title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2005. november 24-i ítélete. # Sadas SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Az ARTHUR ET FELICIE közösségi szóvédjegy bejelentése - Az »Arthur« szóelemet tartalmazó korábbi ábrás védjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-346/04. sz. ügy

text:
      T‑346/04. sz. ügy
      Sadas SA
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az ARTHUR ET FELICIE közösségi szóvédjegy bejelentése – Az »Arthur« szóelemet magában foglaló korábbi ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – Az
            érintett áruk vagy szolgáltatások közötti hasonlóság – Értékelési szempontok
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont), és 43. cikk, (2) és (3) bekezdés)
      2.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló termékek,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség – Az „ARTHUR ET FELICIE” szóvédjegy és az „Arthur” szóelemet magában foglaló ábrás
            védjegy
      (40/94 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      3.      Közösségi védjegy – Az OHIM határozatai – Jogszerűség – A közösségi bíróság által végzett vizsgálat – Szempontok
      (40/94 tanácsi rendelet)
      1.      A közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján, a korábbi védjegyjogosult által benyújtott
         felszólalás vizsgálatakor az érintett áruk vagy szolgáltatások hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az áruk
         vagy szolgáltatások kapcsolatát jellemző összes releváns tényezőt. Ezen tényezők magukban foglalják különösen az áruk vagy
         szolgáltatások természetét, rendeltetését, használatát, valamint versengő vagy kiegészítő voltukat.

      Amennyiben a védjegybejelentéssel érintett áruk a korábbi védjeggyel érintett áruk körébe tartoznak, úgy ezeket az árukat
         azonosnak kell tekinteni.

      Egyebekben az áruk összehasonlításának a szóban forgó védjegybejelentésben szereplő árukra kell vonatkoznia, és nem azokra,
         amelyek vonatkozásában a védjegyet ténylegesen használják, hacsak a 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének keretén
         belül benyújtott kérelmet követően ki nem derül, hogy a korábbi védjegyet kizárólag az árujegyzékben szereplő áruk egy részére
         használták. Ebben az esetben a korábbi védjegy nem tekintendő lajstromozottnak a felszólalási vizsgálat céljából.

      (vö. 33‑35. pont)
      2.      Fennáll a francia átlagos fogyasztó részéről az összetévesztés veszélye a Nizzai Megállapodás szerinti 25. osztályba tartozó
         „ruházati cikkek, cipők (az ortopédiai cipők kivételével), kalapáruk, valamennyi ezen, gyermekeknek szánt, csomagküldő szolgálat
         útján vagy a katalógustermékek árusítására szakosodott üzletekben árusított áruk” vonatkozásában közösségi védjegyként lajstromoztatni
         kívánt ARTHUR ET FELICIE szómegjelölés és a korábban Franciaországban ugyanezen áruosztály tekintetében, „konfekciós és méretre
         készített textiláruk, ideértve a csizmákat, cipőket és papucsokat” áruk vonatkozásában lajstromozott, az „Arthur” szóelemet
         magában foglaló ábrás védjegy között, mivel a szóban forgó áruk azonosak, a vonatkozó megjelölések bizonyos mértékben hasonlóak,
         és a korábbi védjegy jelentős megkülönböztető képességgel rendelkezik, legalábbis a piacon való ismertségéből következően.

      (vö. 69. pont)
      3.      A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) fellebbezési tanácsainak a megjelölés(ek) közösségi
         védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 40/94 rendelet alapján meghozandó határozatai nem diszkrecionális jogkörben,
         hanem mérlegelést nem engedő hatáskörben hozott határozatok. Ennek megfelelően a fellebbezési tanácsok határozatainak jogszerűségét
         kizárólag ezen, a közösségi bíróság által értelmezett rendelet alapján lehet értékelni, és nem a fellebbezési tanácsok korábbi
         határozathozatali gyakorlata alapján.

      (vö. 71. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2005. november 24.(*)

      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az ARTHUR ET FELICIE közösségi szóvédjegy bejelentése – Az »Arthur« szóelemet magában foglaló korábbi ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      A T‑346/04. sz. ügyben,
      a Sadas SA (székhelye: Tourcoing [Franciaország], képviseli: A. Bertrand ügyvéd)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviselik: A. Folliard‑Monguiral és G. Schneider, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó az Elsőfokú Bíróság előtt:
      az LTJ Diffusion SA (székhelye: Colombes [Franciország], képviselik: F. Fajgenbaum és S. Lederman ügyvédek),

      az OHIM első fellebbezési tanácsának 2004. június 7‑i (R 393/2003‑1. sz. ügy) a Sadas SA és az LTJ Diffusion közötti felszólalás
         ügyében hozott határozata ellen benyújtott keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA
       (harmadik tanács),
      tagjai: M. Jaeger elnök, V. Tiili és Czúcz O. bírák,
      hivatalvezető: I. Natsinas tanácsos,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. augusztus 17‑én benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. január 31‑én benyújtott válaszbeadványra,
      tekintettel a beavatkozónak az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. január 20‑án benyújtott válaszbeadványára,
      a 2005. július 6‑i tárgyalást követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        1996. szeptember 9‑én a felperes a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) alapján védjegybejelentést tett a Belső Piaci Harmonizációs
         Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (a továbbiakban: OHIM).

      2        A lajstromoztatni kívánt védjegy az ARTHUR ET FELICIE szómegjelölés volt.

      3        A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 16., 24. és 25. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással:

      –        16. osztály: „Csomagküldő szolgálat katalógusa”;
      –        24. osztály: „Textilfelhasználású szövetek; ágytakarók és asztalterítők;
      –        25. osztály: „Ruházati cikkek, cipők (az ortopédiai cipők kivételével), kalapáruk, valamennyi ezen, gyermekeknek szánt, csomagküldő
         szolgálat útján vagy a katalógustermékek árusítására szakosodott üzletekben árusított áru”.

      4        A bejelentést a Közösségi Védjegyértesítő 1998. április 6‑i, 24/98. számában hirdették meg.

      5        1998. július 2‑án a beavatkozó a 40/94 rendelet 42. cikke alapján felszólalást tett a bejelentett védjegy lajstromozásával
         szemben. Felszólalását egyrészt a francia, 17 731. számon 1983. június 16‑án lajstromozott és 1993. június 14‑én megújított
         védjegyre, másrészt pedig az 1989. május 31‑én lajstromozott nemzetközi védjegyre alapította, amely Németországban, Ausztriában,
         Spanyolországban és a Benelux‑államokban hatályos. Ezen két korábbi ábrás védjegy megjelenítése az alábbi:

      6        A felszólalást a közösségi védjegybejelentésben szereplő áruk egy részével, nevezetesen a 24. és 25. osztályba tartozó áruk
         tekintetében tették. A felszólalás a korábbi védjegyekkel érintett valamennyi árun alapult, vagyis a 25. osztályba tartozó
         alábbi árukon: „konfekciós és méretre készített textiláruk, ideértve a csizmákat, cipőket és papucsokat”.

      7        Felszólalása alátámasztására a felszólaló a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában foglaltakra hivatkozott.

      8        1999. október 8‑i határozatával (a továbbiakban: 1999. október 8‑i megtámadott határozat) a felszólalási osztály elutasította
         a felszólalást. Úgy ítélte meg, hogy az ütköző megjelölések nem azonosak, és nem is hasonlóak, továbbá mivel a beavatkozó
         nem nyújtott be egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely befolyásolta volna az összetéveszthetőség vizsgálatát, például olyan
         dokumentumokat, amelyek elősegítették volna a korábbi védjegyek érintett országokban való ismertségének értékelését, nem állhat
         fenn az összetévesztés veszélye a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében, akármilyen legyen is a szóban
         forgó védjegyekkel megjelölt áruk azonosságának vagy hasonlóságának mértéke, ily módon nem szükséges elvégezni az áruk összehasonlítását.

      9        1999. december 7‑én a beavatkozó a 40/94 rendelet 57–62. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM‑nál a felszólalási
         osztály 1999. október 8‑i határozata ellen.

      10      2002. június 19‑i határozatával a harmadik fellebbezési tanács elutasította a fellebbezést a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése
         a) pontjának alkalmazása vonatkozásában, és hatályon kívül helyezte a felszólalási osztály 1999. október 8‑i határozatát azon
         részében, amelyben a szóban forgó védjegyek közötti összetéveszthetőség hiányára hivatkozva elutasította a felszólalást. A
         fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a védjegyek a hasonlóság lényeges elemeit mutatják, és visszautalta az ügyet a felszólalási
         osztály elé, hogy az foglaljon állást az összetévesztés veszélyének fennállásáról, tekintetbe véve az áruk összehasonlítását,
         a felperes által igényelt árujegyzék korlátozását, valamint a két fél által benyújtott és a fellebbezési tanács által elfogadhatóknak
         tekintett új dokumentumok hatását.

      11      2003. április 22‑i határozatával (a továbbiakban: a felszólalási osztály határozata) a felszólalási osztály részben helyt
         adott a felszólalásnak. Úgy ítélte meg először is, hogy a szóban forgó védjegyek nem azonosak, és a 40/94 rendelet 8. cikke
         (1) bekezdésének a) pontja nem alkalmazható. Másodsorban úgy vélte, hogy fennáll az összetéveszthetés veszélye, ideértve a
         gondolati képzettársítást (asszociációt) is, a 25. osztályba tartozó áruk vonatkozásában. Úgy vélte továbbá, hogy a korábbi
         francia védjegy bizonyos elismertségnek örvend a francia piacon.

      12      2003. június 18‑án a felperes a 40/94/EK rendelet 57–62. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM‑nál a felszólalási
         osztály határozata ellen.

      13      2004. június 7‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az első fellebbezési tanács elutasította a fellebbezést.
         Úgy vélte, hogy tekintettel a szóban forgó védjegyek közötti hasonlóság lényeges elemeire, a vonatkozó áruk azonosságára,
         a jelentős benne rejlő megkülönböztető képességre, valamint a korábbi védjegy piacon való elismertségére, az „et” és „Félicie”
         szavak jelenlétéből eredő vizuális és fonetikai különbségek a bejelentett védjegyben nem alkalmasak arra, hogy a francia fogyasztó
         tudatában a 25. osztályba tartozó áruk vonatkozásában keltett összetéveszthetőséget elhárítsák.

