title: A Bíróság (nagytanács) 2010. november 9-i ítélete.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG kontra "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberster Gerichtshof - Ausztria.#2005/29/EK irányelv - Tisztességtelen piaci gyakorlatok - Bónusznak a fogyasztók részére történő kínálását javak megszerzéséhez vagy szolgáltatások igénybe vételéhez kapcsoló kereskedelmi gyakorlatok főszabály szerinti tilalmát előíró nemzeti szabályozás.#C-540/08. sz. ügy.

text:
      C‑540/08. sz. ügy
      Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      kontra
      „Österreich”‑Zeitungsverlag GmbH
      (az Oberster Gerichtshof [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „2005/29/EK irányelv – Tisztességtelen piaci gyakorlatok – Nemzeti szabályozás, amely főszabály szerint tiltja azon kereskedelmi gyakorlatokat, amelyek keretében a fogyasztók részére
         kínált bónuszokat vásárláshoz vagy szolgáltatások igénybevételéhez kötik”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Jogszabályok közelítése – Vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatai – 2005/29
            irányelv
      (2005/29 európai parlamenti és tanácsi irányelv)
      2.        Jogszabályok közelítése – Vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatai – 2005/29
            irányelv
      (2005/29 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk, (2) bekezdés, a) és b) pont)
      1.        A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló
         2005/29 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés, amely általános tilalmat ír elő
         a bónusszal történő eladásra, és amely nem csak a fogyasztók védelmét szolgálja, hanem más célokat is követ.

      A 2005/29 irányelv ugyanis teljes mértékben harmonizálja az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen
         kereskedelmi gyakorlataira vonatkozó szabályokat, és I. mellékletében a kimerítő felsorolását tartalmazza annak a 31 kereskedelmi
         gyakorlatnak, amelyek az említett irányelv 5. cikkének (5) bekezdése értelmében „minden körülmények között” tisztességtelennek
         minősülnek. Következésképpen, amint azt az említett irányelv (17) preambulumbekezdése kifejezetten kijelenti, kizárólag ezek
         azok a kereskedelmi gyakorlatok, amelyeket az irányelv 5–9. cikkének rendelkezései szerint történő eseti vizsgálat nélkül
         is tisztességtelennek lehet tekinteni. Márpedig az irányelv I. mellékletében nem szerepelnek olyan gyakorlatok, amelyek abban
         állnak, hogy a fogyasztók számára a termékek vásárlásához vagy a szolgáltatások igénybevételéhez kapcsolódóan bónuszt kínálnak.
         Következésképpen e gyakorlatok nem tilthatók minden körülmények között, hanem csak olyan külön elemzés alapján, amely lehetővé
         teszi azok tisztességtelen jellegének a megállapítását.

      (vö. 27., 34–35., 41. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        A nyereményjátékban való részvétel lehetőségének valamely újság megvásárlásához kapcsolása nem minősül a belső piacon az üzleti
         vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló 2005/29 irányelv 5. cikkének
         (2) bekezdése értelmében vett tisztességtelen gyakorlatnak önmagában amiatt, hogy a játékban való részvétel lehetősége – legalábbis
         az érintett fogyasztók egy része számára – döntő indoka volt ezen újság megvételének.

      (vö. 47. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2010. november 9.(*)

      „2005/29/EK irányelv – Tisztességtelen piaci gyakorlatok – Nemzeti szabályozás, amely főszabály szerint tiltja azon kereskedelmi gyakorlatokat, amelyek keretében a fogyasztók részére
         kínált bónuszokat vásárláshoz vagy szolgáltatások igénybevételéhez kötik”

      A C‑540/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberster Gerichtshof (Ausztria)
         a Bírósághoz 2008. december 4‑én érkezett, 2008. november 18‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      és
      az „Österreich”‑Zeitungsverlag GmbH
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano (előadó), J.N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev tanácselnökök,
         Juhász E., G. Arestis, A. Borg Barthet, P. Lindh és T. von Danwitz bírák,

