválasztásában.
         Az erre a kérdésre válaszoló 77 vállalkozás közül 58 (körülbelül 75,3%) említette a szóban forgó tényezők legalább egyikét.

      400    A Microsoft, miközben csak általánosságban hivatkozik az egyes mellékletekben szereplő érvekre (a keresetlevél A.22. melléklete
         és a válasz C.13. mellékletének A. része [az Evans, Nichols és Padilla: „Response to the Commission’s Annex B.6. Regarding
         Its Article 11 Inquiries”]), a keresetlevél 101. lábjegyzetében, illetőleg a válasz 68. lábjegyzetében is azt sugalmazza,
         hogy a Bizottság által a 2003‑as piacfelmérésen feltett számos kérdés „hibás”, vagy „nem megfelelően megfogalmazott”. Az Elsőfokú
         Bíróság úgy véli, hogy ez az érvelés nem elfogadható. Eltekintve azon ténytől, hogy az ilyen általános utalás a mellékletekre
         a fenti 94. és 99. pontokban kifejtett okok alapján nem elfogadható, az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Microsoft érvelése
         lényegében ellentmondásos, amennyiben is beadványainak azon részeiben, amelyekre a kérdéses lábjegyzetek vonatkoznak, a felperes
         saját álláspontja alátámasztására kifejezetten hivatkozik a 2003‑as piacfelmérés bizonyos eredményeire.

      401    Emellett a Microsoft állításaival ellentétben a második és harmadik Mercer‑felmérés a Windows operációs rendszerekkel való
         interoperabilitás fogyasztók szempontjából való jelentősége tekintetében ugyanazon eredményekre vezetett, mint a 2003‑as piacfelmérés.

      402    Így a második felmérésben a Mercer – ugyanazon interoperabilitásra vonatkozó körülmények említésével, mint amelyek a 2003‑as
         piacfelmérés 13. kérdésében megjelentek (lásd a fenti 399. pontot) – azt kérte számos vállalkozás informatikai döntéshozójától,
         akiknek a szervezete főként Windows operációs rendszereket alkalmazott az állomány‑ és nyomtatószolgáltatások nyújtásához,
         hogy jelöljék meg 1‑től (kis fontosság) 5‑ig (nagy fontosság), hogy e tényezők egyike vagy másika kulcsszerepet játszott‑e
         az operációs rendszerek használata melletti döntésben. Az érintett 134 informatikai döntéshozóból 99 (körülbelül 73,9%) állította,
         hogy e tényezők legalább egyike ilyen szerepet játszott. Emellett fontos megjegyezni, hogy 91 informatikai döntéshozó (körülbelül
         67,9%) adott 4 vagy 5 pontot az említett tényezők legalább egyikére.

      403    Ugyanezen felmérésben a megkérdezett informatikai döntéshozókat arra is kérték, hogy 0‑tól (fontosság nélküli) 5‑ig (nagy
         fontosságú) terjedő skálán értékeljék 21 különféle tényezőnek az állomány‑ és nyomtatószolgáltatás nyújtására használt operációs
         rendszerek vásárlásakor játszott szerepét. A „(Windows) munkaállomásokkal való interoperabilitás” tényező átlagosan 3,78‑os
         értékelést kapott, és fontosságban a negyedik helyen állt a „megbízhatóság/elérhetőség” (átlagos értékelése 4,01), az „elérhető
         funkciók és a (belső és külső) súgó elérhetősége” (átlagos értékelése 3,93) és a „biztonság” (átlagos értékelése 3,80) mögött.

      404    A második Mercer‑felmérés eredményeiből az is kitűnik, hogy amikor az érintett informatikai döntéshozókat arra kérték, hogy
         értékeljék 18 tényezőnek a címtárszolgáltatások beszerzésére irányuló döntéseikben játszott szerepét, az „a (Windows) munkaállomásokkal
         való interoperabilitás” átlagosan 3,94 pontos értékelést kapott (első hely).

      405    A harmadik Mercer‑felmérésben az informatikai döntéshozókat arra kérték, hogy 0‑tól (fontosság nélküli) 5‑ig (nagy fontosságú)
         terjedő skálán értékeljék 13 különféle tényezőnek a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek beszerzésére irányuló
         döntéseikben játszott szerepét. E kérdésre válaszolva a „(Windows) munkaállomásokkal való interoperabilitás” átlagosan 4,25
         pontot kapott. Jóllehet ezt a körülményt csak a második helyre tették a szerverekhez való operációs rendszer „megbízhatósága
         és elérhetősége” (átlagos érték 4,47 pont) és a „szerverekhez való operációs rendszerbe integrált biztonság” (átlagos érték
         4,04 pont) között, azért még tény, hogy a megszerzett eredmények alapján látszik: a munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerek vevőinek döntését igen nagy mértékben a Windows ügyfélszámítógépekkel meglévő interoperabilitással kapcsolatos
         megfontolások határozzák meg.

      406    Igaz, hogy a harmadik Mercer‑felmérésben az informatikai döntéshozókat arra is megkérték, hogy értékeljék az előző pontban
         említett 13 tényező mindegyikének a viszonylagos fontosságát, és hogy ezen az alapon az „operációs rendszer megbízhatósága
         és elérhetősége” (első helyen 34%‑kal) és a „Windows munkaállomásokkal való interoperabilitás” (második helyen 9%‑kal) közötti
         rés jóval szélesebb. Mindazonáltal ezen eredményeket megfelelően kell értékelni, mert amint azt a Bizottság a megtámadott
         határozat (643)–(659) preambulumbekezdésében kifejti, az interoperabilitás olyan tényező, amely a vevők által a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek kiválasztásakor figyelembe vett más tényezőket is befolyásol. Így a vevők gondolhatják, hogy a munkacsoportszerverekhez
         való konkurens operációs rendszerek hátrányt szenvednek a biztonság és a műveleti sebesség tekintetében, jóllehet a valóságban
         ezek a hátrányok a Windows operációs rendszerekkel való interoperabilitás hiányából fakadnak (lásd a Bizottság által a megtámadott
         határozat 786. lábjegyzetében hivatkozott két példát). Az említett vevők tehát hajlamosak alulbecsüli a Windowszal meglévő
         interoperabilitás fontosságát.

      407    A harmadik Mercer‑felmérés eredményei ugyancsak fontosak, amennyiben is bizonyítják, hogy a Microsoftnak a versenytársai felett
         a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán meglévő nyilvánvaló és egyre erősödő fölénye (lásd a lenti 479–620. pontban
         a verseny kizárásával kapcsolatos körülmények vizsgálatát) nem annyira termékei érdemével, mint inkább interoperabilitási
         előnyeivel magyarázható.

      408    Emellett az érintett informatikai döntéshozókat nem csak arra kérték, hogy értékeljék a 13 különféle tényezőnek a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerekre vonatkozó döntéseikben játszott viszonylagos szerepét (lásd a fenti 406. pontot), hanem arra is,
         hogy minden egyes tényezőre nézve értékeljék a Linux, a NetWare, a UNIX és a Windows operációs rendszerek teljesítményét.

      409    Valójában a megkérdezett informatikai döntéshozók által (34%‑kal) legfontosabbnak tekintett tényező, a „szerverekhez való
         operációs rendszer megbízhatósága és elérhetősége” esetében, a Windows szerezte meg a legalacsonyabb átlagpontszámot (3,63).
         Jelentős előnnyel (átlagos érték 4,55 pont) a UNIX rendszerek lettek az elsők, és őket követte a Linux (átlagos érték 4,10
         pont), majd a NetWare (átlagos érték 4,01 pont).

      410    Hasonlóképpen a „szerverekhez való operációs rendszerbe integrált biztonság” esetében nyújtott teljesítményére is a Windows
         kapta a legalacsonyabb pontszámot (átlagos érték 3,14), messze lemaradva a UNIX (átlagos érték 4,09 pont), a NetWare (átlagos
         érték 3,82) és a Linux (átlagos érték 3,73) mögött, jóllehet ez a tényező nagyon fontos szerepet játszik a szervezeteknek
         a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek beszerzésére irányuló döntésében (lásd a fenti 405. pontot). Ezek az
         eredmények azért is leleplezők, mert amint azt a fenti 406. pontban az Elsőfokú Bíróság megállapította, a vevők hajlamosak
         azt gondolni, hogy a problémák biztonsági jellegűek, miközben valójában azok a Windows rendszerekkel való interoperabilitás
         hiányának következményei.

      411    Másfelől feltűnő, hogy „a Windows munkaállomásokkal való interoperabilitásra” vonatkozó teljesítmény esetében a Windows a
         legmagasabb átlagos értéket kapta (4,87 pont) a különféle szerverekhez való operációs rendszereknek a Mercer által használt
         13 tényező kapcsán adott összes átlagos érték között. Emellett ugyanezen tényező esetében volt a legszélesebb a Microsoft
         és a versenytársak operációs rendszerei közötti rés, mivel a NetWare 3,78, a Linux 3,43, a UNIX pedig 3,29 átlagos pontszámot
         kapott.

      412    Ugyanezen tárgy vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (662) preambulumbekezdésében
         helyesen állapította meg, ha a Linux, a NetWare, a UNIX és a Windows rendszerei által a 13 tényezőre kapott átlagos pontszámokat
         súlyozzuk e tényezők „relatív fontosságának” százalékával, és e súlyozott értékeket összeadjuk, úgy a UNIX rendszerei kapják
         a legjobb eredményt, amit először a Windows követ, majd a Windows eredményétől nem sokkal elmaradva, egymás után szorosan
         a Linux és a NetWare.

      413    Harmadszor az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat (183) preambulumbekezdésében a Bizottság azt állítja,
         hogy „ha [konkurens] munkacsoportszervert csatlakoztatnak valamely Windows munkacsoport‑hálózathoz, akkor az e munkacsoportszerver
         által a Windows‑tartományfelépítéssel elérhető interoperabilitási fok hatással lesz az e munkacsoportszerver által a hálózat
         felhasználói részére nyújtott szolgáltatások hatékonyságára”.

      414    Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ennek az állításnak a helytállóságát a megtámadott határozat több szempontból is megerősíti.
         A határozat egy sor problémára hivatkozik, amelyekkel a Microsoft versenytársainak munkacsoportokhoz való operációs rendszerei
         azért szembesülnek, mert nem képesek ugyanúgy együttesen működni a Windows‑tartományfelépítéssel, amint azt a munkacsoportszerverekhez
         való Windows operációs rendszerek teszik.

      415    A Bizottság által felhozott első példa az a tény, miszerint ha a munkacsoportszerver nem működik együtt megfelelően a Windows
         munkacsoport‑hálózat „biztonsági felépítésével”, akkor a felhasználó esetenként kénytelen kétszer belépni, ha mind a „Windows
         alapú forrásokhoz”, mind pedig a „[konkurens operációs rendszert használó] munkacsoportszerverek által nyújtott forrásokhoz”
         hozzá kíván férni (a megtámadott határozat (183) preambulumbekezdése). Beadványaiban a Microsoft nem tagadja, hogy ez a probléma
         létezik, csupán kicsinyíteni próbálja azt (lásd a fenti 340. pontot). Az Elsőfokú Bíróság figyelembe veszi azt a tényt, hogy
         a tárgyaláson a Microsoft egyik szakértője maga is hangsúlyozta, milyen kockázatokat jelent a hálózati biztonságra nézve a
         többszörös felhasználói nevek és jelszavak használata, illetőleg a hatékonyság és a produktivitás szempontjából milyen hátrányokat
         okoz az, hogy a felhasználóknak több felhasználói nevet és jelszót kell megadniuk.

      416    Egy másik példát tartalmaz a megtámadott határozat (196) preambulumbekezdése, amelyben a Bizottság megismétli a Microsoftnak
         a második kifogásközlésre 2001. november 16‑i válaszában megjelenő egyik állítását, nevezetesen, hogy „több [felhasználócsoport‑]adminisztráció
         is lehetséges, ha a Windows 2000 Professional ügyfél az Active Directoryt futtató Windows 2000 szerverhez kapcsolódik, mintha
         önálló üzemmódban működik, vagy ha konkurens tartomány vagy tarományrész részét képezi”.

      417    A megtámadott határozat (240) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy a Windows 2000 piacra kerülését követően
         több mint egy évvel a Microsoft versenytársai számára még mindig nem hozta teljes egészében nyilvánosságra a CIFS/SMB protokoll
         specifikációnak frissített változatát. A 319. lábjegyzetben a Bizottság helytállóan állapítja meg, hogy még ha a Microsoft
         nyilvánosságra hozta volna is a frissített specifikációt, az nem lett volna elegendő „az állományszolgáltatások megfelelő
         adminisztrációjához”.

      418    Ugyancsak helyénvaló felidézni azon megfontolásokat, amelyeket a Bizottság igencsak helytállóan megfogalmazott a Microsoft
         által a szoftverkészítők számára az Active Directoryt támogató LDAP protokollhoz való hozzáférés lehetővé tétele érdekében
         kifejlesztett ADSI interfésszel kapcsolatosan (a megtámadott határozat (243)–(250) preambulumbekezdése). Az Elsőfokú Bíróság
         utal különösen a Novell által kifejlesztett „ADSI szolgáltató” korlátaira (a megtámadott határozat (250) preambulumbekezdése).

      419    A megtámadott határozat (251)–(266) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti, hogy a Microsoft „tulajdonjogokat eredményező”
         kiterjesztést eszközölt a standard Kerberos protokollban, és hogy az e biztonsági protokollnak a „kiterjesztetlen” változatát
         futtató munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek Windows környezetben működve hitelesítési nehézségekkel szembesülnek
         (ugyancsak lásd a megtámadott határozat 786. lábjegyzetét). Emlékeztetni kell arra, hogy a Kerberos protokoll Microsoft által
         módosított változata a gyorsabb kapcsolódás és a hatékonyság tekintetében előnyöket nyújt (a megtámadott határozat (152) preambulumbekezdése
         és a fenti 170. pont).

      420    A megtámadott határozat (283)–(287) preambulumbekezdésében a Bizottság helyesen fejti ki, hogy a Microsoft által hivatkozott
         „címtár‑szinkronizációs eszközök” csak az Active Directoryval való korlátozott szinkronizáció elérését teszik lehetővé a versenytársak
         rendszerei által nyújtott címtárszolgáltatások számára. Hangsúlyozza különösen, hogy ezen eszközök „a címtárban található
         információknak csak korlátozott részét szinkronizálják”, és hogy „nem szüntetik meg a felhasználók, engedélyek, csoporttagságok
         és biztonsági házirendek külön‑külön történő kezelésének szükségességét a Windows munkacsoportszerverek és a konkurens munkacsoportszerverek
         esetében (a megtámadott határozat (285) preambulumbekezdése).

      421    A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvaló hibát követett
         el, amikor úgy találta, ahhoz, hogy életképesen tudjanak piacon maradni, a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs
         rendszereknek a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerekkel azonos módon kell képesnek lenniük a Windows‑tartományfelépítéssel
         való együttműködésre.

      422    Az Elsőfokú Bíróság ezekből a megfontolásokból arra is következtet, hogy a Windows‑tartományfelépítéssel való ilyen interoperabilitás
         hiányának hatására erősödött meg a Microsoft versenyhelyzete a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán,
         különösen mivel e hiány arra indítja a fogyasztókat, hogy versenytársaiéval szemben az ő munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerét használják, jóllehet versenytársai operációs rendszerei olyan jellemzőkkel is bírnak, amelyeknek a fogyasztók nagy
         fontosságot tulajdonítanak.

      –       Az állítólagos ténybeli tévedésről
      423    Az érvek, amelyeket a Microsoft a Bizottság állítólagos ténybeli tévedésére alapít, kétfélék.

      424    Először is a Microsoft állítja, hogy a Bizottság álláspontjának ellent mond egyrészt az, hogy a piacon számos munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszer van jelen, illetőleg hogy Európában a vállalkozások számítógépes hálózatai igen sokszínűek, és másrészt
         az a tény, hogy jóllehet nincs hozzáférésük a szóban forgó, interoperabilitásra vonatkozó információhoz, a Linux termékek
         forgalmazói nemrégiben piacra léptek és folyamatosan növelték piaci részesedésüket.

      425    Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ezen érvek közül az első nem elégséges ahhoz, hogy kétségbe vonja a Bizottság érvelését.

      426    Először is a Microsoft állításával ellentétben az interoperabilitásra vonatkozó megfontolások kulcsszerepet játszanak a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek beszerzésére irányuló döntésekben (lásd a fenti 381–412. pontot).

      427    Emellett a harmadik Mercer‑felmérés rámutat arra, hogy „a Windows munkaállomásokkal való interoperabilitás” az a tényező,
         amely esetében a munkacsoportszerverekhez való Microsoft operációs rendszerek és a versenytársai rendszerei közötti rés a
         legszélesebb (lásd a fenti 411. pontot).

      428    Ezt követően, amint az a lenti 569–582. pontokban részletesebb kifejtésre kerül, a Microsoft versenytársai a Linux termékek
         forgalmazói kivételével már évekkel azelőtt jelen voltak a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán, hogy
         a Microsoft ilyen rendszereket kezdett volna fejleszteni és forgalmazni. Jóllehet a megtámadott határozat elfogadásának idején
         ezek a versenytársak még jelen voltak a piacon, tény, hogy miközben a Microsoft részesedése gyorsan növekedett, előbbiek piaci
         részesedése annak ellenére jelentősen csökkent, hogy némelyiküknek, különösen a Novellnek jelentős technológiai előnye volt
         a Microsofttal szemben. Az a tény, hogy a verseny fokozatosan és nem azonnal szűnik meg, nem mond ellent a Bizottság azon
         érvelésének, hogy a szóban forgó információ nélkülözhetetlen.

      429    Amint azt a Bizottság az Elsőfokú Bíróság által feltett írásbeli kérdésre válaszolva kifejtette, az a tény, hogy a Microsoft
         versenytársai képesek voltak a megtámadott határozat elfogadását közvetlenül követő években is értékesíteni munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszereket, részben azzal a ténnyel magyarázható, hogy abban az időben a szervezeteken belül még nem elhanyagolható
         mennyiségű olyan ügyfélszámítógép volt, amelyek a Windows 2000‑et megelőző termékcsaládokból származó Windows operációs rendszereket
         használtak (lásd a megtámadott határozat (441)–(444) preambulumbekezdését). A megtámadott határozat (446) preambulumbekezdésében
         lévő táblázat szerint, például 2001‑ben az ügyfélszámítógépekhez való Windows 98, Windows Millenium Edition (Windows ME) és
         Windows NT operációs rendszerek még mindig jelentős számú új licenc tárgyát képezték. Márpedig a Microsoft versenytársai számára
         éppen a Windows 2000 operációs rendszerek esetében jelentek meg különösen élesen az interoperabilitással kapcsolatos problémák
         (lásd a lenti 571–573. pontot). Ugyanezen időben a munkacsoportszerverek ugyancsak nem elhanyagolható állománya használt már
         meglévő, Windows NT operációs rendszereket, ami kevesebb interoperabilitásra vonatkozó problémát jelentett, mint az ezeket
         követő rendszerek. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a szervezetek valamely több éves időszak során mindössze egyszer
         módosítják munkacsoportszerver‑hálózatukat, és azt is csak részlegesen teszik (lásd a megtámadott határozat (590) preambulumbekezdését).

      430    Ugyancsak el kell utasítani a fenti 424. pontban hivatkozott második érvet, amely a Linux termékek munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek piacára való belépésére és növekedésére alapul.

      431    Először is, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (487)–(488) preambulumbekezdésében kifejti, és amint azt az Elsőfokú
         Bíróság a lenti 502–553. pontban részletezi majd, a Microsoft által a Linux termékek piaci helyzetének bemutatása érdekében
         hivatkozott IDC adatok bizonyos hibákat tartalmaznak. Ezek az adatok az IDC által felállított adatbázisból származnak, amelyben
         a szervezeteken belüli szerverek által végrehajtott nyolc fő feladatcsoportot (vagy „munkát”) azonosítanak, és ezen fő csoportokon
         belül számos „alcsoportot” különböztetnek meg. A megtámadott határozat által hivatkozott munkacsoport‑feladatokhoz leginkább
         kapcsolódó két feladatalcsoport, nevezetesen az állomány‑ és nyomtatószolgáltatások, illetve a felhasználók és felhasználócsoportok
         adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások azok, amelyek úgy ismertek, mint „állomány‑ és nyomtató megosztás” és „hálózatkezelés”
         (a megtámadott határozat (486) preambulumbekezdés). Mindazonáltal az ebbe a két alcsoportba tartozó feladatok nem teljesen
         azonosak azokkal a szolgáltatásokkal, amelyek a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacát alkotják. Ráadásul
         némelyik ilyen feladat az ügyfélszámítógépek és a szerverek közötti interoperabilitás sokkal alacsonyabb fokát igényli, mint
         a Bizottság által azonosított munkacsoport‑feladatok, s ezáltal valószínűbb, hogy azokat a feladatokat a konkurens operációs
         rendszerek is képesek ellátni.

      432    Ezután figyelemmel kell lenni arra is, hogy a megtámadott határozat elfogadását közvetlenül követő években csak mérsékelt
         volt a Linux termékek növekedése a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán. E Linux termékek a (visszafejtési
         technológiának köszönhetően kifejlesztett) Samba szoftverrel együtt használva képesek voltak bizonyos fokú interoperabilitást
         elérni a Windows operációs rendszerekkel. Mindazonáltal az interoperabilitás ezen foka a Windows 2000 generáció megjelenését
         követően jelentősen csökkent. Így 2003 októberében, azaz több hónappal azt követően, hogy a Microsoft forgalmazni kezdte a
         szerverekhez való, a Windows 2000 Server rendszert követő Windows 2003 Server operációs rendszert, a Linux termékek által
         elért interoperabilitási fok csak arra volt elegendő, hogy tagszerverként működhessenek az Active Directoryt használó tartományban
         (lásd a megtámadott határozat (296–297) preambulumbekezdését).

      433    Végezetül, amint az a lenti 595–605. pontban részletesebb kifejtésre kerül, a Linux termékeknek a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek piacán előrevetített növekedése alacsonyabb, mint azt a Microsoft állítja, és az nem a Microsoft,
         hanem különösen a Novell és a UNIX termékek forgalmazóinak hátrányára valósul majd meg.

      434    Másodszor a Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta figyelembe venni azt a tényt, hogy a kérdéses információ
         közlésén kívül a különféle forgalmazók operációs rendszerei között számos módszer biztosít elegendő interoperabilitást.

      435    E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a Microsoft maga is elismerte mind írásos beadványaiban, mind pedig a tárgyaláson
         feltett kérdésre válaszolva, hogy az általa javasolt egyik módszer vagy megoldás sem tette lehetővé olyan magas fokú interoperabilitás
         elérését, mint amekkorát a Bizottság a jelen ügyben, helyesen, megkövetelt.

      436    A fenti megfontolásokból következik, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy a jelen ügyben az interoperabilitásra vonatkozó
         információ nélkülözhetetlenségének körülménye nem valósult meg.

       iii. A verseny kizárásáról

       A felek érvei
      437    A Microsoft szerint a kérdéses megtagadás nem zár ki minden versenyt a másodlagos piacon, azaz a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek piacán.

      438    Ennek az állításnak az alátámasztására a Microsoft először is arra hivatkozik, hogy a Bizottság által alkalmazott feltétel
         jogilag nem helytálló.

      439    A Microsoft megjegyzi e tekintetben, hogy a megtámadott határozat (589) preambulumbekezdésében a Bizottság a piaci verseny
         megszűnésének pusztán a „veszélyére” hivatkozik. Másfelől a szellemi tulajdonjogok kötelező licencbe adásával foglalkozó ügyekben
         a Bíróság mindig vizsgálta, hogy a kérdéses megtagadás „valószínűsíthetően megszüntet‑e minden versenyt” és e tekintetben
         megkövetelte „a bizonyossághoz közeli helyzetet”. A Bizottságnak tehát szigorúbb feltételt kellett volna alkalmaznia, nevezetesen
         a hatékony verseny megszűntetésének „nagy valószínűségét”. A Bizottság állításával ellentétben, a „veszély”, a „lehetőség”
         és a „valószínűség” nem ugyanazzal a jelentéssel bír.

      440    A Microsoft állítja továbbá, hogy a megtámadott határozatban a fenti 320. pontban hivatkozott Commercial Solvents kontra Bizottság
         és CBEM ügyekre történő hivatkozás nem releváns. Ezen ítéletek alapjául szolgáló ügyek nem szellemi tulajdonjogok licencbe
         adásának megtagadására vonatkoznak. Ráadásul a verseny megszűnésének lehetősége ezen ügyek mindegyikében alternatív beszerzési
         források hiányában azonnali és tényleges volt.

      441    Másodsorban a Microsoft arra utal, hogy ellentmond a piaci körülményeknek a Bizottság azon érve, amely szerint a szerverekhez
         való operációs rendszerek piacán lévő verseny megszünhet annak hatására, hogy ő megtagadja kommunikációs protokolljainak a
         versenytársakkal való közlését. A felperes hangsúlyozza először is, hogy Európában a vállalkozások között általános, hogy
         heterogén, ügyfélszámítógépekhez és szerverekhez való Windows operációs rendszerekből, és szerverekhez való konkurens operációs
         rendszerekből álló számítógépes környezettel rendelkeznek, másodszor pedig, hogy a Mercer‑jelentések bemutatták, hogy a vállalati
         vevők az operációs rendszerek megvásárlására vonatkozó döntéseiket egy sor körülményre alapozzák, úgymint a megbízhatóság,
         a skálázhatóság és az alkalmazások kompatibilitása, és nem tekintik meghatározó kritériumnak az ügyfélszámítógépekhez való
         Windows operációs rendszerekkel való interoperabilitást.

      442    Ugyancsak megjegyzi a Microsoft, hogy hat évvel az állítólagos szolgáltatásmegtagadás után még mindig számos versenytársa
         van a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán, beleértve az IBM‑et, a Novellt, a Red Hatet, és a Sunt, illetve
         a Linux termékek számos forgalmazóját. A felperes megismétli, hogy a Linux nemrégiben lépett a piacra és gyorsan növekedett,
         valamint hogy vitathatatlan tény, hogy a Linux termékek, akár önmagukban, akár Samba termékekkel, vagy a Novell Nterprise
         szerverekhez való szoftverével együtt, feladatok széles körét, így az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszereknek
         nyújtott munkacsoport‑szolgáltatásokat is ellátva, közvetlenül versenyeznek a szerverekhez való Windows operációs rendszerekkel.
         Emellett az IDC, amely saját magát az információtechnológiai és telekommunikációs ágazat piacán első számú nemzetközi tanácsadó
         cégként írja le, úgy találja, hogy a verseny megszűnésének veszélye nem áll fenn. Az IDC előrejelzése szerint a 2003–2008‑as
         időszakban a Microsoftnak a 25 000 USA‑dollár érték alatti szervereken futtatott munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacán meglévő részesedése lényegében azonos marad, míg a Linux részesedése megduplázódik.

      443    Harmadsorban a Microsoft vitatja a második termékpiac Bizottság által elfogadott „mesterségesen szűk” meghatározását.

      444    A Microsoft szerint „a szerverekhez való Windows operációs rendszerekkel való verseny még erősebb”, ha a meghatározás a szerverekhez
         való Windows operációs rendszerek által ellátott állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokon, illetve a felhasználók és felhasználócsoportok
         adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatáson kívüli más feladatokat is tartalmaz.

      445    A Microsoft megjegyzi, hogy a Bizottság nem tagadja, hogy a Windows Server 2003 operációs rendszerének alapváltozata feladatok
         széles körének ellátását teszi lehetővé, amelyek közül számos kívül esik a megtámadott határozat meghatározása szerinti második
         termékpiacon. A Bizottság megközelítése szerint az ugyanezen szerverekhez való Windows operációs rendszer az érintett piachoz
         tartozik, ha az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszereknek állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokat nyújt, és
         kívül esik a piacon, amikor ugyanezen operációs rendszerek számára proxy‑ és tűzfalszolgáltatásokat nyújt.

      446    A Microsoft fenntartja, hogy a Bizottság azon állítása alátámasztására, hogy a rendszer alapváltozata ugyanezen rendszer többi
         változatától eltérő piacon van jelen, nem hivatkozhat arra a tényre, hogy a Windows Server 2003 operációs rendszert különféle
         változatokban és különféle árakon forgalmazzák. Ennek a rendszernek a „drágább” változatai ugyanazon munkacsoport‑szolgáltatásokat
         nyújtják, mint az alapváltozat.

      447    Válaszban a Microsoft bizonyos mértékben kifejti a második termékpiac helytelen meghatározására alapított jogalapját. Először
         is azt állítja, hogy részesedése 30% körüli általában a szerverekhez való operációs rendszerek piacán. Ezt követően állítja,
         hogy „az iparágban senki sem használja a »munkacsoportszerver« kifejezést úgy, ahogyan azt a Bizottság tette [e termékpiac]
         meghatározásakor”, valamint hogy amikor az „iparág megfigyelői” esetenként „munkacsoportszerverekre” hivatkoznak, akkor általánosságban
         foglalnak egybe széles körű feladatokat – beleértve a „Web, adatbázis‑ és alkalmazáskiszolgálást” – ellátó szervereket. Végzetül
         állítja, hogy a piac nagyobb szerverforgalmazóinak egyike sem forgalmaz a Bizottság által azonosított feladatok ellátására
         korlátozott munkacsoportszervereket.

      448    A Microsoft ugyancsak elutasítja a Bizottság által az ellenkérelemben a piacmeghatározása igazolására felhozott magyarázatokat.
         Először is a Microsoft állítja, hogy „a forgalmazók ugyanazon szerverekhez való operációs rendszer kiadás esetében különböző
         személyek számára nem állapítanak meg a majdani felhasználástól függően különböző árakat”. Ezután tagadja, hogy a Bizottság
         által munkacsoportszerverekhez való operációs rendszernek tekintett szerverekhez való operációs rendszereket arra „optimalizálták”
         volna, hogy munkacsoport‑szolgáltatásokat nyújtsanak. Az IDC adatai, amelyekre a Bizottság a piaci részesedés számításakor
         hivatkozott, bizonyítják, hogy a Novell NetWare‑jének egyedüli kivételével „ezek az operációs rendszerek sokkal több időt
         fordítanak a munkacsoport‑feladatoktól eltérő feladatokra, mint a munkacsoport‑feladatokra”. Végezetül a felperes állítja,
         hogy „a módosítás költsége sok esetben nulla, [és] más esetekben […] elhanyagolható lenne”.

      449    Emellett a Microsoft általánosságban hivatkozik Evans, Nichols és Padilla urak két jelentésére, amelyek a keresetlevél A.23.
         és a válasz C.12. mellékleteit képezik.

      450    Negyedsorban a Microsoft a válaszban kifogásolja a Bizottság által a második termékpiac szereplői piaci részesedésének kiszámításához
         alkalmazott módszert, amely csak a szerverekhez való operációs rendszerek által munkacsoport‑feladatok ellátásával töltött
         időt és csak a 25 000 USA‑dollárnál alacsonyabb árú szerverekhez való operációs rendszereket veszi figyelembe. Ez arra az
         abszurd következményre vezet, hogy „valamely operációs rendszer adott példánya piacon belülinek és azon kívülinek egyaránt
         minősülhet, attól függően, hogy egy adott pillanatban milyen feladatot lát el” és így nem nyújt „releváns információt az erőfölényről”.

      451    A CompTIA először is azt állítja, hogy a Bizottság nem megfelelő jogi kritériumot alkalmazott annak vizsgálatakor, hogy az
         információk közlésének Microsoft általi megtagadása pusztán „a hatékony verseny megszüntetésének veszélyét” foglalta‑e magába,
         miközben azt kellett volna vizsgálnia, hogy ez a megtagadás valószínűsleg minden versenyt megszüntet-e a másodlagos piacon.
         Ezt követően a CompTIA azt állítja, hogy az aktában található bizonyítékok nem támasztják alá, hogy a megtagadás ilyen következménnyel
         járt volna. Hangsúlyozza különösen a Linux „növekvő sikerét”.

      452    Az ACT hangsúlyozza a nélkülözhetetlenség követelménye és a „verseny megszűnésének” követelménye közötti igen szoros kapcsolatot.
         Állítja különösen, hogy a megtámadott határozat ellentmondásos, amennyiben is egyfelől elismeri, hogy a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek piacának 40%‑a a versenytársak kezében van, akik az interoperabilitásra vonatkozó információhoz
         való hozzáférés nélkül is képesek helyettesítő termékeket nyújtani, és másfelől megállapítja, hogy a piaci verseny lehetetlen
         enélkül a hozzáférés nélkül, mivel ez az információ nélkülözhetetlen.

      453    Az ACT ugyancsak vitatja a Bizottság érvelését, amely szerint nem szükséges figyelembe venni a de minimis szereplők által generált versenyt. Ugyancsak vitatja azt a tényt, hogy a Bizottság mindössze a verseny megszűnésének puszta
         „veszélyére” hivatkozik, és hangsúlyozza, hogy növekszik a Linux piaci jelenléte.

      454    A Bizottság fenntartja, hogy a szóban forgó megtagadás azzal a veszéllyel jár, hogy minden hatékony verseny megszűnik a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek másodlagos piacán.

      455    Először is a megtámadott határozat (585)–(692) preambulumbekezdésében elemezett bizonyítékok egyértelműen rámutatnak arra,
         hogy „nagyon valószínű” ennek a veszélynek a „közeli jövőben való bekövetkezése”. A Bizottság hivatkozik a megtámadott határozat
         (700) preambulumbekezdésére és kifejti, hogy ha a Microsoft szabadon folytathatja magatartását, úgy komolyan fennáll a veszélye
         annak, hogy versenytársai csak „piaci résekben” maradnak fenn, vagy egyáltalán nem lesznek profitábilisak.

      456    A Bizottság szerint a fenti 320. pontban hivatkozott Commercial Solvents kontra Bizottság, illetve a CBEM‑ítélet értékes útmutatást
         ad a Microsoft tevékenységének az EK 82. cikk fényében való vizsgálatához, jóllehet azon ügyek nem szellemi tulajdonjogok
         licencbe adásának megtagadására vonatkoznak. A Bizottság fenntartja, hogy ezen összefüggésben a Bíróság által az ítélkezési
         gyakorlatban a visszaélésszerű megtagadásokra használt „veszély”, „lehetőség” és „valószínűség” kifejezések ugyanazzal a jelentéssel
         bírnak.

      457    A Bizottság szerint a Microsoft érveinek többsége azon a helytelen előfeltevésen alapul, hogy a Bizottságnak meg kell állapítania,
         hogy a verseny már megszűnt, vagy legalábbis, hogy megszűnése közelinek minősül. A Bizottság a megtámadott határozatban bizonyítja,
         hogy „az interoperabilitásnak a Microsoft közlései alapján elérhető foka nem elégséges ahhoz, hogy a versenytársak életképesen
         tudjanak piacon maradni” (a megtámadott határozat 712. lábjegyzete). A Microsoft nem hozott fel bizonyítékot arra, hogy ez
         a következtetés nyilvánvaló mérlegelési hibán alapulna.

      458    Másodszor a Bizottság a Microsoftnak a piacon megfigyelt tényekre alapított érveivel foglalkozik.

      459    Először is megállapítja, hogy ahhoz képest, hogy „a verseny megszüntetésének kockázata már 1998‑ban fennállt, ahogyan ma is”:
         az egyetlen eltérés, hogy „ma a verseny megszűnése még közelibb, mint 1998‑ban volt”.

      460    Ezt követően a Bizottság vitatja azon következtetéseket, amelyeket a Microsoft a Mercer‑jelentésekből von le. A Bizottság
         álláspontja szerint ezek a jelentések azt bizonyítják, hogy a fogyasztók a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs
         rendszereket a Microsoft „interoperabilitásra vonatkozó tisztességtelen előnye” miatt azon tény ellenére választják, hogy
         a Windows számos, a fogyasztók által fontosnak tartott tulajdonság tekintetében „elmarad” más termékek mögött.

      461    Azon érv, amelyet a Microsoft a Linux termékek piaci növekedésére alapoz, teljesen megalapozatlan: a Bizottság hivatkozik
         a megtámadott határozat (506) és (632) preambulumbekezdésére, amelyekben egyértelműen bizonyította, hogy „a Linux múltbeli
         növekedése minimális volt”. Az utolsó két Mercer‑felmérés megmutatja, hogy a Linuxnak valójában csak nagyon alacsony, pontosabban
         5% körüli piaci részesedése van a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán.

      462    A Bizottság szerint az IDC előrejelzései túlzóak, és pontatlan adatokon alapulnak (lásd a fenti 365–366. pontot). Valójában
         az IDC adatai azt sugallják, hogy a Microsoft az érintett piacon gyorsan erőfölényre tett szert, továbbra is növeli piaci
         részesedését, és hogy réspiaci szereplők egyre töredezettebb csoportjának versenyével szembesül.

      463    Harmadszor a Bizottság elutasítja a Microsoftnak a második piac meghatározására vonatkozó kifogásait.

      464    Ennek a meghatározásnak a megfogalmazásához a Bizottság először is azonosított „egy sor, a kifejezett fogyasztói igényeknek
         megfelelő, alapvető munkacsoport‑szolgáltatást”. Ezen alapvető szolgáltatások azok a kulcsszolgáltatások, amelyeket a vevők
         figyelembe vesznek a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszer vásárlásakor. A Bizottság elemzését bizonyítékok széles
         körére alapozta, ideértve a 2003‑as piacfelmérés során gyűjtött adatokat (a megtámadott határozat (349)–(352) preambulumbekezdése),
         valamely adott operációs rendszernek az egyik alapvető munkacsoport‑szolgáltatásra való használata és egy másik alapvető szolgáltatásra
         való használata közötti „statisztikai korrelációt” (a megtámadott határozat (353) preambulumbekezdése), és a Microsoft termékeinek
         árazását és leírását (a megtámadott határozat (359)–(382) preambulumbekezdése).

      465    A Bizottság szerint a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket munkacsoport‑szolgáltatások nyújtására „optimalizálják”,
         és az a mód, ahogyan ezeket a szolgáltatásokat nyújtják, meghatározó szerepet játszik a megvásárlásukkal kapcsolatos döntésben.
         Az a tény, hogy a munkacsoportszervereket esetenként valamely alkalmazás futtatására használják, nem jár azzal, hogy „ideiglenesen”
         kizáródnának a piacról, vagy hogy „ideiglenesen” bekerülnének a piacra azok a vállalati szerverek, amelyeket vállalati alkalmazások
         futtatására „optimalizáltak”.

      466    A Microsoft azon érvére válaszolva, hogy munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerei felhasználhatóak proxy‑
         és tűzfalszolgáltatások nyújtására is, a Bizottság hivatkozik a megtámadott határozat (58) preambulumbekezdésére és megállapítja,
         hogy ezeket a feladatokat specializált „biztonsági szerverek” végzik. Ezek a szerverek tehát a munkacsoportszerverekhez való
         operációs rendszerek piacán nem gyakorolhatnak versenykényszert a Microsoftra.

      467    Viszonválaszában a Bizottság először is azt állítja, hogy a termékpiac meghatározására használt terminológiája irreleváns
         abban a kérdésben, hogy megfelelően határozta‑e meg az érintett piacot. Emellett azt a kifejezést, hogy „munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszer”, az iparágban valóban használják arra, hogy azonosítsák „azon terméktípust, amelyre a [megtámadott]
         határozat irányul”.

      468    Ezt követően a Bizottság elutasítja a Microsoftnak az ellenkérelemben szereplő magyarázatokra vonatkozó kifogásait (lásd a
         fenti 448. pontot).

      469    Először is a Microsoft állításaival ellentétben mind ő, mind versenytársai „különböző árakat számítanak fel vevőiknek ugyanazokért
         a szerverekhez való operációs rendszerekért, attól függően, hogy a vevők hogyan használják majd azokat”. Az áreltérés az érintett
         szerverhez kapcsolódó ügyfélszámítógépek számától függ. Emellett a szerverekhez való operációs rendszerek forgalmazói, ugyanazon
         „családon” belüli rendszerek különféle kiadásait kínálják, eltérő árakon. A Bizottság még általánosabban megjegyzi, hogy „a
         szerverekhez való Windows operációs rendszereket a Microsoft licencbe adja a vevőknek, így elvileg nincs oka annak, hogy a
         Microsoft ne tudjon közöttük a felhasználás szerint különbséget tenni”.

      470    Másodszor a Bizottság felhozza, hogy a Microsoft azon állítása, amely szerint a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         „sokkal több időt fordítanak a munkacsoport‑feladatoktól eltérő feladatokra, mint a munkacsoport‑feladatokra”, az IDC nem
         megfelelő módszerrel feldolgozott adataira alapulnak.

      471    Harmadszor a Microsoft azon állítására válaszolva, amely szerint „a módosítás költsége sok esetben nulla lenne”, a Bizottság
         hivatkozik a megtámadott határozat (334)–(341) és (388)–(400) preambulumbekezdésére, amely alátmasztja, hogy sem az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszereknek, sem a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereknek nincs kínálati helyettesíthetősége.

      472    Szintén a viszonválaszban a Bizottság emellett azt is hangsúlyozta, hogy a Microsoft nem tagadja, hogy az ügyfélszámítógépekkel,
         pontosabban a Windows ügyfélszámítógépekkel való interoperabilitás különösen fontos a szerverekhez való operációs rendszerek
         munkacsoport‑feladatainak ellátásához. Az interoperabilitásra vonatkozó információ közlésének Microsoft általi megtagadása
         jelentős mértékben befolyásolja a versenytársak arra irányuló képességét, hogy kielégítsék az e feladatok ellátásával kapcsolatos
         fogyasztói várakozásokat, és így, szemben a más feladatokra értékesített szerverek helyzetével, megváltoztatja az e feladatokra
         értékesített szerverek versenyének körülményeit. A Bizottság szerint „[mindez] még annak feltételezése mellet is igaz marad
         […], hogy mind a Microsoft, mind versenytársai szerverekhez való operációs rendszereinek különféle kiadásai egyformán alkalmasak
         […] mind a munkacsoport‑, mind bizonyos egyéb „alsókategóriás” feladatok (az alaptevékenység szempontjából nem kritikus alkalmazások,
         mint például e‑mail, stb.) ellátására.

      473    A Bizottság hozzáteszi, hogy „a kínálati oldal esetében nyilvánvaló, hogy ha a jelen esetben elfogadjuk i. a munkacsoport‑szolgáltatásokkal
         kapcsolatos (Microsoft által nem vitatott) fogyasztói követelményeket, és ii. a Microsoft saját feltevését, hogy az egyes
         forgalmazók szerverekhez való operációs rendszereinek különféle kiadásai a munkacsoport‑szolgáltatások tekintetében hasonló
         képességekkel rendelkeznek, akkor ugyanazon piaci torzulások, amelyek a Microsoft versenytársait a munkacsoport‑feladatokat
         ellátó szerverekhez való operációs rendszerek értékesítéséből kiszorítják, megakadályozzák az ugyanazon operációs rendszer
         »családok« »felsőkategóriás« kiadásainak (újbóli) belépésén alapuló kínálati oldali helyettesíthetőségét is”.

      474    Végezetül a Bizottság hivatkozik az ellenkérelem B.11. és a viszonválasz D.12. mellékletére, amelyekben a keresetlevél A.23. mellékletében
         és a válasz C.12. mellékletében szereplő észrevételekhez fűz megjegyzéseket.

      475    Negyedszer a Bizottság elutasítja a Microsoftnak a piaci részesedés számításának módszerére vonatkozó kifogásait. Először
         is értékelése céljából nincs szükség arra, hogy a Microsoft visszaélésszerű magatartása révén már erőfölényben legyen az érintett
         másodlagos piacon, csupán az számít, hogy e piacon fennáll a verseny megszűnésének kockázata. Ezután kifejti, hogy az említett
         módszer „kellően megbízható képet ad a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán lévő erők egyensúlyának hiányáról”.
         A Bizottság nem csak a valamely szerver által a különböző feladatokra szánt időt vette figyelembe, hanem a 2003‑as piacfelmérésben
         résztvevő, és a második és harmadik Mercer‑felmérésekben választ adó vállalkozások esetében vizsgálta azt is, hogy a munkacsoport‑feladatokat
         milyen arányban végezték a különféle forgalmazóktól származó szerverek. Sem ebből a piacfelmérésből, sem a felmérésekből nem
         következik, hogy a Microsoft piaci részesedése e munkacsoport‑feladatok bármelyike esetében 60% alatt lett volna.

      476    A Bizottság állítja továbbá, hogy „a Microsoft által azonosított »szűrők« lehetővé teszik az [IDC] adatainak mint a különféle
         forgalmazók munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerként azonosított kiadásainak értékesítésére vonatkozó nagyvonalú
         becsléseknek az alkalmazását”. Fenntartja, hogy „amennyiben a Microsoft saját kizáró jellegű magatartásának hatása az elsősorban
         munkacsoport‑szolgáltatásokra vásárolt, szerverekhez való operációs rendszerek értékesítésének elkülönítése az elsősorban
         más feladatokra vásároltakétól, úgy a „munkaterhet figyelembe vevő” szűrőből következtetni lehet a Microsoftnak az elsősorban
         az előbbiek értékesítésében meglévő viszonylagos erejére”. Mindenesetre, még ha csak a „25 000 [USA‑dollár] szűrőt” alkalmaznánk,
         a munkateherre vonatkozó mindenféle különbségtétel nélkül, a Windows részesedése akkor is 65% a mennyiség és 61% a forgalom
         alapján (a megtámadott határozat (491) preambulumbekezdése).

      477    Az SIIA szerint az interoperabilitásra vonatkozó információ nélkülözhetetlensége miatt a kérdéses megtagadás természeténél
         fogva megszünteti a versenyt a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán. E piacon a Microsoft piaci részesedése
         jelentősen és gyorsan emelkedett, amikor forgalomba hozta Windows 2000 Server operációs rendszerét. Az SIIA ugyancsak állítja,
         hogy megalapozatlanok az érvek, amelyeket a Microsoft a Linux termékek állítólagos növekedésére alapoz.

      478    Az FSFE hangoztatja, hogy a Linux termékek nem képviselnek versenyfenyegetést a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacán.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      479    Az Elsőfokú Bíróság a Microsoft által azon állítása alátámasztására felhozott négy érvet, miszerint a verseny megszűnésének
         körülményei jelen ügyben nem állnak fenn, a következő sorrendben vizsgálja meg: először az érintett termékpiac meghatározását,
         másodszor a piaci részesedések számításához használt módszert, harmadszor az alkalmazandó kritériumot, és negyedszer a piac
         tulajdonságainak és és a versenyhelyzetnek az elemzését.

      –       Az érintett piac meghatározásáról
      480    A Microsoftnak az érintett piac vonatkozásában felhozott érvei a Bizottság által a megtámadott határozatban azonosított három
         piacból a másodikat (lásd a fenti 23. és 25–27. pontot), nevezetesen a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacát érintik. A Bizottság ezeket a rendszereket úgy írja le, mint amelyeket arra terveznek és forgalmaznak, hogy együttesen
         nyújtsanak állomány‑ és nyomtatókszolgáltatásokat, illetve a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos
         szolgáltatásokat viszonylag kisszámú, kis‑ vagy közepes méretű hálózatban összekapcsolt ügyfélszámítógép részére (a megtámadott
         határozat (53) és (345) preambulumbekezdése).

      481    A Microsoft szerint a Bizottság ezt a második piacot túlságosan szűken határozta meg azzal, hogy csak az előző pontban említett
         szolgáltatásoknak, azaz az ún. „munkacsoport” szolgáltatásoknak a nyújtására használt szerverekhez való operációs rendszereket
         foglalta bele. A Microsoft célja a bizottsági piacmeghatározás vitatásával lényegében az, hogy bizonyítsa, a piac fejlődése
         eltér attól, amit a megtámadott határozat (590)–(636) preambulumbekezdése leír, és nem eredményezi minden verseny megszűnését.

      482    Az Elsőfokú Bíróság előzetesen megjegyzi, hogy amennyiben a termékpiac meghatározása a Bizottság részéről összetett gazdasági
         elemzéseket foglal magába, úgy az csak a közösségi bíróság korlátozott felülvizsgálatának tárgyát képezheti (lásd e tekintetben
         a T‑342/99. sz., Airtours kontra Bizottság ügyben 2002. június 6‑án hozott ítélet [EBHT 2002., II‑2585. o.] 26. pontját).
         Mindazonáltal ez nem akadályozza meg a közösségi bíróságot abban, hogy megvizsgálja a gazdasági adatok bizottsági értékelését.
         Meg kell vizsgálnia, hogy a Bizottság az értékelését valószerű, megbízható és koherens bizonyítékokra alapozta‑e, amelyek
         tartalmazzák az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes adatot, illetve, hogy [e bizonyítékok] alátámasztják‑e
         a belőlük levont következtetéseket (lásd e tekintetben a fenti 89. pontban hivatkozott Bizottság kontra Tetra Laval ügyben
         hozott ítélet 39. pontját).

      483    Egyébiránt az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Microsoft a lényeget tekintve egyfelől csupán megismétli azokat az érveket,
         amelyeket a közigazgatási eljárás során már felhozott, és amelyeket a Bizottság a megtámadott határozatban kifejezetten elutasított,
         anélkül, hogy megjelölné mennyiben helytelen a Bizottság értékelése, másfelől csak általánosságban hivatkozik a keresetlevél
         A.23. és a válasz C.12. mellékletében szereplő két jelentésre. A fenti 94–99. pontban kifejtett indokok alapján ezeket a jelentéseket
         az Elsőfokú Bíróság csak annyiban veszi figyelembe, amennyiben azok a Microsoft által magában a kereset szövegében kifejezetten
         megjelölt jogalapokat vagy érveket támasztják alá, vagy egészítik ki.

      484    A termékpiac vitatott meghatározásához a Bizottság figyelembe vette a termékek egyrészt keresleti oldali, másrészt kínálati
         oldali helyettesíthetőségét. Emlékeztetni kell arra, hogy amint azt a közösségi versenyjog alkalmazásában az érintett piac
         meghatározásáról szóló bizottsági közleményből (HL 1997. C 372., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet 155. o.;
         7. pont) is kitűnik, „[a]z érintett termékpiac mindazokat a termékeket és/vagy szolgáltatásokat magában foglalja, amelyeket
         a fogyasztó a jellemzőik, áruk és rendeltetésük alapján egymással felcserélhetőnek vagy helyettesíthetőnek tart”. Emellett,
         amint azt a közlemény 20. pontjában megjegyzik, a kínálati oldali helyettesíthetőséget is meg lehet vizsgálni azon esetekben,
         amikor annak a hatékonyság és a közvetlenség értelmében vett hatása ugyanolyan, mint a keresleti helyettesíthetőség hatása.
         Ez azt jelenti, hogy a szállítók a relatív árak kismértékű, de tartós változásaira adott válaszként át tudják állítani a termelést
         az érintett termékekre, és rövid határidőn belül forgalomba tudják hozni azokat jelentős pótlólagos költségek vagy kockázatok
         nélkül.

      485    Az Elsőfokú Bíróság először is megjegyzi, hogy a második érintett piac meghatározása nem azon az elgondoláson alapul, hogy
         létezik a kizárólag állomány‑ és nyomtatószolgáltatást, illetve a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával
         kapcsolatos szolgáltatást alkalmazó szerverekhez való operációs rendszerek önálló kategóriája. Éppen ellenkezőleg, a Bizottság
         a megtámadott határozat számos pontján kifejezetten elismeri, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek más
         feladatok ellátására is felhasználhatók, és futtathatnak „az alaptevékenység szempontjából nem kritikus” alkalmazásokat (lásd
         különösen a megtámadott határozat (59), (355), (356) és (379) preambulumbekezdését). A megtámadott határozat (59) preambulumbekezdésében
         a Bizottság megállapítja, hogy „az alaptevékenység szempontjából nem kritikus” alkalmazások azok, amelyek zavara „érintené
         némely felhasználó tevékenységét, [de] nem érintené a szervezet általános tevékenységét”. E tekintetben a Bizottság hivatkozik
         különösen a belső e‑mail szolgáltatások futtatására. Amint az lent részletesebb kifejtésre kerül, a Bizottság meghatározása
         valójában azon a megállapításon alapul, hogy a munkacsoportszervereknek az állomány‑ és nyomtatószolgáltatások és egyúttal
         a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások nyújtására irányuló kapacitása e rendszerek
         lényegi jellemzője, és hogy – anélkül, hogy ez érintené az általuk ellátható egyéb feladatokat – e rendszereket elsősorban
         arra tervezték, forgalmazták és vásárolták, hogy ezeket a szolgáltatásokat nyújtsák.

      486    Először is a keresleti oldali helyettesíthetőség tekintetében a Bizottság a megtámadott határozat (387) preambulumbekezdésében
         arra a következtetésre jut, hogy „nincs olyan termék, amely […] oly mértékű versenykényszert gyakorolna a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerekre, hogy ugyanazon érintett termékpiacba kellene belefoglalni”.

      487    E következtetéshez a Bizottság megállapította először is, hogy a 2003‑as piacfelmérés során gyűjtött adatokból következik,
         hogy a munkacsoportszerverek a fogyasztók által igényelt, egymáshoz kapcsolódó feladatok elkülönült körét látják el (a megtámadott
         határozat (348)–(358) preambulumbekezdése).

      488    Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ezt a megállapítást az aktában található bizonyítékok alátámasztják, és a Microsoft nem
         hozott fel olyan érvet, amely cáfolná.

      489    Meg kell állapítani e tekintetben, hogy a Bizottság a 2003. június 4‑i információkérésében az érintett szervezeteket arról
         kérdezte, hogy az adott szervezeten belül egy adott típusú szervert használnak‑e állomány‑ és nyomtatószolgáltatások, illetve
         a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások nyújtására (az 1. kérdés első része).
         A kérdésre válaszoló 85 szervezetből 70 (mintegy 82,3%) igenlő válasz adott.

      490    A Bizottság arról is megkérdezte a szervezeteket, hogy véleményük szerint ezek a szolgáltatások „szerverszolgáltatások »egybetartozó«
         csoportjának” minősülnek‑e (az 1. kérdés második része). A kérdésre válaszoló 83 szervezetből 51 (61.4%) egyetértett ezzel.

      491    Ezekre az eredményekre magyarázattal szolgál az a tény, hogy a szolgáltatások azon alapvető szolgáltatásokból állnak, amelyeket
         az ügyfélszámítógépek felhasználói napi tevékenységük során igénybe vesznek. Az I 06‑os számú szervezet például az 1. kérdés
         mindkét részére adott megerősítő válaszát azzal indokolja, hogy a munkacsoport‑szolgáltatásokat nyújtó szervereket „infrastruktúra
         szerverekként” és a szolgáltatásokat „standart munkaállomás szolgáltatásokként” határozza meg. Állítása szerint „minden egyes
         felhasználót azonosítani és hitelesíteni kell, a felhasználó fájlokat hoz létre és módosít, kinyomtatja, cseréli és megosztja
         azokat”. Hasonlóképpen, más szervezetek is úgy hivatkoznak az említett szerverekre, mint amelyek „infrastruktúra‑szolgáltatást
         nyújtanak” (lásd az I 13. és az I 30. szervezet válaszát).

      492    Ugyancsak jelentős, hogy amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdésében megjegyzi, számos szervezet
         a hálózati forrásaihoz vagy a hálózati adminisztráció egy adott pontjához hozzáférést igénylő felhasználók „egyszeri bejelentkezésének”
         szükségességével magyarázta az első kérdés mindkét részére adott igenlő válaszát (lásd egyebek mellett az I 30., az I 46‑16.,
         az I 46‑37. szervezetek és az Inditex válaszait). Egyéb szervezetek költségmegfontolásokat említenek, megállapítva különösen,
         hogyha ugyanazon operációs rendszert használják a munkacsoport‑szolgáltatások nyújtására, az az adminisztrációs költségek
         csökkenését eredményezi (lásd egyebek mellett az I 49‑19. és az Inditex válaszait).

      493    Igaz, hogy a 2003. június 4‑i információkérésében a Bizottság a „munkacsoport‑feladatok” meghatározásába ugyancsak belefoglalta
         a „belső e‑mail‑ és együttműködési szolgáltatásokat és egyéb, az »alaptevékenység szempontjából nem kritikus« alkalmazásokat”,
         és számos megkérdezett szervezet egyetértett e szolgáltatásoknak a meghatározásba való belefoglalásával. Ugyancsak igaz, hogy
         ugyanezen információkérés 2. kérdésére válaszolva a 85‑ből 62 szervezet (mintegy 72,9%) állította, hogy értékelik a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszer által nyújtott rugalmasságot, amely állomány‑ és nyomtatószolgáltatások, illetve a felhasználók és
         felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások mellett lehetővé teszi az „alaptevékenység szempontjából
         nem kritikus” szolgáltatások nyújtását.

      494    Mindazonáltal pusztán ezekből a megállapításokból nem következik, hogy a Bizottság a második termékpiacot túlságosan szűken
         határozta meg.

      495    Először is ezeket a megállapításokat megfelelően kell értelmezni. Így a 2003. június 4‑i információkérés 1. kérdésére adott
         válaszában számos megkérdezett szervezet állította, hogy működésük során a belső e‑mail vagy együttműködési szolgáltatásokat
         specializált szerverek nyújtják, és megkülönböztették azokat a Bizottság által említett egyéb munkacsoport‑szolgáltatásoktól
         (lásd különösen az I 09‑1., az I 11., az I 22., az I 37., az I 53., az I 46‑13., az I 46‑15., az I 59. és az I 72. szervezetek,
         illetve a Danish Crown, a Spardat és a Stork Food & Dairy Systems válaszait). Például, bár az I 37. szervezet úgy vélte, hogy
         a Bizottság által meghatározott munkacsoport‑feladatok szerverszolgáltatások összetartozó csoportját alkotják, azt állította,
         hogy „az állomány‑ és nyomtató[szolgáltatások] egybetartoznak”, míg „a belső e‑mail [szolgáltatások] szerverek más csoportjához
         [tartoztak]”. Hasonlóképpen az I 46‑15. szervezet állította, hogy rendelkezik „egy szerverrel, amely csak az állomány‑ és
         nyomtatószolgáltatásokat és munkaállomás‑adminisztrációt végez”.

      496    Másfelől, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (353) és (354) preambulumbekezdésében megjegyzi, s az Elsőfokú Bíróság
         által feltett írásbeli kérdések egyikére válaszolva megismétli, a 2003‑as piacfelmérés azt is alátámasztja, hogy amikor a
         szervezetek adott szerverhez való operációs rendszert állomány‑ és nyomtatószolgáltatások nyújtására használnak, általában
         ugyanazon operációs rendszert alkalmazzák a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások
         nyújtására is. Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Microsoft nem vitatja a megtámadott határozat 436. és 438. lábjegyzetének
         megállapításait, amelyek a Bizottság által a 2003. április 16‑i információkérés 5. kérdésére adott válaszok alapján számított
         „korrelációs együtthatókra” vonatkoztak. A Bizottság ezekben a lábjegyzetekben kifejti, hogy különösen magas a „korrelációs
         együttható” a NetWare rendszer vagy a Windows rendszer valamely munkacsoport‑szolgáltatásra (nevezetesen állománymegosztás,
         nyomtatás, valamint a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációja) fordított munkateher aránya és az ugyanezen rendszer
         ugyanezen szolgáltatások valamelyik másikára fordított munkateher aránya között. Másfelől a „korrelációs együttható” jóval
         alacsonyabb a NetWare rendszer vagy Windows rendszer valamely munkacsoport‑szolgáltatásra fordított munkateher aránya és ugyanezen
         rendszer által valamilyen más típusú szolgáltatás, különösen belső e‑mail szolgáltatás vagy más, „az alaptevékenység szempontjából
         nem kritikus” szolgáltatás nyújtására fordított munkateher aránya között. A Bizottság hozzáteszi, hogy ugyanezen következtetésekre
         lehet jutni a második és harmadik Mercer‑felmérések eredményeiből is. Más szóval ezekből a bizonyítékokból kitűnik, s ezt
         a Microsoft sem vitatja, hogy sokkal bevettebb dolognak számít ugyanazon szerveren a Bizottság által azonosított munkacsoport‑szolgáltatásokat,
         mint e szolgáltatások valamelyikét és másfajta szolgáltatásokat ötvözni.

      497    Következésképp, bár a felhasználók bizonyos fontosságot tulajdonítanak annak, hogy lehetőségük legyen a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszereket arra használni, hogy azok a munkacsoport‑feladatok mellett az „alaptevékenység szempontjából nem
         kritikus” feladatokat lássanak el, ez egyáltalán nem érinti azt a következtetést, amely szerint létezik munkacsoport‑szolgáltatásokat
         ellátó szerverekhez való operációs rendszerekre vonatkozó, elkülönülő kereslet. Mivel megállapítást nyert, hogy a keresletet
         ez a három szolgáltatáskategória határozza meg, lényegtelen, hogy az érintett piachoz tartozó szerverekhez való operációs
         rendszerek képesek‑e más feladatok ellátására is.

      498    Mindemellett, amint azt a megtámadott határozat (357), (358) és (628) preambulumbekezdése megjegyzi, a Microsoft által a közigazgatási
         eljárás során bemutatott vevői nyilatkozatok megerősítik a Bizottság elemzésének helytállóságát.

      499    Ezek a nyilatkozatok bizonyítják, hogy míg persze, mint a Microsoft beadványaiban többször is hangsúlyozza, a szervezetek
         gyakran „heterogén” számítógépes hálózatokkal rendelkeznek (azaz olyan hálózatokkal, amelyekben más‑más forgalmazótól származó,
         szerverekhez és ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszereket használnak), a különböző feladattípusok ellátására különböző
         típusú szervereket használnak. Még pontosabban, e nyilatkozatokból nyilvánvaló, hogy a Bizottság által meghatározott munkacsoport‑szolgáltatásokat
         általában más típusú szerverek nyújtják, mint az „alaptevékenység szempontjából kritikus” szolgáltatásokat. Így e szervezetek
         számítógépes környezetének leírásából kitűnik, hogy a munkacsoport‑szolgáltatásokat általában Windows vagy NetWare rendszert
         futtató alsókategóriás szerverek nyújtják, míg az „alaptevékenység szempontjából kritikus” alkalmazások költségesebb és nagyobb
         UNIX szervereken vagy „mainframe‑eken” futnak.

      500    Például az egyik jelentős, vegyi és gyógyszeripari területen tevékenykedő csoport állítása szerint „mainframe‑eken” futnak
         az alkalmazotti jövedelmek kifizetésére és a belső banki tranzakciókra használt, az „üzleti tevékenység szempontjából kritikus”
         alkalmazások, míg más, az „üzleti tevékenység szempontjából kritikus” alkalmazások, egyebek közt egyes részlegei adminisztratív
         és technikai igazgatásához használt alkalmazások UNIX szervereken futnak. Ezzel szemben e csoporton belül az „üzleti tevékenység
         szempontjából nem kritikus” feladatokat, különösen az állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokat, illetve a felhasználók és felhasználócsoportok
         adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatásokat külön szerverek nyújtják, amelyek főleg Windows operációs rendszereket futtatnak.
         Hasonlóképpen, az egyik jelentős légitársaság kifejti, hogy a kifejezetten a járattervezésre és foglalási szolgáltatásokra
         használt alkalmazások UNIX szervereken futnak, míg az „alaptevékenység szempontjából nem kritikus” alkalmazásokat Windows
         szerverek nyújtják. További releváns példával az egyik bankcsoport szolgál, amely előadja, hogy a lényeges pénzügyi alkalmazásokhoz
         UNIX szervert használ, Solaris szervert az egyéb pénzügyi alkalmazásokhoz és a házon belül kifejlesztett alkalmazásokhoz,
         és Windows NT szervereket arra, hogy támogassák „az infrastruktúra működését, mint a tartományszolgáltatásokat (különösen
         a bejelentkezést és engedélyezést), és az állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokat”.

      501    Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy amint azt a megtámadott határozatnak különösen az (58) és (346) preambulumbekezdése is
         megállapítja, az alsókategóriás szervereket nem mind használják munkacsoport‑szolgáltatások nyújtására. E szerverek némelyikét
         a hálózatok „szélére” telepítik avégett, hogy olyan speciális feladatokat lássanak el, mint a webkiszolgáló‑, a webgyorsítótár‑
         és tűzfalszolgáltatások.

      502    Végezetül nem elfogadható a Microsoft azon érve sem, amely szerint az IDC adatai alapján a Novell NetWare rendszere kivételével
         az operációs rendszerek, amelyeket a Bizottság „munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereknek” nevez, sokkal kevesebb
         időt töltenek munkacsoport‑szolgáltatásokkal, mint más feladatok ellátásával. Ezen érv az IDC azon adatára alapul, amely megállapítja,
         hogy a teljes árskálán értékesített, Windows operációs rendszert futtató szervereknek csak 24%‑a felel meg az „állomány‑”,
         „nyomtató‑” és „hálózati adminisztrációs” feladatoknak (lásd a válasz 93. lábjegyzetét). Mindazonáltal amint az a megtámadott
         határozat (487) és (488) preambulumbekezdéséből kitűnik, és amint azt az Elsőfokú Bíróság a lenti 533. pontban részletesebben
         kifejti, az IDC által a piaci részesedés számítására használt módszernek vannak hibái. Mindenesetre, még ha a fent említett
         feladatokat úgy is kellene tekinteni, mint amelyek megfelelnek a megtámadott határozatban hivatkozott munkacsoport‑szolgáltatásoknak,
         az IDC adatai alapján számított piaci részesedés csak a Microsoft különféle verziójú operációs rendszerei összességének a
         munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacára vonatkozó értékesítési részesedését képviselné. A Microsoft állításával
         ellentétben a kérdéses részesedés nem korlátozódik a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerekre.

      503    Másodszor a Bizottság, különösen a Microsoft saját termékleírásaira támaszkodva megállapította, hogy a szerverekhez való operációs
         rendszereket azon feladatokra „optimalizálták”, amelyeket el kell látniuk (a megtámadott határozat (359)–(368) preambulumbekezdése).

      504    Az Elsőfokú Bíróság szerint az aktában szereplő bizonyítékok alátámasztják e megállapítás helytállóságát.

      505    Így tehát a Microsoft által a honlapján közzétett információkból következik, hogy a szerverekhez való Windows 2000 termékcsalád
         operációs rendszereit három különféle változatban hozták forgalomba: Windows 2000 Server, Windows 2000 Advanced Server és
         Windows 2000 Datacenter Server, és hogy e változatok mindegyikét arra szánták, hogy meghatározott feladatorientált felhasználói
         igényeket elégítsenek ki.

      506    A Microsoft a Windows 2000 Servert úgy írja le, mint amely az „alsókategóriás” változata Windows 2000 operációs rendszereinek,
         és amely a „megfelelő megoldás a munkacsoportszerverek számára az állomány‑, nyomtató és kommunikációs feladatok ellátására”
         (a megtámadott határozat (1) preambulumbekezdése). A Windows 2000 Server „1–4 processzort, 4 gigabyte‑ig [GiB] támogat” (a
         megtámadott határozat (364) preambulumbekezdése).

      507    A Windows 2000 Advanced Servert a Microsoft úgy mutatja be, mint „a lényeges üzleti és e‑kereskedelmi alkalmazások számára
         megfelelő operációs rendszert, amely nagyobb munkateher és nagyfontosságú eljárások kezelésére alkalmas” (a megtámadott határozat
         (362) preambulumbekezdése). A Windows Advanced Server nem csak hogy a Windows 2000 Server valamennyi funkcionalitását, de
         „az üzleti tevékenység szempontjából kritikus alkalmazások futtatását a leginkább igénybe vevő körülmények között is biztosító
         hozzáadott skálázhatóságot és megbízhatósági funkciókat is nyújt, mint például a „clustering” (a megtámadott határozat (362) preambulumbekezdése). A Microsoft ugyancsak állítja, hogy a Windows 2000 Advanced Server „1–8
         processzort, 64 gigabyte‑ig támogat” (a megtámadott határozat (364) preambulumbekezdése).

      508    Végezetül a Microsoft a Windows 2000 Datacenter Servert úgy mutatja be, mint amely „tökéletes megbízhatóságot és elérhetőséget”
         biztosít, és amely „a megfelelő operációs rendszer az alaptevékenység szempontjából kritikus adatbázisok [és] vállalati forrástervezési
         szoftverek futtatásához” (a megtámadott határozat (363) preambulumbekezdése). A Windows 2000 Datacenter Servert „olyan vállalkozásoknak
         készítették, amelyeknek rendkívül megbízható felsőkategóriás meghajtókra és szoftverekre van szükségük”, és az „1–32 processzort,
         64 gigabyte‑ig támogat” (a megtámadott határozat (363) és (364) preambulumbekezdése).

      509    A Microsoft hasonlóan mutatja be a Windows 2000 termékcsaládot felváltó szerverekhez való operációs rendszer termékcsaládja
         különféle változatait is, nevezetesen a Windows Server 2003 Standard Editiont, a Windows Server 2003 Enterprise Editiont,
         a Windows Server 2003 Datacenter Editiont és a Windows Server 2003 Web Editiont.

      510    Úgy jellemzi tehát a Windows Server 2003 Standard Editiont, mint „a mindenféle méretű szervezet, de különösen a kisméretű
         vállalkozások és munkacsoportok mindennapos igényeit kielégítő ideális, többféle felhasználást lehetővé tevő hálózati operációs
         rendszert”, és amely „intelligens állomány‑ és nyomtatómegosztást, biztonságos internet‑összeköttetést, központosított munkaállomás‑adminisztrációt
         és az alkalmazottakat, az üzletfeleket és a vevőket összekapcsoló webmegoldásokat” tesz lehetővé (a megtámadott határozat
         (365) preambulumbekezdése).

      511    A Microsoft jellemzése szerint a Windows Server 2003 Enterprise Edition, a Windows Server 2003 Standard Editionben meglévő
         funkcionalitások mellett „az üzleti tevékenység szempontjából kritikus alkalmazásokhoz szükséges megbízhatósággal” is rendelkezik
         (a megtámadott határozat (366) preambulumbekezdése).

      512    A Microsoft szerint a Windows Server 2003 Datacenter Edition „az alaptevékenység szempontjából kritikus, a legmagasabb skálázhatóságot,
         elérhetőséget és megbízhatóságot követelő alkalmazások számára készült” (a megtámadott határozat (366) preambulumbekezdése).

      513    Végezetül a Windows Server 2003 Web Editiont a Microsoft úgy írja le, mint amelyet „webes alkalmazások, weblapok és webszolgáltatások
         létrehozására és állomásoztatására terveztek”, és amelyet „kifejezetten webkiszolgálási igényekre hoztak létre” (a megtámadott
         határozat (367) preambulumbekezdése). A Microsoft hangsúlyozza, hogy a rendszer „csak weblapok, webhelyek, webes alkalmazások
         telepítésére használható” (a megtámadott határozat (367) preambulumbekezdése).

      514    Fentiekből kitűnik, hogy a Microsoft maga is úgy jellemzi szerverekhez való operációs rendszereinek különféle változatait,
         mint amelyeket úgy terveztek, hogy eltérő feladatokra vonatkozó felhasználói igényeknek feleljenek meg. Ugyancsak nyilvánvaló
         e reklámanyagokból, hogy a különféle változatokat nem úgy tervezték, hogy ugyanolyan hardvereken fussanak.

      515    Ugyancsak megjegyzi az Elsőfokú Bíróság, hogy a többi operációsrendszer‑forgalmazó termékeit szintén munkacsoport‑szolgáltatásokra
         „optimalizálták”. Különösen ez a helyzet a Red Hat termékeivel, amelynek „Red Hat Enterprise Linux ES”, illetve „Red Hat Enterprise
         Linux AS” operációs rendszereit egyértelműen eltérő fogyasztói igények kielégítésére alkották meg. Így, amint azt a Bizottság
         a megtámadott határozat 463. lábjegyzetében megjegyzi, a Red Hat weblapján annak „Red Hat Enterprise Linux ES” rendszerét
         úgy jellemzik, mint amely „ideális hálózati, állomány‑, nyomtató‑, levelezési szolgáltatásokhoz, web‑ és egyedi szakmai alkalmazásokhoz
         vagy programcsomagokhoz”. Másfelől annak „Red Hat Enterprise Linux AS” rendszerét úgy írja le, mint amely a „felsőkategóriás
         és az alaptevékenység szempontjából kritikus rendszereket” célozza, és amely „a legmegfelelőbb megoldás a nagyméretű részleg‑
         és adatközpontszerverek számára”. Mindez összhangban van azzal a megállapítással, hogy a felsőkategóriás szervereken futó
         operációs rendszereket arra tervezték, hogy „az alaptevékenység szempontjából kritikus” feladatokat lássanak el, így megbízhatóbbaknak
         kell lenniük és több funkcionalitást kell tartalmazniuk, mint a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereknek (a megtámadott
         határozat (57) és (346) preambulumbekezdése).

      516    Harmadszor a Bizottság hivatkozott a „Microsoft árképzési stratégiájára”, különösen arra a tényre, hogy szerverekhez való
         operációs rendszereinek különféle változataira különböző árakat határozott meg (a megtámadott határozat (369–382) preambulumbekezdése).