       A felek kérelmei
      14      A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        változtassa meg a megtámadott határozatot;
      –        helyezze hatályon kívül a felszólalási osztály határozatát;
      –        a beavatkozót kötelezze a költségek viselésére.
      15      Az OHIM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
      16      A beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        hagyja helyben a megtámadott határozatot;
      –        hagyja helyben a felszólalási osztály határozatát;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére, a 40/94 rendelet 81. cikkének alkalmazásában.
       Az első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt benyújtott dokumentumok elfogadhatóságáról
      17      A beavatkozó arra hivatkozik, hogy a keresetlevél 15. és 21–30. sz. melléklete új bizonyíték, mivel azokat nem terjesztették
         az OHIM elé. Ennélfogva e dokumentumok elfogadhatatlanok.

      18      A 22–24., 26. és 27. sz. mellékletet internetes oldalak kivonatai alkotják, amelyek az OHIM előtti igazgatási eljárást követően
         kerültek kinyomtatásra. A 25. sz. melléklet egy 2003. július 22. és 28. között az Ipsos közvéleménykutató intézet által elvégzett
         felmérés (a továbbiakban: Ipsos‑felmérés) eredményeire hivatkozik, amelyek ugyancsak nem szerepelnek az igazgatási eljárás
         aktájában. Továbbá a 16. sz. mellékletet, amely egy 2003. június 17‑i internetes keresés eredményeit mutatja be, ugyancsak
         nem nyújtották be az OHIM előtt.

      19      Ennélfogva ezen, első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt benyújtott dokumentumokat nem lehet tekintetbe venni. Ugyanis a 40/94
         rendelet 63. cikke értelmében az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetek az OHIM fellebbezési tanácsai által hozott határozatok
         jogszerűségének vizsgálatára irányulnak, így az Elsőfokú Bíróságnak nem az a feladata, hogy az első ízben előtte benyújtott
         bizonyítékok fényében újból megvizsgálja a tényállási elemeket. A fenti dokumentumokat el kell tehát utasítani, anélkül hogy
         szükséges lenne azok bizonyítóerejének vizsgálata (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑10/03. sz., Koubi kontra OHIM − Flabesa [CONFORFLEX]
         ügyben 2004. február 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑721. o.] 52. pontját; a T‑399/02. sz. Eurocermex kontra OHIM
         [egy sörösüveg formája] ügyben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 52. pontját; a T‑396/02. sz.,
         Storck kontra OHIM [egy cukorka formája] ügyben 2004. november 10‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 24. pontját
         és a T‑164/03. sz., Ampafrance kontra OHIM – Johnson & Johnson [monBeBé] ügyben 2005. április 21‑én hozott ítéletének [az
         EBHT‑ban nem tették közzé] 29. pontját).

      20      A 15. és 21. sz. melléklet az első fellebbezési tanács 2001. július 25‑i határozatát, illetve a tribunal de grande instance
         de Paris 2004. január 23‑i ítéletét tartalmazza. Noha ezen dokumentumokat első ízben az Elsőfokú Bíróság előtt nyújtották
         be, ezek nem kifejezetten bizonyítékok, hanem olyan dokumentumok, amelyek az OHIM és a nemzeti igazságszolgáltatás ítélkezési
         gyakorlatára vonatkoznak, amelyekre a feleknek az OHIM előtti eljárást követően is joguk van hivatkozni.

      21      A 28–30. melléklet az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata által előírt dokumentumokból áll: a kereskedelmi és társasági
         nyilvántartás felperesre vonatkozó cégkivonata, képviselője személyazonossági igazolványának másolata és meghatalmazása, amelyek
         mind elfogadhatók.

       Az ügy érdeméről
      22      Keresete alátámasztására a felperes lényegében egyetlen, a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértéséből
         eredő jogalapra hivatkozik.

      23      A felperes főként arra hivatkozik, hogy a felebbezési tanács elmulasztott tekintetbe venni számos olyan tényezőt, amelyből
         arra kellett volna következtetnie, hogy az ütköző védjegyek között nem áll fenn az összetévesztés veszélye. Ezen tényezők
         többek között a korábbi védjegy csekély belülről fakadó megkülönböztető képessége, lévén több tíz, az „Arthur” szót magában
         foglaló, ruházatra vonatkozó védjegy került lajstomozásra, a bejelentett védjegy ismeretsége a piacon a felszólalási eljárás
         kezdetét megelőzően, a szóban forgó védjegyek egymás melletti használata a francia piacon, az elosztási rendszerek és csatornák
         közötti, valamint a felperes és a beavatkozó által eladásra kínált áruk kategóriái közötti különbségek, és végül az Ipsos‑felmérés,
         amely bizonyítja, hogy az összetéveszthetőséget teljes egészében el lehet vetni.

      24      Az OHIM és a beavatkozó úgy véli, hogy a fellebbezési tanács helyesen értékelte az összetévesztés veszélyének fennállását.

      25      Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy
         jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha azt azon a területen, ahol a korábbi
         védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint
         az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az
         esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.
         A 40/94 rendelet 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának ii. és iii. alpontja alapján „korábbi védjegy” az olyan, valamely tagállamban
         lajstromozott védjegy vagy nemzetközi megállapodás alapján a tagállamra kiterjedő hatállyal lajstromozott védjegy, amelynek
         bejelentési napja korábbi, mint a közösségi védjegybejelentés napja.

      26      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint összetéveszthetőséget okozhat az, ha a közönség azt hiheti, hogy a szóban forgó áruk
         vagy szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól, vagy adott esetben gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól
         származnak.

      27      Ugyanezen ítélkezési gyakorlat értelmében az összetéveszthetőséget átfogóan kell értékelni az alapján, hogy az érintett vásárlóközönség
         milyen képet alkot a megjelölésről és a szóban forgó árukról vagy szolgáltatásokról, és figyelembe kell venni valamennyi,
         a jelen ügyre jellemző tényezőt, különösen a megjelölések és a megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlósága közötti kölcsönös
         függőséget (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑162/01. sz., Laboratorios RTB kontra OHIM – Giorgio Beverly Hills [GIORGIO BEVERLY
         HILLS] ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2821. o.] 31–33. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

       Az érintett vásárlóközönségről
      28      A jelen ügyben a korábbi védjegyek egy francia nemzeti védjegy, illetve egy Németországban, Ausztriában, Spanyolországban
         és a Benelux‑államokban hatályos nemzetközi védjegy. A megtámadott határozat kizárólag a korábbi francia védjegyen alapul,
         amit a felek nem is vitatnak. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság vizsgálatának a bejelentett védjegy és a korábbi francia védjegy
         (a továbbiakban: Arthur védjegy) közötti összetéveszthetőségre, tehát a francia területre kell korlátozódnia.

      29      A felperes bírálja az érintett vásárlóközönség fogalmának meghatározását, amely nem ugyanaz a beavatkozó által forgalmazott
         áruk és az általa forgalmazott áruk vonatkozásában, mivel ezen utóbbi termékeket két és tizenkét év közötti gyermekeknek szánják.
         Ennek az érvnek nem lehet helyt adni. Mivel a gyermekeknek szánt ruházati cikkeket felnőttek vásárolják, a bejelentett védjeggyel
         megjelölt áruk címzettjei úgy a felnőttek, mint a gyerekek. Ugyanez vonatkozik a beavatkozó áruira, mivel ezek között is előfordulhatnak
         gyermekruházati cikkek.

      30      Következésképpen, mivel a szóban forgó áruk gyakori fogyasztási cikkek, a célközönséget a szokásosan tájékozott, ésszerűen
         figyemes és körültekintő, átlagos francia fogyasztók alkotják.

       Az áruk összehasonlításáról
      31      A fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt áruk azonosak a felperes árujegyzékében szereplő
         árukkal.

      32      A felperes bírálja ezt a megállapítást, hangsúlyozva, hogy noha a két védjegy ruházati cikkekre vonatkozik, míg a beavatkozó
         által értékesített áruk szinte kizárólag férfi, női és gyermek alsóruházati termékek (alsónadrág, pizsama stb.), addig ő kizárólag
         két és tizenkét év közötti gyermekek számára gyártott felsőruházati cikkeket és cipőket forgalmaz. Ennélfogva a felperes és
         a beavatkozó által kínált áruk funkciója nem azonos. Ezen túl az értékesítés módja sem azonos, mivel a felperes csomagküldő
         szolgálat útján, a távolból értékesít, míg a beavatkozó főként üzletközpontokban és butikokban. Az eladások csekély mértéke
         (5%), amelyet a beavatkozó a csomagküldő szolgálat útján történő kereskedelemben realizál, és ugyanígy az eladások csekély
         mértéke (5%), amelyet a felperes a butikokban realizál, nem teszi lehetővé, hogy megállapítást nyerjen az értékesítés módjának
         azonossága.

      33      Az érintett áruk vagy szolgáltatások hasonlóságának értékelésénél figyelembe kell venni az áruk vagy szolgáltatások kapcsolatát
         jellemző összes releváns tényezőt és különösen az áruk vagy szolgáltatások természetét, rendeltetését, használatát, valamint
         versengő vagy kiegészítő voltukat (ennek megfelelően lásd a Bíróság C‑39/97. sz. Canon‑ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott
         ítéletének [EBHT 1998., I‑5507. o.] 23. pontját).

      34      Ezenkívül amennyiben a védjegybejelentéssel érintett áruk a korábbi védjeggyel érintett áruk körébe tartoznak, úgy ezeket
         az árukat azonosnak kell tekinteni (e tekintetben lásd az Elsőfokú Bíróság T‑104/01. sz., Oberhauser kontra OHIM – Petit Liberto
         [Fifties] ügyben 2002. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4359. o.] 32. és 33. pontját).

      35      Emlékeztetni kell arra, hogy az áruk összehasonlításának a szóban forgó védjegybejelentésben szereplő árukra kell vonatkoznia,
         és nem azokra, amelyek vonatkozásában a védjegyet ténylegesen használják, hacsak a 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének
         keretén belül benyújtott kérelmet követően kiderül, hogy a korábbi védjegyet kizárólag az árujegyzékben szereplő áruk egy
         részére használták. Ebben az esetben a korábbi védjegy nem tekintendő lajstromozottnak a felszólalási vizsgálat céljából.
         Márpedig jelen ügyben ilyen kérelem nem került benyújtásra. Ennélfogva a védjegy által megjelölt azon áruk, amelyeket tekintetbe
         kell venni az áruk összehehasonlítása során, a védjegy árujegyzékében szereplő valamennyi áru.

