title: A Bíróság (harmadik tanács) 2008. május 22-i ítélete.#citiworks AG.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberlandesgericht Dresden - Németország.#A villamos energia belső piaca - 2003/54/EK irányelv - A 20. cikk (1) bekezdése - Harmadik személyeknek az átviteli és elosztórendszerekhez való szabad hozzáférése.#C-439/06. sz. ügy.

text:
      C‑439/06. sz. ügy
      A citiworks AG által indított
      energiaügyi közigazgatási eljárás
      (az Oberlandesgericht Dresden [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A villamos energia belső piaca – 2003/54/EK irányelv – A 20. cikk (1) bekezdése – Harmadik személyeknek az átviteli és elosztórendszerekhez való szabad hozzáférése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok
      (EK 234. cikk)
      2.        Jogszabályok közelítése – A villamos energia belső piacának létrehozására és működésére irányuló intézkedések
      (A 2003/54 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 2. cikk, 5. pont és 20. cikk, (1) bekezdés)
      3.        Jogszabályok közelítése – A villamos energia belső piacának létrehozására és működésére irányuló intézkedések
      (A 2003/54 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 20. cikk, (1) bekezdés)
      1.        Nem hipotetikus jellegű, relevánsnak minősül, következésképpen pedig elfogadható az előzetes döntéshozatalra előterjesztett
         azon kérdés, amellyel a kérdést előterjesztő bíróság a valamely villamosenergia‑szolgáltató által kezdeményezett, az energiaellátó
         hálózatok egyes üzemeltetőit a hálózatukhoz történő szabad hozzáférés biztosításának kötelezettsége alól mentesítő nemzeti
         jogszabályi rendelkezés vitatására irányuló jogvita keretében azt kérdezi, hogy valamely irányelv rendelkezéseivel ellentétes‑e
         ez az eltérést engedő rendszer, amely e mentesítést anélkül biztosítja, hogy figyelembe kellene venni e hálózatok műszaki
         kapacitását.

      (vö. 33., 35–36. pont)
      2.        A szabad hozzáférés elve, amely azon alapvető jelentőségű intézkedések egyikét képezi, amelyeket a tagállamoknak a villamos
         energia belső piacának kialakítása érdekében meg kell hozniuk, a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról
         szóló 2003/54 irányelv 20. cikkének (1) bekezdése szerint a villamosenergia‑átviteli és ‑elosztó rendszerekre alkalmazandó.

      E rendelkezés hatálya alá tartozik, vagyis a 2003/54 irányelv 2. cikkének 5. pontja értelmében vett villamosenergia‑elosztórendszerként
         vizsgálandó a területileg összetartozó üzemi területen található és túlnyomórészt az energia saját üzemen belüli, valamint
         kapcsolt vállalkozásokhoz történő továbbítására szolgáló azon hálózat, amely nagyfeszültségű és igen nagy feszültségű villamos
         energiát szállít a fogyasztókhoz való eljuttatás céljából, függetlenül az említett hálózaton szállított villamos energia mennyiségétől,
         valamint függetlenül attól a ténytől, hogy az említett hálózat üzemeltetése csupán járulékos tevékenységnek minősül a vállalkozás
         fő üzemeltetési tevékenységéhez képest.

      (vö. 44–48., 54. pont)
      3.        A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló 2003/54 irányelv 20. cikkének (1) bekezdését akként kell
         értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az energiaellátó hálózatok egyes üzemeltetőit azon az
         alapon mentesíti a harmadik személyek e hálózatokhoz történő szabad hozzáférése biztosításának kötelezettsége alól, hogy e
         hálózatok területileg összetartozó üzemi területen találhatók, valamint túlnyomórészt az energia saját üzemen belüli, illetve
         kapcsolt vállalkozáshoz történő továbbítására szolgálnak.

      Ugyanis, jóllehet e rendelkezés a tagállamokra bízza az ahhoz szükséges intézkedések meghozatalát, hogy biztosított legyen
         a harmadik személyek átviteli vagy elosztórendszerekhez történő hozzáférése, következésképpen pedig az EK 249. cikknek megfelelően
         a tagállamok hatáskörébe tartozik az ennek eléréséhez szükséges forma és eszközök megválasztása, e mozgástér– figyelembe véve
         az átviteli vagy elosztórendszerekhez történő szabad hozzáférés elvének fontosságát – nem hatalmazza fel a tagállamokat arra,
         hogy mellőzzék az említett elvet azokon az eseteken kívül, amelyekre vonatkozóan az irányelv kivételeket vagy eltéréseket
         biztosít.

      Ez a helyzet nem áll fenn az olyan nemzeti szabályozás esetében, amely nem tartozik az irányelv által előírt, a villamosenergia‑átviteli
         és ‑elosztó rendszerekhez történő szabad hozzáférés elve alóli egyik kivétel vagy eltérés hatálya alá sem, legyen szó akár

      – először is, az irányelv 20. cikkének (2) bekezdésében szabályozott eltérésről, amely megalapozott indokokkal történő, esetről
         esetre vizsgálandó alátámasztást ír elő ahhoz, hogy valamely hálózatüzemeltető megtagadhassa a hálózatához történő hozzáférést
         abban az esetben, ha nem áll rendelkezésére a szükséges kapacitás, és nem hatalmazza fel a tagállamokat arra, hogy ezeket
         az eltéréseket általános jelleggel biztosítsák, anélkül hogy ténylegesen megvizsgálnák a kapacitás hiányát, vagy

      – másodszor, az irányelv 3. cikkének (8) bekezdésében biztosított eltérésről, mivel egyrészt a szóban forgó szabályozásban
         előírt eltérés nem igazolható annak kockázatával, hogy a hálózatok üzemeltetői e szabad hozzáférés ténye folytán akadályozva
         lennének a közszolgáltatási kötelezettségeik teljesítésében, másrészt pedig az említett eltérést csak annak a területnek a
         földrajzi elhelyezkedése vagy jogi helyzete igazolja, amelyen az említett hálózatokat működtetik, vagy

      – végül, az irányelv 26. cikke (1) bekezdésének alkalmazásáról, amely az irányelv 20. cikkéhez képest biztosít eltéréseket
         a kis, szigetüzemben működő rendszerek üzemeltetésével kapcsolatban felmerült alapvető problémákkal igazolható esetekben,
         mivel a Bizottság szükséges jóváhagyását, amely az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétett határozat formájában jelenik meg, a szóban forgó szabályozás szerinti tagállam nem kérte, és ilyen eltérést nem
         is engedélyeztek számára.

      (vö. 55., 57–58., 60–65. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2008. május 22.(*)

      „A villamos energia belső piaca – 2003/54/EK irányelv – A 20. cikk (1) bekezdése – Harmadik személyeknek az átviteli és elosztórendszerekhez való szabad hozzáférése”
      A C‑439/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberlandesgericht Dresden (Németország)
         a Bírósághoz 2006. október 24‑én érkezett, 2006. október 17‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a citiworks AG által indított,

      a Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde,

      a Flughafen Leipzig/Halle GmbH
      és
      a Bundesnetzagentur
      részvételével
      folyamatban lévő energiaügyi közigazgatási eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, P. Lindh (előadó) és A. Arabadjiev bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: J. Swedenborg tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. szeptember 20‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a citiworks AG képviseletében C. Haellmigk Rechtsanwalt,
      –        a Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde képviseletében R. Huber, meghatalmazotti
         minőségben,

      –        a Flughafen Leipzig/Halle GmbH képviseletében R. Wagner és J. Kloos Rechtsanwälte,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
      –        a lengyel kormány képviseletében E. Ośniecka‑Tamecka, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében V. Jackson, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. Henshaw barrister,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében B. Schima, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. december 13‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv
         hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26‑i 2003/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 176., 37. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 211. o.) 20. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.

      2        E kérelmet azon eljárás keretében terjesztették elő, amelynek tárgyát a citiworks AG (a továbbiakban: citiworks) által a Sächsisches
         Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde (a Szász Gazdasági és Munkaügyi Minisztérium mint
         tartományi szabályozó hatóság, a továbbiakban: szabályozó hatóság) azon határozata ellen benyújtott kereset képezi, amely
         a villamosenergia‑ és gázellátásról szóló 2005. július 7‑i törvény, az úgynevezett „energiagazdálkodási törvény” (Gesetz über
         die Elektriztäts und Gasversorgung [Energiewirtschaftsgesetz], a továbbiakban: EnWG) 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja (BGBl. 2005.,
         I‑1970. o.) értelmében vett „objektumhálózatnak” minősítette a Flughafen Leipzig/Halle GmbH (a továbbiakban: FLH) által üzemeltetett
         energiaellátó hálózatot.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 2003/54 irányelv 1. cikke szerint:

      „Ez az irányelv közös szabályokat állapít meg a villamos energia termelésére, átvitelére, elosztására és a villamosenergia‑ellátásra
         vonatkozóan. Meghatározza a villamosenergia‑ágazat szervezetével és működésével, a piacra jutással, a versenytárgyalási eljárásoknál
         alkalmazandó feltételekkel és eljárásokkal, valamint az engedélyek kiadásával és a hálózatok működésével [helyesen: üzemeltetésével]
         összefüggő szabályokat.”

      4        A 2003/54 irányelv (4)–(7), valamint (26) preambulumbekezdésének szövege a következő:

       „(4) Az európai polgárok számára a Szerződésben biztosított alapvető szabadságok – az áruk szabad mozgása, a szolgáltatások nyújtásának
         szabadsága és a letelepedés szabadsága – csak teljesen nyitott piacon valósulhatnak meg, amely minden fogyasztó számára lehetővé
         teszi a szolgáltatók szabad megválasztását, és a szolgáltatók számára is biztosítja fogyasztóik szabad ellátásának lehetőségét.

       (5)      Egy tökéletesen működőképes és versenyen alapuló belső piac létrejöttének fő akadályai többek között a hálózati hozzáféréssel,
         a díjszabással és a tagállamok eltérő piacnyitási szintjével vannak összefüggésben.

       (6)      A verseny működéséhez megkülönböztetéstől [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől] mentes, átlátható és méltányos díjazású
         hálózati hozzáférésre van szükség.

       (7)      A villamos energia belső piacának megvalósítása érdekében elsődleges fontosságú az átviteli‑ vagy az elosztórendszer‑üzemeltetők
         hálózatához való megkülönböztetéstől [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől] mentes hozzáférés. Az átviteli‑ vagy elosztórendszer‑üzemeltető
         egy vagy több vállalkozásból állhat.

      [...]
       (26) A közszolgáltatási kötelezettségek teljesítése ennek az irányelvnek az egyik alapvető követelménye; fontos, hogy ez az irányelv
         megállapítsa azokat a minden tagállam által tiszteletben tartandó közös minimális normákat, amelyek tekintetbe veszik a fogyasztóvédelmi
         célokat, az ellátás biztonságát, a környezetvédelmet és minden tagállamban a verseny azonos szintjét [helyesen: fontos, hogy
         ez az irányelv a fogyasztóvédelemre, az ellátás biztonságára, a környezetvédelemre és a verseny minden tagállamban azonos
         szintjére irányuló célkitűzések figyelembevételével olyan közös minimális szabályokat állapítson meg, amelyeket minden tagállam
         tiszteletben tart]. Fontos, hogy a közszolgáltatási kötelezettségeket nemzeti szinten lehessen értelmezni az adott országokra
         jellemző körülmények és a közösségi jog tekintetbevételével.”