      517    Először is a megtámadott határozat (370)–(373) preambulumbekezdésében kifejtettekből nyilvánvaló, és a Microsoft által sem
         vitatott, hogy jelentős árkülönbségek vannak a szerverekhez való operációs rendszereinek különféle változatai között, mind
         a Windows 2000 Server, mind pedig a Windows 2003 Server termékcsalád esetében.

      518    Így 25 „ügyfél‑hozzáférési licenc” (Client Access Licences, a továbbiakban: CAL) esetén a Windows 2000 Advanced Server ára
         2,22‑szor magasabb, mint a Windows 2000 Server ára, míg a Windows 2000 Datacenter Server ára 5,55‑szorosa a Windows 2000 Server
         árának (25 CAL alapján).

      519    Hasonlóképp, 25 CAL esetén a Windows Server 2003 Enterprise Edition ára 2,22‑szorosa a Windows 2003 Standard Edition árának.
         A Windows Server 2003 Datacenter Edition ára 5,55‑szorosa a Windows Server 2003 Standard Edition árának (25 CAL esetén). A
         Windows Server 2003 Web Editiont, amelyet csak bizonyos meghatározott feladatok ellátására lehet használni (lásd a fenti 513. pontot),
         jóval alacsonyabb áron értékesítették, mint a Windows Server 2003 Standard Editiont.

      520    Ezt követően, ellentétben azzal, amit a Microsoft kíván sugallni (lásd a fenti 446. pontot), azt a következtetést, hogy ezek
         a változatok eltérő termékpiacokhoz tartoznak, a Bizottság nem pusztán abból a tényből vonja le, hogy a Microsoft eltérő árakat
         szabott a szerverekhez való operációs rendszerei különböző változataiért. A keresleti helyettesíthetőség szempontjából a Bizottság
         nem csak az árbeli eltéréseket veszi figyelembe, hanem egyúttal elsősorban azt a tényt is, hogy a különféle változatok mindegyikét
         meghatározott felhasználói igények kielégítésére szánták.

      521    Ugyancsak nem hivatkozhat a Microsoft arra a tényre, hogy Windows Server 2003 termékcsaládjának „drágább” változatai, nevezetesen
         a Windows Server 2003 Enterprise Edition és a Windows Server 2003 Datacenter Edition ugyanazon munkacsoport‑feladatok ellátását
         teszik lehetővé, mint a Windows Server 2003 Standard Edition. Bár ez igaz, tény azonban, hogy az első két rendszert arra szánták,
         hogy olyan igényeket elégítsenek ki, amelyek eltérőek a harmadik rendszerrel szemben tápláltakkal, és hogy valószínűtlen,
         hogy a csak az egyik munkacsoport‑szolgáltatásban érdekelt felhasználó e célra megvásárolna egy, a Windows Server 2003 Standard
         Editionnél jóval költségesebb rendszert.

      522    Amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésében helyesen jegyzi meg, a Microsoft maga is osztja
         ezt a véleményt, amikor saját kereskedelmi anyagában a Windows 2000 Server termékcsaládba tartozó rendszerekre utalva azt
         állítja, hogy:

      „[A] család három terméke – a Windows 2000 Server, a [Windows 2000] Advanced Server és a [Windows 2000] Datacenter Server –
         lehetővé teszi az Ön számára, hogy beruházását úgy formálja, hogy az olyan szintű rendszer‑elérhetőséget biztosítson, amely
         anélkül felel meg az Ön különböző üzleti tevékenységeinek, hogy feleslegesen sokat fizetne olyan tevékenységek miatt, amelyek
         nem igényelnek maximális működési időt.”

      523    Ugyanezen összefüggésben a Microsoft nem érvelhet azzal, hogy a Windows Server 2003 Standard Edition operációs rendszer lehetővé
         teszi a munkacsoport‑feladatoktól eltérő feladatok ellátását is. Ez az érvelés figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy a
         Microsoft ennek az operációs rendszernek az esetében különböző árakat határoz meg attól függően, hogy munkacsoport‑szolgáltatások
         vagy más típusú szolgáltatások nyújtására kívánják használni. Amint azt a megtámadott határozat (84) és (380) preambulumbekezdése
         kifejti, a Windows Server 2003 Standard Edition operációs rendszerért a Microsoft által szabott ár díjfizetést foglal magában
         minden egyes olyan szerver után, amelyen azt telepítik, illetőleg díjfizetést (CAL) tartalmaz minden egyes ügyfélszámítógép
         után, amelynek ez a szerver munkacsoport‑szolgáltatást nyújt. Ezzel szemben a felhasználónak nem kell ügyfél‑hozzáférési licencet
         vásárolnia, ha az operációs rendszert „nem hitelesített” feladatok ellátására kívánja használni, mint például tűzfal‑, proxy‑
         vagy gyorsítótár‑kiszolgálás. E megállapításokból kiviláglik emellett, hogy nem helytálló a Microsoft azon állítása, amely
         szerint „a forgalmazók azok jövőbeni használatától függően nem számítanak fel különböző árakat különböző személyeknek valamely
         szerverekhez való operációs rendszer ugyanazon kiadásáért”.

      524    Negyedszer és végezetül a Bizottság megjegyezte, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereken kívüli szerverekhez
         való operációs rendszereknek nincs szükségük arra, hogy a szervezeten belül ugyanolyan mértékben működjenek együtt az ügyfélszámítógépekkel,
         mint a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek (a megtámadott határozat (346) és (383)–(386) preambulumbekezdése).

      525    E tekintetben elegendő utalni arra, hogy a fenti 385. pontban már megállapítottuk, hogy a Bizottság értékelése helyes volt.
         Mindenesetre értékelését a Microsoft sem vitatta.

      526    A fenti megfontolásokból következik, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy nyilvánvalóan helytelen a Bizottság azon megállapítása,
         amely szerint nincs olyan termék, amely a keresleti oldal szemszögéből nézve oly mértékű versenykényszert gyakorolna a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerekre, hogy ugyanazon érintett termékpiacba kellene belefoglalni (a megtámadott határozat (387) preambulumbekezdése).

      527    Másodsorban a Bizottság a megtámadott határozat (388)–(400) preambulumbekezdésében elemezte a kínálati oldali helyettesíthetőség
         kérdését.

      528    A Bizottság úgy találja, hogy „más operációsrendszer‑forgalmazók, beleértve különösen a szerverekhez való operációs rendszerek
         forgalmazóit, nem képesek termelési és forgalmazási eszközeiket jelentős többletköltségek és kockázatok nélkül a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerekre átirányítani kellően rövid idő alatt ahhoz, hogy a kínálati oldali helyettesíthetőséggel kapcsolatos
         megfontolások a jelen ügyben relevánssá váljanak” (a megtámadott határozat (399) preambulumbekezdése). Egész pontosan a Bizottság
         elutasítja a Microsoft által a 2001. november 16‑i kifogásközlésére adott válaszában felhozott érvet, amely szerint létezik
         „gyakorlatilag azonnali kínálati oldali helyettesíthetőség”, amennyiben is elegendő „letiltani” az „összetettebb funkcionalitásokat”
         a felsőbb kategóriájú szerverekhez való operációs rendszerekben ahhoz, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerekkel
         összehasonlítható terméket kapjunk.

      529    Az Elsőfokú Bíróság számára nyilvánvaló, hogy a Microsoft semmi olyan kifejezett érvet nem hoz fel, amely kétségbe vonhatná
         a Bizottság által a fent hivatkozott preambulumbekezdésekben elvégzett elemzést. A válaszban, anélkül, hogy egyáltalán jelezné,
         hogy azzal szándékában áll‑e vitatni a Bizottság megállapítását, miszerint nem áll fenn kínálati oldali helyettesíthetőség,
         mindössze azt az általános megállapítást teszi, hogy „a módosítás költsége sok esetben nulla” és „más esetekben […] elhanyagolható
         lenne”.

      530    E körülmények között az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvalóan hibásan
         jutott arra a következtetésre, miszerint a jelen ügyben nem áll fenn kínálati oldali helyettesíthetőség.

      531    A fentiekből az Elsőfokú Bíróság azt a következtetést vonja le, hogy a Bizottság helyesen határozta meg a második termékpiacot
         mint a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacát.

      532    Ezt a következtetést nem vonja kétségbe a Microsoft azon állítása, amely szerint „[a]z iparágban senki sem használja a »munkacsoportszerver«
         kifejezést úgy, ahogyan azt a Bizottság [az érintett termékpiac meghatározására] használta”. Először is, amint azt a Bizottság
         igen helyesen megállapítja: az általa a piac megnevezésére használt terminológia semmiben nem releváns a tekintetben, hogy
         helyesen határozta‑e meg a piacot. Másodszor a Microsoft állításának egyébként sincs ténybeli alapja, mivel az aktából kiderül,
         hogy az iparágban használják a megtámadott határozattal érintett termékek megnevezésére a „munkacsoportszerver” és a „munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszer” kifejezést. Így, 1998. december 10‑i panaszában a Sun kifejezetten állítja, hogy a panasz a Microsoftnak
         a „munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán” tanúsított magatartására vonatkozik. Hasonlóképpen emlékeztetni
         kell arra, hogy kereskedelmi anyagaiban a Microsoft maga is úgy mutatja be a Windows 2000 Servert, mint ami „a megfelelő megoldás
         a munkacsoportszerverek számára az állomány‑, nyomtató‑ és kommunikációs feladatok ellátására” (lásd a fenti 506. pontot).

      –       A piaci részesedések számítására használt módszerről
      533    A Microsoft kifogásolja, hogy a Bizottság nem megfelelő módszert alkalmazott a különféle szereplők második termékpiacon meglévő
         részesedésének számítására. Fenntartja különösen, hogy a módszer nem nyújt „releváns információt az erőfölényről”.

      534    Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a lent kifejtett indokok miatt a Microsoft nem bizonyította, hogy a Bizottság által
         használt módszer bármilyen nyilvánvaló mérlegelési hibán alapulna.

      535    A megtámadott határozat (473)–(490) preambulumbekezdésében a Bizottság részletes magyarázatot fűz e módszerhez.

      536    A Bizottság először is azt állítja, hogy a különféle szereplők piaci helyzetének értékelésére „közelítő értékek” (proxyk)
         kétféle csoportját használja, nevezetesen először is az új értékesítéseknek az IDC által az árkategóriák alapján nyújtott
         becsült értékét, illetve a különféle feladatokra jutó munkateher‑arányokat, másodszor pedig a piaci részesedéseknek a 2003‑as
         piacfelmérés és a második és harmadik Mercer‑felmérések eredményein alapuló becsült értékét (a megtámadott határozat (473) preambulumbekezdése).

      537    Előzetesen rá kell mutatni arra, hogy az előző pontban szereplő megállítás alapján látható, hogy nyilvánvalóan nem helytálló
         a Microsoft kijelentése, miszerint a Bizottság a piaci részesedések számításakor csak a szerverekhez való operációs rendszerek
         által a munkacsoport‑feladatok ellátására fordított időt, és a 25 000 USA‑dollár alatti szerverekhez való operációs rendszerek
         értékesítési adatait vette figyelembe. A Microsoft elmulaszt említést tenni arról, hogy a Bizottság az IDC‑n kívüli forrásokból
         származó adatokat is figyelembe vett. Amint az a lenti 556. pontban bemutatásra kerül, az utóbbi adatok alapján meghatározott
         piaci részesedések általánosan megfelelnek azoknak, amelyeket az IDC adatai alapján határoztak meg.

      538    Ezt követően a Bizottság megállapítja, hogy a piaci részesedéseket az értékesített termékek darabszáma és a szoftverek és
         hardverek értékesítéséből származó együttes forgalom alapján kell megbecsülni (a megtámadott határozat (474)–(477) preambulumbekezdése).

      539    Végezetül a Bizottság szerint az IDC adatait két „szűrő” alkalmazásával kell kiigazítani (a megtámadott határozat (478)–(489) preambulumbekezdése).
         Először is csak a 25 000 USA‑dollár (illetve 25 000 euró, mivel amint azt a megtámadott határozat 6. lábjegyzete megállapítja,
         a kérdéses időben 1 euró nagyjából 1 USA‑dollárnak felelt meg) alatti szervereket veszi figyelembe. Másodszor csak az IDC
         által meghatározott bizonyos feladatcsoportokat vesz figyelembe.

      540    A Microsoft panasza ennek a két szűrőnek a használatára vonatkozik.

      541    Az első szűrő esetében, magában a válaszban a Microsoft meglehetős általánosságban csak annak relevanciáját kifogásolja. A
         válasz C.12. mellékletében valamennyire kifejti ezt az érvet, először is azt állítva, hogy a 2003‑as piacfelmérés, amelynek
         bizonyos eredményeit a Bizottság arra használta, hogy igazolja a szűrő alkalmazását, csak „meghatározott vevői kör magatartására”
         vonatkozik, másodszor pedig kifogásolva azt a tényt, hogy a Bizottság a szerverek és nem az operációs rendszerek értékesítési
         árát veszi figyelembe. Ez utóbbi pont kapcsán a felperes azt állítja, hogy ugyanazon munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszer jelentősen eltérő árú szervereken is futhat, azaz 25 000 USA‑dollárnál drágább szervereken is.

      542    Ezen érveknek nem lehet helyt adni.

      543    Először is a Bizottság által a 2003‑as piacfelmérés kapcsán megkérdezett szervezetek nem „meghatározott vevői kört” képviselnek.
         Amint azt a megtámadott határozat (8) preambulumbekezdése megállapítja, ezek a szervezetek a Bizottság által véletlenszerűen
         kiválasztott, különféle tagállamokban székelő, eltérő méretű és tevékenységi körű vállalkozások.

      544    Emellett, amint azt a Bizottság az Elsőfokú Bíróság által feltett egyik írásbeli kérdésre adott válaszában állítja, a 25 000
         USA‑dolláros (avagy 25 000 eurós) árhatár „a rendszer teljes költségére vonatkozik (azaz a hardverre és a szoftverre)”. Az
         Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság helyesen járt el, amikor a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacán lévő szereplők piaci részesedésének értékelésekor figyelembe vette a hardver és a szoftver értékesítési árát. Amint
         azt a megtámadott határozat (69) és (474) preambulumbekezdése megállapítja, egyes forgalmazók (ideértve a Sunt és a legtöbb
         UNIX‑forgalmazót) a hardverrel összekapcsoltan fejlesztik ki és értékesítik a szerverekhez való operációs rendszereket. Az
         Elsőfokú Bíróság emellett figyelembe veszi azt a tényt is, hogy a közigazgatási eljárás során a Microsoft maga is javasolta
         a Bizottság által ily módon elfogadott megközelítést (lásd a megtámadott határozat (476) preambulumbekezdését).

      545    Végezetül az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság helyesen alkalmazta a 25 000 USA‑dolláros (vagy 25 000 eurós)
         felső árhatárt, amely megfelel az IDC elemzése szempontjából három csoportba osztott szerverpiac első csoportjába tartozó
         szerverek legmagasabb értékesítési árának (a megtámadott határozat (480) preambulumbekezdése). A 2003‑as piacfelmérés eredményeiből
         kitűnik, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek általában valóban viszonylag olcsó szervereken futnak,
         szemben az „alaptevékenység szempontjából kritikus” alkalmazásokkal, amelyek felsőkategóriás szervereken futnak.

      546    Ennek a kutatásnak a keretében tehát a Bizottság az érintett szervezeteket arra kérte, hogy mondják meg, milyen magas árat
         lennének hajlandóak fizetni egy munkacsoportszerverért (a 2003. június 4‑i információkérés 3. kérdése). A kérdésre válaszoló
         85 szerverezetből 83 (nagyjából 97,6%) állította, hogy nem fizetne többet 25 000 eurónál.

      547    Hasonlóképpen, a 2003. június 16‑i információkérésében a Bizottság számos kérdést tett fel a szervezeteknek az állomány‑ és
         nyomtatószolgáltatás nyújtására szánt szerverek múltbeli és tervezett beszerzésére vonatkozóan (a 8. és 9. kérdés). Az e kérdésekre
         adott válaszokból kitűnik, hogy az e célra a szervezetek által beszerzett 8236 szerver közül 8001 (nagyjából 97,1%) kevesebbe
         került, mint 25 000 euró, és hogy a tervezett 2695 vásárlásból 2683 szerver beszerzésére (nagyjából 99,6%) 25 000 eurónál
         kevesebbet szánnak (a megtámadott határozat (479) preambulumbekezdése).

      548    A második szűrőre vonatkozóan magában a válaszban a Microsoft mindössze annyit jegyez meg, hogy ennek a szűrőnek az alkalmazása
         arra az abszurd következményre vezet, hogy „valamely operációs rendszer adott példánya piacon belülinek és azon kívülinek
         egyaránt minősülhet, attól függően, hogy egy adott pillanatban milyen feladatot lát el”. A válasz C.12. mellékletében a felperes
         hozzáteszi, hogy „[az e szűrő alkalmazásával] (mesterségesen) kizárt értékesítések jelentős része szinte biztosan olyan [szerverekhez
         való operációs rendszer] értékesítésének minősül, ami a Bizottság által meghatározott piachoz [nevezetesen a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek piacához] tartozik”.

      549    Ezen érvek szintén nem elfogadhatóak.

      550    Az Elsőfokú Bíróság nem csak azt állapítja meg, hogy a Bizottság teljesen helyesen alkalmazta ezt a második szűrőt, hanem
         azt is, hogy használatának következményeit a Microsoft jelentősen eltúlozza.

      551    Fontos emlékezni arra, hogy miért is tartotta szükségesnek a Bizottság ennek a szűrőnek a használatát. Amint azt a megtámadott
         határozat (482) preambulumbekezdése megállapítja, a Bizottság indoka erre az volt, hogy a 25 000 USA‑dollárnál (vagy 25 000
         eurónál) olcsóbb szervereken futó operációs rendszereknek nem mindegyike nyújt munkacsoport‑szolgáltatásokat. E rendszerek
         némelyikét kizárólag arra szánják, hogy a munkacsoport‑hálózatokon kívül eső, vagy azok peremén lévő feladatokat lássanak
         el, mint a webes alkalmazások vagy a tűzfalszolgáltatások. Ez a helyzet áll fenn például a Windows Server 2003 Web Edition
         esetében, amely licencfeltételei szerint nem használható munkacsoport‑szolgáltatások nyújtására, és amely általában 25 000
         USA‑dollárnál (vagy 25 000 eurónál) olcsóbb szervereken fut.

      552    A Bizottság tehát helyesen jutott arra a következtetésre, hogy szükséges volt az IDC 25 000 USA‑dollárnál (vagy 25 000 eurónál)
         olcsóbb számítógépek értékesítésére vonatkozó adatainak kiigazítása az e szerverek által ellátott feladatok figyelembe vételével
         (a megtámadott határozat (483) preambulumbekezdése). Ennek érdekében a Bizottság az IDC‑nek az „IDC Server Workloads 2003
         Model” elnevezésű adatbázisban szereplő adatait használta. Ezeket az adatokat olyan fogyasztóktól szerezték, akiket az IDC
         arra kért, hogy nevezzék meg azokat a feladatokat (vagy „munkaterheket”) amelyeket a szervezetük által használt szerverek
         ellátnak. Amint az a fenti 431. pontban már kifejtésre került, az IDC nyolc fő feladatcsoportot határozott meg, és azokon
         belül megkülönböztetett több alcsoportot. A Bizottság az „állomány‑ és nyomtatómegosztás” és a „hálózatkezelés” alcsoportokat
         használta, azokat, amelyek legközelebb álltak a megtámadott határozatban említett, „állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokhoz”,
         illetve a „felhasználó és felhasználócsoport‑adminisztrációval” kapcsolatos szolgáltatásokhoz (a megtámadott határozat (486) preambulumbekezdése).

      553    Bizonyos, hogy az ebbe a két alcsoportba tartozó feladatok nem felelnek meg teljesen azon szolgáltatásoknak, amelyek a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek munkáját alkotják. A Bizottság azonban ennek teljesen tudatában volt, és ez kitűnik a megtámadott
         határozat (487) és (488) preambulumbekezdésében felhozott példákból is, amelyek bizonyítják, hogy a felsőkategóriás szerverek
         által végzett bizonyos feladatok, jóllehet nyilvánvalóan nem munkacsoport‑feladatok, elhelyezhetők egyik vagy másik említett
         alcsoportban is.

      554    Mindazonáltal pontosan a Microsoft által kifogásolt két szűrő együttes használata tette lehetővé az IDC és a Bizottság által
         azonosított feladatok közötti inkonzisztencia csökkentését.

      555    Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a kizárólag az első szűrő használata esetén kapott piaci részesedések nem térnek el
         jelentősen a két szűrő együttes használata esetén kapottaktól. A Microsoft 2002‑es piaci részesedése tehát a 25 000 dollárnál
         alacsonyabb áron értékesített valamennyi szerver alapján számítva 64,9% az eladott termékek száma és 61% a forgalom alapján
         (a megtámadott határozat (491) preambulumbekezdése). Amikor pedig ugyanezen szerverek közül csak az „állomány‑ és nyomtatómegosztás”
         és a „hálózatkezelés” alcsoportokat vesszük figyelembe, akkor a Microsoft piaci részesedései a következők: az első alcsoport
         esetében 66,4% az eladott termékek száma (és 65,7% a forgalom) alapján, míg a második alcsoport esetében 66,7% az eladott
         termékek száma (és 65,2% a forgalom) alapján (a megtámadott határozat (493) preambulumbekezdése).

      556    Általánosabban fogalmazva, amint azt a megtámadott határozat (473) preambulumbekezdése megjegyzi, az IDC adatainak felhasználásával
         és mindkét szűrő együttes alkalmazásával nyert százalékok általában azonosak a 2003‑as piacfelmérés és a második és harmadik
         Mercer‑felmérés alapján kapott adatokkal (lásd például a megtámadott határozat (495), a (497) és (498) preambulumbekezdését).
         E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság minden esetben az óvatosabb becslést vette figyelembe. Így a Microsoft esetében
         a legalacsonyabb, „legalább 60%‑os” piaci részesedést vette alapul (a megtámadott határozat (499) preambulumbekezdése).

      557    Az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jut, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy a Bizottság által a piaci részesedések
         kiszámításához használt módszer nyilvánvaló mérlegelési hibában szenved, vagy hogy annak eredményeként a megtámadott határozat
         (491)–(513) preambulumbekezdésében megadott piaci részesedési becslések nyilvánvalóan hibásak lennének.

      558    Hozzá kell tenni, hogy a Bizottság azon megállapítását, hogy a Microsoft erőfölényben volt a munkacsoportszerverekhez való
         operációs rendszerek piacán, nem kizárólag a piacon meglévő részesedésére alapította. Ugyancsak figyelembe vette azt a tényt,
         hogy különösen a hálózati hatások és az interoperabilitásra vonatkozó akadályok, illetve az e piac és az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek piaca között meglévő szoros kereskedelmi és műszaki kapcsolatok miatt (a megtámadott határozat (526)–(540) preambulumbekezdése)
         belépési korlátok álltak fenn a piacon (a megtámadott határozat (515)–(525) preambulumbekezdése).

      559    Végezetül a szolgáltatás visszaélésszerű megtagadása tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozatban
         a Bizottság azt hozza fel a Microsofttal szemben, hogy az az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán meglévő
         kvázi monopolhelyzetét, annak kiterjesztésével arra használta, hogy befolyásolja a munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerek piacát (a megtámadott határozat (533), (538), (539), (764)–(778), (1063), (1065) és (1069) preambulumbekezdése).
         Más szóval a Microsoft visszaélésszerű magatartása az első termékpiacon meglévő erőfölényéből fakadt (a megtámadott határozat
         (567) és (787) preambulumbekezdése). Még ha a Bizottság helytelenül is gondolta volna, hogy a Microsoft erőfölényben van a
         második piacon (lásd különösen a megtámadott határozat (491)–(541), (781) és (788) preambulumbekezdését), ez önmagában nem
         elegendő azon állítás alátámasztására, hogy a Bizottság helytelenül következtetett arra, hogy a Microsoft visszaélt erőfölényével.

      –       Az alkalmazandó szempontról
      560    A megtámadott határozatban a Bizottság megvizsgálta, hogy a kérdéses megtagadás magában hordozta‑e a verseny megszűnésének
         „veszélyét” a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán (a megtámadott határozat (585), (589), (610), (622),
         (626), (631), (636), (653), (691), (692), (712), (725), (781), (992) és (1070) preambulumbekezdése). A Microsoft szerint ez
         a szempont nem kellően pontos, mivel a szellemi tulajdonjog gyakorlására vonatkozó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak
         azt kell bizonyítania, hogy a szellemi tulajdonjog harmadik félnek való licencbe adásának megtagadása „valószínűsíthetően
         megszünteti a versenyt”, avagy másként fogalmazva a kérdéses magatartás „nagy valószínűséggel” ilyen eredményre vezet.

      561    Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Microsoft panasza kizárólag terminológiai jellegű és teljesen irreleváns. A „verseny
         megszüntetésének kockázata” és a „valószínűsíthetően megszünteti a versenyt” a közösségi bíróság által különbségtétel nélkül
         alkalmazott kifejezés, amelyeket ugyanazon tartalom kifejtésére használnak, nevezetesen hogy az EK 82. cikk nem csak akkortól
         alkalmazható, ha nincs, vagy gyakorlatilag nincs már verseny a piacon. Ha e cikk alkalmazása előtt azt követelnénk meg a Bizottságtól,
         hogy várjon, amíg a versenytársakat kizárják a piacról, vagy amíg kizárásuk kellőképpen azonnalivá válik, akkor az nyilvánvalóan
         ellentétes lenne e rendelkezés céljával, azaz a torzítatlan verseny közös piacon való fenntartásával, különösen pedig az érintett
         piacon még meglévő verseny védelmével.

      562    A jelen ügyben a versenynek a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán való megszűnését megelőzően a Bizottságnak
         annál is inkább volt oka alkalmazni az EK 82. cikket, mert e piacot jelentős hálózati hatások jellemzik, és emiatt a verseny
         megszűnése nehezen lenne visszafordítható (lásd a megtámadott határozat (515)–(522), és (533) preambulumbekezdését).

      563    Ugyancsak nem kell azt bizonyítani, hogy minden verseny megszűnne a piacon. Az EK 82. cikk megsértésének megállapításához
         az szükséges, hogy a kérdéses megtagadás alkalmas arra, vagy valószínűsíthető, hogy minden hatékony versenyt megszüntet a
         piacon. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy ilyen verseny meglétének igazolásához nem elegendő az a tény, hogy az erőfölényben
         lévő vállalkozás versenytársai még bizonyos piaci résekben megőriznek valamilyen marginális jelenlétet.

      564    Végezetül emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság feladata azt bizonyítani, hogy a szolgáltatás megtagadása a hatékony verseny
         megszüntetésének veszélyével jár. Amint az a fenti 482. pontban már megállapításra került, a Bizottságnak pontos, megbízható
         és koherens bizonyítékokra kell alapoznia értékelését, amelyek tartalmazzák az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe
         veendő összes adatot, és amelyek képesek alátámasztani a belőlük levont következtetéseket.

      –       A piaci adatok és a versenyhelyzet elemzéséről
      565    A megtámadott határozatban a Bizottság együtt elemzi azt a körülményt, hogy az interoperabilitás nélkülözhetetlen, és azt
         a tényt, hogy a megtagadás valószínűsíthetően megszünteti a versenyt (a megtámadott határozat (585)–(692) preambulumbekezdése).
         Elemzése négy részből áll. Először is a Bizottság megvizsgálja a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacának
         fejlődését (a megtámadott határozat (590)–(636) preambulumbekezdése). Másodszor megállapítja, hogy az interoperabilitás olyan
         tényező, amely meghatározó szerepet játszik a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek használatában (a
         megtámadott határozat (637)–(665) preambulumbekezdése). Harmadszor megállapítja, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információk
         Microsoft általi közlésének nincs helyettesítője (a megtámadott határozat (666)–(687) preambulumbekezdése). Negyedszer pedig
         számos észrevételt tesz a CPLC‑re nézve (a megtámadott határozat (688)–(691) preambulumbekezdése).

      566    A jelen kifogás alátámasztására a Microsoft által felhozott érvek lényegében a Bizottság elemzésének első részére vonatkoznak.
         A Microsoft állítása szerint a piaci adatok ellentmondanak annak az érvnek, mely szerint a kérdéses megtagadás miatt a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek piacán a versenyt a megszűnés fenyegeti.

      567    Elemzésének első részében a Bizottság először is a Microsoft és a versenytársai második piacon meglévő részesedésének alakulását
         vizsgálja. Lényegében azt állapítja meg, hogy a Microsoft piaci részesedése gyors és jelentős növekedésen ment keresztül,
         majd jórészt a Novell kárára még tovább növekedett. Ezt követően a Bizottság megjegyezte, hogy a UNIX‑forgalmazók piaci részesedése
         gyenge volt. Végezetül úgy találta, hogy a Linux termékeknek csak igen szűk jelenléte volt a piacon, hogy a megtámadott határozat
         elfogadását közvetlenül megelőző években nem értek el piaci előrehaladást, és hogy a jövőbeni növekedésükre vonatkozó egyes
         előrejelzések nem voltak alkalmasak a hatékony verseny megszűnésére vonatkozó következtetésének kétségbe vonására.

      568    Az Elsőfokú Bíróság úgy találja, hogy e különféle megállapításokat az aktában található bizonyítékok megerősítik, és azokat
         a Microsoft érvei sem vonják kétségbe.

      569    Először is az aktából kitűnik, hogy kezdetben a Microsoft csak ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszereket forgalmazott,
         és csak viszonylag késői belépő volt a szerverekhez való operációs rendszerek piacán (lásd különösen a 2000. november 17‑i
         első kifogásközlésre adott válasz 47. pontját). A Microsoft csak a kilencvenes évek elején kezdett szerverekhez való operációs
         rendszer fejlesztésébe, első rendszerét a „Windows NT 3.5 Servert” 1992 júliusában vitte piacra, és csak az 1996 júliusában
         kibocsátott „Windows NT 4.0” esetében ért el igazi kereskedelmi sikert (lásd különösen a 2000. november 17‑i első kifogásközlésre
         adott válasz 50., és a keresetlevél 50. és 56. pontját).

      570    Az IDC‑nek a megtámadott határozat (591) preambulumbekezdésében megismételt adataiból kitűnik, hogy a Microsoft piaci részesedése
         a 25 000 USA‑dollárnál olcsóbb szerverekhez való operációs rendszerek piacán, az értékesített termékek darabszáma alapján
         az 1996‑os 25,4%‑ról (forgalom alapján 24,5%) 2002‑re 64,9%‑ra (forgalom alapján 61%) nőtt, hat év alatt majd 40%‑ot emelkedve.

      571    Az IDC‑nek a megtámadott határozat (592) preambulumbekezdésében említett adataiból következik az is, hogy a Windows 2000 operációsrendszer‑generáció
         kibocsátását követően a Microsoft piaci részesedése folyamatosan növekedett. Amint azt a Bizottság a megtámadott határozat
         számos pontján helyesen állapítja meg (lásd például a megtámadott határozat (578)–(584), (588) és (613) preambulumbekezdését),
         az interoperabilitással kapcsolatos problémák a Microsoft versenytársai számára pontosan a Windows 2000 operációsrendszer‑termékcsalád
         esetében jelentkeztek különösen élesen.

      572    Így például a Novell által visszafejtés révén kifejlesztett „NDS az NT‑hez” szoftver lehetővé tette az interoperabilitást
         a Microsoft versenytársainak munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerei és a Windows‑tartományfelépítés (esetünkben
         a Windows NT) között. E termék telepíthető volt Windows tartományvezérlőn, és lehetővé tette a felhasználók számára, hogy
         a Windows NT tartományok különféle aspektusainak adminisztrációjához használják a Novell NDS‑ét (a később eDirectoynak nevezett
         Novell Directory Service). Mindazonáltal, mivel a Microsoft bizonyos információkat nem adott át a Novellnek az NDS az NT‑hez
         nem működik együtt a Windows 2000 Server operációs rendszerrel (lásd a megtámadott határozat (301) preambulumbekezdését).

      573    Másik példa az AS/U, amelyet az AT & T az 1990‑es években bizonyos, a Microsoft által licenc keretében felfedett forráskódokra
         támaszkodva tudott kifejleszteni. Az AS/U lehetővé tette valamely UNIX‑ot futtató szerver számára, hogy elsődleges tartományvezérlőként
         működjék a Windows NT tartományon belül (lásd a megtámadott határozat (211) preambulumbekezdését). Hasonlóképpen, az AS/U
         AT & T által licencbe adott forráskódjára támaszkodva a Sun kifejlesztett egy az AS/U‑hoz hasonló terméket, a „PC NetLinket”,
         amely Solaris szerveren telepítve lehetővé tette e szerver számára, hogy „a 3.X/95/98/NT felhasználók számára transzparens,
         Windows NT állomány‑, nyomtató‑, címtár‑ és biztonsági szolgáltatásokat nyújtson” (mindezt „natívan”, azaz anélkül, hogy a
         felhasználóknak további szoftvert kellett volna ügyfélszámítógépükre telepíteniük), illetve azt, hogy elsődleges tartományvezérlőként
         (vagy másodlagos tartományvezérlőként) működjék a Windows NT tartományon belül (lásd a megtámadott határozat (213) preambulumbekezdését).
         A Microsoft és az AT & T 2001‑ben úgy döntött, hogy licenc megállapodását nem terjeszti ki a szerverekhez való operációs rendszerekkel
         kapcsolatos bizonyos új technológiákra. Így a Microsoft nem adta át az AT & T‑nek a Windows NT 4.0 helyébe lépő rendszerekre
         vonatkozó forráskódokat. Következésképp a PC NetLink a továbbiakban csak a Windows NT ügyfélszámítógépekkel való együttműködésre
         volt képes, s így nem tudott együttműködni a Windows 2000‑rel és így fokozatosan veszített vonzerejéből.

      574    Ugyanezen összefüggésben szükséges megemlíteni a Windows NT technológiáról a Windows 2000 technológiára és az Active Directoryra
         való áttelepülést követő különféle változásokat (lásd a fenti 167–171. pontot).

      575    Másodszor az aktából kitűnik, hogy a Microsoft helyzetének a fentiekben leírt fejlődésével egyidejűleg a Novell folyamatos
         hanyatlással szembesült a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán, s mindössze néhány év alatt másodlagos
         szereplővé vált. A Microsoftnak a szerverekhez való operációs rendszerek piacára való belépésekor a munkacsoport‑szolgáltatások
         nyújtásának vezető terméke a Novell – ezen a piacon már a nyolcvanas évek közepe óta jelen lévő – NetWare‑je volt (lásd a
         kereset 56. pontját).

      576    Az IDC‑nek a megtámadott határozat (593) preambulumbekezdésében említett adatai is bizonyítják, hogy amikor az „állomány‑
         és nyomtatómegosztás” alcsoportot és a 25 000 USA‑dollárnál olcsóbb szervereket vesszük figyelembe, a NetWare piaci részesedése
         az értékesített termékek száma alapján számítva a 2000‑es 33,3%‑ról, 2002‑re 23,6%‑ra esett vissza, forgalom alapján pedig
         a 2000‑es 31,5%‑ról, 2002‑re 22,4%‑ra csökkent.

      577    A Novell hanyatlását a piaci elemzők állításai, és maga a Microsoft is megerősíti (a megtámadott határozat (596) preambulumbekezdése).

      578    Hasonlóképpen, a harmadik felmérése eredményeinek elemzését tartalmazó jelentésében a Mercer kifejezetten megállapítja, hogy
         számos szervezet csökkentette a NetWare használatát. Megjegyzi különösen, hogy „amikor az elmúlt öt év tekintetében a munkacsoport‑feladatokra
         alkalmazott egyes szerverekhez való operációs rendszerek használatáról kérdeztük őket, a NetWare használatát csökkentő szervezetek
         száma mintegy 7:1 arányban bizonyult nagyobbnak, mint a NetWare használatát növelőké” (a jelentés 25. oldala és 16. táblázata).

      579    Emellett, amint azt a Bizottság helyesen jegyzi meg a megtámadott határozat (594) és (595) preambulumbekezdésében, a 2003‑as
         piacfelmérés bizonyos eredményei és a Microsoft által a közigazgatási eljárás során bemutatott vevői nyilatkozatok világosan
         bizonyítják a szervezeteken belül a NetWare‑nek a Windows 2000 Serverrel való helyettesítésére irányuló tendenciát. Másfelől
         pedig csak nagyon kevés példa található a Windowsról a NetWare‑re való „átállásra”.

      580    Harmadsorban az aktában szereplő bizonyítékok rámutatnak arra is, hogy a Microsoft más versenytársai is csak marginális helyzet
         fenntartására voltak képesek a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán.

      581    Először is tehát az IDC‑nek a megtámadott határozat (508) preambulumbekezdésében említett adatai bemutatják, hogy a UNIX‑forgalmazók
         (ideértve a Sunt is) piaci részesedése az „állomány‑ és nyomtatómegosztás” alcsoport és a 25 000 USA‑dollárnál olcsóbb szerverek
         figyelembe vétele esetén az értékesített termékek száma alapján 4,6%, forgalom alapján pedig 7,4%. A „hálózatkezelés” alcsoport
         esetében ez a szám 6,4% az értékesített termékek és 10,8% a forgalom alapján.

      582    A 2003‑as piacfelmérésből és a Microsoft által bemutatott vevői nyilatkozatokból kitűnik, hogy a UNIX rendszereket valójában
         nem munkacsoport‑feladatok elvégzésére, hanem az „alaptevékenység szempontjából kritikus” webszolgáltatások és tűzfalalkalmazások,
         illetve kisebb mértékben belső e‑mail szolgáltatások futtatására használják (a megtámadott határozat (509–511) preambulumbekezdése).

      583    Emellett az IDC adatai, a 2003‑as piacfelmérés eredményei és a Microsoft által bemutatott vevői nyilatkozatok is bizonyítják,
         hogy a Microsoft állításaival ellentétben a megtámadott határozat elfogadásakor a Linux termékek is csak marginálisan voltak
         jelen a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán.

      584    Az IDC‑nek a megtámadott határozat (599) preambulumbekezdésében ismertetett adatai szerint a Linux termékek forgalmazóinak
         együttes, az értékesített termékek száma szerinti piaci részesedése az „állomány‑ és nyomtatómegosztás” alcsoportban és a
         25 000 USA‑dollárnál olcsóbb szerverek esetében a 2000‑es 5,1%‑ról, 2002‑re 4,8%‑ig esett vissza. Forgalom alapján számolva
         az együttes piaci részesedés ebben az időszakban 3,9% maradt.

      585    Nem vitatott, hogy a „hálózatkezelés” alcsoportban és a 25 000 USA‑dollárnál olcsóbb szerverek esetében az IDC‑nek a megtámadott
         határozat 728. lábjegyzetében említett adatai szerint (lásd ugyancsak a megtámadott határozat (505) preambulumbekezdését),
         a Linux termékek együttes, az értékesített termékek alapján számolt részesedése a 2000‑es 10,1%‑ról, 2002‑re 13,4%‑ra emelkedett
         (a forgalom alapján ugyanezen időszakban pedig 8%‑ról 10,8%‑ra). Mindazonáltal ezt az emelkedést annak a ténynek a fényében
         kell értékelni, hogy amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (488) preambulumbekezdésében és a fent hivatkozott lábjegyzetében
         megjegyzi, ez az alcsoport olyan szolgáltatásokat is magában foglal, amelyek a megtámadott határozat értelmezése szerint nem
         minősülnek munkacsoport‑szolgáltatásnak. Az IDC leírása szerint ez az alcsoport „a következő hálózati alkalmazásokat foglalja
         magában: címtár, biztonsági/hitelesítési, hálózati adat‑ és állományátvitel, kommunikáció és rendszeradat és ‑állomány átvitel”
         (a megtámadott határozat (488) preambulumbekezdése). E leírás valószínűsíthetően arra vezette az IDC által megkérdezett felhasználókat,
         hogy ezen alcsoportba foglaljanak olyan feladatokat is, amelyek valójában nem tartoznak oda (és nem tartoznak az érintett
         termékpiachoz), és amelyeket általában Linux vagy UNIX rendszerek végeznek el. Például ez a leírás úgy is értelmezhető, mint
         amely kiterjed a „hálózati peremfeladatokat”, mint a tűzfal (ami tekinthető „biztonsági” feladatnak), vagy az útválasztás
         (routing) (ami felfogható a „hálózati adat‑ és állományátvitelre” vonatkozó feladatként). Mindazonáltal, amint azt különösen a megtámadott
         határozat (58), (346), (482), (600) és (601) preambulumbekezdése megállapítja, az ilyen típusú feladatokat általában Linux
         rendszer látja el alsókategóriás szervereken. Ennek megfelelően az IDC‑nek a „hálózatkezelés” alcsoportra vonatkozó adatai
         túlbecsülik a Linux rendszerek eladásait a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán.

      586    Való igaz, hogy a megtámadott határozat (487) preambulumbekezdésében a Bizottság megjegyzi, hogy az IDC‑nek az „állomány‑
         és nyomtatómegosztás” alcsoportra vonatkozó adatai szintén nem megfelelőek, nevezetesen mivel az „alaptevékenység szempontjából
         kritikus” alkalmazásokat ellátó felsőkategóriás szerverek felhasználhatók bizonyos dokumentumok (például számlák) nyomtatására,
         s a megkérdezett felhasználók így gondolhatnak arra, hogy ezek a szerverek az ezen alcsoportba tartozó feladatokat is ellátnak,
         miközben nyilvánvaló, hogy nem minősülnek munkacsoportszervereknek. Mindazonáltal a 25 000 eurós (avagy 25 000 USA‑dolláros)
         szűrő lehetővé teszi e pontatlanságok csökkentését (lásd a megtámadott határozat (489) preambulumbekezdését, amelyben a Bizottság
         megjegyzi, hogy a számlákat nyomtató „mainframe‑ek” általában ennél többe kerülnek). Az IDC adatai tehát a „hálózatkezelés”
         alcsoport esetében sokkal inkább tekinthetők hibásnak, mint az „állomány‑ és nyomtatómegosztás” alcsoport esetében.

      587    Meg kell jegyezni, hogy a 2003‑as piacfelmérés eredményei nem tartalmaznak az előző pontban említetthez hasonló hibákat. Ezek
         az eredmények megerősítik, hogy a Linux csak marginálisan volt jelen a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         piacán. A Bizottság a 2003. április 16‑i információkérésében az érintett szervezetektől azt kérdezte, hogy Samba szoftverrel
         kombináltan használnak‑e a munkacsoport‑feladatok ellátására Linux szervereket (a 25. kérdés). A vizsgálatban résztvevő 102
         szervezetből csak 19 használt Linux szervert munkacsoport‑feladatok ellátására, és legtöbb esetben ilyenkor is csak korlátozott
         mértékben (a megtámadott határozat (506) preambulumbekezdése). Így tehát a 2003‑as piacfelméréssel lefedett több, mint 1 200 000
         ügyfélszámítógépből az állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokhoz kapcsolódó feladatok vonatkozásban kevesebb, mint 70 000‑et
         (kevesebb, mint 5,8%‑ot) szolgált ki Linux/Samba szerver (a megtámadott határozat (506) és (599) preambulumbekezdése).

      588    Hasonlóképpen, amint azt a Bizottság az ellenkérelemben kifejti (140. pont), a második Mercer‑felmérés a Linux termékek esetében
         4,8%‑os együttes piaci részesedést számít az állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokkal kapcsolatos feladatok, és 5,2%‑ot a felhasználók
         és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos feladatok esetében (a harmadik Mercer‑felmérés szerint ugyanezen termékek
         esetében a piaci részesedés 5,4% az állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokkal kapcsolatos, és 4,5% a felhasználók és felhasználócsoportok
         adminisztrációjával kapcsolatos feladatok esetében).

      589    Valójában a 2003‑as piacfelmérés eredményei bizonyítják, hogy hasonlóképpen a UNIX‑hoz, a Linux termékeket általában a munkacsoport‑feladatoktól
         eltérő feladatok ellátására használják, nevezetesen web‑ és tűzfalszolgáltatásokhoz, és az „alaptevékenység szempontjából
         kritikus” alkalmazások futtatásához (lásd a megtámadott határozat (600) és (601) preambulumbekezdését, amelyekben a Bizottság
         észervéleteleket fűz a 2003. április 16‑i információkérés 5. és 6. kérdésére adott válaszokhoz).

      590    Amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (602) preambulumbekezdésében helyesen jegyzi meg, ezt a megállapítást megerősítik
         a Microsoft által a közigazgatási eljárás során benyújtott vevői nyilatkozatok is.

      591     A munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán ráadásul a Linux termékek forgalmazóinak jelenléte, amellett,
         hogy össze sem hasonlítható a Microsoft által alig pár év alatt elért piaci jelenléttel, nem a Microsoft, hanem a Novell és
         a UNIX‑forgalmazók kárára alakult ki. Amint azt a Bizottság a viszonválaszban megjegyzi (104. pont), a Mercer által megkérdezett
         azon szervezetek közül, amelyek esetében a Linux munkacsoportszerver‑feladatokra való használata az elmúlt öt évben növekedett,
         67% csökkentette NetWare vagy UNIX használatát, s mindössze 15% csökkentette Windows felhasználását. Amint azt a Bizottság
         a megtámadott határozat (632) preambulumbekezdésében helyesen állapítja meg, a 2003‑as piacfelmérés csak két példát talált
         munkacsoport‑feladatok Windowsról Linuxra való átállásra.

      592    A Microsoftnak a válasz C.11. mellékletében tett ezzel ellentétes kijelentései aligha hihetők, tekintettel különösen az érintett
         piaci részesedésének a kérdéses megtagadás időszaka alatt bekövetkezett folyamatos növekedésére.

      593    A fenti körülmények megerősítik, hogy az információk közlésének Microsoft általi megtagadása azzal a következménnyel járt,
         hogy versenytársai termékei marginális szerepre vagy éppenséggel veszteséges működésre kárhoztattak. A piaci szereplők közötti
         esetleges marginális verseny megléte nem érvényteleníti a Bizottság érvét, amely szerint a piacon fennáll a mindenféle hatékony
         verseny megszűnésének a veszélye.

      594    A fenti 583–593. pontban hivatkozott tényezők alapján az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a Bizottság helyesen állapította
         meg a megtámadott határozat (603) preambulumbekezdésében, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán
         a Linux‑forgalmazók nem jelentenek jelentős fenyegetést a Microsoftra nézve.

      595    A Microsoft arra is hivatkozik, hogy a Linux termékek jelenléte a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán
         a jövőben növekedni fog. Ezt az érvet részletesebben kifejti a keresetlevél A.19. és a válasz C.11. mellékletében. A Bizottság
         az ellenkérelem B.10. és a viszonválasz D.11. mellékletében részeltesen választ ad ezekre az érvekre.

      596    Érvelése alátámasztására a Microsoft először is a harmadik Mercer‑felmérés egyes eredményeire hivatkozik.

      597    Ebben a felmérésben a munkacsoport‑feladatok ellátására már Linux operációs rendszereket használó szervezetek informatikai
         döntéshozóit a Mercer arról kérdezte, hogy az elkövetkezendő öt évben tervezik‑e a használat kiterjesztését. A Mercer‑jelentés
         19. táblázata, amelyben e felmérés eredményeit elemzik, ismerteti, hogy az érintett 70 informatikai döntéshozókból 53 adott
         pozitív választ.

      598    Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság helyesen következtetett a megtámadott határozat (605) preambulumbekezdésében
         arra, hogy ez a körülmény nem mérvadó. Egyfelől ez az 53 informatikai döntéshozó a harmadik Mercer‑felmérésben résztvevőknek
         mindössze 17,9%‑a volt (e döntéshozókból 226 állította, hogy szervezete nem használ Linux rendszereket munkacsoport‑szolgáltatások
         nyújtására). Másfelől a kérdéses 53 informatikai döntéshozó nem határozta meg, hogy milyen mértékben kívánja növelni a Linux
         használatát a munkacsoport‑feladatok ellátásában, sem pedig azt, hogy ezt a növelést a Windows hátrányára kívánják‑e megvalósítani.

      599    Ráadásul ugyanezen Mercer‑jelentés 18. táblázata szerint 58 informatikai döntéshozó vélte úgy, hogy a munkacsoport‑feladatok
         ellátásában a Linux az elkövetkezendő öt évben még „életképessé” sem fog válni.

      600    Igaz ugyan, hogy ugyanezen táblázat szerint a megkérdezett informatikai döntéshozók 60%‑a állította, hogy szervezetük tervezi
         munkacsoport‑feladatok ellátására Linux rendszerek alkalmazását az elkövetkezendő öt évben. Mindazonáltal, amint azt a Bizottság
         a megtámadott határozat (606) preambulumbekezdésében helyesen jegyzi meg, e döntéskozókat nem kérték arra, hogy határozzák
         meg a Linux alkalmazásának tervezett mértékét, vagy hogy mondják meg, mindezt a Windows kárára teszik‑e majd.

      601    Ezután a Microsoft hivatkozik az IDC egyes előrejelzéseire, amelyek szerint a Linux piaci részesedése 2003 és 2008 között
         megkétszereződik.

      602    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az IDC adataiban számos hiba van, mivel alcsoportjai olyan feladatokat is tartalmaznak,
         amelyek nem tartoznak a munkacsoportszerver‑feladatok megtámadott határozat szerinti piacához. Az IDC növekedésre vonatkozó
         előrejelzéseit ezért megfelelően kell figyelembe venni.

      603    Ráadásul, amint azt a Bizottság helyesen állapítja meg a megtámadott határozat (609) preambulumbekezdésében, az ezen előrejelzések
         alapján a Linux által elérhető korlátozott piaci növekedés nem a Windows, hanem az azzal versenyző rendszerek, különösen a
         NetWare hátrányára valósulna meg. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben megjegyzi, hogy 2003 áprilisában a Novell bejelentette,
         hogy NetWare 7.0 operációs rendszerét 2005‑től két különböző változatban értékesíti, egyiket a hagyományos NetWare platformra,
         másikat pedig Linux operációs rendszerre építve (lásd a megtámadott határozat (95) preambulumbekezdését).

      604    Végezetül a Microsoft a keresetlevél A.19. és válasz C.11. mellékletében hivatkozik egyes „iparági megfigyelők” véleményére.
         Kifejezetten hivatkozik a Merrill Lynch 50 informatikai döntéshozót felölelő felmérésének eredményeit összegző, 2004. március
         8‑i jelentésének egyes részeire (a kereset 7. és a válasz C.11. melléklete). A felperes megjegyzi, hogy ezeknek a döntéshozóknak
         a fele javasolta szervezete számára, hogy növeljék a Linux rendszerek használatát, illetve hogy e körön belül 34% tervezte
         ezt a Windows NT felváltása révén megvalósítani az állomány‑ és nyomtatószolgáltatásokhoz kapcsolódó feladatok esetében.

      605    Ezen érvelés nem meggyőző. Mindössze annyit jelen ugyanis, hogy az előző pontban említett feladatok tekintetében a megkérdezett
         informatikai döntéshozók 17%‑ának szándékában állt a Windows NT Linux rendszerekkel való felváltása, de semmit sem mond arról,
         hogy ily módon a Windowst ténylegesen milyen mértékben váltották volna fel. Valójában annak a fényében, hogy a Merrill Lynch
         felmérésének időpontjában a Windows NT technológia már „meghaladottnak” volt tekinthető (lásd a megtámadott határozat (583) preambulumbekezdését),
         nagyon valószínű, hogy a Windows NT szerverek meglévő állománya viszonylag kicsi volt, és ennek megfelelően a fent hivatkozott
         „átállás” csak kismértékű lett volna. Ugyancsak emlékeztetni kell arra, hogy a szerverekhez való konkurens operációs rendszerek
         nagyobb fokú interoperabilitást érhettek el a Windows NT rendszerek generációjával, mint a Microsoft által a későbbiekben
         kibocsátott Windows generációkkal. Amint azt a Bizottság a kérdéses információ nélkülözhetetlenségének körülményére vonatkozó
         értékelésében hangsúlyozza (lásd a fenti 366. pontot), a Merrill Lynch jelentésben hivatkozott „átállás” valószínűsíthetően
         csak egyszeri jelenség volt, és így nem érinti a Bizottságnak a verseny megszűnésének veszélyére vonatkozó megállapításait.

      606    Folytatva az elemzés első (a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacának fejlődésére vonatkozó) részét, a
         Bizottság ezt követően megállapította, hogy a Windows 2000, különösen pedig az Active Directory „rövid idő alatt egyre jelentősebb
         helyet foglalt el a piacon” (a megtámadott határozat (613)–(618) és (781) preambulumbekezdése). A Bizottság megjegyezte emellett,
         hogy „az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének Microsoft általi megszakítása révén a Windows 2000 funkcióival
         való interoperabilitás a konkurens munkacsoportszerverek számára jelentősen nehezebbé vált, mint az a hasonló Windows NT‑s
         technológiák esetében volt”, majd arra következtetett, hogy „[a Windows–tartomány új, a Windows 2000–re jellemző tulajdonságainak]
         alkalmazása hozzájárul ahhoz, hogy a vevőket, homogén Windows megoldások választására szorítsa a munkacsoport‑hálózataik számára
         (a megtámadott határozat (613) preambulumbekezdése).

      607    Az Elsőfokú Bíróság szerint az akta számos irata támasztja alá e megállapítások helytállóságát.

      608    Így, egy 2001 novemberében kiadott jelentésben az IDC megállapította, hogy „a felhasználók jelentős többsége számára a kérdés
         nem az, hogy alkalmaznak‑e, hanem, hogy mikortól alkalmaznak címtárszolgáltatásokat a Windows 2000 Server és a jövőbeni más,
         szerverekhez való Windows operációs rendszerek támogatására”, illetőleg, hogy „a Windows 2000 felhasználók számára a választott
         címtár túlnyomórészt az Active Directory lesz” (a megtámadott határozat (614) preambulumbekezdése).

      609    Hasonlóképpen, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (616) preambulumbekezdésében megjegyzi, egy 2002‑ben az Evans
         Data Corporation által végzett felmérés szerint, amikor azon címtárszolgáltatásokról kérdezték őket, amelyekhez saját alkalmazásaikat
         tervezték, az érintett, házon belüli fejlesztők 50,3%‑a említette az Active Directoryt.

      610    A 2003‑as piacfelmérés egyes eredményei ugyancsak megerősítik az Active Directory által keltett óriási érdeklődést. Így például
         a 2003. április 16‑i információkérésében a Bizottság arról kérdezte az érintetteket, hogy alkalmazzák‑e már számítógépes hálózatuk
         Windows‑tartományának többségében az Active Directoryt (illetve eldöntötték‑e annak alkalmazását) (15. kérdés). A felméréssel
         lefedett 102 szervezet közül 61 adott pozitív választ.

      611    Amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (618) preambulumbekezdésében megjegyzi, az Active Directory iránti érdeklődés
         a második Mercer‑felmérés egyes eredményei alapján is nyilvánvaló.

      612    Emellett a fenti 571–574. pontban már megállapítást nyert, hogy az interoperabiliátásnak az a foka, amit a munkacsoportszerverek
         a Windows 2000 generáció termékeivel elérhetnek, jóval alacsonyabb, mint az azt megelőző generációk esetében volt.

      613    Végezetül a Bizottság azzal zárta le elemzésének első részét, hogy elutasította a Microsoft által a közigazgatási eljárás
         során előterjesztett, a verseny megszűnésének Bizottság által azonosított kockázatát vitató három érvrendszerét. A Microsoft
         hivatkozott versenytársai egyes nyilatkozataira, felhozta azt a tényt, hogy a vállalkozások számítógépes hálózatai heterogének,
         illetőleg állította, hogy léteznek a Windowst helyettesítő megoldások.

      614    Beadványaiban a Microsoft hivatkozott az általa a közigazgatási eljárás során bemutatott vevői nyilatkozatokra, és megismételte
         azon érvelését, hogy a vállalkozások által használt hálózatok heterogének.

      615    Ennek kapcsán elegendő annyit megjegyezni, hogy a fenti 498–500. pontban már megállapítást nyert, hogy e nyilatkozatok a munkacsoportszerverek
         kapcsán legalábbis megerősítették, hogy ezen ügyfelek számítógépes hálózatai elsősorban Windows rendszerekből álltak.

      616    Beadványaiban a Microsoft arra a tényre is hivatkozik, hogy a vállalati vevők a szerverekhez való operációs rendszerek beszerzésére
         irányuló döntéseiket számos körülményhez igazítják, és hogy a Windows ügyfélszámítógépekkel való interoperabilitás kérdése
         e tekintetben nem meghatározó. Amint az a fenti 426. pontban bemutatásra került, ezen állítás nem helytálló.

      617    Ráadásul a fenti 429. pontban kifejtettek alapján szintén el kell utasítani a Microsoft azon érvét, amely szerint az állítólagos
         szolgáltatásmegtagadást követően hat évvel még mindig számos versenytárs van jelen a munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszerek piacán (lásd a fenti 442. pontot).

      618    Az előzőek összességéből következik, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor arra a következtetésre
         jutott, hogy a piac fejlődése alapján megállapítható a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán meglévő verseny
         megszűnésének veszélye.

      619    A Bizottságnak annál is inkább oka volt megállapítani, hogy ezen a piacon fennáll a verseny megszűnésének veszélye, mivel
         a piac olyan jellegzetességekkel bír, amelyek elbátortalaníthatják a munkacsoportszervereikhez már Windowst használó vállalkozásokat
         attól, hogy a jövőben versenyző operációs rendszerekre álljanak át. Így, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (523) preambulumbekezdésében
         helyesen állapítja meg, a harmadik Mercer‑felmérés bizonyos eredményeiből következik, hogy a „bevált technológiához kapcsolódó
         hírnév” megléte a megkérdezett informatikai döntéshozók nagy többsége számára jelentős körülménynek minősül. A megtámadott
         határozat elfogadásakor a Microsoft óvatos becslések szerint is 60%‑os részesedéssel bírt a munkacsoportszerverekhez való
         operációs rendszerek piacán (lásd a megtámadott határozat (499) preambulumbekezdését). Hasonlóképpen azt is bizonyítják ennek
         a felmérésnek bizonyos eredményei, hogy a megkérdezett informatikai döntéshozók többsége számára fontosak az „rendelkezésre
         álló képességek és a (házon belüli vagy külső) támogatás költsége/elérhetősége”. Amint azt a Bizottság igen helytállóan állapítja
         meg a megtámadott határozat (520) preambulumbekezdésében, „[ez] azt jelenti, hogy minél könnyebb az adott munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszer használatában jártas szakembert találni, annál több vevő lesz hajlandó megvásárolni ezt a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszert”, s ugyanakkor „minél népszerűbb a vevők között valamely munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszer, annál könnyebb a szakemberek számára (és annál nagyobb bennük a hajlandóság) az e termékhez kapcsolódó szaktudást
         megszerezni. A munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán a Microsoft igen magas piaci részesedése azzal a
         következménnyel jár, hogy szakemberek nagyon nagy száma rendelkezik a Windows operációs rendszerekre vonatkozó speciális tudással.

      620    Az Elsőfokú Bíróság tehát megállapítja, hogy a kérdéses megtagadás a jelen ügyben magában hordozta a verseny megszüntetésének
         kockázatát.

       iv. Az új termékről

       A felek érvei
      621    A Microsoft idézi a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítélet 48. és 49. pontját és fenntartja, hogy nem állapították
         meg, hogy megtagadása megakadályozta olyan termék kifejlesztését, amelyre kielégítetlen fogyasztói kereslet áll fenn.

      622    E tekintetben a Microsoft emlékeztet arra, hogy már forgalmaz olyan, szerverekhez való operációs rendszereket, amelyek a szóban
         forgó kommunikációs protokollokat alkalmazzák, illetve versenytársai is forgalmazzák szerverekhez való saját operációs rendszereiket,
         amelyek az általuk a munkacsoport‑szolgáltatások nyújtására kiválasztott kommunikációs protokollokat használják.

      623    A Microsoft hivatkozik a megtámadott határozat (669) preambulumbekezdésére, és állítja, hogy a megtámadott határozat célja
         lehetővé tenni versenytársai számára, hogy úgy alakítsák termékeiket, hogy azok pontosan ugyanúgy működjenek, mint a szerverekhez
         való Windows operációs rendszerek, és hogy a Bizottság szándéka az, hogy a felperes kommunikációs protokolljait versenytársai
         arra használják, hogy a felperes termékeivel közvetlenül versenyző és funkcionalitásait utánozó, szerverekhez való operációs
         rendszereket hozzanak létre.

      624    A Microsoft úgy érvel továbbá, hogy a megtámadott határozat elmulasztja azonosítani azon új termékeket, amelyeket versenytársai
         a Microsoft kommunikációs protokolljainak használatával kifejlesztenének, illetőleg nem bizonyította, hogy ezekre bármilyen
         kereslet lenne. A Bizottság mindössze arra hivatkozik, hogy a Microsoft versenytársai „a közzétételt képesek lennének saját
         termékeik fejlettebb változatainak kifejlesztésére használni” (a megtámadott határozat (695) preambulumbekezdése).

      625    A Microsoft megjegyzi, hogy sem az 1998. szeptember 15‑i levél, sem a Sun 1998. december 10‑i panasza nem jelzi a legcsekélyebb
         mértékben sem, hogy a Sun a „Microsoft technológiáját” bármi másra, mint munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek
         előállítására kívánta volna használni.

      626    A Microsoft vitatja a Bizottság állítását, amely szerint ahhoz, hogy újnak lehessen minősíteni, elegendő, ha a termék a licenc
         jogosultja által tett erőfeszítés révén létrejött lényeges elemeket tartalmaz. Fenntartja, hogy „aligha tekinthető új termék
         megalkotásának a versenytárs termékéből származó funkció átvétele”.

      627    A Microsoft ugyancsak vitatja a Bizottság azon állítását, amely szerint a felperes megtagadása „ráépülő innováció lehetővé
         tételének megtagadása” (lásd a lenti 632. pontot). Vitatja a megtámadott határozat (696) preambulumbekezdése állításának megalapozottságát,
         és arra hivatkozik, hogy a Novell sosem alkalmazta az AS/U‑t, és hogy mindig is szerény volt a Sun és az AS/U használatára
         licenccel rendelkező „számos más forgalmazó” által forgalmazott munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek értékesítése.
         Valójában a megtámadott határozatban elrendelt kötelező licencbe adás csökkenti várhatóan az innovációt, mivel a felperesnek
         kevesebb indíttatása lesz valamely technológia kifejlesztésére, ha azt versenytársai számára köteles elérhetővé tenni.

      628    Végezetül a Microsoft tagadja, hogy a kérdéses megtagadás kárt okozna a fogyasztóknak. A Bizottság által hivatkozott Mercer‑jelentés
         (lásd a lenti 635. pontot) a már a piacon lévő termékekre vonatkozik, így nem releváns azon kérdés szempontjából, hogy a szolgáltatás
         megtagadása vajon megakadályozta‑e olyan új termék kifejlesztését, amelyre kielégítetlen fogyasztói kereslet állt fenn. Még
         fontosabb, hogy egyik Mercer‑jelentés sem bizonyítja, hogy a Microsoft „elmarad” versenytársai mögött. Pontosabban, a Bizottság
         nem tesz említést arról, hogy a szerverekhez való Windows operációs rendszereket 13 kategóriából 10‑ben magasabbra értékelték,
         mint a NetWare és Linux rendszereket, illetve 13‑ból 9 esetben magasabban értékelték a UNIX rendszereknél is, illetőleg hogy
         a közigazgatási eljárás során egyetlen vevő sem állította, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információ versenytársakkal
         való közlésének a felperes általi állítólagos megtagadásán keresztül ráerőltették volna a szerverekhez való Windows operációs
         rendszerek használatát.

      629    A CompTIA szerint a megtámadott határozatban a Bizottság nem bizonyította, hogy az információk közlésének Microsoft általi
         megtagadása új termék megjelenését akadályozta volna meg.

      630    A Bizottság elutasítja a Microsoft állítását, amely szerint megtagadása nem akadályozta meg új termék megjelenését a piacon.

      631    A Bizottság szerint először is a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítélet 49. pontjából következik, hogy „új termék”
         minden olyan termék, amely „lényegében” nem korlátozódik a piacon már a szerzői jog jogosultja által forgalmazott termékek
         „másolására”. Ezért elegendő, ha a kérdéses termék a licenc jogosultja által tett erőfeszítés révén létrejött lényeges elemeket
         tartalmaz. Miután a Microsoft csak arra köteles, hogy az interfészei specifikációit, s nem pedig implementációját közölje,
         versenytársai nem fognak pusztán termékei lemásolására szorítkozni, sőt valójában arra nem is lesznek képesek. A versenytársak
         az interoperabilitásra vonatkozó információt arra fogják használni, hogy folyvást továbbfejlesztett termékeket vigyenek a
         piacra, és hogy „a saját termékeikhez és a Microsoft korábbi ajánlataihoz képest hozzáadott értéket […] nyújtsanak”, ahelyett,
         hogy ezen információ közlésének a Microsoft általi megtagadása miatt kiszorulnának a piacról (a megtámadott határozat (695) preambulumbekezdése).
         Ugyancsak nem fogják munkacsoportszerverekhez való más operációs rendszerekbe integrálni a Microsoft termékeinek funkcióit
         vagy szoftverkódjának bármely elemét.

      632    Másodszor a Bizottság a megtámadott határozatban nem szorítkozott a fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítéletben meghatározott
         „új termék” feltétel puszta elemzésére. E feltételt a műszaki fejlesztést a fogyasztók kárára korlátozó, erőfölénnyel való
         visszaéléseknek az EK 82. cikk b) pontjában meghatározott tilalmára tekintettel elemezte. A Bizottság tehát különös figyelmet
         fordított annak tisztázására, hogy a Microsoftnak felrótt megtagadás „a ráépülő innováció lehetővé tételét megtagadó”, azaz
         új termékek kifejlesztését, és nem csupán a másolást megakadályozó volt.

      633    Állításai alátámasztására a Bizottság először is előadja, hogy megvizsgálta a Microsoft versenytársai által abban az időben
         követett magatartást, amikor a Microsoft még közölte velük az interoperabilitásra vonatkozó információt, avagy nem szándékosan,
         de lehetővé tette számukra „kikerülő” megoldások alkalmazását (a megtámadott határozat (696) preambulumbekezdése). A Microsoft
         erre irányuló kifogásaira válaszolva a Bizottság kifejti, hogy mivel a Novell nem volt „UNIX‑forgalmazó”, nem volt érdekelt
         az AS/U és ahhoz hasonló „UNIX‑alapú implementációkban”. Mindazonáltal a Sun és más UNIX‑forgalmazók kínáltak olyan – az AS/U‑t
         a Windows rendszerekkel való interoperabilitás biztosítására alkalmazó – innovatív termékeket, és kielégíthettek volna fogyasztói
         keresletet, ha a Microsoft nem tagadta volna meg az interoperabilitásra vonatkozó információ közlését.

      634    Másodsorban a Bizottság emlékeztet arra, hogy a megtámadott határozat (698) preambulumbekezdésében megjegyezte, hogy ugyanazon
         specifikációnak számos különféle implementációja is lehetséges.

      635    Harmadsorban a Bizottság idézi a megtámadott határozat (699) preambulumbekezdését, és állítja, hogy a harmadik Mercer‑felmérés
         eredményeiből következik, hogy azon tény ellenére, hogy a Microsoft számos, a szerverekhez való operációs rendszerek vevői
         számára fontos funkció tekintetében „elmarad versenytársai mögött”, ezek a fogyasztók „az alternatív megoldások alkalmazásának
         interoperabilitási korlátjai” miatt megelégednek a Microsoft termékeivel. A Microsoft csak azért ér el magasabb értékelést
         versenytársainál, mert a Windowszal való interoperabilitás figyelembe vett körülmény, és mivel a kevésbé fontos körülmények
         ugyanolyan súlyt kapnak, mint a fontosak. A Microsoft azon érvére válaszolva, amely szerint egyetlen vevő sem panaszkodott
         amiatt, hogy a megtagadás miatt Windows operációs rendszert kellett alkalmaznia, a Bizottság hivatkozik a megtámadott határozat
         (702)–(708) preambulumbekezdésére.

      636    Negyedsorban a Bizottság megjegyzi, hogy a Microsoft versenytársai folytatnak kutatást és fejlesztést, de szükségük van a
         Microsoft protokolljaihoz való hozzáférésre ahhoz, hogy lehetővé tegyék a Windows munkacsoportszervereket és ügyfélszámítógépeket
         használó szervezetek számára, hogy újításaikat anélkül élvezhessék, hogy eközben az interoperabilitás hiánya miatt hátrányt
         szenvednének. Megállapítja, hogy „önmagában a megtagadás közvetlenül nem hátráltatja a versenytársak innovációs képességét,
         sokkal inkább a fogyasztók képességét arra, hogy ezen innovációból részesüljenek, illetőleg a versenytársakat abban, hogy
         innovációjuk megtérülhessen, azaz hosszú távon az innovációhoz fűződő érdeküket veszélyeztetik”.

      637    Végezetül a Bizottság felhozza, hogy a visszaélésnek a versenytársak innovációs készségére vonatkozó következményeinek értékelésekor
         a Microsoftnak a saját innovációs hajlandóságára vonatkozó érvei nem relevánsak.

      638    Harmadszor a Bizottság arra hivaktozik, hogy az ítélkezési gyakorlat téves értelmezésén alapul a Microsoft azon érve, hogy
         az „új termék” feltétel nem teljesül a jelen ügyben.

      639    Elsősorban is e kritérium nem kívánja meg annak konkrét bizonyítását, hogy a licencbe vevő terméke olyan vevőket vonz majd,
         akik nem vásárolják a meglévő erőfölényben lévő forgalmazó által kínált termékeket. A fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health
         ítéletben a Bíróság elemzésében a termék‑megkülönböztetésre koncentrált, amely befolyásolhatja a fogyasztói döntéseket, vagyis
         más szavakkal arra, hogy van‑e „potenciális kereslet” az új termékre. Az „új termék” kritérium kifejezetten nem csak a termelés
         korlátozására vonatkozik. A Bizottság a viszonválaszban állítja, hogy a tervezett új termékek egyértelműen megfelelnek majd
         a potenciális keresletnek, és hogy a Microsoft versenytársai által ma is forgalmazott, a fogyasztók által gyakran a munkacsoportszerverekhez
         való Microsoft operációs rendszerek megfelelő funkcióinál is magasabbra értékelt funkciókkal rendelkező operációs rendszerekre
         épülnek majd.

      640    Másodsorban a Microsoft nem hivatkozhat arra a tényre, hogy a megtámadott határozat versenytársainak a „meglévő termékek”
         átalakítására való képességére koncentrál. A releváns kérdés az, hogy vajon ezek a versenytársak alapvetően arra szorítkoznak‑e
         majd, hogy lemásolják a szellemi tulajdonjog jogosultja által kifejlesztett, már létező termékeket. A Bizottság kiemeli e
         tekintetben, hogy a Microsoft versenytársainak termékei ugyanazon protokollokat alkalmazzák majd, mint a munkacsoportszerverekhez
         való Windows operációs rendszerek, de a teljesítmény, a biztonság és a funkcionalitás tekintetében jelentősen eltérnek majd
         azoktól.

      641    Harmadsorban a Bizottság állítja, hogy amint az a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletek alapjául
         szolgáló ügyek körülményeiből kitűnik, az ítélkezési gyakorlat nem zárja ki annak lehetőségét, hogy a licencbe vevők majdani
         termékei versenyezzenek a szellemi tulajdonjog jogosultjának termékeivel.

      642    Az SIIA szerint a kérdéses megtagadás megakadályozza „a versenytársak munkacsoportszerverekhez való, az interoperabilitásra
         vonatkozó fogyasztói igényeket kielégítő, új és innovatív operációs rendszereinek” megjelenését. Ha a Microsoft versenytársai
         rendelkeznek az interoperabilitásra vonatkozó információval, úgy nem csupán „továbbfejlesztett funkcionális képességeket”,
         hanem ami a lényeg, interoperábilis termékeket lesznek képesek nyújtani. Az SIIA megjegyzi azt is, hogy a Microsoft versenytársainak
         nem származna versenyelőnye pusztán a „Microsoft termékeinek lemásolásából”, és ráadásul arra akkor sem lennének képesek,
         ha hozzáférnének a megtámadott határozattal érintett információhoz.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      643    Hangsúlyozni kell, hogy azt a tényt, miszerint a felperes magatartása megakadályozza valamely új termék megjelenését a piacon,
         az EK 82. cikk b) pontja alapján kell megítélni, amely tiltja „a termelés, az értékesítés vagy a műszaki fejlesztés […] a
         fogyasztók kárára” történő korlátozását.

      644    Ennek megfelelően a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítélet 54. pontjában a Bíróság megállapította, hogy az érintett
         műsorszolgáltató vállalkozások részéről tanúsított megtagadás e rendelkezés értelmében visszaélésszerűnek minősítendő, tekintettel
         arra, hogy megakadályozta olyan új termék megjelenését, amelyet a műsorszolgáltató vállalkozások nem nyújtottak, és amelyre
         potenciális fogyasztói kereslet volt.