      36      A jelen ügyben a korábbi védjegy árujegyzékében szereplő áruk a 25. osztályba tartozó „konfekciós és méretre készített textiláruk,
         ideértve a csizmákat, cipőket és papucsokat”. A felperes által bejelentett áruk, melyek jelen jogvita tárgyát képezik, az
         ugyancsak a 25. osztályba tartozó „ruházati cikkek, cipők (az ortopédiai cipők kivételével), kalapáruk, valamennyi ezen, gyermekeknek
         szánt, csomagküldő szolgálat útján vagy a katalógustermékek árusítására szakosodott üzletekben árusított áru”.

      37      Emlékeztetni kell arra, hogy ezen utóbbi áruk az előbbi áruk között szerepelnek. Hiszen a korábbi védjegy árujegyzékében szereplő
         áruk nem korlátozódnak egy adott korosztályra vagy kereskedelemi módra.

      38      Amint azt az OHIM helyesen megjegyezte, mivel a korábbi védjeggyel megjelölt árukat gyermekeknek is szánhatják, ezen speciális
         vásárlóközönség megjelölése a közösségi védjegybejelentésben nem befolyásolja az érintett áruk azonosságát. Ezen túl, mivel
         a korábbi védjegyokirat szövegezésében nincs pontosítva az értékesítés különleges módja, az általa megjelölt termékeket forgalmazhatják
         csomagküldő szolgálatként működő értékesítési hálózat által is, akár katalógus segítségével, mint a bejelentett védjeggyel
         megjelölt árukat.

      39      Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács nem követett el hibát, amikor megállapította, hogy a szóban forgó
         védjegyekkel megjelölt áruk azonosak.

       A megjelölések öszehasonlításáról
      40      Az ütköző megjelölések összehasonlítása tekintetében, az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az összetéveszthetőség
         átfogó mérlegelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által keltett
         együttes benyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető és domináns jegyeik figyelembevételével (lásd az Elsőfokú
         Bíróság T‑292/01. sz., Phillips‑Van Heusen kontra OHIM – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel [BASS] ügyben 2003. október
         14‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4335. o.] 47. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      41      A felperes úgy véli, hogy a szóban forgó megjelölések nem hasonlóak, míg az OHIM és a beavatkozó álláspontja szerint igen.

      42      Az összehasonlítandó megjelölések az alábbiak:

               ARTHUR ET FELICIE

               korábbi védjegy

               bejelentett védjegy

         43      Meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatban a fellebbezési tanács csak a „védjegyek között fennálló hasonlóság lényeges
         elemeire” hivatkozott. A fellebbezési tanács álláspontját megalapozó okok a felszólalási osztály határozatában az alábbi módon
         szerepelnek:

      „Nyilvánvaló, hogy a két védjegy közös szava az »[A]rthur«. Ez a szó a korábbi védjegy egyetlen szava, és a bejelentett védjegy
         figyelmet felkeltő vizuális és hangzásbeli eleme. Noha a korábbi védjegy írásmódja különleges, a korábbi védjegy ábrás megjelenésének
         hatását nem kell túlértékelni. Az »[A]rthur« szó tökéletesen olvasható a korábbi védjegyben. Sőt, ez alkotja a védjegy domináns
         és megkülönböztető elemét. Bizonyos, hogy a »[F]élicie« szó hozzátétele a közösségi védjegybejelentésben eltérő elemet képez,
         de hatását gyengíti az, hogy a megjelölés végén található. Egy ésszerűen figyelmes átlagos fogyasztó figyelmét először a figyelmet
         felkeltő elem: az »[A]rthur« szó kelti fel. Fogalmi síkon a [fellebbezési] tanács nem zárhatja ki azt a feltevést, hogy a
         közösségi védjegybejelentési kérelem a vásárlóközönség tudatában az Arthur védjeggyel ellátott áruk körének bővítését sugallhatja.
         A közösségi védjegybejelentési kérelmet a korábbi védjegy egy változataként észlelhetik, amely azt jelzi, hogy a védjegy címzettje
         immár a női vevőkör is. Következésképpen a [fellebbezési] tanács úgy véli, hogy a védjegyek között lényeges hasonlóságbeli
         elemek vannak”.

      44      A felperes arra hivatkozik, hogy az általa bejelentett védjegy összetett, három szóból álló, „bâton simple” betűtípusúként
         bejelentett védjegy, míg a korábbi védjegy egyetlen szóból áll, folyóírásos aláírás formájában került lajstromozásra, amelyben
         egy kis pont található az „a” két szára között. A közös és csekély belülről fakadó megkülönböztető képességgel rendelkező
         „Arthur” szóelem eltérő megjelenítése, valamint a „Félicie” szó jelenléte a bejelentett védjegyben alapvető különbözőségi
         elemek. Egyébiránt az „Arthur” szó figyelemfelhívó helyzetét a bejelentett védjegyben jelentősen csökenti az „et” és a „Félicie”
         szavak erőteljes jelenléte, még ha a megjelölés végén helyezkednek is el.

      45      Ezen érveknek nem lehet helyt adni.

      46      Az „Arthur” szóelemet a korábbi védjegy domináns elemének kell tekinteni, hiszen az ábrás elemek másodlagosak, mivel a pont
         elhanyagolható, és a különleges írásmód sem teszi lehetővé a megjelölt áruk eredetének azonosítását az „Arthur” szótól függetlenül.
         Ami a bejelentett védjegyet illeti, az az „et”, valamint az „Arthur” és „Félicie” szavak összetételéből áll, amelyek a priori, függetlenül a megjelölésen belüli helyzetüktől, nem elválaszthatóak. Ugyanakkor, mivel e védjegy az „Arthur” szóval kezdődik,
         azt lehet a bejelentett védjegy domináns elemének tekinteni.

      47      Vizuális síkon, mivel a korábbi védjegy ábrás elemei másodlagosak annak szóeleméhez képest, a megjelölések összehasonlítását
         az egyetlen szóelem alapján lehet elvégezni, tiszteletben tartva azt az elvet, miszerint az összetéveszthetőség értékelésének,
         a megjelölések hasonlósága vonatkozásában, az általuk keltett összebenyomáson kell alapulnia. Ennélfogva, mivel a korábbi
         Arthur védjegyet teljes egészében magában foglalja az ARTHUR ET FELICIE bejelentett védjegy, az „et” és „Félicie” szavak bejelentett
         védjegy végén történő hozzátételéhez kötődő különbség nem elég jelentős ahhoz, hogy elvethető legyen az a hasonlóság, amely
         a bejelentett védjegy meghatározó elemével, az „Arthur” szóval történő egybeesés által jött létre. Ezen túl, mivel az ARTHUR
         ET FELICIE védjegy lajstromozását szóvédjegyként kérték, semmi sem akadályozza, hogy azt különféle írástípusokkal használják,
         például egy, a korábbi védjegyhez hasonló formában. Ebből következik, hogy a szóban forgó megjelöléseket vizuális síkon hasonlóaknak
         kell tekinteni.

      48      Hangzásbeli síkon a felperes arra hivatkozik, hogy az ARTHUR ET FELICIE hat szótagból álló hangalakja, „sokkal teltebb és
         elnyújtottabb”, mint az Arthur védjegyé, amely két szótagból áll. Következésképpen a védjegyek jelentős mértékben különböznek
         egymástól úgy dallamuk és ritmusuk, mint szóelemeik számának vonatkozásában.

      49      Ezen érveknek nem adható hely. Hiszen a korábbi védjegyet képező megjelölés teljes belefoglalása a lajstromoztatni kért megjelölés
         domináns elemébe jelentős hangzásbeli hasonlóságra enged következtetni (e tekintetben lásd az Elsőfokú Bíróság T‑117/03–T‑119/03. sz.
         és T‑171/03. sz., New Look kontra OHIM – Naulover [NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE et NLCollection] ügyben 2004. október 6‑án hozott
         ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 37. pontját).

      50      Fogalmi síkon a felperes arra hivatkozik, hogy az ARTHUR ET FELICIE védjegy vegyes párt jelöl, szemben az Arthurral.

      51      Meg kell állapítani, hogy a korábbi védjegyet az Arthur férfi keresztnév alkotja, míg a bejelentett védjegy ugyanabból a férfi
         keresztnévből, egy kötőszóból és egy női keresztnévből áll. Mivel ugyanaz a férfi keresztnév található bennük, nem zárható
         ki egy bizonyos fogalmi hasonlóság, noha a bejelentett védjegy úgy tűnik, egy párra utal. Ugyanis a női keresztnév hozzátétele
         az Arthur keresztnévhez azt a benyomást keltheti, hogy a kizárólag az Arthur keresztnévből álló védjegy kiterjesztéséről vagy
         változatáról van szó.

      52      Következésképpen meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács nem követett el hibát, mikor úgy ítélte meg, hogy a szóban
         forgó megjelölések között jelentősek a hasonlóság elemei.

      53      Ezt követően még a szóban forgó megjelölések átfogó értékelését kell elvégezni annak meghatározása céljából, hogy fennáll‑e
         közöttük az összetévesztés veszélye.

       Az összetéveszthetőségről
      54      Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az összetéveszthetőség annál nagyobb mértékű, minél jelentősebb a korábbi
         védjegy megkülönböztető képessége (lásd ennek megfelelően a Bíróság C‑251/95. sz. SABEL‑ügyben 1997. november 11‑én hozott
         ítéletének [EBHT 1997., I‑6191. o.] 24. pontját). Azok a védjegyek, amelyek önmagukban vagy piaci ismertségüknél fogva erőteljes
         megkülönböztető képességgel rendelkeznek, kiterjedtebb oltalmat élveznek védjegyként, mint azok, amelyek gyengébb megkülönböztető
         képességgel rendelkeznek (lásd ennek megfelelően a fent hivatkozott Canon‑ítélet 18. pontját és a Bíróság C‑342/97. sz. Lloyd
         Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑3819. o.] 20. pontját).

      55      A védjegy megkülönböztető képességének és ennélfogva annak megállapítása végett, hogy jelentős megkülönböztető képességgel
         bír‑e, a védjegynek az arra vonatkozó többé‑kevésbé jelentős képességét kell átfogóan értékelni, hogy a védjegybejelentési
         kérelemben szereplő árukat és szolgáltatásokat valamely meghatározott vállalkozástól származóként azonosítsa be, illetve hogy
         ily módon az árukat és szolgáltatásokat más vállalkozás áruitól és szolgáltatásaitól megkülönböztesse (ennek megfelelően lásd
         a Bíróság C‑108/97. és C‑109/97. sz. Windsurfing Chiemsee ügyben 1999. május 4‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑2779. o.]
         49. pontját és a fent hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer ítélet 22. pontját).