      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. január 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG képviseletében S. Korn és G. Korn Rechtsanwälte,
      –        az „Österreich”‑Zeitungsverlag GmbH képviseletében P. Zöchbauer Rechtsanwalt és W. Zekert Geschäftsführer,
      –        az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer és A. Posch, meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében T. Materne, meghatalmazotti minőségben,
      –        a német kormány képviseletében M. Lumma, J. Möller és S. Unzeitig, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében F. Erlbacher és W. Wils, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2010. március 24‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen
         kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti
         és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i
         2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) (HL L 149., 22. o.;
         a továbbiakban: irányelv) 3. cikke (1) bekezdésének és 5. cikke (2) és (5) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Mediaprint) és az „Österreich”‑Zeitungsverlag
         GmbH elnevezésű sajtóvállalkozások között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, melynek tárgya az alapügy
         alperese által szervezett, bónusszal történő eladás jogszerűsége.

       Jogi háttér
       Az uniós jog
      3        Az irányelv (6). (8), (9), és (17) preambulumbekezdésének szövege a következő:

      „(6) Ez az irányelv […] közelíti a tagállamoknak a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó jogszabályait, ideértve
         a fogyasztók gazdasági érdekeit közvetlenül sértő tisztességtelen reklámokat, amelyek ezáltal közvetett módon sértik a jogszerűen
         eljáró versenytársak gazdasági érdekeit is. Az arányosság elvével összhangban ez az irányelv védi a fogyasztókat az ilyen
         tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok következményeitől, amennyiben ezek jelentősek, de elismeri, hogy egyes esetekben
         a fogyasztókra gyakorolt hatás elhanyagolható. Ez az irányelv nem vonatkozik a kizárólag a versenytársak gazdasági érdekeit
         sértő vagy a kereskedők közötti ügyletekhez kapcsolódó tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló nemzeti jogszabályokra,
         és nem is érinti azokat; a tagállamok – amennyiben úgy kívánják – a szubszidiaritás elvének teljes körű figyelembevételével
         és a közösségi joggal összhangban továbbra is maguk szabályozhatják ezeket a gyakorlatokat. […]

      […]
      (8) Ez az irányelv közvetlenül védi a fogyasztó gazdasági érdekeit az üzleti vállalkozásoknak a fogyasztókkal szemben folytatott
         tisztességtelen kereskedelmi gyakorlataitól. […]

      (9) Ez az irányelv nem érinti a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat károsultjai által indított egyéni kereseteket. Nem
         érinti továbbá a szerződések jogára, a szellemi tulajdonjogokra, a termékek egészségi és biztonsági jellemzőire, valamint
         a letelepedés feltételeire és az engedélyezési rendszerekre vonatkozó közösségi és nemzeti szabályokat, ideértve azokat a
         szabályokat, amelyek – a közösségi joggal összhangban – a szerencsejáték‑tevékenységekre vonatkoznak, valamint nem érinti
         a közösségi versenyszabályokat és az ezek végrehajtására vonatkozó nemzeti rendelkezéseket. A tagállamoknak így lehetőségük
         nyílik a fogyasztók egészségének és biztonságának védelme okán arra, hogy például az alkohol, a dohánytermékek vagy a gyógyszerek
         tekintetében a kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó korlátozásokat és tilalmakat a saját területükön, a kereskedő fő tevékenységi
         helyétől függetlenül fenntartsanak vagy bevezessenek. […]

      […]
      (17) A fokozottabb jogbiztonság érdekében kívánatos meghatározni azokat a kereskedelmi gyakorlatokat, amelyek minden körülmények
         között tisztességtelenek. Ezért az I. melléklet minden ilyen gyakorlatot tartalmaz. Kizárólag ezek azok a kereskedelmi gyakorlatok,
         amelyeket az 5–9. cikk rendelkezései szerint történő eseti vizsgálat nélkül is tisztességtelennek kell tekinteni. A felsorolás
         csak ezen irányelv felülvizsgálata révén módosítható.”