      645    Az említett ítélet alapjául szolgáló ügyben vitatott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság úgy vélte, hogy megtagadásuk révén
         a műsorszolgáltató vállalkozások a fogyasztók kárára korlátozták a termelést a piacon (lásd az [EK 82. cikk] alkalmazására
         irányuló 1988. december 21‑i 89/205/EGK bizottsági határozat [IV/31.851. sz., Magill TV Guide/ITP, BBC és RTE ügy] [HL 1989. L 78.,
         43. o.] (23) preambulumbekezdésének első pontját). A Bizottság megállapította, hogy a megtagadás megakadályozta a kiadókat
         abban, hogy az írországi és észak‑írországi fogyasztók számára általános heti műsorújságot állítsanak elő és adjanak ki, azaz
         olyan műsorújságot, amilyen abban az időben még nem volt elérhető ezen a földrajzi piacon. Jóllehet heti műsorújságot minden
         egyes érintett műsorszolgáltató vállalkozás közölt, azonban mindegyik újság csak az adott műsorszolgáltató műsorát tartalmazta.
         A műsorszolgáltatók erőfölénnyel való visszaélésének megállapításával a Bizottság azt a kárt hangsúlyozta, amit az általános
         heti műsorújság hiánya Írországban és Észak‑Írországban okozott a fogyasztóknak, akik ha tudni akarták, hogy a következő héten
         milyen műsorokat sugároznak, nem volt más választásuk, mint megvásárolni minden egyes csatorna műsorújságját, és az összehasonlítás
         érdekében a saját maguk számára kigyűjteni a releváns információkat.

      646    A fenti 107. pontban hivatkozott IMS Health ítéletben a Bíróság, amikor az új termék megjelenésével kapcsolatos körülményt
         elemezte, azt ismét csak a fogyasztói érdekek sérelmének összefüggésébe helyezte. Így ezen ítélet 48. pontjában a Bíróság
         Tizzano főtanácsnoknak az ügyben tett indítványára (EBHT 2004., I‑5042. o.) utalva hangsúlyozta, hogy ez a körülmény arra
         a megfontolásra vonatkozott, hogy a szellemi tulajdon védelméhez és jogosultja gazdasági szabadságához, illetve a szabad verseny
         védelméhez fűződő érdekek mérlegre tételekor ez utóbbi csak akkor érvényesülhet, ha a licencbe adás megtagadása a fogyasztók
         kárára akadályozza a másodlagos piac fejlődését.

      647    A fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben az új termék megjelenésével kapcsolatban hivatkozott körülmény
         nem lehet az egyetlen tényező annak meghatározásában, hogy valamely szellemi tulajdonjog licencbe adásának megtagadása képes‑e
         a fogyasztóknak az EK 82. cikk b) pontja értelmében vett kárt okozni. Amint e rendelkezés szövegéből kitűnik, ez a kár nem
         csak akkor következhet be, ha a termelés vagy az értékesítés, hanem akkor is, ha a műszaki fejlesztés korlátozódik.

      648    A Bizottság erre az utóbbi feltevésre alapította a megtámadott határozatban szereplő megállapítást. Eszerint a Bizottság úgy
         vélte, hogy a kérdéses információ közlésének Microsoft általi megtagadása az EK 82. cikk b) pontja értelmében a fogyasztók
         kárára korlátozta a műszaki fejlesztést (a megtámadott határozat (693)–(701) és (782) preambulumbekezdése), és elutasította
         a Microsoft állítását, amely szerint nem bizonyított, hogy megtagadása kárt okozott volna a fogyasztóknak (a megtámadott határozat
         (702)–(708) preambulumbekezdése).

      649    Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottságnak az előző pontban hivatkozott preambulumbekezdésekben szereplő megállapításai
         nem minősülnek nyilvánvalóan hibásnak.

      650    Először is a Bizottság helyesen állapította meg a megtámadott határozat (694) preambulumbekezdésében, hogy „a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek szintjén a fogyasztók egyre növekvő száma szorul rá a homogén Windows megoldásra a munkacsoportszerverekhez
         való konkurens operációsrendszer‑termékek által a Windows‑tartományfelépítéssel elérhető interoperabilitás hiánya miatt”.

      651    Emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 371–422. pontban már megállapítást nyert, hogy a Microsoft megtagadása megakadályozta
         versenytársait abban, hogy olyan munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket állítsanak elő, amelyek képesek megfelelő
         fokú interoperabilitást elérni a Windows‑tartományfelépítéssel, s ennek eredményeként a fogyasztók munkacsoportszerverekre
         irányuló beszerzési döntései a Windows termékeit célozták meg. Az Elsőfokú Bíróság a fenti 606–611. pontban már megállapította,
         hogy az akta számos iratából kiviláglik, hogy a szervezetek egyre növekvő mértékben kezdték alkalmazni a Windows 2000 termékcsalád
         technológiáit, különösen az Active Directoryt. Mivel az interoperabilitásra vonatkozó problémák az e munkacsoportszerverekhez
         való operációsrendszer‑termékcsalád esetében sokkal közvetlenebbül jelentkeztek, mint az ezt megelőző generáció esetében (lásd
         a fenti 571–574. pontot és a megtámadott határozat (578)–(584), (588) és (613) preambulumbekezdését), e rendszerek alkalmazásának
         elterjedése csak erősíti az előző pontban bemutatott „kényszerűséget”.

      652    A fogyasztói döntések ily módon történő korlátozása annál is inkább káros a fogyasztókra, mert amint az a fenti 407–412. pontban
         már megállapítást nyert, a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszereket számos, a fogyasztók által nagyon
         fontosnak tekintett funkció, mint például a rendszer „megbízhatósága és elérhetősége”, vagy a „szerverekhez való operációs
         rendszerbe foglalt biztonság” tekintetében jobbnak tartották a Windows operációs rendszereknél.

      653    Másodszor a Bizottság helyesen vélte úgy, hogy a Microsoft által a megtagadás révén fenntartott mesterséges interoperabilitási
         előny épp a fogyasztók kárára fogta vissza a versenytársakat innovatív funkciókat tartalmazó munkacsoportszerverekhez való
         operációs rendszerek fejlesztésétől és forgalmazásától (e tekintetben lásd a megtámadott határozat (694) preambulumbekezdését).
         Ez a megtagadás azzal a következménnyel járt, hogy termékeik érdemeit illetően – különösen olyan jellemzőkre tekintettel,
         mint a biztonság, megbízhatóság, a használat egyszerűsége vagy a feladatok végrehajtásának sebessége – a versenytársak a Microsofttal
         szemben hátrányba kerültek (a megtámadott határozat (699) preambulumbekezdése).

      654     A Bizottság megállapítását, amely szerint „amennyiben a Microsoft versenytársainak hozzáférése lenne az interoperabilitásra
         vonatkozó információkhoz, amelyek átadását a Microsoft megtagadta, ezen információkat felhasználhatnák arra, hogy a saját
         termékeik speciális funkcióit hozzáférhetővé tegyék a Windows‑tartomány felépítését alkotó, interoperabilitáson alapuló összeköttetés‑hálózat
         keretében” (a megtámadott határozat (695) preambulumbekezdése), megerősíti a versenytársak által korábban követett magatartás,
         amikor még rendelkezésükre álltak bizonyos, a Microsoft termékeire vonatkozó információk. A Bizottság által a megtámadott
         határozat (696) preambulumbekezdésében felhozott két példa, a „PC NetLink” és az „NDS az NT‑hez” e tekintetben igen meggyőző.
         A PC NetLink az AT & T által a Microsoft által a kilencvenes években licencbe adott forráskódok felhasználásával kifejlesztett
         AS/U‑ra alapuló, a Sun által kifejlesztett szoftver (a megtámadott határozat (211)–(213) preambulumbekezdése). Egy, a Microsoft
         által a közigazgatási eljárás során benyújtott irat bizonyítja, hogy a PC NetLink által a Windows munkacsoport‑hálózatokba
         hozott innovatív jellemzőket és hozzáadott értéket, mint a termék értékesítésének kulcselemét használták ki (a megtámadott
         határozat 840. lábjegyzete). Hasonlóképpen a Novell is a visszafejtés révén fejlesztett „NDS az NT‑hez” szoftver által a Windows‑tartományfelépítésbe
         (a jelen esetben a Windows NT‑be) hozott új funkciókat hangsúlyozta kereskedelmi anyagaiban (a megtámadott határozat 814. lábjegyzete).

      655    A Bizottság e tekintetben gondosan kiemelte, hogy „bőséges lehetőségek álltak rendelkezésre a megkülönböztetésre és az innovációra
         az interfész‑specifikációk jellemzőin kívül” (a megtámadott határozat (698) preambulumbekezdése). Másként fogalmazva, ugyanazon
         specifikáció a szoftvertervezők által számos különféle és innovatív módon implementálható.

      656    A megtámadott határozat tehát azon az elképzelésen alapul, hogy ha egyszer a Microsoft versenytársai elől a Windows‑tartományfelépítéssel
         meglévő interoperabilitás elégtelen fokában jelentkező akadály elhárul, e versenytársak képesek lesznek olyan munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszereket kínálni, amelyek korántsem csak lemásolják a már piacon lévő Windows rendszereket, hanem ezektől
         a fogyasztók által fontosnak tartott jellemzők tekintetében különböznek (lásd e tekintetben a megtámadott határozat (699) preambulumbekezdését).

      657    E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Microsoft versenytársai nem lennének képesek pusztán a megtámadott határozattal
         érintett, az interoperabilitásra vonatkozó információkhoz való hozzáférés révén klónozni vagy lemásolni annak termékeit. Amellett,
         hogy beadványaiban a Microsoft maga is elismeri, hogy a megtámadott határozat 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés nem
         tenné lehetővé ilyen eredmény elérését (lásd a fenti 241. pontot), fontos megismételni, hogy a kérdéses információ nem terjed
         ki a Microsoft forráskódja implementációjának részleteire vagy más jellemzőire (lásd a fenti 194. és 206. pontot). Az Elsőfokú
         Bíróság megjegyzi továbbá, hogy a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerekben alkalmazott protokollok teljességének
         csak igen csekély részét képviselik azon protokollok, amelyek specifikációit a megtámadott határozat értelmében a Microsoftnak
         nyilvánosságra kell hoznia.

      658    A Microsoft versenytársainak nem lenne emellett érdeke a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek puszta
         lemásolása. Ha egyszer képessé válnak a közölt információt olyan rendszerek kifejlesztésére használni, amelyek kellőképpen
         interoperábilisak a Windows‑tartományfelépítéssel, amennyiben ki akarják használni a Microsoft feletti versenyelőnyt, és fenntartani
         a gazdasásos piaci jelenlétet, úgy nem lesz más választásuk, mint hogy bizonyos jellemzők és funkciók tekintetében termékeiket
         megkülönböztetik a Microsoft termékeitől. Emlékeztetni kell arra, hogy amint azt a megtámadott határozat (719)–(721) preambulumbekezdésében
         a Bizottság kifejti, a specifikációk implementációja nehéz, jelentős anyagi és időbeli ráfordítást igénylő feladat.

      659    Végezetül az új termékkel kapcsolatos körülmények elemzésekor nincs relevanciája a Microsoft azon érvének, amely szerint kevésbé
         lesz ösztönözve valamely technológia kifejlesztésére, ha köteles a technológiát versenytársai számára hozzáférhetővé tenni
         (lásd a fenti 627. pontot), mivel itt az eldöntendő kérdés az, hogy milyen hatást gyakorol a szolgáltatás megtagadása a Microsoft
         versenytársainak, és nem pedig a Microsoftnak az innovációs hajlandóságára. Ezt a kérdést az Elsőfokú Bíróság az objektív
         igazolhatóság hiányával kapcsolatos körülmény vizsgálatakor válaszolja meg.

      660    Harmadszor a Bizottság helyesen utasította el mint megalapozatlant a Microsoftnak a közigazgatási eljárás során megfogalmazott
         azon állítását is, amely szerint nem bizonyított, hogy a neki felrótt megtagadás kárt okozott a fogyasztóknak (a megtámadott
         határozat (702)–(708) preambulumbekezdése).

      661    Először is, amint az a fenti 407–412. pontban már megállapítást nyert, a harmadik Mercer‑felmérés eredményei bizonyítják,
         hogy a Microsoft állításával ellentétben a fogyasztók a munkacsoportszerverekhez való konkurens operációs rendszereket számos
         általuk nagyon fontosnak tartott funkció tekintetében jobbnak tartják a Windows operációs rendszereknél.

      662    A Microsoft emellett nem hivatkozhat arra a tényre sem, hogy a fogyasztók a közigazgatási eljárás során sosem állították,
         hogy az interoperabilitásra vonatkozó információk versenytársakkal való közlésének megtagadása következtében kénytelenek lettek
         volna a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszereket alkalmazni. Ennek kapcsán elegendő rámutatni arra, hogy
         a Microsoft nem vitatja a Bizottságnak a megtámadott határozat (705) és (706) preambulumbekezdésében tett megállapításait.
         Eszerint a megtámadott határozat (705) preambulumbekezdésében a Bizottság megjegyzi, hogy a Microsoft rendszereivel való együttműködésre
         képes szoftverek fejlesztői azok, akik „az interoperabilitásra vonatkozó információk közzétételétől függenek”, és hogy „a
         vevők nem mindig tudják pontosan, hogy a Microsoft mit közölt és mit nem közölt a többi munkacsoportszerverekhez való operációs
         rendszer forgalmazójával”. A megtámadott határozat (706) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy „ha a munkacsoport‑hálózataikhoz
         választaniuk kell az üzleti tevékenységüket nehézkessé, kevéssé hatékonnyá és költségessé tevő, interoperabilitással kapcsolatos
         problémák felvállalása és a homogén Windows környezet között, a vevők hajlamosabbak lesznek az utóbbi lehetőséget választani”,
         illetve „ha egyszer már a Windowsra egységesítettek, valószínűtlen, hogy az ügyfélszámítógépeik és a munkacsoportszervereik
         közötti interoperabilitási problémákat állapítanának meg”.

      663    Ráadásul a Microsoftnak az egyesült államokbeli egyezség alapján megvalósított közlésekkel kapcsolatos állításai is bizonyítják,
         hogy ezeknek a közléseknek a következményeként nagyobb választék állt a fogyasztók rendelkezésére (lásd a megtámadott határozat
         (703) preambulumbekezdését).

      664    Végezetül emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 82. cikk nem csak a fogyasztókat közvetlenül
         károsító magatartásokra terjed ki, hanem azokra is, amelyek közvetve, a hatékony versenystruktúrát gyengítve károsítják őket
         (a 85/76. sz., Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 1979., 461. o.] 125. pontja
         és a fenti 229. pontban hivatkozott Irish Sugar kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 232. pontja). A jelen ügyben a Microsoft
         a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán azzal gyengítette a hatékony versenystruktúrát, hogy ott jelentős
         piaci részesedést szerzett.

      665    A fenti megfontolások alapján az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jut, hogy a Bizottság megállapítása, amely szerint
         az információk közlésének Microsoft általi megtagadása az EK 82. cikk b) pontjának értelmében a fogyasztók kárára korlátozza
         a műszaki fejlesztést, nem minősül nyilvánvalóan hibásnak. Az Elsőfokú Bíróság tehát megállapítja, hogy az új termék megjelenésével
         kapcsolatos körülmény megvalósul a jelen ügyben.

       v. Az objektív igazolhatóság hiányáról

       A felek érvei
      666    A Microsoft először is úgy érvel, hogy az érintett „technológiára” vonatkozó szellemi tulajdonjogai révén az információ közlésének
         megtagadása objektív módon igazolható volt. Kommunikációs protokolljai megtervezéséhez jelentős beruházásokat eszközölt, s
         az azok által elért kereskedelmi siker a jogos jutalmat jelenti. Általánosan elfogadott emellett, hogy valamely vállalkozás
         részéről annak megtagadása, hogy egy adott technológiáját versenytársaival közölje, igazolható lehet azon körülménnyel, hogy
         nem kívánja, hogy azok a vele való versenyben felhasználják ezt a technológiát.

      667    Válaszban a Microsoft arra a tényre hivatkozik, hogy az a technológia, amelynek versenytársaival való közlésére kötelezik,
         titoknak minősül, illetőleg hogy az a licencjogosultak számára jelentős értéket képvisel, valamint hogy jelentős innovációt
         tartalmaz.

      668    Az Elsőfokú Bíróság által feltett egyik írásbeli kérdésre válaszolva a felperes hozzáteszi: az, hogy nem adja licencbe a technológiát,
         objektív módon igazolható „tekintettel az innovációs hajlandóságra gyakorolt hátrányos hatásra, amely a technológiának a Sun
         (és mások) által a Microsoft termékeivel ugyanazon a piacon versenyző, »funkcionálisan azonos« termékek előállítására való
         használatából származna”.

      669    Másodszor a Microsoft felhozza, hogy a Bizottság az érveit egy új, jogilag hibás, az ítélkezési gyakorlatban meghatározottaktól
         radikálisan eltérő kritérium alapján utasította el. A megtámadott határozat (783) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy találta,
         hogy az EK 82. cikk megsértésének minősül a szellemi tulajdonjoggal védett információ közlésének megtagadása, ha mindent figyelembe
         véve a teljes iparági innovációra gyakorolt pozitív hatás ellensúlyozza az erőfölényben lévő vállalkozás innovációs hajlandóságát
         befolyásoló negatívumokat.

      670    A Microsoft állítja, hogy egy ilyen „mérlegelési feltétel” alkalmazása azzal a következménnyel jár, hogy az erőfölényben lévő
         vállalkozásoknak kevesebb érdeke lesz kutatásba és fejlesztésbe fektetni, mivel erőfeszítéseik gyümölcseit meg kell majd osztaniuk
         versenytársaikkal. A szellemi tulajdonjogok ösztönzik jogosultjukat az innováció folytatására, s egyúttal bátorítják a versenyző
         vállalkozásokat is a saját innovációra a „lemaradás” elkerülése végett. A Bizottság semmilyen kísérletet sem tesz annak „számszerűsítésére”,
         hogy a megtámadott határozatban előírt kötelező licencbe adás milyen negatív hatást gyakorol a felperes versenytársaira, akik
         ahelyett hogy vállalnák saját technológiájuk megteremtésének fáradalmait, inkább csak várják, hogy kiderüljön, milyen technológiát
         tudnak majd licenc keretében megszerezni.

      671    Ugyancsak kifogásolja a Microsoft e kritérium bizonytalan mivoltát és előre nem látható következményeit; megjegyzi különösen,
         hogy a Bizottság nem ad olyan útmutatást az erőfölényben lévő vállalkozások számára, amely lehetővé tenné annak megítélését,
         hogy „innovációs hajlandóság[uk] fenntartása igazolhatja‑e a szellemi tulajdonjog[uk] [saját] használatra való fenntartására
         irányuló döntést”. Általánosabban fogalmazva a megtámadott határozat nem fejti ki, hogy a kritériumot hogyan alkalmazták a
         jelen ügyben, illetőleg hogy azt a jövőben hogyan kell alkalmazni.

      672    Harmadszor a Microsoft vitatja a Bizottságnak az egyesült államokbeli egyezségre és a Sunnal kötött egyezségre való hivatkozásainak
         relevanciáját (lásd a lenti 687. pontot).

      673    Az egyesült államokbeli egyezség szerint a felperes kizárólag a szerverekhez való szoftverekben való alkalmazás érdekében
         köteles licencbe adni az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekben alkalmazott kommunikációs protokollokat.
         Ugyanakkor a megtámadott határozat szerint licencbe kell adnia a „szerverek közötti” kommunikációs protokolljait, lehetővé
         téve azok alkalmazását a közvetlenül konkurens operációs rendszerekben. A felperest az egyesült államokbeli egyezség alapján
         terhelő kötelezettség ötéves időszakra korlátozódik, márpedig valamely vállalkozást jobban ösztönzi a technológiák fejlesztésére,
         ha egy meghatározott időszak elteltét követően újra kizárólagosan használhatja e technológia további fejlesztéseit.

      674    A Sunnal való egyezség alapján kölcsönös, s mindössze hat évig tartó kötelezettségvállalás terheli őket egy technológia és
         a szellemi tulajdonjogok megállapodás szerinti megosztására. A megtámadott határozat szerint azonban a felperes nem választhatja
         meg licencbe vevőit, s cserébe sem kap mástól licencet; a jogdíjak és más, a licencre vonatkozó feltételek bizottsági szabályozás
         tárgyát képezik; s a felperes licencre vonatkozó kötelezettségei „a meghatározatlan jövőbe nyúlnak”.

      675    A CompTIA legelőször is hangsúlyozza az innovációnak az informatikai és kommunikációs piaci verseny vonatkozásában meglévő
         fontosságát, illetve annak szükségességét, hogy fennálljon „a [szellemi] tulajdonjogok védelmének erőteljes rendszere”. Kifejti
         többek között, hogy ezek a szellemi tulajdonjogok ösztönzik a vállalkozásokat arra, hogy meglévő termékeiket továbbfejlesszék,
         és új termékeket dobjanak piacra.

      676    Ezután a CompTIA a megtámadott határozat (783) preambulumbekezdésére hivatkozva előadja, hogy a Bizottság a jelen ügyben a
         mérlegelés új kritériumát alkalmazta, s e kritérium szerinte az ítélkezési gyakorlattal nem összeegyeztethető.

      677    A Bizottság először is úgy érvel, hogy kellően figyelembe vette a Microsoft által felhozott igazolást.

      678    Először is a Microsoft a keresetben elismerte, hogy egyetlen indokra támaszkodott, nevezetesen arra a tényre, hogy az érintett
         „technológiát” illetően szellemi tulajdonjogokkal rendelkezett. Ezen igazolás nem fogadható el, különösen mivel a fenti 107. pontban
         hivatkozott Magill‑ítélet alapjául szolgáló ügyben, amelyben nem volt kétséges, hogy a megtámadott határozat szerint az érintett
         vállalkozásoknak szerzői jogot kellett kötelezően licencbe adniuk, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a megtagadás nem
         volt objektív módon igazolható. A Bizottságot e pontban támogatja az SIIA is.

      679    Ezt követően a Bizottság kifejti, hogy a Microsoft érvelését úgy értelmezte, mint amely szerint az ügy tényállása, s különösen
         „a közlés elrendelésének az innovációs hajlandóságára gyakorolt hatása” olyannyira rendkívüli, hogy a Bizottság nem alkalmazhatta
         az ítélkezési gyakorlatbeli megoldásokat.

      680    A Microsoftnak kellett volna bizonyítania, hogy visszaélésszerű magatartása objektív módon igazolható. Pontosabban a felperesnek
         legalább azt bizonyítania kellett volna, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információ közlésére vonatkozó kötelezettsége
         hátrányosan befolyásolná innovációs hajlandóságát, illetve hogy fennáll annak a veszélye, hogy a hátrányos hatás túlsúlyban
         kerül „a Bizottság által azonosított azon körülményekhez képest, amelyek a magatartást egyébként visszaélésszerűvé tették”.
         Mindazonáltal a Microsoft pusztán elméleti érveket hozott fel, amelyeket egyáltalán nem támasztott alá.

      681    A Bizottság előterjeszti egyúttal, hogy megtagadását a Microsoft nem igazolhatja azzal a ténnyel, hogy a kérdéses technológia
         titoknak minősül, illetve értékes és jelentős innovációt tartalmaz. Ráadásul ezen igazolásra nem is hivatkozik a keresetben.

      682    Másodsorban a Bizottság cáfolja, hogy a jelen ügyben újfajta mérlegelési kritériumot alkalmazott volna.

      683    Először is a Bizottság elutasítja a Microsoft azon állítását, amely szerint valamely vállalkozás igazoltan tagadja meg versenytársaitól
         egy adott technológia közlését, ha azt kívánja megakadályozni, hogy azok ezt a technológiát alkalmazva versenyezzenek vele.
         Ezen érvelést úgy is lehet értelmezni, hogy még akkor is, ha a Bíróság által a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és
         IMS Health ítéletekben meghatározott kritériumok közül az első három teljesülne is, a licencbe adás megtagadása jogszerűnek
         minősülhet, ha a versenytársak a licencet az erőfölényben lévő vállalkozással való versenyre kívánják felhasználni. Ez az
         érv nyilvánvalóan nem helytálló. Ez az állítás úgy is értelmezhető, mint amely szerint a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ítéletben
         rögzített elvek nem alkalmazhatóak, ha a szellemi tulajdonjog technológiára vonatkozik. Eltekintve attól, hogy a Microsoft
         nem fejti ki, hogy a jelen összefüggésben mit is ért „technológia” alatt, rendkívül nehéz lenne különbséget tenni a „technológiai”
         szellemi tulajdonjogok és az „egyéb” szellemi tulajdonjogok között. Ugyancsak bizonytalan, hogy az interoperabilitásra vonatkozó
         kérdéses információ ilyen technológia‑e, különösen amennyiben is mindenféle innovatív jellemző nélküli, önkényesen alakított
         szabálynak minősül.

      684    Másodszor a Bizottság vitatja a Microsoft állítását, hogy a megtámadott határozat miatt versenytársainak majd nem lesz semmi
         késztetésük saját technológiájuk kifejlesztésére. A Microsoft nem tett észrevételeket a megtámadott határozat (697) preambulumbekezdésének
         megállapításával kapcsolatban, amely szerint, tekintettel a Microsoftnak az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek
         piacán meglévő kvázi monopóliumára, versenytársai nincsenek abban a helyzetben, hogy kommunikációs protokolljainak életképes
         alternatíváit fejlesszék ki.

      685    Harmadszor a Bizottság megjegyzi, hogy a Microsoft mindössze a protokollok tervezésében meglévő innovációs hajlandóságára
         hivatkozik, és nem veszi figyelembe termékeinek egyéb jellemzőit. A Bizottság hivatkozik a megtámadott határozat (724) preambulumbekezdésére,
         és felhozza, hogy ez a megközelítés nem helytálló.

      686    Negyedszer a Bizottság felhozza, hogy a Microsoft hallgat attól a tényről, hogy a kérdéses információ a 91/250 irányelv értelmében
         interoperabilitásra vonatkozó információ. Ezen irányelv 6. cikkéből kitűnik, hogy a közösségi jogalkotó szerint az interoperabilitásra
         vonatkozó információ nyilvánosságra hozatala előnyös az innováció szempontjából.

      687    Harmadsorban a Bizottság hivatkozik a Microsoft által a közigazgatási eljárás során és a megtámadott határozat meghozatalát
         követően tett egyes kijelentésekre. Így meghallgatásakor a Microsoft a Bizottság szolgálatainak kérdésére válaszolva azt állította,
         hogy nem észlelte, hogy az egyesült államokbeli egyezség hátrányosan érintette volna innovációs hajlandóságát. Hasonlóképpen,
         a közöttük megkötött egyezséget követően a Sunnal közösen tartott sajtótájékoztatón a Microsoft kijelentette, hogy mindkét
         vállalkozás folytatja a versenyzést és az innovációt, és hogy az „egyezség hatására nem kevesebb, hanem több lesz az innováció”.
         A Bizottság előterjeszti, hogy irreleváns a Microsoftnak az arra alapított érve, hogy az egyesült államokbeli egyezség kölcsönös
         kötelezettségvállalásokra vonatkozott, és megjegyzi, hogy amikor a Sun ezt az egyezséget megkötötte, akkor már eleve rendszerszerűen
         közölte az iparág egészével az érintett protokollokat.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      688    Az Elsőfokú Bíróság előzetesen megjegyzi, hogy jóllehet az EK 82. cikk megsértését jelentő körülmények fennállását illetően
         a Bizottság viseli a bizonyítási terhet, az érintett erőfölényben lévő vállalkozás, és nem a Bizottság feladata a közigazgatási
         eljárás befejezése előtt az esetleges objektív igazolhatóságra hivatkozni, és azt érvekkel és bizonyítékokkal alátámasztani.
         Ezt követően, ha erőfölénnyel való visszaélést kíván megállapítani, a Bizottság feladata annak bizonyítása, hogy a vállalkozás
         által felhozott érvek és bizonyítékok nem meggyőzőek, és ennek megfelelően a hivatkozott igazolás nem elfogadható.

      689    A jelen ügyben, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (709) preambulumbekezdésében megállapította, és a Microsoft
         a keresetben kifejezetten megerősítette, magatartása igazolásaként mindössze arra a tényre hivatkozott, hogy az érintett technológia
         szellemi tulajdon tárgyát képezi. Kifejtette, hogy ha megkövetelnék tőle, hogy harmadik feleknek hozzáférést adjon ehhez a
         technológiához, az „megszüntetné az újabb szellemi tulajdon létrehozására irányuló jövőbeni hajlandóságot” (a megtámadott
         határozat (709) preambulumbekezdése). A válaszban a felperes ugyancsak hivatkozott arra a tényre, hogy a technológia titkos
         és értékes, illetőleg hogy jelentős innovációt tartalmaz.

      690    Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a puszta tény – feltételezve, hogy helytállónak bizonyul –, hogy a megtámadott határozattal
         érintett kommunikációs protokollok vagy e protokollok specifikációi szellemi tulajdon tárgyát képezik, nem minősülhet a fenti
         107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletek értelmében vett objektív igazolásnak. A Microsoft érve összeegyeztethetetlen
         az ítélkezési gyakorlat által a szabad verseny érdekében elismert kivétel létének értelmével, mivel ha a szellemi tulajdon
         birtoklásának puszta ténye a licencbe adás megtagadása objektív módon való igazolásának minősülne, akkor az ítélkezési gyakorlat
         által felállított kivételek sosem lennének alkalmazhatók. Más szóval a szellemi tulajdon licencbe adásának megtagadása sosem
         minősülhetne az EK 82. cikk megsértésének, jóllehet a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben a
         Bíróság kifejezetten ezzel ellentétes megállapítást tett.

      691    Emlékeztetni kell arra, hogy amint az a fenti 321., 323., 327. és 330. pontban megállapítást nyert, a közösségi jogalkotó
         úgy véli, hogy a szellemi tulajdonjog jogosultja kizárólagos jogának legfőbb lényegét jelenti az a tény, hogy e jogát kizárólag
         a saját javára is kihasználhatja. Ennek megfelelően, önmagában a harmadik félnek való licencbe adás egyszerű megtagadása még
         erőfölényben lévő vállalkozás részéről sem minősülhet az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek. Ez a megtagadás
         csak akkor tekinthető visszaélésszerűnek, ha olyan rendkívüli körülmények jellemzik, mint amelyeket az ítélkezési gyakorlat
         eddig felvázolt, s ennek megfelelően a hatékony versenynek a piacon való fenntartásához fűződő közérdek alapján be lehet avatkozni
         a szellemi tulajdonjog jogosultjának kizárólagos jogába megkövetelve tőle, hogy licencet adjon a piacra belépni vagy ott megmaradni
         kívánó harmadik feleknek. Emlékezni kell arra, hogy amint az Elsőfokú Bíróság azt fentebb megállapította, a jelen ügyben megvalósultak
         ilyen rendkívüli körülmények.

      692    Ugyancsak nem elfogadható a Microsoftnak a válaszban felhozott azon érve, amely szerint az érintett technológia titkos, jelentős
         értéket képvisel, és fontos innovációt tartalmaz.

      693    Először is az a tény, hogy az érintett technológia titkos, a Microsoft egyoldalú üzleti döntésének következménye. Emellett,
         a Microsoft nem hivatkozhat az interoperabilitásra vonatkozó információ állítólagos titkosságára, annak alatámasztására, hogy
         csak akkor kötelezhető a közlésére, ha a Bíróság által a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben
         azonosított rendkívüli körülmények fennállnak, miközben a megtagadást is az információ állítólagos titkos jellegével igazolja.
         Végezetül nincs indoka annak, hogy a titkos technológiának miért kellene magasabb szintű védelmet élveznie, mint például azon
         technológiának, amelyet feltalálójának a szabadalmi eljárásban szükségszerűen fel kellett tárnia a nyilvánosság előtt.

      694    Másodszor, mint a jelen ügyben is, attól a pillanattól kezdve, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információ nélkülözhetetlenségét
         megállapították, ez az információ szükségszerűen jelentős értékűnek minősül a hozzáférésre vágyó versenytársak számára.

      695    Harmadszor, maga az a tény, hogy az érintett vállalkozás szellemi tulajdonjog jogosultja, magában foglalja, hogy ennek a jognak
         a tárgya innovatív vagy eredeti jellegű. Szabadalom nem létezhet feltalálás nélkül, s szerzői jog sem eredeti jellegű mű nélkül.

      696    Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi továbbá, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem egyszerűen csak elutasította a Microsoft
         azon érvét, miszerint az a tény igazolta a releváns információ nyilvánosságra hozatalának megtagadását, hogy az érintett technológia
         szellemi tulajdonjog alá tartozott. A Bizottság ugyanis vizsgálta a felperes azon érvét is, amely szerint ha megkövetelnék
         tőle, hogy harmadik feleknek hozzáférést engedjen a technológiához, az hátrányosan érintené innovációs hajlandóságát (a megtámadott
         határozat (709) és (712) preambulumbekezdése).

      697    Az Elsőfokú Bíróság szerint, amint azt a Bizottság helyesen terjeszti elő, a kiinduló bizonyítási terhet viselő Microsoft
         (lásd a fenti 688. pontot) nem bizonyította kellő mértékben, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információ közlésére vonatkozó
         kötelezettsége hátrányosan befolyásolta volna innovációs hajlandóságát.

      698    Ennek kapcsán a Microsoft mindössze homályos, általános, és elméleti érveket terjesztett elő. Így, amint azt a Bizottság a
         megtámadott határozat (709) preambulumbekezdésében megjegyzi, a harmadik kifogásközlésre 2003. október 17‑én adott válaszában
         a Microsoft mindössze azt a kijelentést tette, hogy „[a] nyilvánosságra hozatal […] megszüntetné az újabb szellemi tulajdon
         létrehozására irányuló jövőbeni hajlandóságot” anélkül, hogy pontosította volna, hogy melyek az ily módon érintett technológiák
         vagy termékek.

      699    Az előző pontban hivatkozott válasz egyes részeiben a Microsoft mind az ügyfélszámítógépekhez, mind a szerverekhez való operációs
         rendszereit illetően hivatkozik az innovációs hajlandóságát érintő hátrányos hatásra.

      700    E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a megtámadott határozat (713)–(729) preambulumbekezdésében a Bizottság helytállóan
         cáfolta a Microsoftnak a termékei klónozásának veszélyére alapított érvét. Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat
         5. cikkében előírt korrekciós intézkedés nem teszi lehetővé és nem is célja lehetővé tenni a Microsoft versenytársainak a
         termékek klónozását (lásd a fenti 198–206., 240–242. és 656–658. pontot).

      701    Következésképpen nem bizonyított, hogy azon információ nyilvánosságra hozatala, amelyre a megtámadott határozat vonatkozik,
         jelentősen csökkentené, vagy méginkább megszüntetné a Microsoft innovációs hajlandóságát.

      702    Ebben az összefüggésben az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (730)–(734) preambulumbekezdésében
         helytállóan állapítja meg, a szóban forgó ágazat gazdasági szereplőinek bevett gyakorlata a termékeikkel való interoperabilitást
         megkönnyítő információk közzététele, sőt maga a Microsoft is ezt a gyakorlatot követte, amíg megfelelő pozícióra nem tett
         szert a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán. Ez a közzététel lehetővé teszi az érintett szereplők számára,
         hogy saját termékeiket még vonzóbbá, és ezáltal értékesebbé tegyék. Valójában a jelen ügyben egyetlen fél sem állította, hogy
         a közzétételnek bármilyen negatív hatása lett volna e szereplők innovációs hajlandóságára nézve.

      703    Az Elsőfokú Bíróság úgy véli továbbá, hogy ha az egyesült államokbeli egyezség és az MCPP szerinti, a kliens–szerver protokollokra
         vonatkozó közzététel nem gyakorolt negatív hatást a Microsoft innovációs hajlandóságára (a megtámadott határozat (728) preambulumbekezdése),
         akkor nincs nyilvánvaló ok azt gondolni, hogy a szerverek közötti protokollokra vonatkozó közzététel esetében a következmények
         eltérők lennének.

      704    Végezetül az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a határozat téves értelmezésén alapult a Microsoft állítása, amely szerint
         a megtámadott határozatban a Bizottság új mérlegelési kritériumot alkalmazott, amikor elutasította a Microsoft által felhozott
         objektív igazolást.

      705    Ez az állítás a megtámadott határozat (783) preambulumbekezdésének egyetlen mondatára alapul, amely a határozatnak azon részéhez
         (az (560)–(778) preambulumbekezdés) tartozik, amelyben a Bizottság a kérdéses megtagadást elemzi.

      706    Ez a mondat a következőképpen hangzik:

      „[A] jelen ügyben érintett nyilvánosságra hozatal körének alapos vizsgálata arra enged következtetni, hogy mindent figyelembe
         véve az információk közzétételének elrendelése miatt a Microsoft innovációra való ösztönzésére gyakorolt esetleges negatív
         hatásoknál sokkal jelentősebb az egész ágazat (és benne a Microsoft) innovációs szintjére gyakorolt pozitív hatás.”

      707    Mindazonáltal ez a mondat együtt olvasandó az azt az ugyanazon preambulumbekezdésben követővel, amely szerint „[...] a Microsoft
         innovációja ösztönzésének védelme nem minősülhet olyan objektív igazolásnak, amely képes ellensúlyozni a fent megállapított
         rendkívüli körülményeket”.

      708    Össze kell vetni emellett a megtámadott határozat (712) preambulumbekezdésével is, amelyben a Bizottság az alábbi megfontolásoknak
         ad hangot:

      „A fentiekben megállapítottuk […], hogy a szolgáltatás Microsoft részéről történő megtagadása a verseny megszüntetésének kockázatát
         jelenti a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán azáltal, hogy a megtagadott input ezen a piacon nélkülözhetetlen
         az üzleti tevékenység folytatásához, és hogy a Microsoft megtagadása a fogyasztók kárára hátrányosan befolyásolja a technológiai
         fejlődést. Ezeknek a rendkívüli körülményeknek a fényében a Microsoft megtagadása nem igazolható objektív módon pusztán azzal,
         hogy az szellemi tulajdon licencbe adása megtagadásának minősül. Szükséges tehát mérlegelni, hogy a Microsoftnak az innovációs
         hajlandóságára vonatkozó érvei ellensúlyozzák‑e ezeket a rendkívüli körülményeket.”

      709    Másként fogalmazva, az ítélkezési gyakorlatban rögzített (lásd a fenti 331–333. pontot) elveknek megfelelően a Bizottság,
         miután megállapította, hogy a Bíróság által a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben azonosított
         rendkívüli körülmények a jelen ügyben megvalósultak, megvizsgálta, hogy a Microsoft által felhozott, az innovációs hajlandósága
         állítólagos sérelmére alapuló igazolás érvényesülhet‑e ezekkel a rendkívüli körülményekkel szemben, beleértve azt a körülményt
         is, hogy a kérdéses megtagadás az EK 82. cikk b) pontja értelmében a fogyasztók kárára korlátozta a technológiai fejlődést.

      710    A Bizottság elutasító álláspontra jutott, de nem a kérdéses információ közlése kötelezettségének a Microsoft innovációs hajlandóságára
         gyakorolt negatív hatása, és az e kötelezettség által az ágazati innováció egészére gyakorolt pozitív hatás összevetése révén,
         hanem azáltal, hogy elvetette a Microsoftnak a termékei „klónozására” vonatkozó kételyeit (a megtámadott határozat (713)–(729) preambulumbekezdése),
         megállapította, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információk közlése a kérdéses ágazatban általános gyakorlat (a megtámadott
         határozat (730)–(735) preambulumbekezdése), valamint bemutatta, hogy az IBM által 1984‑ben a Bizottság irányában vállalt kötelezettség
         lényegében nem különbözik attól, amelyet a megtámadott határozat rendel el a Microsoft számára ((736)–(742) preambulumbekezdés),
         illetőleg hogy megközelítése megfelel a 91/250 irányelvnek (a megtámadott határozat (743)–(763) preambulumbekezdése).

      711    A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a Microsoft nem bizonyította a kérdéses interoperabilitásra vonatkozó
         információ közzététele megtagadásának semmilyen objektív igazolásának meglétét.

      712    Mivel a Bíróság által a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑, és IMS Health ítéletekben azonosított körülmények a jelen
         ügyben megvalósultak, el kell utasítani mint alaptalant a jogalap első részét.

      2.     Az arra alapított második részről, miszerint a Sun nem kérte a Microsofttól annak a technológiának a szolgáltatását, amelynek
         a közlését a Bizottság elrendeli

      a)     A felek érvei
      713    A Microsoft először is úgy érvel, hogy a Sun nem kért hozzáférést a megtámadott határozat szerinti interoperabilitásra vonatkozó
         információhoz.

      714    A felperes a Sun panaszának egyik részére hivatkozva állítja, hogy az 1998. szeptember 15‑i levélben lévő kérés nem kommunikációs
         protokolljainak „kimerítő és pontos specifikációira”, hanem a szerverekhez való Windows operációs rendszerek belső jellemzőire
         vonatkozó részletes információkra irányult.

      715    Ennek megfelelően, még ha feltételezzük is, hogy az 1998. október 6‑i levél értelmezhető úgy, mint amely megtagadást tartalmaz,
         quod non nem lehet azt állítani, hogy a Microsoft megtagadta volna a Suntól azon technológia átadását, amit a megtámadott határozat
         szerint nem tett közzé.

      716    Emellett, a „Sun kérésének terjedelméből nem derült ki a Microsoft számára, hogy […] a Sun a[z ő] kommunikációs protokolljainak
         licencét kívánta megszerezni”.

      717    A felperes megjegyezte emellett, hogy a Sun panasza nem említi a kommunikációs protokollokat.

      718    Végezetül a Microsoft megjegyzi, hogy 1998. szeptember 15‑i levelében a Sun kifejezte azon meggyőződését, hogy „a Microsoftnak
         továbbá meg kellene osztania a referenciaimplementációt és az annak biztosításához szükséges információkat, hogy a COM‑objektumok
         és az Active Directory technológiák teljes köre – visszafejtés alkalmazása nélkül – teljesen kompatibilisen futhasson a Solarison.”
         A Microsoft szerint az e „technológiákhoz” való hozzáférés lehetővé tette volna a Sun számára, hogy lényegében „lemásolja”
         a szerverekhez való Windows operációs rendszerek valamennyi funkcionalitását, s ráadásul a Sun kérése még „fejlesztés alatt
         álló technológiára vonatkozott”, mivel a Windows 2000 Server és az Active Directory csak 1999 decemberében került forgalomba.

      719    Másodszor a Microsoft előterjeszti, hogy a Sun kérésére az 1998. október 6‑i levélben nem egy „egyszerű visszautasítás” volt
         a válasz, a felperes ugyanis felkérte a Sunt, hogy vitassák meg, „hogy a két cég milyen módon tudná közös vevőik előnyére
         növelni a termékeik közötti interoperabilitást”. Ez a levél emellett megemlített különféle módszereket is, amelyek révén a
         Sun „interoperabilitást érhetne el”. A felperes hivatkozik a megtámadott határozat (565) preambulumbekezdésére és állítja,
         hogy a Bizottság nem mondhatja, hogy az érintett technológiák olymértékben összetettek voltak, hogy a Suntól nem volt elvárható,
         hogy tudja, mely technológiákra volt szüksége, mivel a Sun a szerverekhez való operációs rendszerek nagymértékben szakosodott
         forgalmazója, és különben is a Sun felelőssége volt a megkeresés tartalmának pontos meghatározása.

      720    A Microsoft emellett előterjeszti azt is, hogy felvetésére a Sun nem válaszolt, és különösen megjegyzi, hogy a Sun nem vett
         részt a termékeik interoperabilitásának megvitatására szervezett találkozón.

      721    Végezetül a Microsoft úgy érvel, hogy nincs ellentmondás egyrészt azon álláspontja, amely szerint nem egyértelmű, hogy megtagadta
         volna kommunikációs protokolljai specifikációinak közlését a Sunnal, vagy „bárki mással”, aki azt kérte, és másrészt azon
         tény között, hogy a megtámadott határozat megsemmisítését kívánja elérni. Jelentős különbség van az „operációs rendszerek
         valamely másik vezető forgalmazójával való megegyezésen alapuló kölcsönös licencbe adásra irányuló megállapodás” és „a technológiai
         tulajdon egész világgal való megosztásának hatóság által előírt kötelezettsége között”.

      722    Harmadszor a Microsoft arra hivatkozik, hogy a Sun nem kérte tőle szellemi tulajdonának abból a célból való licencbe adását,
         hogy a Sun képes legyen munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereknek az EGT területén való kifejlesztésére. Így a
         Microsoftnak, amikor válaszolt az 1998. szeptember 15‑i levélre, nem volt kötelessége figyelembe venni az őt az EK 82. cikk
         alapján a hatékony és torzításmentes verseny korlátozása vonatkozásában terhelő különös felelősséget.

      723    Ezen összefüggésben a Microsoft rámutat arra, hogy a Sun az Egyesült Államokban honos vállalkozás, és hogy az 1998. szeptember
         15‑i levelet a Sun egyesült államokbeli székhelyéről írták, és a szintén az Egyesült Államokban honos Microsoft egyesült államokbeli
         székhelyére küldték. Az EGT‑vel való mindennemű kapcsolat hiányában, és arra tekintettel, hogy a levél nem említette, hogy
         az érintett technológia szükséges lett volna munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereknek az EGT területén való kifejlesztéséhez
         és forgalmazásához, a Microsoftnak nem volt oka azt vizsgálni, hogy a Sun az EGT területére nézve licencet kíván szerezni.

      724    A Bizottság a Microsoft érveinek teljes egészét elutasítja.

      725    Először is a Bizottság úgy érvel, hogy a Sunnak az 1998. szeptember 15‑i levelében lévő kérése, „jóllehet bizonyos tekintetben
         szélesebb, mint a [megtámadott] határozat alkalmazási köre”, kellően világos volt ahhoz, hogy a Microsoft megértse, hogy i. a
         Sun az interoperabilitásra vonatkozó információkhoz kér hozzáférést, és hogy ii. ezen információknak a Windows munkacsoport‑hálózatok
         egyes jellemzőihez (az „Active Directory tartományhoz”) kapcsolódó része nélkülözhetetlen a Sun számára ahhoz, hogy tényleges
         versenyt tudjon megvalósítani a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán.

      726    A Bizottság szerint a Microsoft félremagyarázza a Sun kérését, amikor azt állítja, hogy az a forráskódra és nem az interfészekre
         vonatkozó információra irányult. A Sun kérése arra irányult, hogy termékei „fennakadás nélkül tudjanak kapcsolatba lépni”
         a Windows‑környezettel, s az 1998. október 6‑i levélben Maritz úr is világosan megállapította, hogy a kérést úgy értelmezte,
         mint amely az interoperabilitásra vonatkozó információra irányul. Emellett a Sun panaszában egyértelművé tette, hogy az „interfészekre
         vonatkozó információhoz” kívánt hozzáférni.

      727    A Bizottság a megtámadott határozat (713)–(722) preambulumbekezdésére hivaktozva kifejti, hogy az interoperabilitásra vonatkozó
         információ nem teszi lehetővé a Microsoft versenytársai számára a munkacsoportszerverekhez való Windows operációs rendszerek
         funkcióinak „klónozását” vagy „lemásolását”.

      728    Nem releváns az a tény, hogy a Sun nem használta a „kommunikációs protokoll” kifejezést, mivel a Windows szoftverrel való
         összeköttetéshez és interakcióhoz szükséges információhoz való hozzáférés kérése és a protokoll specifikációkhoz való hozzáférés
         kérése „egy és ugyanaz a dolog”.

      729    A Bizottság megjegyzi emellett, hogy 1998. október 6‑i levelében a Microsoft nem említi azt a tényt, hogy a Sun kérése „fejlesztés
         alatt álló technológiára vonatkozik”. Mindenesetre ez az érv nem elfogadható, mivel amikor a Sun 1998. szeptember 15‑i levelét
         a Microsoftnak elküldte, a Windows 2000 Server első béta verziója már egy éve a piacon volt.

      730    Másodszor a Bizottság úgy érvel, hogy a Microsoft nem tagadhatja, hogy elutasította a Sun kérését.

      731    Egyfelől a Microsoft álláspontja nem áll összhangban azon kérelmével, hogy a megtámadott határozat 5. cikkét semmisítsék meg.

      732    Másfelől a Bizottság a megtámadott határozat (194)–(198) preambulumbekezdésére hivatkozva előadja, hogy a Microsoft kifejezetten
         megerősítette a Bizottságnak, hogy egyes, az interoperabilitásra vonatkozó információkhoz megtagadta a hozzáférést. Amint
         azt a megtámadott határozat (573)–(577) preambulumbekezdése megállapítja, ez a megtagadás egy általános gyakorlat része. Hasonlóképpen,
         a Microsoft az ideiglenes intézkedés iránti eljárás alatt is azt állította, hogy a megtagadás „üzleti modelljének” része volt.

      733    Harmadrészt a Bizottság nincs meggyőződve arról, hogy ha a Sun pozitívabban viszonyult volna a Microsoftnak az interoperabilitás
         megvitatására vonatkozó állítólagos „ajánlatához”, akkor a Microsoft közölte volna a Sunnal a kért információt. A Bizottság
         hivatkozik a Microsoft ügyvezetői által tett, és a megtámadott határozat (576) és (778) preambulumbekezdésében szereplő egyes
         nyilatkozatokra. A Bizottság valószínűtlennek tartja, hogy Goldberg úr, a Microsoftnak az 1998. október 6‑i levélben említett
         alkalmazottja döntéshozatali felhatalmazással rendelkezett volna ilyen kérdésekben. A Sun részéről Terranova úr 1998. november
         25‑én találkozott Goldberg úrral, s a Microsoft nem magyarázza meg, hogy miért akadályozta meg az interoperabilitás kérdésének
         további megvitatását az a tény, hogy Terranova úrnak le kellett mondania a következő, 1999. március 8‑ára tervezett találkozót.
         Végezetül a Bizottság megjegyzi, hogy ezen utolsó találkozónak a Goldberg úr által javasolt napirendje a legcsekélyebb utalást
         sem tartalmazta az érintett technológiákra, mint például az Active Directoryra.

      734    Harmadszor a Bizottság nem találja lényegesnek, hogy a Sun 1998. szeptember 15‑i levelében nem hivatkozott kifejezetten az
         EGT‑re. Először is, mivel az érintett földrajzi piac világméretű, a levélben szereplő kérés szükségszerűen kiterjedt az EGT‑re
         is, és másodszor a Sun 1998. december 10‑én panaszt nyújtott be a Bizottsághoz.

      b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      735    Az egyetlen jogalapja második részének alátámasztására felhozott érvelésében a Microsoft azt próbálja bizonyítani, hogy a
         Bizottság semmi esetre sem állapíthatta volna meg a megtámadott határozatban, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információ
         közzétételének megtagadásával a Microsoft visszaélt erőfölényével, mivel ténylegesen semmiféle megtagadással nem vádolható.
         Ennek az érvnek az alátámasztására a Microsoft lényegében a Sunnal való 1998 végi levélváltásra hivatkozik. Érvelése három
         fő részből áll. Először is a Microsoft az állítja, hogy a Sun 1998. szeptember 15‑i levelében szereplő kérése nem a megtámadott
         határozat szerinti interoperabilitásra vonatkozó információra irányult. Másodszor tagadja, hogy a levélben szereplő kérés
         teljesítését 1998. október 6‑i levelében megtagadta volna. Harmadszor a Microsoft felhozza, hogy 1998. szeptember 15‑i levelében
         a Sun nem kért licencet a Microsoft által az EGT‑ben bírt szellemi tulajdonjogokra nézve.

      736    Ezen részek mindegyike külön‑külön vizsgálandó.

       A Sun kérésének tartalmáról
      737    Először is emlékeztetni kell az 1998. szeptember 15‑i levél tartalmára, és ennek a levélnek a megtámadott határozatban megjelenő
         bizottsági elemzésére.

      738    A levélben a Sun az alábbiak szerint írja körül a Microsofttól kért információt:

      –        először is az annak lehetővé tételéhez szükséges valamennyi információ, hogy natív támogatást tudjon nyújtani a Solarison
         a COM‑objektumokhoz;

      –        másfelől az annak lehetővé tételéhez szükséges valamennyi információ, hogy natív támogatást tudjon nyújtani a Solarison az
         Active Directory technológiák teljes köréhez.

      739    Ugyanezen levélben a Sun megjelölte a kért információ terjedelmét és a kérés célját is, jelezve, hogy:

      –        a Solarison futtatandó alkalmazásoknak fennakadás nélkül kellene tudniuk kapcsolatba lépni a COM‑on és/vagy az Active Directoryn
         keresztül a Windows operációs rendszerekkel és/vagy a Windows‑alapú szoftverekkel;

      –        a Microsoftnak meg kellene osztania a referenciaimplementációt és az annak biztosításához szükséges információkat, hogy a
         COM‑objektumok és az Active Directory technológiák teljes köre – visszafejtés alkalmazása nélkül – teljesen kompatibilisen
         fusson a Solarison;

      –        az információt a piacon lévő valamennyi COM‑objektum és az Active Directory technológiák teljes körére nézve kellene megosztani;
      –        a jövőben piacra kerülő COM‑objektumok és Active Directory technológiák esetében az információkat késedelem nélkül és folyamatos
         jelleggel kellene szolgáltatni.

      740    A megtámadott határozat (186) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy értelmezi a Sun 1998. szeptember 15‑i levelében szereplő
         kérésének második részét (lásd a fenti 738. pontot), mint amely „a Solaris arra való képességét célozza, hogy a Windows 2000
         munkacsoport‑hálózatokban teljesen kompatibilis tartományvezérlőként, vagy az Active Directory tartományfelépítéssel (biztonság,
         címtárszolgáltatás) teljesen kompatibilis tagszerverként (különösen mint állomány‑ és nyomtatókiszolgáló) működhessen. Emellett
         az a tény, hogy a Sun kérése mind a kliens–szerver interoperabilitásra, mind pedig a szerverek közötti interoperabilitásra
         kiterjed, összhangban áll azzal a ténnyel, hogy a „Windows‑tartományfelépítés” szorosan összekapcsolja az interoperabilitás
         mindkét formáját. Más szóval a „Sun kérése magában foglalta a Windows munkacsoportszerverek által az állománnyal és nyomtatással,
         illetve a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások Windows munkacsoport‑hálózatok
         részére történő nyújtásához használt protokollok specifikációit, beleértve „a Windows munkacsoportszerver és a Windows ügyfélszámítógép
         közötti közvetlen összeköttetést és interakciót, valamint az e számítógépek közötti közvetett, egy vagy több más Windows munkacsoportszerveren
         keresztül megvalósuló összeköttetést és interakciót” (a megtámadott határozat (187) preambulumbekezdése).

      741    A megtámadott határozat (188) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálja a Sun kérésének első részét (lásd a fenti 738. pont
         első franciabekezdését). A Bizottság megjegyzi, hogy a COM/DCOM „a Windows termékekben az állománnyal és nyomtatással, illetve
         a felhasználók és felhasználócsoportok adminisztrációjával kapcsolatos szolgáltatások nyújtásához használt” technológia, és
         úgy találja, hogy átfedés van a Sun kérésének e része és annak második, az Active Directoryra vonatkozó része között. A következő
         preambulumbekezdésben azonban a Bizottság megállapítja, hogy „a Sun kérésének a COM‑technológiát érintő információkra vonatkozó
         egyetlen része, amely releváns a [megtámadott határozatban] vizsgált megtagadás kapcsán az az, amely a Sunnak az Active Directoryval
         való kompatibilitásra vonatkozó kérésében jelenik meg”. Ezt a megállapítást egybe kell vetni a Bizottságnak a megtámadott
         határozat (566) preambulumbekezdésében megjelenő állításával, amely szerint először is „a [megtámadott határozat szerinti]
         egyetlen kérdéses megtagadás a Windows munkacsoportszerverek által a Windows ügyfélszámítógépeknek nyújtott munkacsoportszerver‑szolgáltatásokat
         szervező Windows‑tartományfelépítés alapjául szolgáló protokollok teljes specifikációja közlésének megtagadása” és másodszor,
         hogy „az a tény, hogy a Microsoft a Sunnak a COM‑objektumok platformokon keresztüli hordozhatóságát megkönnyítő információkra
         vonatkozó kérését is elutasította, nem képezi a [megtámadott határozatban] szolgáltatás megtagadásának tekintett magatartás
         részét”.

      742    A Bizottság a megtámadott határozat (190) preambulumbekezdésében hozzáteszi, hogy a Sun kérésében benne foglaltatik, hogy
         a Sun azért kíván hozzáférni a specifikációkhoz, hogy azokat implementálni tudja saját termékeiben.

      743    A Bizottság a megtámadott határozat (199)–(207) preambulumbekezdésében egy sor megfontolást sorol fel annak bemutatására,
         hogy az az információ, amelyhez a Sun 1998. szeptember 15‑i levelében hozzáférést kér, kapcsolódik az interoperabilitáshoz.
         Először is elutasítja a Microsoftnak a 2003. október 17‑i, harmadik kifogásközlésre adott válaszában szereplő állítását, amely
         szerint a Sun azt kívánta a Microsofttól, hogy az készítse el az Active Directory Solarison futtatható változatát. Másodszor
         a Bizottság elutasítja a Microsoft által szintén a közigazgatási eljárás során előterjesztett érvet, amely szerint a Sun kérése
         „a szerverekhez való Windows operációs rendszerek belső felépítésére” vonatkozott, és ezáltal túlment az interoperabilitásra
         vonatkozó információk körén. Ez utóbbi pont kapcsán a Bizottság megjegyzi, hogy 1998. szeptember 15‑i levelében a Sun kifejezetten
         megállapítja, hogy szándéka a Solaris környezet és a Windows környezet közötti „fennakadás nélküli kapcsolat” elérése (a megtámadott
         határozat (207) preambulumbekezdése). Ugyancsak megjegyzi a Bizottság, hogy az 1998. október 6‑i levél bizonyítja, hogy a
         Microsoft teljes egészében megértette, hogy a Sun a „Windows bizonyos funkcióival” való interoperabilitásra vonatkozó információkhoz
         kívánt hozzáférni (a megtámadott határozat (207) preambulumbekezdése).

      744    Mindezek után az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy jóllehet a Bizottság az ellenkérelemben maga is elismeri, hogy az 1998.
         szeptember 15‑i levélben lévő kérés tartalma bizonyos tekintetben tágabb volt, mint a megtámadott határozaté, vitathatatlan,
         hogy ebben a levélben a Sun meghatározta kérésének terjedelmét azzal, hogy jelezte, mindössze azt kívánja, hogy termékei képesek
         legyenek „fennakadás nélkül kommunikálni” („seamlessly communicate”) a Windows környezettel. Hasonlóképpen, a Sun levelében azt is kijelentette, hogy a kért információnak „biztosítania kell,
         hogy a COM‑objektumok és az Active Directory technológiák teljes köre – visszafejtés alkalmazása nélkül – teljesen kompatibilisen
         fusson a Solarison”. Másként fogalmazva, az 1998. szeptember 15‑i levél szövegéből egyértelmű, hogy a Sun információhoz való
         hozzáférést kért, és hogy ennek az információnak lehetővé kellett volna tennie számára, hogy elérje a termékei és a Windows
         környezet közötti interoperabilitást.

      745    Az 1998. szeptember 15‑i levél szövegéből az is kitűnik, hogy a Sun magas fokú interoperabilitást kívánt elérni saját termékei
         és a Windows‑tartományfelépítés között. Amikor Maritz úr az 1998. október 6‑i levélben jelzi, hogy a Microsoft nem tervezi
         az Active Directory Solarishoz „portolását” („to port”), és hogy léteznek „az Active Directoryval való interoperabilitáshoz […] különféle szintű funkcionalitások”, világos különbséget
         tesz az egyik rendszer másikhoz való „portolása” révén elérhető magas fokú interoperabilitás és a levélben javasolt egyéb
         módszerek alkalmazásával elérhető alacsonyabb vagy „különféle” szintűek között.

      746    Másodszor a Microsoft nem hivatkozhat ésszerűen arra a tényre, hogy a Sun nem használta panaszában a „kommunikációs protokoll”
         kifejezést. Amint azt a megtámadott határozat (49) preambulumbekezdése rögzíti, és amint azt a Bizottság beadványaiban helytállóan
         megjegyzi, a „protokoll” a hálózatban lévő különféle szoftverek összeköttetésére és interakciójára vonatkozó szabályok összessége
         (lásd még a fenti 196. és 197. pontot). Amint az a fenti 740. pontban már megállapítást nyert, éppen ezek a szabályok azok,
         amelyekről a Sun információt szeretett volna kapni. A Microsoft érvelése annál is inkább elfogadhatatlan, mivel azt tisztán
         formális természetű. Az 1998. október 6‑i levélben Maritz úr többször hivatkozik a Microsoft és a Sun, illetve más szoftver‑forgalmazók
         termékei közötti interoperabilitásra. A Microsoft tehát annak ellenére is pontosan értette a Sun kérésének tartalmát, hogy
         az, 1998. szeptember 15‑i levelében formálisan nem hivatkozott „kommunikációs protokollokra”.

      747    Harmadszor nem fogadható el a Microsoft azon állítása, hogy a technológiához való hozzáférés lehetővé tenné a Sun számára,
         hogy a szerverekhez való Windows operációs rendszereknek lényegében valamennyi funkcionalitását „lemásolja”. A fenti megfontolásokból
         következik, hogy a Sun a termékei és a Windows‑tartományfelépítés közötti interoperabilitás eléréséhez szükséges információhoz
         kívánt hozzáférni. Amint azt a megtámadott határozat (34), (570) és (571) preambulumbekezdése kimondja, és azt a fenti 199–206. pont
         megállapítja, ez az eredmény elérhető mindössze bizonyos protokollok specifikációinak közlésével, azaz az implementáció részleteinek
         közzététele nélkül is. Amennyiben a Microsoft állítása arra a tényre alapul, hogy 1998. szeptember 15‑i levelében a Sun azt
         jelzi, hogy a Microsoftnak közölnie kellene a „referenciaimplementációt”, az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy még akkor
         is, ha a Sun ezáltal a Microsoft forráskódja részleteinek közlését kérte, a Sun kérésének tartalma alapján (lásd a fenti 744. pontot)
         a Microsoft nem juthatott arra a következtetésre, hogy a Sun kérése nem vonatkozott egyúttal a megtámadott határozat szerinti
         protokollok specifikációira, miközben a határozat által szankcionált magatartás, amint azt a megtámadott határozat (569) preambulumbekezdése
         megállapítja, csak az e specifikációk közlésének megtagadását jelentő magatartásra vonatkozott.

      748    Negyedszer a Microsoft nem hivatkozhat hatékonyan arra, hogy a Sun 1998. szeptember 15‑i levelében lévő kérés „még fejlesztés
         alatt álló technológiára” vonatkozott. Ez az állítás teljesen irreleváns azon kérdés megválaszolásában, hogy a kérés a megtámadott
         határozat szerinti interoperabilitásra vonatkozó információra vonatkozott‑e. Nem veszi figyelembe azt a tényt sem, hogy amint
         azt a megtámadott határozat (398) és (790) preambulumbekezdése megállapítja, a Microsoft már 1997. szeptember 23‑án, majd
         egy évvel a Sun levelének kelte előtt elkezdte forgalmazni a Windows 2000 Server első béta változatát.

      749    Fenti megfontolások összességéből arra kell következtetni, hogy a Microsoft állításával ellentétben a Sun 1998. szeptember
         15‑i levelében lévő kérés egyértelműen a megtámadott határozatban szereplő, és annak 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés
         tárgyát képező interoperabilitásra vonatkozó információra irányult.

       Az 1998. október 6‑i levél tartalmáról
      750    A Microsoft érvelésének a jogalap második része alátámasztására irányuló, azaz az 1998. október 6‑i levél tartalmára vonatkozó
         második része szintén nem elfogadható.

      751    E levél szövegezését megírása kontextusának, szerzője személyének és az érintett technológiákra vonatkozó ismeretének, illetőleg
         a Microsoft által a megtámadott határozat elfogadásáig követett magatartásnak a tükrében megvizsgálva meg kell állapítani,
         hogy a Bizottság ezt a levelet a megtámadott határozatban helyesen értelmezte úgy, mint amely a Sun által kért információk
         közlésének megtagadását tartalmazza.

      752    E tekintetben emlékeztetni kell először is arra, hogy amint az a jogalap első része kapcsán megállapítást nyert, a Microsoft
         által az interoperabilitásra vonatkozó információ közlésének és felhasználása engedélyezésének megtagadására vonatkozóan előadott
         érvelés nagymértékben a saját és a versenytársak termékei közötti interoperabilitás elérendő fokára támaszkodik. A közigazgatási
         eljárás során és a jelen eljárásban is a Microsoft azt hangoztatta, hogy elegendő, ha a különféle operációs rendszerek képesek
         információt cserélni vagy kölcsönös szolgáltatásokat nyújtani, avagy egymással „megfelelően együttműködni”. A Microsoft fenntartja,
         hogy a piacon már hozzáférhető információk és módszerek lehetővé teszik ennek az eredménynek az elérését, így nem követelhető
         tőle további – különösen nem a „kék buborékon” belüli kommunikációra vonatkozó – információk közlése. A felperes szerint a
         Bizottság az interoperabilitás olyan fokát követeli meg, amely túlmegy a 91/250 irányelv által előírton, és amely nem felel
         meg annak, ahogyan a vállalkozások számítógépes hálózataikat a gyakorlatban felépítik. Fenntartja, hogy a Bizottság célja
         az, hogy a Microsoft rendszereivel versenyző operációs rendszerek minden tekintetben úgy működjenek, mint a szerverekhez való
         Windows operációs rendszerek, ami azt követelné meg a Microsofttól, hogy versenytársaival sokkal többet közöljön pusztán a
         termékei interfészeire vonatkozó információknál, s ezzel a Bizottság beavatkozik szellemi tulajdonjogaiba és csökkenti innovációs
         hajlandóságát.

      753    Amint azt az Elsőfokú Bíróság a fenti 207–245. pontban megállapította, nem helytálló az, ahogyan a Microsoft az interoperabilitásnak
         a Bizottság által megkövetelt fokát, s ennek megfelelően a megtámadott határozat által említett információ terjedelmét értelmezi.

      754    Ezeket a körülményeket figyelembe kell venni annak elemzésekor, hogy a Bizottság hogyan értelmezte az 1998. október 6‑i levelet,
         illetőleg hogy a Microsoft ennek kapcsán milyen érveket terjesztett elő.

      755    Amint az a fenti 746. pontban bizonyítást nyert, a Microsoft teljes egészében megértette a Sun 1998. szeptember 15‑i levelében
         megfogalmazott kérését, különösen pedig azt, hogy a Sun az ahhoz szükséges információt kívánta megszerezni, hogy termékei
         a Windows környezettel képesek legyenek „fennakadás nélkül kommunikálni”, avagy más szóval, hogy termékei és e környezet között
         magas fokú interoperabilitás jöhessen létre.

      756    Emellett a Microsoftnak címzett 1998. szeptember 15‑i levél egyértelműen a közzétételre még nem került, és a piacon kínált
         licencekkel el nem érhető információhoz való hozzáférésre irányult.

      757    Az 1998. október 6‑i levélben adott válasz a következő hat pontot tartalmazza:

      –        először is Maritz úr megköszöni Green úr 1998. szeptember 15‑i levelét és tájékoztatja arról, hogy a Microsoft mindig is segítséget
         nyújtott versenytársainak ahhoz, hogy „platformjára a lehető legjobb termékeket és interoperabilitást építhessék fel”;

      –        másodszor felhívja Green úr figyelmét arra a tényre, hogy a „Windows platformra” vonatkozó információk és interfészek az „MSDN”
         termék révén már elérhetők;

      –        harmadszor felhívja a Sunt, hogy vegyen részt a Microsoft által 1998. október 11. és 15. között Denverben tartandó konferencián;
      –        negyedszer hivatkozik a már létező, Solarisra alkalmazható COM referenciaimplementációra és tájékoztatja Green urat, hogy
         a COM forráskódja a Software AG‑tól licencbe vehető;

      –        ötödször megállapítja, hogy a Microsoft nem tervezi az Active Directory Solarishoz „portolását”, de az Active Directoryval
         való interoperabilitáshoz több, különböző interoperabilitási fokú módszert is megemlít, beleértve a standard LDAP protokoll
         használatát;

      –        hatodszor, az e célból való kapcsolatfelvételre Goldberg urat megnevezve, kéri a Sunt, hogy „további segítség” igénye esetén
         forduljon a „Developer Relations” csoport „Account Managereihez”, akiknek a feladata, hogy „segítsék azokat a fejlesztőket,
         akik a Microsoft platformjaihoz további segítséget igényelnek”.

      758    Az Elsőfokú Bíróság először is megjegyzi, hogy az 1998. október 6‑i levélben Maritz úr teljes egészében elkerüli a válaszadást
         a Sun 1998. szeptember 15‑i levelében szereplő kérésére, s mindössze olyan információforrásokra és módszerekre utal, amelyek
         már nyilvánosan elérhetők vagy licencbe vehetők voltak. Miután Maritz úr nyilvánvalóan tudatában volt a Green úr által kértek
         jelentőségének, ez az utalás nem értelmezhető másként, mint a kért információ közlésének megtagadásaként.

      759    Megerősíti ennek az értelmezésnek a helytállóságát a tény, hogy Maritz úr az 1998. október 6‑i levélben azt állítja, hogy
         a Microsoft nem tervezi az Active Directory Solarishoz „portolását”, mivel ez bizonyítja, hogy Maritz úr tudatában volt annak,
         hogy a Microsoft versenytársai, így a Sun is arra törekedhet, hogy magasabb fokú interoperabilitást érjenek el, mint ami a
         levélben említett módszerek által elérhető (lásd a fenti 745. pontot).

      760    Ez a pont annál egyértelműbben bizonyítottnak tekinthető, mivel először is az MSDN esetében a Microsoft a jogalap jelen részében
         nem vitatja a Bizottságnak a megtámadott határozatban szereplő elemzését, amely szerint ez a technológia nem teszi lehetővé
         a Microsoft versenytársai számára, hogy az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekkel megfelelő fokú interoperabilitást
         érjenek el (a megtámadott határozatnak a határozat 4.1.3. szakaszára, különösen pedig a (209) és (210) preambulumbekezdésére
         hivatkozó (563) preambulumbekezdése).

      761    Továbbá azon lehetőséget illetően, miszerint a Sun használhatja a Microsoft által az 1998. október 6‑i levélben említett,
         ingyenesen elérhető COM referenciaimplementációkat, a Microsoft a jogalap jelen részében szintén nem állította, hogy a Bizottság
         tévedett volna a megtámadott határozatban, amikor úgy találta, hogy ez a termék nem jelent megfelelő megoldást (a megtámadott
         határozatnak a határozat 4.1.3. szakaszára, különösen pedig a (218)–(230) preambulumbekezdésére hivatkozó (563) preambulumbekezdése;
         lásd továbbá a megtámadott határozat (288)–(291) preambulumbekezdését).

      762    Végezetül a Sun azon lehetőségét illetően, hogy használhatja az 1998. október 6‑i levélben szintén kifejezetten említett LDAP
         protokollt, a Microsoft a jogalap jelen részében nem állította és a jogalap előző részében sem bizonyította, hogy a Bizottság
         tévedett volna, amikor arra következtetett, különösen a megtámadott határozat (194) és (195), illetve (243)–(250) preambulumbekezdésében,
         hogy ez a protokoll nem elégséges az Active Directoryval való megfelelő fokú interoperabilitás eléréséhez.

      763    Másodszor, a Microsoft annak alátámasztására, hogy levele nem megtagadást tartalmazott, nem hivatkozhat arra, hogy Maritz
         úr felajánlotta a továbbiakban Goldberg úr segítségét. Ez, a levél utolsó pontjában szereplő további segítség csak a levél
         második és harmadik pontjában említett információkra és módszerekre vonatkozik. Lényegében a Microsoft azt ajánlja fel a Sunnak,
         hogy ugyanolyan segítséget nyújt, mint ahogyan a „Developer Relations” csoport „Account Managerei” segítik bármelyik, a „Microsoft
         platformjai” kapcsán segítséget kérő fejlesztőt.

      764    Ugyancsak nem hivatkozhat eredményesen a Microsoft a Sunnal való megbeszélésekről készített jegyzőkönyvre annak alátámasztásához,
         hogy a Sunnak nem állt szándékában Goldberg úr javaslatai alapján eljárni. Amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (193) preambulumbekezdésében
         helyesen jegyzi meg, ennek a jegyzőkönyvnek egyetlen pontja sem tartalmaz formális ajánlatot a Microsoft részéről a Sun által
         kért, azaz a nyilvánosan hozzáférhető információkon túlmenő információk közlésére.

      765    Harmadszor hozzá kell tenni, hogy a megtámadott határozatban a Bizottságnak annál is inkább oka volt az 1998. október 6‑i
         levelet úgy értelmezni, mint amely a Sun által kért interoperabilitásra vonatkozó információ közlésének megtagadását tartalmazza,
         mivel a Microsoft a közigazgatási eljárás során kifejezetten elismerte, hogy a kért információk egy részét nem közölte és
         a közlést később is megtagadta (a megtámadott határozat (194)–(198) preambulumbekezdése). Jóllehet a tárgyaláson a Microsoft
         megkérdőjelezte a megtámadott határozat (195) preambulumbekezdésében szereplő idézetek egyikének kimerítő pontosságát, nem
         tagadta, hogy a közigazgatási eljárás során azt állította, hogy az Active Directory különböző példányai közötti replikáció
         „tulajdonosi eljárás”.