      56      E mérlegelés során figyelembe kell venni nevezetesen a védjegy önmagában rejlő tulajdonságait, ideértve azt a tényt, hogy
         a lajstromoztatni kívánt áruk és szolgáltatások tekintetében tartalmaz‑e leíró elemet, vagy sem, a védjegy által elfoglalt
         piaci részesedést, az intenzitást, a védjegy használatának földrajzi kiterjedését és tartamát, a vállalkozás által a védjegy
         reklámozása céljából megvalósított beruházások jelentőségét, az érdekelt fogyasztók azon hányadát, amely a védjegy miatt úgy
         azonosítja az árukat és szolgáltatásokat, mint amelyek valamely meghatározott vállalkozástól származnak, továbbá a kereskedelmi
         és iparkamaráktól és egyéb szakmai szervezetektől származó nyilatkozatokat (a Windsurfing Chiemsee ítélet [hivatkozás fent]
         51. pontja és a Lloyd Schuhfabrik Meyer ítélet 23. pontja).

      57      A korábbi védjegy megkülönböztető képessége és különösen jó hírneve olyan elem, amelyet figyelembe kell venni annak értékelése
         kapcsán, hogy elegendő‑e a hasonlóság a megjelölések között vagy a termékek és szolgáltatások között ahhoz, hogy fennálljon
         az összetévesztés veszélye (ennek megfelelően lásd a fent hivatkozott Canon‑ítélet 24. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑311/01. sz.,
         Éditions Albert René kontra OHIM – Trucco (Starix) ügyben 2003. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4625. o.]
         61. pontját és a T‑66/03. sz., „Drie Mollen sinds 1818” kontra OHIM – Nabeiro Silveira (Galáxia) ügyben 2004. június 22‑én
         hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1768. o.] 30. pontját).

      58      A jelen ügyben a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a korábbi Arthur védjegy erőteljes megkülönböztető képességgel rendelkezik
         úgy önmagában, mint intenzív használata következtében. Hiszen nem bizonyított, hogy bejelentése idején, vagyis 1983‑ban Franciaországban
         léteztek egyéb, az Arthur keresztnévből akár önmagában, akár más szóval kombinációban álló védjegyek a 25. osztályba tartozó
         áruk tekintetében, mivel a felperes által hivatkozott valamennyi védjegyet ennél később lajstromozták. Az sem nyert bizonyítást,
         hogy e keresztnév a divat területén gyakorta használatos keresztnevek egyike. A fellebbezési tanács álláspontja szerint, mivel
         semmiféle fogalmi kapcsolat nem állapítható meg a korábbi védjeggyel megjelölt áruk és az Arthur keresztnév között, a korábbi
         védjegy önmagában csekélynek tekinthető megkülönböztető képességgel rendelkezik. Ezen túl a fellebbezési tanács megállapította,
         hogy lajstromozását követő használatánál fogva e védjegy tagadhatatlanul egy bizonyos ismertségre tett szert, különösen a
         felnőtt és gyermek alsóruházat és otthoni ruházat területén.

      59      A felperes vitatja a korábbi védjegy jelentős benne rejlő megkülönböztető képességét. Ugyanakkor nem vitatja a korábbi védjegy
         piacon való közismertségét, csakis azt, hogy a jó hírnév önmagában elegendő lenne az összetéveszthetőség előidézéséhez.

      60      Emlékeztetni kell arra, hogy egy védjegy rendelkezhet benne rejlő, vagy a piacon való ismertségéből adódóan jelentős megkülönböztető
         képességgel. Ennélfogva, mivel a felperes nem vitatta a korábbi védjegy jó hírnevét, melyet az OHIM is elismert az e vonatkozásban
         a beavatkozó által önként benyújtott bizonyítékok vizsgálatát követően, ezt megállapítottnak kell tekinteni, vagyis a korábbi
         védjegy szélesebb körű védelmet élvez, mint a csekély megkülönbözteő képességgel rendelkező védjegyek, még ha nincs is jelentős
         benne rejlő megkülönböztető képessége. Ilyen körülmények között nem kell megvizsgálni, hogy a korábbi védjegy, amint azt a
         felperes állítja, az „Arthur” szót tartalmazó több tíz ruházati védjegy állítólagos párhuzamos fennállása folytán csekély
         benne rejlő megkülönböztető képességgel bír‑e.

      61      Mindenesetre ha a korábbi védjegy megkülönböztető képességét tekintetbe is kell venni az összetéveszthetőség mérlegelése során
         (lásd ennek megfelelően a fent hivatkozott Canon‑ítélet 24. pontját), ez egyike az ezen értékelés során közrejátszó számos
         elemnek. Így még egy csekély megkülönböztető képességgel rendelkező korábbi védjegy esetén is fennállhat az összetévesztés
         veszélye az érintett megjelölések és áruk vagy szolgáltatások hasonlósága következtében (ennek megfelelően lásd az Elsőfokú
         Bíróság T‑112/03. sz., L’Oréal kontra OHIM – Revlon [FLEXI AIR] ügyben 2005. március 16‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban
         nem tették közzé] 61. pontját).

      62      Meg kell vizsgálni a felperes azon kijelentését, mely szerint a korábbi védjegy és az ARTHUR ET FELICIE francia védjegy állítólagos
         párhuzamos fennállása jelen ügyben kizár‑e bármiféle összetéveszthetőséget.

      63      Nem teljesen kizárt, hogy egyes esetekben a korábbi védjegyek párhuzamos fennállása a piacon esetleg csökkenti a két ütköző
         védjegy között fennálló, OHIM fórumai által megállapított összetévesztés veszélyét. Ugyanakkor ilyen körülményt csakis akkor
         lehet tekintetbe venni, ha a közösségi védjegy bejelentője legalább a viszonylagos kizáró okokat érintő OHIM előtti eljárás
         folyamán kellően bizonyította, hogy az említett egyidejű fennállás azon nyugszik, hogy az érintett vásárlóközönség tudatában
         az ARTHUR ET FELICIE francia védjegy és a felszólaló korábbi védjegye között nem áll fenn az összetéveszthetés veszélye, és
         azzal a feltétellel, hogy az ARTHUR ET FELICIE francia védjegy és az ütköző védjegyek azonosak (lásd e tekintetben az Elsőfokú
         Bíróság T‑31/03. sz., Grupo Sada kontra OHIM – Sadia (GRUPO SADA) ügyben 2005. május 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2005.,
         II‑1670. o.] 86. pontját.

      64      A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a felperes francia védjegye és a beavatkozó korábbi védjegye nem azonos. Egyébként
         a felperes nem bizonyította, hogy a fenti párhuzamos fennállás az összetéveszthetőség hiányán alapul. Az iratokból kiderül,
         hogy a francia védjegy 1994‑ben került lajstromozásra, és a beavatkozó 1998‑ban védjegybitorlási keresetet nyújtott be a le
         tribunal de grande instance de Paris‑nál az ARTHUR ET FELICIE francia védjeggyel szemben. 2004. január 23‑i ítéletében a tribunal
         de grande instance törölte ezt a védjegyet. Ezt az ítéletet helyben hagyta a cour d’appel de Paris 2005. május 11‑i ítélete.
         Ez egyértelműen bizonyítja, hogy az állítólagos párhuzamos fennállás korántsem békés. Ezt a megállapítást nem kérdőjelezi
         meg az a tény, hogy a védjegybitorlási keresetet négy évvel az ARTHUR ET FELICIE francia védjegy lajstromozását követően nyújtották
         be, mivel a felperes nem bizonyította, hogy a beavatkozó ténylegesen ismerte a fenti védjegyet az 1998. évet, azaz a védjegybejelentés
         benyújtását megelőzően.

      65      Egyébiránt nem elegendőek a felperesnek a bejelentett védjegy ismertségére vonatkozó érvei, melyek szerint az ARTHUR ET FELICIE
         védjegy franciaországi bejelentésének napja és az e védjeggyel ellátott ruházati cikkek katalógus útján történő értékesítésének
         kezdete, 1994 óta e védjegyet békésen, zökkenőmentesen használták, és főként egyetlen harmadik társaság követelése sem zavarta
         meg ezt a használatot. 1994 és 1998 között több mint 11 millió katalógust küldtek szét Franciaországban, amivel több mint
         35 millió eurós üzleti forgalmat realizáltak az ARTHUR ET FELICIE védjegy tekintetében, amely tehát igazán ismert védjegy
         lett, és amelyet a vásárlóközönség a Vertbaudet katalógussal és a felperessel hoz kapcsolatba, ami így az összetéveszthetőség
         hiányát bizonyítja.

      66      E vonatkozásban a felperes az Ipsos‑felmérésre hivatkozik, amelyből kiderül, hogy nem áll fenn a vásárlóközönség tudatában
         az összetévesztés veszélye az ütköző védjegyek között. Ezt egyébként egy internetes keresés is megerősíti, amely nem talált
         a két védjegyre közös előfordulást. Márpedig, amint az fentebb megállapítást nyert, ezen dokumentumokat első ízben az Elsőfokú
         Bíróság előtt nyújtották be, és mint ilyeneket, el kell utasítani.

      67      A szóban forgó áruk forgalmazásának feltételeit illetően a felperes azon érve, mely szerint a korábbi védjeggyel megjelölt
         árukat szinte kizárólag butikokban és üzletközpontokban árusítják, míg a bejelentett védjegy csakis csomagküldő szolgálat
         útján forgalmazott árukra utal, nem megalapozott. Hiszen, amint az az áruk összehasonlítása során már megállapításra került,
         semmi sem akadályozza, hogy a korábbi védjeggyel megjelölt árukat csomagküldő szolgálat útján is forgalmazzák. Egyébként az
         iratokból kiderül, hogy a beavatkozó forgalmának mintegy 5%‑át csomagküldő szolgálat által bonyolítja. Továbbá emlékeztetni
         kell arra, hogy a szóban forgó áruk közötti összehasonlítást a korábbi védjegy árujegyzékében szereplő leírás alapján kell
         elvégezni. Márpedig ez a leírás egyáltalában nem korlátozódik azon módokra, amelyek által a korábbi védjeggyel megjelölt áruk
         forgalmazhatók.

