title: A Bíróság (első tanács) 2010. január 21-i ítélete.#Audi AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).#Fellebbezés - Közösségi védjegy - 40/94/EK rendelet - A 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja és a 63. cikk - A Vorsprung durch Technik szóvédjegy - Reklámjelmondatokból álló védjegyek - Megkülönböztető képesség - Számos áru és szolgáltatás tekintetében benyújtott védjegybejelentés - Az érintett közönség - Értékelés és átfogó indokolás - Új dokumentumok.#C-398/08 P. sz. ügy.

text:
      C‑398/08. P. sz. ügy
      Audi AG
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – 40/94/EK rendelet – A 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja és a 63. cikk – A Vorsprung durch Technik szóvédjegy – Reklámjelmondatokból álló védjegyek – Megkülönböztető képesség – Számos áru és szolgáltatás tekintetében benyújtott védjegybejelentés – Az érintett közönség – Értékelés és átfogó indokolás – Új dokumentumok”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések – Reklámjelmondatokból álló védjegyek
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések – Reklámjelmondatokból álló védjegyek
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      3.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések – Reklámjelmondatokból álló védjegyek
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) és c) pont)
      4.        Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas
            megjelölések
      (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      1.        Az az egyszerű tény, hogy egy védjegyet az érintett vásárlóközönség reklámkifejezésként érzékel, és hogy dicsérő jellegére
         tekintettel azt főszabályként más vállalkozások is átvehetik, önmagában nem elegendő annak megállapításához, hogy e védjegy
         nem rendelkezik a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében vett megkülönböztető
         képességgel. Egy szóvédjegyhez kapcsolódó dicsérő konnotáció ugyanis nem zárja ki, hogy e védjegy ugyanakkor alkalmas legyen
         arra, hogy garantálja a fogyasztók számára az általa megjelölt áruk vagy szolgáltatások származását. Tehát egy ilyen védjegyet
         az érintett közönség egyidejűleg érzékelhet reklámkifejezésként és az áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi származásának
         megjelöléseként. Ebből az következik, hogy amennyiben a közönség a védjegyet ezen származás megjelöléseként érzékeli, az a
         tény, hogy ezzel egy időben vagy akár elsősorban reklámkifejezésként fogja fel, nincs befolyással a védjegy megkülönböztető
         képességére.

      (vö. 44., 45. pont)
      2.        Nem írható elő, hogy egy reklámjelmondat a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján
         csak akkor rendelkezik a minimális megkülönböztető képességgel, ha „fantáziadús jelleggel” sőt „fogalmi feszültségmezővel
         rendelkezik, amelynél fogva a kifejezés meglepetést okoz, és amelyre így emlékezni lehet”.

      Az olyan védjegyekkel kapcsolatban, melyeknek több jelentése lehet, melyek tekinthetők szójátéknak vagy érzékelhetők a fantázia
         meglepő és váratlan szüleményeként, miáltal megjegyezhetőek lehetnek, meg kell állapítani, hogy noha e jellemzők fennállása
         nem szükséges feltétele annak, hogy megállapítható legyen egy reklámjelmondat megkülönböztető képessége, jelenlétük azért
         még főszabály szerint megkülönböztető képességgel ruházhatja fel ugyanezen reklámjelmondatot.

      (vö. 39., 47. pont)
      3.        A minőség jelöléséhez vagy a védjegy által jelölt termékek vásárlásának és szolgáltatások igénybevételének ösztönzésére egyébként
         reklámjelmondatként használt jelekből vagy adatokból álló valamennyi összetett védjegy per definitionem, kisebb vagy nagyobb részében tárgyilagos üzenetet hordoz. E védjegyek, ezen puszta tény által, nincsenek híján a közösségi
         védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett megkülönböztető képességnek.

      Tehát, amennyiben e védjegyek az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmében nem leíró jellegűek, kifejezhetnek
         tárgyilagos, akár egyszerű üzenetet is, és ugyanakkor alkalmasak lehetnek arra, hogy jelöljék a fogyasztó számára a szóban
         forgó áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi származását. Ilyen eset állhat fenn például, ha e védjegyek nem korlátozódnak
         egy szokásos reklámüzenetre, hanem bizonyos eredetiséggel vagy nyomatékkal rendelkeznek, az értelmezésre irányuló minimális
         erőfeszítést tesznek szükségessé, vagy kognitív folyamatot indítanak el az érintett közönség körében.(vö. 56., 57. pont)

      4.        A Nizzai Megállapodás szerinti 12. osztályba tartozó „Járművek; szárazföldi, légi vagy vízi közlekedési eszközök”, valamint
         a 9., 14., 16., 18., 25., 28., 35–43. és 45. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében bejelentett „Vorsprung
         durch Technik” jelmondat nincs híján a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében
         vett megkülönböztető képességnek.

      Még ha feltételezzük is, hogy a „Vorsprung durch Technik” jelmondat tárgyilagos üzenetet hordoz, amely szerint a technikai
         fölény jobb áruk előállítását és szolgáltatások nyújtását teszi lehetővé, e körülmény nem vezethet arra a következtetésre,
         hogy a bejelentett védjegy egyáltalában nem rendelkezik benne rejlő megkülönböztető képességgel. Bármilyen egyszerű legyen
         ezen üzenet ugyanis, azt nem lehet olyannyira szokásosnak minősíteni, hogy azonnal és bármiféle további vizsgálat nélkül kizárható
         legyen, hogy e védjegy alkalmas arra, hogy jelölje a fogyasztó számára a szóban forgó áruk és szolgáltatások kereskedelmi
         származását.

      Az említett üzenet nem nyilvánvalóan következik e jelmondatból. Az „előny a technika révén” jelentésű „Vorsprung durch Technik”
         kifejezés elsőre csupán okozati összefüggésre enged következtetni, ezáltal az értelmezés bizonyos fokú erőfeszítést igényel
         a közönség részéről. Továbbá e jelmondat bizonyos eredetiségnek és nyomatéknak adja tanújelét, ami könnyen megjegyezhetővé
         teszi. Végezetül, tekintve, hogy jó hírnévvel rendelkező és a bejelentő által évek óta használatos jelmondatról van szó, nem
         lehet kizárni, hogy az a tény, hogy az érintett közönség hozzászokott ahhoz, hogy kapcsolatba hozza e jelmondatot és a bejelentő
         által gyártott autókat, ugyancsak megkönnyíti e közönség számára a megjelölt áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi származásának
         azonosítását.

      (vö. 58., 59. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2010. január 21.(*)

      „Fellebbezés – Közösségi védjegy – 40/94/EK rendelet – A 7. cikk (1) bekezdésének b) pontja és a 63. cikk – A Vorsprung durch Technik szóvédjegy – Reklámjelmondatokból álló védjegyek – Megkülönböztető képesség – Számos áru és szolgáltatás tekintetében benyújtott védjegybejelentés – Az érintett közönség – Értékelés és átfogó indokolás – Új dokumentumok”
      A C‑398/08. P. sz. ügyben,
      az Audi AG (székhelye: Ingolstadt [Németország], képviselik: S. O. Gillert és F. Schiwek Rechtsanwälte)

      felperesnek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2008. szeptember 12‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: G. Schneider, meghatalmazotti minőségben)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: A. Tizzano tanácselnök, az első tanács elnökeként eljárva, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič (előadó) és J.‑J. Kasel
         bírák,

      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. szeptember 24‑i tárgyalásra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az Audi AG (a továbbiakban: Audi) fellebbezésével az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑70/06. sz., Audi kontra OHIM (Vorsprung
         durch Technik) ügyben 2008. július 9‑én hozott ítéletének (a továbbiakban: a megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését
         kéri, amellyel az Elsőfokú Bíróság elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
         második fellebbezési tanácsa 2005. december 16‑i, az elbírálónak a Vorsprung durch Technik szóvédjegy lajstromozását az általa
         megjelölt áruk és szolgáltatások egy része tekintetében megtagadó határozatát részben megerősítőtő határozatának (R 237/2005‑2. sz. ügy)
         (a továbbiakban: vitatott határozat) hatályon kívül helyezése iránti keresetét.

       Jogi háttér
      2        Az 1994. december 22‑i 3288/94/EK tanácsi rendelet (HL L 349., 83. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 185. o.)
         által módosított, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994 L 11., 1. o.; magyar
         nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.; a továbbiakban: a 40/94 rendelet) 7. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:

      (1) A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha:
      […]
      b) nem alkalmas a megkülönböztetésre;
      c) kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége,
         rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;

      d) kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket az általános nyelvhasználatban, illetve a tisztességes üzleti gyakorlatban
         állandóan és szokásosan alkalmaznak;

      […]
      (2)      Az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn.
      […]”.
      3        A 40/94 rendelet „A Bírósághoz benyújtott keresetek” című 63. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:

      (1) A fellebbezési tanácsok fellebbezés tárgyában hozott határozatai a Bíróság előtt keresettel támadhatók meg.
      (2) A kereset hatáskör hiányára, lényeges eljárási szabálysértésre, a Szerződés vagy e rendelet, illetve ezek alkalmazásával
         kapcsolatos bármely jogszabály megsértésére vagy hatáskörrel való visszaélésre alapítva indítható.”