      766    El kell tehát utasítani mint megalapozatlant a Microsoft azon érvét, amely szerint az 1998. október 6‑i levél nem minősül
         megtagadásnak.

      767    Az 1998. október 6‑i levelet a megtámadott határozat szerinti általános összefüggésben kell egyébként elemezni. A határozatban
         a Bizottság nem csak erre az egy levélre hivatkozott, hanem amint az különösen a (194)–(198) és (573)–(577) preambulumbekezdésből
         kitűnik, úgy vélte, hogy e magatartás a Microsoft általános gyakorlatába illeszkedik.

      768    A megtámadott határozat (194) preambulumbekezdésére kifejezetten hivatkozó (573) preambulumbekezdésben a Bizottság megállapította,
         hogy a Microsoft számos versenytársa megerősítette, hogy nem kaptak elegendő interoperabilitásra vonatkozó információt, s
         némelyikük azt is állította, hogy a Microsoft megtagadta a kért információk közlését, vagy a megkeresésre nem válaszolt.

      769    A Bizottság a megtámadott határozat (576) preambulumbekezdésében emellett idézte az Egyesült Államok bíróságai előtt a Windows
         forráskódjainak licencbe adásáért („Windows Source Licencing Program”) felelős vezető által tett tanúvallomás részleteit, amelyek a Bizottság szerint arra utalnak, hogy a Microsoft a Windows‑tartományfelépítéssel
         való interoperabilitásra vonatkozó technológiák vonatkozásában korlátozásokat alkalmaz a licencmegállapodásokban.

      770    A Microsoft az Elsőfokú Bíróság előtt ezeket a pontokat nem tagadta kifejezetten.

      771    Mindemellett az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a megtámadott határozat (778) preambulumbekezdésében a Microsoftnak a megtagadás
         fennállását tagadó álláspontjának elutasításakor, amikor is a Microsoft arra hivatkozott, hogy soha nem volt indoka arra,
         hogy erőfölénye kiterjesztésével kizárja versenytársait a piacról, a Bizottság idézett B. Gatesnek, a Microsoft elnökének
         a Microsoft értékesítési részlege előtt 1997 februárjában tartott beszédéből. Az idézet megerősíti az interoperabilitásra
         vonatkozó információ korlátozására épülő általános magatartást, hiszen a következő nyilatkozatot tartalmazza:

      „Arra törekszünk, hogy a szerverekre vonaktozó tudásunk kihasználásával új protokollokat készítsünk, és kirekesszük különösen
         a Sunt és az Oracle‑t [...] Még nem tudom sikerrel járunk‑e, de ez az, amire törekszünk.”

       Az 1998. szeptember 15‑i levélben szereplő kérés földrajzi kiterjedése
      772    A Microsoft egyetlen jogalapja második részének alátámasztására kifejtett érvelésének harmadik része arra a tényre alapul,
         hogy az 1998. szeptember 15‑i levélben a Sun nem kérte kifejezetten a Microsoftnak az EGT területén fennálló szellemi tulajdonjoga
         licencbe adását annak érdekében, hogy munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket fejleszthessen ki az EGT területén.
         A Microsoft arra következtet, hogy amikor a Sunnak válaszolt, nem volt köteles figyelembe venni a hatékony és torzításmentes
         verseny korlátozásának elkerülésére vonatkozó különleges kötelezettségét.

      773    Ezek az érvek tisztán formálisak és elutasítandóak.

      774    Az 1998. szeptember 15‑i levélben a Sun valóban nem kérte kifejezetten a Microsoftot, hogy adjon licencet a az EGT területén
         fennálló szellemi tulajdonjogaira. Mindazonáltal nem volt szükséges, hogy a Sun kérésében értékelje, hogy az információ, amelyhez
         hozzáférést kért vajon szellemi tulajdonjog által védett‑e, illetve hogy ennek az információnak a használatához szükséges‑e
         a Microsoft részéről a licencbe adás. Egyértelmű emellett, hogy a Sun azt kívánta a Microsofttól, hogy közölje a kérdéses
         információt, hogy ezáltal képessé váljon annak saját munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereiben való implementálására.
         Emellett, mivel ezeknek az operációs rendszereknek az esetében az érintett földrajzi piac világméretű (lásd a megtámadott
         határozat (427) preambulumbekezdését), a Sun általánosan megfogalmazott kérése szükségszerűen kiterjedt az EGT területére.
         Végezetül, amint azt a Bizottság beadványaiban megjegyzi, azáltal hogy pár héttel később a Sun a 17. rendelet 3. cikke szerinti
         panaszt nyújtott be, a Microsoft figyelmét semmi esetre sem kerülhette el az EGT érintettsége.

      775    Ebből következően a Bizottság helytállóan állapította meg a megtámadott határozat (787) preambulumbekezdésében, hogy amikor
         az 1998. szeptember 15‑i levélre válaszolt, a Microsoft nem vette kellőképpen figyelembe a közös piacon a hatékony és torzításmentes
         verseny korlátozásának elkerülésére vonatkozó különleges felelősségét. Ismét csak helyesen állapította meg a Bizottság ugyanezen
         preambulumbekezdésben, hogy a különleges felelősség a Microsoftnak az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán
         fennálló „kvázi monopóliumából” fakad. A fenti 740. pont megfontolásaiból kitűnik, hogy a kérdéses megtagadás „a Windows munkacsoportszerverek
         és ügyfélszámítógépek hálózatán belüli kommunikáció alapjául szolgáló interfészek specifikációira vonatkozik, amelyek nem
         pusztán az egyik vagy a másik terméktípusra (ügyfélszámítógépek vagy munkacsoportszerverek) korlátozódnak, hanem inkább az
         e termékek közötti kompatibilitás szabályának minősülnek” (a megtámadott határozat (787) preambulumbekezdése).

      776    A fenti megfontolásokból következik, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információ közlésének és felhasználása engedélyezésének
         megtagadására vonatkozóan a Microsoft által előterjesztett, egyetlen jogalap második része megalapozatlan, és azt el kell
         utasítani.

      3.     Az arra alapított harmadik részről, miszerint a Bizottság nem vette megfelelően figyelembe a Közösségeket a TRIPs Megállapodás
         alapján terhelő kötelezettségeket

      a)     A felek érvei
      777    A Microsoft szerint a tulajdonát képező kommunikációs protokoll specifikációk versenytársak részére való licencbe adásának
         megkövetelésével a megtámadott határozat megsérti a TRIPs Megállapodás 13. cikkét. Állítása szerint az egyezményben lefektetett
         kumulatív feltételek a jelen ügyben nem teljesülnek.

      778    Elsősorban is a kérdéses kötelezettség túlmegy azon a mértéken, ami az interoperabilitás eléréséhez szükséges, s ebből következően
         megsérti azt a feltételt, amely szerint a szellemi tulajdonjogokra nézve „korlátozások” és „kivételek” csak „különleges esetekben”
         alkalmazhatók. Ennek a kötelezettségnek az előírásával a Bizottság azt kívánja lehetővé tenni a szerverekhez való operációs
         rendszerek többi forgalmazója számára, hogy a szerverekhez való Windows operációs rendszerek funkcionalitásait „utánzó” termékeket
         hozhassanak létre. Ugyancsak kifogásolja a Microsoft azt a kötelezettséget, hogy kommunikációs protokolljait attól függetlenül
         tegye versenytársai számára hozzáférhetővé, hogy állítólagosan visszaélésszerű magatartása azokat érintette‑e vagy sem.

      779    Másodsorban a Microsoft előterjeszti, hogy a licencbe adási kötelezettség közvetlenül ellentétes szellemi tulajdonjogainak
         szokásos felhasználásával. A kereskedelmi szoftverek szerzői, miként a felperes is, ahelyett, hogy innovatív technológiáikat
         harmadik feleknek licencbe adnák, szellemi tulajdonjogukat általában úgy használják fel, hogy e technológiákat alkalmazó termékeket
         fejlesztenek ki és forgalmaznak. A kötelezettségnek eladásaira nézve is hátrányos hatásai lesznek, mivel versenytársai képesek
         lesznek kommunikációs protokolljait az ő termékeivel felcserélhető, szerverekhez való operációs rendszerek fejlesztésére felhasználni.

      780    Harmadsorban a Microsoft arra hivatkozik, hogy a kötelezettség „indokolatlanul károsítja [az ő] jogos érdekeit”, mivel nem
         áll arányban a Bizottságnak a versenyellenes magatartás hatásai megszüntetésére irányuló céljával. A Bizottság új mérlegelési
         feltétele – úgy tűnik minden olyan esetben, amikor az erőfölényben lévő vállalkozás versenytársainak előnyére válna az előbbi
         szellemi tulajdonjogához való hozzáférés – arra való tekintet nélkül legitimálja a kötelező licencbe adást, hogy az intézkedés
         egyáltalán szükséges‑e a versenyellenes magatartás orvoslásához.

      781    Végezetül a Microsoft elismeri, hogy a TRIPs Megállapodás ugyan a közösségi jogban nem közvetlenül alkalmazható, de megjegyzi,
         hogy a Bíróság kimondta annak elvét, hogy a közösségi jogot, beleértve az EK 82. cikket is, a Közösség által kötött nemzetközi
         szerződésekre, így a TRIPs Megállapodásra tekintettel kell értelmezni (a C‑61/94. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
         1996. szeptember 10‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3989. o.] 52. pontja).

      782    Az ACT szerint az előző pontban hivatkozott értelmezési elvet nem csak a másodlagos közösségi jogra, hanem az elsődleges közösségi
         jogi aktusokra is alkalmazni kell.

      783    Ezt követően az ACT arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozatban az EK 82. cikk bizottsági értelmezése három tekintetben
         is összeegyeztethetetlen a Közösség TRIPs Megállapodás szerinti nemzetközi kötelezettségeivel.

      784    Először is a megtámadott határozat 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés nem egyeztethető össze az egyezmény 13. cikkével.

      785    Másodszor, amennyiben is a korrekciós intézkedés a Microsoft szabadalmainak kötelező licencbe adását vonja maga után, úgy
         megsérti a TRIPs Megállapodás 31. cikkét.

      786    Egészen pontosan az ACT azt jegyzi meg, hogy e szerint a cikk szerint:

      „Ha a tagok jogszabályai lehetővé teszik a szabadalom tárgyának a jogosult engedélye nélkül történő egyéb hasznosítását, beleértve
         a kormány által vagy a kormány által feljogosított harmadik fél által történő hasznosítást is, a következő rendelkezések az
         irányadók:

      a) az ilyen hasznosításra vonatkozó engedélyeket egyedileg kell elbírálni.”
      787    Az ACT szerint ez a rendelkezés azt jelenti, hogy licenc csak eseti alapon adható. Mindazonáltal a megtámadott határozat 5.
         cikke kötelező licencbe adást ír elő, ami „megadott, és az épp bejelentés tárgyát képező szabadalmakat, sőt olyanokat is magában
         foglal, amelyeket a jövőben fognak majd bejelenteni vagy megadni”. Ez a határozat „találmány kategóriák” kötelező licencbe
         adását jelenti.

      788    Harmadszor, a TRIPs Megállapodás 39. cikke (az egyezmény 7. fejezetének egyetlen cikke) szerint, amennyiben is a megtámadott
         határozat 5. cikke azt követeli meg a Microsofttól, hogy üzleti titkait versenytársai számára közzétegye, az nem csak az e
         jogok hasznosítása feletti ellenőrzés elveszítését jelenti, hanem egyúttal ezeknek a titkoknak a „teljes megsemmisülését”
         is eredményezi.

      789    A Bizottság megjegyzi először is, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „a WTO‑egyezmények – természetükre és rendszerükre
         tekintettel – főszabály szerint nem tartoznak azok közé a szabályok közé, amelyek alapján a közösségi bíróságok felülvizsgálják
         a közösségi intézmények által elfogadott jogi aktusok jogszerűségét” (a C‑149/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben 1999.
         november 23‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑8395. o.] 47. pontja). A C‑300/98. és C‑392/98. sz., Dior és társai egyesített
         ügyekben 2000. december 14‑én hozott ítéletben (EBHT 2000., I‑11307. o., 44. pont) emellett a Bíróság megállapította, hogy
         „a WTO‑egyezmény mellékletében található [a TRIPs Megállapodás] rendelkezései nem keletkeztetnek olyan jogokat, amelyekre
         a közösségi jog értelmében magánszemélyek közvetlenül hivatkozhatnak a bíróság előtt”. A fenti 781. pontban hivatkozott Bizottság
         kontra Németország ügyben hozott ítélet a jelen ügyben nem releváns, mivel az nem az EK‑Szerződés valamely rendelkezésének,
         hanem egy másodlagos közösségi jogi intézkedésnek az értelmezéséről szól. Mindenesetre a Microsoft érvelésének lényegi része
         szerint a megtámadott határozat azért jogellenes, mert sérti a TRIPs Megállapodást.

      790    Ezt követően a Bizottság előadja, hogy a Microsoft érvelése arra a helytelen premisszára alapul, hogy a megtámadott határozat
         azt követeli meg tőle, hogy versenytársai részére adja licencbe a tulajdonát képező kommunikációs protokollok szellemi tulajdonjog
         által védett specifikációit. Megjegyzi emellett, hogy a szellemi tulajdon kérdése a jelen ügyben „teljesen mellékes”, és hogy
         a Microsoft által hivatkozott „„közlési jog” olyan „személyhez fűződő jog”, amelyre nem terjed ki a TRIPs Megállapodás.

      791    Végezetül a Bizottság kifejti, hogy „hibás feltételezésen” alapul a Microsoft azon állítása, amely szerint a TRIPs Megállapodás
         13. cikkében lefektetett feltételek a jelen ügyben nem teljesülnek. Ami ugyanis szerinte a határozat által előírt kötelező
         licencbe adás, az valójában nem megy túl azon a mértéken, ami az interoperabilitás eléréséhez szükséges, illetőleg a Bizottság
         a jelen ügyben nem alkalmazott új mérlegelési feltételt.

      792    A Bizottság szerint a TRIPs Megállapodás 31. és 39. cikke vonatkozásában az ACT érveit el kell utasítani mint elfogadhatatlanokat,
         mivel azokra a Microsoft nem hivatkozott. Mindesetre az érvelés egyébként is teljességében megalapozatlan.

      793    Az SIIA támogatja a Bizottság érveit.

      b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      794    Ennek az egyetlen jogalapnak a harmadik részében a Microsoft kifogásolja, hogy a Bizottság az EK 82. cikket a TRIPs Megállapodás
         13. cikkével összeegyeztethetetlen módon értelmezte. A felperes szerint, ha a Bizottság megfelelően figyelembe vette volna
         ezt a rendelkezést, akkor nem juthatott volna a megtámadott határozat 2. cikkének a) pontjában arra a következtetésre, hogy
         a kérdéses megtagadás erőfölénnyel való visszaélésnek minősült, illetve legalábbis az interoperabilitásra vonatkozó információ
         tekintetében nem alkalmazhatta volna a határozat 4., 5. és 6. cikke szerinti korrekciós intézkedést.

      795    A Microsoft érvelését a fenti 781. pontban hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 52. pontjára alapítja,
         amelyben a Bíróság megállapította, hogy a közösségi jogot, beleértve az EK 82. cikket is, a kötelező nemzetközi szerződésekre,
         így a TRIPs Megállapodásra tekintettel kell értelmezni. A tárgyaláson a Microsoft hangsúlyozta, hogy nem állítja, hogy a TRIPs
         Megállapodás rendelkezései közvetlen hatállyal bírnak.

      796    Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a Microsoft nem hivatkozhat érvényesen a fenti 781. pontban hivatkozott Bizottság kontra
         Németország ügyben hozott ítéletre.

      797    Ennek az ítéletnek az 52. pontja megállapítja, hogy:

      „[A] közösség által megkötött nemzetközi megállapodásoknak a másodlagos közösségi joggal szembeni elsőbbsége azt írja elő,
         hogy az utóbbi szövegét úgy kell értelmezni, hogy az lehetőleg összhangban legyen e megállapodásokkal.”

      798    Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az összhangban álló értelmezés Bíróság által hivatkozott elve csak akkor alkalmazandó,
         ha a kérdéses nemzetközi megállapodás elsőbbséget élvez az érintett közösségi jogi rendelkezéssel szemben. Mivel az olyan
         nemzetközi megállapodás, mint a TRIPs Megállapodás, nem élvez elsőbbséget az elsődleges közösségi joggal szemben, az elv nem
         alkalmazható, amennyiben – mint a jelen ügyben is, – az értelmezendő rendelkezés az EK 82. cikk.

      799    A jelen ügyben ráadásul, ellentétben a fenti 781. pontban hivatkozott Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet 52. pontja
         szerinti helyzettel, a Bizottságnak valójában nem a közösségi jogi szöveg több lehetséges értelmezése közül kellett választania.
         A jelen ügy olyan helyzetre vonatkozik, amelyben a Bizottságnak az EK 82. cikket az adott ügy ténybeli és jogi körülményeinek
         megfelelően kellett alkalmaznia, és amely helyzetben – ellenkező bizonyíték hiányában – a levont következtetések vélelmezhetően
         az egyetlenek, amelyekre érvényesen juthatott.

      800    Emellett az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy az összhangban álló értelmezés elvének leple alatt a Microsoft a megtámadott határozat
         jogszerűségét valójában csupán annak alapján vitatja, hogy az ellentétes a TRIPs Megállapodás 13. cikkével.

      801    Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a WTO‑egyezmények – természetükre és rendszerükre tekintettel – főszabály szerint
         nem tartoznak azok közé a szabályok közé, amelyek alapján a közösségi bíróságok felülvizsgálják a közösségi intézmények által
         elfogadott jogi aktusok jogszerűségét (a fenti 789. pontban hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítélet 47. pontja;
         a C‑27/00. és C‑122/00. sz., Omega Air és társai egyesített ügyekben 2002. március 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑2569. o.]
         93. pontja; a C‑76/00 P. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑79. o.]
         53. pontja és a C‑93/02 P. sz., Biret International kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet [EBHT 2003.,
         I‑10479. o.] 52. pontja).

      802    A közösségi bíróságnak csak abban az esetben kell a WTO‑szabályok fényében felülvizsgálnia az adott közösségi jogi aktus jogszerűségét,
         ha a Közösség a WTO keretében vállalt meghatározott kötelezettséget kívánt végrehajtani, vagy ha a közösségi jogi aktus kifejezetten
         hivatkozik a WTO‑egyezmények meghatározott rendelkezéseire (a fenti 789. pontban hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben
         hozott ítélet 49. pontja és a fenti 801. pontban hivatkozott Biret International kontra Tanács ügyben hozott ítélet 53. pontja).

      803    Mivel a jelen ügy körülményei nyilvánvalóan nem felelnek meg a fent leírt két helyzet egyikének sem, a Microsoft a megtámadott
         határozat 2., 4., 5. és 6. cikke megsemmisítésére irányuló kérelme alátámasztására nem hivatkozhat a TRIPs Megállapodás 13. cikkére.
         Ennek megfelelően nem szükséges megvizsgálni azokat az érveket, amelyek a Microsoft az ACT által támogatottan azon állításának
         alátámasztására terjesztett elő, mely szerint a TRIPS Megállapodás 13. cikke által meghatározott feltételek a jelen ügyben
         nem teljesülnek.

      804    A fenti 796–803. pontban kifejtett okok miatt szintúgy el kell utasítani az ACT azon érvét, amely szerint a megtámadott határozat
         5. cikke összeegyeztethetetlen a TRIPs Megállapodás 31. és 39. cikkével (lásd a fenti 785–788. pontot).

      805    Emellett az ACT azon érve, amely szerint a megtámadott határozat 5. cikke nem felel meg a TRIPs Megállapodás 31. cikke a) pontjának,
         azon a teljesen hibás elgondoláson alapul, hogy a korrekciós intézkedés „találmány kategóriák” kötelező licencbe adására vonatkozik,
         és nem teszi lehetővé az egyedi mérlegelést. Még annak feltételezése mellett is, hogy a megtámadott határozat 5. cikkének
         való megfelelés érdekében a Microsoftnak egy vagy több szabadalma hasznosításának engedélyezésére licencet kell adnia versenytársai
         részére, a megtámadott határozatban semmi sem akadályozza, hogy ezeknek a licenceknek a feltételei egyedi megállapodás tárgyát
         képezzék.

      806    E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozatból következően az 5. cikk szerinti korrekciós intézkedést a
         megtámadott határozat (1005)–(1009) preambulumbekezdésében megállapított feltételeknek megfelelő, három lépésből álló eljárás
         szerint kell végrehajtani.

      807    Így a Microsoft először is köteles a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdése szerinti interoperabilitásra vonatkozó
         információt kidolgozni és létrehozni a határozat 5. cikkének c) pontja szerinti értékelési mechanizmust.

      808    A második lépésben a Microsoft köteles hozzáférhetővé tenni az interoperabilitásra vonatkozó információkat minden olyan vállalkozás
         részére, amely munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket kíván fejleszteni és forgalmazni, lehetővé téve számukra,
         hogy értékelhessék, milyen üzleti értéket képvisel ezen információ termékeikben való implementálása (a megtámadott határozat
         (1008) preambulumbekezdésének i) pontja). A feltételeknek, amelyek mellett a Microsoft ezt az értékelést lehetővé teszi, ésszerűeknek
         és hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek kell lenniük.

      809    A harmadik lépésben a Microsoft a teljes vagy részleges interoperabilitásban érdekelt valamennyi vállalkozás részére köteles
         az érintett információhoz hozzáférést nyújtani, illetve köteles e vállalkozások számára engedélyezni az információ munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszereikben való implementálását (a megtámadott határozat (1003) preambulumbekezdése). Az általa ennek kapcsán
         alkalmazni kívánt feltételeknek szintén ésszerűeknek és hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek kell lenniük (a megtámadott
         határozat (1005)–(1008) preambulumbekezdése).

      810    A megtámadott határozat e rendelkezéseiből nyilvánvaló, hogy semmi sem akadályozza meg a Microsoftot abban, hogy ha az adott
         vállalkozás által igényelt interoperabilitásra vonatkozó információ olyan technológiára vonatkozik, amely szabadalmi oltalom
         (vagy másmilyen szellemi tulajdonjogi védelem) alatt áll, akkor az információhoz ésszerű és hátrányos megkülönböztetéstől
         mentes feltételek teljesítésétől függő licenc révén adjon hozzáférést, illetve engedje annak felhasználását.

      811    A puszta tény, hogy a megtámadott határozat megköveteli, hogy minden egyes licenc ésszerű és hátrányos megkülönböztetéstől
         mentes feltételektől függjön, nem jelenti azt, hogy a Microsoftnak azonos feltételeket kellene minden egyes licencet kérő
         vállalkozás esetében alkalmaznia. Nem kizárt, hogy a feltételeket minden egyes vállalkozás sajátos körülményeitől teszi függővé,
         és hogy azok eltérjenek például annak alapján, hogy mennyi információhoz kívánnak hozzáférni, vagy hogy milyen típusú termékekben
         kívánják azokat alkalmazni.

      812    A fenti megfontolásokra tekintettel az egyetlen jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.

      813    Következésképpen az első kérdéssel kapcsolatosban előterjesztett egyetlen jogalapot mint megalapozatlant teljes egészében
         el kell utasítani.

      C –  A Windows Media Player ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerrel való árukapcsolásának kérdéséről
      814    Ezen második kérdés keretében a Microsoft két jogalapra hivatkozik: egyrészt az EK 82. cikk megsértésére, másrészt az arányosság
         elvének megsértésére. Az első jogalap a Bizottság azon megállapítására vonatkozik, amely szerint a Microsoft azon magatartása,
         hogy az ügyfélszámítógéphez való Windows operációs rendszer hozzáférhetőségét a Windows Media Player szoftver egyidejű megvásárlásától
         tette függővé, visszaélésszerű árukapcsolást jelent (a megtámadott határozat 2. cikkének b) pontja). A második jogalap a megtámadott
         határozat 6. cikkében előírt korrekciós intézkedésre vonatkozik.

      815    E jogalapok vizsgálata előtt az Elsőfokú Bíróság összefoglalja a megtámadott határozat néhány ténybeli és műszaki megállapítását,
         amelyek a szóban forgó magatartás hátteréül szolgálnak, és amelyeket, mint azt az Elsőfokú Bíróság megállapítja, a Microsoft
         ténylegesen nem vitatott.

      1.     Ténybeli és műszaki megállapítások
      816    A megtámadott határozat (60)–(66) preambulumbekezdésében a Bizottság a digitális média leírását adja.

      817    Először is a Bizottság a multimédia‑lejátszót olyan szoftvertermékként határozza meg, amely képes a hang‑ és képtartalom „lejátszására”,
         vagyis a megfelelő adatok dekódolására, és azok paranccsá alakítására a hardver, például hangfal vagy képernyő számára (a
         megtámadott határozat (60) preambulumbekezdése).

      818    Ezt követően, a megtámadott határozat (61) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti, hogy a hang‑ és képtartalmat egyes
         specifikus formátumok szerint digitális médiafájlokba rendezik, és hogy az e tartalom által igényelt tárhely hang‑ vagy képminőségromlás
         nélküli csökkentése érdekében tömörítő és kitömörítő algoritmusokat fejlesztettek ki. Ezeket az algoritmusokat a multimédia‑lejátszókban
         és a tömörített fájlok létrehozását lehetővé tevő kódoló szoftverekben implementálják. A multimédia‑lejátszókban a kód azon
         részét, amely egy tömörítő/kitömörítő algoritmust implementál, „kodeknek” nevezik, és annak érdekében, hogy a multimédia‑lejátszó
         megfelelően tudjon működni egy meghatározott formátumú tömörített médiatartalommal egy adott tömörítő/kitömörítő algoritmus
         használatával, a multimédia‑lejátszónak értenie kell azt a formátumot és tömörítő/kitömörítő algoritmust, azaz implementálnia
         kell a megfelelő kodeket.

      819    A megtámadott határozat (62) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti, hogy a végső felhasználó a hang‑ és képtartalomhoz
         az interneten keresztül a megfelelő fájlok ügyfélszámítógépére történő letöltése útján tud hozzáférni, azaz a fájl másolása
         és ügyfélszámítógépére való átvitele útján. A letöltést követően a fájl formátumával kompatibilis multimédia‑lejátszó a fájlt
         „le tudja játszani”.

      820    A megtámadott határozat (63) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy a végső felhasználó az interneten folyamatosan
         küldött (streamed) hang‑ és képtartalmat is fogadhat. Ebben az esetben már nincs szükség arra, hogy a felhasználó megvárja
         a teljes fájl letöltését, mivel a fájlt kis egységek sorozataként küldik az ügyfélszámítógépre, azaz „adatfolyamként”, amelyet
         a multimédia‑lejátszó folyamatosan játszik le. A folyamatos átvitelhez folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszó
         megléte szükséges az ügyfélszámítógépen.

      821    A Bizottság rámutat, hogy a hang‑ és képtartalom végső felhasználók számára történő folyamatos átviteléhez gyakran használnak
         speciális, a folyamatos átvitelt szolgáló protokollokat, amelyek a multimédia‑lejátszó és a tartalmat az interneten terjesztő
         szoftverszerver közötti kommunikációt irányítják. Egy adott protokoll használatával folyamatosan küldött hang‑ és képtartalomhoz
         való hozzáféréshez a felhasználónak olyan multimédia‑lejátszóval kell rendelkeznie, amely „érti” az adott protokollt (a megtámadott
         határozat (64) preambulumbekezdése).

      822    Végül a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti, hogy a kodek, a formátum és a folyamatos átvitelt
         szolgáló protokoll támogatás szempontjából kompatibilis kódoló szoftverek, folyamatos átvitelt szolgáló szerverek és multimédia‑lejátszók
         használatával a folyamatosan küldött hang‑ vagy képtartalom informatikai hálózatokon keresztüli szolgáltatását és felhasználását
         szolgáló szoftver‑infrastruktúrát lehet kialakítani. Egy ilyen infrastruktúra platformként szolgálhat más alkalmazások fejlesztéséhez
         is, amelyek az általa nyújtott szolgáltatásokat fogják igénybe venni. Különösen a multimédia‑lejátszók rendelkezhetnek olyan
         API‑val, amelyet más alkalmazások is igénybe vehetnek, például egy fájl lejátszó általi lejátszásának elindításához.

      823    A megtámadott határozat (107)–(120) preambulumbekezdésében a Bizottság röviden leírja azokat a gazdasági tényezőket, amelyek
         a digitálismédia‑iparban a kínálatot, a versenyt és a fogyasztást jellemzik.

      824    Az első helyen, a digitális médiatartalmak forgalmazási lánca elején állnak a tartalom tulajdonosai, akik általában a tartalomra
         vonatkozó szerzői jogokkal rendelkeznek, és így ellenőrzést gyakorolhatnak annak másolása és terjesztése fölött (a megtámadott
         határozat (108) preambulumbekezdése).

      825    A második helyen a tartalmat összegyűjtő tartalomszolgáltatók állnak, akik a tartalmat a fogyasztók számára terjesztik, különösen
         az internethez kapcsolódó szervereken történő tárolás útján, amelyekhez a felhasználók ügyfélszámítógépeikről hozzá tudnak
         férni (a megtámadott határozat (109)–(111) preambulumbekezdése).

      826    A harmadik helyen a szoftverfejlesztők, köztük a Microsoft, a RealNetworks és az Apple biztosítják a digitális tartalom létrehozását,
         átvitelét és lejátszását lehetővé tevő szoftver‑infrastruktúrát (a megtámadott határozat (112) preambulumbekezdése). E három
         társaság sajátossága, hogy az egyes ágazati szabványos formátumok támogatása mellett átfogó megoldást kínálnak, a kódoló szoftvertől
         a lejátszóig, lényegét tekintve a saját digitálismédia‑technológiáik és saját fájlformátumaik alapján (a megtámadott határozat
         (113) preambulumbekezdése). Így a Microsoft tulajdonában állnak a következő formátumok: „Windows Media Audio” (WMA), „Windows
         Media Video” (WMV) és „Advanced Streaming Format” (ASF). A RealNetworks formátumait „RealAudiónak” és „RealVideónak” hívják,
         míg az Apple „QuickTime” formátumainak kiterjesztései a „.qt”, a „.mov” és a „.moov”. Más szoftverfejlesztők nem nyújtanak
         a médiatartalom szolgáltatására vonatkozó teljes körű megoldást, hanem általában a fenti három cég valamelyikétől szerzik
         meg a technológia licencét, vagy nyílt ipari szabványokat használnak (a megtámadott határozat (117) preambulumbekezdése).

      827    A negyedik helyen több forgalmazási hálózat jutattja el a multimédia–lejátszókat a végső felhasználóknak (a megtámadott határozat
         (119) és (120) preambulumbekezdése).

      828    Először is, e multimédia‑lejátszókat telepíthetik az OEM‑ek az ügyfélszámítógépekre a köztük és a szoftverfejlesztők közötti
         megállapodások alapján. A végső felhasználók így az operációs rendszer mellett multimédia‑lejátszót és esetleg más szoftvert
         is találnak előre telepítve az ügyfélszámítógépükön. A megtámadott határozat (68) preambulumbekezdése szerint az OEM‑ek olyan
         társaságok, amelyek a különböző gyártók által szolgáltatott alkatrészek felhasználásával számítógépeket szerelnek össze. Ezen
         összeszerelés általában magában foglalja egy szoftverfejlesztő által rendelkezésre bocsátott vagy maga az OEM által kifejlesztett
         operációs rendszer telepítését, a végső felhasználók által igényelt több kapcsolt alkalmazással együtt. Az így összeszerelt
         berendezéseket aztán „viszonteladók” vásárolják meg, akik azokat további szoftverekkel kiegészítve értékesítik tovább.

      829    Másodszor, a végső felhasználók letölthetik a multimédia‑lejátszókat ügyfélszámítógépeikre az interneten keresztül.

      830    Harmadszor, a multimédia‑lejátszókat árusíthatják kiskereskedelmi forgalomban, vagy terjeszthetik más szoftvertermékekkel
         együtt.

      831    A megtámadott határozat (121)–(143) preambulumbekezdésében a Bizottság bemutatja a Microsoft és versenytársai érintett termékeit.

      832    A Microsoft multimédia‑lejátszóját „Windows Media Playernek” hívják, és a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában
         a legújabb változata a „Windows Media Player 9 Series” (WMP 9) volt. A WMP 9, amely lehetővé teszi a letöltött vagy folyamatosan
         küldött hang‑ és képtartalom lejátszását, 2003. január 7‑e óta érhető el, és 2003 novembere óta a Mac Os és az UNIX operációs
         rendszerekkel is működik. A WMP 9 nem támogatja a Real és a QuickTime formátumokat.

      833    A Microsoft versenytársait illetően a Bizottság különösen a RealNetworks (a megtámadott határozat (125)–(134) preambulumbekezdése)
         és az Apple (a megtámadott határozat (135)–(140) preambulumbekezdése) termékeit mutatja be.

      834    1995‑ben a RealNetworks – amelyet akkor még Progressive Networks Inc‑nek hívtak – volt az első, folyamatosan küldött digitális
         hangtartalom lejátszását lehetővé tevő termékeket, köztük a RealAudio Playert, forgalmazó nagy cég. 1997 februárjában a RealNetworks
         kiadta a RealPlayer 4.0‑t, amely élő és igény szerint lehívott hang‑ és képtartalmakat játszott le.

      835    Az Apple az 1990‑es évek elején kifejlesztett egy „QuickTime Playernek” nevezett multimédia‑lejátszót, amely eredetileg csak
         Macintosh számítógépeken futott. 1994 novemberében az Apple kibocsátotta a „QuickTime 2.0 for Windowst”, és 1999 áprilisában
         a „QuickTime 4.0‑t”, amely támogatta folyamatosan küldött médiatartalom fogadását.

      836    A Bizottság megemlíti még a MusicMatch „MusicMatch Jukeboxát”, és a Nullsoft „Winamp Media Player” lejátszóját, amelyek nem
         a saját kodekeikre vagy fájlformátumaikra támaszkodnak, hanem a Microsoft, az Apple vagy a RealNetworks tulajdonában álló
         technológiákra vagy nyílt formátumokra (a megtámadott határozat (141)–(143) preambulumbekezdése).

      837    A megtámadott határozat (302)–(314) preambulumbekezdése a Microsoft médiaszoftver iparágban folytatott tevékenységének időrendi
         leírását tartalmazza, amely a következőképpen foglalható össze:

      –        1991 augusztusában a Microsoft kiadta a Windows 3.0 operációs rendszerének egy olyan változatát, amely tartalmazta a „Multimedia
         Extensionst”, amely lehetővé tette a felhasználók számára állóképek megtekintését és hangok meghallgatását, de nem biztosította
         folyamatosan küldött médiatartalom fogadását;

      –        1993‑ban a Microsoft kiadta a „Video for Windowst”, amely tartalmazta a „Media Player 2.0‑t”, és lehetővé tette a felhasználók
         számára a letöltött videofájlok lejátszását ügyfélszámítógépeiken;

      –        1995 augusztusában a Microsoft kiadta a „Windows 95” operációs rendszert, amelybe később integrálta az Internet Explorer nevű
         internetböngészőjét, amely tartalmazta a RealNetworks „RealAudio Player” lejátszóját;

      –        1996 szeptemberében a Microsoft kiadta a „NetShow 1.0‑t”, amelyet a Windows 95‑tel való működésre fejlesztett ki, és amely
         lehetővé tette az intraneteken terjesztett hang‑ és képtartalom lejátszását;

      –        1997. július 21‑én a Microsoft és a RealNetworks bejelentették, hogy megállapodást kötöttek a folyamatosan küldött multimédia‑tartalmak
         területén való együttműködésre, amelynek keretében a Microsoft egyrészt megszerezte a RealNetworkstől a RealAudio és RealVideo 4.0
         kodekek licencét a NetShow szoftverébe való beillesztés céljából, másrészt a RealPlayer 4.0‑t, az Internet Explorerbe való
         beillesztés céljából;

      –        1997 októberében a Microsoft bejelentette, hogy az Internet Explorer 4.0 tartalmazza a RealPlayer 4.0‑t;
      –        1998. május 4‑én a Microsoft kiadta a „Microsoft Media Player” béta változatát, amely alkalmas volt az interneten keresztül
         folyamatosan küldött médiatartalom lejátszására, és támogatta az MPEG, QuickTime, RealAudio és RealVideo formátumokat, valamint
         a „Netshow 3.0 Server” szoftver béta változatát;

      –        1998. június 25‑én a Microsoft kiadta a „Windows 98” operációs rendszert, amelynek telepítő CD‑je tartalmazta a NetShow 2.0
         lejátszót, amely lejátszotta a folyamatosan küldött tartalmakat, de nem szerepelt az alapértelmezett konfigurációkban, amelyeket
         a Windows 98 kínált a felhasználóknak;

      –        1998. július 7‑én a Microsoft kiadta a „Windows Media Player 6‑ot” (WMP 6), amely lejátszotta az interneten keresztül folyamatosan
         küldött tartalmakat, a Windows 95, Windows 98 és Windows NT 4.0 operációs rendszerekkel működött, és támogatta a RealAudio 4.0,
         RealVideo 4.0, ASF, AVI, WAV, MPEG és QuickTime formátumokat;

      –        1999. május 5‑én a Microsoft kiadta a „Windows 98 Second Editiont” ügyfélszámítógépekhez, amely tartalmazta a WMP 6 multimédia‑lejátszót;
         e multimédia‑lejátszót az OEM‑ek és a felhasználók nem tudták eltávolítani, és a Windows ezt követő változatai is tartalmazták,
         így a „Windows Me”, a „Windows 2000 Professional” és a „Windows XP”;

      –        1999 augusztusában a Microsoft kiadta a „Windows Media Technologies 4” architektúrát, amely tartalmazta a Windows Media Playert,
         a „Windows Media Servicest”, a „Windows Media Toolst” és a Microsoft saját digitális jogokat kezelő technológiáját;

      –        e szoftver már nem nyújtott natív támogatást a RealNetworks és a QuickTime formátumaihoz;
      –        2002 szeptemberében a Microsoft bejelentette a „Windows Media 9 Series” technológia béta változatának kiadását, amely többek
         között tartalmazta a WMP 9 lejátszót.

      838    Meg kell jegyezni, hogy a Microsoft a Windows 2000 Professional Service Pack 3 kiadásával 2002. augusztus 1‑jén, valamint
         a Windows XP Service Pack 1 kiadásával 2002. szeptember 9‑én eleget tett az egyesült államokbeli egyezségben előírt kötelezettségének,
         amelynek értelmében köteles lehetővé tenni az OEM‑ek és a végső fogyasztók számára a köztes szoftverekhez való hozzáférés
         engedélyezését vagy eltávolítását (a megtámadott határozat (315) preambulumbekezdése).

      2.     Az első, az EK 82. cikk megsértésére alapított jogalapról
      839    Az első jogalap, amelyre a Microsoft a Windows Media Player kérdésével összefüggésben hivatkozik, négy részre osztható. Az
         első részben a Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság a versenytársakat a piacról kizáró hatás megállapítása érdekében új,
         spekulatív érvelést alkalmazott, amelynek nincsen jogi alapja. A második részben arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem vette
         kellő mértékben figyelembe operációs rendszere „architekturális koncepciójából” származó előnyöket. A harmadik részben azzal
         érvel, hogy a Bizottság nem bizonyította az EK 82. cikknek, és különösen az EK 82. cikk második bekezdése d) pontjának megsértését.
         Végül a negyedik részben a Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a TRIPs Megállapodás által előírt
         kötelezettségeket.

      840    A fentieken kívül a Windows Media Player kérdésével összefüggésben kifejtett érvei bevezetéseként a Microsoft megfogalmaz
         néhány állítást a visszaélésszerű árukapcsolás megállapításához szükséges feltételeket illetően.

      841    Az Elsőfokú Bíróság először az előző pontban hivatkozott állításokat fogja megvizsgálni. Ezt követően az erre vonatkozó következtetéseinek
         fényében (lásd a lenti 869. pontot) elemezni fogja a Microsoftnak az első jogalap első három részére vonatkozóan előadott
         érveit. Végül pedig a jogalap negyedik részét fogja vizsgálni.

      a)     A visszaélésszerű árukapcsolás megállapításához szükséges feltételek
       A felek érvei
      842    A Microsoft a megtámadott határozat (794) preambulumbekezdésére hivatkozva előadja, hogy a Bizottság a következő tényezőkre
         alapította azon megállapítását, miszerint a jelen esetben visszaélésszerű árukapcsolásról van szó:

      –        először is a kapcsoló és a kapcsolt termék két külön termék;
      –        másodszor az érintett vállalkozás a kapcsoló termék piacán erőfölénnyel rendelkezik;
      –        harmadszor az érintett vállalkozás nem biztosítja a fogyasztóknak a választási lehetőséget, hogy a kapcsoló terméket a kapcsolt
         termék nélkül szerezzék meg; és

      –        negyedszer a szóban forgó magatartás kizárja a versenyt.
      843    A felperes a megtámadott határozat (961) preambulumbekezdésére hivatkozva megállapítja, hogy a Bizottság azon tényt is figyelembe
         vette, hogy az árukapcsolás állítólag nem volt objektív módon igazolható.

      844    A Microsoft állítása szerint e különböző tényezők két tekintetben is eltérnek az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában
         foglalt feltételektől.

      845    Először is, a Bizottság „a szerződések megkötésének függővé tétele olyan kiegészítő kötelezettségeknek a másik fél részéről
         történő vállalásától, amelyek sem természetüknél fogva, sem a kereskedelmi szokások szerint nem tartoznak a szerződés tárgyához”
         feltételt helyettesítette azzal a feltétellel, amely szerint az erőfölényben lévő vállalkozás „nem biztosítja a fogyasztóknak
         a választási lehetőséget, hogy a kapcsoló terméket a kapcsolt termék nélkül szerezzék meg”.

      846    Másodszor, a Microsoft szerint a Bizottság hozzáadott egy további feltételt, a versenytársakat a piacról kizáró hatás feltételét,
         amelyet az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontja nem tartalmaz kifejezetten, és amelyet általában nem vesznek figyelembe
         a visszaélésszerű árukapcsolás fennállásának értékelése során. Pontosabban a Bizottság, miután a megtámadott határozat (841) preambulumbekezdésében
         elismerte, hogy a jelen ügy nem „klasszikus árukapcsolási ügy”, azon következtetését, miszerint fennáll a versenytársakat
         a piacról kizáró hatás, arra az új és „erősen spekulatív” feltevésre alapozta, amely szerint a Windows multimédia‑funkcionalitásának
         széleskörű elterjedése arra ösztönzi a tartalomszolgáltatókat, hogy a tartalmat a Windows Media formátumaiban kódolják, amely
         azzal a hatással jár, hogy minden konkurens multimédia‑lejátszót kizár a piacról, és a fogyasztókat közvetve kizárólag e multimédia‑funkcionalitás
         használatára kényszeríti.

      847    A Microsoft továbbá előadja, hogy a megtámadott határozat ellentmondásos, mivel a Bizottság a megtámadott határozat (792) preambulumbekezdésében
         azt állítja, a jelen ügyben teljesülnek az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában foglalt feltételek, míg ugyanakkor
         e rendelkezéstől eltérő feltételeket vesz figyelembe.

      848    Az ACT azt állítja, hogy a Bizottság a jelen ügyben a visszaélésszerű árukapcsolás megállapítása érdekében a feltételek három
         különböző kategóriáját vette figyelembe, mégpedig először is, az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában foglaltakat,
         másodszor az EK 82. cikkben általánosságban foglaltakat, és harmadszor a megtámadott határozat (794) preambulumbekezdésében
         kifejtett négy feltételt. Az ACT állítása szerint, a feltételek bármelyik kategóriáját is alkalmazzuk, a Bizottság értékelése
         hibás.

      849    A Bizottság a megtámadott határozat (831) preambulumbekezdésére hivatkozva azt állítja, hogy a szóban forgó árukapcsolás sérti
         az „EK 82. cikket általában, különösen pedig az EK 82. cikk [második bekezdésének] d) pontját”. Előadja, hogy a Microsoft
         közigazgatási eljárásban kifejtett érveire tekintettel, a „kétségek kizárása érdekében”, valamint „[az EK 82. cikk második
         bekezdése d) pontjának] értelmezésére vonatkozó szemantikai vita elkerülése érdekében” hivatkozott együtt e két rendelkezésre.
         A Bizottság hozáfűzi, hogy az általa a jelen ügyben a visszaélésszerű árukapcsolás megállapítására alkalmazott feltételek
         összhangban vannak az ítélkezési gyakorlatban elismert feltételekkel.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      850    Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Microsoft érvei pusztán szemantikai jellegűek, és nem fogadhatók el.

      851    Célszerű felidézni, a Bizottság a megtámadott határozatban hogyan építi fel az adott árukapcsolásra vonatkozó érvelését.

      852    A megtámadott határozat (794) preambulumbekezdésében a Bizottság azt állítja, hogy az EK 82. cikk által tiltott árukapcsoláshoz
         a fenti 842. pontban kifejtett négy tényező fennállására van szükség.

      853    Ezt követően megvizsgálja a Microsoft magatartását e négy tényező fényében (a megtámadott határozat (799)–(954) preambulumbekezdése).

      854    Így a Bizottság először megállapítja, hogy a Microsoft az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán erőfölényben
         van (a megtámadott határozat (799) preambulumbekezdése). Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Microsoft nem vitatta ezt
         a tényt.

      855    Másodszor a Bizottság kijelenti, hogy a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók és az ügyfélszámítógépekhez való
         operációs rendszerek két külön terméket jelentenek (a megtámadott határozat (800)–(825) preambulumbekezdése).

      856    Harmadszor a Bizottság azt állítja, hogy a Microsoft nem biztosítja a fogyasztóknak a választási lehetőséget, hogy a Windowst
         a Windows Media Player nélkül szerezzék meg (a megtámadott határozat (826)–(834) preambulumbekezdése).

      857    Negyedszer a Bizottság állítása szerint a Windows Media Player árukapcsolása kizárja a versenyt a multimédia‑lejátszók piacán
         (a megtámadott határozat (835)–(954) preambulumbekezdése). A Bizottság megállapította többek között, hogy a klasszikus árukapcsolási
         ügyekben mind a Bizottság, mind a közösségi bíróságok „úgy ítélték meg, hogy ha egy önálló terméket az erőfölényben lévő termékhez
         kapcsolva kínálnak eladásra, ez a versenytársakra gyakorolt kizáró hatásnak a jele” (a megtámadott határozat (841) preambulumbekezdése).
         A Bizottság ugyanakkor megállapította, hogy a jelen ügyben nem indokolt további elemzés nélkül azt feltételezni, hogy a Windows
         Media Player árukapcsolása természeténél fogva versenykorlátozó magatartás lenne (ugyanazon preambulumbekezdés). A Bizottság
         lényegében úgy ítéli meg, hogy „[a Windows Media Playernek] az erőfölényben lévő Windowszal való összekapcsolása [a Windows
         Media Playert] előnyben részesített platformmá teszi a kiegészítő tartalmak és alkalmazások számára, és így a multimédia‑lejátszók
         piacán a verseny korlátozásának kockázatával jár” (a megtámadott határozat (842) preambulumbekezdése). Továbbá „ez kihatással
         van a kapcsolódó termékek, így a médiakódolás és (gyakran szerver‑oldali) kezelőszoftverek terén folyó versenyre, de az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek terén folyó versenyre is, amelyek számára a minőségi tartalommal kompatibilis multimédia‑lejátszó
         fontos alkalmazás” (uo.).

      858    Végül a Bizottság megvizsgálja a Microsoft annak igazolására irányuló kísérletének alapját, hogy a terhére rótt visszaélés
         objektív módon igazolható (a megtámadott határozat (955)–(970) preambulumbekezdése).

      859    Az Elsőfokú Bíróság megítélése szerint a Bizottság elemzése az árukapcsolást alkotó elemekről helytálló, és összhangban van
         mind az EK 82. cikkel, mind az ítélkezési gyakorlattal. A Bizottság annak megítélése során, hogy a Microsoft magatartása visszaélésszerű
         árukapcsolásnak minősül‑e, jogosan támaszkodott a megtámadott határozat (794) preambulumbekezdésében leírt tényezőkre, valamint
         arra a tényre, hogy az árukapcsolás objektív módon nem volt igazolható. Ezek a tényezők levezethetők egyrészt magából az árukapcsolás
         koncepciójából, másrészt az ítélkezési gyakorlatból (lásd különösen az Elsőfokú Bíróság T‑30/89. sz., Hilti kontra Bizottság
         ügyben 1991. december 12‑én hozott ítéletét [EBHT 1991., II‑1439. o.], amelyet a Bíróság C‑53/92. P. sz., Hilti kontra Bizottság
         ügyben 1994. március 2‑án hozott ítéletével [EBHT 1994., I‑667. o.] helybenhagyott, és az Elsőfokú Bíróságnak és a Bíróságnak
         a fenti 293. pontban hivatkozott Tetra Pak II ügyben 1994. október 6‑án és 1996. november 14‑én hozott ítéleteit).

      860    Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 82. cikk második bekezdésében meghatározott visszaélésszerű magatartások felsorolása nem
         kimerítő, és az ott említett magatartások csak az erőfölénnyel való visszaélés példáit jelentik (lásd ebben az értelemben
         a fenti 293. pontban hivatkozott C‑333/94. P. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1996. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 1996.,
         I‑5951. o.] 37. pontját). Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében e rendelkezés szerinti visszaélést megvalósító magatartások
         felsorolása nem meríti ki az erőfölénnyel való visszaélésnek az EK‑Szerződés szerint tiltott módozatait (a 6/72. sz., Europemballage
         és Continental Can kontra Bizottság ügyben 1973. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 1973., 215. o.] 26. pontja és a fenti 229. pontban
         hivatkozott Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 112. pontja).

      861    A fentiekből következik, hogy egy erőfölényben lévő vállalkozás által megvalósított árukapcsolás akkor is sértheti az EK 82. cikket,
         ha nem felel meg az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában foglalt példának. Ennek megfelelően a Bizottság a megtámadott
         határozatban helyesen járt el, amikor a visszaélésszerű árukapcsolás megállapítása érdekében az EK 82. cikk egészére támaszkodott,
         és nem kizárólag az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjára.

      862    Mindenesetre az Elsőfokú Bíróság megítélése szerint a visszaélésszerű árukapcsolásnak a Bizottság által a megtámadott határozat
         (794) preambulumbekezdésében azonosított alkotóelemei ténylegesen megfelelnek az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában
         foglalt feltételeknek.

      863    Az Elsőfokú Bíróság ezért elutasítja a Microsoft azon érvelését, amely szerint a Bizottság a jelen ügyben olyan feltételeket
         alkalmazott, amelyek két szempontból is eltérnek az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában foglaltaktól.

      864    Először is, amikor a Bizottság azt állítja, meg kell vizsgálni, hogy vajon az erőfölényben lévő vállalkozás „nem biztosítja
         a fogyasztóknak a választási lehetőséget, hogy a kapcsoló terméket a kapcsolt termék nélkül szerezzék meg”, pusztán más szavakkal
         fejezi ki azon koncepciót, amely szerint az árukapcsolás feltételezi, hogy a fogyasztók közvetlen vagy közvetett módon, az
         EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában foglaltakhoz hasonló „kiegészítő kötelezettségek” vállalására kényszerülnek.

      865    A jelen ügyben, mint azt az Elsőfokú Bíróság a lenti 962. és 965. pontban bővebben ki fogja fejteni, ezt a kényszerítő hatást
         elsősorban főként az OEM‑ekre fejtik ki, akik ezt aztán továbbhárítják a végső felhasználókra. A végső felhasználó e kényszernek
         abban a ritkább helyzetben van közvetlenül kitéve, amikor egy OEM‑en keresztüli ügylet helyett közvetlenül kiskereskedelmi
         fogalomban szerez be ügyfélszámítógéphez való Windows operációs rendszert.

      866    Másodszor nem lehet azt állítani, hogy a Bizottság a versenytársak piacról való kizárására vonatkozó új feltételt vezetett
         be az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontja értelmében vett visszaélésszerű árukapcsolás megállapítása érdekében.

      867    E tekintetben az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy bár sem e rendelkezés, sem általánosabban az egész EK 82. cikk nem tartalmaz
         semmilyen hivatkozást az árukapcsolás versenyellenes hatására, ennek ellenére tény, hogy elvben egy adott magatartás csak
         akkor fog visszaélésnek minősülni, ha alkalmas a verseny korlátozására (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑203/01. sz.,
         Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4071. o.] (a továbbiakban: a Michelin
         II ítélet) 237. pontját).

      868    Ezenkívül, mint az az alábbi 1031–1058. pontokból ki fog derülni, a felperes nem állíthatja, hogy a Bizottság egy új és erősen
         spekulatív feltevésre alapozta azon következtetését, hogy a jelen ügyben fennáll a versenytársakat a piacról kizáró hatás.
         Mint azt a megtámadott határozat (841) preambulumbekezdésében jelzi is, a Bizottság úgy találta, hogy a jelen ügyben fennálló
         különleges körülmények fényében nem feltételezheti – amint azt a visszaélésszerű árukapcsolással összefüggő ügyekben általában
         teszi –, hogy egy meghatározott termék és egy erőfölényben lévő termék összekapcsolása természeténél fogva kifejezett piacról
         kizáró hatással jár. A Bizottság ezért alaposabban megvizsgálta az árukapcsolásnak a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók
         piacára gyakorolt eddigi tényleges hatását, és e piac fejlődésének valószínű irányát.

      869    A fentiek fényében az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint az árukapcsolás kérdését a megtámadott határozat (794) preambulumbekezdésében
         meghatározott négy feltételre (lásd a fenti 842. pontot), és az objektív igazolás hiányára vonatkozó feltételre hivatkozással
         kell értékelni.

      870    A megtámadott határozat (794) preambulumbekezdésében meghatározott második feltételt megvalósultnak kell tekinteni, mivel
         abban valamennyi fél egyetért, hogy a Microsoft erőfölényben van az állítólagos kapcsoló termék, nevezetesen az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek piacán. Az első jogalap első három részére vonatkozóan a Microsoft által előadott érveket (lásd
         a fenti 839. pontot) a visszaélésszerű árukapcsolás megállapításának megalapozásához szükséges négy további feltétellel összefüggésben
         kell vizsgálni. E vizsgálat lefolytatása során az Elsőfokú Bíróság a következőképpen fog eljárni. Először a két külön termék
         létére vonatkozó feltételt fogja vizsgálni a Microsoft által a jogalap második és harmadik részére vonatkozóan előterjesztett
         érvek fényében. Másodszor azt a feltételt fogja vizsgálni, amely szerint a szerződések megkötését kiegészítő kötelezettségek
         vállalásától teszik függővé, a Microsoft által a jogalap harmadik részének alátámasztására előterjesztett érvek fényében.
         Harmadszor az Elsőfokú Bíróság a piaci verseny korlátozására vonatkozó feltételt fogja elemezni a Microsoft által a jogalap
         első részével összefüggésben előadottak fényében. Negyedszer az Elsőfokú Bíróság a felperes által hivatkozott objektív igazolásokat
         fogja vizsgálni, figyelembe véve a jogalap második részével összefüggésben előadott érveket.

      871    Ezt követően vizsgálja majd az Elsőfokú Bíróság a negyedik részt, amely a TRIPs Megállapodás által a Közösségekre rótt kötelezettségek
         figyelembe vételének állítólagos elmulasztására vonatkozik.

      b)     Két külön termék létezéséről
       A megtámadott határozat
      872    A Bizottság az első feltétellel a megtámadott határozat (800)–(825) preambulumbekezdésében foglalkozik. Elemzése három címre
         tagolódik. Először is, különös gondot fordít annak bemutatására, hogy a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók
         és az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek külön termékeket jelentenek (a megtámadott határozat (800)–(813) preambulumbekezdése).
         Másodszor, a Bizottság elutasítja a Microsoft azon érvét, amely szerint 1999 előtt kezdte el a multimédia‑lejátszó technológiájának
         összekapcsolását a Windows operációs rendszerrel (a megtámadott határozat (814)–(820) preambulumbekezdése). Harmadszor, elutasítja
         a Microsoft azon érvét, hogy a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók összekapcsolása az operációs rendszerrel
         általános kereskedelmi gyakorlat (a megtámadott határozat (821)–(824) preambulumbekezdése).

      873    Elemzésének első címe alatt a Bizottság először kifejti, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a kapcsolt termék gyártására
         szakosodott független vállalkozások léte arra utal, hogy erre a termékre külön fogyasztói kereslet áll fenn, és így a kapcsolt
         terméknek külön piaca van (a megtámadott határozat (802) preambulumbekezdése). A Bizottság ezért úgy ítéli meg, hogy a termékek
         különbözőségét az EK 82. cikk szerinti elemzés szempontjából a fogyasztói kereslet fényében kell értékelni, olyan értelemben,
         hogy ha nem létezik külön kereslet az állítólagos kapcsolt termék iránt, úgy a szóban forgó termékek esetében nem két külön
         termékről van szó (a megtámadott határozat (803) preambulumbekezdése).

      874    Másodszor a Bizottság megállapítja, hogy „a piac kínál külön multimédia‑lejátszókat”, és hogy vannak olyan szállítók, akik
         az operációs rendszerektől függetlenül, önálló módon fejlesztenek és szolgáltatnak multimédia‑lejátszókat (a megtámadott határozat
         (804) preambulumbekezdése).

      875    Harmadszor a Bizottság a Microsoft azon gyakorlatára hivatkozik, amely szerint a Microsoft az Apple Mac és a Sun Solaris operációs
         rendszeréhez is fejleszt és terjeszt Windows Media Player változatokat (a megtámadott határozat (805) preambulumbekezdése).
         Megjegyzi továbbá, hogy a Microsoft a Windows operációs rendszer kiadásaitól és frissítéseitől független frissítéseket ad
         ki a multimédia‑lejátszójához (a megtámadott határozat (804) preambulumbekezdése).

      876    Negyedszer a Bizottság állítása szerint a fogyasztók nem elhanyagolható hányada operációs rendszerétől független multimédia‑lejátszó
         beszerzését választja, így például a RealPlayert a RealNetworkstől, amely cég nem fejleszt, illetve nem értékesít operációs
         rendszereket (uo.).

      877    Ötödször a Bizottság rámutat, hogy az operációs rendszerek egyes felhasználóinak nem lesz szüksége multimédia‑lejátszóra,
         vagy nem fog arra igényt tartani (a megtámadott határozat (807) preambulumbekezdése).

      878    Hatodszor a Bizottság elutasítja a Microsoft azon érvét, amely szerint nincs jelentős kereslet a multimédialejátszó‑technológia
         nélküli operációs rendszerek iránt (a megtámadott határozat (809) preambulumbekezdése).

      879    Hetedszer a Bizottság megállapítja, hogy a Microsoft a Windows Media Playerre vonatkozóan külön népszerűsítő kampányokat folytat,
         az operációs rendszertől függetlenül (a megtámadott határozat (810) preambulumbekezdése).

      880    Nyolcadszor a Bizottság kifejti, hogy az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek és a folyamatos vételt lehetővé tévő
         multimédia‑lejátszók funkcionalitásuk szempontjából is különbözők (a megtámadott határozat (811) preambulumbekezdése).

      881    Kilencedszer a Bizottság előadja, hogy a két termék eltérő ágazati struktúrákhoz „kapcsolódik”, ami abból a tényből is megállapítható,
         hogy a multimédia‑lejátszók piacán a Microsoftnak még van néhány versenytársa, míg az ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerek piacán versenytársai jelentéktelenek (a megtámadott határozat (812) preambulumbekezdése). A két termék árszintje
         is eltérő (uo.).

      882    Tizedszer a Bizottság kifejti, hogy a Microsoft „software developer’s kit” (szoftverfejlesztő készlet) licencszerződéseket
         (a továbbiakban: SDK licencszerződéseket) alkalmaz, amelyek eltérőek attól függően, hogy a „software developer’s kit” (a továbbiakban:
         SDK) a Windows operációs rendszerre vagy a Windows Media technológiákra vonatkozik (a megtámadott határozat (813) preambulumbekezdése).

      883    Elemzésének második címe alatt a Bizottság megállapítja, a Microsoft azon érve, amely szerint multimédialejátszó‑technológiáját
         1992 óta összekapcsolja a Windowszal, nem befolyásolja a Bizottság azon következtetését, hogy itt két külön termékről van
         szó. A Bizottság egyebek mellett azt állítja, hogy „onnantól kezdve kifogásolja a Microsoft magatartását, amikor az árukapcsolás
         károsabbá vált, mint korábban volt”, és e tekintetben megállapítja, hogy 1999‑ben a Microsoft „olyan termék (WMP 6) vonatkozásában
         élt árukapcsolással, amely a lényegi funkcionalitást illetően – amit a fogyasztók elvártak egy multimédia‑lejátszótól (tudniillik
         az interneten folyamatosan küldött médiatartalom fogadása) – megfelelt más szállítók termékeinek, és amellyel a Microsoft
         1998‑ban belépett a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacára” (a megtámadott határozat (816) preambulumbekezdése).
         A Bizottság megállapítja továbbá, hogy az első folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszó, amelyet a Microsoft 1995‑ben
         a Windowszal együtt terjesztett, a RealNetworks RealAudio Playere volt, mivel ebben az időpontban a Microsoft még nem rendelkezett
         „életképes” folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszóval (a megtámadott határozat (817) preambulumbekezdése). A
         Bizottság azt állítja, hogy a RealAudio Player szoftverkódot teljes egészében el lehetett távolítani.

      884    Elemzésének harmadik címe alatt a Bizottság cáfolja a Microsoft azon érvét, amely szerint a folyamatos vételt lehetővé tévő
         multimédia‑lejátszók ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerekkel együtt történő forgalmazása általános kereskedelmi
         gyakorlat. Először is ez az érv nem veszi tekintetbe azt a tényt, hogy a kapcsolt terméknek vannak külön szállítói; másodszor
         a Sun, és a Linux szállítói nem saját multimédia‑lejátszóikkal együtt forgalmazzák az operációs rendszereket, hanem független
         gyártók multimédia‑lejátszóival; és harmadszor ezen operációs rendszer szállítók egyike sem köti össze a multimédia‑lejátszót
         az operációs rendszerrel oly módon, hogy a lejátszót ne lehessen eltávolítani (a megtámadott határozat (821)–(823) preambulumbekezdése).

       A felek érvei
      885    Első helyen a Microsoft – a CompTIA, a DMDsecure és társai, az ACT, a TeamSystem, a Mamut és az Exor által támogatva – azt
         állítja, hogy a megtámadott határozat nem bizonyította, hogy a Windows és annak multimédia‑funkcionalitása két külön termékpiachoz
         tartozik.

      886    A szóban forgó multimédia‑funkcionalitás a „Windows operációs rendszer régóta biztosított funkciója”. A Windowsban a szoftverkód,
         amely lehetővé teszi a felhasználók számára a hang‑ és képtartalom lejátszását, nem különbözik a más típusú információkhoz,
         például szöveghez vagy grafikához való hozzáférést lehetővé tevő kódtól. Ezenkívül a Windows, illetve a Windows operációs
         rendszeren futó harmadik gyártóktól származó alkalmazások más részei ugyanezt a szoftverkódot veszik igénybe.

      887    A Microsoft kifogásolja, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban csak azt a kérdést vizsgálja, hogy az állítólagos kapcsolt
         termék, azaz a multimédia‑funkcionalitás, elérhető‑e az állítólagos kapcsoló terméktől, azaz az ügyfélszámítógépekhez való
         operációs rendszertől külön is. Valójában a helyes kérdés az, hogy ez utóbbi terméket forgalmazzák‑e rendszeresen a kapcsolt
         termék nélkül. Ténylegesen nincs fogyasztói kereslet a multimédia‑funkcionalitás nélküli ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerek iránt, ezért egyetlen gazdasági szereplő sem forgalmaz ilyen rendszert.

      888    A Microsoft állítása szerint a Bizottság azzal szankcionálja a termékeiket új funkciók beépítésével javító erőfölényben lévő
         vállalkozásokat, hogy megköveteli az ilyen funkciók eltávolíthatóvá tételét minden esetben, amikor egy harmadik fél olyan
         különálló terméket forgalmaz, amely azonos vagy hasonló funkcionalitást biztosít.

      889    Ráadásul a Bizottság álláspontja még kevésbé elfogadható, mivel az állítólagos visszaélés nem a multimédia‑funkcionalitás
         Windowsba történő beépítésének következménye – amely 1992‑re nyúlik vissza, és amelyet folyamatosan fejlesztettek –, hanem
         ezen funkcionalitás 1999‑ben történt fejlesztésének, amikor a Microsoft alkalmassá tette a folyamatosan küldött tartalom kezelésére.
         Más szavakkal, a Bizottság a multimédia‑funkcionalitás Windowsban való jelenlétét csak a tekintetben kifogásolja, amennyiben
         az lehetővé teszi az interneten talált hang‑ és képtartalom lejátszását, mielőtt az teljesen letöltésre kerülne.

      890    A Microsoft továbbá azt állítja, hogy valamennyi egyéb jelentős ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszer, nevezetesen
         a Mac OS, a Linux, az OS/2 és a Solaris tartalmaz az interneten keresztül folyamatosan küldött tartalom lejátszására alkalmas
         média‑funkcionalitást. Versenytársai mind úgy ítélik meg, hogy az ilyen funkcionalitás ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerbe történő beépítése a fogyasztók igényeire reagáló általános kereskedelmi gyakorlatnak tekinthető. Ez azt mutatja,
         hogy a folyamatos lejátszásra való alkalmasság „természetes funkció” az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerekben,
         és nem külön termék. E tekintetben a Microsoft hangsúlyozza, hogy „egy terméket elsődlegesen a fogyasztói elvárásokra és keresletre
         tekintettel kell meghatározni”. Márpedig, a megtámadott határozat (824) preambulumbekezdésében állítottak szerint, a Bizottság
         úgy tűnik, elfogadja, hogy a fogyasztók valóban azt igénylik, hogy az operációs rendszerek rendelkezzenek multimédia‑funkcionalitással.

      891    A Microsoft továbbá előadja, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (1013) preambulumbekezdésében kifejezetten elismeri,
         hogy a Microsoft nem követett volna el visszaélést, ha 1999‑ben azonos áron kínálta volna a Windows két változatát, az egyiket
         a Windows Media Playerrel együtt, a másikat pedig anélkül. Azonban nincs arra vonatkozó bizonyíték, hogy lett volna egyáltalán
         kereslet a Windows olyan változata iránt, amely ugyanazon az áron kevesebb funkciót kínált volna. A kereslet e hiánya is azt
         mutatja, hogy a „multimédia‑funkcionalitással ellátott Windows” egyetlen termék.

      892    A Microsoft – e tekintetben a DMDsecure és társai és az ACT által támogatva – azt állítja, hogy a Bizottság azon érvének alátámasztására,
         miszerint a Windows és annak multimédia‑funkcionalitása két külön termékpiachoz tartozik, nem hivatkozhat a fenti 293. pontban
         említett Tetra Pak II ügyben hozott ítéletre, sem pedig a fenti 859. pontban említett Hilti kontra Bizottság ügyben 1991.
         december 12‑én hozott ítéletre (a továbbiakban: a Hilti‑ügy). Először is, ezek az ügyek fogyóeszközökre vonatkoztak, amelyeket
         tartós berendezésekkel együtt használtak a tartós berendezés élettartama alatt, és amelyek „fizikailag elkülönültek egymástól”.
         E két ügyben, a jelen ügytől eltérő módon, bizonyított volt a kapcsolt termék nélküli kapcsoló termék iránti kereslet is.
         A jelen ügyben ezenkívül a Bizottság nem azonosított egyetlen fogyasztót sem, aki az állítólagos kapcsolt termék nélkül kívánta
         volna megszerezni az állítólagos kapcsoló terméket.

      893    Végül a Microsoft vitatja a Bizottság egyes, az ellenkérelemben annak alátámasztására előterjesztett érveit, hogy a Windows
         a Windows Media Playertől elkülönülő termék. Először előadja, hogy az egyesült államokbeli bíróságok nem állapították meg,
         hogy a Windows Media Player külön piachoz tartozna, mint a Windows operációs rendszer. Másodszor, azt állítja, a tény, hogy
         a Windowstól függetlenül piacra bocsát Windows Media Player változatokat, nem mutatja a Windows Media Player nélküli Windows
         iránti kereslet létezését. Ezenkívül a Windows Media Player e változatai pusztán a Windowsban jelenlévő multimédia‑funkcionalitás
         frissítéseit jelentik. Harmadszor, a Bizottság azon állítása, amely szerint a Windows Media Playert alkotó fájlok könnyen
         azonosíthatók, nem releváns. Ez utóbbi állítás mindenesetre téves.

      894    A Microsoft állítása szerint továbbá a Bizottság azt sem bizonyította, hogy a multimédia‑funkcionalitás nem természeténél
         fogva vagy kereskedelmi szokás szerint kapcsolódik az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerekhez.

      895    A felperes azt állítja, hogy a multimédia‑funkcionalitás beépítése „természetes lépcsőfok” ezen operációs rendszerek fejlődésében,
         ezt az a tény is mutatja, hogy az operációs rendszerek minden szállítója ilyen funkcionalitással együtt kínálja termékét.
         A Microsoft a technológiai fejlődésre és a fogyasztói keresletre adott válaszként állandóan törekszik a Windows fejlesztésére,
         és a Windows és más, az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek az idők során oly módon fejlődtek, hogy a fájltípusok
         egyre szélesebb körét támogassák. A szoftverfejlesztők és a fogyasztók számára nincs alapvető különbség a szöveget vagy grafikát
         tartalmazó fájlok és a hangot vagy képet tartalmazó fájlok között. Valójában egy modern operációs rendszertől elvárják, hogy
         mindkét fájltípust támogassa.

      896    Az operációs rendszerek és a multimédia‑funkcionalitás a kereskedelmi használat révén is „szorosan összekapcsolódtak”. A felperes
         1992‑ben építette be a multimédia‑funkcionalitást a Windowsba, és azóta folyamatosan fejlesztette azt. A folyamatosan küldött
         tartalom kezelésére való alkalmasság, amelyet a Microsoft 1999‑ben adott hozzá, „a technológia gyors változásainak figyelembevétele
         érdekében hozzáadott számos sajátosságnak csupán egyik volt”.

      897    Végül a Microsoft előadja, hogy a Bizottság nem hivatkozhat az Elsőfokú Bíróság fenti 293. pontban említett Tetra Pak II ügyben
         hozott ítéletének 37. pontjában foglalt azon megállapítására, amely szerint még ha az árukapcsolás összhangban is van a kereskedelmi
         szokással, az ilyen értékesítés akkor is az EK 82. cikk értelmében vett visszaélésnek minősülhet, kivéve, ha objektív módon
         igazolható. A Tetra Pak II ügyben fennálló helyzettől eltérően a harmadik gyártók multimédia‑lejátszóinak forgalmazóit nem
         zárja ki a piacról a multimédia‑funkcionalitás jelenléte a Windowsban.

      898    Válaszában a Microsoft előadja továbbá, hogy a Bizottság azon érve, amely szerint egy erőfölényben lévő vállalkozásnak adott
         esetben megtiltható azon jogának gyakorlása, hogy olyan magatartást tanúsítson, amely nem lenne a versenyjoggal ellentétes,
         amennyiben azt erőfölénnyel nem rendelkező vállalkozás tanúsítaná, és hogy adott körülmények között nem elfogadható az ágazati
         gyakorlatra való hivatkozás, irreleváns azon kérdés szempontjából, hogy a Bizottság igazolta‑e az EK 82. cikk második bekezdésének
         d) pontjában foglalt feltételek teljesülését.

      899    A Bizottság, akit e tekintetben az SIIA támogat, vitatja a Microsoft azon állítását, amely szerint a megtámadott határozatban
         nem bizonyítja, hogy a Windows és annak „multimédia‑funkcionalitása” két külön piachoz tartozik.

      900    A Bizottság előzetesen megjegyzi, hogy a Microsoft érvelése „a »multimédia‑funkcionalitás« pontatlan fogalmán” alapul. Amit
         a Microsoft „multimédia‑funkcionalitásnak” nevez, nem egy általános, oszthatatlan kódtömb. A gyakorlatban maga a Microsoft
         is különbséget tesz a média‑alkalmazások számára platformul szolgáló, az operációs rendszer többi része számára alapvető rendszerszolgáltatásokat
         nyújtó, az operációs rendszer alapját alkotó média‑infrastruktúra és az azon futó multimédia‑lejátszó alkalmazás között, amely
         dekódolja, kitömöríti és lejátssza az internetről letöltött vagy folyamatosan küldött digitális hang‑ és képfájlokat: a Bizottság
         a Microsoft „Windows XP Embedded” nevű termékét hozza fel példának. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozat
         a folyamatos vételt lehetővé tévő Windows Media Player Microsoft általi árukapcsolásával foglalkozik, és nem az alapul szolgáló
         média‑infrastruktúrával.