      5        A 2003/54 irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke így rendelkezik:

      „Ezen irányelv alkalmazásában:
      […]
      3.      »átvitel« villamos energia szállítása igen nagy feszültségű és nagyfeszültségű, összekapcsolt rendszereken a végső fogyasztókhoz
         vagy az elosztókhoz való eljuttatás céljából, nem beleértve az ellátást;

      4.      »átvitelirendszer‑üzemeltető« az a természetes vagy jogi személy, aki/amely felelős egy adott terület átviteli hálózatának
         üzemeltetéséért, karbantartásáért, valamint szükség esetén annak fejlesztéséért, és ahol az alkalmazható, annak összekapcsolásáért
         más rendszerekkel; felelős továbbá azért, hogy a rendszer hosszú távon alkalmas legyen a villamos energia átvitelével kapcsolatos,
         indokolt igények kielégítésére;

      5.      »elosztás« a villamos energia szállítása nagyfeszültségű, középfeszültségű és kisfeszültségű elosztóhálózatokon a fogyasztóhoz
         való eljuttatás céljából, nem beleértve az ellátást;

      6.      »elosztórendszer‑üzemeltető« az a természetes vagy jogi személy, aki/amely felelős egy adott terület elosztóhálózatának üzemeltetéséért,
         karbantartásáért, valamint szükség esetén annak fejlesztéséért, illetve ahol az alkalmazható, annak összekapcsolásáért más
         rendszerekkel; felelős továbbá azért, hogy a hálózat hosszú távon alkalmas legyen a villamos energia elosztásával kapcsolatos,
         indokolt igények kielégítésére;

      7.      »fogyasztók« a villamos energia nagykereskedelmi és végső fogyasztói;
      8.      »nagykereskedelmi fogyasztók« azok a természetes vagy jogi személyek, akik/amelyek villamos energiát vásárolnak a letelepedésük
         helye szerinti hálózaton belül vagy azon kívül történő viszonteladás céljából;

      9.      »végső fogyasztók« azok a fogyasztók, akik saját felhasználásra vásárolnak villamos energiát;
      [...]
      19.      »ellátás« a fogyasztók részére történő villamosenergia‑értékesítés, a viszonteladást is beleértve;
      [...]
      26.      »kis, szigetüzemben működő rendszer« olyan rendszer, amelynek villamosenergia‑fogyasztása 1996‑ban kevesebb volt, mint 3000
         GWh, és ahol az éves fogyasztásnak kevesebb mint 5 százaléka származik más rendszerekkel való összekapcsolásból [helyesen:
         amely éves fogyasztásának kevesebb, mint 5 százaléka erejéig más rendszerekkel összekapcsolható];

      27.      »szigetüzemben működő mikrorendszer« olyan rendszer, amelynek villamosenergia‑fogyasztása 1996‑ban kevesebb volt, mint 500 GWh,
         és amely nem áll összeköttetésben más rendszerekkel;

      […]”
      6        A 2003/54 irányelv „Közszolgáltatási kötelezettségek és fogyasztóvédelem” című 3. cikkének (8) bekezdése így rendelkezik:

      „A tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák a 6., 7., 20. és 22. cikk rendelkezéseit, amennyiben azok alkalmazása – jogilag
         vagy ténylegesen – akadályozná a villamosenergia‑ipari vállalkozások, általános gazdasági érdekből előírt kötelezettségek
         teljesítését [helyesen: a villamosenergia-ipari vállalkozások általános gazdasági érdekből előírt kötelezettségeinek teljesítését],
         és amennyiben a kereskedelem fejlődését nem befolyásolják olyan mértékben, ami ellentétes lenne a Közösség érdekeivel. A Közösség
         érdekei közé tartozik különösképpen, hogy ezen irányelvnek és a Szerződés 86. cikkének megfelelően a feljogosított fogyasztók
         tekintetében verseny alakuljon ki.”

      7        Az irányelv „Harmadik fél hozzáférése” című 20. cikkének szövege a következő:

      „(1)      A tagállamok olyan rendszert hoznak létre, amelyben egy harmadik fél átviteli és elosztóhálózathoz való hozzáférését közzétett,
         minden feljogosított fogyasztóra vonatkozó tarifák [helyesen: nyilvános tarifák] alapján teszik lehetővé, objektív kritériumok
         alapján, a rendszerhasználók közötti megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] nélkül. A tagállamok biztosítják,
         hogy ezeket a tarifákat, illetve a számításukhoz alkalmazott módszereket a 23. cikknek megfelelően hatálybalépésük előtt jóváhagyják;
         továbbá, hogy ezeket a tarifákat, illetve – amennyiben csak a módszerek kerültek jóváhagyásra – a módszereket hatálybalépésük
         előtt közzétegyék.

      (2) Az átviteli‑ vagy az elosztórendszer‑üzemeltető megtagadhatja a hálózati hozzáférést, ha nem áll rendelkezésre a szükséges
         kapacitás. A megtagadást kellőképpen megalapozott indokokkal kell alátámasztani, különös tekintettel a 3. cikkre. Megtagadás
         esetén és adott esetben a tagállamok gondoskodnak arról, hogy az átviteli‑ vagy az elosztórendszer‑üzemeltető érdemi információt
         nyújtson azokról az intézkedésekről, amelyek a hálózat megerősítéséhez szükségesek lennének. Az információt kérő féltől az
         információ nyújtásának költségeinek megfelelő, méltányos díj kérhető.”

      8        Ugyanezen irányelv „Eltérések” című 26. cikke így rendelkezik:

      „Azok a tagállamok, amelyek ezen irányelv hatálybalépését követően bizonyítani tudják, hogy alapvető problémák vannak kis,
         szigetüzemben működő rendszereik üzemeltetésével, a IV., V., VI. és VII. fejezet vonatkozó rendelkezéseitől […] eltérésért
         folyamodhatnak felújítás, fejlesztés és a meglévő kapacitás növelése esetén; az eltérést a Bizottság hagyhatja jóvá. A Bizottság
         a döntéshozatalt megelőzően tájékoztatja a tagállamokat a kérelmekről, tekintettel az információk bizalmas kezelésére [helyesen:
         A Bizottság határozatának meghozatala előtt tájékoztatja a tagállamokat e kérelmekről, betartva a bizalmas kezelés szabályait].
         A döntést [helyesen: határozatot] az Európai Unió Hivatalos Lapjában kell közzétenni. […]

      […]”
       A nemzeti szabályozás
      9        Az EnWG elfogadására a 2003/54 irányelv átültetése érdekében került sor.

      10      E törvény 3. §‑ának 16. és 17. pontjában foglalt meghatározás szerint az energiaellátó hálózatok „egy vagy több feszültségi
         szinten vagy nyomásfokozaton működő villamosenergia‑ és gázellátó hálózatok”, az általános ellátást szolgáló energiaellátó
         hálózatok pedig „olyan energiaellátó hálózatok, amelyek a harmadik fél felé történő energiaelosztást szolgálják, és méretezésük
         révén nem eleve egyes, már a hálózat létesítésekor meghatározott vagy meghatározható végső fogyasztók ellátása céljából kerültek
         kialakításra, hanem főszabály szerint minden végső fogyasztó ellátására nyitva állnak”.

      11      Ugyanezen törvény 3. §‑ának 18. pontjában foglalt meghatározás szerint az energiaellátó hálózatokat üzemeltető vállalkozás
         az a természetes vagy jogi személy, aki/amely energiaellátó hálózatot működtet.

      12      Az EnWG 3. része tartalmazza többek között a 20. és 21. §‑t. A 20. § (1) bekezdésének első mondata akként rendelkezik, hogy
         az energiaellátó hálózatok üzemeltetői „kötelesek mindenki számára objektív kritériumok alapján, hátrányos megkülönböztetéstől
         mentesen hálózati hozzáférést biztosítani, valamint a feltételeket, beleértve a mintaszerződéseket és a hálózati hozzáférés
         díjait az interneten közzétenni”.

      13      Az EnWG 21. §‑ának (1) bekezdése így rendelkezik:

      „A hálózati hozzáférés feltételeinek és díjainak megfelelőnek, hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek és átláthatónak kell
         lenniük, és nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint amilyen feltételeket az energiaellátó hálózatok üzemeltetői hasonló esetekben
         saját vállalkozásukon belül, vagy kapcsolt vagy társult vállalkozásokkal szemben alkalmaznak, és ténylegesen vagy könyveléstechnikailag
         kiszámláznak.”

      14      Az EnWG 110. §‑ának (1) bekezdése az alábbiak szerint állapítja meg az objektumhálózattá minősítés megszerzésének feltételeit,
         valamint rendelkezik e minősítés jogkövetkezményeiről:

      „A 2. és 3. rész, valamint a 4., 52. és 92. § nem alkalmazható az olyan energiaellátó hálózatokra, amelyek
      1.       területileg összetartozó üzemi területen találhatók, valamint túlnyomórészt az energia saját üzemen belüli, vagy a 3. § 38. pontjának
         értelmében vett kapcsolt vállalkozáshoz történő továbbítására szolgálnak,

      2.       összetartozó magánterületen találhatók, és a hálózat üzemeltetője vagy megbízottja részére arra szolgálnak, hogy közös, fölérendelt
         üzleti cél által, amely

      a)      túlmutat a puszta bérleti és haszonbérleti viszonyokon, és
      b)      a bevezető mondatrészben megjelölt rendelkezések alkalmazása révén túlzott nehézségekkel járna,
      meghatározható végső fogyasztókat energiával lássanak el, vagy
      3.       területileg szorosan összetartozó területen találhatók, és túlnyomórészt a saját ellátást szolgálják,
      amennyiben az energiaellátó hálózat nem a 3. § 17. pontjának értelmében vett általános ellátás céljára szolgál, és az objektumhálózat
         üzemeltetője vagy megbízottja rendelkezik a hálózat üzemelésének a jelen törvény előírásainak megfelelő, tartós biztosításához
         szükséges személyi, műszaki és gazdasági teljesítőképességgel.”

       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      15      A citiworks a német jog hatálya alá tartozó társaság, amely az energiaellátás területén folytat tevékenységet. A 2004. év
         eleje óta látja el a DFS Deutsche Flugsicherung GmbH Leipzig/Halle repülőtéren található csatlakozási pontját villamos energiával.
         Ez utóbbi társaság 100%‑ban a szövetségi állam tulajdonában áll, és a németországi légi forgalom irányításáért felelős.

      16      Az FLH a Leipzig/Halle repülőteret üzemeltető társaság. Ezzel összefüggésben energiaellátó hálózatot tart fenn, amelynek révén
         saját maga, valamint további 93, a repülőtér területén működő vállalkozás jut villamos energiához (a továbbiakban: alapügybeli
         hálózat). Az e hálózaton keresztül felhasznált energiamennyiség 2004‑ben elérte hozzávetőlegesen a 22 200 MWh_t, amelynek
         85,4%‑át maga az FLH használta fel.

      17      Az FLH kérelmet terjesztett elő arra vonatkozóan, hogy az alapügybeli hálózatot az EnWG 110. § értelmében vett objektumhálózatként
         ismerjék el. A szabályozó hatóság e kérelem vizsgálata keretében 2006. január 20‑án eljárásba hívta a citiworkst.

      18      A szabályozó hatóság 2006. július 12‑i határozatával helyt adott az FLH kérelmének. A citiworks megfellebbezte ezt a határozatot
         az Oberlandesgericht Dresden előtt.

      19      E bíróság előtt a citiworks arra hivatkozott, hogy az EnWG 110. §‑a összeegyeztethetetlen a 2003/54 irányelv 20. cikkével.

      20      E körülmények között az Oberlandesgericht Dresden az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „A[z EnWG] 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja összeegyeztethető‑e a 2003/54 […] irányelv 20. cikkének (1) bekezdésével annyiban,
         amennyiben a 110. § (1) bekezdésének 1. pontjában említett előfeltételek megléte esetén a hálózati hozzáférésre vonatkozó
         általános rendelkezések (az EnWG 20–28a. §‑a) még akkor sem alkalmazhatók az úgynevezett üzemi hálózatra, ha a szabad hálózati
         hozzáférés nem okozna túlzott nehézségeket?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      21      Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatali eljárás keretében a nemzeti rendelkezések közösségi
         joggal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban nem foglalhat állást, hatáskörrel rendelkezik azonban arra, hogy a kérdést
         előterjesztő bíróságot a közösségi jog értelmezésére vonatkozó minden olyan szempontról tájékoztassa, amelyek lehetővé tehetik
         számára ezen összeegyeztethetőség értékelését annak érdekében, hogy döntést hozzon az előtte folyó eljárásban (lásd többek
         között a C‑124/99. sz. Borawitz‑ügyben 2000. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7293. o.] 17. pontját; a C‑60/05. sz.,
         WWF Italia és társai ügyben 2006. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5083. o.] 18. pontját, valamint a C‑257/06. sz.
         Roby Profumi ügyben 2008. január 24‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 11. pontját).