       A jogvita alapját képező tényállás
      4        Az Audi 2003. január 30‑án a 40/94 rendelet alapján védjegybejelentést tett, amellyel a Vorsprung durch Technik szómegjelölés
         közösségi védjegyként történő lajstromozását kérte. A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi
         osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 9., 12., 14., 16., 18.,
         25., 28., 35–43. és 45. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában tette, amelyek ezen osztályok esetében az
         alábbi leírásnak felelnek meg:

      –        9. osztály: „Tudományos célra szolgáló, tengerészeti, földmérő, villamos, fényképészeti, mozgóképi, optikai, súlymérő, egyéb
         mérő‑, jelző‑, ellenőrző (felügyeleti), életmentő és oktatóberendezések és felszerelések; hangok vagy képek rögzítésére, továbbítására,
         másolására szolgáló készülékek; mágneses adathordozók, hanglemezek; automata áruelosztó‑berendezések és szerkezetek érmebedobással
         működő készülékekhez; regiszteres pénztárgépek, számológépek, adatfeldolgozó berendezések és számítógépek; tűzoltó készülékek”.

      –        12. osztály: „Járművek; szárazföldi, légi vagy vízi közlekedési eszközök”.
      –        14. osztály: „Nemesfémek és ötvözeteik, valamint az ilyen anyagokból készült, vagy ezekkel bevont termékek, amelyek nem tartoznak
         más osztályokba; ékszerek, drágakövek; órák és más időmérő eszközök”.

      –        16. osztály: „Papír, karton és ezen anyagokból készült termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; nyomdaipari termékek;
         könyvkötészeti anyagok; fényképek; papíripari cikkek, papíripari vagy háztartási ragasztóanyagok; anyagok művészek részére;
         ecsetek; írógépek és irodai cikkek (bútorok kivételével); tanítási és oktatási anyagok (készülékek kivételével); csomagolásra
         szolgáló műanyagok (amelyek nem tartoznak más osztályokba); nyomdabetűk; klisék”;

      –        18. osztály: „Bőr és bőrutánzatok, ezen anyagokból készült olyan termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; állatbőrök
         és irhák; utazótáskák és bőröndök; esernyők, napernyők és sétapálcák; ostorok, hámok, nyergek és lószerszámok”;

      –        25. osztály: „Ruházati cikkek, cipők, kalapáruk”.
      –        28. osztály: „Játékok, játékszerek; testnevelési és sportcikkek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; karácsonyfadíszek”;
      –        35. osztály: „Reklámozás; kereskedelmi ügyletek; kereskedelmi adminisztráció; irodai munkák”;
      –        36. osztály: „Biztosítás; pénzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek”.
      –        37. osztály: „Építkezés; javítás; szerelési szolgáltatások”.
      –        38. osztály: „Távközlés”.
      –        39. osztály: „Szállítás; áruk csomagolása és raktározása; utazásszervezés”.
      –        40. osztály: „Anyagmegmunkálás”.
      –        41. osztály: „Nevelés; szakmai képzés; szórakoztatás; sport‑ és kulturális tevékenységek”.
      –        42. osztály: „Tudományos és műszaki szolgáltatások, valamint az idetartozó tervezői és kutatói tevékenység; ipari elemző és
         kutató szolgáltatások; számítástechnikai hardver- és szoftvertervezés és -fejlesztés, jogi szolgáltatások”.

      –        43. osztály: „Vendéglátás (élelmezés); időleges szállásadás”.
      –        45. osztály: „Mások által egyéni igényeknek megfelelően nyújtott személyes és társadalmi jellegű szolgáltatások; biztonsági
         szolgáltatások személyek és vagyontárgyak védelmére”.

      5        A kizáró okokról szóló 2004. január 7‑i értesítésében az elbíráló úgy ítélte meg, hogy a „Vorsprung durch Technik” („előny
         a technika révén”) kifejezés egyes, a 9., 12., 14., 25., 28., 37–40. és 42. osztályba tartozó és a technikával kapcsolatos
         áruk és szolgáltatások tekintetében olyan tárgyilagos üzenetnek tekinthető, amelyet az érintett fogyasztó reklámcélú leírásként
         érzékel. Következésképpen a bejelentett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel az említett áruk és szolgáltatások
         tekintetében. Mindazonáltal az elbíráló a 12. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban rámutatott arra, hogy az említett védjegy
         lajstromozása megengedhető a gépjárművek és alkatrészeik tekintetében szerzett megkülönböztető képessége folytán. E vonatkozásban
         a Vorsprung durch Technik közösségi védjegyként történő lajstromozása mellett foglalt állást, amelyre 2001. április 27‑én
         a 621086. számon, a 12. osztályba tartozó áruk tekintetében került sor.

      6        2004. február 24‑i levelében az Audi vitatta az elbíráló említett értesítésében bemutatott okokat, és arra hivatkozott többek
         között, hogy a 621086. sz. védjegy nem a használat során megszerzett megkülönböztető képessége folytán került lajstromozásra,
         hanem azért, mert benne rejlő megkülönböztető képességgel rendelkezik. A kizáró okokról szóló második, 2004. június 30‑i értesítésében
         az elbíráló kifejtette, hogy az említett védjegy lajstromozása iránti kérelem elbírálásakor figyelmetlenségből kifolyólag
         nem tájékoztatták az Audit arról, hogy e védjegyet kizárólag megszerzett megkülönböztető képessége folytán lajstromozták.
         Mindazonáltal, mivel az említett kérelem 1997‑ben kelt, immár kérhető, hogy az Audi nyújtson be bizonyítékot a bejelentett
         védjegy által érintett valamennyi áru és szolgáltatás tekintetében − ideértve a 12. osztályba tartozókat is − megszerzett
         megkülönböztető képességre vonatkozóan.

      7        2005. január 12‑i határozatával az elbíráló az említett védjegy lajstromozása iránti kérelmet egyes, a 9., 12., 14., 25.,
         28., 37–40. és 42. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében részben elutasította a kizáró okokról szóló 2004.
         január 7‑i értesítésében bemutatott indokokat megismételve. Ezen utóbbi elutasító határozatában megállapította továbbá, hogy
         a 12. osztályba tartozó áruk tekintetében egyáltalán nem nyújtottak be a megkülönböztető képesség megszerzésére vonatkozó
         bizonyítékot.

      8        Vitatott határozatával a második fellebbezési tanács helyt adott az Audi által a 12. osztályba tartozó áruk tekintetében benyújtott
         fellebbezésnek azzal az indokkal, hogy a 621086. sz. védjegy lajstromozására vonatkozó korábbi határozat bizonyítékul szolgál
         arra nézve, hogy a bejelentett védjegy megszerezte a megkülönböztető képességet járművek és szárazföldi közlekedési eszközök
         tekintetében. A fellebbezést fennmaradó részében, így az elbíráló kifogásainak tárgyát képező többi áru és szolgáltatás vonatkozásában
         is, a fellebbezési tanács elutasította.

      9        E tekintetben a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy az a megkülönböztetés, amelyet az elbíráló a techikával kapcsolatos
         áruk és szolgáltatások tekintetében alkalmaz, vitatható. A fellebbezési tanács kifejtette e vonatkozásban, hogy „önmagában
         szinte valamennyi áru és szolgáltatás kapcsolatos kis mértékben a technikával. A technika jelentős szerepet játszik a ruházati
         ágazatban is. Ezen áruk olyan gyártója, aki fejlett technikával rendelkezik, nagy előnyben van a versenyben álló vállalatokhoz
         képest. A »Vorsprung durch Technik« jelmondat olyan tárgyilagos üzenetet hordoz, mely szerint a technikai fölény jobb áruk
         előállítását és jobb szolgáltatások nyújtását teszi lehetővé. Egy ilyen mindennapos, tárgyilagos üzenetre korlátozódó szóösszetétel
         főszabály szerint nem rendelkezik megkülönböztető képességgel. Tekintettel arra, hogy a felperes, a 12. osztályba tartozó
         áruk kivételével, egyáltalában nem nyújtott be bizonyítékot arra nézve, hogy a »Vorsprung durch Technik« jelmondat a közönség
         körében védjegyként meghonosodott volna, a kérelmet el kell utasítani a többi osztályba tartozó árura és szolgáltatásra vonatkozó
         részében.”

       A megtámadott ítélet
      10      Megtámadott ítéletével az Elsőfokú Bíróság elutasította az Audi által a vitatott határozattal szemben 2006. február 28‑án
         benyújtott keresetet. Az Elsőfokú Bíróság ezzel elutasította a felperes által hivatkozott két, egyrészt a 40/94 rendelet 7. cikke
         (1) bekezdése b) pontjának, másrészt a védelemhez való jognak a megsértésére alapított jogalapot.

      11      Az első jogalap első része, amellyel az Audi felrótta, hogy a vitatott határozat nem tartalmaz a tekintetbe veendő vásárlóközönségre,
         valamint a bejelentett védjegy e közönség általi észlelésére vonatkozó megállapításokat, a megtámadott ítélet 30–33. pontjában
         elutasításra került.

      12      Az Elsőfokú Bíróság, miután emlékeztetett arra, hogy valamely védjegy megkülönböztető képességét többek között arra tekintettel
         kell megítélni, hogy milyen képet alkot róla az említett áruk vagy szolgáltatások fogyasztóiból álló érintett vásárlóközönség,
         a megtámadott ítélet 30. pontjában úgy ítélte meg, hogy noha a vitatott határozat ténylegesen nem tartalmaz differenciált
         értékelést az Audi lajstromozási kérelme által érintett valamennyi osztályba tartozó áru és szolgáltatás tekintetében, tartalmaz
         arra vonatkozó vizsgálatot, hogy e védjegyet miként érzékeli a vásárlóközönség a védjeggyel megjelölt áruk és szolgáltatások
         tekintetében, amint azt a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat megköveteli.