      901    A Bizottság a megtámadott határozat (802) preambulumbekezdésére hivatkozva előadja, hogy a közösségi bíróságok ítélkezési
         gyakorlata értelmében a kapcsolt termék gyártására szakosodott független vállalkozások léte arra utal, hogy erre a termékre
         külön fogyasztói kereslet áll fenn, és így a kapcsolt terméknek külön piaca van. A Microsoft által kifejtett, a jelen ügy
         és a Tetra Pak II, valamint a Hilti‑ügy közötti különbségtétel – amelynek alapja, hogy ez utóbbi ügyekben fogyóeszközökről
         volt szó, amelyek fizikailag elkülönültek azon berendezéstől, amellyel együtt használták –, nem meggyőző. Az ezen ügyekben
         hozott, a fenti 293. és 859. pontban említett ítéleteket nem lehet úgy értelmezni, hogy azok szerint az EK 82. cikk alkalmazása
         a fogyóeszközökre vonatkozó árukapcsolásra korlátozandó.

      902    A Bizottság vitatja a Microsoft azon állítását, amely szerint előbbinek inkább azt kellett volna vizsgálnia, hogy van‑e kereslet
         a kapcsoló termék iránt a kapcsolt termék nélkül, ami a Bizottság előadása szerint azon téves állításnak felel meg, hogy kiegészítő
         termékek nem minősülhetnek külön terméknek az EK 82. cikk szempontjából. Az egyesült államokbeli bíróságok elutasították a
         Microsoft által előadott hasonló érveket, és következetesen azt állapították meg, hogy az Intel‑kompatibilis ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszereknek külön piaca van, és kizárta erről a piacról a „köztes” szoftvertermékeket (ideértve a Windows
         Media Playert is).

      903    A Bizottság előadja továbbá, hogy a Microsoft azon üzleti gyakorlata, amely szerint Windows Media Player változatokat fejleszt
         és terjeszt az Apple Mac és a Sun Solaris operációs rendszeréhez, sőt, nem személyi számítógép‑alapú platformokhoz – nevezetesen
         televízió‑dekóderekhez – is, további bizonyítékul szolgál arra, hogy az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek és
         a multimédia‑lejátszók nem pusztán ugyanazon termék részei (a megtámadott határozat (805) preambulumbekezdése). Hasonlóképpen
         a Microsoft a Windows operációs rendszer változataitól és frissítéseitől függetlenül kiad Windows Media Player frissítéseket,
         kifejezetten a Windows Media Payer népszerűsítését szolgáló kampányokat folytat, valamint különböző SDK licencszerződéseket
         alkalmaz attól függően, hogy az SDK a Windowsra vagy a Windows Media technológiákra vonatkozik (a megtámadott határozat (805)
         és (813) preambulumbekezdése).

      904    A fentieken kívül különös jelentőséget kell tulajdonítani az OEM‑ek szerepének, amelyek a szoftverszállítókkal való kapcsolatukban
         közvetítői szerepet töltenek be a végső felhasználók javára, és „használatra kész” terméket biztosítanak számukra a hardver,
         az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszer és az alkalmazások igény szerinti kombinálásával (a megtámadott határozat
         (68) és (119) preambulumbekezdése). A Microsoft ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszer eladásainak túlnyomó többsége
         (75%‑a) OEM‑eken keresztül történik, és a tény, hogy a fogyasztók előre telepített multimédia‑lejátszót szeretnének találni
         a számítógépükön, nem ok arra, hogy a Microsoft összekapcsolja saját multimédia‑lejátszóját operációs rendszerével. Az OEM‑ek
         ki tudnák elégíteni az ilyen fogyasztói igényeket az általuk árusított ügyfélszámítógépekhez multimédia‑lejátszó hozzáadásával,
         mint ahogy más szoftver‑alkalmazások hozááadásának lehetőségét is kínálják. A Microsoft azon érve, amely szerint nincs kereslet
         multimédia‑lejátszó nélküli Windows operációs rendszer iránt, figyelmen kívül hagyja az OEM‑ek e tekintetben játszott szerepét.

      905    A Bizottság rendelkezésére álló bizonyítékok azt mutatják, hogy az operációs rendszerek felhasználói nem feltétlenül igénylik,
         hogy az operációs rendszer rendelkezzen folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszóval (a megtámadott határozat (807) preambulumbekezdése),
         valamint hogy „amennyiben pedig igénylik ezt, a multimédia‑lejátszó iránti igényük elkülönül az operációs rendszer iránti
         igényüktől”.

      906    A Bizottság a megtámadott határozat (814)–(820) preambulumbekezdésére hivatkozva előadja, félrevezető a Microsoft azon állítása,
         amely szerint az állítólagos visszaélés a média‑funkcionalitás 1999‑ben történt fejlesztésének eredménye.

      907    Válaszul a Microsoft azon érveire, hogy más operációs rendszerek szállítói is pontosan úgy járnak el, mint ő, a Bizottság
         megállapítja, hogy az árukapcsolást megvalósító gyakorlat eltérő hatással jár attól függően, hogy erőfölényben lévő vállalkozás
         tanúsítja‑e vagy nem. Továbbá egyes operációsrendszer‑szállítók, mint a Linux és a Sun forgalmazói, nem saját multimédia‑lejátszójukat
         forgalmazzák együtt operációs rendszerükkel, hanem más, független szállítók által kínált multimédia‑lejátszót, és nem kötik
         össze a szóban forgó multimédia‑lejátszót az operációs rendszerrel oly módon, hogy azt lehetetlen legyen eltávolítani (a megtámadott
         határozat (822) és (823) preambulumbekezdése).

      908    A Bizottság tagadja, hogy elismerte volna a megtámadott határozat (1013) preambulumbekezdésében, vagy bárhol másutt a megtámadott
         határozatban, hogy a Microsoft nem követett volna el visszaélést, ha 1999‑ben azonos áron kínálta volna a Windows két változatát,
         az egyiket a Windows Media Playerrel együtt, a másikat pedig anélkül. Ha a Microsoft most úgy döntene, hogy ugyanazon áron
         értékesíti az árukapcsolás nélküli Windowst, mint az árukapcsolást megvalósító változatot, úgy a Bizottság megvizsgálná ezt
         az árat a jelenlegi piaci helyzetre tekintettel, valamint a Microsoft arra vonatkozó kötelezettsége fényében, hogy tartózkodjon
         minden olyan intézkedéstől, amely az árukapcsolással egyenértékű hatással járna, és szükség esetén az EK 82. cikk alapján
         új határozatot fogadna el.

      909    Végül a Bizottság vitatja a Microsoft azon állítását, amely szerint nem bizonyította, hogy a multimédia‑funkcionalitás nem
         természeténél fogva vagy kereskedelmi szokás szerint kapcsolódik az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerekhez.

      910    A Bizottság a megtámadott határozat (961) preambulumbekezdésére hivatkozva megállapítja, hogy egy erőfölényben lévő vállalkozásnak
         megtiltható azon jogának gyakorlása, hogy olyan magatartást tanúsítson, amely nem lenne a versenyjoggal ellentétes, amennyiben
         azt erőfölénnyel nem rendelkező vállalkozás tanúsítaná. A Bíróság a fenti 293. pontban említett Tetra Pak II ügyben hozott
         ítéletében megállapította, még ha két termék árukapcsolással történő értékesítése összhangban is van a kereskedelmi szokással,
         az ilyen értékesítés akkor is minősülhet az EK 82. cikk értelmében vett visszaélésnek, kivéve ha objektív módon igazolható.
         A Bizottság előadása szerint „tautologikus” kereskedelmi szokásra vagy gyakorlatra hivatkozni egy olyan ágazatban, amely 95%‑ban
         a Microsoft ellenőrzése alatt áll; az ítélkezési gyakorlat szerint sem elfogadható az ágazatra jellemző gyakorlatra történő
         hivatkozás olyan piac esetében, ahol a verseny magának az erőfölényben lévő vállalkozásnak a jelenléte miatt már korlátozott.

      911    Végül a Bizottság vitatja a Microsoft azon érvét, amely szerint a multimédia‑funkcionalitás beépítése az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszerekbe a természetes fejlődés részét képezi. A Microsoft saját technológiája használatával nem
         tudott folyamatos vételt lehetővé tévő médialejátszót kifejleszteni, és csak a VXtreme 1997‑ben történt megszerzését követően
         tudott olyan multimédia‑lejátszót létrehozni, amely versenyezni tudott a RealNetworks lejátszójával. A Bizottság továbbá hivatkozik
         Bay úr, a Microsoft egyik vezetője által B. Gatesnek1997 januárjában küldött e‑mailjére, amelyben Bay úr „a folyamatos lejátszással
         összefüggő csata NetShow kontra Real síkról Windows kontra Real síkra való áthelyezését”, és „ahol csak lehet [az Internet
         Explorer] stratégia követését” javasolta.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      912    A Microsoft lényegében azt állítja, hogy a multimédia‑funkcionalitás az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerhez
         képest nem külön termék, hanem e rendszer szerves részét alkotja. Ennek következtében itt egyetlen, folyamatosan fejlődő termékről
         van szó, mégpedig az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerről. A Microsoft előadása szerint a fogyasztók elvárják,
         hogy bármelyik ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszer rendelkezzen az általuk lényegesnek ítélt funkcionalitásokkal,
         ideértve a hang‑ és kép‑funkcionalitásokat, valamint hogy e funkcionalitásokat folyamatosan frissítsék.

      913    Előzetesen meg kell jegyezni, hogy az információs és kommunikációs technológiai ipar állandó és gyors fejlődésben van, így
         ami kezdetben két külön terméknek tűnik, később egy terméket alkotónak minősülhet, mind technológiai szempontból, mind a versenyjogi
         szabályok szempontjából.

      914    A Bizottság azon megítélésének helyességét, amely szerint a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók és az ügyfélszámítógépekhez
         tartozó operációs rendszerek két külön terméket képeznek, az Elsőfokú Bíróságnak az azon időszakra jellemző ténybeli és műszaki
         helyzetre tekintettel kell értékelnie, amely időszakban a Bizottság állítása szerint a kifogásolt magatartás károssá vált,
         ez pedig az 1999 májusát követő időszak.

      915    Az Elsőfokú Bíróságnak így meg kell győződnie arról, hogy a Bizottság helyesen következtetett arra a megtámadott határozatban,
         hogy amikor 1999 májusától a Microsoft kiadta a Windows azon változatát, amely tartalmazta a Windows Media Playert, ez a magatartás
         az EK 82. cikk alkalmazása szempontjából két külön termék árukapcsolását jelentette.

      916    Előzetesen meg kell jegyezni továbbá, hogy – mint azt a Bizottság helyesen kifejtette – a Microsoft által a Windows és a Windows
         Media Player árukapcsolásával összefüggésben előadott érvelés nagymértékben a multimédia‑funkcionalitás homályos fogalmára
         támaszkodik. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott határozatból egyértelműen kiderül, e kérdésben a kifogásolt
         magatartás csak a Windows Media Player alkalmazásszoftverre vonatkozik, az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer
         részét képező bármely más multimédia‑technológia kizárásával (lásd különösen a megtámadott határozat (1019) és (1020) preambulumbekezdését).
         Mint azt a Bizottság és a támogatására beavatkozók beadványaikban és a tárgyaláson megállapították, műszaki dokumentációjában
         maga a Microsoft is különbséget tesz a Windows Media Playert alkotó fájlok és az egyéb médiafájlok, így különösen az operációs
         rendszer alapvető média‑infrastruktúrájához kapcsolódó fájlok között. Helyénvaló továbbá megemlíteni a Microsoft „Windows XP
         Embedded” elnevezésű termékének példáját, amelyet a Bizottság a megtámadott határozat (1028)–(1031) preambulumbekezdésében
         említ, és amelyről a tárgyaláson is szó esett. Műszaki szempontból e termék egy valódi ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszer, azonban a Microsoft licencfeltételei egyes specializált gépekre korlátozzák a használatát, így például bankjegykiadó
         automatákra és dekóderekre. E termék különleges jellemzője, hogy lehetővé teszi az informatikus mérnökök számára az operációs
         rendszer elemeinek kiválasztását. Ehhez egy „Target Designer” nevű eszközt használnak, amellyel hozzáférnek az operációs rendszer
         elemeit tartalmazó menühöz, ahol kiválaszthatják, hogy mely elemeket kívánják beépíteni vagy kizárni operációs rendszerükből.
         Ezen elemek között külön szerepel a Windows Media Player. Hozzá kell fűzni, hogy e menü külön tételként tartalmazza a multimédia‑infrastruktúrát
         és a médiaalkalmazásokat, és hogy a Windows Media Player kifejezetten ez utóbbi alkalmazások között szerepel.

      917    Először is meg kell jegyezni, hogy – mint azt a Bizottság helyesen megállapítja a megtámadott határozat (803) preambulumbekezdésében –
         a termékek különbözőségét az EK 82. cikk szerinti elemzés szempontjából a fogyasztói keresletre hivatkozással kell elvégezni.
         A Microsoft is egyértelműen osztja ezt a véleményt (lásd a fenti 890. pontot).

      918    A Bizottság szintén helyesen állapította meg ugyanazon preambulumbekezdésben, hogy az állítólagos kapcsolt termék iránti külön
         kereslet hiányában nem merülhet fel a termékek különbözőségének kérdése, és így nem lehet szó visszaélésszerű árukapcsolásról.

      919    A Microsoft azon érve, amely szerint a Bizottság ezért nem megfelelő feltételt alkalmazott, és valójában azt kellett volna
         bizonyítania, hogy az állítólagos kapcsoló terméket rendszeresen a kapcsolt termék nélkül kínálták, vagy hogy a fogyasztók
         „igényt tartanak a multimédia‑funkcionalitás nélküli Windowsra”, nem fogadható el.

      920    Először is, a Bizottság érvét az ítélkezési gyakorlat is alátámasztja (lásd e tekintetben a fenti 293. pontban hivatkozott
         Tetra Pak II ügyben 1996. november 14‑én hozott ítélet 36. pontját; a fenti 859. pontban hivatkozott Hilti‑ügyben 1991. december
         12‑én hozott ítélet 67. pontját; és a fenti 293. pontban hivatkozott Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án
         hozott ítélet 82. pontját).

      921    Másodszor, mint azt a Bizottság beadványaiban helyesen megállapítja, a Microsoft érvelése, amely azon a koncepción alapul,
         hogy nincs kereslet a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszó nélküli, ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs
         rendszer iránt, azon állításnak felel meg, hogy a kiegészítő termékek nem minősülhetnek külön terméknek az EK 82. cikk szempontjából,
         ez pedig ellentétes az árukapcsolásra vonatkozó közösségi ítélkezési gyakorlattal. A Hilti‑ügyet tekintve például, feltételezhető,
         hogy nem volt kereslet szögek nélküli szögelőtár iránt, mivel a szögek nélkül a tár használhatatlan. Ez azonban nem akadályozta
         meg a közösségi bíróságokat abban, hogy arra a következtetésre jussanak, e két termék külön piachoz tartozik.

      922    A kiegészítő termékek esetében, mint az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek és az alkalmazásszoftverek, teljességgel
         elképzelhető, hogy a fogyasztók együtt kívánják megszerezni a termékeket, de különböző forrásból. Például a tény, hogy az
         ügyfélszámítógépek legtöbb felhasználója igényli, hogy ügyfélszámítógéphez való operációs rendszere tartalmazzon szövegszerkesztő
         szoftvert, nem teszi e két külön terméket egyetlen termékké az EK 82. cikk szempontjából.

      923    A Microsoft érvelése figyelmen kívül hagyja az OEM‑ek különleges közvetítő szerepét, akik kombinálják a különböző forrásokból
         származó hardvert és szoftvert, hogy használatra kész számítógépet tudjanak kínálni a végső felhasználónak. Mint azt a Bizottság
         nagyon is helytállóan megállapítja a megtámadott határozat (809) preambulumbekezdésében, ha az OEM‑ek és a fogyasztók megvásárolhatnák
         a Windowst Windows Media Player nélkül, ez nem jelentené szükségszerűen azt, hogy úgy döntenének, folyamatos vételt lehetővé
         tévő multimédia‑lejátszó nélkül vásárolják azt meg. Az OEM‑ek, az operációs rendszeren előre telepített multimédia‑lejátszó
         iránti fogyasztói igény alapján a Windowszal működő, folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszót tartalmazó szoftvercsomagot
         kínálnának, azzal a különbséggel, hogy ez a lejátszó nem feltétlenül a Windows Media Player lenne.

      924    Harmadszor, a Microsoft érvelése mindenesetre azért sem járhat sikerrel, mivel – mint azt a Bizottság a megtámadott határozat
         (807) preambulumbekezdésében megállapította –, létezik kereslet folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszó nélküli
         ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek iránt, például az olyan társaságok részéről, amelyek attól tartanak, hogy
         alkalmazottaik nem a munkával összefüggő célokra használnák a lejátszót. Ezt a tényt a Microsoft nem vitatja.

      925    Ezután az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az érintett termékek természetén és műszaki jellemzőin alapuló tényezők sora,
         a piacon megfigyelt tények, az érintett termékek fejlődésének története, valamint a Microsoft üzleti gyakorlata is igazolja
         a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók iránti külön fogyasztói kereslet létezését.

      926    E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer rendszerszoftver,
         míg a Windows Media Player alkalmazásszoftver. Mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (37) preambulumbekezdésében kifejti,
         a „»rendszerszoftver« irányítja a számítógép hardverét, amelynek a különböző felhasználói igényeket kielégítő »alkalmazások«
         által küldött utasításokat továbbítja, mint például szövegszerkesztés, amely a szövegek numerikus formátumban való kezelélsének
         igényét elégíti ki”, és „az operációs rendszerek rendszerszoftvertermékek, amelyek a számítógép alapvető funkcióit irányítják,
         és lehetővé teszik a felhasználó számára a számítógép használatát és azon alkalmazásszoftverek futtatását”. Általánosabban
         e termékeknek a megtámadott határozat (324)–(342) és (402)–(425) preambulumbekezdésében található leírásából egyértelműen
         kiderül, hogy az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek és a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók
         funkcionalitás szempontjából nyilvánvalóan eltérnek egymástól.

      927    Másodszor, léteznek olyan forgalmazók, akik önálló módon fejlesztenek és szolgáltatnak folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszókat,
         függetlenül az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerektől. Így az Apple QuickTime lejátszóját ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerétől függetlenül terjeszti. További, különösen meggyőző példaként szolgál a RealNetworks, a Microsoft
         fő versenytársa a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacán, amely nem fejleszt és nem is értékesít ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszereket. E tekintetben ki kell emelni, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint azon tény, hogy vannak a piacon
         a kapcsolt termék gyártására és értékesítésére szakosodott független vállalkozások, az e termékre vonatkozó külön piac létének
         komoly bizonyítékául szolgál (lásd e tekintetben a fenti 293. pontban hivatkozott Tetra Pak II ügyben 1996. november 14‑én
         hozott ítélet 36. pontját; a fenti 859. pontban hivatkozott Hilti‑ügyben 1991. december 12‑én hozott ítélet 67. pontját; és
         a fenti 293. pontban hivatkozott Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án hozott ítélet 82. pontját).

      928    Ugyanígy, harmadszor, a Microsoft – mint azt az Elsőfokú Bíróság által írásban feltett kérdésre válaszolva megerősítette –
         fejleszt és forgalmaz olyan Windows Media Player változatokat, amelyeket a versenytársai ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszereivel, nevezetesen az Apple Mac OS X‑ével és a Sun Solarisával való működésre terveztek. Hasonlóképpen, a RealNetworks
         RealPlayere működik többek között a Windows, Mac OS X, Solaris, és egyes UNIX operációs rendszerekkel.

      929    Negyedszer, a Windows Media Player az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszertől függetlenül letölthető a Microsoft
         internetes oldaláról. Hasonlóképpen, a Microsoft kiad Windows Media Player frissítéseket az ügyfélszámítógépekhez való Windows
         operációs rendszer kiadásaitól és frissítéseitől függetlenül.

      930    Ötödször, a Microsoft kifejezetten a Windows Media Player népszerűsítésére irányuló kampányokat folytat (lásd a megtámadott
         határozat (810) preambulumbekezdését).

      931    Hatodszor, mint azt a Bizottság helyesen megállapítja a megtámadott határozat (813) preambulumbekezdésében, a Microsoft különböző
         SDK licencszerződéseket kínál attól függően, hogy azok az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerre vagy a Windows
         Media technológiákra vonatkoznak. Így létezik külön SDK licencszerződés a Windows Media Playerre vonatkozóan.

      932    Végül hetedszer, a Microsoft által alkalmazott árukapcsolás ellenére a fogyasztók nem elhanyagolható hányada továbbra is a
         Microsoft versenytársaitól szerez be multimédia‑lejátszót, ügyfélszámítógéphez való operációs rendszerüktől függetlenül, ami
         azt mutatja, hogy e két terméket külön termékeknek tekintik.

      933    A fentiekben megjelölt tények a jogilag megkövetelt módon bizonyítják, hogy a Bizottság helyesen következtetett arra, hogy
         az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek és a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók az EK 82. cikk
         alkalmazása szempontjából két külön terméket képeznek.

      934    Ezt a következtetést nem teszi kétségessé a Microsoft többi érve sem.

      935    Elsősorban, a Microsoft azon érvelését illetően, miszerint a Windows Media Playernek a Windows operációs rendszerbe 1999 májusától
         kezdődően történt beépítése e rendszer fejlődésének normális és szükséges lépcsőfokát jelenti, és összhangban van a Windows
         multimédia‑funkcionalitásának állandó fejlesztésével, elegendő megjegyezni, abból a tényből, hogy az árukapcsolás az egyik
         terméknek a másikba történő műszaki beépítésének formáját ölti, nem következik, hogy a piacra gyakorolt hatásának értékelése
         során e beépítést ne lehetne két külön termék árukapcsolásának minősíteni.

      936    Mint azt maga a Microsoft is elismerte az Elsőfokú Bíróság tárgyaláson feltett kérdésére adott válaszában, arra vonatkozó
         döntése, hogy a WMP 6‑ot 1999 májusától a Windows operációs rendszerbe beépített funkcionalitásként kínálja, nem műszaki kényszer
         következménye volt. Abban az időpontban a Microsoftot semmi nem gátolta abban, hogy a WMP 6‑ot ugyanolyan módon terjessze,
         mint előző multimédia‑lejátszóját, a NetShow‑t, amely 1998 júniusa óta megtalálható volt a Windows 98 telepítő CD‑jén: a Windows 98
         négyféle alapértelmezett telepítési lehetősége közül egy sem tartalmazta a NetShow telepítését, azt a felhasználóknak kellett
         telepíteniük, ha használni kívánták.

      937    A fentieken kívül a Microsoft azon érvelése, amely szerint a Windows Media Player Windows operációs rendszerbe történő beépítését
         műszaki okok diktálták, alig hihető a Microsoft bizonyos saját belső kommunikációi fényében. Így Bay úr 1999. január 3‑án
         B. Gatesnek írt e‑mailjéből (lásd a fenti 911. pontot) következik, hogy a Windows Media Player Windowsba történő beépítésének
         célja elsősorban az volt, hogy a Windows Media Playert versenyképesebbé tegye a RealPlayerrel szemben, azáltal, hogy azt a
         Windows alkotóelemeként mutatják be, és nem alkalmazásszoftverként, amely összehasonlítható lenne a RealPlayerrel.

      938    Másodszor, a Microsoft nem állíthatja, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a médiafunkcionalitás nem természeténél fogva
         vagy kereskedelmi szokás szerint kapcsolódik az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerekhez.

      939    Először is, a fenti 925–932. pontokban kifejtett megfontolásokból következik, hogy az ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerek és a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók természetüknél fogva nem képeznek szétválaszthatatlan
         termékeket. Míg igaz, hogy van kapcsolat egy ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszer, mint a Windows, és egy alkalmazásszoftver,
         mint a Windows Media Player között abban az értelemben, hogy a felhasználó szempontjából mindkettő ugyanazon a számítógépen
         található, és a multimédia lejátszó csak operációs rendszer jelenléte esetén működik, ez nem jelenti azt, hogy a két termék
         a versenyjogi szabályok alkalmazása szempontjából gazdasági és kereskedelmi értelemben ne lenne szétválasztható.

      940    Másodszor, mint azt a Bizottság helytállóan megállapítja, nehéz kereskedelmi szokásról beszélni egy olyan iparágban, amely
         95%‑ban a Microsoft ellenőrzése alatt áll.

      941    Harmadszor, a Microsoft nem hivatkozhat arra a tényre, hogy a versenytársai ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszereinek
         szállítói ezeket a rendszereket szintén összekapcsolják folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszóval. Egyrészt a
         Microsoft nem szolgáltatott bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy versenytársai már a visszaélésszerű árukapcsolás megkezdésének
         idején ilyen árukapcsolást valósítottak meg. Másrészt viszont világos, hogy e versenytársak kereskedelmi magatartása megerősíti
         a Bizottság érvelését, nem pedig érvényteleníti azt. Mint az a megtámadott határozat (822) és (823) preambulumbekezdéséből
         kiderül, és mint azt a Bizottság beadványaiban is megállapította, a nem Microsoft operációs rendszerek egyes szállítói, akik
         multimédia‑lejátszóval együtt kínálják operációs rendszerüket, választhatóvá teszik a multimédia‑lejátszó telepítését, lehetővé
         teszik annak eltávolítását, vagy több különböző multimédia‑lejátszót kínálnak.

      942    Negyedszer, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében még ha az árukapcsolás összhangban is van a kereskedelmi szokással,
         vagy természetes kapcsolat van a szóban forgó két termék között, az ilyen értékesítés akkor is az EK 82. cikk értelmében vett
         visszaélésnek minősülhet, kivéve, ha objektív módon igazolható (a fenti 293. pontban hivatkozott Tetra Pak II ügyben 1996.
         november 14‑én hozott ítélet 37. pontja).

      943    Végül harmadsorban, szintén el kell utasítani a Microsoft által a tárgyaláson előadott azon érvet, amely szerint a Windows
         árukapcsolás nélküli változata, amelyet a korrekciós intézkedésnek megfelelően vezetett be a piacra, nem volt sikeres. Mint
         az már a fenti 260. pontban megállapítást nyert, valamely közösségi aktus jogszerűségét az aktus meghozatalának időpontjában
         fennálló ténybeli és jogi elemek függvényében kell mérlegelni. Ezenkívül a Bizottság által elrendelt korrekciós intézkedés
         hatékonyságára vonatkozó kétségek önmagukban nem bizonyítják, hogy a Bizottságnak a két külön termék létére vonatkozó megállapítása
         téves lenne.

      944    Az Elsőfokú Bíróság a fenti megfontolások alapján azt a következtetést vonja le, hogy a Bizottság helyesen állapította meg,
         hogy az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek és a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók külön termékeket
         alkotnak.

      c)     Azon tényről, miszerint a fogyasztók nem választhatják a kapcsoló termék kapcsolt termék nélkül történő megszerzését
       A megtámadott határozat
      945    A megtámadott határozat (826)–(834) preambulumbekezdésében a Bizottság azt kívánja igazolni, hogy a jelen ügyben teljesül
         a visszaélésszerű árukapcsolás megállapításához szükséges harmadik, nevezetesen a kényszerre vonatkozó feltétel, a tekintetben,
         hogy a Microsoft nem biztosítja a fogyasztóknak a lehetőséget, hogy az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszert
         a Windows Media Player nélkül szerezzék meg.

      946    Elsősorban a Bizottság azt állítja, hogy az OEM‑ek, akik a Microsofttól licencbe veszik a Windows operációs rendszert az ügyfélszámítógépekre
         történő előzetes telepítés céljából, „közvetlen »címzettjei«” e kényszernek, és azt továbbítják a végső felhasználók felé
         (a megtámadott határozat (827) preambulumbekezdése). A Bizottság kifejti, a Microsoft licencrendszere alapján az OEM‑eknek
         úgy kell licencbe venniük a Windows operációs rendszert, hogy azon a Windows Media Player előre telepítésre került. A Microsoft
         valójában nem adja licencbe a Windowst a Windows Media Player nélkül. Azok az OEM‑ek, akik másik multimédia‑lejátszót kívánnak
         telepíteni a Windowsra, ezt csak úgy tehetik meg, hogy a másik lejátszót a Windows Media Player mellett telepítik. A megtámadott
         határozat (829) preambulumbekezdésében a Bizottság hozzáteszi, hogy a Windows Media Player eltávolítása műszakilag nem lehetséges.

      947    Másodsorban a Bizottság azt állítja, hogy az egyesült államokbeli egyezség nem változtat ezen a helyzeten, mivel a „végső
         felhasználói hozzáférés eltávolítása nem állítja helyre a Microsoft ügyfeleinek arra vonatkozó választási lehetőségét, hogy
         a Windowst [Windows Media Player] nélkül szerezzék meg” (a megtámadott határozat (828) preambulumbekezdése).

      948    Harmadsorban, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a Microsoft nem hivatkozhat arra a tényre, hogy a fogyasztóknak nem kell külön
         fizetniük a Windows Media Player megszerzéséért, mivel az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában, a „kiegészítő kötelezettségekkel”
         összefüggésben nem esik szó „fizetésről” (a megtámadott határozat (831) preambulumbekezdése). A Windows Media Player ára továbbá
         valószínűleg a Windows és a Windows Media Player árukapcsolásának teljes árában van „elrejtve” (a megtámadott határozat 971. lábjegyzete).

      949    Negyedsorban, a Bizottság megállapítja, hogy az EK 82. cikk megfogalmazásában semmi nem utal arra, hogy a fogyasztóknak rá
         kell kényszerülniük a „kapcsolt” termék használatára. A Bizottság előadja, hogy amennyiben az árukapcsolás a verseny korlátozásának
         veszélyével jár, úgy lényegtelen, hogy a fogyasztók rákényszerülnek‑e a Windows Media Player megvásárlására vagy használatára
         (a megtámadott határozat (832) és (833) preambulumbekezdése).

       A felek érvei
      950    A Microsoft, akit a CompTIA, a DMDsecure és társai, az ACT, a TeamSystem, a Mamut és az Exor támogat, arra hivatkozik, hogy
         az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontja értelmében vett „kiegészítő kötelezettségek” kérdése a jelen ügyben nem merül
         fel.

      951    Ezen állítás alátámasztásaként a Microsoft elsősorban azt adja elő, hogy a fogyasztóknak nem kell külön fizetniük a Windows
         multimédia‑funkcionalitásáért. A multimédia‑funkcionalitás a Windows egy funkciója, azt az operációs rendszer teljes ára tartalmazza.
         A fenti 664. pontban említett Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben és a Hilti‑ügyben fennállt helyzettől eltérően a Microsoft
         nem ró a fogyasztókra semmilyen anyagi hátrányt, amely eltántoríthatná a fogyasztókat versenytársai termékeinek használatától.

      952    A Microsoft továbbá kifejti, hogy a fogyasztóknak nem kell használniuk a Windows multimédia‑funkcionalitását. A Windows „Programok
         hozzáférhetősége és alapértelmezései” (Set Program Acceess & Default) funkciója segítségével, amelyet a Microsoft a District Court 2002. november 1‑jei ítéletével jóváhagyott egyesült államokbeli
         egyezségnek megfelelően hozott létre, még el is távolíthatnak minden végső felhasználói hozzáférést ehhez a funkcionalitáshoz
         és egy versengő multimédia‑lejátszót állíthatnak be alapértelmezettként a különböző médiafájlok kezeléséhez.

      953    Végül a Microsoft úgy érvel, hogy a Tetra Pak II és a Hilti‑ügytől eltérően a fogyasztókat semmi nem gátolja abban, hogy harmadik
         gyártók multimédia‑lejátszóit telepítsék és használják a Windows multimédia‑funkcionalitása helyett vagy mellett. A megtámadott
         határozat (860) preambulumbekezdésében a Bizottság megjegyzi, hogy a fogyasztók havonta átlagosan 1,7 multimédia‑lejátszót
         használnak, és azt állítja, hogy ez a szám növekszik.

      954    Válaszában a Microsoft előadja továbbá, hogy a Bizottság érvelése azzal a következménnyel jár, hogy az EK 82. cikket megfosztja
         a hatékony érvényesüléstől. A Bizottság érvelésének elfogadása azzal a következménnyel járna, hogy megszüntetné a „kényszerítés”
         követelményét mint a visszaélésszerű árukapcsolás elemét, ami az ésszerű gazdasági elvekkel ellentétes lenne.

      955    A Bizottság előadja, hogy a megtámadott határozat (826)–(834), (960) és (961) preambulumbekezdésében már elutasította a Microsoft
         által azon felvetésének alátámasztására előadott érveket, amely szerint az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontja értelmében
         vett „kiegészítő kötelezettségek” kérdése a jelen ügyben nem merül fel. Ezeket az érveket az ítélkezési gyakorlatban semmi
         nem támasztja alá, és megfosztanák az EK 82. cikket a hatékony érvényesüléstől. Kiemeli, hogy kényszer áll fenn, ha egy erőfölényben
         lévő vállalkozás megfosztja ügyfeleit annak tényleges lehetőségétől, hogy a kapcsoló terméket a kapcsolt termék nélkül vásárolják
         meg.

      956    Az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjában nincs szó „fizetésről”. Érvelésével a Microsoft azt sugallja, hogy nem lehet
         szó a verseny torzításáról, ha egy erőfölényben lévő vállalkozás két eltérő ár helyett egységes árat kér két termékért, vagy
         külön díj felszámítása nélkül kényszerít egy terméket a fogyasztókra. A Microsoft így összekeveri a kényszer és a verseny
         torzítása kérdését.

      957    A Bizottság előadása szerint továbbá nem következik az EK 82. cikk megfogalmazásából, hogy az ügyfeleknek rá kell kényszerülniük
         a kapcsolt termék használatára vagy meg kell őket fosztani a versenytársak termékeinek használatára vonatkozó lehetőségtől.
         A kérdés, hogy a kiegészítő szoftver vagy tartalom fogyasztói, illetve forgalmazói feltehetően használják‑e vagy sem az árukapcsolt
         terméket nem árukapcsolt termékek rovására, nyilvánvalóan releváns a verseny korlátozására vonatkozó feltétel vizsgálata szempontjából.

      958    Válaszul a Microsoft azon állítására, hogy a fogyasztók havonta átlagosan 1,7 multimédia‑lejátszót használnak, a Bizottság
         előadja, hogy a fogyasztók nem tudják számítógépükön a Windows Media Playert más multimédia‑lejátszóval helyettesíteni, csupán
         egy második multimédia‑lejátszót tudnak hozzáadni. Az 1,7‑es átlag nem fedheti el a tényt, hogy a Windows Media Player minden
         esetben előre van telepítve a Windowszal működő számítógépeken.

      959    Végül az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére válaszolva a Bizottság azt állította, hogy az egyesült államokbeli egyezség nem
         követelte meg a Microsofttól, hogy megszüntesse a végső felhasználói hozzáférést a Windows Media Playerhez, csak a hozzáférés
         elrejtését, úgy, hogy a Windows Media Player továbbra is előre telepítve, teljes mértékben aktív maradt a számítógépen. Az
         OEM‑ek és a végső felhasználók így továbbra is rákényszerülnek, hogy egyszerre szerezzék meg a Windows Media Playert és a
         Windowst. A megtámadott határozat (852) preambulumbekezdésére hivatkozva a Bizottság válaszában továbbá előadta, hogy a Microsoft
         az „elrejtő” mechanizmust úgy tervezte meg, hogy a Windows Media Player felülírhatta az alapértelmezett paramétereket és újra
         felbukkanhatott, amikor a felhasználó az Internet Exploreren keresztül az interneten folyamatosan küldött médiafájlokhoz fért
         hozzá.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      960    A Microsoft lényegében úgy véli, hogy a Windows Media Player ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerekbe történő
         beépítésének ténye nem jár semmilyen kényszerrel vagy az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontja értelmében vett kiegészítő
         kötelezettséggel. Ezen érvének alátámasztására elsősorban azt hangsúlyozza, hogy a fogyasztók nem fizetnek semmilyen külön
         összeget a Windows multimédia‑funkcionalitásáért; másodsorban, hogy nem kötelesek használni ezt a funkcionalitást; és harmadsorban,
         hogy semmi nem gátolja a fogyasztókat abban, hogy a versenytársak multimédia‑lejátszóit telepítsék és használják.

      961    Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, nem vitatható, hogy a kifogásolt magatartás következményeként a fogyasztók nem tudják megvásárolni
         az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszert a Windows Media Player egyidejű megvásárlása nélkül, ami azt jelenti
         (lásd a fenti 864. pontot), hogy azt a feltételt, amely szerint a szerződések megkötését kiegészítő kötelezettségek vállalásától
         teszik függővé, teljesültnek kell tekinteni.

      962    Mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (827) preambulumbekezdésében helytállóan megállapítja, a legtöbb esetben ez a
         kényszer az OEM‑ekre hat, akik ezt aztán továbbítják a fogyasztók felé. Az OEM‑ek, akik az ügyfélszámítógépeket szerelik össze,
         az ügyfélszámítógépekre telepítenek egy szoftvergyártó vagy saját maguk által kifejlesztett ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszert. Azoknak az OEM‑eknek, akik Windows operációs rendszert kívánnak telepíteni az általuk összeszerelt ügyfélszámítógépekre,
         ehhez licencet kell beszerezniük a Microsofttól. A Microsoft licencrendszere alapján Windows Media Player nélküli Windows
         operációs rendszerre nem lehet licencet szerezni. Az Elsőfokú Bíróság megjegyezi e tekintetben, a felek között nem vitás,
         hogy az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerek értékesítésének túlnyomó többsége OEM‑eken keresztül történik,
         azaz az ügyfélszámítógép megvásárlásakor történő licencvásárlással, míg e rendszerek eladásainak pusztán 10%‑a származik önálló
         Windows licencek értékesítéséből.

      963    Az OEM‑ekre így alkalmazott kényszer nem pusztán szerződéses, hanem műszaki jellegű is. Valójában nem vitatott, hogy a Windows
         Media Player eltávolítása műszakilag nem lehetséges.

      964    Mivel az OEM‑ek a szoftverszállítókkal való kapcsolatukban közvetítői szerepet töltenek be a végső felhasználók javára, és
         mivel „használatra kész” számítógépet biztosítanak a végső felhasználók számára, a tény, hogy nem tudják megvásárolni az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszert a Windows Media Player egyidejű megvásárlása nélkül, így végső soron a végső felhasználókra
         hat ki.

      965    Abban a kevésbé gyakori esetben, amikor a végső felhasználó közvetlenül kiskereskedelmi forgalomban szerez ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszert, a fent említett szerződéses és műszaki jellegű kényszer közvetlenül e végső felhasználóra
         hat.

      966    Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Microsoft érveit el kell utasítani.

      967    Így elsősorban a Microsoft nem hivatkozhat arra a tényre, hogy a fogyasztóknak nem kell külön fizetniük a Windows Media Playerért.

      968    Először is, bár igaz, hogy a Microsoft nem számláz külön árat a Windows Media Playerért, ebből azonban nem lehet arra következtetni,
         hogy a multimédia‑lejátszót ingyen biztosítja. Mint az a Microsoft kereseti kérelmének 232. pontjából egyértelműen kiderül,
         a Windows Media Player ára benne foglaltatik az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer teljes árában.

      969    Másodszor, nem következik sem az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontjából, sem az árukapcsolásra vonatkozó ítélkezési
         gyakorlatból, hogy a fogyasztóknak szükségszerűen meghatározott árat kell fizetniük a kapcsolt termékért annak érdekében,
         hogy megállapítható legyen, e rendelkezés értelmében kiegészítő kötelezettségeket kellett vállalniuk.

      970    Másodsorban, szintén nem releváns e feltétel vizsgálata szempontjából, hogy – mint azt a Microsoft állítja – a fogyasztók
         nincsenek rákényszerítve az ügyfélszámítógépükön előre telepítve talált Windows Media Player használatára, telepíthetik és
         használhatják más vállalkozások multimédia‑lejátszóit is számítógépeiken. Ismét sem az EK 82. cikk második bekezdésének d) pontja,
         sem az árukapcsolásra vonatkozó ítélkezési gyakorlat nem követeli meg azon feltétel teljesülésének megállapításához, amely
         szerint a szerződések megkötését kiegészítő kötelezettségek vállalásától teszik függővé, hogy a fogyasztók rákényszerüljenek
         a kapcsolt termék használatára, vagy meggátolják őket az erőfölényben lévő vállalkozás valamely versenytársa által biztosított
         ugyanazon termék használatában. Például, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (832) preambulumbekezdésében helytállóan
         megállapítja, a Hilti‑ügyben a fogyasztók nem kényszerültek a Hilti márkájú szögek használatára, amelyeket a Hilti márkájú
         szögelővel együtt szereztek meg.

      971    Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy – mint azt később, a piaci versenynek a szóban forgó árukapcsolásból eredő korlátozására
         vonatkozó feltétel vizsgálata során részletesebben is kifejti majd –, egyrészt az OEM‑eket visszatartják egy másik folyamatos
         vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszónak az ügyfélszámítógépekre történő előre telepítésétől, másrészt a fogyasztókat a
         Windows Media Player használatára ösztönzik, a vele versengő más multimédia‑lejátszók rovására, még ha ez utóbbiak jobb minőségűek
         is.

      972    A Microsoftnak az egyesült államokbeli egyezség alapján elfogadott egyes intézkedésekre alapozott érvét (lásd a fenti 952. pontot)
         szintén el kell utasítani.

      973    Először is, az egyezséget csak 2001 novemberében kötötték meg, és a Microsoft csak 2002 augusztusában és szeptemberében hozta
         meg az egyezség által megkövetelt, a köztes szoftverekre (beleértve a Windows Media Playert is) vonatkozó intézkedéseket,
         azonban a visszaélésszerű árukapcsolás 1999 májusában kezdődött. Az egyesült államokbeli egyezséget továbbá határozott időre
         kötötték, 2007‑ig.

      974    Másodszor, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (828) preambulumbekezdésében helytállóan megállapítja, a Microsoft
         által az egyesült államokbeli egyezség alapján elfogadott intézkedések nem jártak azzal a következménnyel, hogy lehetővé tették
         volna a fogyasztók számára az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer megszerzését úgy, hogy ne kellett volna
         egyidejűleg a Windows Media Playert is megszerezniük. Ezen egyezség alapján a Microsoftnak csupán a képernyőn megjelenő Windows
         Media Player ikont és a hasonló hozzáférési pontokat kellett eltávolítania, valamint a lejátszó automatikus implementálását
         kellett letiltania. Mivel így a Windows Media Player továbbra is előre telepített és teljes mértében aktív maradt, az OEM‑ek
         és a fogyasztók továbbra is rákényszerültek, hogy együtt szerezzék meg a két terméket. Sőt, mint azt a megtámadott határozat
         (852) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, a Microsoft úgy tervezte meg a mechanizmust, hogy a Windows Media Player
         felülírhatta az alapértelmezett beállítást, és újra felbukkanhatott, amikor a felhasználó az Internet Explorer felhasználásával
         az interneten folyamatosan küldött médiafájlokhoz fért hozzá.

      975    A fentiekben kifejtett megfontolásokból következik, hogy a Bizottság helytállóan állapította meg, hogy a kiegészítő kötelezettségek
         vállalására kényszerítéssel kapcsolatos feltétel a jelen ügyben teljesül.

      d)     A verseny korlátozásáról
       A megtámadott határozat
      976    A megtámadott határozat (835)–(954) preambulumbekezdésében a Bizottság a visszaélésszerű árukapcsolás megállapításához szükséges
         negyedik feltételt elemzi, nevezetesen a verseny korlátozására vonatkozó feltételt.

      977    A Bizottság elemzése a megtámadott határozat (841) preambulumbekezdésében kezdődik, amely a következőképpen szól:

      „Vannak olyan […] körülmények, amelyek arra utalnak, hogy a [Windows Media Player] lejátszó árukapcsolásának a jelen ügyben
         a versenyre gyakorolt hatásait részletesebben meg kell vizsgálni. Bár a klasszikus árukapcsolási ügyekben egy önálló terméknek
         az erőfölényben lévő termékhez való kapcsolása esetén a Bizottság és a közösségi bíróságok fennállónak tekintették a versenytársakra
         gyakorolt kizáró hatást, a jelen esetben a felhasználók az interneten keresztül más multimédia‑lejátszókat is megszerezhetnek
         és bizonyos mértékig meg is szereztek, méghozzá néha ingyenesen. Ezért a jelen ügyben nem indokolt további elemzés nélkül
         azt feltételezni, hogy a Windows Media Player árukapcsolása természeténél fogva alkalmas lenne a verseny korlátozására.”

      978    A következőkben a Bizottság megtámadott határozatban kifejtett érvelése három szakaszra osztható.

      979    Az első szakaszban megállapítja, az árukapcsolás biztosítja, hogy a Windows Media Player a világon mindenütt jelen legyen
         az ügyfélszámítógépeken (a megtámadott határozat (843)–(878) preambulumbekezdése).

      980    Ebben az összefüggésben a Bizottság először megállapítja, hogy az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer az
         egész világon forgalmazott ügyfélszámítógépek 90%‑án előre van telepítve, így a Windows Media Player Windowszal való árukapcsolásával
         a Microsoft biztosítja, hogy multimédia‑lejátszója éppúgy mindenütt jelen legyen az ügyfélszámítógépeken, mint a Windows.
         A felhasználók, akik a Windows Media Playert előre telepítve találják ügyfélszámítógépükön, általában kevésbé hajlanak rá,
         hogy másik multimédia‑lejátszót használjanak (a megtámadott határozat (843)–(848) preambulumbekezdése).

      981    Másodszor, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az OEM‑ekkel való forgalmazási megállapodások kötésének lehetősége sokkal kevésbé
         hatékony módját jelenti a multimédia‑lejátszók terjesztésének, mint a Microsoft által alkalmazott árukapcsolás (a megtámadott
         határozat (849)–(857) preambulumbekezdése).

      982    Harmadszor, a Bizottság állítása szerint sem a multimédia‑lejátszók internetről való letöltése, sem más terjesztési csatornák
         – ideértve a multimédia‑lejátszók más szoftverekkel vagy internet‑hozzáféréssel történő árukapcsolását és a multimédia‑lejátszók
         kiskereskedelmi értékesítését – nem tudják ellensúlyozni a Windows Media Player elterjedtségét (a megtámadott határozat (858)–(876) preambulumbekezdése).

      983    A második szakaszban a Bizottság megvizsgálja ezen árukapcsolás tartalomszolgáltatókra és szoftverfejlesztőkre, valamint egyes
         szomszédos piacokra gyakorolt hatását (a megtámadott határozat (879)–(899) preambulumbekezdése). A Bizottság lényegében úgy
         ítéli meg, hogy a multimédia‑lejátszók piacán megfigyelhető közvetett hálózati hatásra tekintettel „a [Windows Media Player]
         kód elterjedtsége jelentős versenyelőnyt biztosít [e multimédia‑lejátszó részére], amely káros következményekkel járhat e
         piacon a versenyszerkezetre nézve” (a megtámadott határozat (878) preambulumbekezdése).

      984    Ebben az összefüggésben a Bizottság hangsúlyozza mindenekelőtt, hogy a tartalomszolgáltatók és a szoftverfejlesztők a multimédia‑lejátszók
         telepítésére és használatára vonatkozó százalékos arányok alapján választják ki azt a technológiát, amelyhez kiegészítő szoftvereket
         fejlesztenek. E piaci szereplők hajlanak rá, hogy a Windows Media Player alapján fejlesszenek ki megoldásokat, mivel ez lehetővé
         teszi számukra, hogy elérjék a Windows valamennyi felhasználóját, azaz az ügyfélszámítógépek felhasználóinak több mint 90%‑át.
         Ráadásul ha a kiegészítő szoftvereket a Windows saját médiaformátumában kódolják, az csak akkor fog a versenytársak multimédia‑lejátszóival
         működni, ha a Microsoft licencbe adja a megfelelő technológiát.

      985    A megtámadott határozat (883)–(891) preambulumbekezdésében a Bizottság részletesebben vizsgálja a tartalomszolgáltatók helyzetét.
         Kifejti többek között, hogy mivel számos különböző technológia támogatása fejlesztési, infrastrukturális és kezelési többletköltségeket
         szül, ezért a tartalomszolgáltatók inkább egyetlen technológiacsoportot részesítenek előnyben. Továbbá a tény, hogy egy bizonyos
         számú médiatechnológiát tartalmazó multimédia‑lejátszó széles körben van telepítve, olyan fontos tényező, amely valószínűleg
         meggyőzi a tartalomszolgáltatókat, hogy az e lejátszó által használt technológiákhoz hozzanak létre médiatartalmakat. A legelterjedtebb
         multimédia‑lejátszó támogatásával a tartalomszolgáltatók tulajdonképpen saját termékeik potenciális felhasználóinak számát
         maximalizálják. A Bizottság arra a következtetésre jut, hogy a Windows Media Player Windows ügyfélszámítógépeken való széleskörű
         elterjedtsége így e termék érdemeitől független versenyelőnyt biztosít a Microsoft számára.

      986    A megtámadott határozat (892)–(896) preambulumbekezdésében a Bizottság a szoftverfejlesztők helyzetét vizsgálja meg. A szoftverfejlesztőket
         lényegében arra ösztönzik, hogy a számos különböző platformon futó alkalmazások helyett csak a Windows Media Playeren futó
         alkalmazásokat tervezzenek, mivel így termékeik szinte valamennyi lehetséges felhasználóját elérhetik, költségeik megtérülnek,
         és a lehető leghatékonyabb módon tudják kihasználni korlátozott fejlesztési forrásaikat. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a
         2003‑as piackutatás egyes eredményei azt mutatják, hogy a több médiatechnológiát támogató alkalmazások fejlesztése többletköltségeket
         okoz.

      987    A megtámadott határozat (897)–(899) preambulumbekezdésében a Bizottság azt állítja, hogy a Windows Media Player ügyfélszámítógépeken
         való széleskörű elterjedtsége hatással van egyes szomszédos piacokra, így például a vezeték nélküli készülékekhez tervezett
         multimédia‑lejátszók, a dekóderek, a DRM (digitális jogkezelés) megoldások és az online zeneterjesztés piacára.

      988    Végül a harmadik szakaszban a Bizottság a piaci fejleményeket vizsgálja, a Media Metrix, a Synovate és a Nielsen/NetRatings
         által készített piackutatások fényében (a megtámadott határozat (900)–(944) preambulumbekezdése). Az e piackutatásokból nyert
         adatok lényegében „változatlanul jelzik azt a tendenciát, hogy a [Windows Media Player] és a Windows Media formátumok használata
         a főbb versengő multimédia‑lejátszók (és multimédialejátszó‑technológiák) hátrányára történik” (a megtámadott határozat (944) preambulumbekezdése).

       A felek érvei
      989    Először is a Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság hozzáadott egy további feltételt, a versenytársakat a piacról kizáró
         hatás feltételét, amelyet általában nem vesznek figyelembe a visszaélésszerű árukapcsolás fennállásának értékelése során.
         A megtámadott határozat (841) preambulumbekezdésében Bizottság elismerte, hogy a jelen ügy nem „klasszikus árukapcsolási ügy”,
         és hogy „nem indokolt további elemzés nélkül azt feltételezni, hogy a Windows Media Player árukapcsolása természeténél fogva
         versenykorlátozó magatartás lenne”. Ezt követően a Bizottság egy új és erősen spekulatív feltevésre alapozva arra a következtetésre
         jutott, hogy fennáll a versenytársakat a piacról kizáró hatás (lásd a fenti 846. pontot).

      990    A megtámadott határozat (842) preambulumbekezdésére hivatkozva a Microsoft előadja, hogy a Bizottság új elmélete a közvetett
         hálózati hatások fenállásán alapul, valamint azon az elképzelésen, hogy valamikor a jövőben korlátozhatja a versenyt, ha a
         Windows multimédia‑funkcionalitásának széleskörű elterjedése a szoftverfejlesztőket és a tartalomszolgáltatókat arra ösztönzi,
         hogy kizárólag a Windows Media Playerhez tervezzék termékeiket. Ez az elmélet így a versenyellenes hatások fennállását feltételezi
         harmadik felek jövőbeli magatartására vonatkozó egyetlen előrejelzésre alapozva, amely magatartást illetően a Microsoft nem
         bír befolyással.

      991    Ezt követően a Microsoft azt állítja, minden szükséges intézkedést meghozott annak biztosítása érdekében, hogy a multimédia‑funkcionalitás
         Windowsba történő beépítése ne járjon a versenytársakat a piacról kizáró hatással. Számos ilyen intézkedés a District Court
         2002. november 1‑jei ítéletében is „kodifikálásra” került.

      992    Ezen érv alátámasztásaként a Microsoft elsősorban olyan megfontolásokra hivatkozik, amelyeket a Windows tervezése során érvényesít.

      993    Először is biztosítja, hogy a multimédia‑funkcionalitás beépítése ne ütközzön a harmadik gyártók multimédia‑lejátszóinak működésével.
         Így műszakilag lehetséges, és valóban elterjedt gyakorlat is egy vagy több harmadik gyártótól származó multimédia‑lejátszó
         futtatása Windows‑alapú ügyfélszámítógépen, a Windows multimédia‑funkcionalitásán felül. Másodszor, a harmadik gyártók multimédia‑lejátszói
         könnyen hozzáférhetők a Windows felhasználói felületéről. Harmadszor, a Microsoft úgy tervezte meg a Windowst, hogy harmadik
         gyártók multimédia‑lejátszói automatikusan biztosíthassák a multimédia‑funkcionalitás egyes részeit, amelyeket maga a Windows
         is tud biztosítani. Negyedszer, az OEM‑ek és a fogyasztók egy, a Microsoft által kifejezetten erre a célra létrehozott eszköz
         segítségével eltávolíthatják a végső felhasználói hozzáférést a Windows Media Playerhez. Ötödször, a Microsoft megkönnyíti
         a Windows multimédia‑funkcionalitásával versengő alkalmazások fejlesztését e funkcionalitás API‑kon keresztül történő közzétételével.

      994    Másodsorban a Microsoft azt állítja, hogy a Windows forgalmazóival – azaz lényegében az OEM‑ekkel – kötött megállapodásaiban
         biztosítja, hogy a versengő multimédia‑lejátszók szállítóinak továbbra is lehetősége legyen saját termékeik terjesztésére.
         Így kifejezetten úgy rendelkezik, hogy az OEM‑ek bármilyen, szabadon megválasztható szoftverterméket telepíthetnek a Windows
         ügyfélszámítógépekre, ideértve a Windows Media Playerrel versengő multimédia‑lejátszókat is. Biztosítja nekik a jogot továbbá,
         hogy internet‑hozzáférést kínáljanak ikonok elhelyezésével a „Start” menüben és a Windows asztalon, valamint ezen ajánlatok
         képernyőn történő megjelenítésével a Windows első alkalommal történő indítása során. Az internethozzáférés‑szolgáltatók valóban
         gyakran terjesztenek és népszerűsítenek a Windows Media Playerrel versengő multimédia‑lejátszókat.

      995    Harmadsorban a Microsoft azt állítja, hogy a szoftverfejlesztőkkel, tartalomszolgáltatókkal és bármilyen más személlyel kötött
         szerződéseiben soha nem követeli meg a Windows Media Player terjesztését vagy más módon történő népszerűsítését, sem kizárólagos
         jelleggel, sem az általuk terjesztett médiaszoftverek teljes forgalmának meghatározott százalékában.

      996    Negyedsorban a Microsoft előadja, hogy a multimédia‑funkcionalitás Windowsba történő beépítése nem gátolja a harmadik gyártók
         multimédia‑lejátszóinak Windows alatti használatát, sem azok „széleskörű terjesztését”. A multimédia‑lejátszókat számos módon
         lehet terjeszteni, ideértve az új ügyfélszámítógépekre történő – OEM‑ek általi – előre telepítést, az internetről vagy vállalati
         intranetekről történő letöltést, beépítést más fejlesztők szoftvereibe és a tartalomszolgáltatók vagy internetszolgáltatók
         termékei és szolgáltatásai felhasználói számára történő terjesztést.

      997    Ugyanebben az összefüggésben a Microsoft a kereset A.24.1. sz. mellékletében található elemzésre hivatkozva azt állítja, hogy
         egy, a közelmúltban lefolytatott vizsgálat szerint az OEM‑ek, mind az Egyesült Államokban, mind Nyugat‑Európában a Windows
         Media Playerrel versengő multimédia‑lejátszókat, mint a RealPlayer és a QuickTime, telepítenek az általuk összeszerelt ügyfélszámítógépekre.
         A Bizottság azon állítása, miszerint az OEM‑ek nem fogják harmadik gyártók multimédia‑lejátszóit telepíteni az ügyfélszámítógépekre,
         ha a Windows Media Playert nem lehet eltávolítani, így téves. Továbbá még a megtámadott határozatban közölt piaci adatok is
         azt mutatják, hogy a harmadik gyártók multimédia‑lejátszóinak használata továbbra is növekszik, néha ugyanolyan vagy nagyobb
         mértékben, mint a Windows multimédia‑funkcionalitása használatának növekedése.

      998    Végül a Microsoft, akit e tekintetben az ACT támogat, azt állítja, hogy a Bizottságnak a versenytársakat a piacról kizáró
         hatásra vonatkozó elmélete nem vesz tekintetbe egyes releváns tényezőket, és olyan előrejelzéseken alapul, amelyeknek a tények
         ellentmondanak. A felperes hangsúlyozza, hogy a Bizottságra nehezedő bizonyítási teher különösen súlyos, amikor a Bizottság
         ilyen valószínűsítő elemzést végez.

      999    A Microsoft elsősorban előadja, hogy a Bizottság „figyelmen kívül hagyta azokat a tényezőket, amelyek arra ösztönzik a tartalomszolgáltatókat,
         hogy a Windows Media formátumoktól eltérő formátumokat használjanak”. Nincs semmi alapja annak a feltevésnek, hogy egy adott
         formátumhoz kapcsolódó médiaszoftver elterjedtségének mértéke határozza meg a tartalomszolgáltatók azon formátumra vonatkozó
         választását, amelyben termékeiket kódolni fogják. A Microsoft kifogásolja, hogy a Bizottság a 2003. évi piackutatás során
         nem kérdezte meg a tartalomszolgáltatókat, hogy befolyásolják‑e más tényezők is a kódolásra vonatkozó döntésüket.

      1000 A Microsoft kifogásolja a Bizottság azon állítását, amely szerint a tartalomszolgáltatóknak többletköltségeket kell viselniük,
         ha egynél több formátumban teszik hozzáférhetővé termékeiket. A Bizottságnak bizonyítania kellett volna, hogy a tartalmak
         további formátumban történő biztosításának költségei nagyobbak, mint annak előnyei. Valójában a Bizottság gyűjtött olyan bizonyítékokat,
         amelyek azt mutatták, hogy a tartalom adott médiaformátumban történő hozzáférhetővé tételének költségei az összköltségek elhanyagolható
         részét képezik, azonban figyelmen kívül hagyta ezeket. A megtámadott határozat (894) preambulumbekezdésére hivatkozva a Microsoft
         előadja továbbá, hogy „egy második médiatechnológiában történő kódolás csak 50%‑ába kerül az első médiatechnológiában történő
         kódolásnak”. E tekintetben a CompTIA és az ACT támogatásával a felperes arra a következtetésre jut, hogy több médiaformátum
         támogatása arányos megtakarítással jár, és egy második formátumot akkor is kínálni fognak, ha az sokkal kevésbé népszerű a
         felhasználók körében.

      1001 A Microsoft előadja továbbá, hogy még az egy formátumra támaszkodó tartalomszolgáltatók közül is vannak, akik nem a Windows
         Mediát választották, még az állítólagos visszaélés kezdete után sem. Így az Apple nem a Windows médiatechnológiáját használja,
         sem iPodjához, sem az iTunes online zeneáruházához. Ráadásul a szoftverfejlesztők tájékoztatták a Bizottságot, hogy átlagban
         „két vagy három főbb API‑készletet használnak (Windowst, Realt vagy QuickTime‑ot)”.

      1002 Válaszában a Microsoft, akit e tekintetben a DMDsecure és társai támogatnak, az egyik szakértője által készített jelentésre
         hivatkozva (a válasz C.16. sz. melléklete), azt állítja, hogy a multimédia‑lejátszók tekintetében csak akkor következhetne
         be „átrendeződés”, ha egyrészt a felhasználóknak vagy a tartalomszolgáltatóknak jelentős költségekkel kellene számolnia több
         multimédia‑lejátszó használata esetén, és másrészt a multimédia‑lejátszókat belső jellemzőik és az általuk hozzáférhető tartalom
         szempontjából homogénnek tekintenék. A jelen ügyben e két feltétel egyike sem teljesül.

      1003 Másodsorban a Microsoft azt állítja, hogy a megtámadott határozat (984) preambulumbekezdésében található előrejelzésnek, amely
         szerint a „közeljövőben” „átrendeződés” fog bekövetkezni a Windows Media formátum javára, ellentmondanak a tények, valamint
         az ügy iratai között található bizonyítékok, amelyek azt mutatják, hogy a tartalomszolgáltatók továbbra is különböző formátumokban
         teszik hozzáférhetővé a tartalmakat; hogy a harmadik gyártók multimédia‑lejátszói, nemhogy eltűntek volna a piacról, hanem
         terjeszkednek; és hogy a fogyasztók nem kényszerülnek rá a Windows Media Player használatára.

      1004 E tekintetben a Microsoft megállapítja először is, hogy a 2003. évi piackutatás azt mutatja, azon 12 tartalomszolgáltató közül,
         akik Windows Media formátumban kódolták tartalmaikat, 10 más formátumban is kódolta azokat. Így számos tartalomszolgáltató
         továbbra is az Apple, a RealNetworks vagy más gyártók által kifejlesztett formátumokat használja. A 2001 és 2004 közötti időszakban
         az Egyesült Államok 1000 leglátogatottabb internetes oldaláról készült kutatás azt mutatja, hogy 47%‑kal nőtt a „bármilyen
         médiatartalommal” rendelkező oldalak száma, míg a RealNetworks formátumait használó oldalak száma 59%‑kal, a QuickTime formátumokat
         használó oldalak száma 79%‑kal nőtt.

      1005 Másodszor a Microsoft azt állítja, az OEM‑ek továbbra is több multimédia‑lejátszót kínálnak az általuk értékesített számítógépeken.
         Így 2004 májusában a főbb OEM‑ek által értékesített, otthoni vagy kis irodákban használt számítógépekre telepített harmadik
         gyártók által szolgáltatott multimédia‑lejátszók átlagos száma 4,3 volt az egyesült államokbeli modelleken és 2,4 az európai
         modelleken.

      1006 Harmadszor a Microsoft előadja, hogy a havonta átlagosan használt multimédia‑lejátszók száma fejenként az 1999 végén jellemző
         1,5‑ről 2004‑re 2,1‑re emelkedett. Nem releváns a Bizottság azon állítása, amely szerint a Windows Media Player felhasználóinak
         száma nő, jelentőséggel ugyanis az bír, hogy a más formátumok felhasználóinak száma elegendő ahhoz, hogy a tartalomszolgáltatók
         érdekében álljon termékeik e formátumokban történő kódolása. A Microsoft vitatja továbbá a Bizottság által a Netscape Navigatorral
         felállított analógia megalapozottságát is.

      1007 A Microsoft előadja továbbá, hogy a Bizottságnak a versenytársak piacról való kizárására vonatkozó elmélete egyértelműen nem
         objektív. A megtámadott határozatból kitűnik, hogy ez az elmélet csak akkor alkalmazható, ha a Windowszal árukapcsolt multimédia‑funkcionalitást
         a Microsoft fejlesztette ki. A Bizottság nem alkalmazta ezt az elméletet többek között 1995 és 1998 között, amikor a RealNetworks
         folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszója volt beépítve a Windowsba.

      1008 A DMDsecure és társai, az ACT, a TeamSystem, a Mamut és az Exor lényegében ugyanazokat az érveket adják elő, mint a Microsoft.

      1009 A Bizottság mindenekelőtt felidézi a megtámadott határozat (841) preambulumbekezdésében tett megállapításokat, és úgy érvel,
         hogy a „korábbi, jól ismert ügyekből” következően a puszta tény, miszerint egy erőfölényben lévő vállalkozás egy önálló terméket
         az erőfölényben lévő termékhez kapcsolva kínál eladásra, már önmagában lehetővé teszi a piacról kizáró hatás fennállására
         vonatkozó következtetést. A jelen ügyben azonban a piac különleges jellemzői miatt a Bizottság úgy ítélte meg, „nem indokolt
         további elemzés nélkül azt feltételezni, hogy a Windows Media Player árukapcsolása természeténél fogva versenykorlátozó magatartás
         lenne”. A Bizottság nem azt állapította meg, hogy a kifogásolt magatartás természeténél fogva nem versenykorlátozó, hanem
         úgy ítélte meg, hogy azt „sajátos piaci körülményei között” kell elemezni. A Bizottság meglepőnek találja, hogy a Microsoft
         azt rója fel neki, hogy vette a fáradságot a szóban forgó árukapcsolás tényleges piacról kizáró hatásának megvizsgálására,
         és úgy véli, hogy e piacról kizáró hatás bizonyítása egy olyan ügyben, ahol ezt általában vélelmezik, nem jelenti azt, hogy
         új jogi elméletet alkalmazott volna.

      1010 A Bizottság azt állítja, elemezése eredményeként megállapította, hogy „a Microsoft így [beavatkozott] a rendes versenyfolyamatba”
         (a megtámadott határozat (980) preambulumbekezdése) és hogy „megalapozottan valószínűsíthető, hogy a [Windows Media Player]
         Windowszal való árukapcsolása a verseny olyan mértékű csökkenéséhez vezetne, hogy a hatékony versenyszerkezet fenntartása
         nem lenne biztosítható a közeljövőben” (a megtámadott határozat (984) preambulumbekezdése).” A Microsoft állításával ellentétben
         a Bizottság nem állította a megtámadott határozat (984) preambulumbekezdésében, sem bárhol másutt a határozatban, hogy a szóban
         forgó visszaélés valamennyi harmadik gyártó által szolgáltatott multimédia‑lejátszó eltűnéséhez fog vezetni a közeljövőben.
         A Bizottság igazolta, hogy a Microsoft „árukapcsolása révén torzítja a piaci szereplők választásait és ösztönzését”, és fenntartja,
         hogy a versenyfolyamat ilyen jellegű torzítása az ítélkezési gyakorlat értelmében a verseny korlátozásának minősül, mivel
         „alkalmas a verseny kizárására”. A Bizottság továbbá a piaci fejleményekre vonatkozó adatok alapján elemezte a Microsoft visszaélésének
         tényleges piacról kizáró hatását, és a megtámadott határozat (944) preambulumbekezdésére hivatkozva előadja, hogy ezek az
         adatok következetesen a Windows Media Player és a Windows Media formátumok használatának javára szóló tendenciát mutatnak,
         és megerősítik, hogy a piacról kizáró hatás bizonyos mértékig már fennállt.

      1011 Ezt követően a Bizottság vitatja a Microsoft azon állítását, amely szerint minden szükséges intézkedést megtett annak biztosítása
         érdekében, hogy a szóban forgó árukapcsolás ne zárja ki a Windows Media Playerrel versengő multimédia‑lejátszókat a piacról.
         A visszaélés 1999 májusában kezdődött, és az ellenkérelem benyújtásának időpontjában még fennállt. Az egyesült államokbeli
         egyezséget csak 2001 novemberében kötötték, és az egyezség alapján elfogadott intézkedéseket csak 2002 augusztusában és szeptemberében
         hozták meg. Ezen intézkedések továbbá nyilvánvalóan nem elégségesek a megtámadott határozatban megállapított árukapcsolás
         orvoslására. Ami a harmadik gyártók multimédia‑lejátszói terjesztésének Microsoft által bemutatott különböző módszereit illeti,
         a Bizottság a megtámadott határozat (849)–(877) preambulumbekezdésére hivatkozva azt állítja, ezek a módszerek nem biztosítják
         e lejátszók számára az olyan széleskörű elterjedtséget, mint amit a Microsoft tud biztosítani a Windows Media Player számára
         a Windowszal való árukapcsolás révén.

      1012 A Bizottság felidézi továbbá a megtámadott határozatban, így különösen a (844)–(846) és a (879)–(882) preambulumbekezdésben
         a verseny kizárására vonatkozóan tett megállapításait.

      1013 A Bizottság szerint, akit e tekintetben az SIIA támogat, azon megállapítása, hogy a szóban forgó árukapcsolás a piaci verseny
         kizárásának veszélyével jár, nem spekulatív, hanem a piac különleges jellemzőinek, valamint a tartalomszolgáltatók és szoftverfejlesztők
         ösztönzéseinek tényszerű értékelésén alapul. Az Elsőfokú Bíróság T‑65/98. sz., Van den Bergh Foods kontra Bizottság ügyben
         2003. október 23‑án hozott ítéletéből (EBHT 2003., II‑4653. o.) következik, hogy annak értékelésekor, vajon egy erőfölényben
         lévő vállalkozás egyoldalú cselekvése a versenytársak piacról történő kizárásához vezethet‑e, elfogadható a harmadik felek,
         és különösen versenytársak vagy ügyfelek adott magatartásra valószínűleg tanúsított reakciójának figyelembe vétele. A jelen
         ügyben vitán felül áll, hogy a Microsoft nem biztosítja az ügyfeleknek a választási lehetőséget, hogy a Windowst a Windows
         Media Player nélkül szerezzék meg. A szóban forgó árukapcsolás továbbá közvetlen hatással van harmadik felekre és így korlátozza
         szabad választásukat (a megtámadott határozat (845), (851), (870), (883), (884) és (895) preambulumbekezdése).

      1014 A megtámadott határozat (879)–(896) preambulumbekezdésére hivatkozva a Bizottság ebben az összefüggésben megállapítja, hogy
         a kifogásolt magatartás hatására vonatkozóan részletes elemzést folytatott, beleértve a számos tartalomszolgáltatónak, szoftverfejlesztőnek
         és tartalomtulajdonosnak kiküldött hosszú kérdőíveket is.

      1015 Az e kérdőívekre adott válaszok alapján a Bizottság az alábbi megállapításokra jutott:

      –        valamennyi tartalomszolgáltató, aki válaszolt a kérdőívekre, azt állította, hogy egy adott tartalom több mint egy technológiához
         való létrehozása többletköltségekkel jár (a megtámadott határozat (884) preambulumbekezdése);

      –        e tartalomszolgáltatók úgy ítélték meg, hogy egy adott technológia felhasználóinak száma és a médiaszoftver számítógépeken
         való jelenléte jelentős tényezők annak eldöntése során, hogy mely technológiát támogassák (a megtámadott határozat (886) preambulumbekezdése);

      –        e szolgáltatók közül néhány azt állította, hogy egy adott technológia felhasználóinak száma „a legfontosabb tényező” (a megtámadott
         határozat (889) preambulumbekezdése);

      –        amíg a harmadik gyártók multimédia‑lejátszóinak használata jelentős marad, a további formátumok támogatása a költségekhez
         viszonyítva előnyös lehet a tartalomszolgáltatók számára (a megtámadott határozat (890) preambulumbekezdése);

      –        a szoftverfejlesztők hasonlóképpen válaszoltak, mint a tartalomszolgáltatók (a megtámadott határozat (893)–(896) preambulumbekezdése);
      –        így a 13 szoftverfejlesztőből 12 igenlő választ adott arra a kérdésre, hogy a több formátum támogatásával járó többletköltségek
         a jövőben valószínűleg befolyásolják‑e majd azon döntésüket, hogy a Windows Medián kívüli technológiákhoz is fejlesztenek‑e
         alkalmazásokat (a megtámadott határozat (890) preambulumbekezdése);

      –        a Windows Media Player Windowszal való árukapcsolása révén a Microsoft biztosítja a tartalomszolgáltatók és a szoftverfejlesztők
         számára, hogy a végső felhasználók le tudják majd játszani tartalmaikat, más szóval, széles közönséghez fognak eljutni; a
         Windows Media Player széles körű elterjedtsége a Windows ügyfélszámítógépeken így e termék érdemeitől független versenyelőnyt
         biztosít a Microsoft számára (a megtámadott határozat (891) preambulumbekezdése).

      1016 Végül a Bizottság elutasítja a Microsoft azon állítását, amely szerint a jelen ügyben alkalmazott elmélet nem vesz tekintetbe
         egyes releváns tényezőket, és olyan előrejelzéseken alapul, amelyeknek a tények ellentmondanak.

      1017 Először is a Bizottság tagadja, hogy „figyelmen kívül hagyta volna azon tényezőket, amelyek arra ösztönzik a tartalomszolgáltatókat,
         hogy a Windows Media formátumtól eltérő formátumokat használjanak”. A Bizottság a tartalomszolgáltatóknak küldött információkérésekben
         nem csupán egy multimédia‑lejátszó „elterjedtségére” hivatkozott; a megtámadott határozatban pedig nem állította, hogy az
         elterjedtség az egyetlen releváns tényező, pusztán kiemelte e tényező fontosságát. Mindenesetre a Microsoft elismeri, hogy
         a tartalomszolgáltatók tekintetbe veszik ezt a tényezőt termékeik kódolási formátumának kiválasztása során, és így implicit
         módon elfogadja, hogy az „árukapcsolás révén elért páratlan elterjedtség torzítja ezt [a választást].”