      22      A kérdést előterjesztő bíróság a kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2003/54 irányelv 20. cikkének (1) bekezdését
         akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja, amely az energiaellátó hálózatok
         egyes üzemeltetőit azon az alapon mentesíti a harmadik személyek e hálózatokhoz történő szabad hozzáférése biztosításának
         kötelezettsége alól, hogy e hálózatok területileg összetartozó üzemi területen találhatók, valamint túlnyomórészt az energia
         saját üzemen belüli, és kapcsolt vállalkozáshoz történő továbbítására szolgálnak, anélkül hogy bizonyított lenne, hogy a harmadik
         személyeknek az említett hálózatokhoz történő szabad hozzáférése túlzott nehézségeket okozna.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      23      A citiworks úgy véli, hogy az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja ellentétes a 2003/54 irányelv 20. cikkének (1) bekezdésével.
         Ezen irányelv egyik legfőbb célkitűzése ugyanis, hogy lehetővé tegye az energiaellátó hálózatokhoz történő szabad hozzáférést
         az energiaszolgáltatók számára, annak érdekében, hogy a fogyasztók szabadon választhassák meg a szolgáltatójukat.

      24      Az a nemzeti rendelkezés, amely eltér a harmadik személyek energiaellátó hálózatokhoz történő szabad hozzáférésének elvétől,
         ellentétes ezzel a célkitűzéssel. A 2003/54 irányelv egyetlen rendelkezése sem hatalmazza fel a tagállamokat arra, hogy szabadon
         határozzák meg azokat a helyzeteket, amelyekben eltérhetnek ettől az elvtől.

      25      A citiworks ezenkívül hangsúlyozza, hogy az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja automatikusan alkalmazandó, amint teljesülnek
         az abban előírt feltételek.

      26      Az FLH elöljáróban azt állítja, hogy a feltett kérdés elfogadhatatlan, mivel hipotetikus jellegű. E kérdés ugyanis az EnWG
         110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontját olyan megfogalmazásban idézi, amely nem létezik, mivel ez a rendelkezés nem utal a „túlzott
         nehézség” fogalmára. Ezenkívül e kérdés nem releváns az alapügy megoldása tekintetében.

      27      Az ügy érdemével kapcsolatban az FLH, a szabályozó hatóság, valamint a német kormány és az Egyesült Királyság Kormánya úgy
         véli, hogy az alapügybeli hálózat nem minősül sem átviteli rendszernek, sem elosztórendszernek, ebből következően pedig nem
         tartozik a 2003/54 irányelv hatálya alá. Az ilyen hálózat a vállalkozások által a saját energiaellátásuk biztosítása érdekében
         létrehozott belső hálózat, amelyhez csekély fogyasztás kapcsolódik, és amely nem érinti hátrányosan a versenyt. Az EnWG 110. §‑a
         (1) bekezdésének 1. pontja nem más, mint a 2003/54 irányelv átültetése során a nemzeti jogalkotót megillető diszkrecionális
         jogkör kifejeződése. Ezenkívül a villamosenergia‑szolgáltatás járulékos tevékenység az FLH fő tevékenységéhez, vagyis a repülőtér
         üzemeltetéséhez képest.

      28      A német kormány szerint az alapügybeli hálózat olyan „felhasználói létesítménynek” minősül, amely zárt létesítményen belül
         biztosítja az energia elosztását. Az e hálózatot üzemeltető vállalkozásra nem vonatkoznak a 2003/54 irányelv által az elosztórendszer‑üzemeltetőkkel
         szemben előírt kötelezettségek.

      29      A lengyel kormány úgy véli, hogy az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja összeegyeztethetetlen a 2003/54 irányelvvel.
         Ez az irányelv a sajátos körülményeken alapuló eltérések olyan rendszerét tartalmazza, amely kizárja az általános jellegű
         eltéréseket.

      30      A Bizottság úgy ítéli meg, hogy az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja ellentétes a 2003/54 irányelv 20. cikkének (1) bekezdésével.
         Az alapügybeli hálózat ugyanis az ezen irányelv értelmében vett elosztórendszernek minősül, vagyis biztosítani kell az e hálózathoz
         történő szabad hozzáférést. A Bizottság emlékeztet arra, hogy a harmadik személyek energiaellátó hálózatokhoz történő szabad
         hozzáférésének elve alapvető jelentőséggel bír, ettől az elvtől pedig csak egyértelműen meghatározott körülmények között lehet
         eltérni. Ezzel összefüggésben a hálózat méretét csak az elosztórendszer‑üzemeltetők jogi szempontból történő szétválasztásával
         kapcsolatos kérdések szempontjából kell figyelembe venni, mint ez a 2003/54 irányelv 15. cikke (2) bekezdésének végéből következik.

       A Bíróság válasza
       Az elfogadhatóságról
      31      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag az ügyben eljáró és a bírósági döntésért felelősséggel tartozó nemzeti bíróság
         feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének meghozatala
         szempontjából, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdések jelentőségét (lásd a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december
         15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 59. pontját, valamint a C‑466/04. sz. Acereda Herrera ügyben 2006. június 15‑én
         hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5341. o.] 47. pontját).

      32      A Bíróság csak abban az esetben utasíthatja vissza a nemzeti bíróság kérdését, ha nyilvánvaló, hogy az adott közösségi jogszabály
         értelmezése vagy érvényességének vizsgálata, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás valóságával vagy
         tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű (lásd a fent hivatkozott Bosman‑ügyben hozott ítélet 61. pontját,
         valamint a fent hivatkozott Acereda Herrera ügyben hozott ítélet 48. pontját).

      33      A szóban forgó alapügyben egy villamosenergia‑szolgáltató fordult a nemzeti bírósághoz, azt állítva, hogy a 2003/54 irányelv
         20. cikkének (1) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti jogszabályi rendelkezés, amely az energiaellátó hálózatok egyes
         üzemeltetőit mentesíti az alól, hogy szabad hozzáférést engedjenek a hálózatukhoz.

      34      E bíróság szerint a szóban forgó nemzeti jogszabályi rendelkezés előírja, hogy az energiaellátó hálózatokra anélkül is alkalmazni
         kell az említett mentesítést, hogy ehhez bizonyítani kellene a túlzott nehézségek fennállását, miközben az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének
         2. pontjában említett szolgáltató hálózatok esetében e feltételnek teljesülnie kell.

      35      A kérdést előterjesztő bíróság következésképpen azt kérdezi, hogy a 2003/54 irányelv 20. cikkének (1) bekezdésével ellentétes‑e
         ez az eltérést engedő rendszer, amely anélkül ad mentesítést a harmadik személyek bizonyos energiaellátó hálózatokhoz történő
         szabad hozzáférése biztosításának kötelezettsége alól, hogy figyelembe kellene venni e hálózatok műszaki kapacitását.

      36      Ebből következik, hogy az előterjesztett kérdés releváns, nem hipotetikus jellegű, vagyis elfogadható.

       Az ügy érdeméről
      37      Az előterjesztett kérdés megválaszolása céljából a 2003/54 irányelv 20. cikkét ezen irányelv célkitűzéseinek és rendelkezéseinek
         fényében kell értelmezni, annak megvizsgálása érdekében, hogy az alapügybeli hálózat ezen irányelv hatálya alá tartozik‑e,
         valamint hogy az említett 20. cikkel ellentétes‑e az olyan rendelkezés, mint az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja,
         amely mentesítést ad a harmadik személyek bizonyos energiaellátó hálózatokhoz történő szabad hozzáférése biztosításának kötelezettsége
         alól.

      38      Emlékeztetni kell arra, hogy a 2003/54 irányelv hatályon kívül helyezte a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról
         szóló, 1996. december 19‑i 96/92/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL 1997. L 27., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás
         12. fejezet, 2. kötet, 3. o.), és annak helyébe lépett. A 2003/54 irányelv (1) és (2) preambulumbekezdéséből következik, hogy
         ezt az irányelvet a villamos energia belső piacának kialakítása érdekében, a 96/92 irányelv végrehajtása után még fennálló
         hiányosságok miatt fogadták el. A 2003/54 irányelv célja tehát e piac működésének fejlesztése.

      39      A 2003/54 irányelv (5) preambulumbekezdése szerint a tökéletesen működőképes és versenyen alapuló belső piac létrejöttének
         egyik fő akadálya a hálózati hozzáféréssel, a díjszabással és a tagállamok eltérő piacnyitási szintjével van összefüggésben.

      40      Az irányelv (6) és (7) preambulumbekezdése kimondja, hogy a hátrányos megkülönböztetéstől mentes, átlátható és méltányos díjazású
         hálózati hozzáférés szükséges a verseny működéséhez, és elsődleges fontossággal bír a villamos energia belső piacának megvalósítása
         érdekében.

      41      A 96/92 irányelv a 16–20. cikkében a villamosenergia‑átviteli és ‑elosztó rendszerekhez történő, szerződésen alapuló hálózati
         hozzáférés rendszeréről rendelkezett. A közösségi jogalkotó azért döntött e rendszer megszüntetése mellett, hogy – mint ez
         a Bizottság által 2001. március 13‑án előterjesztett irányelvjavaslatból (COM (2001) 125 végleges, HL C 240 E., 60. o.) kiderül –
         jobban megnyissa a villamos energia belső piacát.

      42      Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a 96/92 irányelv 7. cikke (5) bekezdésének, valamint 16. cikkének
         értelmezése keretében hangsúlyozta a rendszerhasználók közötti hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének általános jellegét
         (lásd ebben az értelemben a C‑17/03. sz., VEMW és társai ügyben 2005. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4983. o.] 42–46. pontját).

      43      A 2003/54 irányelv (4) preabulumbekezdése kimondja, hogy a teljesen nyitott piacnak lehetővé kell tennie a fogyasztó számára
         a szolgáltatójának szabad megválasztását, és e szolgáltató számára is biztosítania kell a fogyasztói szabad ellátásának lehetőségét.
         Mint azt a főtanácsnok az indítványa 72. pontjában helyesen megállapítja, ez a két jogosultság szükségképpen összekapcsolódik.
         Ahhoz ugyanis, hogy a fogyasztók szabadon megválaszthassák a szolgáltatóikat, a szolgáltatóknak hozzá kell tudni férniük a
         különböző átviteli és elosztórendszerekhez, amelyek eljuttatják a fogyasztókhoz a villamos energiát.

      44      A fenti megfontolásokból következik, hogy a harmadik személyeknek az átviteli és elosztórendszerekhez történő szabad hozzáférése
         azon alapvető jelentőségű intézkedések egyikét képezi, amelyeket a tagállamoknak a villamos energia belső piacának kialakítása
         érdekében meg kell hozniuk.

      45      A szabad hozzáférés elve a 2003/54 irányelv 20. cikkének (1) bekezdése szerint a villamosenergia‑átviteli és ‑elosztó rendszerekre
         alkalmazandó. Ugyanezen irányelv 2. cikkének 3. és 5. pontja határozza meg az „átvitel” és az „elosztás” fogalmát. Az átvitel
         nem más, mint villamos energia szállítása igen nagy feszültségű és nagyfeszültségű, összekapcsolt rendszereken a végső fogyasztókhoz
         vagy az elosztókhoz való eljuttatás céljából. Az elosztás villamos energia szállítása nagyfeszültségű, középfeszültségű és
         kisfeszültségű elosztóhálózatokon a fogyasztóhoz való eljuttatás céljából. Az átvitel és az elosztás nem foglalja magában
         az ellátást. Az „ellátás” fogalmát a 2003/54 irányelv 2. cikkének 19. pontja a fogyasztók részére történő villamosenergia‑értékesítésként
         határozza meg.