      68      Egyébként emlékeztetni kell arra, hogy a ruházati ágazatban gyakori, hogy ugyanannak a védjegynek a megjelölt árutól függően
         több változata van. Ugyancsak megszokott, hogy maga a vállakozás használ alvédjegyeket, azaz olyan alapvédjegyből származó
         megjelöléseket, amelyeknek közös a domináns elemük az alapvédjeggyel, de amelyek különböző termékcsaládokat jelölnek (női,
         férfi‑, gyermekruházat) (lásd az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott Fifties ítéletének 49. pontját, T‑129/01. sz. Alejandro
         kontra OHIM – Anheuser‑Busch (BUDMEN) ügyben 2003. július 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2251. o.] 57. pontját és
         a fent hivatkozott NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE és NLCollection ítélet 51. pontját). Ilyen körülmények között érthető, ha az
         érintett vásárlóközönség úgy véli, hogy a szóban forgó védjegyekkel ellátott ruházati cikkek bizonyosan két különböző termékcsaládhoz
         tartoznak, ám ugyanazon vállalkozástól származnak (e tekintetben lásd a fent hivatkozott Fifties ítélet 49. pontját). Következésképpen
         a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy az érintett vásárlóközönség azt hiheti, az ARTHUR ET FELICIE védjeggyel
         megjelölt áruk egy új termékcsalád részét képezik, és az Arthur védjegy jogosultja vagy hozzá gazdaságilag kapcsolódó vállalkozás
         forgalmazza őket (e tekintetben lásd a fent hivatkozott BUDMEN‑ítélet 57. pontját). Nem vitatott, hogy a beavatkozó saját
         védjegyéből egy, a „La fiancée d’Arthur” szóelemet tartalmazó ábrás védjegyet alkotott egyes nőifehérnemű‑cikkek vonatkozásában.

      69      Ilyen körülmények között, mivel a szóban forgó áruk azonosak, a vonatkozó megjelölések bizonyos mértékben hasonlók, és a korábbi
         védjegy jelentős megkülönböztető képességgel rendelkezik, legalábbis a piacon való ismertségéből következőleg, a fellebbezési
         tanács nem követett el hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó védjegyek között fennáll az összetévesztés veszélye.
         Egyébiránt, ellentétben a felperes tárgyaláson elhangzott állításával, és amint az a 40/94 rendelt 8. cikke (1) bekezdésének
         b) pontjából, valamint az állandó ítélkezési gyakorlatból adódik, nem szükséges a tényleges összetévesztés, csupán az összetévesztés
         veszélye fennállásának megállapítása.

      70      Végül, a nemzeti bíróságok felek által hivatkozott ítéleteivel kapcsolatban elegendő azt megállapítani, hogy a közösségi védjegyszabályozás
         szabályok együtteséből álló, autonóm és sajátos célokat követő rendszer, amelynek alkalmazása független a nemzeti rendszerektől
         (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑32/00. sz., Messe München kontra OHIM [electronica] ügyben 2000. december 5‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2000., II‑3829. o.] 47. pontját. Ennélfogva egy megjelölés közösségi védjegyként lajstromozható jellegét kizárólag a
         vonatkozó közösségi szabályozás alapján lehet értékelni.

      71      Az OHIM döntéshozatali gyakorlatát illetően az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az OHIM fellebbezési tanácsainak a
         megjelölés(ek) közösségi védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 40/94 rendelet alapján meghozandó határozatai nem
         diszkrecionális jogkörben, hanem mérlegelést nem engedő hatáskörben hozott határozatok. Ennek megfelelően a fellebbezési tanácsok
         határozatainak jogszerűségét kizárólag ezen, a közösségi bíróság által értelmezett rendelet alapján lehet értékelni, és nem
         a fellebbezési tanácsok korábbi határozathozatali gyakorlata alapján (az Elsőfokú Bíróság T‑106/00. sz., Streamserve kontra
         OHIM [STREAMSERVE] ügyben 2002. február 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑723. o.] 66. pontja; a T‑79/01. és T‑86/01. sz.,
         Bosch kontra OHIM [Kit Pro és Kit Super Pro] ügyben 2002. november 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4881. o.] 32. pontja
         és a T‑324/01. és T‑33/03. sz., Osotspa kontra OHIM‑Distribution & Marketing (Hai) ügyben 2005. március 9‑én hozott ítéletének
         [EBHT 2005., II‑765. o.] 69. pontja].

      72      Következésképpen a felperes egyetlen jogalapját el kell utasítani, anélkül hogy az Elsőfokú Bíróságnak döntenie kellene a
         törlés és a felszólalási osztály határozatának helyben hagyása iránti kérelmek elfogadhatóságáról.

       A költségekről
      73      Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek
         viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az OHIM és a beavatkozók kérelmének megfelelően
         az OHIM‑nál felmerült költségek viselésére kell kötelezni. A beavatkozó költségekre vonatkozó kérelme kizárólag az OHIM előtti
         eljárás költségeit illeti. Ennélfogva a beavatkozó maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján,
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (harmadik tanács)
      a következőképpen határozott :
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)      Az Elsőfokú Bíróság a felperest kötelezi a költségek viselésére, a beavatkozónál felmerült költségek kivételével.
      3)      A beavatkozó maga viseli saját költségeit.

               Jaeger

                Tiili

                Czúcz

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. november 24‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                     M. Jaeger

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: francia.


title: A Bíróság (nagytanács) 2004. szeptember 7-i ítélete.#Petri Manninen.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Korkein hallinto-oikeus - Finnország.#Jövedelemadó - A finn társaságok által kifizetett osztalék utáni adójóváírás - EK 56. és EK 58. cikk - Az adórendszer koherenciája.#C-319/02. sz. ügy.

text:
      C-319/02. sz. ügy
      Petri Manninen
      által kezdeményezett eljárás
      (a Korkein hallinto-oikeus [Finnország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Jövedelemadó – A finn társaságok által kifizetett osztalék utáni adójóváírás – EK 56. és EK 58. cikk – Az adórendszer koherenciája”
      Az ítélet összefoglalása
      A tőke szabad mozgása – Korlátozások – A részvénytársaságok által kifizetett osztalék után az adóalanyok számára biztosított
            adójóváírás – A belföldi társaságokra való korlátozás – Megengedhetetlenség – Igazolás – Hiány
      (EK 56. és EK 58. cikk)
      Az EK 56. és EK 58. cikkel ellentétes az olyan szabályozás, amelynek értelmében a valamely tagállamban teljes körű adókötelezettség
         alá tartozó személy nem jogosult a részvénytársaságok által kifizetett osztalék utáni adójóváírásra – amelynek útján az osztalékot
         kifizető társaság által fizetendő társasági adót beszámítják a részvényes által tőkejövedelmei után fizetendő jövedelemadóba
         –, amennyiben az érintett társaságok székhelye nem ebben az államban található.

      Az ilyen adójogi szabályozás a tőke szabad mozgásának korlátozásához vezet, mivel az a hatása, hogy az érintett tagállamban
         teljes körű adókötelezettség alá eső személyeket visszatartja attól, hogy tőkéjüket más tagállamokban letelepedett társaságokba
         fektessék be; emellett a más tagállamokban letelepedett társaságokra is korlátozóan hat, mivel akadályozza őket abban, hogy
         az érintett tagállamban tőkét gyűjtsenek.

      E szabályozás nem indokolható az eltérő adóügyi bánásmódot az EK 58. cikk (1) bekezdése a) pontjának megfelelően megalapozó,
         objektíve össze nem hasonlítható helyzettel. Ugyanis az olyan adójogi szabályozás esetén, amely a befektetéssel érintett társaság
         által kifizetett nyereség kettős adóztatását – a társasági, illetve jövedelemadó egymást követő kivetését – hivatott megelőzni,
         az érintett tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényesek hasonló helyzetben vannak függetlenül attól, hogy
         ezen vagy más tagállamban letelepedett társaságtól kapnak osztalékot, mivel az adójóváírástól eltekintve az osztalék mindkét
         esetben kettős adóztatás tárgyát képezheti.

      Ezenkívül az említett szabályozás nem tekinthető a territorialitás elve kifejeződésének, mivel ez az elv nem tiltja, hogy
         a más tagállamokban letelepedett társaságok által kifizetett osztalék után adójóváírást biztosítsanak. Mindenesetre – az EK 58. cikke
         (1) bekezdésének a) pontjára figyelemmel – a territorialitás elve nem igazolhatja az érintett és a más tagállamokban letelepedett
         társaságok által kifizetett osztalék eltérő kezelését, amennyiben az eltérő bánásmódban részesülő osztalékfajták ugyanabban
         az objektív helyzetben vannak.

      Egyébként – bár ez az adójogi szabályozás az adójóváírás és a kiegészítő adó közötti összefüggésen alapul, hiszen eszerint
         az érintett tagállamban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényeseknek biztosított adójóváírást azon társasági adó alapján
         számítják ki, amelyet az e tagállamban letelepedett társaságnak az általa kifizetett nyereség után kell fizetnie – az ilyen
         szabályozás mégsem tűnik szükségesnek a nemzeti adórendszer koherenciájának megőrzéséhez. Ugyanis a kettős adóztatás elkerülésének
         célját tekintve a más tagállamban letelepedett társaság részvényeivel rendelkező részvényesnek nyújtott adójóváírás, amelyet
         a társaság által ez utóbbi tagállamban megfizetendő társasági adó függvényében számítanak ki, nem kérdőjelezné meg a nemzeti
         adórendszer koherenciáját és kevésbé korlátozná a tőke szabad mozgását.

      Ami az adóbevételeknek a más tagállamokban letelepedett társaságok által kifizetett osztalék vonatkozásában való csökkenését
         illeti, az nem tekinthető olyan nyomós közérdeknek, amely igazolhatná az alapvető szabadságok egyikével elvileg ellentétes
         intézkedést.

      (vö. 20., 22–24., 32–36., 38–39., 44–46., 49., 55. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2004. szeptember 7. (*)

      „Jövedelemadó – A finn társaságok által kifizetett osztalék utáni adójóváírás – EK 56. és EK 58. cikk – Az adórendszer koherenciája”
      A C‑319/02. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,
      amelyet a Korkein hallinto-oikeus (Finnország) a Bíróságon 2002. szeptember 12‑én nyilvántartásba vett, 2002. szeptember 10‑i
         határozatával terjesztett elő az előtte

      Petri Manninen
      által kezdeményezett eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, C. Gulmann, J.‑P. Puissochet és J. N. Cunha Rodrigues tanácselnökök,
         R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr és K. Lenaerts (előadó) bírák,

      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli eljárásra és a 2004. február 17-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:
      –        P. Manninen,
      –        a finn kormány képviseletében E. Bygglin és T. Pynnä, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues és D. Petrausch, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében K. Manji, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Hoskins barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal és I. Koskinen, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. március 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 56. és EK 58. cikk értelmezésére vonatkozik.