      13      E vonatkozásban az Elsőfokú Bíróság megállapította a megtámadott ítélet 31. pontjában, hogy a vitatott határozatból levezethetően
         a fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy a vásárlóközönséget az említett védjegybejelentés árujegyzékében szereplő
         áruk és szolgáltatások tekintetében egységesen érinti a technika, és e közönség a „Vorsprung durch Technik” kifejezést olyan
         jelmondatként érzékeli, amely tárgyilagos, dicsérő üzenetet tartamaz.

      14      Ebben a vonatkozásban az Elsőfokú Bíróság megállapította többek között, a megtámadott ítélet 32. pontjában, hogy a hivatkozott
         ítélkezési gyakorlat nem követeli meg az említett kérelem által érintett valamennyi osztályba tartozó áruk és szolgáltatások
         kimerítő vizsgálatát, következésképpen az elbíráló vagy a fellebbezési tanács kizárólag arra hivatkozhat, hogy az érintett
         vásárlóközönség azonos módon érzékeli a védjegyet valamennyi áru és szolgáltatás vonatkozásában. Márpedig ezen bíróság álláspontja
         szerint nem vitatható, hogy a fellebbezési tanács ezen vizsgálat lefolytatása során mindössze annak megállapítására szorítkozott,
         hogy a közönség azonos módon érzékeli az e védjeggyel érintett valamennyi áru‑ és szolgáltatási osztályt, és annál is inkább
         bírálta az osztályok − álláspontja szerint − téves, az elbíráló által alkalmazott megkülönböztetését.

      15      Végezetül az ítélet 33. pontjában az Elsőfokú Bíróság elvetette az Audi által hivatkozott azon érvet, mely szerint jelen ügyben
         kizárt, hogy a közönségen belül egységes szemponttal lehetne számolni, tekintettel az említett védjegy bejelentése által érintett
         áruk és szolgáltatások eltérő jellegére, mivel azok technikai jellegének mértéke igen eltérő. Az Elsőfokú Bíróság e vonatkozásban
         megállapította, hogy a fellebbezési tanács a vitatott határozatban kifejezetten elismerte, hogy az egyes áruk és szolgáltatások
         függvényében eltérő a technikai jelleg mértéke, amikor úgy ítélte meg, hogy azok „kis mértékben” kapcsolatosak a technikával.
         Mindazonáltal álláspontja szerint a fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy a „Vorsprung durch Technik” német
         kifejezést a technikai jelleg ezen eltérő mértékétől függetlenül egységesen, tárgyilagos és dicsérő kifejezésként észlelik.

      16      Az első jogalap második része azon alapul, hogy a bejelentett védjegy nem tárgyilagos leíró üzenetnek tekinthető, hanem gondolkodási
         folyamatot indít el, a fantázia nyomát viseli, és megjegyezhető, következésképpen lehetővé teszi az e védjeggyel megjelölt
         áruk és szolgáltatások, valamint az előállító vállalkozás közötti kapcsolat észrevételét. A jogalap e részét az Elsőfokú Bíróság
         a megtámadott ítélet 34–48. pontjában elutasította.

      17      Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megállapította a megtámadott ítélet 34. és 35. pontjában, hogy az ügy irataiból, különösen
         pedig az OHIM által válaszbeadványa mellékleteként csatolt azon dokumentumból, amelyben az Audi megmagyarázza az angol közönségnek
         a „Vorsprung durch Technik” német kifejezést, egyértelműen következik, hogy a bejelentett védjegy az Audi számára dicsérő,
         sőt reklámértékű jelmondat. Az Elsőfokú Bíróság megállapította továbbá az említett ítélet 36. pontjában, hogy saját ítélkezési
         gyakorlatának, valamint a Bíróság C‑517/99. sz. Merz & Krell ügyben 2001. október 4‑én hozott ítélete (EBHT 2001., I‑6959. o.)
         40. pontjának fényében valamely védjegy lajstromozása kizárólag ezen dicsérő vagy reklámcélú használat folytán nem zárható
         ki.

      18      A megtámadott ítélet 27. pontjábara hivatkozva, amelyben az Elsőfokú Bíróság saját állandó ítélkezési gyakorlatára emlékeztetett,
         mely szerint valamely megjelölés, amely – mint egy reklámjelmondat – más funkciót is betölt a védjegy klasszikus értelemben
         vett rendeltetésén túl, kizárólag akkor megkülönböztető jellegű, ha a közönség azonnal az érintett áruk vagy szolgáltatások
         kereskedelmi származása megjelöléseként érzékeli, az Elsőfokú Bíróság végezetül megállapította ugyanezen ítélet 37. pontjában,
         hogy meg kell vizsgálni, hogy jelen ügyben ez az eset áll‑e fenn, vagy épp ellenkezőleg: az említett védjegy mindennapos,
         tárgyilagos üzenetnek tekinthető, amelyet az érintett vásárlóközönség dicsérő kifejezésként érzékel.

      19      E tekintetben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg a megtámadott ítélet 41. és 42. pontjában, hogy noha a Vorsprung durch Technik
         védjegynek több jelentése is lehet, tekinthető szójátéknak vagy érzékelhető a fantázia meglepő és váratlan szüleményeként,
         miáltal megjegyezhető, ettől még nem válik megkülönböztető jellegűvé. E bíróság álláspontja szerint ezen különféle tényezők
         e védjegyet kizárólag akkor ruháznák fel megkülönböztető jelleggel, ha az érintett vásárlóközönség azt azonnal az általa megjelölt
         áruk és szolgáltatások kereskedelmi származása megjelöléseként érzékelnék. Márpedig jelen esetben az említett védjegy által
         érintett áruk és szolgáltatások érintett vásárlóközönsége, amint azt a fellebbezési tanács meghatározta, e védjegyet ténylegesen
         reklámkifejezésként fogja fel.

      20      Az Elsőfokú Bíróság megállapította ugyanis a megtámadott ítélet 43–45. pontjában, hogy először is tekintettel a „technikai”
         fogalom tág jelentésére a német nyelvben, az erre való utalás nem minden áru és szolgáltatás vonatkozásában alkalmas arra,
         hogy a bejelentett védjegyet megkülönböztető képességgel ruházza fel. Másodsorban az „előny” jelentésű német „Vorsprung” szó
         a „durch” prepozícióval társítva a vásárlóközönség, főként a német vásárlóközönség számára inkább dicsérő jellegűnek tűnik.
         Harmadszor, bár összetett védjegyről lévén szó, megkülönböztető képességének értékelése során azt egészében kell vizsgálni,
         ugyancsak meg kell állapítani, hogy a védjegy címzettje a széles közönség, és azon vállalkozások nagy része, amelyek e széles
         közönség számára kívánnak árukat és szolgáltatásokat nyújtani, e dicsérő jelleg fényében a kifejezést maga is használhatná,
         függetlenül a neki tulajdonítandó értelmezéstől.

      21      Az Elsőfokú Bíróság ebből azt a következtetést vonta le a megtámadott ítélet 46. pontjában, hogy a Vorsprung durch Technik
         kifejezés nem rendelkezik olyan alkótelemekkel, amelyek a nyilvánvaló promocionális jelentésen túl lehetővé tehetik az érintett
         vásárlóközönség számára a kifejezésnek mint az általa megjelölt áruk és szolgáltatások tekintetében megkülönböztető védjegynek
         a könnyű és azonnali megjegyzését.

      22      Második jogalapjával az Audi arra hivatkozott, hogy a fellebbezési tanács tévesen alkalmazta a 40/94 rendelet 38. cikkének
         (3) bekezdését és 73. cikkének második mondatát, és megsértette többek között a védelemhez való jogát azzal, hogy elmulasztotta
         őt a vitatott határozat elfogadását megelőzően tájékoztatni arról, hogy ugyanezen tanács az említett védjegy lajstromozása
         iránti kérelem elutasítását tervezi a védjeggyel megjelölt valamennyi áru és szolgáltatás tekintetében, a 12. osztályba tartozó
         áruk kivételével, vagyis azok tekintetében is, amelyekre vonatkozóan az elbíráló jóváhagyta a lajstromozást. E jogalapot az
         Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 58–64. pontjában elvetette. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az Audi állításával
         ellentétben az említett határozat az elbíráló 2005. január 12‑i határozatát kizárólag azon részében helyezi hatályon kívül,
         amely a 12. osztályba tartozó árukra vonatkozik, vagyis nem tartalmaz további kifogást ezen osztály vonatkozásában.

       A felek kérelmei a Bíróság előtt
      23      Fellebbezésével az Audi azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot, valamint a vitatott határozatot
         azon részében, amely részben elutasítja az általa az elbíráló 2005. január 12‑i határozatával szemben benyújtott fellebbezést,
         és az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.

      24      Az OHIM kéri a fellebbezés elutasítását és a fellebbező kötelezését a költségek viselésére.

       A fellebbezésről
      25      Fellebbezése alátámasztásául az Audi két jogalapra hivatkozik, amelyeket egyrészt a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése
         b) pontjának megsértésére, másrészt ugyanezen rendelet 63. cikkének és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 48. cikke
         2 §‑nak megsértésére alapít.

       A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított első jogalapról
      26      Az első jogalap két részre bontható. Első részével az Audi arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem tett elegendő megállapítást
         az érintett vásárlóközönség vonatkozásában, míg a második rész, amelyet elsőként célszerű vizsgálni, annak bemutatását célozza,
         hogy az Elsőfokú Bíróság túlságosan szigorú szempontot alkalmazott a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének mérlegelése
         során.

       Az első jogalapnak az említett védjegy megkülönböztető képességének értékelése során alkalmazott túl szigorú szempontra alapított
         második részéről

      –       A felek érvei
      27      Első jogalapjának második részével az Audi azt állítja, hogy a bejelentett védjegy megkülönböztető képességének elismeréséhez
         az Elsőfokú Bíróság helytelenül alkalmazott szigorúbb követelményeket az általában előírtaknál, azon egyszerű indokkal, hogy
         a védjegy reklámjelmondatnak tekinthető.