      46      A fenti meghatározásokból következik egyrészt, hogy az átviteli rendszer a végső fogyasztók vagy az elosztók részére történő
         értékesítésre szánt villamos energia igen nagy feszültségű és nagyfeszültségű szállítására szolgáló összekapcsolt rendszer,
         másrészt pedig, hogy az elosztórendszer a nagykereskedelmi fogyasztók vagy a végső fogyasztók részére történő értékesítésre
         szánt villamos energia nagyfeszültségű, középfeszültségű és kisfeszültségű szállítására szolgáló rendszer.

      47      A Bíróság elé terjesztett egyes észrevételek szerint az alapügybeli hálózat nem minősül sem átviteli rendszernek, sem pedig
         elosztórendszernek, tehát nem tartozik a 2003/54 irányelv hatálya alá. Egyrészt ugyanis e hálózat olyan belső hálózatot képez,
         amely a hozzá kapcsolódó csekély fogyasztás folytán nem érinti hátrányosan a versenyt, másrészt pedig e hálózat üzemeltetése
         csupán járulékos tevékenység a fő tevékenységhez, vagyis a repülőtér üzemeltetéséhez képest.

      48      Először is, a 2003/54 irányelv értelmében vett átviteli és elosztóhálózatok jellegével, valamint az említett hálózatokon szállított
         villamos energia mennyiségével kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy az átvitel és az elosztás közötti különbségtétel egyetlen
         kritériumát e villamos energia feszültsége képezi.

      49      Ezen irányelv 2. cikkének 3. és 5. pontja értelmében ugyanis az átviteli rendszer esetében igen nagy feszültségű és nagyfeszültségű
         villamos energiáról van szó, az elosztórendszer pedig nagyfeszültségű, középfeszültségű és kisfeszültségű villamos energia
         szállítását biztosítja. A 2003/54 irányelv a villamosenergia‑fogyasztásra csak a „kis, szigetüzemben működő rendszer” és a
         „szigetüzemben működő mikrorendszer” fogalmának meghatározása céljából utal, amelyek igazolják az ezen irányelvben előírt
         bizonyos kötelezettségektől történő eltérések biztosítását. A közösségi jogalkotónak tehát nem állt szándékában, hogy bizonyos
         átviteli és elosztórendszereket a méretüknél vagy a hozzájuk kapcsolódó villamosenergia‑fogyasztásnál fogva kizárjon a 2003/54
         irányelv hatálya alól.

      50      Meg kell jegyezni, hogy az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja az e rendelkezés hatálya alá tartozó hálózatokat nem a
         villamosenergia‑fogyasztásuk alapján határozza meg. Ez a rendelkezés ugyanis azokra a hálózatokra vonatkozik, amelyek „területileg
         összetartozó üzemi területen találhatók, valamint túlnyomórészt az energia saját üzemen belüli, vagy kapcsolt vállalkozáshoz
         történő továbbítására szolgálnak”.

      51      Másodszor, az átviteli és elosztórendszerek üzemeltetésével és rendeltetésével kapcsolatban a 2003/54 irányelv mindkét rendszer
         vonatkozásában kimondja, hogy a villamos energia szállítása a [fogyasztóhoz való] eljuttatás céljából történik, bele nem értve
         magát az ellátást, valamint hogy az üzemeltető felelős az adott terület hálózatának üzemeltetéséért, karbantartásáért és fejlesztéséért,
         annak érdekében, hogy biztosított legyen a hálózat hosszú távú kapacitása.

      52      Ezenkívül a 2003/54 irányelv 13. cikke előírja, hogy az elosztóhálózatot tulajdonló vagy azokért felelős vállalkozások elosztórendszer-üzemeltetőt
         jelöljenek ki. Az irányelvnek sem e rendelkezéséből, sem pedig bármely más rendelkezéséből nem következik, hogy csak azok
         a vállalkozások lennének kötelesek szabad hozzáférést engedni a hálózatokhoz, amelyek fő tevékenységként látják el az elosztóhálózat
         üzemeltetését.

      53      Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja a hatálya alá tartozó hálózatok meghatározása
         során semmilyen pontosítást nem tartalmaz arra vonatkozóan, hogy az üzemeltető fő tevékenységként vagy járulékos tevékenységként
         látja el az energiaellátó hálózat üzemeltetését.

      54      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a Bíróság elé terjesztett észrevételekből kiderül, hogy az alapügybeli
         hálózat látja el magát az FLH‑t, valamint további 93 vállalkozást villamos energiával, amelyek mindegyike a Leipzig/Halle
         repülőtér területén működik. Az e hálózaton keresztül felhasznált energiamennyiség 2004‑ben 22 200 MWh volt, amelyből 3800 MWh‑t
         fogyasztottak az FLH‑n kívüli egyéb vállalkozások. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a 2007. évre vonatkozó
         előrejelzés úgy szólt, hogy e vállalkozások fogyasztása 8000 MWh‑t ér el. Ebből következik, hogy az FLH nem átviteli hálózatot
         üzemeltet, mivel a szállított villamos energia nem minősül igen nagy feszültségűnek vagy nagyfeszültségűnek, hanem olyan hálózatot
         üzemeltet, amely a fogyasztókhoz való eljuttatás céljából szállít villamos energiát, és amely a 2003/54 irányelv 2. cikkének
         5. pontja értelmében vett villamosenergia‑elosztórendszerként vizsgálandó.

      55      Ezen irányelv 20. cikkének (1) bekezdése a tagállamokra bízza az ahhoz szükséges intézkedések meghozatalát, hogy biztosított
         legyen a harmadik személyek átviteli vagy elosztórendszerekhez történő hozzáférése. Ebből következik, hogy az EK 249. cikknek
         megfelelően a tagállamok hatáskörébe tartozik az ennek eléréséhez szükséges forma és eszközök megválasztása. E mozgástér azonban
         – figyelembe véve az átviteli vagy elosztórendszerekhez történő szabad hozzáférés elvének fontosságát – nem hatalmazza fel
         a tagállamokat arra, hogy mellőzzék az említett elvet azokon az eseteken kívül, amelyekre vonatkozóan a 2003/54 irányelv kivételeket
         vagy eltéréseket biztosít.

      56      Az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontjához hasonló rendelkezés tehát csak abban az esetben lenne összeegyeztethető a 2003/54
         irányelvvel, ha az említett kivételek vagy eltérések hatálya alá tartozna.

      57      Először is, a 2003/54 irányelv 20. cikkének (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy az elosztórendszer‑üzemeltető megtagadhatja
         a hálózatához történő hozzáférést, ha nem áll rendelkezésére a szükséges kapacitás, feltéve hogy a megtagadást kellőképpen
         megalapozott indokokkal támasztja alá. A hálózati hozzáférés megtagadásának e lehetőségét azonban esetről esetre kell vizsgálni,
         és e lehetőség nem hatalmazza fel a tagállamokat arra, hogy ezeket az eltéréseket általános jelleggel biztosítsák, anélkül
         hogy minden egyes üzemeltető vonatkozásában ténylegesen megvizsgálnák, hogy hiányzik‑e a hálózat műszaki kapacitása a harmadik
         személyektől származó kérelmek teljesítéséhez.

      58      Másodszor, a 2003/54 irányelv 3. cikkének (8) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy ne alkalmazzák az irányelv
         20. cikkének rendelkezéseit, amennyiben azok alkalmazása akadályozná a villamosenergia‑ipari vállalkozások általános gazdasági
         érdekből előírt kötelezettségeinek teljesítését, és amennyiben a kereskedelem fejlődését nem befolyásolják olyan mértékben,
         ami ellentétes lenne a Közösség érdekeivel.

      59      Pontosítani kell, hogy a 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) és (3) bekezdése ugyanis azokra a közszolgáltatási kötelezettségekre
         vonatkozik, amelyeket a tagállamok a villamosenergia‑ágazatban működő vállalkozások számára általános gazdasági érdekből előírhatnak.
         Ezen irányelv (26) preambulumbekezdéséből következik, hogy a közszolgáltatási kötelezettségeket nemzeti szinten kell értelmezni.

      60      A 2003/54 irányelv 3. cikkének (8) bekezdéséből következően a tagállamok dönthetnek úgy, hogy a villamosenergia‑ágazatbeli
         közszolgáltatások teljesítésének biztosítása érdekében korlátozzák a harmadik személyek átviteli vagy elosztórendszerekhez
         történő hozzáférését. Ehhez azonban a tagállamoknak egyrészt meg kell vizsgálniuk, hogy a hálózatokhoz történő korlátlan hozzáférés
         a hálózatok üzemeltetőit terhelő közszolgáltatási kötelezettségek teljesítése akadályozásának kockázatával járna‑e, másrészt
         pedig meg kell győződniük arról, hogy e kötelezettségek teljesítése nem biztosítható‑e más eszközökkel, amelyek nem járnak
         a hálózatokhoz történő hozzáférés – a 2003/54 irányelvben biztosított egyik jogosultság – sérelmével.

      61      Meg kell jegyezni, hogy az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontjában foglalt, az energiaellátó hálózatokhoz történő szabad
         hozzáférés elvétől való eltérés nem igazolható annak kockázatával, hogy az e rendelkezés hatálya alá tartozó hálózatok üzemeltetői
         e szabad hozzáférés ténye folytán akadályozva lennének a közszolgáltatási kötelezettségeik teljesítésében. Ezt az eltérést
         ugyanis csak annak a területnek a földrajzi elhelyezkedése vagy jogi helyzete igazolja, amelyen az említett hálózatokat működtetik.
         A német kormány nem állítja azt sem, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a 2003/54 irányelv 3. cikke (8) bekezdésének
         végrehajtása céljából fogadta volna el az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontját.

      62      Harmadszor, az irányelv 26. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy azok a tagállamok, amelyek bizonyítani tudják,
         hogy alapvető problémák vannak kis, szigetüzemben működő rendszereik üzemeltetésével, az irányelv egyes rendelkezéseitől,
         különösen annak 20. cikkétől eltérésért folyamodhatnak.

      63      Ezekhez az eltérésekhez ugyanakkor a Bizottság jóváhagyása szükséges, amely az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétett határozat formájában jelenik meg. Ilyen eltéréseket engedtek a Ciprusi Köztársaság részére a 2006. szeptember 25‑i
         határozatban (HL L 270., 72. o.), valamint a Máltai Köztársaság részére a 2006. november 28‑i határozatban (HL L 332., 32. o.).
         Meg kell állapítani, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a 2003/54 irányelv 26. cikkének (1) bekezdése alapján nem
         folyamodott a Bizottsághoz eltérést engedő határozat iránt, és ilyen eltérést nem is engedélyeztek számára.

      64      Ebből következik, hogy az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontjához hasonló rendelkezés nem tartozik a 2003/54 irányelv
         által előírt, a villamosenergia‑átviteli és ‑elosztó rendszerekhez történő szabad hozzáférés elve alóli egyik kivétel vagy
         eltérés hatálya alá sem.

      65      Az előző megfontolások összességéből következik, hogy a 2003/54 irányelv 20. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni,
         hogy azzal ellentétes az EnWG 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontjához hasonló rendelkezés, amely az energiaellátó hálózatok
         egyes üzemeltetőit azon az alapon mentesíti a harmadik személyek e hálózatokhoz történő szabad hozzáférése biztosításának
         kötelezettsége alól, hogy e hálózatok területileg összetartozó üzemi területen találhatók, valamint túlnyomórészt az energia
         saját üzemen belüli, illetve kapcsolt vállalkozáshoz történő továbbítására szolgálnak.