      1018 A tartalomszolgáltatóknak és a szoftverfejlesztőknek feltett kérdésekből következik továbbá, hogy e harmadik felek ténylegesen
         mérlegelnek, és nagyobb súlyt tulajdonítanak a több technológia támogatásával járó költségeknek, mint előnyeinek. A Bizottság
         megállapítja, maga a Microsoft is azt állította, hogy „a folyamatosan küldött tartalom több formátumban történő szolgáltatásra
         való kódolása a tartalomszolgáltatók számára költséges és időigényes” (a megtámadott határozat (883) preambulumbekezdése),
         és a 2003. évi piackutatás során gyűjtött egyes bizonyítékokra hivatkozik (a megtámadott határozat (884) preambulumbekezdése).
         Még ha a több technológia támogatásának költsége nem is az egyetlen tényező, amely meghatározza a tartalomszolgáltatók arra
         vonatkozó választását, hogy több formátumban kódoljanak‑e, nyilvánvalóan jelentős tényező, amelyet figyelembe vesznek. A Bizottság
         tagadja továbbá, hogy a 2003. évi piackutatás során olyan bizonyítékokat gyűjtött volna, amelyek azt mutatnák, hogy a tartalom
         adott médiaformátumban történő hozzáférhetővé tételének költsége az összköltségek elhanyagolható részét képezi. Ellenkezőleg,
         a visszajelzések, amelyeket a Bizottság a tartalom elkészítésének költségei becslésére vonatkozóan kapott, inkább azt mutatják,
         hogy ezek a költségek jelentősek.

      1019 A Bizottság vitatja továbbá a válasz C.16. sz. mellékletében található jelentés megállapításainak megalapozottságát (lásd
         a fenti 1002. pontot). Először is, a megtámadott határozat igazolja, hogy a letöltés nem képes ellensúlyozni a Windows Media
         Player széleskörű elterjedtségét, amelyet a szóban forgó árukapcsolás révén ért el, és hogy ez az elterjedtség torzítja a
         tartalomszolgáltatók ösztönzését. Következőképpen a Bizottság azon következtetése, amely szerint erőfölénnyel való visszaélés
         valósul meg, nem a piaci verseny teljes mértékben való megszűnésének vagy a piac „átrendeződésének” megállapításán alapul.
         Végül e jelentés szerzője i. nem támasztja alá állítását, ii. figyelmen kívül hagyja a jelen ügy számos lényeges szempontját,
         mint például a „hálózati hatások torzulásait, amelyeket a monopólium kiterjesztése okoz”, és iii. nem bizonyítja, hogy a piac
         „átrendeződéséhez” állítása szerint szükséges tényezők nem teljesültek.

      1020 Másodsorban a Bizottság, akit e tekintetben az SIIA támogat, vitatja a Microsoft azon állítását, amely szerint a megtámadott
         határozatban foglalt, a piacról kizáró hatásra vonatkozó elemzésnek a tények ellentmondanának.

      1021 Először is a Bizottság kifejti, hogy a Microsoft tévesen értelmezte a megtámadott határozat (984) preambulumbekezdését, amely
         nem hivatkozik a piac „átrendeződésére”, csupán azt állítja, hogy a Microsoft által alkalmazott árukapcsolás befolyásolhatja
         a versenyszerkezetet a multimédia‑lejátszók piacán.

      1022 Ezt követően a Bizottság előadja, hogy a megtámadott határozatban felhasznált ágazati adatok változatlanul azt a tendenciát
         jelzik, hogy a Windows Media Player és a Windows Media formátumok használata a főbb versengő multimédia‑lejátszók hátrányára
         történik (a megtámadott határozat (906)–(942) preambulumbekezdése). Ezen adatok azt mutatják, hogy 1999 második negyedévéig
         a RealPlayer volt a piacvezető, majdnem kétszer annyi felhasználóval, mint a Windows Media Player és a QuickTime (a megtámadott
         határozat (906) preambulumbekezdése). 1999 második negyedévétől a 2002. év második negyedévéig azonban a Windows Media Player
         összes felhasználóinak száma hozzávetőlegesen 39 millióval emelkedett, ami körülbelül megegyezett a RealNetworks és az Apple
         lejátszói felhasználói számának együttes növekedésével (a megtámadott határozat (907) preambulumbekezdése). A Nielsen/NetRatingstől
         származó frissebb adatok azt mutatják, hogy a Windows Media Player határozott előnyre tett szert a RealPlayerrel (több mint
         50%‑kal több egyedi felhasználó) és a QuickTime‑mal (háromszor annyi felhasználó) szemben, és hogy előnye 2002 októbere és
         2004 januárja között tovább nőtt (a megtámadott határozat (922) preambulumbekezdése). Ez a tendencia hasonló a webböngészők
         piacán fennálló helyzethez, amely az egyesült államokbeli kartelljog megsértése miatt eljárás tárgyát képezte.

      1023 A Bizottság fenntartja, hogy a Microsoft nem vitatja ezeket az adatokat, csak új adatokat szolgáltat, amelyek egy része a
         megtámadott határozat elfogadásánál későbbi eredetű, ezért ezeket nyilvánvalóan nem lehet figyelembe venni.

      1024 Végül a Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott határozatban megállapított piacról kizáró hatást frissebb adatok is megerősítik.

      1025 Így először is a Bizottság azt állítja, hogy a Microsoft által rendelkezésre bocsátott, a tartalomszolgáltatókra vonatkozó
         adatok (lásd a fenti 1004. pontot) nem megalapozottak, és a Microsoft félrevezető módon mutatja be ezeket. A Bizottság állítása
         szerint nyilvánvaló, hogy a 2001–2004 közötti időszakban a „bármilyen” médiatartalommal rendelkező internetes oldalak száma
         nőtt, így nem meglepő, hogy több olyan internetes oldal van, amely nem Windows Media formátumokat kínál. A Microsoft továbbá
         elmulasztja megemlíteni, hogy ugyanezen időszakban a Windows Media formátumot támogató internetes oldalak száma 141%‑kal emelkedett,
         illetve nem jelezte semmilyen módon a szóban forgó internetes oldalakon kínált nem Windows Media formátumú tartalmak tényleges
         mennyiségét, vagy az ilyen médiaformátumú tartalmak tényleges használatát.

      1026 Másodszor, a Bizottság azt állítja, hogy az OEM‑ek által az ügyfélszámítógépekre előre telepített multimédia‑lejátszók átlagos
         számára vonatkozó adatok nem meggyőzőek (lásd a fenti 1005. pontot). Mindenesetre a Microsoft által előterjesztett bizonyítékokból
         kitűnik, hogy az Európában értékesített számítógépek több mint 70%‑án, és az egész világon értékesített számítógépek több
         mint 80%‑án jellemzően csak egy multimédia‑lejátszó van, és az árukapcsolás következtében ez a lejátszó mindig a Windows Media
         Player. Ezenkívül, amennyiben az OEM‑ek versengő multimédia‑lejátszókat telepítenek előre a számítógépekre, ezt az előre telepítést
         „beárnyékolja” a tény, hogy a Windows Media Player automatikusan jelen van a világszerte értékesített számítógépek 95%‑án.
         Végül, a Microsoft adatai nem megbízhatóak, mivel különösen olyan versengő multimédia‑lejátszókra vonatkoznak, amelyeket olyan
         „legacy dealeket” (megszűnő szerződéseket) követően telepítettek előre, amelyeket nem újítottak meg, valamint olyan szoftverekre,
         amelyek nem felelnek meg a „folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszó” kritériumának.

      1027 Harmadszor, a Bizottság azt állítja, hogy egyértelmű tendencia figyelhető meg a Windows Media Player és a Windows Media formátum
         használatának javára. A Nielsen/NetRatings adatai az egyesült államokbeli multimédialejátszó‑használatra vonatkozóan azt mutatják,
         hogy 2005 márciusában a Windows Media Player használatának aránya 80% fölé emelkedett, a RealPlayer használati aránya 40%
         alá esett, és a QuickTime használata valamivel 10% fölé csökkent. Frissebb Nielsen/NetRatings adatok továbbá azt is mutatják,
         hogy a Windows Media Playert kizárólagosan használók aránya folyamatosan emelkedett, így azon felhasználók aránya, akik jelenleg
         kizárólag ezt a lejátszót használják, 53‑ról 55%‑ra emelkedett, míg a RealPlayer esetében ez 10‑ről 13%‑ra történő emelkedést,
         a QuickTime Player esetében 3‑ról 4%‑ra történő emelkedést mutat.

      1028 A Microsoft azon állítására válaszolva, amely szerint a versenytársak piacról való kizárására vonatkozó elmélet nem objektív,
         mivel azt nem alkalmazták, amikor a RealNetworks multimédia‑lejátszója volt beépítve a Windowsba (lásd a fenti 1007. pontot),
         a Bizottság a megtámadott határozat (818) preambulumbekezdésére hivatkozva megállapítja, hogy nem zárható ki a közösségi versenyjog
         megsértése adott esetének üldözése azon az alapon, hogy a Bizottság nem üldözött egy másik lehetséges jogsértést.

      1029 Az SIIA lényegében ugyanazokat az érveket fogalmazza meg, mint a Bizottság.

      1030 Az Audiobanner azt állítja, hogy a szóban forgó árukapcsolás negatív hatással van harmadik felek nem Microsoft technológiába
         való befektetéseire, az innovációra a folyamatosan küldött digitálismédia ágazatában, valamint a fogyasztókra. Ez utóbbi pontra
         vonatkozóan az Audiobanner hangsúlyozza, hogy az árukapcsolás kizárja az érdemek alapján való versenyt.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      1031 A Microsoft lényegében úgy érvel, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a Windows Media Player ügyfélszámítógépekhez való
         Windows operációs rendszerbe történő beépítése a verseny korlátozásával járt volna, így a visszaélésszerű árukapcsolás negyedik
         – a megtámadott határozat (794) preambulumbekezdésében kifejtett – alkotóeleme nem teljesül a jelen esetben.

      1032 A Microsoft többek között azt állítja, hogy a Bizottságnak, felismerve, hogy nem klasszikus árukapcsolási üggyel van dolga,
         új és erősen spekulatív, harmadik felek lehetséges reakcióinak jövőre vonatkozó elemzésén alapuló elméletet kellett alkalmaznia
         ahhoz, hogy arra a következtetésre jusson, miszerint a szóban forgó árukapcsolás a verseny korlátozását eredményezheti.

      1033 Az Elsőfokú Bíróság megítélése szerint a Microsoft érvei megalapozatlanok és a megtámadott határozat szelektív és pontatlan
         olvasatán alapulnak. Ezek az érvek lényegében a Bizottság három szakaszból álló érvelésének második szakaszára koncentrálnak,
         amely a megtámadott határozat (835)–(954) preambulumbekezdésében található.

      1034 Valójában nyilvánvaló, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság egyértelműen bizonyította többek között, hogy azon tény,
         miszerint 1999 májusától a Microsoft az OEM‑eknek ügyfélszámítógépekre történő előre telepítés céljából csak a Windows Windows
         Media Playerrel árukapcsolt változatát kínálta, elkerülhetetlenül hatással volt a Microsoft, az OEM‑ek és a harmadik gyártók
         multimédia‑lejátszóinak forgalmazói közötti piaci viszonyokra, mégpedig érezhetően a Microsoft javára és a többi piaci szereplő
         hátrányára változtatta meg a versenybeli egyensúlyt.

      1035 Mint az már a fenti 868. pontban megállapításra került, a tény, hogy a Bizottság megvizsgálta az árukapcsolásnak a piacra
         eddig gyakorolt tényleges hatását és e piac fejlődésének valószínű módját, ahelyett, hogy egyszerűen feltételezte volna – mint
         azt a visszaélésszerű árukapcsolásos ügyekben rendszerint teszi –, hogy az árukapcsolás természeténél fogva piacról kizáró
         hatással jár, nem jelenti azt, hogy új jogi elméletet alkalmazott.

      1036 A Bizottságnak a verseny korlátozásával kapcsolatos feltételre vonatkozó elemzése a megtámadott határozat (841) preambulumbekezdésével
         kezdődik, ahol a Bizottság azt állítja, a jelen ügyben nem indokolt további elemzés nélkül azt feltételezni, hogy a Windows
         Media Player Windowszal való árukapcsolása természeténél fogva versenykorlátozó magatartás lenne (lásd a fenti 977. pontot).
         Lényegében a következtetés, amelyre a Bizottság jutott, azon a megállapításon alapul, amely szerint a Windows Media Player
         ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerrel való árukapcsolása – amely operációs rendszer a világszerte értékesített
         ügyfélszámítógépek nagy többségén előre telepítve van – anélkül, hogy a multimédia‑lejátszót el lehetne távolítani az operációs
         rendszerről, lehetővé teszi a Windows Media Playernek, hogy hasznot húzzon ezen operációs rendszernek az ügyfélszámítógépeken
         való széleskörű elterjedtségéből, amelyet a multimédia‑lejátszók terjesztésének más módjai nem tudnak ellensúlyozni.

      1037 Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ezen megállapítás, amely a Bizottság érvelése első szakaszának lényegét képezi (lásd a
         megtámadott határozat (843)–(878) preambulumbekezdését, amelynek összefoglalása a fenti 979–982. pontban található), teljes
         mértékben megalapozott.

      1038 Így elsősorban egyértelmű, hogy az árukapcsolás a Windows Media Playernek páratlan jelenlétet biztosított az ügyfélszámítógépeken
         világszerte, mivel így automatikusan az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszernek megfelelő piaci bevezetettséghez
         jutott, mégpedig anélkül, hogy érdemeit illetően versenyeznie kellett volna a versengő termékekkel. Emlékeztetni kell arra,
         nem vitatott, hogy a Microsoft piaci részesedése az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán meghaladja a 90%‑ot,
         és hogy az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerek értékesítésének túlnyomó többsége (hozzávetőlegesen 75%‑a)
         az OEM‑eken keresztül történik, akik előre telepítik a Windowst az általuk összeszerelt és forgalmazott ügyfélszámítógépekre.
         Így a megtámadott határozat (843) preambulumbekezdésében idézett számadatok azt mutatják, hogy 2002‑ben a Microsoft 93,8%‑os
         piaci részesedéssel rendelkezett értékesített egységek alapján az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán (lásd
         még a megtámadott határozat (431) preambulumbekezdését), és hogy a Windows – valamint ennek eredményeképpen a Windows Media
         Player – a 2001 októbere és 2003 márciusa között világszerte szállított 207 millió ügyfélszámítógépből 196 millión előre volt
         telepítve.

      1039 Mint az a későbbiekben részletesebben is kifejtésre kerül, egyetlen harmadik gyártó által szolgáltatott multimédia‑lejátszó
         sem tudna ilyen mértékű piaci bevezetettséget elérni a terjesztés tekintetében a Windows Media Player által élvezett előny
         nélkül, amelyben ez utóbbi a Microsoft által az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer használata következtében
         részesült.

      1040 Meg kell még jegyezni, hogy a Windows operációs rendszer és a NetShow 2.0 lejátszó Microsoft által történő együttes kínálata
         1998 júniusától nem biztosított ugyanilyen mértékű jelenlétet a NetShow 2.0‑nak az ügyfélszámítógépeken. Mint az a fenti 837.
         és 936. pontokban már kifejtésre került, a NetShow 2.0‑t a Windows 98 telepítő CD‑je tartalmazta, azonban nem került telepítésre
         a négy alapértelmezett telepítés egyike során sem. Más szóval, a felhasználóknak venniük kellett a fáradtságot, és külön telepíteniük
         kellett a NetShow 2.0‑t, így úgy is dönthettek, hogy nem telepítik. Hasonlóképpen, az együttes ajánlat nem gátolta a harmadik
         gyártók által szolgáltatott multimédia‑lejátszók fejlesztőit, hogy termékeik érdemeit illetően versenyezzenek a Microsofttal,
         sem pedig az OEM‑eket, hogy kihasználják e versenyt.

      1041 Másodsorban nyilvánvaló, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (845) preambulumbekezdésében helytállóan megjegyzi,
         hogy „a felhasználók, akik [a Windows Media Playert] előre telepítve találják ügyfélszámítógépeiken, általában kevésbé hajlanak
         rá, hogy alternatív multimédia‑lejátszót használjanak, mivel már rendelkeznek olyan alkalmazással, amely biztosítja a folyamatosan
         küldött tartalom fogadására és lejátszására vonatkozó funkcionalitást”. Az Elsőfokú Bíróság ezért úgy ítéli meg, hogy az árukapcsolás
         hiányában a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszót igénylő fogyasztók késztetve lennének arra, hogy válasszanak
         a piacon elérhető lejátszók közül.

      1042 E tekintetben emlékeztetni kell arra a körülményre, amelyre a Bizottság a megtámadott határozat (119), (848), (869) és (956) preambulumbekezdésében
         hivatkozik, nevezetesen arra, hogy a felhasználók milyen fontosságot tulajdonítanak annak, hogy „használatra kész” (out of the box) ügyfélszámítógépeket vagy rendszereket tudjanak vásárolni, azaz olyanokat, amelyeket a lehető legkisebb erőfeszítéssel lehet
         telepíteni és használni. Így azon forgalmazó, amelynek szoftvere előre van telepítve az ügyfélszámítógépen, és a számítógép
         elindításával egyidejűleg automatikusan elindul, egyértelműen versenyelőnnyel rendelkezik hasonló termékek bármely más forgalmazójával
         szemben.

      1043 Harmadsorban, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság helyesen állapította meg a megtámadott határozat (857) preambulumbekezdésében,
         hogy a kifogásolt magatartás visszatartó tényezőt jelentett az OEM‑ek számára harmadik gyártók multimédia‑lejátszóinak az
         általuk értékesített ügyfélszámítógépekre való telepítését illetően.

      1044 Egyrészt, mint azt a megtámadott határozat (851) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, az OEM‑ek tartózkodnak attól,
         hogy második multimédia‑lejátszót adjanak hozzá a fogyasztóknak kínált csomaghoz, mivel a második multimédia‑lejátszó merevlemez‑kapacitást
         foglal az ügyfélszámítógépen, míg lényegében hasonló funkcionalitást kínál, mint a Windows Media Player, és valószínűtlen,
         hogy a fogyasztók hajlandók lennének magasabb árat fizetni egy ilyen csomagért.

      1045 Másrészt több multimédia‑lejátszó jelenléte ugyanazon az ügyfélszámítógépen az összetévesztés kockázatával jár a felhasználók
         részéről, és az ügyfelek részére biztosított támogatás, valamint a tesztelés költségeinek növekedésével jár (lásd a megtámadott
         határozat (852) preambulumbekezdését). Az Elsőfokú Bíróság rámutat arra, hogy a közigazgatási eljárás során maga a Microsoft
         hangsúlyozta, az OEM‑ek általában alacsony haszonkulccsal működnek, és hogy ezért lehetőség szerint elkerülnék, hogy ilyen
         költségeket kelljen viselniük (lásd a megtámadott határozat 1006. lábjegyzetét).

      1046 Így a Windows és a Windows Media Player árukapcsolt változatának, mint a Windows operációs rendszer egyetlen, az OEM‑ek által
         új ügyfélszámítógépekre előre telepíthető változatának piacra bocsátása azzal a közvetlen és azonnali következménnyel járt,
         hogy megfosztotta az OEM‑eket a számukra korábban nyitva álló lehetőségtől, hogy az általuk a fogyasztók számára legvonzóbbnak
         ítélt termékeket szereljék össze, és különösen, meggátolta őket abban, hogy egy, a Windows Media Playerrel versengő lejátszót
         válasszanak egyetlen multimédia‑lejátszóként. Ez utóbbi tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy ebben az időszakban a RealPlayer
         piacvezetőként jelentős kereskedelmi előnnyel rendelkezett. Mint azt maga a Microsoft is elismeri, csak 1999‑ben sikerült
         olyan folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszót kifejlesztenie, amely elég jól teljesített, mivel előző lejátszója,
         a NetShow, „népszerűtlen volt a fogyasztók körében, mivel nem működött igazán jól” (a megtámadott határozat (819) preambulumbekezdése).
         Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy 1995 augusztusa és 1998 júliusa között a RealNetWorks termékeit – először a RealAudio
         Playert, majd a RealPlayert – terjesztették a Windowszal együtt. Ezért megalapozottan lehet arra következetni, hogy ha a Microsoft
         nem tanúsította volna a kifogásolt magatartást, a RealPlayer és a Windows Media Player közötti verseny a két termék érdemei
         alapján dőlt volna el.

      1047 Ezenkívül, még ha a Microsofttal versengő multimédialejátszó‑fejlesztőknek sikerülne is az OEM‑ekkel termékük előre telepítésére
         vonatkozó megállapodást kötni, a Microsofttal összevetve még akkor is hátrányos versenyhelyzetben lennének. Először is, mivel
         a Windows Media Playert az OEM‑ek vagy a felhasználók nem tudják eltávolítani a Windowsból és a Windows Media Playerből álló
         csomagból, a harmadik gyártó multimédia‑lejátszója soha nem lehet az egyetlen multimédia‑lejátszó az ügyfélszámítógépen. Különösen
         az árukapcsolás megakadályozza, hogy a harmadik multimédia‑lejátszók fejlesztői e célból versengjenek a Microsofttal termékeik
         érdemei alapján. Másodszor, mivel korlátozott a multimédia‑lejátszók száma, amelyet az OEM‑ek készek előre telepíteni az ügyfélszámítógépekre,
         a harmadik multimédia‑lejátszók fejlesztői egymással versengnek annak érdekében, hogy elérjék termékük előre telepítését,
         míg az árukapcsolásnak köszönhetően a Microsoft kikerüli ezt a versenyt és az ezzel járó jelentős költségeket. Ez utóbbival
         összefüggésben utalni kell a megtámadott határozat (856) preambulumbekezdésére, amelyben a Bizottság a RealNetworks és a Compaq
         között a RealPlayer terjesztésére 2001‑ben kötött megállapodást említi, valamint azon tényt, hogy a Microsoft a közigazgatási
         eljárás során elismerte, a RealNetworks fizetett az OEM‑eknek termékei előre telepítéséért.

      1048 E megállapításokból következik, hogy a Bizottság helyesen következtetett arra, hogy „az OEM‑ekkel való forgalmazási megállapodások
         kötésének lehetősége a multimédia‑lejátszók terjesztésének sokkal kevésbé hatékony módj[át jelenti], mint a Microsoft által
         alkalmazott árukapcsolás” (a megtámadott határozat (859) preambulumbekezdése).

      1049 Negyedsorban, az Elsőfokú Bíróság úgy találja, hogy a Bizottság szintén helyesen állapította meg, hogy a multimédia‑lejátszók
         terjesztésének az OEM‑ek általi előre telepítésen kívüli módjai nem tudják ellensúlyozni a Windows Media Player széleskörű
         elterjedtségét (a megtámadott határozat (858)–(876) preambulumbekezdése).

      1050 Először is, bár igaz, hogy a multimédia‑lejátszók interneten keresztül történő letöltése a forgalmazók számára nagyszámú felhasználó
         elérését teszi lehetővé, kevésbé hatékony azonban, mint az OEM‑ek általi előre telepítés. Először is, a letöltés nem biztosít
         a versengő multimédia‑lejátszók számára a Windows Media Playerével egyenértékű terjesztést (a megtámadott határozat (861) preambulumbekezdése).
         Másodszor, a letöltést, az előre telepített termék használatától eltérően, a felhasználók jelentős hányada bonyolult műveletnek
         tekinti. Harmadszor, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (866) preambulumbekezdésében megállapítja, a letöltési kísérletek
         jelentős hányada – a RealNetworks által 2003‑ban folytatott tesztek alapján több mint 50%‑a – nem fejeződik be sikeresen.
         Míg igaz, hogy a szélessávú hozzáférés gyorsabbá és egyszerűbbé teszi a letöltést, emlékeztetni kell arra, hogy 2002‑ben Európában
         az internet‑hozzáféréssel rendelkező háztartások közül csak minden hatodikban volt szélessávú kapcsolat (a megtámadott határozat
         (867) preambulumbekezdése és 1037. lábjegyzete). Negyedszer, a felhasználók valószínűleg hajlamosak lesznek azt feltételezni,
         hogy az általuk vásárolt ügyfélszámítógépre előre telepített multimédia‑lejátszó jobban fog működni, mint egy olyan termék,
         amit ők maguk telepítenek (a megtámadott határozat (869) preambulumbekezdése). Végül és ötödször, a legtöbb vállalkozásnál
         az alkalmazottak nem tudnak szoftvert letölteni az internetről, mivel ez megnehezíti a hálózati rendszergazda munkáját (uo.).

      1051 A közigazgatási eljárás során maga a Microsoft által benyújtott és a megtámadott határozat (909)–(911) preambulumbekezdésében
         említett bizonyos adatok megerősítik, hogy az interneten keresztüli letöltés kevésbé hatékony terjesztési mód, mint az OEM‑ek
         általi előre telepítés. A Microsoft azt állította, a kiadását követő tizenkét hónap alatt 8,8 millió példányt töltöttek le
         a WMP 6‑ból, valamint, hogy 1999 júliusa és szeptembere között 7,9 millió Windows 98 SE operációs rendszert értékesített.
         Más szóval, három hónap alatt a WMP 6 a Windows operációs rendszerrel való árukapcsolás révén majdnem azonos mértékű terjesztést
         ért el, mint egy év alatt letöltés révén.

      1052 Mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (870) preambulumbekezdésében állítja, míg a letöltés önmagában a multimédia‑lejátszók
         terjesztésének műszaki szempontból kevéssé költséges módja, a szállítóknak jelentős mértékű erőforrásokat kell mozgósítaniuk,
         hogy „leküzdjék a végső felhasználók tétlenségét, és rávegyék őket, hogy hagyják figyelmen kívül az előre telepített [Windows
         Media Player] jelenlétét”.

      1053 Másodszor, a Microsoft nem adott elő egyetlen olyan érvet sem, amely alkalmas lenne a Bizottság azon megállapításának megkérdőjelezésére,
         amely szerint a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók terjesztésének a megtámadott határozatban említett más
         módszerei, nevezetesen a multimédia‑lejátszó más szoftverekkel vagy internet‑hozzáférési szolgáltatásokkal történő árukapcsolása,
         és a kiskereskedelmi értékesítés csak a „második legjobb megoldást jelentik, és nem versenyeznek a szoftver [Windows] ügyfélszámítógépeken
         előre telepítés útján való terjesztésével” (a megtámadott határozat (872)–(876) preambulumbekezdése).

      1054 A fentiekből következik, hogy a megtámadott határozat (843)–(878) preambulumbekezdésében található, a Bizottság érvelésének
         első szakaszát alkotó elemzésben, ez utóbbi a jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy a Windows és a Windows Media Player
         árukapcsolása 1999 májusától elkerülhetetlenül jelentős következményekkel járt a versenyszerkezetre nézve. Ez a gyakorlat
         lehetővé tette a Microsoft számára, hogy páratlan előnyre tegyen szert terméke terjesztése tekintetében, és hogy világszerte
         biztosítsa a Windows Media Player jelenlétét az ügyfélszámítógépeken, ezzel visszatartva a felhasználókat a harmadik gyártók
         multimédia‑lejátszóinak használatától, valamint az OEM‑eket az ilyen lejátszók ügyfélszámítógépekre történő előre telepítésétől.

      1055 Kétségkívül, mint azt a Microsoft állította, az OEM‑ek egy része továbbra is hozzáadja harmadik gyártók multimédia‑lejátszóit
         az ügyfeleiknek kínált csomagokhoz. Ugyanúgy nem vitatott, hogy a multimédia‑lejátszók száma, valamint a több multimédia‑lejátszó
         használatának mértéke folyamatosan emelkedik. Ezek a tényezők azonban nem érvénytelenítik a Bizottság azon következtetését,
         amely szerint a kifogásolt magatartás az ítélkezési gyakorlat értelmében alkalmas volt a verseny gyengítésére. 1999 májusától
         a harmadik gyártók multimédia‑lejátszóinak szállítói már nem tudtak az OEM‑eken keresztül azért versenyezni, hogy saját termékeiket
         helyezzék el az OEM‑ek által összeszerelt és értékesített ügyfélszámítógépen jelenlévő egyetlen multimédia‑lejátszóként a
         Windows Media Player helyett.

      1056 Meg kell jegyezni továbbá, hogy a fentiekben tett megállapítások lényegét a Bizottság által érvelése harmadik szakaszában
         megvizsgált adatok is megerősítik. Pontosabban, mint az alább az 1080–1084. pontokban kifejtésre kerül, a megtámadott határozat
         (905)–(926) preambulumbekezdésében említett adatok egyértelműen jelzik azt a tendenciát, hogy a Windows Media Player használata
         a versengő multimédia‑lejátszók hátrányára történik.

      1057 Maga a Microsoft által a közigazgatási eljárás során benyújtott és a megtámadott határozat (948)–(951) preambulumbekezdésében
         említett adatokból következik, hogy a Windows Media Player használatában mutatkozó jelentős emelkedés nem azért következett
         be, mert ez a lejátszó jobb minőségű lett volna, mint a versengő lejátszók, illetve mert ezek a lejátszók, különösen a RealPlayer,
         bizonyos hibákkal rendelkeztek volna.

      1058 A fenti megfontolások fényében az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jut, hogy a Bizottság által érvelése első szakaszában
         tett megállapítások önmagukban elegendőek annak megállapításához, hogy a visszaélésszerű árukapcsolás negyedik alkotóeleme
         fennáll a jelen ügyben. Ezek a megállapítások nem valamely új vagy spekulatív elméleten alapulnak, hanem a kifogásolt magatartás
         természetén, a piaci feltételeken és a releváns termékek lényegi jellemzőin. E megállapítások pontos, megbízható és egybevágó
         bizonyítékokon alapulnak, amelyek helytelenségét a Microsoft, pusztán annak állításával, hogy ezek csupán feltételezések,
         nem tudta igazolni.

      1059 A fentiekből következik, hogy nem szükséges azon érveket megvizsgálni, amelyeket a Microsoft terjesztett elő a Bizottság érvelése
         másik két szakaszában tett megállapításaival szemben. Az Elsőfokú Bíróság ennek ellenére úgy ítéli meg, hogy röviden át kell
         tekintenie ezeket.

      1060 Érvelésének második szakaszában a Bizottság azt kívánja igazolni, hogy a Windows Media Player Windowszal való árukapcsolása
         következtében elért széleskörű elterjedtsége alkalmas arra, hogy nem elhanyagolható hatást gyakoroljon a tartalomszolgáltatókra
         és a szoftverfejlesztőkre.

      1061 A Bizottság elmélete azon a tényen alapul, hogy a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacát jelentős közvetett
         hálózati hatások jellemzik, vagy a B. Gates által használt kifejezéssel élve, egy „pozitív visszacsatolási hurok” léte (a
         megtámadott határozat (882) preambulumbekezdése). Ez a kifejezés azt a jelenséget írja le, amely szerint minél nagyobb egy
         adott szoftverplatform felhasználóinak száma, annál többet fognak befektetni az e platformmal kompatibilis termékek fejlesztésébe,
         ami viszont ismét megerősíti e platform népszerűségét a felhasználók körében.

      1062 Az Elsőfokú Bíróság megítélése szerint a Bizottság helyesen állapította meg, hogy ilyen jelenség létezik a jelen ügyben, és
         hogy a tartalomszolgáltatók és a szoftverfejlesztők a multimédia‑lejátszók telepítésének és használatának százalékos arányai
         alapján választják ki a technológiát, amelyhez saját termékeiket fejlesztik (a megtámadott határozat (879) preambulumbekezdése).
         A Bizottság helyesen állította, először is, hogy ezek a piaci szereplők hajlottak arra, hogy elsődlegesen a Windows Media
         Playert használják, mivel ez lehetővé tette számukra világszerte az ügyfélszámítógépek felhasználói nagy részének elérését,
         másodszor pedig, hogy egy adott multimédia‑lejátszóval kompatibilis tartalmak és alkalmazások továbbítása önmagában jelentős
         versenytényezőt jelent, mivel növeli e multimédia‑lejátszó népszerűségét, ez utóbbi pedig előmozdítja az alapulfekvő médiatechnológia
         használatát, ideértve a kodekeket, formátumokat (beleértve a DRM‑et), és a szerverszoftvereket (a megtámadott határozat (880)
         és (881) preambulumbekezdése).

      1063 Először is, ami az árukapcsolás tartalomszolgáltatókra gyakorolt hatását illeti, az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Bizottságnak
         erről a kérdésről a megtámadott határozat (883)–(891) preambulumbekezdésében adott értékelése megalapozott.

      1064 Pontosabban a Bizottság helyesen állapította meg, hogy több különböző technológia biztosítása a tartalomszolgáltatók számára
         fejlesztési, infrastrukturális és adminisztratív többletköltségekkel jár, aminek következtében a tartalomszolgáltatók hajlanak
         arra, hogy csak egy technológiát használjanak termékeikhez, ha az széles közönség elérését teszi számukra lehetővé.

      1065 Így a Bizottság által összegyűjtött bizonyítékokból, és különösen a 2003. évi piackutatással összefüggésben a tartalomszolgáltatóknak
         kiküldött információkérésekre adott válaszokból következik, hogy a folyamatosan küldött tartalom több formátumban történő
         kódolása költséges és időigényes. A 2003. április 16‑i információkérésében a Bizottság többek között azt kérdezte e tartalomszolgáltatóktól,
         többe kerül‑e számukra egy adott tartalom több mint egy technológia alapján való hozzáférhetővé tétele (19. kérdés). Valamennyi
         válaszoló igenlő választ adott, főként a tartalom elkészítésével járó többlet munkaerő‑ és munkaóraigényt, hardver/infrastruktúra
         többletköltségeket és licenc‑többletköltségeket említve. Az ezek becslésére vonatkozó kérdésre az érintettek 20 és 100% közötti
         sávban helyezték el e költségeket, a tartalom pusztán egy formátumban való biztosításának kezdeti költségeihez viszonyítva,
         és átlagosan hozzávetőlegesen 50%‑os mértékű többletköltséget adtak meg (20. kérdés). Mint azt a Bizottság a megtámadott határozat
         (884) preambulumbekezdésében megállapítja, az egyik megkérdezett szervezet azt is kijelentette, hogy „a tartalomkészítés viszonylag
         magas költségei csökkenthetik a lemezcégek és/vagy online portálok arra irányuló gazdasági ösztönzését, hogy több, különböző
         elterjedtségű formátumot támogassanak”, és hogy „az egyes lemezcégek ezeket a többletköltségeket a nagyobb elterjedtség és
         a több technológia támogatásával járó előnyökkel összevetve fogják mérlegelni”.

      1066 Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Microsoft állításával ellentétben a Bizottság megvizsgálta, hogy a több formátumban
         történő kódolásból származó előnyök ellensúlyozni tudják‑e az ilyen kódolással járó többletköltségeket. A Bizottság erre vonatkozóan
         is tett fel kérdéseket a tartalomszolgáltatóknak a 2003. évi piackutatás keretében, és a tartalomszolgáltatók kifejtették
         erre vonatkozó véleményüket (lásd a megtámadott határozat (884), (887), (889) és (890) preambulumbekezdését).

      1067 A Bizottság által összegyűjtött bizonyítékokból kitűnik továbbá, hogy minél elterjedtebb egy multimédia‑lejátszó, a tartalomszolgáltatók
         annál inkább hajlanak rá, hogy az e multimédia‑lejátszó által implementált technológiához hozzanak létre tartalmakat. Mint
         azt a Bizottság a megtámadott határozat (885) preambulumbekezdésében helyesen megállapítja, a széleskörűen elterjedt multimédia‑lejátszó
         támogatásával a fejlesztők saját termékeik lehetséges elterjedtségét maximalizálják.

      1068 Így, mint azt a megtámadott határozat (886) preambulumbekezdésében megállapítja, 2003. április 16‑i információkérésében a
         Bizottság azt kérdezte a tartalomszolgáltatóktól, egy adott technológia elterjedtsége és a média‑ügyfélszoftver ügyfélszámítógépeken
         való jelenléte jelentős tényezőt képez‑e annak eldöntése szempontjából, hogy mely technológiát fogják támogatni (33. és 34. kérdés).
         A kérdésre válazsoló valamennyi tartalomszolgáltató igenlő választ adott.

      1069 A fentiekre, valamint arra a tényre tekintettel, hogy a Windows szinte valamennyi ügyfélszámítógépen jelen van világszerte,
         meg kell állapítani, hogy a Bizottság helytállóan vonta le azt a következtetést a megtámadott határozat (891) preambulumbekezdésében,
         amely szerint „a [Windows Media Player] árukapcsolása révén a Microsoft biztosítani tudta a tartalomszolgáltatók számára,
         hogy a végső felhasználók le fogják tudni játszani tartalmaikat, azaz hogy széles közönséghez fognak eljutni”, hogy „[a Windows
         Media Player] jelenléte a Windows ügyfélszámítógépeken így a terméke érdemeitől független versenyelőnyt [biztosított] a Microsoftnak”,
         és hogy „[ha] egy adott formátumon alapuló tartalom széles körben elterjedt, akkor a kompatibilis multimédia‑lejátszók versenybeli
         helyzete megerősödik [és] az új versenytársak piacra lépése nehézzé válik”.

      1070 Emlékeztetni kell ebben az összefüggésben arra, hogy az EK 82. cikk célja, hogy megtiltsa az erőfölényben lévő vállalkozásnak
         helyzete erősítését az érdemen alapuló verseny eszközei kivételével bármely más eszköz felhasználásával (az Elsőfokú Bíróság
         T‑229/94. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 78. pontja,
         és a fenti 1013. pontban hivatkozott Van den Bergh Foods kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 157. pontja).

      1071 Másodsorban, az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Bizottság a megtámadott határozat (892)–(896) preambulumbekezdésében
         helyesen értékelte az árukapcsolás szoftverfejlesztőkre gyakorolt hatásait.

      1072 Pontosabban a Bizottság a megtámadott határozat (892) preambulumbekezdésében helyesen állapította meg, a szoftverfejlesztők
         hajlanak arra, hogy egyetlen platformhoz hozzanak létre alkalmazásokat, ha ez lehetővé teszi számukra termékük szinte valamennyi
         lehetséges felhasználójának elérését, míg a más platformokra való adaptálás, reklámozás és támogatás többletköltségekkel jár.

      1073 Így a Bizottság által a 2003. évi piackutatás keretében a szoftverfejlesztőknek feltett kérdésekre adott válaszokból egyértelműen
         kiderül (lásd különösen a 2003. április 16‑i információkérés 8. és 48. kérdését), hogy a több médiatechnológiához történő
         szoftverfejlesztés többletköltségekkel jár a munkaerő/munkaóra, licenc és támogatás terén. Az érintett szoftverfejlesztők
         egy 1‑től 100%‑ig terjedő skálán helyezték el e többletköltségeket, az alkalmazások pusztán egy technológiához történő fejlesztésének
         költségeihez mérve, és átlagosan 58%‑os többletköltséget adtak meg (lásd a megtámadott határozat (894) preambulumbekezdését).

      1074 Szintén egyértelmű továbbá a 2003. április 16‑i információkérésre adott válaszokból, hogy a tény, miszerint az alkalmazások
         a Microsoftén kívüli további technológiákhoz történő fejlesztése többletköltségekkel jár a szoftverfejlesztők számára, valószínűleg
         befolyásolja arra vonatkozó döntésüket, fejlesztenek‑e alkalmazásokat további technológiákhoz (lásd a megtámadott határozat
         (894) preambulumbekezdését; lásd továbbá a T30. számú válaszolónak a megtámadott határozat (893) preambulumbekezdésében hivatkozott
         nyilatkozatát).

      1075 E tényezőkre, valamint arra a tényre tekintettel, hogy a Windows Media Player az árukapcsolásnak köszönhetően világszerte
         az ügyfélszámítógépek túlnyomó többségén jelen van, meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (895) preambulumbekezdésében
         helyesen állapította meg, hogy azon szoftverfejlesztők, akik multimédia‑lejátszóra támaszkodó alkalmazásokat írnak, ösztönözve
         vannak arra, hogy elsősorban a Windows Media Playerre írjanak. Meg kell jegyezni e tekintetben, hogy a 2003. évi piackutatás
         során a Bizottság arra kérte a megkérdezett szoftverfejlesztőket, jelöljék meg azokat a tényezőket, amelyek meghatározzák
         azon technológiára vonatkozó választásukat, amelyre alkalmazásaikat írják (a 2003. április 16‑i információkérés 7. kérdése).
         Az e kérdésre válaszoló 14 érintett közül 10 a multimédia‑lejátszó ügyfélszámítógépeken való jelenlétének mértékét azonosította
         legfontosabb vagy második legfontosabb tényezőként (a megtámadott határozat (896) preambulumbekezdése). A Bizottság továbbá
         azt is kérdezte a szoftverfejlesztőktől, fontos‑e számukra, hogy a Windows Media Player felülete szinte valamennyi Windows
         ügyfélszámítógépen megtalálható (a 2003. április 16‑i információkérés 14. kérdése). Az e kérdésre válaszoló 13 érintett közül
         10 igenlő választ adott (a megtámadott határozat (896) preambulumbekezdése).

      1076 Harmadsorban az Elsőfokú Bíróság felidézi, hogy a megtámadott határozat (897)–(899) preambulumbekezdésében a Bizottság azt
         állítja, a széleskörű elterjedtség, amelyet a Windows Media Player az árukapcsolásnak köszönhetően élvez, szomszédos piacokra
         is hatással van, így a vezeték nélküli készülékekhez tervezett multimédia‑lejátszók, a dekóderek, a DRM megoldások és az online
         zeneterjesztés piacára. E pontot illetően elegendő megállapítani, hogy a Microsoft nem terjesztett elő egyetlen olyan érvet
         sem, amely alkalmas lenne ezen értékelés megcáfolására.

      1077 A fenti megfontolások fényében az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jut, hogy a Bizottság érvelésének második szakasza
         megalapozott.

      1078 Érvelésének harmadik szakaszában a Bizottság a piac fejlődését vizsgálja, a Media Metrix, a Synovate és a Nielsen/NetRatings
         által elvégzett piackutatások fényében, és arra a következtetésre jut, hogy e piackutatások adatai „változatlanul azt a tendenciát
         jelzik, hogy a [Windows Media Player] és a Windows Media formátumok használata a főbb konkurens multimédia‑lejátszók és multimédialejátszó‑technológiák
         hátrányára történik” (a megtámadott határozat (944) preambulumbekezdése).

      1079 Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a fenti bekezdésben hivatkozott következtetés helytálló.

      1080 Így elsősorban, a multimédia‑lejátszók használatát illetően a Media Metrix által gyűjtött adatokból kitűnik, hogy 1999 második
         negyedévéig, amikor az árukapcsolás kezdődött, a Windows Media Player jelentős mértékben a piacvezető RealPlayer mögött helyezkedett
         el, amely közel kétszerannyi felhasználóval rendelkezett (a megtámadott határozat (905) és (906) preambulumbekezdése). 1999
         második negyedéve és 2002 második negyedéve között másrészt a Windows Media Player összes felhasználóinak száma több mint
         39 millióval emelkedett, ami a RealPlayer és a QuickTime Player felhasználói számának összesített növekedéséhez hasonlítható
         (a megtámadott határozat (907) preambulumbekezdésében található 8. és 9. táblázat).

      1081 A Synovate által a Microsoft nevében gyűjtött és a megtámadott határozat (918)–(920) preambulumbekezdésében említett adatok
         szintén egyértelműen a Windows Media Player felé mutató, a RealPlayertől és a QuickTime Playertől távolodó tendenciát mutatnak.

      1082 Különösen a megtámadott határozat (920) preambulumbekezdésében bemutatott Synovate adatokból nyilvánvaló, hogy míg a felhasználók
         egy része valóban több multimédia‑lejátszót használt, 2003 augusztusában a megkérdezett „többes felhasználók” 45%‑a azt állította,
         hogy a multimédia‑lejátszó, amit a leggyakrabban használnak, a Windows Media Player, szemben a RealPlayerre jutó 19%‑kal és
         a QuickTime Playerre jutó 11%‑kal. Összehasonlításként, 1999 októberében a többes felhasználók által leggyakrabban használt
         multimédia‑lejátszó a RealPlayer volt (50%), ezt követte a Windows Media Player (22%) majd a QuickTime Player (15%).

      1083 Ebben az összefüggésben helyénvaló hozzátenni, hogy a Microsoft azon állítását, amely szerint a fogyasztók 2002 júniusában
         átlagosan 1,7 multimédia‑lejátszót használtak – e szám 2004‑ben 2,1‑re nőtt – összefüggéseiben kell tekinteni. Mint azt a
         Bizottság a megtámadott határozat (860) preambulumbekezdésében helytállóan megállapítja, az interneten keresztül történő letöltés
         – még ha kevésbé hatékony módja is a terjesztésnek, mint az OEM‑ek általi előre telepítés – legfeljebb azt teszi lehetővé
         a felhasználó számára, hogy egy második multimédia‑lejátszót adjon hozzá ügyfélszámítógépéhez, azt nem, hogy lecserélje a
         Windows Media Playert. A Windows Media Player mindig jelen van az ügyfélszámítógépen, míg a további lejátszó egyes esetekben
         a RealPlayer, másokban pedig a QuickTime Player vagy más harmadik gyártó multimédia‑lejátszója.

      1084 Végül a Nielsen/Netratings által gyűjtött adatok (lásd a megtámadott határozat (921) és (922) preambulumbekezdését) szintén
         azt mutatják, hogy 2002 októbere és 2004 januárja között a Windows Media Player jelentősen növelte előnyét mind a RealPlayerrel,
         mind a QuickTime Playerrel szemben.

      1085 Másodsorban, ami a formátumok használatát illeti, a megtámadott határozat (930)–(932) preambulumbekezdésében említett Nielsen/Netratings
         adatok világosan a Windows Media formátumok felé mutató, a RealNetworks formátumoktól és az Apple QuickTime formátumaitól
         távolodó tendenciát mutatnak.

      1086 Harmadsorban, az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Bizottság a megtámadott határozat (934)–(942) preambulumbekezdésében
         helyesen állapította meg, hogy az internetes oldalak által használt médiaformátumokra vonatkozóan a Netcraft, egy internet‑szolgáltatásokat
         nyújtó társaság által gyűjtött adatok, amelyeket a Microsoft nyújtott be a közigazgatási eljárás során, nem rendelkeznek bizonyító
         erővel. Különösen, a Bizottság a jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy a Netcraft felméréseiben alkalmazott, a megtámadott
         határozat (940)–(942) preambulumbekezdésében azonosított hibás módszertan aláásta a Microsoft azon állítását, amely szerint
         „2002 novemberében a RealNetworks formátumai [az interneten] továbbra is sokkal elterjedtebbek voltak” (a megtámadott határozat
         (937) preambulumbekezdése).

      1087 Végül és negyedsorban, az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Bizottság helyesen utasította el a megtámadott határozat (943) preambulumbekezdésében
         a Microsoft érvét, amelyet az arra a tényre alapított, hogy 2001‑ben a RealPlayer az Egyesült Államokban az otthoni számítógépek
         92%‑án volt jelen, és így ezen ügyfélszámítógépeket illetően a Windows Media Playerével összehasonlítható telepítettségi bázissal
         rendelkezett. Valójában, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat ugyanazon preambulumbekezdésében kifejti, 2003‑ban a
         RealPlayer az Egyesült Államokban már csak az otthoni számítógépek 60–70%‑án volt jelen. Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy
         a Windows Media Player telepítettségi aránya 100% a Windows ügyfélszámítógépeken, és világszerte több mint 90% az akár otthoni,
         akár irodai célra használt ügyfélszámítógépeken.

      1088 A fenti megfontolásokból következik, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat (978)–(984) preambulumbekezdésében megfogalmazott,
         az árukapcsolás versenyellenes hatásaira vonatkozó végkövetkeztetés megalapozott. A Bizottság helyesen állapítja meg a következőket:

      –        a Microsoft a Windows‑t terjesztési csatornaként használja annak érdekében, hogy jelentős versenyelőnyt biztosítson magának
         a multimédia‑lejátszók piacán (a megtámadott határozat (979) preambulumbekezdése);

      –        az árukapcsolás következtében a Microsoft versenytársai a priori hátrányos helyzetben vannak, még ha termékeik önmagukban jobbak is a Windows Media Playernél (a megtámadott határozat ugyanazon
         preambulumbekezdése);

      –        a Microsoft beavatkozik a rendes versenyfolyamatba, amely az érdemeken alapuló korlátlan verseny következtében gyorsabb innovációs
         ciklusok biztosítása révén a felhasználók előnyére szolgálna (a megtámadott határozat (980) preambulumbekezdése);

      –        az árukapcsolás növeli a tartalomhoz és alkalmazásokhoz kapcsolódó belépési korlátok számát, védi a Windows‑t és megkönnyíti
         az ilyen korlátok létrehozását a Windows Media Player javára is (a megtámadott határozat ugyanazon preambulumbekezdése);

      –        a Microsoft védi magát azon pontenciálisan hatékonyabb multimédia‑lejátszók gyártóival való tényleges versenytől, akik veszélyeztetnék
         piaci pozícióját, és ezáltal csökkenti a multimédia‑lejátszók terén innovációba fektetett szellemi és anyagi tőkét (a megtámadott
         határozat (981) preambulumbekezdése);

      –        az árukapcsolás révén a Microsoft kiterjesztheti pozícióját a kapcsolódó, médiával kapcsolatos szoftverek piacaira és gyengítheti
         a versenyt a fogyasztók hátrányára (a megtámadott határozat (982) preambulumbekezdése);

      –        ezen árukapcsolás révén a Microsoft olyan jelzéseket ad, amelyek visszatartanak az olyan technológiák terén való innovációtól,
         amely iránt esetleg érdeklődést tanúsíthat, és amelyet a jövőben összekapcsolhat a Windowszal (a megtámadott határozat (983) preambulumbekezdése).

      1089 A Bizottság következésképpen megalapozottan állíthatta a megtámadott határozat (984) preambulumbekezdésében, hogy megalapozottan
         valószínűsíthető, hogy a Windows és a Windows Media Player árukapcsolása a verseny olyan mértékű csökkenéséhez vezetne, hogy
         a hatékony versenyszerkezet fenntartása nem lenne biztosítható a közeljövőben. Egyértelműen le kell szögezni azonban, a Bizottság
         nem állította, hogy az árukapcsolás a verseny teljes megszűnéséhez fog vezetni a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók
         piacán. A Microsoft azon érve, amely szerint a szóban forgó visszaélés megkezdése után több évvel számos harmadik gyártó multimédia‑lejátszója
         még jelen van a piacon, így nem érvényteleníti a Bizottság érvét.

      1090 A fenti megfontolásokból következik, hogy a Microsoft nem terjesztett elő semmilyen olyan érvet, amely alkalmas lenne a Bizottság
         által a megtámadott határozatban a verseny korlátozásával összefüggő feltételre vonatkozóan tett megállapítások lényegének
         megkérdőjelezésére. Az Elsőfokú Bíróság ezért megállapítja, hogy a Bizottság a jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy
         e feltétel a jelen ügyben teljesül.

      e)     Az objektív igazolhatóság hiányáról
       A megtámadott határozat
      1091 A megtámadott határozat (955)–(970) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálja a Microsoft azon érvét, amely szerint
         az árukapcsolás olyan mértékben növelte a hatékonyságot, amely ellensúlyozta a Bizottság által megállapított versenyellenes
         hatást.

      1092 Először is, a Bizottság elutasítja a Microsoft azon érvét, amely szerint az árukapcsolás a terjesztéssel összefüggő előnyökkel
         jár (a megtámadott határozat (956)–(961) preambulumbekezdése).

      1093 E tekintetben először is a Bizottság megítélése szerint a Microsoft nem hivatkozhat arra, a fogyasztók számára előnnyel jár
         az a tény, hogy a „használatra kész” számítógépen eleve bizonyos beállítások előre meg vannak adva, mivel ezzel időt takarítanak
         meg, és csökken a zavarok kockázata. A Microsoft így összetéveszti „a fogyasztók számára azzal járó előny[t], hogy az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerrel együtt multimédia‑lejátszó is legyen előre telepítve, [azzal,] hogy a Microsoft válassza ki a multimédia‑lejátszót
         a fogyasztók helyett” (a megtámadott határozat (956) preambulumbekezdése).

      1094 Ezt kövezően a Bizottság hangsúlyozza az OEM‑ek által játszott szerepet, és különösen azt a tényt, hogy az OEM‑ek az ügyfélszámítógépeket
         mind a hardver, mind a szoftver tekintetében testre szabják, hogy megkülönböztessék ezeket a versengő termékektől, és hogy
         kielégítsenek egy meghatározott fogyasztói keresletet. A Bizottság kijelenti, hogy „a piac így reagálhatna a hardverből, operációs
         rendszerből és szoftveralkalmazásokból – így például multimédia‑lejátszókból – álló teljes csomag megvásárlásával járó hatékonyságra,
         és ezen felül szabadon kínálhatná a fogyasztók által igényelt termékek széles körét” (a megtámadott határozat (957) preambulumbekezdése).
         A fogyasztók kiválaszthatnák az OEM‑ek által kínált, ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerből és multimédia‑lejátszóból
         álló csomagok közül azt, amelyik nekik a legjobban megfelel.

      1095 A Bizottság továbbá úgy ítéli meg, hogy a Microsoft szintén nem hivatkozhat arra, hogy a két termék árukapcsolt értékesítése
         olyan anyagi erőforrások megtakarításával járhat, amelyeket egyébként a második termék terjesztésére szolgáló rendszer fenntartására
         kellene fordítani, és hogy ezt a megtakarítást továbbhárítanák a fogyasztókra, akik „megtakaríthatják a második vásárlással
         összefüggő költségeket, ideértve a termék kiválasztásával és telepítésével járó költségeket” (a megtámadott határozat (958) preambulumbekezdése).
         A Bizottság szembeállítja a szoftverek licencbe adásával járó alacsony terjesztési költségeket a fogyasztók választási lehetőségének
         és az innovációnak a fontosságával a szoftverek – mint például a multimédia‑lejátszók – terén.

      1096 Végül a Bizottság elutasítja a Microsoft azon állítását, amely szerint az árukapcsolás megtiltása hátrányos helyzetbe juttatta
         a Microsoftot a versenyben legtöbb versenytársához képest, akik multimédia‑funkcionalitást is biztosítanak operációs rendszereikkel.
         Először is, a megtámadott határozat nem gátolja meg, hogy a Microsoft megállapodásokat kössön az OEM‑ekkel a Windows operációs
         rendszer és egy multimédia‑lejátszó – akár a Windows Media Player – előre telepítésére a fogyasztói kereslet kielégítése érdekében.
         A Bizottság hangsúlyozza, hogy „visszaélést az a tény jelent, hogy a Microsoft az árukapcsolás révén mindig saját multimédia‑lejátszóját
         kényszeríti a fogyasztókra” (a megtámadott határozat (959) preambulumbekezdése). A Microsoft továbbá nem veszi tekintetbe
         azt a tényt, hogy az árukapcsolás eltérő hatást gyakorol a piacra attól függően, hogy erőfölényben lévő vállalkozás vagy nem
         erőfölényben lévő vállalkozás alkalmazza. Ezenkívül egy erőfölényben lévő vállalkozásnak adott esetben megtiltható azon jogának
         gyakorlása, hogy olyan magatartást tanúsítson, amely nem lenne a versenyjoggal ellentétes, amennyiben azt erőfölénnyel nem
         rendelkező vállalkozás tanúsítaná.

      1097 Másodsorban a Bizottság elutasítja a Microsoft azon érvét, amely szerint a szóban forgó árukapcsolás a tekintetben is hatékony,
         amennyiben a Windows Media Player platformul szolgál tartalmak és alkalmazások számára (a megtámadott határozat (962)–(969) preambulumbekezdése).

      1098 A Bizottság lényegében azt állítja, hogy a Microsoft nem szolgált arra vonatkozó bizonyítékkal, hogy a Windows Media Player
         beépítése a Windowsba javítja a termék műszaki teljesítményét, vagy általánosabban, hogy a szóban forgó árukapcsolás nélkülözhetetlen
         azon versenyre nézve kedvező hatások eléréséhez, amelyekre a Microsoft hivatkozik. A Microsoft különösen nem állítja és nem
         is bizonyítja, hogy a szoftverfejlesztők nem tudtak volna alkalmazásokat fejleszteni, ha a Windows Media Playert az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszertől függetlenül terjesztették volna (a megtámadott határozat (965) preambulumbekezdése).

      1099 A Bizottság állítása szerint továbbá az a tény, hogy különféle multimédia‑lejátszók működnek a Windows alatt, jelentősen hozzájárult
         a folyamatos vételt lehetővé tevő multimédia‑technológia elterjedéséhez és számos multimédia‑alkalmazás ezt követő kifejlesztéséhez
         (a megtámadott határozat (966) preambulumbekezdése).

      1100 Harmadsorban a Bizottság a megtámadott határozat (970) preambulumbekezdésében arra a következtetésre jut, hogy a Microsoft
         nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a szóban forgó árukapcsolás objektív módon igazolható lenne a versenyre
         gyakorolt kedvező hatásával, amely ellensúlyozná az e gyakorlat okozta versenykorlátozást. Az előnyök, amelyeket a Microsoft
         az árukapcsolás eredményeként bemutat, az árukapcsolás nélkül is elérhetők lennének. Ezenkívül a további előnyök, amelyekre
         a Microsoft hivatkozik, lényegében a Microsoft számára jelentenek nagyobb mértékű hasznot, és nem állnak arányban az árukapcsolás
         versenyellenes hatásaival.

      1101 A megtámadott határozat (1026)–(1042) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálja a Microsoft érveit, amelyeket a Microsoft
         a Windows és a Windows Media Player, valamint a Windows és a harmadik gyártók által fejlesztett alkalmazások közötti állítólagos
         kölcsönös függőségekre alapoz.

       A felek érvei
      1102 A Windows és a Windows Media Player árukapcsolásával összefüggésben kifejtett érveinek bevezetéseként a Microsoft egy sor
         ténybeli észrevételt tesz.

      1103 Így először is azt állítja, hogy rendszerinti az új funkcionalitásoknak az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer
         egymást követő változataiba történő beépítése előnyökkel jár a szoftverfejlesztők, az OEM‑ek és a fogyasztók számára egyaránt.

      1104 A Microsoft mindenekelőtt azt állítja, hogy a szoftverfejlesztők számára az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer
         stabil és pontosan meghatározott platformot nyújt a szoftverfejlesztéshez. Az új funkcionalitások beépítése a Windowsba könnyebbé
         és gyorsabbá teszi a Windowszal működő szoftverek fejlesztését. A tény, hogy a szoftverfejlesztők használni tudják a Windows
         által kínált funkcionalitásokat, lehetővé teszi számukra, hogy csökkentsék azon funkcionalitások számát, amelyeket nekik kell
         megtervezniük, kifejleszteniük és tesztelniük saját termékeikben, és így csökkenthetik e termékek méretét is. Végül a Microsoft
         megállapítja, hogy minél kevesebb szoftverkódot tartalmaz egy alkalmazás, annál kevésbé valószínű, hogy hibásan fog működni,
         és hogy technikai támogatásra lesz szükség.

      1105 Az OEM‑ek a Microsoft szerint „számítanak különböző funkcionalitások Windowshoz történő hozzáadására, hogy olyan számítógépeket
         tudjanak létrehozni, amelyek vonzóak az ügyfelek számára, és amelyek lehetővé teszik érdekes új alkalmazások kifejlesztését”.

      1106 A fogyasztók arra számítanak, hogy a Windowst folyamatosan fejlesztik. Ezenkívül a számítógépek új felhasználói, különösen
         a korlátozott technikai tudással rendelkezők, azt kívánják, hogy a számítógép könnyen beállítható és használható legyen.

      1107 Másodszor, a Microsoft leírja a beépítésből, pontosabban a multimédia‑funkcionalitás Windowsba való beépítéséből származó
         előnyöket. Először is, harmadik felek által kifejlesztett alkalmazások használhatják ezt a funkcionalitást, amely megkönnyíti
         a szoftverfejlesztők számára, hogy hang‑ és képtartalmat alkalmazzanak termékeikben. A multimédia‑funkcionalitás egységes
         jelenléte a Windowsban, amelyet közzétett API‑kon keresztül tesznek a szoftverfejlesztők számára elérhetővé, számos ilyen
         tartalmat használó alkalmazás fejlesztését ösztönözte. Továbbá a multimédia‑funkcionalitás a Windowsban számos olyan funkciót
         kínál, mint például az audio CD‑k és videó DVD‑k lejátszására és az interneten keresztüli zeneletöltésre való képesség, amelyek
         népszerűek a fogyasztók körében, és hozzájárulnak az ügyfélszámítógépek eladásának növeléséhez. Végül, a multimédia‑funkcionalitás
         jelenléte a Windowsban vonzóbbá és egyszerűbben használhatóvá teszi az ügyfélszámítógépeket a fogyasztók számára.

      1108 A Microsoft előadja, hogy magatartásának fő igazolásul az a megfontolás szolgál, amely szerint a technológiai fejlődésre és
         a fogyasztói igények változására adott válaszként az új funkcionalitásoknak az operációs rendszerekbe történő beépítése a
         verseny lényegi eleme az operációs rendszerek piacán, és több mint 20 évig hasznára is vált az ágazatnak. A folyamatosan küldött
         tartalmak lejátszására való alkalmasság beépítése a Windowsba „sikeres üzleti modelljének” részét képezi, és hozzájárult a
         digitális média növekvő használatához. A Microsoft, akit e tekintetben a DMDsecure és társai, valamint az Exor támogat, azt
         állítja, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor nem vette kellő mértékben figyelembe az új funkcionalitások
         Windows operációs rendszerbe történő beépítéséből származó tényleges előnyöket.

      1109 A fenti pontban bemutatott érvek alátámasztására a Microsoft megfontolások három csoportját fogalmazza meg.

      1110 Először a Microsoft, akit e tekintetben a DMDsecure és társai, a TeamSystem, a Mamut és az Exor támogat, úgy érvel, hogy a
         multimédia‑funkcionalitásnak a Windowsba történő beépítése elengedhetetlen ahhoz, hogy lehetővé tegye a szoftverfejlesztők
         és internetes oldalak fejlesztői számára a „stabil és pontosan meghatározott” Windows platform hatékony használatát. E funkcionalitás
         igénybevételével a szoftverfejlesztők és az internetes oldalak fejlesztői egyszerűen használhatnak hang‑ és képtartalmat termékeikben,
         így nem kell kifejleszteniük az ilyen tartalmak lejátszásához szükséges összetett szoftverkódot, és saját termékük tulajdonságainak
         javítására koncentrálhatnak.

      1111 A Microsoft cáfolja a Bizottságnak a megtámadott határozat (1031) preambulumbekezdésében foglalt állítását, amely szerint
         nem számít, hogy a Windowszal összekapcsolt multimédia‑funkcionalitást a Microsoft vagy harmadik gyártó biztosítja, mivel
         lehet az e funkcionalitást biztosító szoftverkódot terjeszteni, illetve lehet harmadik gyártó multimédia‑lejátszói által biztosított
         funkcionalitásra támaszkodni. A Microsoft azt állítja, hogy ha a szoftverfejlesztőknek nem állna rendelkezésére egy közös
         platform, amely rendszerszolgáltatások megbízható együttesét biztosítja, akkor minden egyes esetben meg kellene határozniuk,
         hogy milyen funkcionalitás van jelen az adott ügyfél számítógépére telepített Windowsban, és azt kellene aztán szükség szerint
         kiegészíteni. Ez nagyobb méretűvé és összetettebbé tenné az alkalmazásokat, és így fejlesztésük, tesztelésük és támogatásuk
         is költségesebbé válna.

      1112 A Microsoft, akit e tekintetben az Exor támogat, előadja, hogy az összetevőknek a Windowshoz való egyenkénti hozzáadása valószínűleg
         ezen összetevők különböző változatai közötti összeütközésekhez vezetne, ami a Windows vagy a telepített alkalmazás hibás működését
         okozná.

      1113 A Microsoft továbbá úgy érvel, hogy a „már széles körben elterjedt” alkalmazásokat illetőn nincs kész mechanizmus a Windows
         azon összetevőinek terjesztésére, amelyekre ezek az alkalmazások a multimédia‑funkcionalitás elérése érdekében támaszkodnak.
         Ezek az alkalmazások nem fognak jól működni a Windowsnak a Windows Media Player nélküli változatával. Ezenkívül, a multimédia‑funkcionalitás
         a Windows‑ban nem „helyettesíthető”, így egy olyan alkalmazás, amelyet e funkcionalitás használatára terveztek, lényeges átdolgozás
         nélkül nem tud egy versengő multimédia‑lejátszó által biztosított hasonló funkcionalitást használni.

      1114 A Microsoft továbbá vitatja a Bizottság azon állítását, amely szerint a versengő multimédia‑lejátszók képesek a Windows Media
         Player helyettesítésére funkcionalitásának nagy részét illetően. Különösen azt állítja, a Bizottság nem bizonyította, hogy
         valamelyik harmadik gyártó úgy fog dönteni, hogy „a Windowsba épített valamennyi multimédia‑funkcionalitást helyettesítő funkcionalitást”
         kínál.

      1115 A Microsoft szerint a multimédia‑funkcionalitás hiánya a Windows egyes példányaiban káros hatással lesz az internetes oldalak
         fejlesztőire nézve is, akik erre támaszkodnak a hang‑ és képtartalom terjesztéséhez. Ha már nem számíthatnak a multimédia‑funkcionalitás
         egységes jelenlétére a Windowsban, be kell építeniük termékeikbe a szükséges multimédia‑funkcionalitás jelenlétét észlelő,
         és annak hiánya esetén a szükséges szoftverkódot a felhasználó számítógépére letöltő mechanizmust.

      1116 Válaszában a Microsoft végül vitatja a Bizottság azon állítását, amely szerint a multimédia‑funkcionalitás Windowsba történő
         beépítéséből származó előnyök nem jelenthetnek érvényes igazolást a közösségi jog szerint. Amikor a Bizottság az EK 82. cikket
         alkalmazza, nem hagyhatja figyelmen kívül a visszaélésszerűnek tekintett magatartásból származó előnyöket; ezenkívül nem helytálló
         azt állítani, hogy a jelen ügyben megvalósuló szabványosodás nem a versenyfolyamat eredménye lenne.

      1117 Másodsorban a Microsoft azt állítja, hogy a multimédia‑funkcionalitás Windowsba történő beépítése nélkülözhetetlen „egyéb
         előnyök” eléréséhez.

      1118 A felperes kifejti, hogy a Windows számos specializált szoftverkód‑tömbből áll, amelyek különböző funkciókat látnak el. Annak
         érdekében, hogy elkerüljék ugyanazon funkciók egyes tömbökben történő megkettőzését, az egyes szoftverkód‑tömbök – az „összetevők”
         (komponensek) – egymást veszik igénybe egyes feladatok ellátásához. Egy összetevő így több funkció betöltésére használható.
         Például egy hangtartalmat lejátszó összetevő használható a Windows „Súgó” rendszeréhez, valamint a szöveget hangosan felolvasó
         funkcióhoz, amely a Windowst hozzáférhetőbbé teszi a gyengén látók számára. A szoftvertervezés e „komponensekre osztásnak”
         nevezett módszere az összetevők kölcsönös függésén alapul, így ha egy összetevőt eltávolítanak, több más összetevő is hibásan
         fog működni. Így a Windows XP számos funkciója, beleértve a Súgó rendszert, nem fog működni, ha a multimédia‑funkcionalitást
         eltávolítják az operációs rendszerből. Az összetevők kölcsönös függősége miatt továbbá a Microsoft nem fogja tudni fejleszteni
         a Windows egyéb részeit, amelyek úgy vannak tervezve, hogy a multimédia‑funkcionalitásra támaszkodjanak, ha nem lehet biztos
         abban, hogy ez a funkcionalitás jelen lesz valamennyi Windows ügyfélszámítógépen. A számítógépgyártóknak ezért nem szabad
         biztosítani a lehetőséget, hogy eltávolítsák a Windows egyes összetevőit, így különösen azokat, amelyek a multimédia‑funkcionalitást
         biztosítják.

      1119 Válaszában a Microsoft tagadja, hogy soha nem állította volna, a Windows Media Player Windowsba történő beépítése hatékonyabb
         működést eredményez. Részletesen kifejtette, hogy miért „hatékony műszaki szempontból a multimédia‑funkcionalitás Windowsba
         történő beépítése, amelyet aztán az operációs rendszer más részei, valamint az operációs rendszeren futó egyéb alkalmazások
         is igénybe vehetnek”. Ezenkívül a tény, hogy számos szoftverfejlesztő szabadon dönt úgy, hogy a Windowsban jelenlévő multimédia‑funkcionalitást
         használja, önmagában azt bizonyítja, hogy az ilyen funkcionalitás „egységes beépítése” műszakilag hatékony. Végül a Microsoft
         azt állítja, a közigazgatási eljárás során igazolta, hogy a Windows „gyorsabban” működik, ha a multimédia‑funkcionalitás be
         van építve.

      1120 Harmadsorban, a Microsoft szerint a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában meghatározott korrekciós intézkedés végrehajtása
         hátrányos következményekkel fog járni.

      1121 Először a Microsoft előadja, hogy bizonyos összetevők eltávolítása a Windows és a Windows Media Player alkotta egységes egészből
         rontaná az operációs rendszer minőségét, különösen ha olyan összetevőkről van szó, amelyeket az operációs rendszer alapvető
         szolgáltatások nyújtásához, így a hang‑ és képtartalom lejátszására való alkalmassághoz használ.

      1122 Másodszor a Microsoft azt állítja, hogy ha a megtámadott határozatot precedensként alkalmaznák a Windows operációs rendszerbe
         történő jövőbeli beépítésekkel szemben, hamar lehetetlenné válna a rendszer tervezése, fejlesztése és tesztelése. Minden egyes
         szoftverkód‑tömb miatt, amelyet eltávolíthatóvá kellene tenni, a Microsoft a szükséges munka mennyiségének exponenciális növekedésével
         szembesülne. Így például, ha a Bizottság úgy döntene, hogy egy második szoftverkód‑tömbre is alkalmazza ugyanazokat az elveket,
         amelyeket a megtámadott határozatban megállapított, a Microsoftnak a Windows négy különböző változatát kellene kínálnia. Az
         ilyen „szétdarabolódás” azzal a hatással járna, hogy nem lehetne tudni, az operációs rendszer egy adott példánya tartalmazza‑e
         azt a funkcionalitást, amelyet a szoftverfejlesztők, a perifériagyártók vagy a felhasználók használni kívánnak. Így számítógépgyártónként
         lenne egy‑egy ‑ sőt, több ‑ eltérő Windows‑változat, amely mindegyike különböző funkcionalitásokat biztosítana. Hosszú távon
         a Windows funkcionalitásai eltávolításának lehetősége csökkentené a fogyasztók választási lehetőségeit, mivel a fogyasztók
         kötve lennének meghatározott márkájú, a Windows sajátos változatait futtató ügyfélszámítógépekhez, annak biztosítéka nélkül,
         hogy az egyes alkalmazások, például a grafikus programok, működni fognak a Windows más változataival. Ezenkívül sokkal nehezebbé
         válna különböző márkájú ügyfélszámítógépek azonos számítógépes hálózaton belüli együttműködtetése. A Microsoft előadása szerint
         az ilyen „szétdarabolódás” elkerülésének egyetlen módja a Windows jelenlegi változatában történő „befagyasztása” lenne.

      1123 A Bizottság először is elutasítja a Microsoft által megfogalmazott ténybeli észrevételeket. Különösen azt állítja, hogy a
         felperes általános állításai a Windows Media Playertől független új funkcionalitások ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerekbe történő beépítésének előnyeiről nem relevánsak.

      1124 Ezt követően a Bizottság, akit e tekintetben az SIIA támogat, előadja, hogy a Microsoft nem bizonyította, hogy a kifogásolt
         magatartás objektív módon igazolható.

      1125 Elsősorban, a megtámadott határozat (955)–(970) preambulumbekezdésében a Bizottság elutasította a Microsoft azon érvét, amely
         szerint a szóban forgó árukapcsolás olyan mértékben növelte a hatékonyságot, amely ellensúlyozza a megállapított versenyellenes
         hatásokat. Pontosabban az állítólagos terjesztéssel összefüggő hatékonyságot illetően a Bizottság megállapítja, hogy a Microsoft
         érvei „a fogyasztók számára azzal járó előny[nek], hogy az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerrel együtt multimédia‑lejátszó
         is legyen előre telepítve és a multimédia‑lejátszó – a fogyasztók helyett – Microsoft általi kiválasztásának” összetévesztésén
         alapulnak. A megtámadott határozat (962) preambulumbekezdésére hivatkozva a Bizottság előadja továbbá, hogy a Microsoft nem
         hivatkozott olyan, műszaki jellegű hatékonyságra, amelynek előfeltétele az lenne, hogy a Windows Media Playert integrálják
         a Windowsba. A Microsoftnak először a válaszban megfogalmazott azon állítását, amely szerint a Windows gyorsabban működik,
         ha a multimédia‑funkcionalitás be van építve, nem támasztja alá semmilyen bizonyíték. Végül, a szóban forgó árukapcsolás révén
         a Microsoft az esetlegesen hatékonyabb multimédia‑lejátszók gyártóival való tényleges versenytől védi magát, akik veszélyeztetnék
         piaci pozícióját. Így a Microsoft csökkenti a multimédia‑lejátszók terén innovációba fektetett szellemi és anyagi tőkét, és
         csökkenti az e területen való innovációra irányuló saját ösztönzését.

      1126 Másodsorban a Bizottság megvizsgálja a Microsoft által megfogalmazott megfontolások három csoportját.

      1127 Először a Bizottság megállapítja, hogy a multimédia‑lejátszók alkalmazás‑ és platformszoftveri jellemzőket egyaránt mutatnak.
         Más szóval, bár az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerre támaszkodnak, más alkalmazások számára viszont alapul szolgálhatnak.
         A multimédia‑lejátszók attól függetlenül biztosítják platformszolgáltatásaikat, hogy ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerhez kapcsolódnak‑e vagy nem.