      28      Ugyanis annak előírásával, hogy a megjelölést „azonnal” az általa megjelölt áruk és szolgáltatások kereskedelmi származása
         megjelöléseként érzékelhesse a fogyasztó, az Elsőfokú Bíróság olyan szempontot alkalmazott, amely túlmutat a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt követelményeken, továbbá az e bíróság által valamely szóvédjegy megkülönböztető
         képességének értékelése során szokásosan alkalmazott követelményeken.

      29      A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság a határozatát láthatóan arra az előfeltevésre alapozta, miszerint a Vorsprung
         durch Technik védjegy reklámjelmondatként történő használata megakadályozza, hogy elismerhető legyen a védjegy megkülönböztető
         képessége, ennélfogva e használatot bizonyos mértékig kompenzálni kell azon szempont segítségével, hogy a közönség e védjegyet
         „azonnal” az általa megjelölt áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi származása megjelöléseként érzékeli. Tehát az Elsőfokú
         Bíróság elismeri, hogy e védjegynek több jelentése is lehet, tekinthető szójátéknak vagy érzékelhető a fantázia meglepő és
         váratlan szüleményeként, és ugyanezért megjegyezhető, ugyanakkor megtagadja e védjegy megkülönböztető képességének elismerését
         azon oknál fogva, hogy az érintett közönség a védjegyet mindenekelőtt reklámkifejezésként, nem pedig a kereskedelmi származás
         megjelöléseként érzékeli. Márpedig a hivatkozott ítélet 42. pontjában folytatott vizsgálat során az Elsőfokú Bíróság egyszerűen
         megismétli más kifejezésekkel, hogy a Vorsprung durch Technik védjegy reklámjellegű jelmondat, ugyanakkor nem magyarázza meg,
         hogy miért ne lehetne azt az áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi származása megjelöléseként felfogni.

      30      Ilyen módon eljárva az Elsőfokú Bíróság nem vette tekintetbe azt a tényt, hogy a reklámjelmondatok nem a védjegy egy különleges
         formájának tekinthetők, hanem egyszerű szóvédjegynek, amely vonatkozásában az ítélkezési gyakorlat által a megkülönböztető
         képesség értékelésének tekintetében megállapított általános elvek alkalmazandók, ami többek között a Bíróság C‑64/02. P. sz.,
         OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben 2004. október 21‑én hozott ítéletének (EBHT 2004., I‑10031. o.) 36. pontja által nyer megerősítést.
         Az az egyszerű tény, hogy egy védjegy reklámjelmondatnak tekintendő, vagy hogy egy megjelölés dicsérő jellegű, nem akadályozza
         meg tehát, hogy e védjegy számára kellő megkülönböztető képességet ismerjenek el. Nem létezik egyetlen olyan jogelv sem, amelynek
         értelmében egy olyan megjelölés, amely pozitív gondolattársítást kelt, nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, vagy csekély
         megkülönböztető képességgel rendelkezik.

      31      Az OHIM arra hivatkozik, hogyaz Elsőfokú Bíróság nem állított fel a védjegy megkülönböztető képessége mértékével kapcsolatban
         szokásosan megkövetelt szempontokon túlmutató szempontokat, és nem is vezetett be új jogi szempontokat e megkülönböztető képesség
         megállapításához, hanem – a reklámjelmondatokra vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően – olyan empirikus elvet
         fogalmazott meg, amelynek értelmében az olyan megjelöléseket, amelyek az áru vagy szolgáltatás kereskedelmi származásának
         megjelölésétől eltérő rendeltetést töltenek be, a fogyasztó nem szükségképpen azonos módon érzékeli, mint egy, a védjegytől
         teljességgel független szómegjelölést. Ilyen esetekben ugyanis lehetséges, sőt elkerülhetetlen, hogy a fogyasztó általi érzékelés
         során a származást jelölő funkciót elfedi egy másik funkció. Ezt erősíti meg többek között más megfogalmazásban a Bíróság
         C‑473/01. P. és C‑474/01. P. sz., Procter & Gamble kontra OHIM egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének (EBHT 2004.,
         I‑5173. o.) 51. pontja az olyan megjelölések vonatkozásában, amelyek egybeolvadnak magának az árunak a külső megjelenésével.
         Ezen ítélkezési gyakorlattal azonos szellemben az Elsőfokú Bíróság az „azonnal” fordulat használatával az abban álló veszélyt
         akarhatta kifejezni, hogy egy reklámjelmondatot a fogyasztó kizárólag promocionális rendeltetésében észlelhet.

      –       A Bíróság álláspontja
      32      A 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha nem rendelkezik
         megkülönböztető képességgel.

      33      Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely védjegy megkülönböztető képessége az említett cikk értelmében
         azt jelenti, hogy a védjegy lehetővé teszi a védjegybejelentésben szereplő árunak adott vállalkozástól származóként történő
         azonosítását és így ennek az árunak más vállalkozások áruitól való megkülönböztetését (a Bíróság C‑473/01. P. és a fent hivatkozott
         Procter & Gamble kontra OHIM egyesített ügyekben hozott ítéletének 32. pontja; a fent hivatkozott OHIM kontra Erpo Möbelwerk
         ügyben hozott ítélet 42. pontja; a C‑144/06. P. sz., Henkel kontra OHIM ügyben 2007. október 4‑én hozott ítélet [EBHT 2007.,
         I‑8109. o.] 34. pontja, valamint a C‑304/06. P. sz., Eurohypo kontra OHIM ügyben 2008. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2008.,
         I‑3297. o.] 66. pontja).

      34      Ugyancsak az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e megkülönböztető képességet egyrészt a bejelentett áruk vagy szolgáltatások
         szempontjából, másrészt az érintett vásárlóközönség észlelése szempontjából kell értékelni (a Procter & Gamble kontra OHIM
         ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 33. pontja, a C‑25/05. P. sz., Storck kontra OHIM ügyben 2006. június 22‑én hozott
         ítélet [EBHT 2006., I‑5719. o.] 25. pontja, a fent hivatkozott Henkel kontra OHIM ügyben hozott ítélet 35. pontja, valamint
         a fent hivatkozott Eurohypo kontra OHIM ügyben hozott ítélet 67. pontja).

      35      A minőség jelölésére vagy a védjegy által jelölt termékek vásárlásának és szolgáltatások igénybevételének ösztönzésére egyébként
         reklámjelmondatként használt jelekből vagy adatokból álló összetett védjegyek ezen használat miatt a védjegyoltalomból nem
         zárhatók ki (lásd a fent hivatkozott Merz & Krell ügyben hozott ítélet 40. pontját és a fent hivatkozott OHIM kontra Erpo
         Möbelwerk ügyben hozott ítélet 41. pontját).

      36      Ezen védjegyek megkülönböztető képességének értékelésével kapcsolatban a Bíróságnak a korábbiakban alkalma nyílt megállapítani,
         hogy nem alkalmazhatók tekintetükben szigorúbb szempontok az egyéb megjelölések tekintetében alkalmazottaknál (a fent hivatkozott
         OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben hozott ítélet 32. és 44. pontja).

      37      Ugyanakkor az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy jóllehet a megkülönböztető képesség értékelésének szempontjai minden
         védjegytípusra nézve ugyanazok, a szempontok alkalmazásával összefüggésben előfordulhat, hogy az érintett fogyasztók egyes
         védjegytípusokat nem szükségszerűen ugyanúgy észlelnek, mint másokat, ennélfogva némely típus esetében a megkülönböztető képesség
         megállapítása más típusokhoz képest nehezebbnek bizonyulhat (lásd a fent hivatkozott Procter & Gamble kontra OHIM ügyben hozott
         ítélet 36. pontját, az OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben hozott ítélet 34. pontját és a Henkel kontra OHIM ügyben hozott ítélet
         36. és 38. pontját).

      38      Noha a Bíróság nem zárta ki, hogy bizonyos feltételek mellett ezen ítélkezési gyakorlat irányadó lehet a reklámjelmondatokból
         álló védjegyek tekintetében, kiemelte, hogy ezek megkülönböztető képessége megállapításának e védjegyek jellegéből adódó nehézségei,
         amelyek figyelembevétele helytálló, nem indokolják ezen ítélet 33–34. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat által értelmezett
         megkülönböztető képesség feltételét kiegészítő vagy attól eltérő meghatározott kritériumok megállapítását (lásd a fent hivatkozott
         OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját).

      39      A Bíróság megállapította továbbá, hogy nem írható elő, hogy egy reklámjelmondat a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja alapján csak akkor rendelkezik a minimális megkülönböztető képességgel, ha az „fantáziadús jelleggel” sőt „fogalmi
         feszültségmezővel [rendelkezik], amelynél fogva a kifejezés meglepetést okoz, és amelyre így emlékezni lehet” (a fent hivatkozott
         OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben hozott ítélet 31. és 32. pontja; lásd továbbá a C‑329/02. P. sz., SAT.1 kontra OHIM ügyben
         2004. szeptember 16‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑8317. o.] 41. pontját).

      40      Márpedig jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság okfejtése a jelen ítélet 36–39. pontjában hivatkozott elvek téves értelmezéséből
         ered.