       A költségekről
      66      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003.
            június 26‑i 2003/54/EK irányelv 20. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a villamosenergia‑
            és gázellátásról szóló 2005. július 7‑i törvény, az úgynevezett „energiagazdálkodási törvény” (Gesetz über die Elektriztäts
            und Gasversorgung [Energiewirtschaftsgesetz]) 110. §‑a (1) bekezdésének 1. pontjához hasonló rendelkezés, amely az energiaellátó
            hálózatok egyes üzemeltetőit azon az alapon mentesíti a harmadik személyek e hálózatokhoz történő szabad hozzáférése biztosításának
            kötelezettsége alól, hogy e hálózatok területileg összetartozó üzemi területen találhatók, valamint túlnyomórészt az energia
            saját üzemen belüli, illetve kapcsolt vállalkozáshoz történő továbbítására szolgálnak.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (első tanács) január 15.-i ítélete: 1985. # Jan Amesz és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Súlyozási tényező. # 532., 534., 567., 600., 618., 660/79. és 543/79. sz. egyesített ügyek


A Bíróság (első tanács) 1976. június 24-i ítélete. # Raymond Elz kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 56-75. sz. ügy


title: A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2011. április 13. # Sociedad Agricola Requingua Ltda kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A TORO DE PIEDRA közösségi szóvédjegy bejelentése - A D. ORIGEN TORO korábbi közösségi ábrás védjegy -Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A megjelölések hasonlósága - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja - A meghallgatáshoz való jog - Indokolási kötelezettség - A 207/2009 rendelet 75. cikke. # T-358/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hetedik tanács) 2011. április 13‑i ítélete – Sociedad Agricola Requingua kontra OHIM – Consejo Regulador de
            la Denominación de Origen Toro (TORO DE PIEDRA)
      (T‑358/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A TORO DE PIEDRA közösségi szóvédjegy bejelentése – A D. ORIGEN TORO korábbi közösségi ábrás védjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A megjelölések hasonlósága – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja – A meghallgatáshoz való jog – Indokolási kötelezettség – A 207/2009 rendelet 75. cikke”
      1.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 27., 29., 40.,
            42. pont)
      2.                     Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – Az OHIM határozatai – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Az elv terjedelme
            (207/2009 tanácsi rendelet, 75. cikk) (vö. 51–52. pont)
      3.                     Közösségi védjegy – Eljárási rendelkezések – A határozatok indokolása – A 207/2009 rendelet 75. cikkének első mondata – Az
            EK 253. cikkével azonos hatály (EK 253. cikk; 207/2009 tanácsi rendelet, 75. cikk, első mondat) (vö. 57. pont)
      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának a Sociedad Agricola Requingua Ltda és a Consejo Regulador de la Denominación de Origen
                  Toro közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2009. június 18‑án hozott határozata (R 1117/2008‑2. sz. ügy) ellen benyújtott
                  kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Sociedad Agricola Requingua Ltda.

               Az érintett közösségi védjegy:

               A TORO DE PIEDRA szóvédjegy a 33. osztályba tartozó áruk vonatkozásában (4000501. sz. védjegybejelentés).

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Consejo Regulador de la Denominación de Origen Toro.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A 33. osztályba tartozó áruk vonatkozásában lajstromozott D. ORIGEN TORO közösségi ábrás védjegy; a 33. osztályba tartozó
                  áruk vonatkozásában lajstromozott Denominación de Origen TORO spanyol ábrás védjegy.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalásnak helyt adott.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Sociedad Agricola Requingua Ltda‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Törvényszék ítélete (második tanács), 2016. szeptember 27.#Satkirit Holdings Ltd kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO).#Európai uniós védjegy – Felszólalási eljárás – A luvo európai uniós szóvédjegy bejelentése – luvo korábbi európai uniós szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – Az áruk vagy szolgáltatások hasonlósága – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-449/15. sz. ügy.


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2006. december 12-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Parthenon AE Oikodomikon - Technikon - Touristikon - Viomichanikon - Emporikon kai Exagogikon Ergasion. # Választottbírósági kikötés - Negyedik kutatási, technológiafejlesztési és minta-keretprogram - Az előlegezett pénzösszegek visszatéríttetése. # T-7/05. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2006. december 12‑i ítélete – Bizottság kontra Parthenon
      (T‑7/05. sz. ügy)
      „Választottbírósági kikötés – Negyedik kutatási, technológiafejlesztési és minta‑keretprogram – Az előlegezett pénzösszegek visszatéríttetése”
      Eljárás – Az Elsőfokú Bíróság választottbírósági kikötés alapján történő megkeresése (EK 238. cikk; 1110/94 európai parlamenti és tanácsi
         határozat) (vö. 73–92. és 94–107. pont)

      Tárgy

               Az alperes szerződésszegése miatt a Bizottság által felmondott FAIR‑CT98‑9544 szerződés keretében előlegezett pénzösszegek
                  visszatéríttetése iránt az EK 238. cikk alapján indított kereset.

            Rendelkező rész
      1)      Az Elsőfokú Bíróság a Parthenon AE Oikodomikon – Technikon – Touristikon – Viomichanikon – Emporikon kai Exagogikon Ergasion
         alperest arra kötelezi, hogy fizessen a Bizottságnak 154 383,53 eurót, valamint ennek az összegnek az Európai Központi Bank
         által a fő refinanszírozási műveletekre alkalmazott kamatlábat a 2002. július 31. és december 31. közötti időszakra másfél
         ponttal, 2003. január 1‑jétől a tartozás teljes kiegyenlítéséig pedig két ponttal meghaladó kamatlábbal számított kamatait.

      2)      Az Elsőfokú Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      A Bizottság maga viseli saját költségeinek egyharmadát és köteles az alperes költségeinek egyharmadát viselni; az alperes
         maga viseli saját költségeinek kétharmadát, valamint köteles a Bizottság költségeinek kétharmadát viselni.


A Törvényszék ítélete (hetedik tanács), 2016. március 10.#credentis AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A Curodont közösségi szóvédjegy bejelentése – Eurodont korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró okok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-53/15. sz. ügy.


A Törvényszék (kilencedik tanács) 2014. október 8-i ítélete. # Laboratoires Polive kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-122/13. és T-123/13. sz. egyesített ügyek


A Közszolgálati Törvényszék 2015. március 24-i ítélete.#Carola Maggiulli kontra Európai Bizottság.#Közszolgálat – Előléptetés – 2013. évi előléptetési időszak – Előléptetést mellőző határozat – Az érdemek összehasonlító vizsgálata.#F-61/14. sz. ügy.


title: A Bíróság (nyolcadik tanács) 2007. december 6-i ítélete.#BVBA Van Landeghem kontra Belgische Staat.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hof van beroep te Antwerpen - Belgium.#Közös vámtarifa - Kombinált Nómenklatúra - Tarifális besorolás - 8703 és 8704 vámtarifaszám - »Pick-up« típusú gépjármű.#C-486/06. sz. ügy.

text:
      C‑486/06. sz. ügy
      BVBA Van Landeghem
      kontra
      Belgische Staat
      (a hof van beroep te Antwerpen [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közös Vámtarifa – Kombinált Nómenklatúra – Tarifális besorolás – 8703 és 8704 vámtarifaszám – »Pick‑up« típusú gépjármű”
      Az ítélet összefoglalása
      Közös Vámtarifa – Vámtarifaszámok – „Pick‑up” típusú gépjármű

      Általános megjelenésük és jellemzőik összessége alapján a 3115/94 rendelettel, a 3009/95 rendelettel és a 1734/96 rendelettel
         módosított, a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87 rendelet I. mellékletében
         szereplő 8703 vámtarifaszám alá kell besorolni a pick‑upokat, amelyek egyrészt zárt, utastérként kialakított vezetőfülkével
         rendelkeznek, amelyben a vezetőülés vagy ‑pad mögött lehajtható vagy kivehető, hárompontos biztonsági övvel ellátott ülések
         találhatók, és másrészt az utastértől elválasztott, 50 centimétert meg nem haladó magasságú, kizárólag hátulról nyitható rakodófelülettel
         rendelkeznek, amelyekből hiányzik a rakomány rögzítéséhez szükséges felszerelés, továbbá amely gépjárművek utastere luxuskivitelű,
         minden választható felszerelést (többek között elektromosan állítható üléseket, bőr üléshuzatot, elektromos tükröket és ablakemelőket,
         CD‑lejátszós autórádiót stb.) tartalmaz, valamint amely gépjárművek ABS‑fékrendszerrel, nagyon magas fogyasztású, 4–8 liter
         űrtartalmú, automata sebességváltós benzinmotorral, négykerékmeghajtással és luxuskivitelű „sport‑” kerékabronccsal rendelkeznek.

      (vö. 43. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2007. december 6.(*)

      „Közös vámtarifa – Kombinált Nómenklatúra – Tarifális besorolás – 8703 és 8704 vámtarifaszám – »Pick‑up« típusú gépjármű”
      A C‑486/06. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a hof van beroep te Antwerpen
         (Belgium) a Bírósághoz 2006. november 27‑én érkezett, 2006. november 21‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a BVBA Van Landeghem
      és
      a Belgische Staat
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta, a nyolcadik tanács elnökeként eljárva, Juhász E. és T. von Danwitz (előadó) bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a BVBA Van Landeghem képviseletében E. Gevers advocaat,
      –        a belga kormány képviseletében A. Hubert, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében J. Hottiaux, meghatalmazotti minőségben, segítője: F. Tuytschaever advocaat,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatali iránti kérelem tárgya az 1994. december 20‑i 3115/94/EK bizottsági rendelet (HL L 345., 1. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 5. kötet, 324. o.), az 1995. december 22‑i 3009/95/EK bizottsági rendelet (HL L 319.,
         1. o.) és az 1996. szeptember 9‑i 1734/96/EK bizottsági rendelet (HL L 238., 1. o.) mellékletével módosított, a vám‑ és a
         statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (HL L 256.,
         1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.; a továbbiakban: KN) I. mellékletében szereplő Kombinált Nómenklatúra
         értelmezése.

      2        Ezt a kérelmet a BVBA Van Landeghem (a továbbiakban: Van Landeghem) és a Belgische Staat közötti jogvitában terjesztették
         elő, amelynek tárgya egyes „pick‑up” típusú gépjárművek tarifális besorolása.

       Jogi háttér
       A nemzetközi jog
      3        A harmonizált áruleíró és kódrendszert (a továbbiakban: HR) létrehozó, Brüsszelben 1983. június 14‑én kelt nemzetközi egyezményt
         és annak 1986. június 24‑én kelt módosító jegyzőkönyvét (a továbbiakban: a HR‑ről szóló egyezmény) az Európai Gazdasági Közösség
         nevében az 1987. április 7‑i 87/369/EGK tanácsi határozat (HL L 198., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet,
         288. o.) hagyta jóvá.

      4        A HR‑ről szóló egyezmény 3. cikkének (1) bekezdése szerint minden Szerződő Fél kötelezettséget vállal arra, hogy tarifa‑ és
         statisztikai nómenklatúrái megegyeznek a HR‑rel, minden hozzátoldás és változtatás nélkül felhasználja annak valamennyi vámtarifaszáma
         és alszáma szövegét, és a hozzájuk tartozó kódszámokat, és követi az említett rendszer számozási sorrendjét. Ugyanez a rendelkezés
         előírja, hogy minden Szerződő Fél kötelezettséget vállal arra is, hogy alkalmazza a HR általános értelmezési szabályait, valamint
         a HR áruosztályainak, árucsoportjainak és alszámainak valamennyi megjegyzését, és nem módosítják az utóbbiak hatályát.

      5        A Vámegyüttműködési Tanács, jelenleg a Vámigazgatások Világszervezete (a továbbiakban: WCO), amelyet az annak létrehozásáról
         szóló, 1950. december 15‑én, Brüsszelben aláírt nemzetközi egyezmény létesített, a HR‑ről szóló egyezmény 8. cikkében meghatározott
         feltételek szerint jóváhagyja a HR-bizottság által elfogadott magyarázó megjegyzéseket, és áruosztályozási véleményeket, amely
         bizottság működését ezen egyezmény 6. cikke szabályozza. A HR‑ről szóló egyezmény 7. cikkének (1) bekezdése szerint e bizottság
         feladata többek között az, hogy módosításokat javasoljon az említett egyezményhez, és magyarázó megjegyzéseket, áruosztályozási
         véleményeket, és a HR értelmezésére vonatkozó más állásfoglalásokat fogalmazzon meg.