      2        Ezt a kérelmet a P. Manninen által a Korkein hallinto-oikeus előtt kezdeményezett eljárás keretében terjesztették elő, amelyben
         megkérdőjelezte az osztalék adóztatására vonatkozó finn adójogi szabályozás (a továbbiakban: finn adójogi szabályozás) közösségi
         joggal való összeegyeztethetőségét.

       Jogi háttér
       A közösségi jog
      3        Az EK 56. cikk (1) bekezdése kimondja:

      „E fejezet rendelkezéseinek keretei között tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra
         vonatkozó minden korlátozás.”

      4        Az EK 58. cikk (1) bekezdése kimondja:

      „Az 56. cikk rendelkezései nem érintik a tagállamoknak azt a jogát, hogy:
      a)      alkalmazzák adójoguk azon vonatkozó rendelkezéseit, amelyek a lakóhely vagy a tőkebefektetés helye alapján az adózók között
         különbséget tesznek;

      b)      meghozzák a szükséges intézkedéseket a nemzeti törvények és rendeletek megsértésének megakadályozására, különösen az adózás
         […] terén […]”.

      5        Az EK 58. cikk (3) bekezdése kimondja:

      „Az (1) és (2) bekezdésben említett intézkedések és eljárások nem szolgálhatnak az 56. cikkben meghatározott szabad tőkemozgásra
         és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül.”

       A finn jog
      6        A tuloverolaki (1535/1992) (a jövedelemadóról szóló törvény) 32. cikke szerint az osztalék, amelyet a Finnországban teljes
         körű adókötelezettség alá tartozó személy tőzsdén jegyzett finn vagy külföldi társaságtól kap, tőkejövedelemként adózik.

      7        A 1459/2001. évi törvénnyel módosított tuloverolaki 124. cikke szerint a tőkejövedelmek 29 %-os kulccsal adóznak.

      8        A Finnországban letelepedett társaságok nyereségük után szintén 29 %‑os kulccsal adóznak. Abból a célból, hogy e jövedelmeknek
         az osztalékfizetéssel kapcsolatos kettős adóztatását elkerüljék, a 1224/1999 törvénnyel módosított laki yhtiöveron hyvityksestä
         (1232/1988) (az adójóváírásról szóló törvény) 4. cikkének (1) bekezdése a részvényeseknek olyan adójóváírást tesz lehetővé,
         amely a vonatkozó adózási évben az általuk kapott osztalék összegének 29/71‑e.

      9        Az adójóváírásról szóló törvénynek a 1224/1999 törvény módosított 4. cikke (2) bekezdése szerint az osztalék és az adójóváírás
         a részvényes adóköteles jövedelme. Az adójóváírás eredményeképpen a tőzsdén jegyzett társaság által kifizetett osztalékot
         terhelő összes adó 29 %‑ot tesz ki.

      10      Az adójóváírásról szóló törvény 1. cikke értelmében az adójóváírást kizárólag olyan osztalék esetén lehet alkalmazni, amelyet
         finn társaságok fizettek ki Finnországban teljes körű adókötelezettség alá tartozó személyek részére.

      11      Amennyiben a finn társaság által kifizetett társasági adó kevesebb azon osztalék 29/71-edénél, amelynek kifizetését az érintett
         adózási évben elhatározták, akkor a különbséget – az adójóváírásról szóló törvénynek az 1542/1992 törvény által módosított
         9. cikke szerint – kiegészítő adó címén a társaságra terhelik.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      12      P. Manninen Finnországban teljes körű adókötelezettség alá tartozik. Tulajdonában vannak egy, a stockholmi tőzsdén (Svédország)
         jegyzett svéd társaság részvényei.

      13      Az érintett svéd társaság által P. Manninen részére osztalékként kifizetett nyereség után Svédországban már beszedték a társasági
         adót. Az osztalékot Svédországban forrásadó címén a tőkejövedelmekre kivetett jövedelemadó is terheli. Mivel a külföldi társaságok
         által a finn adózók számára kifizetett osztalék után Finnországban nem lehet adójóváírást igényelni, azt ez utóbbi tagállamban
         a tőkejövedelmek után fizetendő jövedelemadó terheli, amelynek adókulcsa 29 %. Az Északi Tanács tagállamai által a jövedelem-
         és vagyonadó terén a kettős adóztatás elkerülésére kötött egyezmény (26/1997) szerint azonban a Svédországban levont forrásadó
         – amelynek adókulcsa az egyezmény 10. cikke értelmében nem lehet magasabb 15 %‑nál – levonható a Finnországban teljes körű
         adókötelezettség alá tartozó részvényesnek a tőkejövedelmek után fizetendő adójából.

      14      P. Manninen 2000. november 23‑án kérelmet nyújtott be a keskusverolautakunta-hoz (központi adóbizottság) annak meghatározása
         végett, hogy az EK 56. és EK 58. cikkre tekintettel az általa a svéd társaságtól kapott osztalék adóköteles-e Finnországban.

      15      A keskusverolautakunta 2001. február 7-i előzetes határozatában úgy döntött, hogy P. Manninen nem jogosult adójóváírásra a
         svéd társaság által számára kifizetett osztalék után.

      16      P. Manninen e határozat ellen fellebbezést nyújtott be a Korkein hallinto-oikeus-nál (legfelsőbb közigazgatási bíróság).

      17      E körülmények között a Korkein hallinto-oikeus felfüggesztette eljárását, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket
         terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Az EK 56. cikket úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes a [jelen ítélet 6–11. pontjaiban leírt] finn rendszerhez hasonló
         adójóváírás-rendszer, amely alapján a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá tartozó személy a belföldi részvénytársaság
         által kifizetett osztalék után adójóváírásra jogosult, viszont a Svédországban bejegyzett társaság által kifizetett osztalék
         után nem?

      2)      Amennyiben az első kérdésre adott válasz igenlő, az EK 58. cikket lehet-e úgy értelmezni, hogy az EK 56. cikk rendelkezései
         nem korlátozzák Finnország jogát arra, hogy az adójóváírásról szóló törvény vonatkozó rendelkezéseit alkalmazza, hiszen e
         jóváírásnak Finnországban előfeltétele, hogy az osztalékot fizető társaság a megfelelő adót vagy kiegészítő adót Finnországban
         megfizesse, ami olyan osztalék esetén, amelyet külföldi társaság fizet, nem történik meg, így ilyen esetben semmiféle adóztatásra
         nem kerül sor?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      18      Kérdéseivel, amelyeket együttesen kell megvizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EK 56.
         és az EK 58. cikkel ellentétes-e az alapeljárásban szereplőhöz hasonló szabályozás, amely szerint kizárt a tagállamban teljes
         körű adókötelezettség alá tartozó személynek a részvénytársaságok által kifizetett osztalék utáni adójóváírásra való jogosultsága,
         amennyiben az érintett társaságok székhelye nem ebben az államban található.

      19      Előzetesen arra kell rámutatni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe
         tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (a C‑80/94. sz. Wielockx-ügyben
         1995. augusztus 11‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2493. o.] 16. pontja, a C‑264/96. sz. ICI-ügyben 1998. július 16‑án hozott
         ítélet [EBHT 1998, I‑4695. o.] 19. pontja és a C‑311/97. sz., Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április 29‑én hozott ítélet
         [EBHT 1999., I‑2651. o.] 19. pontja).

      20      Ami azt a kérdést illeti, miszerint az alapeljárásban szereplőhöz hasonló szabályozás a tőke szabad mozgásának az EK 56. cikk
         értelmében vett korlátozásához vezet-e, meg kell állapítani, hogy a finn szabályozás által előírt adójóváírásnak a részvényesek
         részére kifizetett nyereség kettős megadóztatását azáltal kell megakadályoznia, hogy az osztalékot kifizető társaság által
         fizetendő társasági adót beszámítják a részvényes által tőkejövedelmei után fizetendő jövedelemadóba. Az ilyen rendszerből
         az következik, hogy az osztalékot végső soron a részvényesnél már nem adóztatják meg. Mivel az adójóváírás csak olyan osztalékra
         vonatkozik, amelyet Finnországban székhellyel rendelkező társaságok fizetnek ki, ez a szabályozás hátrányos az olyan, Finnországban
         teljes körű adókötelezettség alá eső személyekre nézve, akik más tagállamokban székhellyel rendelkező társaságoktól kapnak
         osztalékot, és akiket ezért a tőkejövedelmek után 29 %‑os adókulccsal adóztatnak meg.

      21      Kétségtelen tény, hogy az Északi Tanács országai között a kettős adóztatás elkerüléséről megkötött egyezmény ezt a hátrányos
         elbánást nem szünteti meg. Ez az egyezmény ugyanis semmilyen szabályozást nem tartalmaz a fizetendő társasági adónak a tőkejövedelmekbe
         való beszámításáról. Az egyezmény csak a részvényest sújtó kettős adóztatás hatásainak mérséklésére szolgál az utóbbi adó
         vonatkozásában.

      22      Következésképpen a finn adójogi szabályozásnak az a hatása, hogy a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső személyeket
         visszatartja attól, hogy tőkéjüket más tagállamokban letelepedett társaságokba fektessék be.

      23      Ez a szabályozás emellett a más tagállamokban letelepedett társaságokra is korlátozóan hat, mivel akadályozza őket abban,
         hogy Finnországban tőkét gyűjtsenek. Abban a mértékben ugyanis, amennyiben a nem finn eredetű tőkejövedelmek a Finnországban
         letelepedett társaságok által kifizetett osztaléknál kevésbé kedvező bánásmódban részesülnek az adóztatásban, a más tagállamokban
         letelepedett társaságok részvényei a Finnországban lakó befektetők számára kevésbé vonzóak, mint azon társaságokéi, amelyek
         székhelye ebben a tagállamban található (lásd a C‑35/98. sz. Verkooijen-ügyben 2000. június 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000.,
         I‑4071. o.] 35. pontját és a C‑334/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 4‑én hozott ítélet [az EBHT-ban
         még nem tették közzé] 24. pontját).

      24      A fentiekből az következik, hogy az olyan szabályozás, amelyről az alapeljárásban szó van, olyan korlátozását jelenti a tőke
         szabad mozgásának, amelyet az EK 56. cikk elvileg tilt.

      25      Meg kell azonban vizsgálni, hogy igazolható-e a tőkemozgás e korlátozása az EK‑Szerződés rendelkezései alapján.

      26      E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy az EK 58. cikk (1) bekezdése a) pontjának megfelelően „[az] 56. cikk rendelkezései
         nem érintik a tagállamoknak azt a jogát, hogy […] alkalmazzák adójoguk azon vonatkozó rendelkezéseit, amelyek a lakóhely vagy
         a tőkebefektetés helye alapján az adózók között különbséget tesznek”.