      41      Meg kell állapítani ugyanis, hogy noha az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett rá a megtámadott ítélet 36. pontjában, hogy az állandó
         ítélkezési gyakorlatból következően valamely védjegy lajstromozását nem lehet kizárni dicsérő vagy reklámcélú használata folytán,
         azon álláspontját, mely szerint a bejelentett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, azzal a ténnyel indokolta,
         hogy e védjegyet reklámkifejezésként észlelik, vagyis éppen dicsérő és reklámcélú felhasználásának tényével.

      42      Tehát a megtámadott ítélet 41. és 42. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy noha a Vorsprung durch Technik védjegynek
         több jelentése lehet, tekinthető szójátéknak vagy érzékelhető a fantázia meglepő és váratlan szüleményeként, miáltal megjegyezhető
         lehet, ettől még nem válik megkülönböztető jellegűvé. Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy ezen különböző elemek révén e védjegy
         kizárólag akkor válik megkülönböztető jellegűvé, ha ezt a közönség azonnal az e védjeggyel megjelölt áruk és szolgáltatások
         kereskedelmi származása megjelöléseként fogja fel. Márpedig jelen ügyben az érintett közönség e védjegyet mindenekelőtt relkámkifejezésként
         érzékeli.

      43      Az Elsőfokú Bíróság ezen utóbbi megállapítását a megtámadott ítélet 43–45. pontjában végzett elemzésére alapozta. Úgy vélte,
         hogy először is, tekintettel a „technikai” fogalom tág jelentésére a német nyelvben, az erre való utalás nem minden áru és
         szolgáltatás vonatkozásában alkalmas arra, hogy a bejelentett védjegyet megkülönböztető képeséggel ruházza fel. Másodsorban
         az „előny” értelmű német „Vorsprung” szó a „durch” prepozícióval társítva a vásárlóközönség, főként a német vásárlóközönség
         számára inkább dicsérő jellegűnek tűnik. Harmadszor, noha összetett védjegyről lévén szó, megkülönböztető jellegének értékelése
         során azt egészében kell értékelni, ugyancsak meg kell állapítani, hogy a védjegy címzettje széles közönség, és azon vállalkozások
         nagy része, amelyek e széles közönség számára kívánnak árukat és szolgáltatásokat nyújtani, e dicsérő jelleg fényében a kifejezést
         saját javára használhatja fel, függetlenül az annak tulajdonított értelmezéstől.

      44      Ugyanakkor, noha igaz ugyan, amint arra a jelen ítélet 33. pontja emlékeztet, hogy valamely védjegy kizárólag akkor rendelkezik
         megkülönböztető képességgel, ha a védjegy lehetővé teszi a védjegybejelentésben szereplő árunak adott vállalkozástól származóként
         történő azonosítását és így ennek az árunak más vállalkozások áruitól való megkülönböztetését, meg kell állapítani, hogy az
         az egyszerű tény, hogy egy védjegyet a vásárlóközönség reklámkifejezésként érzékel, és hogy dicsérő jellegére tekintettel
         azt főszabályként más vállalkozások is átvehetik, önmagában nem elegendő annak megállapításához, hogy e védjegy nem rendelkezik
         megkülönböztető képességgel.

      45      E vonatkozásban hangsúlyozni kell többek között, hogy egy szóvédjegyhez kapcsolódó dicsérő konnotáció nem zárja ki, hogy e
         védjegy ugyanakkor alkalmas legyen arra, hogy garantálja a fogyasztók számára az általa megjelölt áruk vagy szolgáltatások
         származását. Tehát egy ilyen védjegyet az érintett közönség egyidejűleg érzékelhet reklámkifejezésként és az áruk vagy szolgáltatások
         kereskedelmi származásának megjelöléseként. Ebből az következik, hogy amennyiben a közönség a védjegyet ezen származás megjelöléseként
         érzékeli, az a tény, hogy ezzel egyidőben vagy akár elsősorban reklámkifejezésként fogja fel, nincs befolyással a védjegy
         megkülönböztető képességére.

      46      A jelen ítélet 42. és 43. pontjában foglalt okfejtésével az Elsőfokú Bíróság nem támasztotta alá azon következtetését, mely
         szerint a bejelentett védjegyet az érintett közönség nem a szóban forgó áruk és szolgáltatások származása megjelöléseként
         érzékeli, mindössze azt a tényt hangsúlyozta, hogy e védjegy egy reklámkifejezésből áll, és a közönség azt ekként fogja fel.

      47      Az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 41. pontjában foglalt azon megállapításával kapcsolatban, mely szerint a Vorsprung
         durch Technik védjegynek több jelentése lehet, ez a védjegy tekinthető szójátéknak vagy érzékelhető a fantázia meglepő és
         váratlan szüleményeként, miáltal megjegyezhető lehet, meg kell állapítani, hogy noha e jellemzők fennállása, amint az a jelen
         ítélet 39. pontjából következik, nem szükséges feltétele annak, hogy megállapítható legyen egy reklámjelmondat megkülönböztető
         képessége, jelenlétük azért még főszabály szerint megkülönböztető képességgel ruházhatja fel ugyanezen reklámjelmondatot.

      48      Az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 46. pontjában foglalt azon megállapításával kapcsolatban, mely szerint „a Vorsprung
         durch Technik védjegy nem rendelkezik olyan alkótelemekkel, amelyek a nyilvánvaló promocionális jelentésen túl lehetővé tehetik
         az érintett vásárlóközönség számára a kifejezés mint az általa megjelölt áruk és szolgáltatások tekintetében megkülönböztető
         védjegy könnyű és azonnali megjegyzését”, elegendő annyit megjegyezni, hogy ezen megállapítást nem csak hogy nem támasztja
         alá azt ezt megelőző gondolatmenet, de ezen túl még bizonyos mértékben ellentmondásban is áll az ugyanezen ítélet 41. pontjában
         foglalt megállapítással, amint arra jelen ítélet előző pontja felhívja a figyelmet.

      49      Ennélfogva az Audi megalapozottan állítja, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján végzett vizsgálat
         során az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot. A fellebbező által fellebbezése alapjául hivatkozott első jogalap második
         részének tehát helyt kell adni, következésképpen a fellebbezésnek helyt kell adni anélkül, hogy ugyanezen jogalap első részének
         vizsgálata szükséges volna.

      50      Továbbá, tekintettel arra, hogy a fellebbezés második jogalapja az ezen értékelés összefüggésében tett megállapítás állítólagos
         szabálytalanságára vonatkozik,  e jogalap vizsgálata nem szükséges.

      51      Ilyen körülmények között a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni, mivel az Elsőfokú Bíróság téves értékelés alapján
         azt állapította meg, hogy a második fellebbezési tanács a vitatott határozat elfogadásával nem sértette meg a 40/94 rendelet
         7. cikke (1) bekezdésének b) pontját.

       Az Elsőfokú Bíróság előtti keresetről
      52      A Bíróság alapokmánya 61. cikke első bekezdésének második mondata szerint a Bíróság az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon
         kívül helyezése esetén az ügyet érdemben maga is eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi. A jelen esetben ez a helyzet
         áll fenn.

      53      Amint azt a fellebbezési tanács a vitatott határozatban megállapította, a „Vorsprung durch Technik” kifejezés jó hírnévnek
         örvendő jelmondat, amelyet az Audi évek óta használ autógépjárművei eladásának promotálása céljából. 2001‑ben került lajstromozásra
         közösségi védjegyként a 12. osztályba tartozó áruk tekintetében, miután bizonyítást nyert, hogy e jelmondat meglehetősen ismert
         a németajkú régiókban.

      54      Ami a 12. osztálytól eltérő osztályokba tartozó, szóban forgó árukat és szolgáltatásokat illeti, a fellebbezési tanács a lajstromozás
         megtagadását azzal a ténnyel indokolta, hogy a „Vorsprung durch Technik” jelmondat olyan tárgyilagos üzenetet hordoz, mely
         szerint a technikai fölény jobb áruk előállítását és jobb szolgáltatások nyújtását teszi lehetővé. Álláspontja szerint egy
         ilyen köznapi, tényszerű üzenetre korlátozódó szóösszetétel főszabály szerint nem rendelkezik benne rejlő megkülönböztető
         képességgel, következésképpen kizárólag azzal a feltétellel lajstromozható, ha bizonyított, hogy a közönség körében meghonosodott.

      55      Meg kell állapítani, hogy ez az elemzés a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának téves értelmezéséről ad tanúbizonyságot.

      56      E tekintetben meg kell állapítani, hogy a minőség jelölésére vagy a védjegy által jelölt termékek vásárlásának és szolgáltatások
         igénybevételének ösztönzésére egyébként reklámjelmondatként használt jelekből vagy adatokból álló valamennyi összetett védjegy
         per definitionem, kisebb vagy nagyobb részében tárgyilagos üzenetet hordoz. A jelen ítélet 35–36. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból
         ugyanakkor az következik, hogy e védjegyek, ezen puszta tény által, nincsenek híján a megkülönböztető képességnek.

      57      Tehát, amennyiben e védjegyek a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmében nem leíró jellegűek, kifejezhetnek
         tárgyilagos, akár egyszerű üzenetet is, és ugyanakkor alkalmasak lehetnek arra, hogy jelöljék a fogyasztó számára a szóban
         forgó áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi származását. Ilyen eset állhat fenn például, ha e védjegyek nem korlátozódnak
         egy szokásos reklámüzenetre, hanem bizonyos eredetiséggel vagy nyomatékkal rendelkeznek, az értelmezésre irányuló minimális
         erőfeszítést tesznek szükségessé, vagy kognitív folyamatot indítanak el az érintett közönség körében.