      6        A HR-bizottság a 2001‑ben tartott 28. ülésén módosította a magyarázó megjegyzéseket, többek között a HR 8703 és 8704 vámtarifaszám
         vonatkozásában.

      7        A 8703 vámtarifaszámhoz fűzött magyarázó megjegyzés így szól:

      „Egyes gépjárműveknek az e vtsz. alá történő osztályozását néhány olyan jellemző alapján lehet elvégezni, amelyek arra utalnak,
         hogy a járműveket elsősorban személyek szállítására tervezték és nem áruszállításra (8704 vtsz.). Ezek a jellemzők különösen
         az olyan gépjárművek áruosztályozásánál hasznosak, melyek bruttó tömege 5 tonnánál kisebb és egységes belső tere magában foglal
         egy, a vezető és az utasok szállítására szolgáló részt, illetve egy másikat, amely személyek és áru szállítására egyaránt
         szolgálhat. Ebbe a kategóriába tartoznak a mindennapi életben többcélú járműveknek nevezett gépjárművek (például a furgon
         típusú járművek, szabadidős terepjárók, pick‑up kisteherautók). Az alábbiak mutatják az ezen vtsz. alá osztályozható járművekre
         általánosan alkalmazható konstrukciós jellemzőket:

      a)      Állandó ülések biztonsági berendezésekkel (pl. biztonsági övvel vagy annak rögzítéséhez szükséges rögzítési helyekkel vagy
         szerelvényekkel) valamennyi személy részére vagy a vezető és a elülső utasok mögötti hátsó részben állandó rögzítési helyek
         vagy szerelvények ülések és biztonsági berendezések rögzítésére. Az ilyen ülések lehetnek állandóak, felhajthatóak, a rögzítési
         pontokról kivehetők vagy összecsukhatók;

      b)      Hátsó ablakok a két oldalfalon;
      c)      Ablakos toló‑, oldalra vagy felfelé nyíló ajtó vagy ajtók az oldalfalakon vagy hátul;
      d)      Állandó fal vagy elválasztó hiánya a vezető és az elülső utasok számára szolgáló terület, valamint a hátsó, mind személyek,
         mind teher szállítására használható térség között;

      e)      Kényelmi berendezések, igényes belső kivitel és felszereltség a járműnek az utasok szállítására szolgáló területtel összefüggő
         teljes belső terében (pl. szőnyegpadló, szellőzés, belső világítás, hamutartók).”

      8        A 8704 vámtarifaszámhoz fűzött magyarázó megjegyzés ekként fogalmaz:

      „Egyes gépjárműveknek az e vtsz. alá történő osztályozását néhány olyan jellemző alapján lehet elvégezni, amelyek arra utalnak,
         hogy a járműveket inkább áruszállításra tervezték, mint személyek szállítására (8703 vtsz.). Ezek a jellemzők különösen az
         olyan gépjárművek áruosztályozásánál hasznosak, melyek bruttó tömege 5 tonnánál kisebb, és amelyeknek általában áruszállításra
         használt elkülönített zárt hátsó raktere vagy nyitott hátsó platója van, de hátul lehet bennük biztonsági öv, övrögzítési
         pont vagy utaskényelmi berendezés nélküli ülőpad, amely teljesen az oldalfalra hajtható, hogy a teljes hátsó rakteret áruszállításra
         lehessen használni. Ebbe a kategóriába tartoznak a mindennapi életben többcélú járműveknek nevezett gépjárművek (például a
         furgon típusú járművek, szabadidős terepjárók, pick‑up kisteherautók). Az alábbiak mutatják az ezen vtsz. alá osztályozható
         járművekre általánosan alkalmazható konstrukciós jellemzőket:

      a)      Biztonsági eszközök (pl. biztonsági öv vagy annak rögzítéséhez szükséges rögzítési pont vagy szerelvény) vagy az utasok kényelmét
         szolgáló berendezések nélküli ülőpadok a vezető és az elülső utasok mögötti hátsó térben. Ezek az ülések rendszerint felhajthatók
         vagy összecsukhatók, hogy lehetővé váljon teljes egészében áruszállításra használni (a furgonoknál) a hátsó teret vagy (a
         pick‑up kisteherautók esetében) a különálló platót;

      b)      Elkülönített fülke a vezető és utasok számára és elkülönített nyitott plató oldalfalakkal és lehajtható hátsó fallal (pick‑up
         kisteherautók);

      c)      A rakomány be‑, illetve kirakására szolgáló, a rakodótér oldalfalain vagy hátulján elhelyezett ablak nélküli toló, oldalra
         vagy felfelé nyíló ajtó, illetve ajtók;

      d)      Állandó fal vagy elválasztó a vezető és az elülső utasok számára szolgáló terület valamint a hátsó térség között;
      e)      Kényelmi berendezések, igényes belső kivitel és felszereltség hiánya a járműnek az utasok szállítására szolgáló területtel
         összefüggő rakterében (pl. szőnyegpadló, szellőzés, belső világítás, hamutartók).”

      9        A HR-bizottság 1999‑ben tartott 23. ülésen módosította az áruosztályozási véleményeket, többek között a 8703 és 8704 vámtarifaszámok
         vonatkozásában.

      10      A „pick‑up” típusú gépjárművek a HR 8703 23, 8704 21 és 8704 31 vámtarifaalszámokra vonatkozó áruosztályozási véleményekben
         szerepelnek, amelyeket a HR-bizottság az említett ülésén fogadott el. A 8704 31 vámtarifaalszámra vonatkozó második véleményben
         szereplő gépjármű az első véleményben szereplőtől csak a meghajtás módjában (két‑ vagy négykerékmeghajtás) és a tömegben különbözik,
         ezért ezt a második véleményt nem szükséges bemutatni.

      „8703 23 2. Kétkerék‑meghajtású gépjármű, 1800 cm3 hengertérfogatú, szikragyújtású belső égésű motorral. A jármű utasterének két ajtaja, két első ülése és hátul háromszemélyes,
         nem összehajtható padja van (ez az úgynevezett kettős kabin) és a belső kiképzése igényes (pl. kárpitozott ülések, díszítő
         oldalpanelek). A hátsó, teherszállításra szolgáló rész nyitott, az utastértől elválasztották, és hátsó fala lehajtható. Teljes
         szállítási kapacitása (személyek a vezetővel együtt és a teher) 495 kg, a teher tömege körülbelül 145 kg. A jármű össztömege
         1566 kg.

      8721.21 1. Négykerék‑meghajtású gépjármű, 2799 cm3 hengertérfogatú, kompressziós gyújtású belső égésű motorral, kettős kabinnal és elválasztott, külön alvázra épített rakodófelülettel.
         Teljes szállítási kapacitása (személyek a vezetővel együtt és a teher) 625 kg, a teher tömege körülbelül 350 kg. A járműnek
         négy ajtaja, két első ülése mögött háromszemélyes, nem összehajtható padja van, és a belső kiképzése igényes, például kárpitozott
         ülések fejtámlával, díszítő oldalpanelek. A rakodótér hátsó fala lehajtható, fémvázas ponyva borítja. A raktérbe eltávolítható
         műanyag lapot szereltek, amelyre ülőpadot rögzítettek. […]

      8704.31 1. Kétkerék‑meghajtású gépjármű, 2254 cm3 hengertérfogatú, szikragyújtású belső égésű motorral. A jármű utasterének négy ajtaja, két első ülése, és hátul háromszemélyes,
         nem összehajtható padja van (ez az úgynevezett kettős kabin). A jármű felépítménye két különálló részből áll, egyik a vezetőfülke
         és az utastér, a másik a rakodótér. A rakodótér nyitott, és hátsó fala lehajtható a be‑ és kirakodás megkönnyítésére. Teljes
         szállítási kapacitása (személyek a vezetővel együtt és a teher) 1140 kg. A jármű össztömege 2450 kg.

       A közösségi szabályozás
      11      A KN a HR‑en alapul, és átveszi a HR hat számjegyű vámtarifaszámait és vámtarifaalszámait. A KN‑nek az alapeljárás tényállása
         idején hatályos szövege a 3115/94, a 3009/95 és az 1734/96 rendeletek mellékleteivel módosított 2658/87 rendelet I. mellékletében
         található. Az e rendeletekkel módosított szövegváltozatokban az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben említett,
         valamint a Bíróság előtt hivatkozott általános szabályok és vámtarifaszámok a jelen kérdésre adandó válasz szempontjából nem
         különböznek.

      12      A 1734/96 rendelettel módosított KN első része I. címének „A Kombinált Nómenklatúra értelmezésére vonatkozó általános szabályok”
         című A. szakasza ekként rendelkezik:

      „Az áruknak a Kombinált Nómenklatúrába történő besorolására a következő elvek az irányadók.
      […]
      3.      Ha a 2. b) szabály alkalmazásából vagy bármely más okból kifolyólag az árut első látásra két vagy több vámtarifaszám alá lehetne
         besorolni, a besorolást az alábbiak szerint kell elvégezni:

      […]
      c)      Ha az árukat a 3. a) vagy a 3. b) szabály szerint nem lehet besorolni, akkor azokat az egyaránt szóba jöhető vámtarifaszámok
         közül számsorrendben az utolsó alá kell besorolni.”

      13      A KN második része tartalmazza a „Járművek, légi járművek, vízi járművek és szállítás céljára szolgáló felszerelések” elnevezésű
         XVII. áruosztályt, amely áruosztály tartalmazza a „Járművek és ezek alkatrészei, a vasúti vagy villamosvasúti sínhez kötött
         járművek kivételével” elnevezésű 87. árucsoportot. Az alapügy vonatkozásában releváns vámtarifaszámok a következők:

               8703

               Gépkocsi és más gépjármű, elsősorban személyszállításra tervezett (a 8702 vtsz. alá tartozó kivételével), beleértve a kombi
                  típusú gépkocsit és a versenyautót is

               8704

               Áruszállító gépjármű

      14      Az „Európai Közösségek Kombinált Nómenklatúrájának magyarázó megjegyzései” kiadásának előszava akként rendelkezik, hogy a
         Kombinált Nómenklatúra „nem foglalja el [a HR] helyét, hanem kiegészítésének kell tekinteni, és azzal együtt kell alkalmazni”.
         A KN magyarázó megjegyzések, amelyeket az Európai Közösségek Bizottsága tett közzé a 8703 2110–8703 2490 vámtarifaalszámok
         alá való besorolásra vonatkozóan (HL 1994., C 342., 1. o., a továbbiakban: 1994‑es KN magyarázó megjegyzések), az alapügy
         tényállása idején ekként rendelkeztek:

      „Feltéve, hogy azokat elsősorban személyszállításra tervezték, a jelen vámtarifaalszám magában foglalja a vegyes gépkocsikat
         is, azaz amelyek személy és áruszállításra egyaránt szolgálhatnak. Ezek a gépjárművek az áruszállítás vonatkozásában számos
         jellemzőben eltérnek a gyakran azonos méretű gépkocsiktól:

      1.      a vezetőülés, vagy pad mögött rögzített, lehajtható vagy levehető ülések, vagy kifejezetten ilyen ülések beépítésére kialakított
         helyek, valamint oldalablakok,

      és
      2.      általában hátsó vagy oldalajtó, vagy a személyszállító gépjárművekével azonos, illetve ahhoz hasonló belső kialakítás.”
      15      A fent említett magyarázó megjegyzéseket hatályon kívül helyezték, ezért azok már nem szerepelnek a magyarázó megjegyzéseknek
         a Bizottság által 2006. február 28‑án közzétett kiadásában (HL C 50., 1. o.). A 8703 21 10–8703 24 90 vámtarifaalszámra vonatkozó
         magyarázó megjegyzések a – jelen ítélet 7. pontjában hivatkozott – HR 8703 vámtarifaszámra vonatkozó magyarázó megjegyzésre
         hivatkoznak, és akként rendelkeznek, hogy az ott leírt gépjárművek e vámtarifaalszámok alá tartoznak (a továbbiakban: 2006–os
         KN magyarázó megjegyzések).