      1128 A Bizottság azt állítja, hogy az árukapcsolás által a szoftverfejlesztőknek és tartalomszolgáltatóknak biztosított előny abban
         áll, hogy lehetővé teszi számukra a „versennyel járó erőfeszítések” elkerülését, ami nem jelenthet érvényes igazolást a közösségi
         versenyjog alapján. A Windows Media Playernek a „széleskörűen elterjedt Windows monopóliummal” való árukapcsolása miatt azoknak
         a szoftverfejlesztőknek és tartalomszolgáltatóknak, akik a Windows Media Playerre alapítják terméküket, nem kell meggyőzniük
         a felhasználókat, hogy telepítsék ezt a lejátszót. Ezzel ellentétben azok, akik harmadik gyártó által fejlesztett multimédia‑lejátszó
         platformra alapítják termékeiket, általában biztosítanak valamilyen ösztönzést a felhasználók számára a szükséges multimédia‑lejátszó
         saját számítógépükre történő telepítése érdekében, például linkeket adnak meg a lejátszó interneten keresztüli letöltéséhez.

      1129 A Bizottság továbbá előadja, hogy az árukapcsolás növeli a versengő multimédia‑lejátszókat szállítók és az e multimédia‑lejátszókra
         támaszkodó, harmadik szoftverfejlesztők szükségképpen felmerülő azon költségeit, amelyek a felhasználók arról való meggyőzésével
         járnak, hogy telepítsék e multimédia‑lejátszókat, mivel „a versenytársaknak le kell küzdeniük azokat a elrettentő erőket,
         amelyeket a Windows Media Player automatikus jelenléte hoz létre egy másik, azonban alapvetően hasonló jellemzőkkel rendelkező
         multimédia‑lejátszó termék telepítésével szemben (ilyen elrettentő erőt jelentenek például az oktatási, támogatási és tárolási
         költségek)”.

      1130 A Bizottság ezenkívül fenntartja, hogy a Microsoft „egységes platformra” vonatkozó érvei annak állításával egyenértékűek,
         hogy meg kellene engedni a Windows monopólium kiterjesztését más szoftvertermékek Windowszal való árukapcsolása révén, azon
         egyszerű okból, hogy e szoftvertermékek szintén kínálnak platformszolgáltatásokat harmadik fejlesztőknek. A Microsoft lényegében
         arra hivatkozik, hogy a Windows Media Player beépítése a Windowsba de facto szabványosításhoz vezet, és hogy ez előnyökkel jár harmadik felek számára, mivel tudják, hogy a Windows Media Player mindig
         jelen lesz a Windowsban. A szabványosítást azonban erőfölényben lévő vállalkozás nem kényszerítheti ki egyoldalúan árukapcsolás
         révén (a megtámadott határozat (969) preambulumbekezdése).

      1131 Ezenkívül, még ha a szoftverkód nem is helyettesíthető teljes mértékben (lásd a fenti 1113. pontot), akkor is tény, hogy a
         versengő multimédia‑lejátszók funkcionalitása nagy részének tekintetében helyettesíteni tudják a Windows Media Playert. Ami
         az egyéb funkcionalitásokat illeti, a harmadik multimédia‑lejátszók szállítói esetleg úgy döntenek, hogy azokat jelenleg nem
         implementálják, mivel tudják, hogy hozzáférhetők a Windows Media Playerben. Ez azonban nem zárja ki annak lehetőségét, hogy
         a korrekciós intézkedés végrehajtását követően haladéktalanul ki fogják fejleszteni e funkcionalitást, hogy kihasználják a
         Windows árukapcsolás nélküli változatát és kielégítsék a szoftverfejlesztőktől eredő keresletet.

      1132 Viszonválaszban a Bizottság kifejti, soha nem állította, hogy a harmadik gyártók multimédia‑lejátszói „teljes mértékben helyettesítik”
         a multimédia‑funkcionalitást a Windowsban. A megtámadott határozatban csupán azt fejtette ki, hogy a Windows árukapcsolás
         nélküli változatán futó, harmadik gyártók által fejlesztett multimédia‑lejátszók nagymértékben „helyettesíthetik [a Windows
         Media Player] egyes funkcióit”. A folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók számos paraméter alapján versengenek,
         így a folyamatos vétel minősége, a tartalom szervezésének módszere, illetve azon formátum alapján, amelyben a fájlt rendelkezésre
         bocsátják.

      1133 Végül a Bizottság elutasítja a Microsoft azon állítását, amely szerint egyes alkalmazások nem fognak megfelelően működni,
         ha a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt Windows‑változattal használják azokat. A megtámadott határozat
         (1038) preambulumbekezdésében felhozott példára hivatkozva továbbá a Bizottság megállapítja, hogy a professzionális internetes
         oldalak általában tartalmaznak olyan mechanizmusokat, amelyek automatikusan észlelik az internetes oldal futtatásához szükséges
         összetevők hiányát, és lehetővé teszik ezek letöltését. A viszonválaszban a Bizottság továbbá előadja, hogy a termékeiket
         a Windows Media Playerre alapozó fejlesztők mindenesetre számos módon tudják kezelni azt az eshetőséget, hogy egy számítógép‑felhasználónál
         még nincs telepítve e lejátszó.

      1134 Másodszor, a Bizottság elutasítja a Microsoft komponensekre osztásra alapított érveit.

      1135 Mindenekelőtt úgy érvel, hogy ezek az érvek teljes mértékben elvontak, mivel a Microsoft általánosan a multimédia‑funkcionalitásra
         hivatkozik. Megismétli, hogy a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés nem érinti a Windows
         alapvető multimédia‑funkcionalitását.

      1136 Ezt követően a Bizottság előadja, hogy a Windows Media Playert alkotó fájlokat, amelyeket a megtámadott határozat alapján
         el kell távolítani, a Microsoft pontosan azonosította. A Bizottság Heiner úrnak, a Microsoft egy alkalmazottjának 2004. szeptember
         13‑i levelére hivatkozva kijelenti, a Microsoft nem állíthatja, hogy egy árukapcsolás nélküli Windows‑változat tervezése „műszaki
         szempontból [nem] megvalósítható”.

      1137 A Bizottság továbbá megjegyzi, hogy a megtámadott határozat előírja, hogy a Microsoftnak egy Windows Media Playerrel való
         árukapcsolás nélküli Windows‑változatot kell terveznie és kínálnia, biztosítva, hogy ez a változat teljes mértékben működőképes
         és jó minőségű legyen, de a határozat nem akadályozza meg abban, hogy továbbra is kínálja a Windows Windows Media Playerrel
         árukapcsolt változatát, „jelenlegi szoftvertervezési módszerével összhangban”.

      1138 Végül a Bizottság megállapítja, hogy a Microsoft az „összetevők kölcsönös függésének” csupán egyetlen példáját adja, mégpedig
         a Windows XP „Súgó” rendszerét. Amennyiben a Súgó rendszer hangra és képre támaszkodik, a Windows multimédia‑infrastruktúrájára
         támaszkodik, amely a Windows nem árukapcsolt, Windows Media Player nélküli változatában is meg fog maradni. Jól fog működni
         tehát, a Windows Media Player jelenlétére való tekintet nélkül, mint azt a RealNetworks által az ideiglenes intézkedés iránti
         eljárásban benyújtott tesztjelentés igazolta. Teljes mértékben megalapozatlan továbbá a Microsoft azon állítása, amely szerint
         a Windows XP számos további funkciója sem fog működni, ha a multimédia‑funkcionalitást eltávolítják a Windowsból és a Windows
         Media Playerből álló rendszerből.

      1139 A Bizottság továbbá előadja, hogy a megtámadott határozat (1026)–(1042) preambulumbekezdésében részletesen megvizsgálta a
         Windows és a Windows Media Player közötti állítólagos kölcsönös függőségeket. Megállapította, hogy nyilvánvaló, ha a Windows
         Media Playert eltávolítanák a Windowsból, egyes funkcionalitások, amelyeket rendesen e lejátszó biztosított, nem lennének
         elérhetők (a megtámadott határozat (1033) preambulumbekezdése). Ez azonban nem jelenti azt, hogy az operációs rendszer nem
         működne megfelelően, vagy hogy ez a termék „minőségét rontaná”. Ezenkívül a Windows XP Embedded példája mutatja, hogy műszaki
         szempontból a Windows meg tud birkózni a multimédia‑kapacitások kódeltávolítás okozta hiányával anélkül, hogy ez az operációs
         rendszer funkcionalitás összeomlásával járna (a megtámadott határozat (1028)–(1030) preambulumbekezdése).

      1140 Harmadszor, a Bizottság állítása szerint a Microsoft által a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós
         intézkedés jövőbeli negatív hatásaira vonatkozóan előadott érvek hipotetikusak, feltevéseken alapulnak, és teljességgel irrelevánsak.

      1141 Először is, a megtámadott határozat alapján a Microsoftnak fennmarad a joga arra, hogy a Windows árukapcsolt változatát is
         kínálja.

      1142 Ezt követően a Bizottság, akit e tekintetben az SIIA támogat, megállapítja, hogy a Microsoft ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerének már számos változatát forgalmazza, amelyek nem mind felcserélhetők, így a Windows 98, a Windows 2000, a Windows
         Millennium Edition, a Windows NT és a Windows XP. A Windows e különböző változatai nem ugyanazokat az alkalmazásokat támogatják.

      1143 Végül a Bizottság elutasítja a Microsoft állítását, amely szerint be kellene „fagyasztania” a Windowst jelenlegi változatában.
         A megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés teljes mértékben megőrzi a Microsoft azon jogát,
         hogy újításokkal jelentkezzen mind a multimédia‑lejátszók, mind az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán,
         és lehetővé teszi a fogyasztók számára, hogy a termékek érdemei alapján válasszanak. A Bizottság, akit e tekintetben az Audiobanner.com
         támogat, azt állítja, valójában az árukapcsolás az, ami gátolja az innovációt, különösen a multimédia‑lejátszók piacán (a
         megtámadott határozat (981) preambulumbekezdése). Ezenkívül ez a gyakorlat elriasztja a befektetést minden olyan technológiába,
         amely iránt a Microsoft a jövőben esetleg érdeklődhetne (a megtámadott határozat (983) preambulumbekezdése).

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      1144 Az Elsőfokú Bíróság előzetesen megjegyzi, hogy jóllehet az EK 82. cikk megsértését jelentő körülmények fennállását illetően
         a Bizottság viseli a bizonyítási terhet, az érintett erőfölényben lévő vállalkozás, és nem a Bizottság feladata a közigazgatási
         eljárás befejezése előtt az esetleges objektív igazolhatóságra hivatkozni, és azt érvekkel és bizonyítékokkal alátámasztani.
         Ezt követően, ha erőfölénnyel való visszaélést kíván megállapítani, a Bizottság feladata annak bizonyítása, hogy a vállalkozás
         által felhozott érvek és bizonyítékok nem meggyőzőek, és ennek megfelelően a hivatkozott igazolás nem elfogadható.

      1145 Beadványaiban a Microsoft lényegében az érvek két csoportját hozza fel magatartása igazolására, amelyek nagymértékben fedik
         az általa a közigazgatási eljárás során ugyane célból előadottakat, amely érveket a Bizottság a megtámadott határozat (955)–(970)
         és (1026)–(1042) preambulumbekezdésében megvizsgálta és – helyesen – elutasította, mint az az alábbi pontokból kitűnik.

      1146 Először, a Microsoft kifogásolja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az új funkcionalitások Windowsba történő folyamatos
         beépítését magában foglaló üzleti modelljéből eredő előnyöket. Ebben az összefüggésben pontosabban azt állítja, a multimédia‑funkcionalitás
         Windowsba történő beépítése nélkülözhetetlen annak érdekében, hogy a szoftverfejlesztők és az internetes oldalak fejlesztői
         továbbra is élvezhessék a „stabil és pontosan meghatározott” Windows platform nyújtotta jelentős előnyöket.

      1147 Másodszor, a Microsoft előadja, hogy a multimédia‑funkcionalitás eltávolítása a Windowsból és a Windows Media Playerből álló
         rendszerből számos problémát eredményezne a fogyasztók, a szoftverfejlesztők és az internetes oldalak fejlesztői hátrányára.
         Konkrétan arra a tényre hivatkozik, hogy a Windows operációs rendszer a „komponensekre osztás” néven ismert módszerre épít
         (lásd a fenti 1118. pontot), és hogy a multimédia‑funkcionalitás eltávolítása e rendszer minőségének rontását és „szétdarabolódását”
         eredményezné.

      1148 A Microsoft által felhozott érvek első csoportját illetően először is fel kell idézni a megtámadott határozat 2. cikkének
         b) pontjában megállapított visszaélés, valamint a határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés pontos terjedelmét.

      1149 A Bizottság a megtámadott határozatban nem azt kifogásolja, hogy a Microsoft a Windows Media Playert beépíti a Windowsba,
         hanem azt, hogy a Windowsnak csak olyan változatát kínálja a piacon, amelybe a Windows Media Player be van építve, azaz nem
         teszi lehetővé az OEM‑ek és a fogyasztók számára, hogy a Windowst a Windows Media Player nélkül szerezzék meg, vagy hogy legalább
         eltávolíthassák a Windows Media Playert a Windowsból és a Windows Media Playerből álló rendszerből. Így, bár a megtámadott
         határozat 6. cikkének a) pontja előírja, hogy a Microsoft köteles forgalomba hozni „az ügyfélszámítógépekhez való Windows
         operációs rendszernek a Windows Media Playert nem tartalmazó, teljesen működőképes változatát”, kifejezetten úgy rendelkezik,
         hogy „a Microsoft továbbra is jogosult az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszert a Windows Media Playerrel
         együtt forgalmazni” (lásd ebben az értelemben a megtámadott határozat (1011) és (1023) preambulumbekezdését).

      1150 Így a Bizottság nem avatkozik be a Microsoft üzleti modelljébe, amennyiben ez a modell magában foglalja egy folyamatos vételt
         lehetővé tévő multimédia‑lejátszó ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerébe történő beépítését, vagy a lehetőséget,
         hogy ez az operációs rendszer lehetővé tegye a szoftverfejlesztőknek és az internetes oldalak fejlesztőinek, hogy a „stabil
         és pontosan meghatározott” Windows platform nyújtotta előnyöket élvezzék. A Bizottság azt a tényt kifogásolja, hogy a Microsoft
         nem forgalmazza egyidejűleg a Windows üzleti modelljének megfelelő változatát és e rendszer Windows Media Player nélküli változatát,
         lehetővé téve így az OEM‑eknek és a végső felhasználóknak, hogy amennyiben kívánják, elsődleges folyamatos vételt lehetővé
         tévő multimédia‑lejátszóként az általuk választott terméket telepítsék ügyfélszámítógépükre.

      1151 Következőként az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Microsoft nem hivatkozhat arra a tényre, hogy az árukapcsolás biztosítja
         a multimédia‑funkcionalitás egységes jelenlétét a Windowsban, amely lehetővé teszi a szoftverfejlesztőknek és az internetes
         oldalak fejlesztőinek, hogy ne kelljen olyan mechanizmusokat beépíteniük termékeikbe, amelyek megállapítják, milyen multimédia‑lejátszó
         van jelen egy adott ügyfélszámítógépen, és szükség esetén telepítik a szükséges funkcionalitást (lásd a fenti 1107., 1111.
         és 1115. pontokat). A tény, hogy az árukapcsolás lehetővé teszi a szoftverfejlesztők és az internetes oldalak fejlesztői számára,
         hogy biztosak lehessenek abban, a Windows Media Player a világon szinte valamennyi ügyfélszámítógépen jelen van, éppen az
         egyik fő oka annak, hogy a Bizottság – helyesen – úgy ítélte meg, hogy az árukapcsolás a versengő multimédia‑lejátszók piacról
         való kizárásához vezet. Bár lehet, hogy az egységes jelenlét, amelyre a Microsoft hivatkozik, előnyökkel jár e piaci szereplők
         számára, ez azonban nem elegendő ahhoz, hogy ellensúlyozza a szóban forgó árukapcsolás versenyellenes hatásait.

      1152 Mint azt a Bizottság helyesen megállapítja (lásd a fenti 1130. pontot), ezzel az érvvel a Microsoft valójában azt állítja,
         hogy a Windows Media Player Windowsba történő beépítése és a Windows kizárólag ebben a formában történő forgalmazása a Windows
         Media Player platform de facto szabványosításához vezet, amely kedvező hatással van a piacra. Bár általában a szabványosítás valóban járhat bizonyos előnyökkel,
         nem engedhető meg, hogy erőfölényben lévő vállalkozás kényszerítse ki egyoldalúan, árukapcsolás révén.

      1153 Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi továbbá, hogy nem zárható ki, hogy harmadik felek nem akarják majd a Microsoft által támogatott
         de facto szabványosítást, hanem előnyben részesítik azt a helyzetet, ha továbbra is különböző platformok versengenek, azon az alapon,
         hogy ez ösztönzi az innovációt a különböző platformok szintjén.

      1154 Továbbá, mint azt a Bizottság és az SIIA helytállóan előadja, a Microsoft által hivatkozott egyéb előnyöket a kifogásolt magatartás
         nélkül is ugyanúgy meg lehet valósítani.

      1155 Így a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszót tartalmazó, „használatra kész” ügyfélszámítógépek iránti fogyasztói
         keresletet az OEM‑ek, akik pontosan az ilyen számítógépek összeállításával és többek között ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerek és a fogyasztók által kívánt alkalmazások összeállításával foglalkoznak, teljes mértékben ki tudják elégíteni (a
         megtámadott határozat (68) és (119) preambulumbekezdése). A megtámadott határozat ezenkívül nem gátolja meg a Microsoft abban,
         hogy továbbra is kínálja a Windows és a Windows Media Player árukapcsolt változatát azoknak a fogyasztóknak, akik ezt a megoldást
         részesítik előnyben.

      1156 Hasonlóképpen, a Microsoft nem hivatkozhat arra a tényre, hogy az OEM‑ek „számítanak különböző funkcionalitások Windowshoz
         történő hozzáadására, hogy olyan számítógépeket tudjanak létrehozni, amelyek vonzóak ügyfeleik számára, és amelyek lehetővé
         teszik érdekes új alkalmazások kifejlesztését”. Az OEM‑ek a szoftverfejlesztőktől szerzett alkalmazások előretelepítésével
         tudnak ilyen ügyfélszámítógépeket kínálni. Ugyanígy, a Windows Media Player által kínált funkcionalitásokat a Microsoft független
         alapon is nyújthatja, azaz e multimédia‑lejátszó Windows operációs rendszerrel való árukapcsolása nélkül.

      1157 A Microsoft arra sem hivatkozhat, hogy a multimédia‑funkcionalitás Windowsba történő beépítése elengedhetetlen ahhoz, hogy
         lehetővé tegye a szoftverfejlesztők és az internetes oldalak fejlesztői számára a Windows platform hatékony használatát, és
         hogy lehetővé teszi e piaci szereplők számára, hogy ne nekik maguknak kelljen kifejleszteni a szükséges szoftverkódot.

      1158 A megtámadott határozat (962)–(967) preambulumbekezdésében kifejtett okokból ezt az érvet mint megalapozatlant el kell utasítani.
         E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók – mind a Windows Media Player,
         mind a versengő multimédia‑lejátszók – ugyan alkalmazásszoftvernek minősülnek, azonban rendelkeznek API‑kkal, és ezért platformként
         is szolgálhatnak harmadik gyártók alkalmazásai számára. Ahhoz, hogy egy folyamatos vételt lehetővé tevő multimédia‑lejátszó
         ilyen platformszolgáltatásokat tudjon nyújtani, teljességgel szükségtelen, hogy be legyen építve az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerbe. A Microsoft által keltett benyomással ellentétben, az ilyen beépítés hiánya nem jár azzal a következménnyel,
         hogy a szoftverfejlesztőknek kell megírniuk a szükséges szoftverkódot. Így, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (966) preambulumbekezdésében
         megállapította, jelentős számú szoftverfejlesztő és internetes tartalomszolgáltató fejleszti termékét a RealPlayer API‑jai
         alapján, annak ellenére, hogy ez a lejátszó nincs beépítve semmilyen ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerbe. Az Elsőfokú
         Bíróság megjegyzi, hogy hasonlóképpen a szoftverfejlesztők írhatnak – és írnak is – a WMP 9‑cel való működésre tervezett alkalmazásokat,
         bár ez a lejátszó nem volt előre telepítve a Windowsban (a megtámadott határozat (965) preambulumbekezdése).

      1159 Végül az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy – mint azt a Bizottság mind a megtámadott határozatban, mind beadványaiban megállapította –
         a Microsoft nem igazolta, hogy a Windows Media Player beépítése a Windowsba jobb műszaki hatékonyságot eredményez, vagy más
         szóval, hogy az „a termék jobb műszaki teljesítményéhez vezet” (a megtámadott határozat (962) preambulumbekezdése).

      1160 A Microsoft először a válaszában említi, hogy a „Windows […] gyorsabban működik, ha a multimédia‑funkcionalitás be van építve”.
         E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy ezt az állítást nem támasztották alá.

      1161 A Microsoft szintén a válaszban állítja, az a tény, hogy számos szoftverfejlesztő szabadon dönt úgy, hogy a Windowsban jelenlévő
         multimédia‑funkcionalitást használja, azt mutatja, hogy az ilyen funkcionalitás „egységes beépítése” műszakilag hatékony.
         Ezt az állítást el kell utasítani: a megtámadott határozat a Windows Media Playerre és nem általában a multimédia‑funkcionalitásra
         vonatkozik, és a puszta tény, hogy szoftverfejlesztők a Windows Media Playerre támaszkodnak, nem bizonyítja, hogy az árukapcsolás
         jobb műszaki hatékonyságot eredményez.

      1162 A Microsoft által felhozott érvek második csoportját is el kell utasítani.

      1163 Először is, ami a Microsoft azon állítását illeti, amely szerint a „már széles körben elterjedt” alkalmazások nem fognak jól
         működni, ha a Windowsnak a Windows Media Player nélküli változatán implementálják ezeket, elegendő megállapítani, hogy ezt
         nem bizonyították a jogilag megkövetelt módon.

      1164 Ezt követően az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy megalapozatlan a Microsoft azon állítása, amely szerint a multimédia‑funkcionalitásnak
         a Windowsból és a Windows Media Playerből álló rendszerből történő eltávolítása maga a Windows operációs rendszer egyes részeinek
         működésére is hatással lesz. A Microsoft által erre vonatkozóan felhozott egyedüli példák, nevezetesen a Windowsban található
         „Súgó” rendszer és a szöveget hangosan felolvasó rendszer példája nem meggyőző. E rendszerek a Windows operációs rendszer
         alapvető multimédia‑infrastruktúrájára támaszkodnak, nem pedig a Windows Media Playerre. Mint azt a fenti 916. pontban az
         árukapcsolás kérdésével összefüggésben az Elsőfokú Bíróság már megállapította, a kifogásolt magatartás csak a Windows Media
         Playert alkotó alkalmazásszoftvert érinti, az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerben található bármely más
         multimédia‑technológia kizárásával, és e rendszer alapvető multimédia‑infrastruktúrája a megtámadott határozat 6. cikkének
         a) pontja által előírt Windows‑változatban is megmarad. A fenti 916. pontban az Elsőfokú Bíróság szintén megállapította, hogy
         műszaki dokumentációjában maga a Microsoft is különbséget tesz a Windows Media Playert alkotó fájlok és az egyéb multimédia‑fájlok,
         nevezetesen az alapvető multimédia‑infrastruktúrához kapcsolódó fájlok között.

      1165 Az Elsőfokú Bíróság továbbá úgy ítéli meg, hogy a Microsoft nem állíthatja, a Windows Media Playernek a Windows Media Playerből
         és a Windowsból álló rendszerből való eltávolítása az operációs rendszer minőségének romlásával fog járni. A Windows XP Embeddedet
         be lehet úgy állítani, hogy ne tartalmazza a Windows Media Playert, anélkül, hogy ez bármilyen hatással járna az operációs
         rendszer más funkcionalitásának integritására. Ezenkívül az 1998 júniusa és 1999 májusa közötti időszakban, amikor a Microsoft
         először építette be a WMP 6‑ot az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerbe anélkül, hogy az OEM‑ek és a felhasználók
         számára lehetővé tette volna annak eltávolítását, a Microsoft folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszóját külön
         alkalmazásszoftverként kínálta, a Windows operációs rendszer működésére gyakorolt bármilyen hatás nélkül. Az Elsőfokú Bíróság
         megjegyzi továbbá, hogy a Microsoft a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés alapján
         forgalomba hozta a Windowsnak a Windows Media Player nélküli változatát, és ez a változat teljesen működőképes.

      1166 Végül az Elsőfokú Bíróság szintén elutasítja a Microsoft azon érvét, amelyet az a Windows operációs rendszer „szétdarabolódásának”
         kockázatára alapít (lásd a fenti 1122. pontot). Mint azt a Bizottság ellenkérelmében megállapította, ez az érv hipotetikus
         és spekulatív. Ezenkívül nem áll összhangban a Microsoft saját üzleti gyakorlatával. Így az elmúlt években a Microsoft egymást
         követően a Windows operációs rendszer több különböző változatát – így a Windows 98, a Windows 2000, a Windows Me, a Windows NT
         és Windows XP változatokat – forgalmazta, amelyek nem mind felcserélhetők. Továbbá, ami például a Windows XP‑t illeti, ez
         az operációs rendszer hét különböző változatra osztható.

      1167 A fenti megfontolásokból következik, hogy a Microsoft nem bizonyította a Windows ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszer
         és a Windows Media Player visszaélésszerű árukapcsolásának objektív igazolhatóságát.

      f)     A TRIPs Megállapodás által a Közösségekre rótt kötelezettségek nem teljesítése
       A megtámadott határozat
      1168 A megtámadott határozat (1049)–(1053) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálja a Microsoft azon érvét, amely szerint
         az információnyújtás visszaélésszerű megtagadásának orvoslására irányuló korrekciós intézkedés nem tesz eleget a TRIPs Megállapodás
         által a Közösségre rótt kötelezettségeknek, valamint azt az érvet, hogy a visszaélésszerű árukapcsolás orvoslására irányuló
         korrekciós intézkedés nem felel meg az 1994. április 15‑i, a kereskedelem technikai akadályairól szóló egyezménynek (TBT‑megállapodás,
         a Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény 1A. melléklete [a továbbiakban: TBT‑megállapodás]).

      1169 A Bizottság lényegében azt állítja, a megtámadott határozat teljes mértékben összeegyeztethető a TRIPs Megállapodás és a TBT‑megállapodás
         alapján fennálló kötelezettségeivel (a megtámadott határozat (1052) preambulumbekezdése).

      1170 A Bizottság továbbá azt állítja, hogy – a fenti 801. és 802. pontban kifejtett okokból – a Microsoft nem hivatkozhat ezekre
         az egyezményekre a megtámadott határozat jogszerűségének kétségbe vonása érdekében (a megtámadott határozat (1053) preambulumbekezdése).

       A felek érvei
      1171 A Microsoft azt állítja, a megtámadott határozat arra kényszeríti, hogy a Windows operációs rendszer olyan változatát fejlessze
         ki, amelyből „szinte minden” multimédia‑funkcionalitást eltávolítottak, és ezt a „csökkentett minőségű terméket” kínálja a
         Microsoft és a Windows védjegyek alatt az európai fogyasztóknak. A megtámadott határozat ezzel sérti a Microsoft védjegyhez
         fűződő jogait és szerzői jogait, a jogok két olyan kategóriáját, amelynek védelmére a Közösségek a TRIPs Megállapodás alapján
         jogilag kötelesek.

      1172 A Microsoft elsősorban arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat – a TRIPs Megállapodás 17–20. cikkébe ütköző módon –
         sérti védjegyhez fűződő jogait. A TRIPs Megállapodás 17. cikke alapján a védjegyoltalom alóli kivételeknek meghatározottnak
         kell lenniük, és figyelembe kell venniük a védjegytulajdonos és harmadik felek jogos érdekeit, míg a TRIPs Megállapodás 20. cikke
         úgy rendelkezik, hogy a védjegy használata indokolatlanul nem köthető külön követelményhez, mint például a „különleges formában
         történő használat, vagy a védjegynek valamely vállalkozás áruinak vagy szolgáltatásainak más vállalkozás áruitól vagy szolgáltatásaitól
         való megkülönböztető képességét hátrányosan befolyásoló módon történő használat”.

      1173 A Microsoft szerint, amikor a Bizottság előírja, hogy adja licencbe a Windows multimédia‑funkcionalitás nélküli változatát,
         azt követeli meg, hogy „legértékesebb” védjegyét olyan terméken tüntesse fel, amelyet nem ő tervezett, és amelyről tudja,
         hogy nem fog az elvárt módon működni. Ezenfelül valószínű, hogy össze fogják téveszteni a Windows multimédia‑funkcionalitás
         nélküli és a multimédia‑funkcionalitást tartalmazó változatát. A megtámadott határozat továbbá sérti a Microsoft arra vonatkozó
         jogát, hogy ellenőrzést gyakoroljon azon termék minősége fölött, amelyen védjegyét feltünteti; e tekintetben a felperes megismétli,
         hogy a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt Windows‑változat magának a Windows operációs rendszernek számos
         elemét érinteni fogja, valamint olyan alkalmazásokat és internetes oldalakat is, amelyek e multimédia‑funkcionalitást veszik
         igénybe. A megtámadott határozat által így létrehozott „akadályok” nem tartoznak a TRIPs Megállapodás 17. cikkében említett
         „meghatározott” kivételek közé, és a követelmény, hogy Windows és Microsoft védjegyeit alacsonyabbrendű termékeken tüntesse
         fel, amelyeknek tervezése fölött nem tud ellenőrzést gyakorolni, közvetlenül ellentétes saját érdekeivel, valamint a fogyasztók
         és a harmadik szoftverfejlesztők érdekeivel is.

      1174 A TRIPs Megállapodás 20. cikkének megsértése annyiban áll fenn, amennyiben – az ugyanolyan hatékony egyéb lehetőségek fennállása
         ellenére – a Bizottság a Windows védjegy olyan megterhelésére kényszeríti a Microsoftot, amely csökkenti az eredet és a minőség
         megjelölésére szolgáló funkcióját, ami összetéveszthetőséget eredményez a fogyasztók képzetében és árt a védjegy jó hírnevének.

      1175 Másodsorban, szerzői jogait illetően a Microsoft előadja, hogy a megtámadott határozat sérti a művei adaptálásának, átírásának
         és egyéb átdolgozásának engedélyezésére, művei bármilyen módon vagy formában történő többszörözésének engedélyezésére és a
         Windows példányaink nyilvános terjesztésére vonatkozó – TRIPs Megállapodás által védett – kizárólagos jogait. A megtámadott
         határozat a Windows olyan adaptálásának létrehozására kényszeríti, amely nem a felperes saját tervezése, és amely szerzői
         jog által védett művének jelentős átdolgozását jelenti, továbbá kényszeríti a „szerzői jog által védett műve kényszerű adaptálása”
         példányai használatának licencbe adására. A szerzői jog által védett művek kötelező licencbe adását a TRIPs Megállapodás csak
         az egyezmény 13. cikkében rögzített feltételek mellett engedi, amelyek a jelen ügyben nem teljesülnek.

      1176 A Bizottság elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat jogszerűségét nem lehet a TRIPs Megállapodás alapján
         felülvizsgálni (lásd a fenti 789. pontot).

      1177 Másodlagosan a Bizottság azt állítja, hogy a Microsoft érvei mindenesetre teljességgel megalapozatlanok.

      1178 Elsőként a Bizottság elutasítja a Microsoft védjegyekkel kapcsolatos érveit.

      1179 Először is, a Bizottság előadja, hogy ezeket az érveket nehéz értelmezni, valamint hogy a Microsoft nem jelöli meg egyértelműen,
         hogy a TRIPs Megállapodás állítólagos megsértése a megtámadott határozatban a visszaélésszerű árukapcsolás fennállásának megállapítására
         vonatkozik, vagy az e visszaélésre vonatkozóan előírt korrekciós intézkedésre.

      1180 Ezt követően a Bizottság előadja, hogy a TRIPs Megállapodás 16. cikkének (1) bekezdése alapján a lajstromozott védjegy tulajdonosának
         kizárólagos jogában áll mindenkit megakadályozni abban, hogy engedélye nélkül azonos vagy hasonló megjelöléseket használjon.
         A Microsoft nem fejti ki, a megtámadott határozat hogyan érintené ezt a jogát, vagy hogy a megtámadott határozat következtében
         védjegyeinek használata mennyiben lenne indokolatlanul a TRIPs Megállapodás 20. cikkének értelmében vett külön követelményekhez
         kötve. A Bizottság szerint a fentiekben hivatkozott kizárólagos jog így a jelen ügyben megmarad, csakúgy, mint a védjegynek
         a termék származását garantáló funkciója.

      1181 A Bizottság továbbá előadja, hogy a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés nem sérti
         a Microsoft azon termékek minőségének ellenőrzésére vonatkozó jogát, amelyeken védjegyét feltünteti, mivel a Microsoft megőrizné
         a „saját termékeinek minősége feletti teljes ellenőrzést”. Ezenkívül azt az érvet, amely szerint a Windowsnak a Windows Media
         Player nélküli változata csökkentett minőségű terméket jelentene, a Bizottság már korábban megcáfolta, az összetévesztés kockázatát
         pedig, amelyre a Microsoft hivatkozik, megfelelő tájékoztatással és címkézéssel el lehet kerülni.

      1182 Végül a Bizottság azt állítja, még ha feltételezzük is, hogy a megtámadott határozat sérti a Microsoft védjegyhez fűződő jogait,
         a TRIPs Megállapodás 17. cikkében meghatározott kivétel az egyezmény 8. cikkének (2) bekezdésével és 40. cikkének (2) bekezdésével
         együtt olvasva lehetővé tenné, hogy a versenyjog – megtámadott határozatban megállapított – megsértésének véget vessenek.

      1183 Másodsorban a Bizottság elutasítja a Microsoft szerzői jogokra alapított érveit.

      1184 Először is, a megtámadott határozat nem engedélyezi semmilyen harmadik félnek a Microsoft szerzői jog által védett műveinek
         adaptálását vagy többszörözését, és a Microsoft nem hivatkozhat a mű „egységének védelméhez való jogára”, mivel ez személyhez
         fűződő szerzői jog, és a TRIPs Megállapodás erre nem terjed ki.

      1185 Ezt követően a Bizottság előadja, hogy a Microsoft által a TRIPs Megállapodás 13. cikkére alapított érvek nem fogadhatók el.
         A megtámadott határozat ugyanis egy e cikk értelmében vett „különleges esettel” foglalkozik, mivel az „árukapcsolás olyan
         esetére [alkalmazandó], amely az erőfölénnyel való visszaélésnek minősülne”.

      1186 Végül a Bizottság azt állítja, még ha a megtámadott határozat sértené is a Microsoft szerzői jogait, a TRIPs Megállapodás
         13. cikkében meghatározott kivétel az egyezmény 8. cikkének (2) bekezdésével és 40. cikkének (2) bekezdésével együtt olvasva
         lehetővé tenné, hogy a versenyjog – megtámadott határozatban megállapított – megsértésének véget vessenek.

      1187 Az SIIA lényegében támogatja a Bizottság érveit.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      1188 Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Microsoft annak alapján vonja kétségbe a megtámadott határozat jogszerűségét, hogy az
         ellentétes a TRIPs Megállapodás különböző rendelkezéseivel, különösen ezen egyezmény 13., 17. és 20. cikkével.

      1189 Mint azt az Elsőfokú Bíróság a fenti 801. pontban már megállapította, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a WTO‑egyezmények
         – természetükre és rendszerükre tekintettel – főszabály szerint nem tartoznak azok közé a szabályok közé, amelyek alapján
         a közösségi bíróságok felülvizsgálják a közösségi intézmények által elfogadott jogi aktusok jogszerűségét.

      1190 Mint azt az Elsőfokú Bíróság a fenti 802. pontban szintén megállapította, csak abban az esetben kell a közösségi bíróságoknak
         a WTO‑szabályok fényében felülvizsgálniuk a szóban forgó közösségi jogi aktus jogszerűségét, ha a Közösség a WTO keretében
         vállalt meghatározott kötelezettséget kívánt végrehajtani, vagy ha a közösségi jogi aktus kifejezetten hivatkozik a WTO‑egyezmények
         meghatározott rendelkezéseire. Mivel a jelen ügy körülményei nyilvánvalóan nem felelnek meg a fent leírt két helyzet egyikének
         sem, a Microsoft a Windows és a Windows Media Player árukapcsolása tekintetében nem hivatkozhat a TRIPs Megállapodásra, különösen
         annak 13., 17. és 20. cikkére a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmének alátámasztására.

      1191 A fentiekből következik, hogy az első jogalap e részét el kell utasítani, anélkül, hogy szükség lenne a Microsoft által ennek
         alátámasztására felhozott érvek vizsgálatára.

      1192 Mindenesetre semmi olyan nem szerepel a TRIPs Megállapodás rendelkezései között, amely meggátolná, hogy a WTO tagjainak versenyhatóságai
         korrekciós intézkedéseket fogadjanak el, amelyek korlátozzák vagy szabályozzák egy erőfölényben lévő vállalkozás szellemi
         tulajdonjogainak hasznosítását, ha ez a vállalkozás versenyellenes módon gyakorolja e jogait. Így, mint azt a Bizottság helyesen
         megállapítja, a TRIPs Megállapodás 40. cikkének (2) bekezdéséből kifejezetten következik, hogy a WTO tagjai a versenyre nézve
         káros hatások elkerülése érdekében jogosultak e jogok visszaélésszerű hasznosításának szabályozására. A 40. cikk (2) bekezdése
         a következőképpen rendelkezik:

      „A jelen Megállapodásban semmi sem akadályozza meg a tagokat abban, hogy a belső jogszabályaikban meghatározzák azokat a licencadási
         gyakorlatokat vagy feltételeket, amelyek bizonyos esetekben visszaélést eredményezhetnek az ipari tulajdonjogokkal szemben,
         hátrányosan befolyásolva a versenyt a vonatkozó piacokon. A fentiek értelmében a tag, a jelen Megállapodás egyéb rendelkezéseivel
         összhangban, olyan megfelelő intézkedésekhez folyamodhat, amelyek megakadályozzák vagy ellenőrzik az ilyen gyakorlatot; ezek
         az intézkedések kiterjedhetnek például a kizárólagos viszontengedélyezési feltételekre, az érvényességi kifogásokat és a kényszerlicenc‑csomagokat
         megakadályozó feltételekre a szóban forgó tagok vonatkozó törvényeinek és rendeleteinek tükrében.”

      1193 A fentiekből az következik, hogy az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.

      3.     3. Az arányosság elvének megsértésére alapított második jogalapról
      a)     A megtámadott határozat
      1194 A megtámadott határozat 2. cikkének b) pontjában megállapított visszaélésszerű árukapcsolásra vonatkozó korrekciós intézkedés
         címén e határozat 6. cikke többek között úgy rendelkezik, hogy a Microsoft az említett határozat kézbesítésétől számított
         90 napon belül köteles forgalomba hozni az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszernek a Windows Media Playert
         nem tartalmazó, teljesen működőképes változatát. A Microsoft továbbra is jogosult az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs
         rendszert a Windows Media Playerrel együtt forgalmazni. A 6. cikk továbbá arról is rendelkezik, hogy a Microsoft ugyanezen
         határidőn belül köteles bejelenteni a Bizottságnak az e kötelezettség teljesítése érdekében hozott valamennyi intézkedést.

      1195 A megtámadott határozat (1011)–(1042) preambulumbekezdésében a Bizottság részletekkel szolgál e korrekciós intézkedésre vonatkozóan.

      1196 Elsősorban a Bizottság leírja a korrekciós intézkedés alkalmazási körét (a megtámadott határozat (1011)–(1014) preambulumbekezdése).

      1197 A Microsoftra rótt azon kötelezettség, hogy a Windowsnak a Windows Media Player nélküli változatát is kínálja, egyaránt vonatkozik
         arra az esetre, amikor a Windowst közvetlenül a végső felhasználóknak, és arra is, amikor az OEM‑eknek adják licencbe. Hasonlóképpen
         a Microsoft azon lehetősége, hogy továbbra is kínálhatja a Windows és a Windows Media Player árukapcsolt változatát, mind
         a végső felhasználókra, mind az OEM‑ekre vonatkozik.

      1198 A Bizottság megtiltja továbbá, hogy a Microsoft bármely olyan műszaki, kereskedelmi, szerződéses vagy egyéb intézkedést hozzon,
         amelynek azonos hatása lenne a Windows és a Windows Media Player árukapcsolásával, és külön hangsúlyozza, hogy a Windows Media
         Player nélküli Windows‑változatnak ugyanolyan jól kell teljesítenie, mint a Windows Media Playert tartalmazó változatnak.
         A megtámadott határozat (1013) preambulumbekezdése az ilyen alapon tiltott magatartások nem kimerítő felsorolását tartalmazza.

      1199 Másodsorban a Bizottság 90 napos időszakot állapít meg, amelyen belül a Microsoftnak végre kell hajtania a szóban forgó korrekciós
         intézkedést (a megtámadott határozat (1015)–(1017) preambulumbekezdése).

      1200 Harmadsorban a Bizottság elutasítja a Microsoft azon állítását, amely szerint a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában
         előírt korrekciós intézkedés nem elég pontos, mivel a Microsoft pontosan tudja, hogy mely szoftverkódot kell eltávolítania
         termékéből (a megtámadott határozat (1018)–(1021) preambulumbekezdése). A Bizottság többek között a Windows XP Embedded példáját
         hozza fel, és egyértelművé teszi, hogy a megtámadott határozat nem követeli meg a Microsofttól, hogy valamennyi multimédiafájlt
         távolítsa el a Windowsból, csak azokat, amelyek a Windows Media Playert alkotják.

      1201 Negyedsorban a Bizottság érvek sorát hozza fel annak igazolása érdekében, hogy a szóban forgó korrekciós intézkedés arányos
         (a megtámadott határozat (1022)–(1042) preambulumbekezdése).

      1202 Először is a Bizottság előadja, hogy a korrekciós intézkedés szükséges a verseny Microsoft magatartása által okozott korlátozásának
         megszüntetése érdekében (a megtámadott határozat (1022) preambulumbekezdése).

      1203 Másodszor, a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés nem gátolja a Microsoftot abban,
         hogy multimédia‑lejátszóját forgalmazza, és nem korlátozza a Microsoftot azon túlmenően, hogy megtiltja a szóban forgó árukapcsolást
         vagy e gyakorlattal azonos hatású intézkedések elfogadását (a megtámadott határozat (1023) preambulumbekezdése). A Bizottság
         megismétli, hogy a Microsoft továbbra is forgalmazhatja a Windowsnak a Windows Media Playerrel árukapcsolt változatát (uo.).

      1204 Harmadszor, a Bizottság elutasítja a Microsoft azon érvét, amely szerint nincs jelentős fogyasztói kereslet a multimédia‑funkcionalitás
         nélküli ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek iránt (a megtámadott határozat (1024) és (1025) preambulumbekezdése).
         A Bizottság lényegében azt állítja, hogy az OEM‑ek – a fogyasztói elvárásokra válaszolva – a fogyasztóknak értékesített ügyfélszámítógépekre
         előre telepíthetik a fogyasztó által választott multimédia‑lejátszót.

      1205 Negyedszer, a megtámadott határozat (1026)–(1034) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálja a Microsoftnak a Windows
         és a Windows Media Player közötti kölcsönös függőségre vonatkozó érveit. Ismét felidézve a Windows XP Embedded példáját, a
         Bizottság elutasítja azt az állítást, amely szerint a Windows Media Player kódjának eltávolítása ártana az operációs rendszer
         egységének. Azt állítja továbbá, a Microsoft nem bizonyította, hogy a Windows Media Player Windowsba történő beépítése előfeltétele
         lenne a hatékonyság növekedésének, és kifejti, hogy „ha a szoftverfejlesztők kifejlesztik saját megoldásaikat, vagy harmadik
         gyártó terjeszthető kódját építik be alkalmazásukba, nem függenek attól, hogy a felhasználó ügyfélszámítógépén jelen van‑e
         multimédia‑lejátszó” (a megtámadott határozat (1032) preambulumbekezdése).

      1206 Végül ötödször, a megtámadott határozat (1035)–(1042) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálja a Microsoft által a
         Windows és a harmadik gyártók alkalmazásai közötti állítólagos kölcsönös függőségre vonatkozóan kifejtett érveket. Nevezetesen,
         elutasítja azt az állítást, amely szerint a Windows Media Player kódjának eltávolítása hátrányos következményekkel járna a
         tartalomszolgáltatók és a szoftverfejlesztők számára. A Bizottság előadja, hogy a tartalomszolgáltatók gyakran alkalmaznak
         olyan megoldásokat, amelyek megállapítják, hogy mely multimédia‑lejátszó van telepítve egy adott ügyfélszámítógépen, és gondoskodnak
         a megfelelő intézkedésekről, ha tartalmuk megjelenítéséhez egy meghatározott multimédia‑lejátszóra vagy egy adott lejátszó
         meghatározott változatára van szükség (a megtámadott határozat (1037) preambulumbekezdése), és elutasítja a Microsoft azon
         érvét, amely szerint a Windows mint „állandó platform” megőrzése előnyökkel jár (a megtámadott határozat (1041) preambulumbekezdése).
         A Bizottság lényegében úgy ítéli meg, a Microsoft nem hivatkozhat arra a tényre, hogy gyakorlata „referenciapontot” biztosít
         azon szoftverfejlesztők számára, akiknek termékei multimédia‑lejátszókat használnak, mivel ez a gyakorlat torzítja az érdemeken
         alapuló versenyt (a megtámadott határozat (1042) preambulumbekezdése).

      b)     A felek érvei
      1207 A Microsoft arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés három szempontból
         sérti az arányosság elvét.

      1208 Elsősorban, a korrekciós intézkedés figyelmen kívül hagyja a szoftverfejlesztőknek és az internetes oldalak fejlesztőinek
         „a Windows […] stabil és koherens platformként” történő megőrzéséhez fűződő jogos érdekét.

      1209 Másodsorban a korrekciós intézkedés sérti a Microsoft személyhez fűződő szerzői jogait, mivel megköveteli, hogy lerontsa a
         Windows operációs rendszer minőségét, és hogy termékének ezt a csökkentett minőségű változatát adja licencbe harmadik feleknek.
         A korrekciós intézkedés különösen figyelmen kívül hagyja a Microsoft arra vonatkozó jogát, hogy tiltakozzon a művének módosítása,
         eltorzítása, megcsonkítása vagy egyéb megrongálása ellen.

      1210 Harmadsorban a Microsoft azt állítja, hogy a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés „önmagának
         mond ellent”, és a Microsoft számára lehetetlen annak megfelelni, mivel egyrészt fontos funkcionalitás eltávolítását írja
         elő a Windowsból, ugyanakkor megköveteli annak biztosítását, hogy a Windowsnak ez a csökkentett minőségű változata ne teljesítsen
         gyengébben, mint a Windows Media Playerrel rendelkező változata.

      1211 A Bizottság megítélése szerint a korrekciós intézkedés arányos, különösen, mivel a Microsoft továbbra is jogosult az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszert a Windows Media Playerrel együtt forgalmazni. A korrekciós intézkedés azt sem gátolja, hogy
         a Microsoft multimédia‑lejátszóját forgalmazza, vagy továbbra is külön kínálja letöltésre.

      1212 A Bizottság vitatja a Microsoft azon állítását, hogy lehetetlen azonosítani a Windows Media Playert alkotó szoftverkódot,
         vagy eleget tenni a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedésnek, és rámutat arra, maga
         a Microsoft is elismerte, hogy már kifejlesztette a Windows árukapcsolás nélküli változatát, amely készen áll a forgalomba
         hozalatra. A Bizottság továbbá a megtámadott határozat (1018)–(1021) preambulumbekezdésére hivatkozik.

      1213 A Bizottság továbbá azt állítja, hogy a Microsoft nem szolgált annak alátámasztására alkalmas bizonyítékkal, hogy a korrekciós
         intézkedés következtében harmadik fél kárt szenvedne vagy az operációs rendszer minősége romlana.

      1214 A Microsoft személyhez fűződő szerzői jogainak állítólagos megsértését illetően a Bizottság azt állítja, hogy a Microsoftot
         „Európában általában nem tekintik a személyhez fűződő szerzői jogok jogosultjának”. A korrekciós intézkedés egyébként nem
         akadályozza meg a mű szerzői abban, hogy szerzőkénti feltüntetésüket kérjék, és nem is jár a kód felfedésével.

      1215 Végül a Bizottság, akit e tekintetben az SIIA támogat, azt állítja, hogy a District Court 2002. november 1‑jei ítéletében
         előírt intézkedések nem elegendőek a megtámadott határozatban megállapított visszaélésszerű árukapcsolás orvoslására. Ez az
         ítélet nem követeli meg, hogy a Microsoft távolítsa el a Windows Media Player kódját az ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerből, pusztán azt írja elő, hogy biztosítson olyan eszközt az OEM‑ek és a végső felhasználók számára, amellyel elrejthető
         a Windows Media Player szoftver eléréséhez használt képernyőikon és a menüelemek. Ezenkívül a Microsoft úgy tervezte meg az
         „elrejtő” mechanizmust, hogy a Windows Media Player újra aktiválható és felülírhatja a felhasználók által választott alapértelmezett
         beállításokat. Az ebben az ítéletben hivatkozott intézkedések így nem érintik a Windows Media Player kódjának széleskörű elterjedtségét
         az ügyfélszámítógépeken, sem pedig, következésképpen, a szoftverfejlesztők és a tartalomszolgáltatók számára fennálló ösztönzést,
         hogy „a Windows Media Playerre mint platform‑technológiára koncentráljanak kiegészítő ajánlataikkal”.

      c)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      1216 Először is az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a jelen jogalap alátámasztására a Microsoft lényegében ugyanazokat az érveket
         ismétli meg, amelyeket az első jogalap keretében az objektív igazolhatóság hiányával összefüggő feltételre vonatkozóan előadott
         (lásd a fenti 1102–1122. pontokat).

      1217 Azok az indokok, amelyek alapján az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy ezek az érvek megalapozatlanok, a jelen jogalap
         vizsgálata során is érvényesek.

      1218 Így elsősorban, azt az érvet illetően, amely szerint a Bizottság nem vette figyelembe a szoftverfejlesztők és az internetes
         oldalak fejlesztőinek stabil és pontosan meghatározott platform rendelkezésre állásához fűződő érdekét, elegendő a fenti 1148–1153. pontokra
         utalni.

      1219 Másodsorban, a Microsoft arra vonatkozó érvét, amely szerint a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós
         intézkedés arra kötelezi, hogy rontsa le a Windows operációs rendszer minőségét, és hogy ezt a csökkentett minőségű változatot
         adja licencbe harmadik feleknek, az Elsőfokú Bíróság már a fenti 1165. pontban elutasította.

      1220 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat nem követeli meg, hogy a Microsoft a Windows olyan változatát
         kínálja, amelyből valamennyi multimédia‑fájlt eltávolították, beleértve az operációs rendszer alapvető multimédia‑infrastruktúrájához
         tartozó fájlokat is. Az érintett fájlok pusztán a Windows Media Playert alkotó fájlok, amelyeket műszaki dokumentációjában
         maga a Microsoft is megkülönböztet a többi fájltól (lásd a fenti 916. és 1164. pontot). Szintén emlékeztetni kell arra, hogy
         a Windows XP Embedded példája azt mutatja, hogy a Windows Media Playernek az operációs rendszerből való eltávolítása nem árt
         a rendszer egyéb funkcionalitásai egységének (lásd a fenti 1165. pontot).

      1221 Ezenkívül az 1998 júniusa és 1999 májusa közötti időszakban a Microsoft külön alkalmazásszoftverként kínálta folyamatos vételt
         lehetővé tévő multimédia‑lejátszóját, a Windows operációs rendszerre gyakorolt bármilyen hatás nélkül. Mint az a fenti 936. pontban
         már megállapításra került, a Microsoft a tárgyaláson elismerte, hogy 1999 májusában semmilyen műszaki ok nem gátolta abban,
         hogy továbbra is ebben a formában bocsássa rendelkezésre multimédia‑lejátszóját, azaz a Windows 98 Second Edition operációs
         rendszerbe való beépítés nélkül.

      1222 Harmadsorban, a fenti 1219–1221. pontban foglalt megfontolásokból következik, hogy megalapozatlan a Microsoft azon állítása,
         amely szerint a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés ellent mond önmagának és lehetetlen
         annak megfelelni. Ez az állítás azon a téves előfeltevésen alapul, hogy a Windowsnak a 6. cikk a) pontjában előírt változata
         a Microsoft operációs rendszerének csökkentett minőségű változata. Mint azt a Bizottság beadványaiban helyesen előadta, míg
         nyilvánvaló, hogy a Windows Media Player Windowsból történő eltávolítása esetén az e lejátszó által kínált funkcionalitások
         az operációs rendszer ilyen változatában nem lesznek elérhetőek, ebből nem következik, hogy ez a változat rosszabb minőségű
         lenne, vagy hogy más tekintetben kevésbé jól teljesítene, mint az operációs rendszer Windows Media Playerrel árukapcsolt változata.
         Azt a követelményt, hogy a Microsoft az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszernek a Windows Media Playert nem
         tartalmazó, „teljesen működőképes” változatát hozza forgalomba (a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontja), különösen
         a megtámadott határozat (1012) preambulumbekezdésében foglalt követelmény fényében kell értelmezni, amely szerint „a Windows
         árukapcsolás nélküli változata különösen nem lehet alacsonyabb teljesítményű, mint a [Windows Media Playerrel] árukapcsolt
         változat, figyelembe véve azt, hogy a [Windows Media Player által biztosított] funkcionalitás – lényegéből adódóan – nem fogja
         a Windows árukapcsolás nélküli változatának részét képezni”.

      1223 Ezt követően az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a megtámadott határozat 6. cikkének a) pontjában előírt korrekciós intézkedés
         messze nem aránytalan, hanem éppen alkalmas eszközt jelent a szóban forgó visszaélés megszüntetésére, és az azonosított, versennyel
         összefüggő problémák megoldására, míg a lehető legkisebb kényelmetlenséget okozza a Microsoftnak és üzleti modelljének.

      1224 Így az intézkedés végrehajtása nem jár semmilyen változással a Microsoft jelenlegi műszaki gyakorlatában, a megtámadott határozat
         6. cikkének a) pontjában előírt Windows‑változat kifejlesztését leszámítva.

      1225 A Microsoft különösen továbbra is jogosult az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszert a Windows Media Playerrel
         együtt forgalmazni. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság egyetlen célja, hogy lehetővé tegye a fogyasztók számára a Windows
         megszerzését a Windows Media Player nélkül.

      1226 Továbbá, mint azt a Bizottság helyesen megállapítja, a korrekciós intézkedés nem érinti a Microsoft azon lehetőségét, hogy
         multimédia‑lejátszóját forgalmazza, valamint különösen, hogy interneten keresztül letöltésre kínálja.

      1227 Végül az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a fenti 974. pontban kifejtett okokból a Bizottság helytállóan ítélte úgy, hogy
         a Microsoft által az egyesült államokbeli egyezség alapján hozott intézkedések nem voltak elegendőek a visszaélés megszüntetéséhez
         és az azonosított, versennyel összefüggő problémák megoldásához.

      1228 A fenti megfontolásokból következik, hogy a második jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

      1229 A fentiek alapján a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmeket el kell utasítani, amennyiben azok
         a Windows és a Windows Media Player közötti árukapcsolásra vonatkoznak.

      D –  A független, végrehajtást felügyelő megbízottról
      1.     A megtámadott határozat
      1230 A megtámadott határozat 4. cikkének első bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Microsoft az ugyanezen határozat 5. és 6. cikkében
         foglaltak szerint köteles véget vetni a 2. cikkben meghatározott visszaélésszerű magatartásnak. A Microsoft továbbá köteles
         tartózkodni bármiféle, az említett visszaélésszerű magatartással azonos vagy azzal egyenértékű hatással járó magatartástól
         (4. cikk második bekezdése).

      1231 A megtámadott határozat 5. cikke az interoperabilitásra vonatkozó információnyújtás visszaélésszerű megtagadása miatti korrekciós
         intézkedésként előírja a Microsoft részére a határozat kézbesítésétől számított 120 napon belül az interoperabilitásra vonatkozó
         információk hozzáférhetővé tételét minden olyan vállalkozás részére, amely munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereket
         kíván fejleszteni és forgalmazni, valamint – ésszerű és nem diszkriminatív feltételek mellett – annak engedélyezését, hogy
         e vállalkozások a szóban forgó információkat felhasználják a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek fejlesztéséhez
         és forgalmazásához. A Microsoft köteles továbbá biztosítani a felfedett interoperabilitásra vonatkozó információk szükség
         szerinti és haladéktalan frissítését. Végül a megtámadott határozat 5. cikke előírja, hogy a Microsoft e határozat kézbesítésétől
         számított 120 napon belül köteles olyan értékelési mechanizmust létrehozni, amely lehetővé teszi az érdekelt vállalkozások
         számára, hogy hatékony módon tájékozódjanak az interoperablitásra vonatkozó információk köréről és használati feltételeiről.

      1232 Az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer és a Windows Media Player visszaélésszerű árukapcsolására vonatkozó
         korrekciós intézkedésként a megtámadott határozat 6. cikke többek között úgy rendelkezik, hogy a Microsoft a határozat kézbesítésétől
         számított 90 napon belül köteles forgalomba hozni az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszernek a Windows Media
         Playert nem tartalmazó, teljesen működőképes változatát. A Microsoft továbbra is jogosult az ügyfélszámítógépekhez való Windows
         operációs rendszert a Windows Media Playerrel együtt forgalmazni.

      1233 A megtámadott határozat 7. cikke továbbá olyan mechanizmus létrehozásáról rendelkezik, amelynek célja, hogy lehetővé tegye
         a Bizottság számára annak ellenőrzését, hogy a Microsoft tiszteletben tartja a megtámadott határozatot, és amelynek többek
         között részét képezi egy végrehajtást felügyelő független megbízott kinevezése. A 7. cikk úgy rendelkezik, hogy a Microsoftnak
         a határozat közlésétől számított 30 napon belül be kell nyújtania e mechanizmusra vonatkozó javaslatát, és amennyiben a Bizottság
         úgy találja, hogy a Microsoft által ajánlott mechanizmus nem megfelelő, „határozattal előírhat ilyen mechanizmust.”

      1234 A megtámadott határozat (1043)–(1048) preambulumbekezdésében a Bizottság részletesebben leírja az előző pontban említett ellenőrző
         mechanizmust, és különösen vázolja az „alapelveket a Microsoft számára [a végrehajtást felügyelő független megbízott kinevezésére
         vonatkozó javaslata megfogalmazásához]” (a megtámadott határozat (1044) preambulumbekezdése).

      1235 Így a megtámadott határozat (1045) preambulumbekezdésében a Bizottság rögzíti, hogy a végrehajtást felügyelő független megbízott
         „elsődleges felelőssége” vélemények adásában áll, mégpedig harmadik fél vagy a Bizottság kérelmére, vagy saját kezdeményezése
         alapján, arra vonatkozóan, hogy „a Microsoft adott esetben megsértette‑e [a megtámadott határozatban előírt kötelezettségeit],
         vagy bármely más kérdésben, amely [e határozat] hatékony végrehajtása szempontból jelentőséggel bírhat.”

      1236 A megtámadott határozat (1046) és (1047) preambulumbekezdésében a Bizottság leírja a végrehajtást felügyelő megbízott feladatát
         mindkét szóban forgó visszaélést illetően (lásd a lenti 1261. pontot).

      1237 A megtámadott határozat (1048) preambulumbekezdésében a Bizottság rögzíti azokat az elveket, amelyeket a Microsoftnak tekintetbe
         kell vennie a végrehajtást felügyelő megbízottra vonatkozó javaslatában. Először is, a végrehajtást felügyelő megbízottat
         a Bizottság fogja kinevezni a Microsoft által összeállított személyek listájáról, és a Microsoftnak ki kell dolgoznia egy
         eljárást, amely lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy kinevezzen egy általa választott, a végrehajtást felügyelő megbízottat,
         ha a Microsoft által javasolt személyek közül egyiket sem ítéli alkalmasnak a feladatra. Másodsorban a végrehajtást felügyelő
         megbízottnak a Microsofttól függetlennek kell lennie, és „rendelkezéseket kell hozni annak biztosítására, hogy [a megbízott]
         vonatkozásában ne álljon fenn, és ne is alakuljon ki összeférhetetlenség”. A végrehajtást felügyelő megbízottnak rendelkeznie
         kell a feladata ellátásához szükséges képesítéssel, és biztosítani kell számára, hogy szakértőket bízhasson meg egyes pontosan
         meghatározott feladatok nevében történő elvégzésével. Harmadsorban, rendelkezéseket kell hozni annak biztosítására, hogy a
         végrehajtást felügyelő megbízott „hozzáférhessen a Microsoft által nyújtott támogatáshoz, a Microsoft információihoz, dokumentumaihoz,
         helyiségeihez és alkalmazottaihoz, olyan mértékben, amelyet feladata végrehajtása érdekében ésszerűen igényelhet”. Negyedsorban
         a végrehajtást felügyelő megbízottnak teljes hozzáférést kell biztosítani a releváns Microsoft‑termékek forráskódjához. Végül
         ötödsorban, „a végrehajtást felügyelő megbízott működésének valamennyi költségét, beleértve a végrehajtást felügyelő megbízott
         tevékenységének méltányos díjazását, a Microsoftnak kell viselnie”.

      2.     A felek érvei
      1238 Microsoft arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat 7. cikkével rá rótt, a végrehajtást felügyelő független megbízott
         kinevezésére vonatkozó kötelezettség jogsértő, mivel a Bizottság először is nem jogosult a 17. rendelet által ráruházott végrehajtási
         hatáskört magánszemélyre átruházni, és másodszor, nem jogosult előírni, hogy a Microsoft viselje a megtámadott határozat tiszteletben
         tartása ellenőrzésének költségeit, beleértve a végrehajtást felügyelő megbízott díjazását.

      1239 Előzetes megjegyzésként a Microsoft tagadja, hogy a megtámadott határozat 7. cikkének megsemmisítésére irányuló kereseti kérelme
         idő előtti lenne. A Bizottság különösen nem hivatkozhat arra a tényre, hogy külön határozat elfogadásával előírhatott volna
         ellenőrző mechanizmust, ha a Microsoft javaslatát nem találta volna megfelelőnek, és hogy a Microsoft akkor e határozat megsemmisítését
         kérhette volna.

      1240 Következőként a Microsoft elsősorban azt állítja, a megtámadott határozat (1043)–(1048) preambulumbekezdéséből világosan kiderül,
         hogy a jelen ügyben a végrehajtást felügyelő megbízottra ruházott hatáskörök vizsgálati és végrehajtási hatásköröket jelentenek,
         amelyek általában a Bizottságot illetik. Bár a végrehajtást felügyelő megbízott elsődleges feladata a megtámadott határozat
         tiszteletben tartásáról szóló vélemények adása, a megbízottnak joga van a Microsoft által e határozat tiszteletben tartása
         érdekében hozott intézkedések kivizsgálására. A Microsoft hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozat 1317. lábjegyzete rögzíti,
         hogy „a végrehajtást felügyelő megbízott ne csak reagáljon, hanem cselekvő szerepet is játsszon annak ellenőrzésében, hogy
         a Microsoft tiszteletben tartja‑e a megtámadott határozat rendelkezéseit”. A megtámadott határozattal tehát a Bizottság a
         vizsgálati és végrehajtási intézkedések független forrását kívánta létrehozni.

      1241 A 17. rendelet 11. és 14. cikke, valamint a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló,
         2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 1., 2003.1.4., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet,
         205. o.) 18–21. cikke szerint a vizsgálati és végrehajtási hatáskörök e szabályokkal összefüggésben kizárólag a Bizottságot
         és a nemzeti versenyhatóságokat illetik. Egyik rendelet sem hatalmazza fel a Bizottságot e hatáskörök harmadik felekre, még
         kevésbé magánszemélyekre történő átruházására.

      1242 Hatásköreinek ilyen átruházásával továbbá a Bizottság megfosztja a Microsoftot az ítélkezési gyakorlatban a védelemhez való
         joguk biztosítása érdekében a vállalkozások javára elismert garanciáktól.

      1243 A válaszban a Microsoft egyértelművé teszi, hogy nincs kifogása a Bizottságnak műszaki kérdésekben tanácsot adó független,
         a végrehajtást felügyelő megbízott ellen. A Bizottságnak azonban saját szakértőt kellett volna kineveznie e célra.

      1244 Másodsorban a Microsoft megállapítja, hogy a megtámadott határozat 7. cikke, az (1048) preambulumbekezdés v. pontjával együtt
         olvasva megköveteli, hogy a Microsoft viselje „a végrehajtást felügyelő megbízott működésének valamennyi költségét, beleértve
         a végrehajtást felügyelő megbízott tevékenységének méltányos díjazását”. A versenyjogi szabályok alkalmazása során a Bizottság
         az érintett vállalkozásra a bírságon és a kényszerítő bírságon kívül más pénzbeli kötelezettséget nem róhat ki.

      1245 A Microsoft előadja, hogy a Bizottság nem hivatkozhat azon hatáskörére, amelynek alapján kötelezheti az érintett vállalkozást
         a jogsértés befejezésére, annak alapjaként, hogy az érintett vállalkozás kötelezettségévé tegye a végrehajtást felügyelő megbízottal
         összefüggő költségek viselését. Az ilyen pénzbeli kötelezettség kiszabásához sem a 17. rendelet, sem az 1/2003 rendelet, sem
         bármilyen más rendelkezés nem biztosít jogalapot.

      1246 A Bizottság elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a Microsoftnak a végrehajtást felügyelő megbízottra vonatkozó érvei nem elfogadhatóak,
         mivel idő előttiek, feltevéseken alapulnak és nem elegendőek ahhoz, hogy megalapozzák a megtámadott határozat 7. cikkének
         megsemmisítését. E cikk előírja, hogy a Microsoft nyújtson be az ellenőrzési mechanizmusra vonatkozó javaslatot, ugyanakkor
         a Bizottság határozattal előírhat ilyen mechanizmust, amennyiben úgy találja, hogy a Microsoft által ajánlott mechanizmus
         nem megfelelő. A megtámadott határozat (1044)–(1048) preambulumbekezdései rögzítik az alapelveket, amelyeket a Microsoftnak
         javaslata megfogalmazása során tekintetbe kell vennie, azonban ezen elvek nagy részét a megtámadott határozat 7. cikke nem
         írja elő a Microsoft számára. Így e cikk nem határozza meg a végrehajtást felügyelő független megbízott pontos feladatait,
         sem díjazásának „forrását”. A Microsoft így szabadon javasolhat a megtámadott határozatban leírtnál szűkebb cselekvési teret,
         és eltérő díjazási módot. A Bizottság e javaslatot elutasíthatná és határozattal másként megfogalmazott megbízást írhatna
         elő. Egy ilyen határozat nem csupán a megtámadott határozat megerősítését jelentené, és megtámadható lenne.

      1247 Másodlagosan a Bizottság arra hivatkozik, hogy a Microsoft érvei megalapozatlanok.

      1248 Először is a Bizottság előadja, hogy a megtámadott határozat (1044)–(1048) preambulumbekezdéséből nem következik, hogy az
         EK 81. és 82. cikkben ráruházott vizsgálati és végrehajtási hatásköröket magánszemélyre ruházta át. Az „információgyűjtést”
         illetően a megtámadott határozat csupán „konszenzusos mechanizmusról” rendelkezik, amely lehetővé teszi számos olyan műszaki
         kérdés gyors megoldását, amely valószínűleg fel fog merülni a korrekciós intézkedések végrehajtásával összefüggésben. A megtámadott
         határozat (1048) preambulumbekezdése és 1317. lábjegyzete valóban úgy rendelkezik, hogy a végrehajtást felügyelő független
         megbízott kérdéseket tehet fel a Microsoftnak, továbbá hozzáférhet dokumentumokhoz és a releváns termékek forráskódjához,
         de a Microsoftot semmi nem gátolja abban, hogy megbízási javaslatában meghatározza, hogy e kérdések megválaszolását vagy a
         kért információhoz való hozzáférés biztosítását visszautasíthatja. Ilyen visszautasítás esetén a Bizottság megfontolná, hogy
         helyénvaló lenne‑e az 1/2003 rendelet V. fejezete szerinti eljárás, és így vizsgálati hatásköre alkalmazását illetően megőrizné
         teljes mérlegelési jogkörét.

      1249 Az Elsőfokú Bíróság által írásban feltett kérdésre válaszul a Bizottság kijelentette, a megtámadott határozat 7. cikke a 17. rendelet
         3. cikkén alapul, és az e cikk által ráruházott azon hatáskör „kifejeződése”, amely szerint határozatban kötelezheti az érintett
         vállalkozást a jogsértés megszüntetésére.

      1250 Másodsorban a Bizottság azt állítja, hogy a Microsoftra rótt, a végrehajtást felügyelő megbízott díjazásával összefüggő költségek
         viselésének kötelezettsége egyértelműen nem képezi részét a 17. rendeletben és az 1/2003 rendeletben előírt szankcióknak.
         Ha a megtámadott határozat 7. cikkét úgy kell érteni, hogy az a végrehajtást felügyelő független megbízott díjazását illetően
         kötelezettséget állapít meg, úgy e kötelezettség jogalapját a 17. rendelet 3. cikkének kell jelentenie. Az e cikk alapján
         elfogadott határozat tartalmazhat meghatározott cselekmények végrehajtására kötelezést, vagy meghatározott, korábban jogellenesen
         visszatartott előnyök nyújtására kötelezést, valamint meghatározott, a Szerződéssel ellentétes cselekmények, magatartások
         vagy helyzetek folytatásának tilalmát, és e határozat általában költségekkel jár a címzettre nézve. A megtámadott határozat
         (1044) preambulumbekezdésére hivatkozva a Bizottság megállapítja, hogy a korrekciós intézkedések végrehajtása szükségessé
         teszi a megtámadott határozat által a Microsoftra rótt kötelezettségek tiszteletben tartásának hatékony ellenőrzését.

      3.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      1251 A Microsoft a megtámadott határozat 7. cikkének megsemmisítését kéri, akként érvelve, hogy a Bizottság vizsgálati és végrehajtási
         hatásköreinek harmadik félre történő átruházásával túllépte az EK 82. cikk és a 17. rendelet által biztosított hatásköreit.
         A Microsoft azt állítja, hogy a megtámadott határozat 7. cikkében említetthez hasonló ellenőrző mechanizmusnak egy vállalkozás
         számára történő előírására, és a jogsértést megállapító határozatban elrendelt korrekciós intézkedések tiszteletben tartásának
         ellenőrzésére vonatkozó feladata segítésének érdekében a Bizottság által kinevezett harmadik fél díjazásának e vállalkozásra
         terhelésére nézve a közösségi jog semmiféle jogalapot nem tartalmaz.

      1252 A Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelem idő előtti, ezért elfogadhatatlan, amennyiben
         a megtámadott határozat 7. cikke semmilyen kötelezettséget nem ró a Microsoftra, csupán felhívja az ellenőrző mechanizmusra
         vonatkozó javaslat benyújtására; és mindenesetre e cikk nem foglalja magában a Bizottság hatásköreinek semminemű átruházását.
         A Bizottság arra hivatkozik, hogy az ellenőrző mechanizmus és a végrehajtást felügyelő független megbízott díjazása Microsoftra
         való terhelésének alapjául a 17. rendelet 3. cikke szolgál, amely lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy az érintett vállalkozást
         a megállapított jogsértés megszüntetésére kötelezze.

      1253 Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat 7. cikkének jogszerűségét a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában
         fennálló ténybeli és jogi helyzet alapján kell megítélni. Ekkor a 17. rendelet volt még hatályban, míg a helyébe lépő 1/2003 rendelet
         2004. május 1‑jétől vált alkalmazhatóvá.

      1254 Szintén emlékeztetni kell arra, hogy a vizsgálati és végrehajtási hatáskörök, amelyekkel a Bizottság a megtámadott határozat
         meghozatalának időpontjában rendelkezett, amennyiben ezek a megtámadott határozat 7. cikkének megsemmisítése iránti kérelem
         szempontjából relevánsak, a 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti azon hatásköre, amelynek alapján kötelezheti az
         érintett vállalkozást a megállapított jogsértés megszüntetésére, az e rendelet 11. cikkében biztosított információkérési hatásköre,
         az e rendelet 14. cikkében biztosított vizsgálati hatásköre, és az e rendelet 16. cikkében biztosított azon hatásköre, amelynek
         alapján kényszerítő bírságot szabhat ki a vállalkozásokra annak érdekében, hogy a megállapított jogsértés megszüntetésére
         kényszerítse azokat.