      58      Még ha feltételezzük is, hogy a „Vorsprung durch Technik” jelmondat tárgyilagos üzenetet hordoz, amely szerint a technikai
         fölény jobb áruk előállítását és szolgáltatások nyújtását teszi lehetővé, e körülmény nem vezethet arra a következtetésre,
         hogy a bejelentett védjegy egyáltalában nem rendelkezik benne rejlő megkülönböztető képességgel. Bármilyen egyszerű legyen
         ezen üzenet ugyanis, azt nem lehet olyannyira szokásosnak minősíteni, hogy azonnal és bármiféle további vizsgálat nélkül kizárható
         legyen, hogy e védjegy alkalmas arra, hogy jelölje a fogyasztó számára a szóban forgó áruk és szolgáltatások kereskedelmi
         származását.

      59      Ilyen összefüggésben meg kell állapítani, hogy az említett üzenet nem nyilvánvalóan következik e jelmondatból. Amint azt az
         Audi megjegyezte, az „előny a technika révén” jelentésű „Vorsprung durch Technik” kifejezés elsőre csupán okozati összefüggésre
         enged következtetni, ezáltal az értelmezés bizonyos fokú erőfeszítést igényel a közönség részéről. Továbbá e jelmondat bizonyos
         eredetiségnek és nyomatéknak adja tanújelét, ami könnyen megjegyezhetővé teszi. Végezetül, tekintve, hogy jóhírnévvel rendelkező
         és az Audi által évek óta használatos jelmondatról van szó, nem lehet kizárni, hogy az a tény, hogy az érintett közönség hozzászokott
         ahhoz, hogy kapcsolatba hozza e jelmondatot és az e társaság által gyártott autókat, ugyancsak megkönnyíti e közönség számára
         a megjelölt áruk vagy szolgáltatások kereskedelmi származásának azonosítását.

      60      A fenti megállapításokból következik, hogy a vitatott határozatot hatályon kívül kell helyezni azon részében, amelyben a második
         fellebbezési tanács a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján részben elutasította a Vorsprung durch Technik
         védjegy lajstromozása iránti kérelmet.

       A költségekről
      61      Az eljárási szabályzat 122. cikkének első bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita
         kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.

      62      A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 2. §‑a alapján, amely rendelkezés e szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési
         eljárásra is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az
         OHIM‑ot, mivel pervesztes lett, az Audi kérelmének megfelelően kötelezni kell az első‑ és másodfokú eljárás költségeinek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T‑70/06. sz., Audi kontra OHIM (Vorsprung durch
            Technik) ügyben 2008. július 9‑én hozott ítéletét azon részében, amelyben az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy a
            Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) második fellebbezési tanácsa 2005. december
            16‑i (R 237/2005‑2. sz.) határozatának elfogadásával nem sértette meg az 1994. december 22‑i 3288/94/EK tanácsi rendelet által
            módosított, a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK tanácsi rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját.
      2)      A Bíróság hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) második fellebbezési
            tanácsának 2005. december 16‑i (R 237/2005‑2. sz.) határozatát azon részében, amely a 3288/94 rendelet által módosított 40/94
            rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának alapján részben elutasította a Vorsprung durch Technik védjegy lajstromozása
            iránti kérelmet.
      3)      A Bíróság a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalt (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) kötelezi az első‑ és másodfokú
            eljárás költségeinek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített harmadik tanács) 1999. április 20-i ítélete. # Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Elf Atochem SA, BASF AG, Shell International Chemical Company Ltd, DSM NV, DSM Kunststoffen BV, Wacker-Chemie GmbH, Hoechst AG, Société artésienne de vinyle, Montedison SpA, Imperial Chemical Industries plc, Hüls AG és Enichem SpA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Bírság. # T-305/94., T-306/94., T-307/94., T-313/94-T-316/94., T-318/94., T-325/94., T-328/94., T-329/94. és T-335/94. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság (hetedik tanács) 2010. szeptember 30-i ítélete.#Oasis East sp. z o.o. kontra Minister Finansów.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Naczelny Sąd Administracyjny - Lengyelország.#Hatodik HÉA-irányelv - 2006/112/EK irányelv - Új tagállam csatlakozása - Az előzetesen felszámított adó levonásának joga - Egyes szolgáltatások tekintetében az adó levonásához való jogot kizáró nemzeti szabályozás - »Adóparadicsomnak« minősülő területen letelepedett kereskedelmi partnerek - A tagállamok lehetősége arra, hogy fenntartsák a hatodik HÉA-irányelv hatálybalépése idején fennálló, a levonási jogot kizáró szabályaikat.#C-395/09. sz. ügy.

text:
      C‑395/09. sz. ügy
      Oasis East sp. z o.o.
      kontra
      Minister Finansów
      (a Naczelny Sąd Administracyjny [Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA-irányelv – 2006/112/EK irányelv – Új tagállam csatlakozása – Az előzetesen felszámított adó levonásához való jog – Egyes szolgáltatások tekintetében az adó levonásához való jogot kizáró nemzeti szabályozás – »Adóparadicsomnak« minősülő területen letelepedett kereskedelmi partnerek – A tagállamok lehetősége arra, hogy fenntartsák a hatodik HÉA-irányelv hatálybalépése idején fennálló, a levonási jogot kizáró
         szabályaikat”

      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Az előzetesen felszámított
            adó levonása – A levonási jog kizárása – A tagállamok lehetősége a hatodik irányelv hatálybalépése idején fennálló kizárások
            fenntartására
      (77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk, (6) bekezdés)
      A 95/7 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik
         irányelv 17. cikkének (6) bekezdését, amelynek rendelkezéseit lényegében átvette a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló
         2006/112 irányelv 176. cikke, úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé a hatodik irányelv érintett tagállamban való
         hatálybalépésének időpontjában alkalmazandó olyan nemzeti jogszabály fenntartását, amely általános jelleggel kizárja az olyan
         szolgáltatásimporthoz kapcsolódó előzetesen felszámított hozzáadottérték‑adó levonásához való jogot, amelynek ellenértékét
         közvetlenül vagy közvetve olyan személynek fizetik ki, aki vagy amely az e jogszabály szerint „adóparadicsomnak” minősülő
         területen vagy országban telepedett le.

      A tagállamok ugyanis nem jogosultak az említett jog olyan korlátozásának fenntartására, amely általános jelleggel alkalmazandó
         a termék‑ és szolgáltatásbeszerzésekkel kapcsolatos bármely kiadásra.

      (vö. 30., 32. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
      2010. szeptember 30.(*)

      „Hatodik HÉA-irányelv – 2006/112/EK irányelv – Új tagállam csatlakozása – Az előzetesen felszámított adó levonásához való jog – Egyes szolgáltatások tekintetében az adó levonásához való jogot kizáró nemzeti szabályozás – »Adóparadicsomnak« minősülő területen letelepedett kereskedelmi partnerek – A tagállamok lehetősége arra, hogy fenntartsák a hatodik HÉA-irányelv hatálybalépése idején fennálló, a levonási jogot kizáró
         szabályaikat”

      A C‑395/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Naczelny Sąd Administracyjny
         (Lengyelország) a Bírósághoz 2009. október 13‑án érkezett, 2009. augusztus 6‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az Oasis East sp. z o.o.
      és
      a Minister Finansów
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (hetedik tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök (előadó), J. Malenovský és T. von Danwitz bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. július 7‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        az Oasis East sp. z o.o. képviseletében M. Wojda és J. Martini,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar és M. Jarosz, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében M. Owsiany‑Hornung, K. Herrmann és D. Triantafyllou, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102., 18. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 274. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: hatodik irányelv) 17. cikke (2)
         és (6) bekezdésének értelmezésére vonatkozik, amely rendelkezéseket lényegében átvette a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről
         szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 176. cikke.

      2        A kérelmet az Oasis East sp. z o.o. (a továbbiakban: Oasis East) és a Minister Finansów (lengyel pénzügyminisztérium) között
         folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A hatodik irányelv 17. cikke (2) és (6) bekezdésének az ezen irányelv 28f. cikkéből következő szövege előírja:

      „(2)      Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan, belföldön adóköteles termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték‑adó [a továbbiakban:
         HÉA], amelyet részére egy másik adóalany szállított [helyesen: értékesített] vagy fog szállítani [helyesen: értékesíteni],
         illetve teljesített vagy teljesíteni fog”.

      […]
      (6)      A Tanács a Bizottság javaslatára az ezen irányelv hatálybalépésétől számított négyéves időtartamon belül egyhangúlag megállapítja,
         hogy milyen kiadás esetén nem keletkezhet a [HÉA] levonásának joga. Az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó kiadás
         esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költségek az adólevonást semmilyen körülmények között
         nem lehet alkalmazni.

      A fent említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan kizárást, amely az ezen irányelv hatálybalépése
         idején fennálló nemzeti jogszabályban szerepel.”

      4        A 2006/122 irányelv hatályon kívül helyezte a hatodik irányelvet, és annak helyébe lépett.

      5        A 2006/112 irányelv 176. cikke értelmében:

      „A Tanács a Bizottság javaslata alapján egyhangúlag megállapítja, hogy milyen kiadások nem jogosítanak a HÉA levonására. Semmiképpen
         nem lehet adólevonást alkalmazni az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó kiadások esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási
         célú kiadások és reprezentációs költségek.

      Az első albekezdésben említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan korlátozást, amelyet
         az 1979. január 1‑jén, vagy – a Közösséghez az említett időpontot követően csatlakozó tagállamok esetében – a csatlakozás
         időpontjában hatályos nemzeti jogszabályaik előírnak.”