      16      A Bizottság 2007‑ben új magyarázó megjegyzéseket (HL 2007., C 74., 1. o.; a továbbiakban: 2007‑es KN magyarázó megjegyzések)
         tett közzé, amelyek a 8703 vámtarifaszám vonatkozásában ekként rendelkeznek:

      „1. »Pick‑up« típusú:
      Az ilyen típusú jármű általában egynél több üléssorral rendelkezik, és két különálló részből áll, mégpedig egy személyszállításra
         szolgáló zárt fülkéből és egy áruszállításra szolgáló nyitott vagy zárt felületből.

      Az ilyen járműveket azonban a 8704 vtsz. alá kell sorolni, ha az áruszállításra szolgáló felület padlózatán a maximális belső
         hosszúság több, mint a jármű tengelytávolságának 50%‑a, vagy ha a jármű több mint két tengellyel rendelkezik.”

       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      17      A Van Landeghem mint feladó az antwerpeni vámhatósághoz 1995. április 10. és 1997. december 4. között 75 IM4 nyilatkozatot
         nyújtott be egy olasz cégnek szánt 96 jármű behozatali célú szabad forgalomba bocsátása vonatkozásában.

      18      Utólagos ellenőrzés során a belga vámhatóság megállapította, hogy ezt a 96 gépjárművet jogosulatlanul a KN 8703 vámtarifaszáma
         alatt jelentették be, amely alapján csak 10% vámot kellett fizetni, ahelyett hogy azokat a 8704 vámtarifaszám alatt jelentették
         volna be, amely alapján 22% vámot kellett volna fizetni. A vámhatóság szerint ezeket a gépjárműveket a KN 8704 vámtarifaszáma
         alatt kellett volna bejelenteni mint áruszállító gépjárműveket, mivel ezek a gépjárművek az utastértől elválasztott rakodótérrel
         rendelkeztek. A vámhatóság végrehajtható fizetési meghagyás útján felszólította a Van Landeghemet 8 374 994 BEF összegű vámpótlék
         megfizetésére.

      19      A Van Landeghem arra hivatkozva vitatta ezt végrehajtható fizetési meghagyást, hogy a szóban forgó gépjárműveket a műszaki
         jellemzőikre és a luxus jellegű kivitelükre való tekintettel a 8703 vámtarifaszám alá kell besorolni.

      20      A rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen a 2002. január 11‑i ítéletével elutasította a Van Landeghem kérelmét, megállapítva,
         hogy a pick‑up típusú gépjárművek különleges jellemzői és tulajdonságai, valamint e járművek utasterének luxuskivitele ellenére
         a benyújtott iratokból kétségtelenül az derül ki, hogy funkcionális szempontból a járművek rakodótere a meghatározó szempont.
         Ennek megfelelően a gépjárműveket áruszállításra tervezték, ezért azokat a KN 8704 vámtarifaszáma alá kell besorolni.

      21      A hof van beroep te Antwerpen, amelyhez az ezen ítélet elleni fellebbezést benyújtották, az eljárást felfüggesztette, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Azokat a pick‑up járműveket – olyan gépjárművek, amelyek egyrészt zárt, utastérként kialakított vezetőfülkével rendelkeznek,
         amelyben a vezetőülés vagy ‑pad mögött lehajtható vagy kivehető, hárompontos biztonsági övvel ellátott ülések találhatók,
         és másrészt az utastértől elválasztott, 50 centimétert meg nem haladó magasságú, kizárólag hátulról nyitható rakodófelülettel
         rendelkeznek, amelyekből hiányzik a rakomány rögzítéséhez szükséges felszerelés –, amelyek utastere luxuskivitelű, minden
         választható felszerelést (többek között elektromosan állítható üléseket, bőr üléshuzatot, elektromos tükröket és ablakemelőket,
         CD‑lejátszós autórádiót stb.) tartalmaz, valamint amelyek ABS‑fékrendszerrel, nagyon magas fogyasztású, 4–8 liter [űrtartalmú],
         automata sebességváltós benzinmotorral, négykerékmeghajtással és luxuskivitelű (sport‑) kerékabronccsal rendelkeznek, az 1995.
         április 10. és 1997. december 4. közötti időszakban a szabad forgalomba bocsátás és az erre vonatkozó vámáru‑nyilatkozat benyújtása
         során az akkor hatályos [KN] (amelyet eredetileg a […] 2658/87/EGK tanácsi rendelettel […] állapítottak meg) szerint elsősorban
         személyszállításra tervezett (a 8702 vtsz. alá tartozó kivételével) gépkocsiként, és más gépjárműként – beleértve a kombi
         típusú gépkocsit és a versenyautót is – a 8703 vámtarifaszám alá, vagy áruszállító gépjárműként a 8704 vámtarifaszám alá kellett
         volna‑e besorolni, vagy pedig a 8703 és a 8704 vámtarifaszámtól eltérő vámtarifaszám alá?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      22      A kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben leírt pick‑upokat
         személyszállításra tervezett gépjárműként a KN 8703 vámtarifaszáma alá, vagy áruszállító gépjárműként a KN 8704 vámtarifaszáma
         alá kell‑e besorolni.

      23      Először is fel kell idézni, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a jogbiztonság és az ellenőrzések elősegítése
         érdekében az áruk tarifális besorolásának meghatározó feltételeit általában az áruk objektív jellemzői és tulajdonságai között
         kell keresni, amint azokat a KN vámtarifaszáma és az áruosztályok, illetve árucsoportok megjegyzései meghatározzák (lásd a
         C‑15/05. sz., Kawasaki Motors Europe ügyben 2006. április 27‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3657. o.] 38. pontját, valamint
         a C‑310/06. sz. FTS International ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 27. pontját).

      24      Ezenfelül az áru rendeltetése a megfelelő vámtarifaszám alá történő besorolás objektív szempontját képezheti, amennyiben az
         szorosan az adott áruhoz tartozik, amely kötődésnek az áru objektív jellemzői és tulajdonságai alapján megállapíthatónak kell
         lennie (lásd a C‑400/05. sz. B.A.S. Trucks ügyben 2007. január 11‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 29. pontját,
         a C‑183/06. sz. RUMA‑ügyben 2007. február 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 36. pontját és a C‑142/06. sz.
         Olicom‑ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 18. pontját).

      25      Végül fel kell idézni, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a Bizottság által a KN és a WCO által a HR tekintetében
         megfogalmazott magyarázó megjegyzések fontos eligazítást nyújtanak az egyes vámtarifaszámok tartalmának értelmezéséhez, mindazonáltal
         nem rendelkeznek kötelező hatállyal (lásd a fent hivatkozott B.A.S. Trucks ügyben hozott ítélet 28. pontját). Másfelől, habár
         nincs kötelező hatálya a WCO azon véleményeinek, amelyekben valamely árut a HR alá sorol, mégis olyan fontos tényezőnek minősülnek,
         amelyek e termék KN alá történő besorolásakor befolyásolják az egyes vámtarifaszámok tartalmának értelmezését (lásd a fent
         hivatkozott Kawasaki Motors Europe ügyben hozott ítéletet 36. pontját).

      26      A Van Landeghem az alapügyben érintett gépjárműveknek a KN 8703 vámtarifaszáma alá való besorolását tartja helyénvalónak,
         míg a belga kormány és a Bizottság a KN 8704 vámtarifaszám alá való besorolást javasolják. Az utóbbiak ebben a vonatkozásban
         a HR magyarázó megjegyzéseire támaszkodnak, és a belga kormány ezenkívül még a HR áruosztályozási véleményekre is.

      27      A 8703 vámtarifaszám „Gépkocsi és más gépjármű, elsősorban személyszállításra tervezett” fordulata szerint az említett gépjárművek
         besorolásánál azok fő rendeltetése a döntő. Amint azt a jelen ítélet 24. pontjában hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlat
         is megerősíti, a „tervezett” kifejezés használatából következik, hogy a gépjármű fő rendeltetése a döntő, amely rendeltetésnek
         szorosan kapcsolódnia kell e járműhöz. Ezt a rendeltetést az alapügyben érintett gépjárművek általános megjelenése és az említett
         gépjárművek jellemzőinek összessége – amelyből azok lényeges tulajdonsága adódik – határozza meg (lásd ebben az értelemben
         a fent hivatkozott B.A.S. Trucks ügyben hozott ítélet 40. pontját).

      28      A jelen esetben az alapügyben érintett gépjárművek a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a következő objektív
         jellemzőkkel rendelkeznek: azok egyrészt zárt, utastérként kialakított vezetőfülkével rendelkeznek, amelyben a vezetőülés
         vagy ‑pad mögött lehajtható vagy kivehető, hárompontos biztonsági övvel ellátott ülések találhatók, és másrészt az utastértől
         elválasztott, 50 centimétert meg nem haladó magasságú, kizárólag hátulról nyitható rakodófelülettel rendelkeznek, amelyekből
         hiányzik a rakomány rögzítéséhez szükséges felszerelés. A szóban forgó gépjárművek utastere luxuskivitelű, minden választható
         felszerelést (többek között elektromosan állítható üléseket, bőr üléshuzatot, elektromos tükröket és ablakemelőket, CD‑lejátszós
         autórádiót stb.) tartalmaz, valamint e gépjárművek ABS‑fékrendszerrel, nagyon magas fogyasztású, 4–8 liter [űrtartalmú], automata
         sebességváltós benzinmotorral, négykerékmeghajtással és luxuskivitelű (sport‑) kerékabronccsal rendelkeznek.

      29      E jellemzőkre és tulajdonságokra tekintettel azt kell vizsgálni, hogy az ilyen gépjárműveket az általános megjelenésük és
         a jellemzőik összessége alapján elsősorban személyszállításra vagy áruszállításra tervezték‑e.

      30      A belga kormány azon érvét illetően, hogy a 8704 21 és 8704 31 vámtarifaalszámra vonatkozó HR áruosztályozási véleményeknek
         megfelelően az abban leírt pick‑upokat a 8704 vámtarifaszám alá kell besorolni, rá kell mutatni, hogy ez a körülmény nem ad
         meghatározó iránymutatást az alapügyben érintett gépjárművek besorolásához, mivel az nem vitatott, hogy saját jellemzőiktől
         függően a pick‑upokat vagy a KN 8703, vagy a KN 8704 vámtarifaszám alá lehet besorolni, amit egyébként megerősít a 8703 23
         vámtarifaalszámra vonatkozó HR áruosztályozási vélemény, amely bizonyos pick‑upokat a 8703 vámtarifaszám alá sorol be.

      31      A Bizottság azt állítja, hogy az alapügyben érintett gépjárművek felépítése, azaz a fülke és a nyitott hátsó plató a KN 8704
         vámtarifaszám alá történő besorolás mellett szólnak. Ebben a tekintetben a Bizottság jelzi, hogy azokat a gépjárműveket, amelyek
         kizárólag zárt belső térrl rendelkeznek, a 8703 vámtarifaszámra vonatkozó HR magyarázó megjegyzés említi, míg azokat, amelyek
         az alapügyben érintett gépjárművekhez hasonló szerkezeti jellemzőkkel rendelkeznek, a 8704 vámtarifaszámra vonatkozó HR magyarázó
         megjegyzés leíró része említi.