      27      A finn és a francia kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya szerint ez a rendelkezés világosan mutatja, hogy a tagállamok
         jogosultak fenntartani az adójóváírás kedvezményét az olyan osztalék esetére, amelyet a területükön letelepedett társaságok
         fizetnek ki.

      28      E tekintetben ki kell emelni, hogy nem értelmezhető úgy az EK 58. cikk (1) bekezdésének – a tőkemozgás szabadságának elve
         alóli kivételként – szó szerint értelmezendő a) pontja, hogy minden olyan szabályozás, amely az adózók között a lakóhely vagy
         a tőkebefektetés helye alapján különbséget tesz, automatikusan összeegyeztethető a Szerződéssel. Az EK 58. cikk (1) bekezdésének
         a) pontjában előírt kivételt korlátozza ugyanis az EK 58. cikk (3) bekezdése, amely szerint az EK 58. cikk (1) bekezdésében
         említett nemzeti intézkedések „nem szolgálhatnak az 56. cikkben meghatározott szabad tőkemozgásra és fizetési műveletekre
         vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül”.

      29      Különbséget kell tehát tenni az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontja értelmében megengedett egyenlőtlen bánásmód és az EK 58. cikk
         (3) bekezdése által tiltott önkényes megkülönböztetés között. E tekintetben az ítélkezési gyakorlat szerint a szóban forgó
         nemzeti szabályozáshoz hasonló nemzeti rendelkezés, amely a teljes körű adókötelezettség alá eső személy vonatkozásában az
         érintett tagállamban különbséget tesz a nemzeti osztalékból és a külföldi osztalékból származó jövedelmek között, csak akkor
         egyeztethető össze a Szerződésnek a tőke szabad mozgásáról szóló rendelkezéseivel, ha az eltérő bánásmód olyan helyzetekre
         vonatkozik, amelyek egymással objektíve nem összehasonlíthatóak, vagy azt nyomós közérdek indokolja, különösen annak szüksége,
         hogy biztosítsák az adórendszer koherenciáját (a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben hozott ítélet 43. pontja). Ezenkívül az
         osztalékok különböző kategóriáinak eltérő kezelése nem haladhatja meg azt a mértéket, amely a szóban forgó szabályozás céljának
         eléréséhez szükséges.

      30      A finn és a francia kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya elsősorban úgy véli, hogy a kifizetett osztalék jellege
         alapvetően különbözik attól függően, hogy finn vagy nem finn társaságoktól származik. Érvelésük szerint – a nem finn társaságok
         által kifizetett nyereségtől eltérően – a Finnországban letelepedett társaságok által osztalék formájában kifizetett nyereség
         ebben a tagállamban társaságiadó-kötelezettség alá esik, amely a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső személynek
         adójóváírási jogosultságot biztosít. Véleményük szerint az EK 58. cikk (1) bekezdésének fényében indokolt az eltérő bánásmód
         az e tagállamban letelepedett társaság által kifizetett osztalék és az olyan osztalék között, amelyet az e feltételt nem teljesítő
         társaság fizet ki.

      31      A francia kormány továbbá úgy érvel, hogy a finn adójogi szabályozás összhangban van a territorialitás elvével, és ezért nem
         sérti a Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseit (a C‑250/95. sz., Futura Participations és Singer ügyben
         1997. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2471. o.] 18–22. pontjai).

      32      E tekintetben meg kell vizsgálni, hogy a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényesek eltérő kezelése attól
         függően, hogy az ezen vagy más tagállamban letelepedett társaságtól kapnak osztalékot, olyan helyzetekre vonatkozik-e, amelyek
         objektíve nem összehasonlíthatóak.

      33      Emlékeztetni kell arra, hogy a finn adójogi szabályozás a társaságok nyereségének kettős adóztatását azáltal kívánja megakadályozni,
         hogy adójóváírást biztosít az osztalékban részesülő részvényesnek az osztalékot fizető társaság által fizetendő társasági
         adó figyelembevételével.

      34      Az ilyen szabályozást tekintve a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső személyek helyzete valóban különbözhet
         attól függően, hogy tőkéjüket hol fektették be. Ez különösen akkor van így, ha azon tagállam adójogi szabályozása, ahol a
         tőkét befektették, már megakadályozta az osztalék formájában kifizetett társasági nyereség kettős adóztatását, például oly
         módon, hogy az érintett társaság nyereségének csak az osztalékként ki nem fizetett részét vonta a társasági adó alá.

      35      Jelen esetben azonban nem ez a helyzet. Amint az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, mind a Finnországban letelepedett
         társaság által kifizetett osztalék, mind a Svédországban letelepedett társaság által kifizetett osztalék – az adójóváírástól
         eltekintve – kettős adóztatás tárgyát képezheti. A jövedelmet mindkét esetben először társasági adó, ezután pedig – amennyiben
         osztalék formájában kerül kifizetésre – a kedvezményezetteknél jövedelemadó terheli.

      36      Amennyiben a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső személy svédországi székhelyű társaságba fektet be tőkét,
         nincs mód arra, hogy a befektetéssel érintett társaság által kifizetett nyereség elkerülje a kettős adóztatást. A Finnországban
         teljes körű adókötelezettség alá eső részvényesek hasonló helyzetben vannak – függetlenül attól, hogy e tagállamban vagy Svédországban
         letelepedett társaságtól kapnak osztalékot – olyan adójogi szabályozás esetén, amely a kifizetett nyereség kettős adóztatásának
         elkerülése érdekében figyelembe veszi a társaság által fizetendő társasági adót.

      37      Így a finn adójogi szabályozás az adójóváírás biztosítását attól teszi függővé, hogy az osztalékot Finnországban letelepedett
         társaságok fizetik-e ki, bár a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényesek hasonló helyzetben vannak függetlenül
         attól, hogy az osztalékot e tagállamban vagy más tagállamban székhellyel rendelkező társaság fizeti-e nekik (lásd ebben az
         értelemben a C‑107/94. sz. Asscher-ügyben 1996. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3089. o.] 41–49. pontjait és a C‑234/01. sz. Gerritse‑ügyben
         2003. június 12-én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑5933. o.] 47–54. pontjait).

      38      Ezenkívül a finn adójogi szabályozás – eltérően attól a szabályozástól, amelyről a fent hivatkozott Futura Participations
         és Singer ügyben hozott ítélethez vezető eljárásban volt szó – nem tekinthető a territorialitás elve kifejeződésének. Amint
         a főtanácsnok indítványának 42. pontjában kifejti, ez az elv nem tiltja, hogy adójóváírást biztosítsanak a Finnországban teljes
         körű adókötelezettség alá eső személynek a más tagállamokban letelepedett társaságok által kifizetett osztalék után (lásd
         a fent hivatkozott Futura Participations és Singer ügyben hozott ítélet 18–22. pontjait).

      39      Mindenesetre – az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontjára figyelemmel – a territorialitás elve nem igazolhatja a Finnországban,
         illetve más tagállamokban letelepedett társaságok által kifizetett osztalék eltérő kezelését, amennyiben az eltérő bánásmódban
         részesülő osztalékfajták ugyanabban az objektív helyzetben vannak.

      40      A finn és a francia kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya másodsorban azzal érvelnek, hogy a finn adójogi szabályozást
         objektíve igazolja, hogy biztosítani kell a nemzeti adórendszer koherenciáját (a C‑204/90. sz. Bachmann-ügyben [EBHT 1992.,
         I‑249. o.] és a C‑300/90. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben [EBHT 1992., I‑305. o.] 1992. január 28‑án hozott ítéletek).
         Különösen azzal érvelnek, hogy a fent hivatkozott Verkooijen-ügyben vizsgált adójogi szabályozáshoz képest az alapeljárásban
         közvetlen kapcsolat van a társaság nyereségének megadóztatása és az osztalékban részesülő részvényesnek biztosított adójóváírás
         között. Ugyanis az adójóváírást a részvényesnek csak azzal a feltétellel biztosítják, ha az érintett társaság ténylegesen
         befizette a nyereségadót. Amennyiben ez az adó nem fedezi a kifizetendő osztalék minimális adóját, a társaságnak kiegészítő
         adót kell fizetnie.

      41      A finn kormány hozzáfűzi, hogy amennyiben adójóváírást biztosítanak a svéd társaság által a Finnországban teljes körű adókötelezettség
         alá eső részvényesek részére kifizetett osztalék kedvezményezettjeinek, akkor e tagállam hatóságainak olyan társasági adó
         tekintetében kellene adójóváírást biztosítaniuk, amelyet a kérdéses állam nem szedett be, és ez megkérdőjelezné a nemzeti
         adórendszer koherenciáját.

      42      Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy fent hivatkozott Bachmann-ügyben hozott ítélet 28., valamint a Bizottság
         kontra Belgium ügyben hozott ítélet 21. pontjában a Bíróság elismerte, hogy mivel az adórendszer koherenciáját meg kell őrizni,
         ez igazolhatja a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlásának korlátozását. Az ilyen igazoláson alapuló
         érv azonban csak akkor lehet sikeres, ha kimutatják az érintett adókedvezmény és az e kedvezmény valamely meghatározott adólevonás
         által történő kiegyenlítése közötti közvetlen összefüggést (lásd ebben az értelemben a C‑484/93. sz., Svensson és Gustavsson
         ügyben 1995. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑3955. o.] 18. pontját, a fent hivatkozott Asscher-ügyben hozott ítélet
         58. pontját, a fent hivatkozott ICI‑ügyben hozott ítélet 29. pontját, a C‑55/98. sz. Vestergaard-ügyben 1999. október 28‑án
         hozott ítélet [EBHT 1999., I‑7641. o.] 24. pontját, valamint a C‑436/00. sz., X és Y ügyben 2002. november 21-én hozott ítélet
         [EBHT 2002., I‑10829. o.] 52. pontját). Amint az a fent hivatkozott Bachmann-ügyben hozott ítélet 21–23., valamint a Bizottság
         kontra Belgium ügyben hozott ítélet 14–16. pontjaiból kiderül, e határozatok azon a megállapításon alapulnak, hogy a belga
         jogban ugyanazon jövedelemadó alanya tekintetében közvetlen összefüggés áll fenn a biztosítási járulékok adóköteles jövedelmekből
         történő levonásának, valamint a biztosítók által kifizetett összegek későbbi megadóztatásának lehetősége között.