      4        Az irányelv 1. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Ennek az irányelvnek az a célja, hogy hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez, valamint hogy a fogyasztók gazdasági
         érdekeit sértő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási tagállami rendelkezések
         közelítése révén magas szintű fogyasztóvédelmet valósítson meg.”

      5        Az irányelv 2. cikkének d) pontja a következőket írja elő:

      „Ezen irányelv alkalmazásában:
      d) »az üzleti vállalkozásoknak a fogyasztókkal szemben folytatott kereskedelmi gyakorlatai« (a továbbiakban: »kereskedelmi
         gyakorlatok«): a kereskedő által kifejtett tevékenység, mulasztás, magatartási forma vagy megjelenítési mód, illetve kereskedelmi
         kommunikáció – beleértve a reklámot és a marketinget is –, amely közvetlen kapcsolatban áll valamely terméknek a fogyasztó
         részére történő eladásösztönzésével, értékesítésével vagy szolgáltatásával.”

      6        Az irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Ezt az irányelvet az üzleti vállalkozásoknak a termékhez kapcsolódó kereskedelmi ügylet lebonyolítását megelőzően és
         azt követően, valamint a lebonyolítás során, a fogyasztókkal szemben folytatott, az 5. cikkben meghatározott tisztességtelen
         kereskedelmi gyakorlatára kell alkalmazni.

      (2) Ez az irányelv nem érinti a szerződések jogát és különösen a szerződések érvényességére, létrejöttére és joghatásaira
         vonatkozó szabályokat.

      (3) Ez az irányelv nem érinti a termékek egészségi és biztonsági vonatkozásaira alkalmazandó közösségi vagy nemzeti szabályokat.
      […]”
      7        Az irányelv 4. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „A tagállamok nem korlátozhatják sem a szolgáltatások nyújtásának szabadságát, sem az áruk szabad mozgását az ezen irányelv
         által közelített területekhez tartozó indokok alapján.”

      8        Az irányelvnek „A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok tilalma” című 5. cikke a következőket írja elő:

      „(1)      Tilos tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokat alkalmazni.
      (2)      A kereskedelmi gyakorlat tisztességtelen, amennyiben:
      a)      ellentétes a szakmai gondosság követelményeivel,
      és
      b)      a termékkel kapcsolatban jelentősen torzítja vagy torzíthatja azon átlagfogyasztó gazdasági magatartását, akihez eljut, vagy
         aki a címzettje, illetve – amennyiben a kereskedelmi gyakorlat egy bizonyos fogyasztói csoportra irányul – a csoport átlagtagjának
         a gazdasági magatartását.

      [...]
      (4)      Különösen tisztességtelen az a kereskedelmi gyakorlat, amely:
      a)      a 6. és 7. cikkben meghatározott módon megtévesztő,
      vagy
      b)      a 8. és 9. cikkben meghatározott módon agresszív.
      (5)      Az I. melléklet tartalmazza azoknak a kereskedelmi gyakorlatoknak a felsorolását, amelyek minden körülmények között tisztességtelennek
         minősülnek. Ugyanezt a felsorolást kell alkalmazni minden tagállamban, és a felsorolás csak ezen irányelv felülvizsgálata
         révén módosítható.”