      32      Ez a szempont azonban csak csekély jelentőséggel bír. Először is emlékeztetni kell, hogy szövegük szerint a magyarázó megjegyzések
         leíró részének mindössze az a funkciója, hogy azonosítsa azokat a gépjárműveket, amelyeknek nem egyértelmű a besorolásuk.
         A gépjárműveknek a besorolás szempontjából releváns jellemzőit azonban a HR 8703 és 8704 vámtarifaszámokra vonatkozó magyarázó
         megjegyzések a)–e) pontja sorolja fel. Ezenkívül a pick‑up tipikus szerkezetét pontosan a zárt fülke és a nyitott hátsó plató
         alkotják. Mindezt megerősíti egyebekben a 8703 vámtarifaszámra vonatkozó 2007‑es KN magyarázó megjegyzés, amely annak ellenére,
         hogy francia nyelvű változatában a „Du type camionnette” (furgon típusú) kifejezést használja, a pick‑upok besorolására vonatkozik,
         ahogyan az egyértelműen kitűnik e megjegyzések tartalmából és a többi nyelvi változat megfogalmazásából (azaz „Vom Typ Pick‑up”,
         „Of the pick‑up type”, „De tipo camionetta (pick‑up)”, „del tipo pick‑up”). E magyarázó megjegyzésekben a pick‑upot olyan
         gépjárműként írják le, amely személyszállításra szolgáló zárt résszel és áruszállításra szolgáló nyitott vagy fedett résszel
         rendelkezik, anélkül hogy mindez ellentétben állna az említett gépjárműnek e vámtarifaszám alá történő besorolásával.

      33      A Bizottság ezenkívül azt állítja, hogy a 8704 vámtarifaszámra vonatkozó HR magyarázó megjegyzésekben felsorolt gépjárművek
         tervezési jellemzőiből többnek felel meg az alapügyben érintett gépjármű leírása, mint a 8703 vámtarifaszámra vonatkozó HR
         magyarázó megjegyzésekben felsorolt jellemzőkből.

      34      Ebben a tekintetben először is emlékeztetni kell, hogy e magyarázó megjegyzések egyértelmű szövege szerint az azokban használt
         besorolási szempontok nem kimerítőek. Ezek a szempontok továbbá egymástól eltérő gépjárműtípusokra vonatkoznak („furgon típusú
         járművek, szabadidős terepjárók, pick‑up kisteherautók). Így meg kell vizsgálni, hogy a HR magyarázó megjegyzésekben használt
         besorolási szempontok relevánsak és meghatározóak‑e az érintett gépjárműtípus besorolása terén. Ezenkívül a gépjárművek jellemzőinek
         felsorolását a 8703 és 8704 vámtarifaszámra vonatkozó HR magyarázó megjegyzésekben nem úgy kell értelmezni, hogy a szóban
         forgó járművekre vonatkozó jellemzők egyszerű halmozódása önmagában meghatározó volna a besorolásnál. Ahogyan az a jelen ítélet
         27. pontjában felidézésre került, inkább az említett gépjárművek általános megjelenését és jellemzőik összességét kell értékelni,
         figyelembe véve többek között a besorolásukhoz használt szempontok viszonylagos jelentőségét.

      35      A Bizottság álláspontjával ellentétben a nagy hengerűrtartalmú, nagyon magas üzemanyag‑fogyasztású motor nem tekinthető olyan
         kritériumnak, amely arra utal, hogy az azzal felszerelt gépjárművet a KN 8704 vámtarifaszám alá kell besorolni. Ebben a tekintetben
         hangsúlyozni kell, hogy az üzemanyag‑fogyasztást nem abszolút számokban kell figyelembe venni, hanem a szállítási kapacitás
         viszonyában. Az üzemanyag‑fogyasztás és a szállítási kapacitás aránya általában viszonylag alacsony az áruszállító gépjárművek
         esetében, míg ez az arány jóval magasabb a személygépkocsik esetében.

      36      A Bizottság azon érvét illetően, amely szerint a pick‑upot a KN 8704 vámtarifaszám alá kell besorolni, ha az áruszállításra
         szolgáló felület padlózatán a maximális belső hosszúság több, mint a jármű tengelytávolságának 50%‑a, rá kell mutatni, hogy
         a 2007‑es KN magyarázó megjegyzések tartalmaznak ilyen megállapítást. Ugyanakkor ez a jellemző nem minősülhet döntő szempontnak
         az ilyen jármű besorolásakor. Az ilyen értelmezés ellentétes azzal, hogy a KN magyarázó megjegyzések nem helyettesítik a HR
         magyarázó megjegyzéseket, hanem kiegészítik azokat, ahogyan az a KN magyarázó megjegyzések kiadásához fűzött bevezetőben rögzítésre
         került. Egyebekben a 8703 21 10–8703 24 90 vámtarifaszámra vonatkozó 2006‑os KN magyarázó megjegyzések kifejezetten utalnak
         a HR 8703 vámtarifaszámára vonatkozó magyarázó megjegyzésre, ezért e megjegyzések alapján a Bizottság által hivatkozott szempontot
         nem lehet az egyetlen besorolási kritériumnak tekinteni.

      37      A vezetőülés vagy pad mögötti hárompontos biztonsági övvel ellátott ülések azonban a főként személyszállításra tervezett gépjárművek
         tipikus jellemzői. Mindezt megerősítik az 1994‑es KN magyarázó megjegyzések, és emellett a HR magyarázó megjegyzések is. Ezek
         a 8703 vámtarifaszámra vonatkozó megjegyzések kifejezetten utalnak az ilyen ülésekre, mint olyan tervezési jellemzőkre, amelyekkel
         általában az e vámtarifaszám alá besorolt, ilyen típusú gépjárművek rendelkeznek.

      38      Az alapügyben érintett gépjárművek belső kivitele szintén olyan ténynek minősül, ami a KN 8703 vámtarifaszám alá történő besorolás
         mellett szól. A KN alapügy tényállása idején irányadó magyarázó megjegyzései, és emellett a HR magyarázó megjegyzések is kifejezetten
         említik a személygépkocsik utasterében találhatóhoz hasonló belső kivitelt, mint a gépjárművek olyan tervezési jellemzőjét,
         amelyet felhasználnak a gépjárművek e vámtarifaszám alá való besorolásánál. Mindez az alapügyben érintett járművekre is vonatkozik,
         amelyek az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben adott leírás szerint „luxuskivitelű belső térrel” rendelkeznek.

      39      Hasonlóképpen az áruszállításhoz szükséges rögzítőfelszerelés hiánya azt jelzi, hogy az alapügyben érintetthez hasonló gépjárműveket
         nem elsősorban áruszállításra tervezték, hanem inkább személyszállításra. Elkerülhetetlenül ugyanezen következetésre ad okot
         a benzinmotor, az automata sebességváltó, a blokkolásgátló fékrendszer (ABS) és a négykerékmeghajtás. Nyilvánvaló, hogy az
         ilyen jellemzők a személygépkocsik, és nem az áruszállító gépjárművek esetében tipikusak.

      40      Végül a luxus „sport–” kerékabroncsok olyan nyilvánvaló jellemzőnek minősülnek, amelyek azt bizonyítják, hogy az alapügyben
         érintett gépjárműveket elsősorban személyszállításra tervezték. Az ugyan kétségtelen, hogy személyek és áruk luxus „sport‑”
         kerékabronccsal éppúgy szállíthatók, mint hagyományossal. Mivel azonban a luxus „sport‑” kerékabroncsnak funkcionális szempontból
         nincs jelentősége, az ritkán tartozik az áruszállító gépjárművek felszereltségéhez, ezzel szemben alkalmazása a személygépkocsik
         esetében tipikus. Az ilyen kerékabroncsokkal való felszereltség tehát azt jelzi, hogy az alapügyben előfordulóhoz hasonló
         gépjárműveket a KN 8703 vámtarifaszáma alá kell besorolni. Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy az olyan jellemzők, mint
         jelen esetben a luxus „sport‑” kerékabroncsok, amelyek szinte kizárólag vagy az áruszállító gépjárműveken, vagy a személygépkocsikon
         találhatók, rendkívüli jelentőséggel bírnak az érintett járművek KN‑besorolásánál.

      41      Az igaz, hogy a HR magyarázó megjegyzéseket és a HR áruosztályozási véleményeket még nem fogadták el az alapügyben érintett
         gépjárművek behozatalának idején. A jelen esetben azonban nem kell határozni arról a kérdésről, hogy e körülményre tekintettel
         e forrásokat figyelembe lehet‑e venni a besorolásnál. Az alapügy eldöntésében ennek a kérdésnek nincs jelentősége. Ugyanis
         még ezen forrásokat is figyelembe véve, amelyekre az említett gépjárműveknek a 8704 vámtarifaszám alá való besorolásának indokolásaként
         a belga kormány és a Bizottság támaszkodik, a fenti elemzés azt bizonyította, hogy az alapügyben érintett gépjárműveket a
         8703 vámtarifaszám alá kell besorolni.

      42      A kérdést előterjesztő bíróság által leírt gépjárművek tulajdonságainak vizsgálatából tehát kitűnik, hogy általános megjelenésük
         és jellemzőik összessége alapján az alapügyben érintett gépjárművek fő rendeltetése a személyszállítás, és ezeket a gépjárműveket
         a KN 8703 vámtarifaszáma alá kell besorolni. A Bizottság álláspontjától eltérően az említett gépjárműveknek a KN 8704 vámtarifaszám
         alá való besorolása nem jöhet szóba, ezért már annak szövege miatt is kizárt a KN első része I. címe A. szakaszának 3. c) pontjában
         rögzített általános szabály alkalmazása.

      43      Ebből következően az előterjesztett kérdésre úgy kell válaszolni, hogy általános megjelenésük és jellemzőik összessége alapján
         a KN 8703 vámtarifaszáma alá kell besorolni az alapügyben érintettekhez hasonló pick‑upokat, amelyek egyrészt zárt, utastérként
         kialakított vezetőfülkével rendelkeznek, amelyben a vezetőülés vagy ‑pad mögött lehajtható vagy kivehető, hárompontos biztonsági
         övvel ellátott ülések találhatók, és másrészt az utastértől elválasztott, 50 centimétert meg nem haladó magasságú, kizárólag
         hátulról nyitható rakodófelülettel rendelkeznek, amelyekből hiányzik a rakomány rögzítéséhez szükséges felszerelés, továbbá
         amely gépjárművek utastere luxuskivitelű, minden választható felszerelést (többek között elektromosan állítható üléseket,
         bőr üléshuzatot, elektromos tükröket és ablakemelőket, CD‑lejátszós autórádiót stb.) tartalmaz, valamint amely gépjárművek
         ABS‑fékrendszerrel, nagyon magas fogyasztású, 4–8 liter űrtartalmú, automata sebességváltós benzinmotorral, négykerékmeghajtással
         és luxuskivitelű „sport‑” kerékabronccsal rendelkeznek.

       A költségekről
      44      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
      Általános megjelenésük és jellemzőik összessége alapján az 1994. december 20‑i 3115/94/EK bizottsági rendelet, az 1995. december
            22‑i 3009/95/EK bizottsági rendelet és az 1996. szeptember 9‑i 1734/96/EK bizottsági rendelet mellékletével módosított, a
            vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet
            I. mellékletében szereplő 8703 vámtarifaszám alá kell besorolni az alapügyben érintettekhez hasonló pick‑upokat, amelyek egyrészt
            zárt, utastérként kialakított vezetőfülkével rendelkeznek, amelyben a vezetőülés vagy ‑pad mögött lehajtható vagy kivehető,
            hárompontos biztonsági övvel ellátott ülések találhatók, és másrészt az utastértől elválasztott, 50 centimétert meg nem haladó
            magasságú, kizárólag hátulról nyitható rakodófelülettel rendelkeznek, amelyekből hiányzik a rakomány rögzítéséhez szükséges
            felszerelés, továbbá amely gépjárművek utastere luxuskivitelű, minden választható felszerelést (többek között elektromosan
            állítható üléseket, bőr üléshuzatot, elektromos tükröket és ablakemelőket, CD‑lejátszós autórádiót stb.) tartalmaz, valamint
            amely gépjárművek ABS‑fékrendszerrel, nagyon magas fogyasztású, 4–8 liter űrtartalmú, automata sebességváltós benzinmotorral,
            négykerékmeghajtással és luxuskivitelű „sport‑” kerékabronccsal rendelkeznek.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság 1979. június 19-i ítélete. # Brouwer-Kaune kontra Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor het Kledingbedrijf. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Centrale Raad van Beroep - Hollandia. # 180/78. sz. ügy