       A nemzeti szabályozás
      6        A hozzáadottérték‑adóról szóló, 1993. január 8‑i törvény (ustawa o podatku VAT z roku 1993; a továbbiakban: 1993. évi HÉA‑törvény)
         25. cikke (1) bekezdésének 1a) pontja a következőképpen rendelkezik:

      „A fizetendő adó összege nem mérsékelhető vagy a fizetendő adó különbözete nem téríthető vissza az adóalany olyan szolgáltatásimportja
         tekintetében, amelynek ellenértékét közvetlenül vagy közvetve olyan személynek fizetik ki, akinek lakóhelye, illetve amelynek
         székhelye vagy központi ügyvezetésének helye a törvény 9. sz. mellékletében felsorolt területek valamelyikén vagy országok
         valamelyikében van.”

      7        Az 1993. évi HÉA‑törvénynek az „Azon országok (területek) listája, amelyek esetében a szolgáltatásimportra kivetett HÉA sem
         a fizetendő HÉA összegének mérséklését, sem a fizetendő HÉA különbözetének visszatérítését nem alapozza meg” címet viselő
         9. sz. melléklete, az alábbi felsorolást tartalmazza:

      „1)      Andorrai Hercegség;
      2)      Anguilla – Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának önkormányzattal rendelkező területe;
      3)      Antigua és Barbuda;
      4)      Aruba – a Holland Királyság autonóm területe;
      5)      Bahamai Közösség;
      6)      Bahreini Királyság;
      7)      Barbados;
      8)      Belize;
      9)      Bermuda – Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának területe;
      10)      Brit Virgin‑szigetek – Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának területe;
      11)      Cook‑szigetek – Új‑Zéland önkormányzattal rendelkező társult területe;
      12)      Dominikai Közösség;
      13)      Gibraltár – a Brit Korona alá tartozó terület;
      14)      Grenada;
      15)      Guernsey/Sark/Alderney – a Brit Korona alá tartozó terület;
      16)      Hongkong – a Kínai Népköztársaság Különleges Közigazgatási Területe;
      17)      Jersey – a Brit Korona alá tartozó terület;
      18)      Kajmán‑szigetek – Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának területe;
      19)      Libériai Köztársaság;
      20)      Liechtensteini Hercegség;
      21)      Makaó – a Kínai Népköztársaság Különleges Közigazgatási Területe;
      22)      Maldív Köztársaság;
      23)      Man‑sziget – a Brit Korona alá tartozó terület;
      24)      Marshall‑szigeteki Köztársaság;
      25)      Mauritiusi Köztársaság;
      26)      Monacói Hercegség;
      27)      Montserrat – Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának területe;
      28)      Naurui Köztársaság;
      29)      Holland Antillák – a Holland Királyság önkormányzattal rendelkező területe;
      30)      Niue – Új‑Zéland önkormányzattal rendelkező társult területe;
      31)      Panamai Köztársaság;
      32)      Szamoai Független Állam;
      33)      Seychelle Köztársaság;
      34)      Saint Christopher és Nevis Államszövetség;
      35)      Saint Lucia;
      36)      Saint Vincent és Grenadine‑szigetek;
      37)      Tongai Királyság;
      38)      Turks‑ és Caicos‑szigetek – Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának területe;
      39)      Amerikai Virgin‑szigetek – az Egyesült Államok nem inkorporált területe;
      40)      Vanuatui Köztársaság;
      41)      Egyesült Arab Emírségek.”
      8        Ezen adóügyi szabályozást a hozzáadottérték‑adóról szóló, 2004. március 11‑i törvény (ustawa o podatku VAT z roku 2004; a
         továbbiakban: 2004. évi HÉA‑törvény), nevezetesen e törvény 5. mellékletével összefüggésben értelmezett 88. cikke (1) bekezdésének
         1. pontja lényegében fenntartotta: az e mellékletben szereplő felsorolás 41 helyett 39 államot és területet tartalmaz. E rendelkezések
         2004. május 1‑jén léptek hatályba.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      9        Az Oasis East vízhűtő berendezéseket gyárt és értékesít. A vevőszolgálatot is magában foglaló tevékenységei keretében az 1993. évi
         HÉA‑törvény 9. sz. mellékletében – amelyet a 2004. évi HÉA‑törvény 5. sz. melléklete váltott fel – felsorolt területek egyikén
         székhellyel rendelkező vállalkozás által kínált szolgáltatást vett igénybe. E vállalkozás üzemeltetési és technikai segítségnyújtási
         szolgáltatásokat nyújt az Oasis Eastnek. E szolgáltatások körébe tartoznak többek között a következő tevékenységek: marketing,
         nemzetközi vásárok szervezése és az azokon való részvétel, termeléstervezéshez kapcsolódó tevékenységek, mérnöki szolgáltatások,
         pénzügyi és könyvviteli tanácsadás, fuvarszervezés, informatikai rendszerek használatához kapcsolódó szolgáltatások, beszerzést
         és értékesítést érintő koordináció.

      10      2007. december 28‑án az Oasis East azzal a kérdéssel fordult a katowicei adóhatóság igazgatójához, hogy 2004. május 1‑jétől
         kezdve jogosult volt‑e az olyan adminisztratív szolgáltatások importjához kapcsolódó előzetesen felszámított adó összegének
         levonására, amelyek ellenértékét a 2004. évi HÉA‑törvény 5. sz. mellékletében szereplő területek egyikén székhellyel rendelkező
         vállalkozásnak fizetett ki.

      11      A katowicei adóhatóság igazgatója 2008. április 4‑i határozatában nemleges választ adott az Oasis East által feltett kérdésre.
         Úgy ítélte meg, hogy ez utóbbi nem volt jogosult az előzetesen felszámított adó levonására, mivel az érintett szolgáltatások
         ellenértékét olyan vállalkozásnak fizette ki, amelynek lakóhelye, székhelye vagy központi ügyvezetésének helye a 2004. évi
         HÉA‑törvény 5. sz. mellékletében felsorolt területek valamelyikén vagy országok valamelyikében van.

      12      A katowicei adóhatóság igazgatója megállapította, hogy a nemzeti jogszabály nem összeegyeztethetetlen az uniós joggal, mivel
         a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdése a tagállamok számára lehetővé teszi, hogy fenntartsanak minden olyan kizárást,
         amely az ezen irányelv hatálybalépése idején fennálló nemzeti jogszabályban szerepel. Ebből azt a következtetést vonta le,
         hogy a Lengyel Köztársaság megőrizte azon lehetőséget, hogy fenntartsa a HÉA‑levonást érintő azon korlátozásokat, amelyek
         az Európai Unióhoz való csatlakozásának időpontjában fennálltak.

      13      2008. június 18‑án az Oasis East keresetet nyújtott be a Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gliwicachhoz (a gliwicei vajdasági
         közigazgatási bíróság) az említett, 2008. április 4‑i határozat ellen.

      14      2008. december 22‑i határozatával e bíróság elutasította az Oasis East keresetét. Megállapította, hogy a 2004. évi HÉA‑törvény
         88. cikke (1) bekezdésének 1. pontja szerinti kizárásnak a nemzeti jogrendszerben való fenntartása nem sérti a hatodik irányelv
         17. cikkének (6) bekezdését.

      15      A 2009. március 9‑i felülvizsgálati kérelmében az Oasis East megismételte a korábban előterjesztett érvelését. A Naczelny
         Sąd Administracyjny ilyen körülmények között úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:

      „A közösségi jog, és különösen a […] hatodik […] irányelv 17. cikkének (6) bekezdése (jelenleg a […] 2006/112/EK […] irányelv
         176. cikke) lehetővé teszi‑e a tagállamok számára azon nemzeti rendelkezések alkalmazását, amelyek kizárják az adóalanynak
         a fizetendő adó összegének mérsékléséhez vagy a fizetendő adó különbözetének visszatérítéséhez való jogát olyan szolgáltatásimport
         esetén, amelynek ellenértékét közvetlenül vagy közvetve olyan személynek fizetik ki, akinek lakóhelye, illetve amelynek székhelye
         vagy központi ügyvezetésének helye a nemzeti jog szerint »adóparadicsomnak« minősülő területek valamelyikén vagy országok
         valamelyikében van, és ilyen kizárást a tagállamban már a közösségi tagságot megelőző időben is alkalmaztak?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      16      Kérdésével az azt előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdése, amelynek
         rendelkezéseit lényegében átvette a 2006/112 irányelv 176. cikke, lehetővé teszi‑e a hatodik irányelv érintett tagállamban
         való hatálybalépésének időpontjában alkalmazandó olyan nemzeti jogszabály fenntartását, amely általános jelleggel kizárja
         az olyan szolgáltatásimporthoz kapcsolódó előzetesen felszámított HÉA levonásához való jogot, amelynek ellenértékét közvetlenül
         vagy közvetve olyan személynek fizetik ki, aki vagy amely az e jogszabály szerint „adóparadicsomnak” minősülő területen vagy
         országban telepedett le.

      17      Mivel a feltett kérdés egyszerre hivatkozik a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésére és a 2006/112 irányelv 176. cikkére,
         először is meg kell állapítani, hogy e két rendelkezés lényegében azonos.

      18      Az említett kérdés megválaszolása érdekében emlékeztetni kell arra, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében
         kimondott levonási jog a HÉA mechanizmusának szerves részeként a közös HÉA‑rendszer egyik alapelvét képezi, és főszabály szerint
         nem korlátozható (lásd a C‑409/99. sz., Metropol és Stadler ügyben 2002. január 8‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑81. o.]
         42. pontját, a C‑465/03. sz. Kretztechnik‑ügyben 2005. május 26‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑4357. o.] 33. pontját, valamint
         a C‑538/08. és C‑33/09. sz., X Holding és Oracle Nederland egyesített ügyekben 2010. április 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban
         még nem tették közzé] 37. pontját).