      1255 Először is az Elsőfokú Bíróság elutasítja a Bizottság azon érvét, amely szerint a megtámadott határozat megsemmisítése iránti
         kérelem idő előtti, amennyiben e cikk pusztán javaslat benyújtására hívja fel a Microsoftot, az ellenőrző mechanizmus létrehozására
         vonatkozó végleges határozat Bizottság általi meghozatala előtt. Az a tény, hogy a megtámadott határozat 7. cikke javaslat
         benyújtására való felhívást tartalmaz, nem változtathatja meg e cikk kötelező jellegét, amennyiben az a Bizottság jogsértés
         megszüntetésének elrendelésére vonatkozó hatáskörének gyakorlását jelenti.

      1256 Amikor a Bizottság határozatban megállapítja, hogy egy vállalkozás megsértette az EK 82. cikket, e vállalkozás köteles haladéktalanul
         megtenni az e rendelkezésnek való megfelelés érdekében szükséges intézkedéseket, még abban az esetben is, ha a Bizottság e
         határozatban nem ír elő meghatározott intézkedéseket. Ha a határozatban korrekciós intézkedéseket írnak elő, az érintett vállalkozásnak
         azokat végre kell hajtania – és vállalnia kell a végrehajtásukkal összefüggő valamennyi költséget –, a 17. rendelet 16. cikke
         alapján kiszabható kényszerítő bírság terhe mellett. (lásd az alábbi 1259. pontot).

      1257 A megtámadott határozat 7. cikkének megfogalmazásából, és különösen a Microsoft számára megállapított 30 napos határidőből
         következik, hogy e rendelkezés pontosan ilyen kötelező intézkedést írt elő. Bár az első tervezett intézkedés a 7. cikk második
         bekezdésében rögzített intézkedés, vagyis az ellenőrző mechanizmus határozattal történő előírása arra az esetre, ha a Microsoft
         nem nyújtana be megfelelő javaslatot, ennek ellenére tény, hogy abban az esetben, ha a Microsoft nem tesz eleget javaslat
         benyújtására vonatkozó kötelezettségének, kényszerítő bírság kiszabását is kockáztatja. Az így elrendelt intézkedés kötelező
         jellegét nem érintheti a puszta tény, hogy a Bizottság határozattal előírhat ellenőrző mechanizmust, amennyiben úgy találja,
         hogy a Microsoft által ajánlott mechanizmus nem megfelelő. Az EK 82. cikk megsértésének megszüntetését célzó határozatban
         előírt, ilyen meghatározott intézkedés végre nem hajtása a közösségi jog megsértésének külön esetét jelenti, jelen esetben
         a 17. rendelet 3. cikkének megsértését.

      1258 Ezt az értékelést nem érvényteleníti a Bizottság azon érve, amely szerint a Microsoft benyújthatott volna eltérő javaslatot,
         amely jobban megfelel az arról alkotott álláspontjának, hogy a Bizottság mit jogosult számára előírni. Az állandó ítélkezési
         gyakorlat szerint valamely jogi aktus rendelkező része elválaszthatatlan az indokolásától, és szükség esetén azoknak az indokoknak
         a figyelembevételével kell értelmezni, amelyek az elfogadásához vezettek (a Bíróság C‑355/95. P. sz., TWD kontra Bizottság
         ügyben 1997. május 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑2549. o] 21. pontja; a Bíróság C‑91/01. sz., Olaszország kontra
         Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑4355. o.] 49. pontja; és az Elsőfokú Bíróság T‑137/02. sz.,
         Pollmeier Malchow kontra Bizottság ügyben 2004. október 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3541. o.] 60. pontja).

      1259 Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Bizottság által a végrehajtást felügyelő megbízottnak szánt, az alábbi 1261. pontban
         összefoglalt szerepre, valamint a 17. rendelet 3. és 16. cikkében a Bizottságra ruházott hatáskörökre tekintettel, a megtámadott
         határozat 7. cikke azzal a következménnyel jár, hogy a Microsoft, ha az előírt 30 napos határidőn belül nem nyújtana be különösen
         a határozat (1045)–(1048) preambulumbekezdésében leírt elvekkel összhangban álló javaslatot, megszegné a megtámadott határozatot,
         és a 17. rendelet 16. cikke szerinti kényszerítő bírság kiszabását kockáztatná. Ebből következik, hogy a megtámadott határozat
         7. cikke közvetlen hatással volt Microsoft jogi helyzetére, és hogy az e rendelkezés megsemmisítésére irányuló kérelem nem
         tekinthető idő előttinek vagy spekulatívnak, mint azt a Bizottság állítja.

      1260 Következőként az Elsőfokú Bíróság szükségesnek ítéli annak vizsgálatát, hogy a 17. rendelet biztosít‑e jogalapot a megtámadott
         határozat 7. cikke számára, vagy, mint azt a Microsoft állítja, a Bizottság túllépte vizsgálati és végrehajtási hatásköreit,
         amennyiben kötelezte a Microsoftot a szóban forgó szereppel és hatáskörökkel felruházott végrehajtást felügyelő független
         megbízott kinevezésének elfogadására.

      1261 A megtámadott határozat (1043)–(1048) preambulumbekezdéséből következik, hogy a végrehajtást felügyelő független megbízott
         feladata különösen a következő funkciókat foglalja magában:

      –        „elsődleges felelőssége” vélemények adása arra vonatkozóan, hogy a Microsoft adott esetben megsértette‑e a megtámadott határozatban
         előírt kötelezettségeit (ideértve a korrekciós intézkedések helyes végrehajtására vonatkozó kötelezettség tiszteletben tartását);

      –        e véleményeket a végrehajtást felügyelő megbízott harmadik fél vagy a Bizottság kérelmére, vagy saját kezdeményezése alapján
         nyújtja;

      –        e tekintetben a végrehajtást felügyelő megbízottnak nem csak reagálnia kell, hanem cselekvő szerepet is kell játszania annak
         ellenőrzésében, hogy a Microsoft tiszteletben tartja‑e a megtámadott határozat rendelkezéseit (a megtámadott határozat 1317. lábjegyzete);

      –        az interoperabilitásra vonatkozó információnyújtás visszaélésszerű megtagadását illetően a végrehajtást felügyelő megbízottnak
         értékelnie kell, hogy a Microsoft által hozzáférhetővé tett információk teljes körűek és pontosak‑e, hogy a specifikációk
         hozzáférhetővé tételének feltételei ésszerűek és nem diszkriminatívak‑e, valamint az információk szükség szerinti felfedésére
         haladéktalanul sor kerül‑e;

      –        a visszaélésszerű árukapcsolást illetően a végrehajtást felügyelő megbízottnak tanácsokat kell adnia a Bizottság részére arra
         vonatkozóan, hogy a harmadik felek panaszai a megtámadott határozat Microsoft általi tiszteletben tartására vonatkozóan műszaki
         szempontból megalapozottak‑e, és különösen, hogy a Windows Media Player nélküli Windows‑változat alacsonyabb teljesítményű‑e,
         mint a Windows bármilyen árukapcsolásos változata, amelyet a Microsoft továbbra is forgalmaz. A végrehajtást felügyelő megbízottnak
         továbbá arra vonatkozóan is tanácsot kell adnia, hogy a Microsoft akadályozza‑e versenytárs multimédia‑lejátszók teljesítményét
         a Windows API‑k szelektív, nem megfelelő vagy nem megfelelő időben történő felfedésével.

      1262 A megtámadott határozat (1048) preambulumbekezdésében a Bizottság leírja azokat az elveket, amelyeket a Microsoftnak figyelembe
         kell vennie a független, a végrehajtást felügyelő megbízottra vonatkozó, a határozat 7. cikke szerinti javaslatában. Ezek
         az elvek különösen a következők:

      –        i. a végrehajtást felügyelő megbízottat a Bizottság fogja kinevezni a Microsoft által összeállított személyek listájáról;
      –        ii. a végrehajtást felügyelő megbízottnak a Microsofttól függetlennek kell lennie, és rendelkezéseket kell hozni annak biztosítására,
         hogy vonatkozásában ne álljon fenn, és ne is alakuljon ki összeférhetetlenség; rendelkeznie kell a feladata ellátásához szükséges
         képesítéssel, és biztosítani kell számára, hogy szakértőket bízhasson meg egyes pontosan meghatározott feladatok nevében történő
         elvégzésével;

      –        iii. rendelkezéseket kell hozni annak biztosítására, hogy a végrehajtást felügyelő megbízott hozzáférhessen a Microsoft által
         nyújtott támogatáshoz, a Microsoft információihoz, dokumentumaihoz, helyiségeihez és alkalmazottaihoz, olyan mértékben, amelyet
         feladata végrehajtása érdekében ésszerűen igényelhet;

      –        iv. a végrehajtást felügyelő megbízottnak teljes hozzáférést kell biztosítani a releváns Microsoft‑termékek forráskódjához
         (a felfedendő specifikációk pontosságára és teljességére vonatkozó bármely vitát csak a műszaki információnak a Microsoft
         termékei forráskódjával való összevetésével lehet eldönteni);

      –        v. a végrehajtást felügyelő megbízott működésének valamennyi költségét, beleértve a végrehajtást felügyelő megbízott tevékenységének
         méltányos díjazását, a Microsoftnak kell viselnie.

      1263 E leírásból egyértelműen megállapítható, hogy a Bizottság a végrehajtást felügyelő független megbízott szerepét úgy képzeli
         el, hogy az értékeli és ellenőrzi a korrekciós intézkedések végrehajtását, és ennek során hozzáféréssel rendelkezik az előző
         pont iii. és iv. alpontjaiban meghatározott forrásokhoz, függetlenül, sőt, saját kezdeményezése alapján járva el.

      1264 A Bizottság beadványaiban kifejezetten elismeri, hogy nem jogosult átruházni a 17. rendelettel ráruházott vizsgálati és végrehajtási
         hatásköröket. Vitatja azonban, hogy a megtámadott határozatban előírt ellenőrző mechanizmus ilyen hatáskör‑átruházással járna.

      1265 Másrészt viszont, mint azt a Microsoft elismeri, a Bizottság jogosult a jogsértést megállapító határozatban elrendelt korrekciós
         intézkedések érintett vállalkozás általi végrehajtásának ellenőrzésére, valamint annak biztosítására, hogy a jogsértés versenyellenes
         hatásainak megszüntetése érdekében szükséges egyéb intézkedéseket teljes mértékben és haladéktalanul végrehajtsák. E célból
         jogosult a 17. rendelet 14. cikkében biztosított vizsgálati hatásköreivel élni, és szükség esetén, többek között műszaki kérdések
         megoldására, külső szakértőt igénybe venni.

      1266 Az sem vitatható, hogy amennyiben a Bizottság úgy dönt, külső szakértő segítségét veszi igénybe, e szakértőnek átadhat bármely
         olyan információt vagy dokumentumot, amelyet a 17. rendelet 14. cikke szerinti vizsgálati hatásköre gyakorlása során bekérhet.

      1267 A 17. rendelet 11. cikkének (4) bekezdése és 14. cikkének (3) bekezdése szerint a vállalkozásoknak meg kell adniuk a Bizottság
         által kért információt, és alá kell vetniük magukat a Bizottság által elrendelt vizsgálatoknak. Az ilyen kérések és vizsgálatok
         azonban szükség esetén a közösségi bíróságok általi végzett bírósági felülvizsgálat alá tartoznak.

      1268 Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a megtámadott határozat 7. cikkében hivatkozott, és különösen a megtámadott határozat
         (1048) preambulumbekezdésének iii. és iv. pontjában leírt funkciókkal felruházott végrehajtást felügyelő független megbízott
         kinevezését magában foglaló ellenőrző mechanizmus létrehozásával a Bizottság messze túllépett azon a helyzeten, amikor saját
         külső szakértőt nevez ki, hogy az tanácsokkal lássa el a megtámadott határozat 4., 5. és 6. cikkében előírt korrekciós intézkedések
         végrehajtásának vizsgálata során.

      1269 A megtámadott határozat 7. cikkével a Bizottság tulajdonképpen olyan megbízott kinevezését írja elő, aki feladatainak ellátása
         során nem csak a Microsofttól, de magától a Bizottságtól is független, amennyiben hatáskörei gyakorlása során saját kezdeményezése,
         vagy harmadik fél kérelme alapján kell eljárnia. Mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (1043) preambulumbekezdésében
         megállapítja, ez a követelmény túlterjed az arra vonatkozó egyszerű kötelezettségen, hogy a megbízott jelentést tegyen a Bizottságnak
         a Microsoft magatartásáról.

      1270 A végrehajtást felügyelő független megbízottnak szánt szerep továbbá nem korlátozódik arra, hogy kérdéseket tegyen fel a Microsoftnak
         és a válaszokat jelentse a Bizottságnak, illetve a korrekciós intézkedések végrehajtásával összefüggő tanácsokat adjonA Microsoftra
         rótt azon kötelezettséget illetően, hogy a végrehajtást felügyelő megbízottnak, a Bizottságtól függetlenül, hozzáférést biztosítson
         információihoz, dokumentumaihoz, helyiségeihez és alkalmazottaihoz, valamint releváns termékei forráskódjához, az Elsőfokú
         Bíróság megjegyzi, hogy a végrehajtást felügyelő megbízottnak a Microsoft korrekciós intézkedésekkel összefüggő tevékenységének
         ellenőrzésében való folyamatos közbenjárására nincs megállapítva határidő. A megtámadott határozat (1002) preambulumbekezdéséből
         továbbá világosan kiderül, hogy a Bizottság véleménye szerint az interoperabilitásra vonatkozó információk felfedésére vonatkozó
         kötelezettségét „előremutató módon” kell alkalmazni a Microsoft termékeinek jövendőbeli generációira.

      1271 A fentiekből következik, hogy a Bizottságnak a 17. rendelet 3. cikke által biztosított hatáskörei gyakorlása során nincs joga
         arra kötelezni a Microsoftot, hogy olyan hatásköröket biztosítson egy végrehajtást felügyelő független megbízott számára,
         amelyekkel maga a Bizottság nem jogosult harmadik felet felruházni. Ennek következtében a megtámadott határozat 7. cikkének
         második albekezdése nem rendelkezik jogalappal, különösen a tekintetben, amennyiben olyan vizsgálati és végrehajtási hatásköröknek
         a végrehajtást felügyelő megbízottra történő átruházását foglalja magában, amelyeket a 17. rendelet alapján egyedül a Bizottság
         jogosult gyakorolni.

      1272 Ezenkívül, ha a Bizottság szándéka, mint azt állítja is, tisztán megegyezésen alapuló mechanizmus létrehozására irányult,
         ilyen mechanizmust nem lett volna szükséges a megtámadott határozat 7. cikkében előírni.

      1273 Végül, a Bizottság túllépi hatáskörét, amennyiben a megtámadott határozat 7. cikke, e határozat (1048) preambulumbekezdésének
         v. pontjával együtt olvasva, a Microsoftot teszi felelőssé a végrehajtást felügyelő megbízott kinevezésével összefüggő valamennyi
         költség viselését illetően, beleértve a díjazását és a feladata ellátásával összefüggő kiadásokat.

      1274 Nincs olyan rendelkezés a 17. rendeletben, amely felhatalmazná a Bizottságot arra, hogy egy vállalkozást azon költségek viselésére
         kötelezzen, amelyek a Bizottságnál merülnek fel a korrekciós intézkedések végrehajtásának ellenőrzése során.

      1275 A közösségi versenyjogi szabályok alkalmazásáért felelős hatóságként a Bizottság feladata a jogsértést megállapító határozatok
         végrehajtásának független, objektív és pártatlan módon történő követése. E tekintetben fennálló felelősségével összeegyeztethetetlen
         lenne, ha a közösségi jog hatékony érvényesítése a határozat címzettjének a költségek viselésére való készségétől vagy képességétől
         függne, vagy ez utóbbiak azt befolyásolnák.

      1276 Az ítélkezési gyakorlatból megállapítható továbbá, hogy a Bizottság nem rendelkezik korlátlan mérlegelési jogkörrel a vállalkozásokra
         a jogsértés megszüntetése érdekében kiszabandó korrekciós intézkedések megállapítása során. A 17. rendelet 3. cikkének alkalmazása
         keretében az arányosság elve megköveteli, hogy a vállalkozásra a jogsértés megszüntetése érdekében rótt teher ne terjedjen
         túl azon a mértéken, amely megfelelő és szükséges a követett cél eléréséhez, azaz a megsértett szabályok tiszteletben tartásának
         helyreállításához (a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ügyben hozott ítélet 93. pontja).

      1277 Amennyiben a Bizottság nem rendelkezik hatáskörrel a 17. rendelet 3. cikke szerinti, az EK 82. cikket megsértő vállalkozás
         számára olyan korrekciós intézkedéseket – beleértve az ezekkel összefüggő költségeket – előíró határozatot hozni, amelyek
         túlterjednek a megfelelő és szükséges mértéken, még kevésbé rendelkezik hatáskörrel arra, hogy e vállalkozásra terhelje azokat
         a költségeket, amelyeket a Bizottságnak kell viselnie saját vizsgálati és végrehajtási feladatai ellátása során.

      1278 A fenti megfontolásokból következik, hogy a megtámadott határozat 7. cikke nem rendelkezik jogalappal a 17. rendeletben, és
         így túllépi a Bizottság 17. rendelet alapján fennálló vizsgálati és végrehajtási hatásköreit, amennyiben elrendeli, hogy a
         Microsoft nyújtson be olyan mechanizmus létrehozására irányuló javaslatot, amely tartalmazza egy végrehajtást felügyelő független
         megbízott kijelölését, aki a Bizottságtól függetlenül jogosult hozzáférni a Microsoft által nyújtott támogatáshoz, a Microsoft
         információihoz, dokumentumaihoz, helyiségeihez és alkalmazottaihoz, valamint a Microsoft releváns termékeinek forráskódjához,
         és úgy rendelkezik, hogy a végrehajtást felügyelő megbízott kinevezésével kapcsolatos valamennyi költséget – beleértve annak
         díjazását is – a Microsoft viseli. Következésképpen a Bizottság nem tarthatja fenn magának a jogot, hogy határozattal írjon
         elő ilyen mechanizmust, amennyiben úgy találja, hogy a Microsoft által ajánlott mechanizmus nem megfelelő.

      1279 A fentiekből következik, hogy a megtámadott határozat 7. cikkét az előző pontban leírt terjedelemben meg kell semmisíteni.

      II –  A bírság megsemmisítésére, illetve összegének csökkentésére irányuló kereseti kérelmekről
      A –  A megtámadott határozat
      1280 A megtámadott határozatban megállapított két típusú visszaélésre a Bizottság egységes bírságot szab ki 497 196 304 euró összegben
         (a megtámadott határozat 3. cikke).

      1281 A bírság kérdését a Bizottság a megtámadott határozat (1054)–(1080) preambulumbekezdésében vizsgálja.

      1282 Elsőként a Bizottság kijelenti, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseit vette figyelembe (a megtámadott
         határozat (1054) preambulumbekezdése), és emlékeztet arra, hogy a bírság megállapítása során tekintetbe kell vennie a jogsértés
         súlyát és időtartamát, valamint a súlyosító és enyhítő körülményeket (a megtámadott határozat (1055) preambulumbekezdése).

      1283 Másodsorban a Bizottság elutasítja a Microsoft által a közigazgatási eljárás során annak alátámasztására előadott érveket,
         hogy a jelen ügyben ne szabjon ki bírságot (a megtámadott határozat (1056)–(1058) preambulumbekezdése).

      1284 Először is, a Bizottság kijelenti, a megtámadott határozatban a jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy a Microsoft szándékosan,
         vagy legalábbis gondatlanságból, megsértette az EK 82. cikket és az EGT‑Megállapodás 54. cikkét (a megtámadott határozat (1057) preambulumbekezdése).
         Másodszor, a Bizottság tagadja, hogy „új jogi szabályt” vezetett volna be, és megállapítja, a Microsoftnak tisztában kellett
         volna lennie azzal, hogy megsérti e rendelkezéseket (uo.). Harmadszor, elutasítja a Microsoft azon érvét, amely szerint a
         visszaélésszerű árukapcsolás nem kezdődhetett 1999‑ben, mivel bizonyos multimédia‑funkcionalitás már 1992‑ben be lett építve
         a Windowsba (uo.).

      1285 Harmadsorban a Bizottság megmagyarázza, hogyan számította ki a bírságot (a megtámadott határozat (1059)–(1079) preambulumbekezdése).

      1286 A Bizottság először a bírságnak a jogsértés súlya és időtartama alapján kiszámított alapösszegét határozta meg (a megtámadott
         határozat (1059)–(1078) preambulumbekezdése).

      1287 A Bizottság megállapítja, hogy a jogsértés súlyának értékeléséhez figyelembe kell vennie a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt
         hatását és az érintett földrajzi piac méretét (a megtámadott határozat (1060) preambulumbekezdése).

      1288 Ami a jogsértés jellegét illeti, a Bizottság a megtámadott határozat (1061)–(1068) preambulumbekezdésében felhívja a figyelmet
         a következő tényezőkre:

      –        a Bíróság számos alkalommal megállapította, hogy az információközlés erőfölényben lévő vállalkozások általi megtagadása, valamint
         az ilyen vállalkozások által érvényesített árukapcsolás jogellenes;

      –        a Microsoft több, mint 90%‑os piaci részesedésével erőfölénnyel rendelkezik az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek
         piacán;

      –        e piacot, valamint a megtámadott határozatban azonosított további két piacot jelentős közvetlen és közvetett hálózati hatások
         léte jellemzi;

      –        ilyen körülmények között a Microsoft erőfölényének más piacokra való kiterjesztésére irányuló stratégiát alkalmazott, amely
         két külön visszaélést valósít meg;

      –        ami az információk átadásának visszaélésszerű megtagadását illeti, a Microsoft olyan általános magatartássorozatot valósított
         meg, amely az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszere és a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszere közötti
         számos privilegizált kapcsolat létrehozására és saját előnyére történő kihasználására irányult, és amely az információnyújtás
         korábbi magasabb szintjétől való eltérést jelentett;

      –        e visszaélésszerű gyakorlat lehetővé teszi a Microsoft számára, hogy kiterjessze erőfölényét a munkacsoportszerverekhez való
         operációs rendszerek piacára, amely „jelentős értékkel” rendelkezik;

      –        e piac Microsoft általi meghódítása valószínűleg más hátrányos hatással is jár a versenyre nézve;
      –        ami a visszaélésszerű árukapcsolást illeti, ez biztosítja, hogy a Microsoft ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerének
         széleskörű elterjedtségében a Windows Media Player is osztozik, amely elrettentő tényezőt jelent az OEM‑ek számára arra vonatkozóan,
         hogy harmadik gyártók multimédia‑lejátszóit az ügyfélszámítógépekre előre telepítsék, és árt a versenynek a folyamatos vételt
         lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacán;

      –        e visszaélésszerű gyakorlat továbbá jelentős hatással jár a versenyre az interneten keresztüli tartalomszolgáltatás és a multimédiaszoftver‑ipar
         területén;

      –        végül, a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacán fennálló erőfölény stratégiai átjárót jelenthet számos
         – köztük néhány rendkívül nyereséges – kapcsolódó piachoz.

      1289 A fenti pontban említett tényezők fényében a Bizottság arra a következtetésre jut, hogy a jogsértést – jellegét tekintve –
         „különösen súlyosnak” kell tekinteni (a megtámadott határozat (1068) preambulumbekezdése).

      1290 Ami a jogsértés piacra gyakorolt hatását illeti, a Bizottság megállapítja, hogy „a Microsoft által tanúsított, kizáró célzatú,
         erőfölényének más piacokra való kiterjesztésére irányuló magatartássorozat jelentős hatással jár a munkacsoportszerverekhez
         való operációs rendszerek és a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacán” (a megtámadott határozat (1069) preambulumbekezdése).

      1291 A Bizottság e megállapítást a következő tényezőkre alapítja:

      –        az interoperabilitásra vonatkozó információk átadásának visszaélésszerű megtagadása már lehetővé tette a Microsoft számára,
         hogy erőfölényre tegyen szert a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán, és fennáll a kockázata, hogy e
         piacon megszűnik a verseny (a megtámadott határozat (1070) preambulumbekezdése);

      –        a visszaélésszerű árukapcsolás már lehetővé tette a Microsoftnak, hogy vezető szerepre tegyen szert a folyamatos vételt lehetővé
         tévő multimédia‑lejátszók piacán, és a megtámadott határozatban megvizsgált bizonyítékok azt mutatják, hogy „lehet, hogy a
         piac már átrendeződőben van a [Windows Media Player] javára” (a megtámadott határozat (1071) preambulumbekezdése).

      1292 Ami az érintett földrajzi piac méretét illeti, a Bizottság kijelenti, hogy a megtámadott határozatban azonosított három piac
         az EGT egészét lefedi (a megtámadott határozat (1073) preambulumbekezdése).

      1293 A megtámadott határozat (1074) preambulumbekezdésében a Bizottság a fenti elemzésből azt a következtetést vonja le, hogy a
         Microsoft az EK 82. cikk és az EGT‑Megállapodás 54. cikkének különösen súlyos megsértését követte el, amelyre vonatkozóan
         a valószínű bírság 20 millió euró fölött lesz. A következő preambulumbekezdésben a Bizottság a súlyára tekintettel kezdeti
         összegként 165 732 101 eurót határoz meg, amely a bírság alapösszegének kiindulópontja (a továbbiakban: kiindulási összeg).

      1294 A megtámadott határozat (1076) preambulumbekezdésében a Bizottság kijelenti, hogy a Microsoftra gyakorolt kellő elrettentő
         hatás biztosítása érdekében, és a vállalkozás jelentős gazdasági erejének fényében a kiindulási összeget meg kell kétszerezni,
         így a bírság összege ebben a szakaszban 331 464 203 eurót tesz ki.

      1295 A jogsértés időtartamát illetően továbbá a Bizottság kijelenti, hogy az információszolgáltatás visszaélésszerű megtagadása
         1998 októberében kezdődött, és még nem ért véget, míg a visszaélésszerű árukapcsolás 1999 májusában kezdődött, és még nem
         ért véget (a megtámadott határozat (1077) preambulumbekezdése). A Bizottság arra a következtésre jut, hogy a Microsoft által
         elkövetett jogsértés teljes időtartama tehát öt évet és öt hónapot tesz ki, amely hosszú időtartamú jogsértésnek felel meg
         (uo.). A Bizottság ezért 50%‑kal növeli az előző pontban megállapított összeget, és így a bírság alapösszegét 497 196 304
         euróban állapítja meg (a megtámadott határozat (1078) preambulumbekezdése).

      1296 Másodszor, a Bizottság véleménye szerint nincsenek a jelen ügyben tekintetbe veendő súlyosító vagy enyhítő körülmények (a
         megtámadott határozat (1079) preambulumbekezdése). A bírság végső összegét így 497 196 304 euróban állapítja meg (a megtámadott
         határozat (1080) preambulumbekezdése).

      B –  A felek érvei
      1297 A Microsoft elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat 3. cikkében kirótt bírság az EK 82. cikk megsértésének
         hiányában teljes mértékben megalapozatlan.

      1298 Másodlagosan a Microsoft előadja, hogy a bírság túlzott és aránytalan, és ezért meg kell semmisíteni, vagy összegét jelentősen
         csökkenteni kell.

      1299 Elsőként a Microsoft azt állítja, hogy bírság kiszabása nem indokolt, ha a neki felrótt jogsértések „újszerű jogértelmezésből”
         következnek. Ezen állítása alátámasztásaként a Microsoft a Bizottság által versenyjogi ügyekben kiadott sajtóközlemények kivonataira
         hivatkozik (2001. április 20‑i sajtóközlemény, IP/01/584, és 2004. június 2‑i sajtóközlemény, IP/04/705), valamint a Bizottság
         azon gyakorlatára, hogy nem szab ki bírságot újszerű vagy összetett kérdéseket felvető ügyekben. Egyes ügyekben továbbá a
         Bizottság csupán jelképes bírságot szabott ki, mivel az érintett vállalkozások korábbi határozathozatali gyakorlatából nem
         következtethették volna ki könnyen, hogy magatartásuk sérti a versenyjogi szabályokat.

      1300 A Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság által a jelen ügyben alkalmazott elvek az ítélkezési gyakorlattól való jelentős
         eltérést jelentenek, és „a Bizottság elméleteinek az elmúlt öt évben az ügy előrehaladta során bekövetkezett jelentős változásának”
         eredményei.

      1301 Így azt a visszaélésszerű magatartást illetően, amely az interoperabilitásra vonatkozó információk versenytársak részére történő
         átadásának és felhasználása engedélyezésének megtagadásában állt, a Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság soha nem határozta
         meg pontosan az érintett információkat. A Microsoft megismétli, hogy a Sun nem azt kérte, adja licencbe szellemi tulajdonjogait
         a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek fejlesztésében való felhasználásra az EGT‑ben. Végül, a Bizottság álláspontja
         előzmények nélküli, amennyiben arra kötelezi a Microsoftot, hogy értékes szellemi tulajdonjogokat adjon licencbe a szerverekhez
         való Windows operációs rendszerekkel közvetlenül versengő termékek fejlesztésének megkönnyítése érdekében. Ezen okokból a
         Microsoft alapos okkal gondolhatta, hogy a jelen ügyben nem állnak fenn a Bíróság által megkövetelt rendkívüli körülmények.

      1302 Ezenkívül, azt a visszaélésszerű magatartást illetően, amely abban nyilvánult meg, hogy a Microsoft az ügyfélszámítógépekhez
         való Windows operációs rendszer hozzáférhetőségét a Windows Media Player szoftver egyidejű megvásárlásától tette függővé,
         a Microsoft mindenekelőtt megállapítja, hogy a Bizottság árukapcsolásra vonatkozó elméletét még csak nem is említette első
         kifogásközlésében. Ezt követően a Microsoft előadja, hogy ez az első alkalom, amikor a Bizottság úgy találta, hogy valamely
         termék „javított” funkcionalitás – jelen esetben a folyamatos vételre való képességet tartalmazó multimédia‑funkcionalitás –
         beépítésével való fejlesztése e terméknek e funkcionalitást nem tartalmazó változatának azonos áron történő egyidejű forgalmazása
         nélkül az EK 82. cikk megsértését jelentheti.

      1303 Másodsorban a Microsoft azt állítja, hogy a bírság összege túlzott. Ezen állítása alátámasztásaként érvek három csoportjára
         hivatkozik.

      1304 Először, azt állítja, hogy a bírság kiindulási összege nem indokolt. Mindenekelőtt ennek az összegnek 165 732 101 euróban
         történő megállapításának módja önkényes és nem megfelelően indokolt. Ezt követően a felperes vitatja a Bizottság azon állítását,
         hogy a jogsértés „különösen súlyos”. A Bizottságnak több mint öt évbe telt, amíg arra a következtetésre jutott, hogy a szóban
         forgó magatartás kifogásolható, és még több időbe telt a megfelelő korrekciós intézkedések meghatározása. Végül, a Microsoft
         arra hivatkozik, hogy nem állt módjában előre látni, hogy magatartása a versenyjogi szabályok megsértésének, azt pedig még
         kevésbé, hogy e szabályok „különösen súlyos” megsértésének tekinthető.

      1305 Válaszában a Microsoft vitatja a Bizottság azon állítását, hogy a jogsértések jelentős hatást gyakorolnak az érintett piacokra.

      1306 Szintén a válaszban a Microsoft arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem csak a „jogsértésekkel érintett […] termékeket” vette
         figyelembe a kiindulási összeg meghatározása során, hanem a Microsoft által a szerverekhez való operációs rendszerek piacán
         általában elért forgalmat vette alapul. Valójában a felperes e rendszerekből származó bevételeinek kevesebb mint egy negyede
         tulajdonítható a Bizottság által meghatározott értelemben vett munkacsoportszerverekhez való operációs rendszereknek.

      1307 Másodszor a Microsoft azt állítja, hogy a Bizottság helytelenül járt el, amikor megkétszerezte a kiindulási összeget a Microsoft
         „jelentős gazdasági erejére” és az elrettentő hatás biztosításának szükségességére tekintettel. A Bizottság nem állítja, hogy
         a Microsoft vonakodott volna jogszerű magatartást tanúsítani, épp ellenkezőleg, Monti úr – aki akkoriban a Bizottság versenypolitikáért
         felelős tagja volt, – elismerően nyilatkozott a Microsoftnak a békés megállapodás elérése érdekében a jelen esetben tett erőfeszítéseiről
         és csapata tagjainak professzionalizmusáról. A Bizottság nem hivatkozhat továbbá más vállalkozások hasonló jogsértések elkövetésétől
         való visszatartásának szükségességére sem. Végül, a bírság kiindulási összege a Microsoft világméretű forgalmán és nyereségén
         alapul, és ugyanezeket a számokat használják fel az elrettentő hatás érdekében alkalmazott szorzó indokolásához (a megtámadott
         határozat 1342. lábjegyzete), amely „ugyanazon tényező kétszeri figyelembe vételének” minősül. A megtámadott határozat 1342. lábjegyzetében
         említett további tényezők nem indokolják a kiindulási összeg megkétszerezését.

      1308 Harmadszor, a Microsoft azt állítja, hogy túlzott a bírság kiindulási összege kétszeresének 50%‑kal történő emelése a jogsértés
         időtartama miatt. Először is, a Bizottság nem vette figyelembe azokat az intézkedéseket, amelyeket a Microsoft a Bizottság
         által tárgyalásaik során és a kifogásközléseiben felvetett problémák megoldása érdekében tett, sem a Microsoft által az egyesült
         államokbeli egyezség keretében vállalt kötelezettségeket. Ezt követően a Microsoft előadja, hogy a Bizottság nem vette tekintetbe
         a közigazgatási eljárás időtartamát, az pedig nem kifogásolható, hogy a Microsoft megpróbált egyezségre jutni a Bizottsággal.
         A Microsoft hozzáteszi, hogy nem szüntethette volna meg az állítólagos jogsértéseket korábban, mivel „a Bizottság elméletei
         jelentősen változtak hat év során”.

      1309 A Bizottság véleménye szerint a Microsoft fő érvelését el kell utasítani, mivel ez utóbbi nem támasztotta alá, hogy a Bizottság
         tévedett volna annak megállapítását illetően, hogy a Microsoft megsértette az EK 82. cikket.

      1310 A Bizottság szintén vitatja a Microsoft által másodlagosan előadott érvet.

      1311 Elsődlegesen a Bizottság fenntartja, hogy a bírság indokolt.

      1312 Először is, úgy érvel, hogy nem alkalmazott semmilyen új jogi szabályt a jelen ügyben.

      1313 Így az információszolgáltatás visszaélésszerű megtagadását illetően a Bizottság tekintetbe vette azt a lehetőséget, hogy „[szellemi
         tulajdonjogokról] is szó van”. Következésképpen a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ügyben hozotthoz hasonló ítéletekre
         való hivatkozással a megtámadott határozat jelentős részét annak bizonyításának szentelte, hogy rendkívüli körülmények között
         a szellemi tulajdonjogok licencbe adásának megtagadása jelenthet erőfölénnyel való visszaélést. Ezenkívül, mivel a 91/250
         irányelv preambulumbekezdéseiben kifejezetten szerepel, hogy az interoperabilitásra vonatkozó információk visszatartása az
         erőfölénnyel való visszaélésnek minősülhet, a Microsoft nem hivatkozhat komolyan arra, hogy nem volt tisztában azzal, hogy
         megsérti az EK 82. cikket.

      1314 A Bizottság emlékeztet arra, hogy már korábban cáfolta a Microsoftnak a Sun kérése terjedelmére vonatkozó érveit, és megállapította,
         hogy az ítélkezési gyakorlat nem zárja ki annak lehetőségét, hogy a szerzői jog jogosultjának termékei versenyezni fognak
         a licencbe vevő jövőbeli termékeivel. A viszonválaszban a Bizottság továbbá előadja, hogy már az első kifogásközlés időpontjában
         azonosított „meghatározott mennyiségű, a Microsoft által jogellenesen visszatartott információt”, és megismétli, a Microsoft
         tisztában volt azzal, hogy versenytársaitól megtagadta a megtámadott határozatban említett interoperabilitásra vonatkozó információkhoz
         való hozzáférést.

      1315 A visszaélésszerű árukapcsolást illetően a Bizottság elismeri, hogy a jelen ügy eltérhet a korábbi árukapcsolásos ügyektől
         annyiban, hogy a megtámadott határozatban vizsgálta e magatartás tényleges hatásait. Azonban nem vonható le az a következtetés,
         hogy a Bizottság új elméletet alkotott, megállapításai közismert jogi és gazdasági elveken alapulnak.

      1316 Másodszor, a Bizottság előadja, hogy a Microsoft, jelentős pénzügyi és jogi erőforrásaira tekintettel képes volt előre megjósolni,
         hogy az egyik piacon fennálló erőfölényét a másik piac meghódítására való felhasználására irányuló magatartása visszaélésszerűnek
         fog minősülni. A közösségi bíróságok továbbá következetesen elutasították azt az érvet, amely szerint nem kell bírságot kiszabni,
         ha az érintett vállalkozás nem lehetett tisztában azzal, hogy megsérti a versenyjogi szabályokat. Végül, a Microsoft nem hivatkozhat
         arra a tényre, hogy a Bizottság más ügyben nem szabott ki bírságot az érintett vállalkozásra.

      1317 Másodsorban, a Bizottság azt állítja, hogy a bírság nem túlzott, és rámutat arra, hogy az a Microsoft 2003. június 30‑ával
         záruló üzleti évben elért világméretű forgalmának mindössze 1,62%‑át teszi ki.

      1318 Először is, a Bizottság a bírság összegének meghatározását illetően mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és nem köteles meghatározott
         matematikai képleteket alkalmazni. Indokolási kötelezettsége nem követeli meg, hogy határozatában számszerűleg jelölje meg
         a bírság kiszámításához felhasznált tényezőket. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑szerződés 65. cikkének
         (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatással (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o., a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) összhangban a jogsértés súlyát a
         jogsértés jellegének, piacra gyakorolt hatásának és az érintett földrajzi piac méretének fényében értékelte.

      1319 A Bizottság a bírság kiindulási összegét nem a Microsoft világméretű forgalma alapján állapította meg, hanem az EGT területén
         az ügyfélszámítógépekhez és munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán elért forgalma alapján. Az ellenkérelem
         217. lábjegyzetében a Bizottság kijelenti, hogy a kiindulási pont e forgalom 7,5%‑át képviseli. A Bizottság arra a következtetésre
         jut, hogy a Microsoft azon állítása, amely szerint ugyanazon tényező kétszeri figyelembe vételéről van szó, nem megalapozott.
         A Microsoft azon állítására válaszul, amely szerint a szerverekhez való operációs rendszerek piacán általában elért forgalmát
         vette számításba, a Bizottság kijelenti, hogy a Microsoft által a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerekre vonatkozó
         információkérésre válaszul közölt adatokra támaszkodott. A Bizottság itt a Microsoft által 2004. március 9‑én neki küldött
         levelére hivatkozik (a viszonválasz D.16. sz. melléklete).

      1320 Másodszor, a Bizottság azt állítja, hogy jogszerűen alkalmazott kétszeres szorzót a bírság kiindulási összegét illetően. A
         kiindulási összeg a Microsoft előző üzleti évi forgalma kevesebb mint 1%‑ának felelt meg, így a bírság nem rendelkezett volna
         kellő elrettentő erővel. A szorzó meghatározásakor számításba vette a tényt, hogy a nagyobb méretű vállalkozások általában
         rendelkeznek olyan erőforrásokkal, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy jobban tisztában legyenek a versenyjogi követelményekkel
         és következményekkel, mint a kisebb vállalkozások.

      1321 A Bizottság előadja továbbá, hogy az ítélkezési gyakorlatból világosan kiderül, a Bizottság által a bírságok összegének meghatározásakor
         követhető elrettentési cél annak biztosítása, hogy a vállalkozások a Közösségben, illetve az EGT‑ben végzett tevékenységük
         során tiszteletben tartsák a Szerződés által lefektetett versenyszabályokat (az Elsőfokú Bíróság T‑224/00. sz., Archer Daniels
         Midland és Archer Daniels Midlands Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.]
         110. és 111. pontja). Ebből az következik, hogy a közösségi versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok elrettentő
         erejét nem lehet kizárólag a bírsággal sújtott vállalkozás egyedi helyzetének fényében megítélni. Nem csak e vállalkozást
         kell visszatartani ugyanazon jogsértés megismétlésétől vagy a versenyjogi szabályok megsértésétől, hanem más, „hasonló méretű
         és hasonló erőforrásokkal rendelkező” vállalkozásokat is vissza kell tartani hasonló jogsértések elkövetésétől.

      1322 A Bizottság hangsúlyozza továbbá, nem állította, hogy a Microsoft hátráltatta volna vizsgálatát, és hogy nem talált semmilyen
         súlyosító körülményt a Microsoft részéről.

      1323 Harmadszor, a Bizottság tagadja, hogy túlzott lenne az 50%‑os emelés, amelyet a jogsértés súlyára tekintettel megállapított
         összegre alkalmazott az időtartam tekintetbe vétele érdekében. E tekintetben általános gyakorlatát követte, amely szerint
         hosszú időtartamú jogsértés esetén a jogsértésben való részvétel minden éve után 10%‑kal emeli a bírság összegét.

      1324 A Bizottság előadja, hogy a Microsoft nem hivatkozhat azokra az intézkedésekre, amelyeket a Bizottság által felvetett problémák
         megoldása érdekében vagy az egyesült államokbeli egyezség keretében tett, mivel ezek nem bírnak relevanciával a jogsértés
         időtartamának kiszámítása szempontjából. A Bizottság a megtámadott határozat (241), (242) és (270)–(279) preambulumbekezdésére
         hivatkozva előadja, hogy ezek az intézkedések nem szüntették meg a jogsértést.

      1325 Végül a Bizottság vitatja a Microsoftnak a közigazgatási eljárás időtartamára vonatkozó érvét és megállapítja, hogy ez az
         időtartam az ügy összetettségére és a Microsoft védelemhez való joga biztosításának szükségességére tekintettel objektív módon
         indokolt volt.

      C –  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      1326 A jelen beadványok alapján az Elsőfokú Bíróságnak meg kell vizsgálnia a megtámadott határozat 3. cikkének jogszerűségét, és
         szükség esetén, élve korlátlan felülvizsgálati jogkörével, meg kell semmisítenie vagy csökkentenie kell az e cikk által a
         Microsoftra rótt bírság összegét.

      1327 A Bizottság egységes bírságot szabott ki a Microsoftra a megtámadott határozat 2. cikkében megállapított két visszaélésre.
         E határozat (1061)–(1069) preambulumbekezdéséből világosan kiderül, hogy a Bizottság, míg elismerte két különálló visszaélés
         fennállását, mégis úgy ítélte meg, hogy a Microsoft egyetlen jogsértést követett el, nevezetesen azt, hogy az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek piacán fennálló erőfölényének más piacokra való kiterjesztésében megnyilvánuló stratégiát alkalmazott
         (lásd különösen a megtámadott határozat (1063) preambulumbekezdését).

      1328 A megtámadott határozat (1054)–(1080) preambulumbekezdéséből következik, hogy – bár a megtámadott határozat ezt kifejezetten
         nem mondja ki – a Bizottság a bírságok összegét a bírságkiszabási iránymutatásban leírt módszer alapján számította ki.

      1329 A Microsoft elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat 3. cikkét meg kell semmisíteni, mivel – tekintettel
         arra, hogy nem került sor az EK 82. cikk megsértésére – a bírságnak nincs jogalapja.

      1330 Ezt az érvet el kell utasítani. Az interoperabilitásra vonatkozó információk átadása és felhasználásuk engedélyezése megtagadásának
         értékeléséből, valamint az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer és a Windows Media Player árukapcsolásának
         értékeléséből következik, hogy a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a Microsoft e két magatartás tanúsításával megsértette
         az EK 82. cikket.

      1331 Másodlagosan a Microsoft arra hivatkozik, hogy a bírság túlzott és aránytalan, és ezért meg kell semmisíteni, vagy jelentősen
         csökkenteni kell. Nevezetesen, a megtámadott határozat 2. cikkében hivatkozott kétféle magatartás az erőfölénnyel való visszaélés
         két teljesen új formája, és a Microsoft nem tudta volna előre megjósolni, hogy az általa kifejlesztett értékes technológiához
         kapcsolodó szellemi tulajdonjogainak gyakorlásában, valamint egy létező termékhez új technológia hozzáadásában megnyilvánuló
         magatartását a Bizottság az EK 82. cikk megsértéseként fogja értelmezni.

      1332 Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a Microsoft által másodlagosan előadott érvek megalapozatlanok, és különösen, a Microsoft
         nem bizonyította, hogy a Bizottság tévedett volna a jogsértés súlyának és időtartamának értékelése vagy a bírság megállapítása
         során.

      1333 Emlékeztetni kell arra, hogy az első visszaéléssel összefüggő kérdések vizsgálata során az Elsőfokú Bíróság megerősítette
         a Bizottság azon megállapításának megalapozottságát, amely szerint az információk átadásának Microsoft általi megtagadása
         – azon feltevésből kiindulva, hogy a megtagadás a Microsoft szellemi tulajdonjogainak harmadik fél részére történő licencbe
         adásának megtagadását jelentheti – visszaélésszerű, mivel először is, az ítélkezési gyakorlatban megállapított rendkívüli
         körülmények között került rá sor, amelyek a hatékony piaci verseny fenntartásához fűződő közérdekből lehetővé teszik a szellemi
         tulajdonjogok jogosultjának kizárólagos jogaiba való beavatkozást, és másodszor, nem volt objektív módon igazolható.

      1334 Szintén emlékeztetni kell arra, hogy a második visszaéléssel összefüggő kérdések vizsgálata során az Elsőfokú Bíróság megállapította,
         hogy a Bizottság a jogilag megkövetelt módon bizonyította, az a tény, hogy a Microsoft az ügyfélszámítógépekhez való Windows
         operációs rendszer hozzáférhetőségét a Windows Media Player szoftver egyidejű megvásárlásától tette függővé, teljesítette
         az EK 82. cikk értelmében vett visszaélésszerű árukapcsolás megállapításához szükséges feltételeket, és e magatartás nem volt
         objektív módon igazolható.

      1335 Elsősorban, a Microsoft azon érvét illetően, amely szerint a megtámadott határozat 2. cikkében megállapított két visszaélés
         „újszerű jogértelmezésből” adódik, (lásd a fenti 1299–1302. pontot), elegendő megjegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
         határozat megsemmisítésére irányuló két kereseti kérelem vizsgálata során már megállapította, hogy a Microsoft érve megalapozatlan.
         E vizsgálatból kitűnik, hogy a Bizottság nem alkalmazott új jogi szabályt a jelen ügyben.

      1336 Így, először is, ami a megtámadott határozat 2. cikkének a) pontjában megállapított visszaélést illeti, mint az már kifejtésre
         került, a tényállás idején a Bíróság a fenti 107. pontban hivatkozott Magill‑ügyben hozott ítéletében már megállapította,
         hogy a szellemi tulajdonjog jogosultja részéről a licencbe adás megtagadása, még ha ezt erőfölényben lévő vállalkozás teszi
         is, önmagában nem jelenthet erőfölénnyel való visszaélést, a kizárólagos jog gyakorlása a jogosult részéről azonban rendkívüli
         körülmények között visszaélésszerű magatartáshoz vezethet.

      1337 A Microsoft azon állítása, amely szerint nem lehetett könnyen tisztában azzal, hogy magatartása versenyjogi szabályokat sért,
         továbbá nehezen egyeztethető össze a közigazgatási eljárás során képviselt álláspontjával. A Microsoft tulajdonképpen azt
         állította, ha a Bizottság megállapítaná, hogy az információk átadásának szóban forgó megtagadása visszaélésnek minősül, ez
         felboríthatná a 91/250 irányelvvel létrehozott „kényes egyensúlyt a szerzői jog és a versenypolitikák között” (a megtámadott
         határozat (743) preambulumbekezdése). Meg kell jegyezni, hogy ezen irányelv huszonhatodik preambulumbekezdése rögzíti, hogy
         az irányelv rendelkezései „nem érintik a[z EK 81. és 82.] cikke szerinti versenyszabályok alkalmazását, ha egy erőfölényben
         lévő gyártó megtagadja az ebben az irányelvben meghatározott interoperabilitáshoz szükséges információ rendelkezésre bocsátását”.

      1338 A fentiekből következik, hogy a Bizottság helyesen vonta le azt a következtetést, hogy a Microsoftnak tisztában kellett volna
         lennie azzal, hogy a szóban forgó megtagadás sértheti a versenyjogi szabályokat.

      1339 Ugyanez vonatkozik, másodszor, a megtámadott határozat 2. cikkének b) pontjában megállapított visszaélésre is, mivel az új
         elmélet alkalmazására alapított érveket az Elsőfokú Bíróság már az árukapcsolás kérdésének vizsgálata során elutasította (lásd
         különösen a fenti 859. és 863–868. pontot). Az Elsőfokú Bíróság ezért megállapítja, hogy a Bizottság helyesen állította a
         megtámadott határozat (1057) preambulumbekezdésében, hogy a szóban forgó árukapcsolásra vonatkozó vizsgálata és azon következtetése,
         amely szerint a Microsoft magatartása visszaélésszerű, következetes gyakorlaton alapult, amely különösen a Hilti és a Tetra
         Pak II ügyekben mutatkozott meg.

      1340 A tény, hogy a visszaélésszerű árukapcsolást a Bizottság nem említette az első kifogásközlésben, nem bír jelentőséggel azon
         kérdés szempontjából, hogy a Bizottság új jogi elméletet alkalmazott‑e.

      1341 Az az állítás sem tartható fenn, amely szerint a megtámadott határozat volt az első olyan határozat, amelyben a Bizottság
         visszaélésszerűnek minősítette egy termék „javított” funkcionalitás beépítésében megnyilvánuló fejlesztését. Mint azt az Elsőfokú
         Bíróság a fenti 936., 937. és 1221. pontban megállapította, e termék beépítését nem műszaki okok indokolták. Továbbá, a fenti
         935. pontban kifejtett indokokból, ez az állítás nem érvényteleníti a Bizottság azon megállapítását, amely szerint két különálló
         termékről van szó, amely a fenti 859. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint az egyik olyan feltétel, amelynek alapján
         a visszaélésszerű árukapcsolás azonosítható.

      1342 A fenti megfontolásokból következik, hogy a Microsoft nem hivatkozhat megalapozottan arra, hogy a Bizottságnak nem kellett
         volna bírságot kiszabnia, illetve jelképes bírságot kellett volna kiszabnia.

      1343 Másodsorban szintén el kell utasítani a Microsoft azon érvét, amely szerint a bírság túlzott mértékű. Az Elsőfokú Bíróság
         véleménye szerint a Bizottság helyesen értékelte a jogsértés súlyát és időtartamát.

      1344 Először is, ami a jogsértés súlyát illeti, előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a szóban forgó két visszaélés az erőfölény
         kiterjesztésében megnyilvánuló jogsértés részét képezi, amely keretében a Microsoft az ügyfélszámítógépekhez való operációs
         rendszerek piacán fennálló erőfölényét arra használta fel, hogy ezen erőfölényét kiterjessze két kapcsolódó piacra, nevezetesen
         a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek és a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacára.

      1345 Mindenekelőtt, ami a megtámadott határozat 2. cikkének a) pontjában megállapított visszaélést illeti, a Bizottság a jogsértés
         súlyát a jogsértés jellegének (a megtámadott határozat (1064) és (1065) preambulumbekezdése), a piacra gyakorolt tényleges
         hatásának (a megtámadott határozat (1069) és (1070) preambulumbekezdése), valamint az érintett földrajzi piac méretének (a
         megtámadott határozat (1073) preambulumbekezdése) figyelembe vételével értékelte. A Bizottság a jogsértést, amelynek e visszaélés
         részét képezte, „különösen súlyosnak”, és így 20 millió eurót meghaladó összegű bírsággal büntethetőnek minősítette.

      1346 Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság által az előző pontban említett preambulumbekezdésekben figyelembe vett
         megfontolások indokolják a jogsértés „különösen súlyosnak” minősítését. Ezt az értékelést a Microsoft érvei nem kérdőjelezik
         meg.

      1347 Az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy a Microsoft számos – az ügy iratai között található – belső dokumentuma alátámasztja, hogy
         a Microsoft – ezen erőfölény kiterjesztése útján – kihasználta az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek piacán fennálló
         erőfölényét, hogy megerősítse piaci helyzetét a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán. Így a megtámadott
         határozat (774) preambulumbekezdésében a Bizottság idéz Bayer úr, a Microsoft egyik felsőbb vezetője által Madigan úrnak,
         a Microsoft másik felsőbb vezetőjének küldött e‑mailből, amelyben az előbbi kijelenti, hogy „[a Microsoftnak] hatalmas előnye
         van a vállalati számítástechnikai piacon […] a Windows asztali számítógépekkel kapcsolatos erőfölényének kiterjesztése révén”.

      1348 A megtámadott határozat következő preambulumbekezdésében a Bizottság e két igazgató közötti másik e‑mail részletére hivatkozik,
         amely azt mutatja, hogy a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacának meghódítását úgy tekintették, mint ugyanezen,
         az erőfölény kiterjesztésére irányuló stratégia internetet célzó alkalmazásának eszközét. E bekezdés a következőképpen szól:

      „Az erőfölény elérése az internet szerverinfrastruktúrája területén keményebb dió, [de] a vállalkozások hálózataiból kiindulva
         sikerülhetne, ha ott erőfölénybe tudnánk kerülni (és szerintem ez lehetséges).”

      1349 Továbbá, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (778) preambulumbekezdésében helytállóan megállapítja, egy B. Gates
         által 1997 februárjában tartott beszéd részletéből világosan kiderül, hogy a Microsoft legfelsőbb vezetői az interoperabilitást
         az erőfölény kiterjesztésére irányuló stratégia egyik eszközének tekintették. A beszéd részlete a következőképpen szól:

      „Amit most próbálunk, az a szerverek fölötti ellenőrzésünk felhasználása új protokollok létrehozására és különösen a Sun és
         az Oracle kizárására […] Nem tudom, hogy sikerülni fog‑e vagy nem, de ezt próbáljuk meg elérni.”

      1350 Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy B. Gates beszédét 1997 februárjában tartotta, jóval az előtt az időpont előtt, hogy a
         Microsoft elutasította az 1998. szeptember 15‑i levélben foglalt kérést. Ennek alapján a Bizottság helyesen állapította meg,
         hogy a Microsoft elutasítása átfogó stratégia részét képezte, amelynek célja az ügyfélszámítógépekhez való operációs rendszerek
         piacán fennálló erőfölényének a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek kapcsolódó piacán fennálló erőfölényének
         erősítésére való felhasználása volt.

      1351 Következőként, ami a Windows Media Player és a Windows a megtámadott határozat 2. cikkének b) pontjában megállapított árukapcsolását
         illeti, az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság szintén helyesen értékelte a jogsértés súlyát, amikor azt „különösen
         súlyosként” jellemezte.

      1352 Meg kell jegyezni, hogy a Bay úr által 1999 januárjában B. Gatesnek küldött e‑mailből (lásd a fenti 911. pontot) következik,
         hogy a második visszaélés is az erőfölény más piacokra való kiterjesztésére irányuló stratégia részét képezte.

      1353 Másodszor, a Bizottság helyesen állapította meg a megtámadott határozat (1068) preambulumbekezdésében, hogy a jogsértés jellegét
         tekintve az EK 82. cikk és az EGT‑Megállapodás 54. cikkének különösen súlyos megsértését jelentette.

      1354 Az árukapcsolási gyakorlatot a közösségi bíróságok már korábban jogellenesnek minősítették, nevezetesen a Hilti és a Tetra
         Pak II ügyekben, és a kifogásolt magatartás megfelelt az ezen ítéletekben megfogalmazott feltételeknek. Különösen emlékeztetni
         kell arra, hogy – mint az a fenti 859. és 863–868. pontban már kifejtésre került – a Bizottság a jelen ügyben nem alkalmazott
         új jogi elméletet, amikor megvizsgálta, hogy a versenytársak piacról való kizárásának feltétele megvalósul‑e.

      1355 A Bizottság továbbá helyesen állapította meg a megtámadott határozat (1066) preambulumbekezdésében, hogy az árukapcsolás lehetővé
         tette, hogy a Windows Media Player a világon mindenütt jelen legyen, ami visszatartó tényezőt jelent az OEM‑ek számára arra
         vonatkozóan, hogy ügyfélszámítógépeikre versengő multimédia‑lejátszókat telepítsenek előre, és árt a versenynek a folyamatos
         vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacán (lásd a fenti 1031–1058. pontot).

      1356 Végül, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (1067) preambulumbekezdésében helyesen hangsúlyozza, a visszaélésszerű
         árukapcsolás jelentős hatást gyakorolt az interneten keresztüli tartalomszolgáltatásra és a multimédia‑szoftver iparra is.
         Mint azt az Elsőfokú Bíróság a fenti 1060–1075. pontban kifejtette, a széleskörű elterjedtség, amelyet a Windows Media Player
         ezen árukapcsolásnak köszönhetően élvez, arra ösztönzi a tartalomszolgáltatókat, hogy Windows Media formátumokban terjesszék
         tartalmaikat, a szoftverfejlesztőket pedig arra, hogy úgy fejlesszék termékeiket, hogy azok a Windows Media Player egyes funkcionalitásaira
         támaszkodjanak, annak ellenére, hogy a versengő multimédia‑lejátszók hasonló, vagy esetleg jobb minőségűek. Az Elsőfokú Bíróság
         a fenti 1076. pontban szintén kimutatta, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (897)–(899) preambulumbekezdésében helyesen
         állapította meg, hogy a visszaélésszerű árukapcsolás egyes kapcsolódó piacokra is hatást gyakorolt.

      1357 Harmadszor, a Bizottság a megtámadott határozat (1069) és (1071) preambulumbekezdésében helyesen állapította meg, hogy a visszaélésszerű
         árukapcsolás jelentős hatással jár a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piacára nézve. Az árukapcsolás lehetővé
         tette a Microsoft számára, hogy a Windows Media Playerrel piacvezető szerepre tegyen szert.

      1358 Negyedszer, nem vitatott, hogy a folyamatos vételt lehetővé tévő multimédia‑lejátszók piaca az EGT egészét magában foglalja
         (a megtámadott határozat (1073) preambulumbekezdése).

      1359 A fenti 1344–1358. pontokban leírt megfontolásokból következik, hogy a Bizottság helyesen járt el, amikor a jogsértés miatt
         kiszabott bírság kiindulási összegeként 20 millió euró minimum összeget vett alapul.

      1360 A jelen ügyben a jogsértés jellegének, az érintett termékpiacokra gyakorolt hatásának és e piacok földrajzi méretének figyelembe
         vételével a Bizottság egységes kiindulási összeget vett alapul, amelyet 165 732 101 euróban állapított meg (a megtámadott
         határozat (1075) preambulumbekezdése). A megtámadott határozatban a Bizottság nem magyarázza meg, mit képvisel ez az összeg,
         vagy hogyan oszlik meg a két visszaélés között. Az ellenkérelem 217. lábjegyzete és a Microsoft 2004. március 9‑i levelének
         (lásd a fenti 1319. pontot) együttes olvasata alapján azonban nyilvánvaló, hogy ez az összeg a Microsoftnak az EGT területén,
         az ügyfélszámítógépekhez és a munkacsoportszerverekhez való operációs rendszerek piacán a 2003. június 30‑ával záruló üzleti
         évben elért éves forgalmának 7,5%‑át teszi ki. Ellentétben a Microsoft állításával, nem tekinthető úgy, hogy a kiindulási
         összeget önkényesen állapították volna meg.

      1361 Ami a Microsoft azon állítását illeti, amely szerint a Bizottság nem indokolta meg, hogy miért 165 732 101 euróban állapította
         meg a kiindulási összeget, elegendő megállapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolási kötelezettség
         nem kötelezi a Bizottságot határozatában a bírság kiszámításának módjára vonatkozó számszerű tényezők megjelölésére (a Bíróság
         C‑291/98 P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9991. o.] 76. és 80. pontja,
         és a fenti 95. pontban hivatkozott, Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 464. pontja).

      1362 A Microsoft azon állítása sem tartható fenn, amely szerint a Bizottság a szerverekhez való operációs rendszerek piacán általában
         elért forgalmát vette figyelembe, azaz a megtámadott határozatban azonosított második piacnál tágabb piacot. A Bizottság azokra
         az adatokra támaszkodott, amelyeket a Microsoft 2004. március 9‑i levelében (lásd a fenti 1319. pontot) közölt a 2004. március
         2‑i információkérésére válaszul (a viszonválasz D.16. sz. melléklete), amely kifejezetten azon munkacsoportszerverekhez való
         Windows operációs rendszerekre vonatkozott, amelyeket a Microsoft abban az időben még forgalmazott.

      1363 Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint továbbá a Bizottság helyesen járt el, amikor kétszeres szorzót alkalmazott erre az összegre
         annak biztosítása érdekében, hogy a bírság kellő elrettentő erővel bírjon, és tekintetbe vegye a Microsoft jelentős gazdasági
         erejét. Mivel nagyon valószínű, hogy a Microsoft legalábbis az elkövetkező években megőrzi erőfölényét az ügyfélszámítógépekhez
         való operációs rendszerek piacán, nem zárható ki, hogy további lehetőségei lesznek erőfölényének más kapcsolódó piacokra való
         kiterjesztésére. A Microsoft ellen továbbá az Egyesült Államokban már volt folyamatban eljárás a szóban forgó visszaélésszerű
         árukapcsoláshoz hasonló gyakorlat miatt, nevezetesen Internet Explorer böngészője és az ügyfélszámítógépekhez való Windows
         operációs rendszer árukapcsolása miatt, és nem zárható ki annak lehetősége, hogy a jövőben más alkalmazásszoftverrel is elköveti
         ugyanezt a típusú jogsértést.

      1364 Másodszor, ami a jogsértés időtartamát illeti, el kell utasítani a Microsoft azon érvét, amely szerint a bírság alapösszegének
         50%‑kal történő emelése túlzott. Mint azt az Elsőfokú Bíróság az interoperabilitásra vonatkozó információk átadása megtagadásával
         kapcsolatos kérdések második részének vizsgálata során már megállapította, a Bizottság helyesen állapította meg, hogy az 1998.
         október 6–i levél a Sun által kért információk közlésének megtagadását tartalmazta. Következésképpen a Bizottság helyesen
         állapította meg, hogy a Microsoft ettől az időponttól kezdődően megvalósította az EK 82. cikk megsértését. Megállapítást nyert,
         hogy a jogsértés a megtámadott határozat meghozatalának időpontjáig folyamatos volt, és hogy 1999 májusától egy másik visszaélésszerű
         magatartás is hozzáadódott ehhez a jogsértéshez.

      1365 Harmadszor, az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Bizottság helyesen ítélte meg, hogy a jelen ügyben sem súlyosító, sem
         enyhítő körülményeket nem kell figyelembe venni.

      1366 A fenti megfontolásokból következik, hogy a Microsoft azon érvét, amely szerint a bírság túlzott és aránytalan, el kell utasítani.

      1367 A keresetet tehát, mint megalapozatlant, el kell utasítani, amennyiben az a bírság megsemmisítésére vagy csökkentésére irányul.

       A költségekről
      1368 Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. A 87. cikk 3. §‑a szerint az Elsőfokú Bíróság részleges pernyertesség esetén, illetve rendkívüli
         okból elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását vagy azt, hogy a felek mindegyike maga viselje saját költségeit.

      1369 A jelen ügyben a Microsoft pervesztes lett a megtámadott határozat teljes egészében történő megsemmisítésére irányuló kereseti
         kérelme vonatkozásában, valamint a bírság megsemmisítésére vagy összegének csökkentésére irányuló kereseti kérelme vonatkozásában,
         a Bizottság pedig pervesztes lett a kereset maga teljességében történő elutasítására irányuló kereseti kérelme vonatkozásában.

      1370 Az alapeljárást illetően a jelen körülmények között helyénvaló a költségek megosztásának elrendelése. A Microsoft viseli saját
         költségei 80%‑át, illetve a Bizottság költségei 80%‑át, ez utóbbinak a CompTIA, az ACT, a TeamSystem, a Mamut, a DMDsecure
         és társai, valamint az Exor beavatkozása miatt felmerült költségei kivételével. A Bizottság viseli saját költségei 20%‑át,
         illetve a Microsoft költségei 20%‑át, ez utóbbinak az SIIA, az FSFE, az Audiobanner.com és az ECIS beavatkozása miatt felmerült
         költségei kivételével.

      1371 Az ideiglenes intézkedés iránti eljárásban a Microsoft viseli saját költségeit, valamint a Bizottság költségeit, a Bizottságnak
         a CompTIA, az ACT, a TeamSystem, a Mamut, a DMDsecure és társai, valamint az Exor beavatkozása miatt felmerült költségei kivételével.

      1372 A CompTIA, az ACT, a TeamSystem, a Mamut, a DMDsecure és társai, valamint az Exor maguk viselik a saját költségeiket, beleértve
         az ideiglenes intézkedés iránti eljárással kapcsolatos költségeket is. Mivel a Bizottság nem kérte, hogy e beavatkozókat az
         Elsőfokú Bíróság kötelezze azon költségek viselésére, amelyek beavatkozásuk miatt a Bizottság részéről felmerültek, így e
         beavatkozók csak saját költségeiket viselik.

      1373 Az SIIA, az FSFE, az Audiobanner.com és az ECIS költségeit a Microsoft viseli, beleértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárással
         kapcsolatos költségeket is

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (nagytanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      Az Elsőfokú Bíróság megsemmisíti az [EK] 82. cikk és az EGT‑Megállapodás 54. cikke alkalmazására vonatkozó, a Microsoft Corp.
            elleni eljárásban (COMP/C‑3/37.792 – Microsoft‑ügy) 2004. május 24‑én hozott 2007/53/EK bizottsági határozat 7. cikkét, amennyiben
            az:
      –        elrendeli, hogy a Microsoft nyújtsa be az olyan mechanizmus létrehozására irányuló javaslatot, amely tartalmazza egy végrehajtást
            felügyelő független megbízott kijelölését, aki a Bizottságtól függetlenül jogosult hozzáférni a Microsoft által nyújtott támogatáshoz,
            a Microsoft információihoz, dokumentumaihoz, helyiségeihez és alkalmazottaihoz, valamint a Microsoft releváns termékeinek
            „forráskódjához”;
      –        megköveteli, hogy az e mechanizmus létrehozására irányuló javaslat úgy rendelkezzék, hogy a Microsoft viseli a végrehajtást
            felügyelő megbízott kinevezésével kapcsolatos valamennyi költséget – beleértve annak díjazását is;
      –        fenntartja a Bizottságnak a jogot, hogy határozattal hozza létre a fenti első és második francia bekezdésben említett mechanizmust.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      Az Elsőfokú Bíróság a Microsoftot kötelezi a saját költségei 80%‑ának, illetve a Bizottság költségei 80%‑ának viselésére,
            ez utóbbinak a The Computing Technology Industry Association, Inc., az Association for Competitive Technology, Inc., a TeamSystem
            SpA, a Mamut ASA, a DMDsecure.com BV, az MPS Broadband AB, a Pace Micro Technology plc, a Quantel Ltd, a Tandberg Television
            Ltd és az Exor AB beavatkozása miatt felmerült költségei kivételével.
      4)      A T‑201/04. R. sz. ügyben az ideiglenes intézkedés iránti eljárással kapcsolatos költségeket illetően az Elsőfokú Bíróság
            a Microsoftot kötelezi a saját költségeinek, illetve a Bizottság költségeinek viselésére, a Bizottságnak a The Computing Technology
            Industry Association, az Association for Competitive Technology, a TeamSystem, a Mamut, a DMDsecure.com, az MPS Broadband,
            a Pace Micro Technology, a Quantel, a Tandberg Television és az Exor beavatkozása miatt felmerült költségei kivételével.
      5)      Az Elsőfokú Bíróság a Microsoftot kötelezi a Software & Information Industry Association, a Free Software Foundation Europe,
            az Audiobanner.com és a European Committee for Interoperable Systems (ECIS) költségeinek viselésére, beleértve az ideiglenes
            intézkedés iránti eljárással kapcsolatos költségeket is.
      6)      Az Elsőfokú Bíróság a Bizottságot kötelezi a saját költségei 20%‑ának, illetve a Microsoft költségei 20%‑ának viselésére,
            ez utóbbinak a Software & Information Industry Association, a Free Software Foundation Europe, az Audiobanner.com és az ECIS
            beavatkozása miatt felmerült költségei kivételével.
      7)      A Computing Technology Industry Association, az Association for Competitive Technology, a TeamSystem, a Mamut, a DMDsecure.com,
            az MPS Broadband, a Pace Micro Technology, a Quantel, a Tandberg Television és az Exor maguk viselik a saját költségeiket,
            beleértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárással kapcsolatos költségeket is.

               Vesterdorf

               Jaeger

               Pirrung

               García‑Valdecasas

               Tiili

               Azizi

               Cooke

               Meij

               Forwood

               Martins Ribeiro

                     Wiszniewska‑Białecka

               Vadapalas

                     Labucka

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2007. szeptember 17‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                     B. Vesterdorf

               hivatalvezető

                     elnök

         Tartalomjegyzék
      A jogvita előzményei
      A megtámadott határozat
      I –  A szóban forgó termékpiacok és földrajzi piacok
      II –  Erőfölény
      III –  Erőfölénnyel való visszaélés
      A –  Az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása engedélyezésének megtagadása
      B –  Az ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszer és a Windows Media Player árukapcsolása
      IV –  Bírság és korrekciós intézkedések
      Az egyesült államokbeli antitrösztjog megsértése miatt indított eljárás
      Az eljárás
      A felek kérelmei
      Jogi háttér
      I –  A megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmekről
      A –  Előzetes kérdések
      1.  A közösségi bíróság felülvizsgálati jogának terjedelméről
      2.  Bizonyos mellékletek tartalmának elfogadhatóságáról
      B –  Az interoperabilitásra vonatkozó információk közlésének és ezen információk felhasználása engedélyezésének megtagadásáról
      1.  A közösségi bíróság által meghatározott, az erőfölényben lévő vállalkozás licencbe adásra való kötelezését lehetővé tevő
         feltételek jelen ügyben való teljesülésének hiányára alapított első részről

      a)  Bevezetés
      b)  Az interoperabilitás különféle fokairól és a megtámadott határozat 5. cikkében előírt korrekciós intézkedés alkalmazási
         köréről

      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      –  Ténybeli és technikai megállapítások
      –  A megtámadott határozatban hivatkozott információ természetéről
      –  A Bizottság által a megtámadott határozatban megkövetelt interoperabilitási fokról
      –  A megtámadott határozat 5. cikke a) pontjának alkalmazási köréről
      c)  A Microsoft kommunikációs protokolljainak szellemi tulajdonjog általi védettségére vonatkozó állításról
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      d)  A jogalap első részének alátámasztására felhozott tényleges érvekről
      i.  A visszaélésszerű magtartás értékelésének alapjául szolgáló körülményekről
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      ii.   Az interoperabilitásra vonatkozó információ nélkülözhetetlen jellegéről
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      –  Az állítólagos jogi hibáról
      –  Az állítólagos ténybeli tévedésről
      iii. A verseny kizárásáról
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      –  Az érintett piac meghatározásáról
      –  A piaci részesedések számítására használt módszerről
      –  Az alkalmazandó szempontról
      –  A piaci adatok és a versenyhelyzet elemzéséről
      iv. Az új termékről
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      v. Az objektív igazolhatóság hiányáról
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      2.  Az arra alapított második részről, miszerint a Sun nem kérte a Microsofttól annak a technológiának a szolgáltatását, amelynek
         a közlését a Bizottság elrendeli

      a)  A felek érvei
      b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      A Sun kérésének tartalmáról
      Az 1998. október 6‑i levél tartalmáról
      Az 1998. szeptember 15‑i levélben szereplő kérés földrajzi kiterjedése
      3.  Az arra alapított harmadik részről, miszerint a Bizottság nem vette megfelelően figyelembe a Közösségeket a TRIPs Megállapodás
         alapján terhelő kötelezettségeket

      a)  A felek érvei
      b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      C –  A Windows Media Player ügyfélszámítógépekhez való Windows operációs rendszerrel való árukapcsolásának kérdéséről
      1.  Ténybeli és műszaki megállapítások
      2.  Az első, az EK 82. cikk megsértésére alapított jogalapról
      a)  A visszaélésszerű árukapcsolás megállapításához szükséges feltételek
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      b)  Két külön termék létezéséről
      A megtámadott határozat
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      c)  Azon tényről, miszerint a fogyasztók nem választhatják a kapcsoló termék kapcsolt termék nélkül történő megszerzését
      A megtámadott határozat
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      d)  A verseny korlátozásáról
      A megtámadott határozat
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      e)  Az objektív igazolhatóság hiányáról
      A megtámadott határozat
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      f)  A TRIPs Megállapodás által a Közösségekre rótt kötelezettségek nem teljesítése
      A megtámadott határozat
      A felek érvei
      Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      3.  3. Az arányosság elvének megsértésére alapított második jogalapról
      a)  A megtámadott határozat
      b)  A felek érvei
      c)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      D –  A független, végrehajtást felügyelő megbízottról
      1.  A megtámadott határozat
      2.  A felek érvei
      3.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      II –  A bírság megsemmisítésére, illetve összegének csökkentésére irányuló kereseti kérelmekről
      A –  A megtámadott határozat
      B –  A felek érvei
      C –  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      A költségekről
      * Az eljárás nyelve: angol.