       A nemzeti jog
      9        A tisztességtelen piaci magatartás tilalmáról szóló, 1984. évi szövetségi törvény (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb
         1984), (BGBl. I., 448/1984. sz.) a BGBl. I., 136/2001. számában kihirdetett változatában (a továbbiakban: UWG) 9bis §‑a következőképpen
         rendelkezik:

      „(1) Aki kereskedelmi forgalomban a verseny céljából
      1. nyilvános közleményekben vagy egyéb olyan közlésekben, amelyek egy nagyobb személyi körhöz szólnak, meghirdeti, hogy a
         fogyasztóknak a termékek vagy szolgáltatások mellett ingyenes kiegészítő kedvezményeket (bónuszokat) nyújt, vagy fogyasztóknak
         időszaki nyomtatványok mellett ingyenes kiegészítő kedvezményeket (bónuszokat) kínál, ilyeneket meghirdet vagy nyújt, vagy

      2. üzleti vállalkozásoknak termékek vagy szolgáltatások mellett ingyenes kiegészítő kedvezményeket (bónuszokat) hirdet meg
         vagy nyújt,

      a magatartás abbahagyására és kártérítésre kötelezhető. Ez vonatkozik arra az esetre is, amikor a kiegészítő kedvezmények
         ingyenességét a termékek vagy szolgáltatások együttes árával, vagy a kiegészítő kedvezmény látszólagos árával, vagy más módon
         leplezik.”

      2) A fenti (1) bekezdés nem alkalmazandó abban az esetben, ha a kedvezmény:
      1. a termék szokásos kiegészítője, vagy a termékhez szokás szerint hozzátartozó mellékszolgáltatás;
      2. termékminta;
      3. reklám célját szolgáló, a reklámozó vállalkozás jól látható és tartós megjelölését viselő tárgy;
      4. kis értékű kedvezmény (bónuszok) vagy kis értékű apró tárgyak, feltéve, hogy az utóbbiak nem szerelhetők össze olyan tárggyá,
         melynek értéke meghaladja az egyedileg nyújtott tárgyak értékét;

      5. meghatározott vagy meghatározott módon számítandó pénzösszeg, amelyet nem mellékelnek az áruhoz;
      6. ugyanezen termék, meghatározott mennyiségben vagy egyszerű törtrészként kiszámítandó mennyiségben;
      7. tájékoztatás vagy tanácsok nyújtása, vagy
      8. részvételi lehetőség biztosítása olyan promóciós játékban (nyereményjáték), amelyben az egyéni részvételi jegyeknek az
         értéke, amely a nyeremény értékének a kiadott részvételi jegyek (sorsjegyek) számához való viszonyításából adódik, nem haladja
         meg a 0,36 eurót, és amelyben a nyeremény teljes értéke nem haladja meg a 21 600 eurót; erre csak saját részvételi jegy útján
         kerülhet sor. A 8. pont nem alkalmazandó az időszaki lapokhoz csatolt kedvezményekre.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      10      Az „Österreich” című napilap, amely az alapügy alperesének tulajdonában áll, 2007. november 25‑től 2007. december 6‑ig meghirdette
         „az év focistájának” megválasztását, és az olvasókat felhívta a promóciós játékban való – az interneten vagy a napilapban
         szereplő szavazókupon segítségével történő – részvételre. A játékban való részvétellel vacsorát lehetett nyerni a megválasztott
         focistával.

      11      A Mediaprint, mivel úgy vélte, hogy a nyeremény megszerzésének az újság megvásárlásával egybekötött lehetősége az UWG 9bis. §‑a
         (1) bekezdésének 1. pontja értelmében jogellenes bónusznak minősül, a Handelsgericht Wientől (bécsi kereskedelmi bíróság)
         azt kérte, hogy kötelezze az alapügy alperesét az említett tevékenység abbahagyására. Míg az említett bíróság helyt adott
         a kérelemnek, a fellebbezést elbíráló Oberlandesgericht Wien (bécsi regionális fellebbviteli bíróság) azt állapította meg,
         hogy a bónusszal történő eladás tilalma kizárólag akkor alkalmazandó, ha a meghirdetett nyeremény alkalmas arra, hogy a vásárlóközönséget
         a lap megvételére ösztönözze. A fellebbezést elbíráló bíróság álláspontja szerint azonban a jelen ügyben nincs szó ilyen „vonzóerőről”,
         különös tekintettel arra, hogy a vásárlóközönség a promóciós játékban az interneten is részt vehetett.