      19      A HÉA levonásának jogára vonatkozó elvet mindazonáltal árnyalja a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében szereplő,
         eltérést engedő rendelkezés. A tagállamok ugyanis fenntarthatják az adólevonási jog kizárására vonatkozó, a hatodik irányelv
         hatálybalépésekor hatályos szabályozásukat a Tanács e cikkben említett rendelkezéseinek elfogadásáig (lásd a C‑371/07. sz.,
         Danfoss és AstraZeneca ügyben 2008. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑9549. o.] 28. pontját, valamint a fent hivatkozott
         X Holding és Oracle Nederland egyesített ügyekben hozott ítélet 38. pontját).

      20      Mivel a Tanács nem fogadott el ilyen rendelkezéseket, a tagállamok fenntarthatják az HÉA‑levonási jog kizárására vonatkozó,
         az irányelv hatálybalépésekor hatályos szabályaikat. Az uniós jog így a mai napig nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely
         felsorolja azon kiadásokat, amelyek tekintetében az adólevonási jog kizárt (lásd a C‑280/04. sz. Jyske Finans ügyben 2005.
         december 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10683. o.] 23. pontját, valamint a fent hivatkozott Danfoss és AstraZeneca ügyben
         hozott ítélet 29. pontját).

      21      A hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében lehetővé tett eltérésre vonatkozó szabályozás hatályát illetően a Bíróság
         úgy ítélte meg azonban, hogy e rendelkezés feltételezi, hogy a hatodik irányelvet időben megelőző, a tagállamok forgalmi adóra
         vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – a közös hozzáadottértékadó-rendszer struktúrájáról és alkalmazási módjairól
         szóló, 1967. április 11‑i 67/228/EGK második tanácsi irányelv (HL 1967. 71., 1303. o., a továbbiakban: második irányelv) alapján
         jogszerűek voltak azok a kizárások, amelyeket a tagállamok e rendelkezés alapján tarthatnak fenn (lásd a C‑305/97. sz., Royscot
         és társai ügyben 1999. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6671. o.] 21. pontját, valamint a fent hivatkozott X Holding
         és Oracle Nederland egyesített ügyekben hozott ítélet 40. pontját).

      22      E tekintetben, habár a második irányelv 11. cikkének (1) bekezdése bevezette a levonási jogot, a 11. cikk (4) bekezdése kimondta,
         hogy a tagállamok kizárhatnak a levonásból bizonyos termékeket és szolgáltatásokat, különösen azokat, amelyeket az adóalany
         vagy alkalmazottai részben vagy kizárólag saját szükségleteik kielégítésére használhatnak fel.

      23      Következésképpen a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében a tagállamok számára nyitva álló lehetőség nem jelent olyan
         korlátlan mérlegelési jogkört, amelynek alapján a tagállamok bármilyen terméket és szolgáltatást kizárhatnak a HÉA‑levonási
         jogból, és ezzel a második irányelv 11. cikkének (1) bekezdése által létrehozott rendszert kiüresíthetik. Az említett lehetőség
         nem általános kizárásról szól, és nem mentesíti a tagállamokat azon kötelezettség alól, hogy kellőképpen pontosítsák azon
         termékeket és szolgáltatásokat, amelyek tekintetében a levonási jog kizárt (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Royscot
         és társai ügyben hozott ítélet 22. és 24. pontját, valamint a C‑434/03. sz., Charles és Charles–Tijmens ügyben 2005. július
         14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7037. o.] 33. és 35. pontját).

      24      Ezenkívül, ami az olyan szabályozást illeti, amely eltér a HÉA‑levonási jog elvétől, azt szigorúan kell értelmezni (lásd a
         fent hivatkozott Metropol és Stadler ügyben hozott ítélet 59. pontját, valamint a C‑414/07. sz. Magoora‑ügyben 2008. december
         22‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑10921. o.] 28. pontját).

      25      Ami az alapeljárást és a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdésében foglalt, eltérést engedő szabályozás esetleges alkalmazását
         illeti, meg kell állapítani, hogy az említett irányelv Lengyelország vonatkozásában e tagállam Európai Unióhoz való csatlakozásának
         napján, azaz 2004. május 1‑jén lépett hatályba. Így ez az időpont irányadó az érintett rendelkezés alkalmazásának szempontjából
         e tagállam vonatkozásában (lásd a fent hivatkozott Magoora‑ügyben hozott ítélet 27. pontját).

      26      A lengyel kormány azon érvét illetően, hogy a 2006/112 irányelv 176. cikke különbséget tesz az 1979. január 1‑je előtt az
         Európai Unióhoz csatlakozó tagállamok és azon tagállamok között, amelyek ezen időpont után csatlakoztak, mint például a Lengyel
         Köztársaság, elegendő azt megjegyezni, hogy e különbségtétel csak azon időpont meghatározását célozza, amely előtt a HÉA‑levonási
         jogot nem keletkeztető kiadásokat a nemzeti jognak kellett megállapítania.

      27      Következésképpen a 2006/112 irányelv 176. cikke a vizsgált eltérések hatályát illetően nem tesz lehetővé különböző értelmezést
         attól függően, hogy az érintett tagállam 1979. január 1‑je előtt, vagy ezen időpontot követően csatlakozott az Európai Unióhoz.
         Ilyen körülmények között e 176. cikk nem befolyásolja a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének értelmezésére vonatkozó
         ítélkezési gyakorlatot.

      28      Az alapeljárás tárgyát képező nemzeti jogszabálynak az általa előírt eltérésre tekintettel való értékelése szempontjából meg
         kell állapítani, hogy – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is hangsúlyozta – e jogszabály olyan intézkedés, amely általános
         jelleggel korlátozza az előzetesen felszámított HÉA levonásának jogát minden olyan szolgáltatásimport esetében, amelynek ellenértékét
         közvetlenül vagy közvetve olyan személynek fizetik ki, aki vagy amely az e jogszabály szerint „adóparadicsomnak” minősülő
         területen vagy országban telepedett le.

      29      Márpedig az ilyen jogszabály a HÉA‑levonási jog olyan korlátozását foglalja magában, amely túlterjeszkedik azon, amit a hatodik
         irányelv 17. cikkének (6) bekezdése lehetővé tesz.

      30      A Bíróság ugyanis megállapította, hogy a tagállamok nem jogosultak a HÉA‑levonási jog olyan korlátozásának fenntartására,
         amely általános jelleggel alkalmazandó a termék‑ és szolgáltatásbeszerzésekkel kapcsolatos bármely kiadásra (lásd e tekintetben
         a C‑74/08. sz. PARAT Automotive Cabrio ügyben 2009. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑3459. o.] 28. és 29. pontját,
         valamint a fent hivatkozott X Holding és Oracle Nederland ügyben hozott ítélet 44. pontját).

      31      Végül, ami a lengyel kormány azon megfontolását illeti, amely szerint a vitatott nemzeti jogszabály az adócsalások megelőzését
         szolgálja, hangsúlyozni kell, hogy bár a Bíróság a C‑255/02. sz., Halifax és társai ügyben 2006. február 21‑én hozott ítéletének
         (EBHT 2006., I‑1609. o.) 70. pontjában kétségtelenül elismerte, hogy a visszaélésszerű magatartás tilalma a HÉA területére
         is kiterjed, az említett elv nem teszi lehetővé a tagállamok számára, hogy kiterjesszék a szóban forgó, eltérést megengedő
         szabályozás hatályát. Ezenkívül, ahogy arra a kérdést előterjesztő bíróság utal, amennyiben a lengyel jogban előírt korlátozásokat
         egyes adócsalások és adókijátszások elkerülésének szükségessége indokolta, a hatodik irányelv 27. cikke e célból különleges
         eljárást hoz létre, amelynek keretében a Tanács engedélyezheti a tagállamoknak különleges, eltérést biztosító intézkedések
         meghozatalát.

      32      A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdését,
         amelynek rendelkezéseit lényegében átvette a 2006/112 irányelv 176. cikke, úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé
         a hatodik irányelv érintett tagállamban való hatálybalépésének időpontjában alkalmazandó olyan nemzeti jogszabály fenntartását,
         amely általános jelleggel kizárja az olyan szolgáltatásimporthoz kapcsolódó előzetesen felszámított HÉA levonásához való jogot,
         amelynek ellenértékét közvetlenül vagy közvetve olyan személynek fizetik ki, aki vagy amely az e jogszabály szerint „adóparadicsomnak”
         minősülő területen vagy országban telepedett le.

       A költségekről
      33      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:
      Az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
            – közös hozzáadottértékadó–rendszer: egységes adóalap megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
            17. cikkének (6) bekezdését, amelynek rendelkezéseit lényegében átvette a közös hozzáadottértékadó–rendszerről szóló, 2006.
            november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv, úgy kell értelmezni, hogy az nem teszi lehetővé a hatodik irányelv érintett tagállamban
            való hatálybalépésének időpontjában alkalmazandó olyan nemzeti jogszabály fenntartását, amely általános jelleggel kizárja
            az olyan szolgáltatásimporthoz kapcsolódó előzetesen felszámított HÉA levonásához való jogot, amelynek ellenértékét közvetlenül
            vagy közvetve olyan személynek fizetik ki, aki vagy amely az e jogszabály szerint „adóparadicsomnak” minősülő területen vagy
            országban telepedett le.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: lengyel.


A Bíróság (hatodik tanács) július 3.-i ítélete: 1997. # Francesco Benincasa kontra Dentalkit Srl. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberlandesgericht München - Németország. # Brüsszeli Egyezmény. # C-269/95. sz. ügy