      43      Emlékeztetni kell arra is, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti adórendszer koherenciája megőrzésének szükségén
         alapuló érvet a szóban forgó adójogi szabályozás által elérni kívánt cél fényében is meg kell vizsgálni (lásd a C‑9/02. sz.,
         De Lasteyrie du Saillant ügyben 2004. március 11-én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 67. pontját).

      44      Amint az már a jelen ítélet 33. pontjában kifejtésre került, a finn adójogi szabályozásnak meg kell akadályoznia a társaságok
         által a részvényeseknek kifizetett nyereség kettős adóztatását. A kitűzött célt úgy érik el, hogy a részvényesnek adójóváírást
         biztosítanak, amelynek mértékét a társaság nyereségét terhelő társasági adó alapján számítják ki (lásd ezen ítélet 8. pontját).
         Tekintettel arra, hogy a társasági adó és a tőkejövedelem-adó kulcsa azonos, nevezetesen 29 %, ez az adórendszer végső soron
         azt eredményezi, hogy csak a Finnországban székhellyel rendelkező társaságoknál adóztatják meg azt a nyereséget, amelyet ezek
         a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényeseknek kifizetnek, oly módon, hogy ez utóbbiakat egyszerűen
         mentesítik a megkapott osztalék adója alól. Amennyiben kiderül, hogy az osztalékot fizető finn társaság által kifizetett adó
         az adójóváírás összegét nem éri el, akkor e társaságnak a különbséget kiegészítő adó formájában kell megfizetnie.

      45      Bár ez az adójogi szabályozás így az adójóváírás és a kiegészítő adó közötti összefüggésen alapul – hiszen eszerint a Finnországban
         teljes körű adókötelezettség alá eső részvényeseknek biztosított adójóváírást a társasági adó alapján számítják ki, amelyet
         az e tagállamban letelepedett társaságnak az általa kifizetett nyereség után kell fizetnie – az ilyen szabályozás mégsem tűnik
         szükségesnek a finn adórendszer koherenciájának megőrzéséhez.

      46      A finn adójogi szabályozás által elérni kívánt célt tekintve ugyanis az adórendszer koherenciája akkor is biztosított marad,
         ha fenntartják a részvényesnek nyújtott adókedvezmény és a befizetendő társasági adó közötti összefüggést. Ezért nem kérdőjelezné
         meg az adórendszer koherenciáját az alapeljáráshoz hasonló esetben az olyan adójóváírás biztosítása a Finnországban teljes
         körű adókötelezettség alá eső, Svédországban letelepedett társaság részvényeivel rendelkező részvényesnek, amelyet a társaság
         által ez utóbbi tagállamban megfizetendő társasági adó függvényében számítanak ki, és a tőke szabad mozgását kevésbé korlátozná,
         mint a finn adójogi szabályozás által előírt intézkedés.

      47      Ki kell emelni továbbá, hogy a fent hivatkozott Bachmann-, illetve Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítéletekhez vezető
         eljárásokban a szóban forgó adórendelkezések célja szintén az volt, hogy megakadályozzák a kettős adóztatást. A belga jog
         által a természetes személyeknek biztosított azon lehetőséget, hogy az életbiztosítási szerződések keretében befizetett járulékokat
         adóköteles jövedelmükből levonják – ami végeredményben az e járulékok fizetésére szolgáló jövedelmek meg nem adóztatását jelentette
         – azzal indokolták, hogy az e járulékok révén létrejött tőkét később tulajdonosánál megadóztatják. Az ilyen rendszerben a
         kettős adóztatást az egyszeri adózásnak az adómentes járulékokkal létrehozott tőke kifizetéséig történő elhalasztásával akadályozták
         meg. Az adórendszer koherenciája azt feltételezte, hogy a belga adóhatóságoknak, amikor az életbiztosítási szerződések járulékainak
         levonhatóságát engedélyezniük kellett, bizonyosnak kellett lenniük abban, hogy a biztosítótársaságok által a szerződés lejártakor
         kifizetett tőkét később ténylegesen meg tudják adóztatni. Pontosan ebben az összefüggésben fejtette ki akkor a Bíróság, hogy
         nem volt olyan, a Bachmann-, illetve a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítéletekhez vezető eljárásokban szóban forgónál
         kevésbé korlátozó intézkedés, amely alkalmas lett volna az érintett adórendszer koherenciájának megőrzésére.

      48      Az alapügyben azonban más a tényállás. Abban az időpontban ugyanis, amikor a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá
         eső részvényes osztalékot kap, az így kifizetett nyereség már társasági adó tárgyát képezte, mégpedig attól függetlenül, hogy
         az osztalék finn vagy svéd társaságtól származik-e. A finn adójogi szabályozás által elérni kívánt cél, azaz az osztalék formájában
         kifizetett nyereség kettős adóztatásának megszüntetése elérhető úgy is, hogy az adójóváírást olyan nyereség után is biztosítják,
         amelyet svéd társaságok fizetnek ki ilyen módon a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső személyeknek.

      49      Igaz, hogy az adójóváírás biztosítása a más tagállamban fizetendő társasági adó után azt eredményezné, hogy a Finn Köztársaság
         adóbevételei a más tagállamokban letelepedett társaságok által kifizetett osztalék vonatkozásában csökkennének. Az állandó
         ítélkezési gyakorlat szerint azonban az adóbevételek csökkenése nem tekinthető olyan nyomós közérdeknek, amely igazolhatná
         az alapvető szabadságok egyikével elvileg ellentétes intézkedést (a fent hivatkozott Verkooijen ügyben hozott ítélet 59. pontja,
         a C‑136/00. sz. Danner-ügyben 2002. október 3-án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑8147. o.] 56. pontja, valamint a fent hivatkozott
         X és Y ügyben hozott ítélet 50. pontja).

      50      A tárgyalás során a finn kormány és az Egyesült Királyság Kormánya különböző gyakorlati akadályokat említettek, amelyek állítólag
         megakadályozzák, hogy a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső részvényeseknek olyan adójóváírást biztosítsanak,
         amely más tagállamban letelepedett társaság által fizetendő társasági adónak felel meg. Rámutattak arra, hogy a Szerződésnek
         a tőke szabad mozgásával kapcsolatos rendelkezéseit nemcsak a tagállamok közötti tőkemozgásra, hanem a tagállamok és harmadik
         államok közötti tőkemozgásra is alkalmazni kell. Szerintük a hatályos adórendszerek különbözősége miatt a gyakorlatban lehetetlen
         pontosan meghatározni azt az adót, amely a más tagállamban vagy harmadik államban letelepedett társaság által kifizetett osztalékot
         társasági adó címén terheli. Ez különösen azért lehetetlen, mivel a társaságiadó-alap országról országra különbözik, és az
         adókulcsok egyik évről a másikra változhatnak. Továbbá a társaságok által kifizetett osztalék nem szükségképpen az adott számviteli
         év nyereségéből származik.

      51      E tekintetben először is hangsúlyozni kell, hogy az alapügy semmiképpen nem érinti a tagállamok és a harmadik államok közötti
         szabad tőkemozgást. Ebben az ügyben ugyanis arról van szó, hogy az egyik tagállam adóhatósága elutasítja, hogy az e tagállamban
         teljes körű adókötelezettség alá eső személy részére adójóváírást biztosítson, ha az illető más tagállamban letelepedett társaságtól
         kap osztalékot.

      52      Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből is kiderül, hogy Finnországban a részvényesnek biztosított adójóváírás az ott
         letelepedett társaság által kifizetett osztalék 29/71-ed része. Az adójóváírás kiszámításának céljából alkalmazott tört számlálója
         a társaság nyereségére alkalmazott társaságiadó-kulcsával egyenlő, a nevező pedig ugyanezen adókulcsnak a 100-as alapszámból
         való kivonása után kapott eredmény.

      53      Végül meg kell még állapítani, hogy a finn jogban az adójóváírás mindig az osztalékot kifizető társaság által ténylegesen
         megfizetett társasági adónak felel meg. Ha ugyanis kiderül, hogy a megfizetett társasági adó az adójóváírás összegét nem éri
         el, a kifizető társaságnak a különbözetet kiegészítő adó formájában meg kell fizetnie.

      54      Ilyen körülmények között a Finnországban teljes körű adókötelezettség alá eső, Svédországban letelepedett társaságtól osztalékban
         részesülő részvényesnek biztosított adójóváírás kiszámításánál az utóbbi, más tagállamban letelepedett társaság által ténylegesen
         megfizetett adót kell figyelembe venni, amint az az adóalapra vonatkozó általános szabályokból és az utóbb említett tagállamban
         érvényes társaságiadó-kulcsból adódik. A ténylegesen megfizetett adó meghatározásánál felmerülő nehézségek semmi esetre sem
         igazolhatnak olyan, a tőke szabad mozgását gátoló akadályt, mint amely az alapeljárásban szóban forgó szabályozásból következik
         (lásd a Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 29. pontját).

      55      A fenti megfontolások fényében az EK 56. és EK 58. cikkel ellentétes az olyan szabályozás, amelynek értelmében a valamely
         tagállamban teljes körű adókötelezettség alá tartozó személy nem jogosult a részvénytársaságok által kifizetett osztalék utáni
         adójóváírásra, amennyiben az érintett társaságok székhelye nem ebben az államban található.

       A költségekről
      56      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG (nagytanács)
      a következőképpen határozott:
      Az EK 56. és EK 58. cikkel ellentétes az olyan szabályozás, amelynek értelmében a valamely tagállamban teljes körű adókötelezettség
            alá tartozó személy nem jogosult a részvénytársaságok által kifizetett osztalék utáni adójóváírásra, amennyiben az érintett
            társaságok székhelye nem ebben az államban található.
      Aláírások.
      * Az eljárás nyelve: finn.


A Bíróság (harmadik tanács) 1982. július 15-i ítélete. # COGIS (Compagnia Generale Interscambi) kontra Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale civile e penale di Milano - Olaszország. # # 216/81. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) 2004. április 29-i ítélete. # Olasz Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások - Indokolás. # C-372/97. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) 1985. január 29-i ítélete. # Henri Cullet és Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers kontra Centre Leclerc à Toulouse és Centre Leclerc à Saint-Orens-de-Gameville. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de commerce de Toulouse - Franciaország. # 231/83. sz. ügy


A Bíróság június 6.-i ítélete: 2000. # Staatssecretaris van Financiën kontra B.G.M. Verkooijen. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # C-35/98. sz. ügy