      12      A Mediaprint ezt követően e határozat ellen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be az Oberster Gerichtshofhoz. E bíróság az
         előzetes döntéshozatalra utaló határozatában először is megállapítja, hogy az UWG 9bis. § (1) bekezdésének 1. pontja a bónusszal
         történő eladásra vonatkozóan általános tilalmat ír elő, amelynek célja mind a fogyasztók védelmének, mind pedig a hatékony
         verseny fenntartásának a biztosítása. Ennek megállapítása után a kérdést előterjesztő bíróságban felmerült a kérdés, hogy
         e rendelkezés nem ellentétes‑e az irányelvvel, amelynek ezzel szemben a fogyasztók védelme a célja, és kizárólag a fogyasztók
         és a vállalkozások közötti viszonyokra vonatkozik.

      13      Az Oberster Gerichtshof, mivel úgy vélte, hogy az általa meghozandó döntés az irányelv értelmezésétől függ, úgy határozott,
         hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      1)      Ellentétes‑e az [irányelv] 3. cikkének (1) bekezdésével és 5. cikkének (5) bekezdésével, vagy ennek az irányelvnek más rendelkezéseivel
         az olyan nemzeti szabályozás, amely alapján tilos időszaki lapokhoz csatolt ingyenes kiegészítő kedvezmények meghirdetése,
         kínálása vagy nyújtása, illetve amely alapján az ingyenes kiegészítő kedvezmények más árukhoz vagy szolgáltatásokhoz történő
         csatolása a kimerítő jelleggel felsorolt kivételeken túlmenően tilos, anélkül hogy az egyedi esetben meg kellene vizsgálni
         ennek a kereskedelmi gyakorlatnak a megtévesztő, agresszív vagy egyébként tisztességtelen jellegét, abban az esetben is, ha
         ez a szabályozás nem csak a fogyasztóvédelem célját, hanem olyan más célokat is szolgál, amelyekre az irányelv tárgyi hatálya
         nem terjed ki, mint például a sajtó sokszínűségének a fenntartása vagy a gyengébb versenytársak védelme?

      2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén önmagában már azért tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak minősül‑e az [irányelv]
         5. cikkének (2) bekezdése értelmében az, ha egy nyereményjátékban a részvételt egy újság megvásárlásához kapcsoltan teszik
         lehetővé, mert ez a részvételi lehetőség az érintett kör legalábbis egy része számára ugyan nem az egyetlen, minden bizonnyal
         azonban a döntő indoka az újság megvételének?

      14      Az osztrák kormány a Bíróság Hivatalához 2009. július 27‑én benyújtott levelében a Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke
         3. §‑ának második albekezdése alapján kérte, hogy az ügyben a nagytanács határozzon.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      15      Az előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében azt kérdezi, hogy az irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes
         az olyan nemzeti rendelkezés, amely általános tilalmat ír elő a bónusszal történő eladásra, és amely nem csak a fogyasztók
         védelmét szolgálja, hanem más célokat is követ, mint például a sajtó sokszínűségének a fenntartása vagy a gyengébb versenytársak
         védelme.

      16      A feltett kérdés megválaszolása érdekében először is meg kell határozni, hogy a bónusszal történő eladásnak az alapügyben
         vitatott tilalma az irányelv 2. cikkének d) pontja értelmében kereskedelmi gyakorlatnak minősül‑e, és ennek folytán érvényesek‑e
         rá az utóbbi irányelvben szereplő előírások.

      17      E tekintetben meg kell állapítani, hogy az irányelv 2. cikkének d) pontja különösen tág megfogalmazást használ, amikor a „kereskedelmi
         gyakorlat” fogalmát úgy határozza meg, mint a „kereskedő által kifejtett tevékenység, mulasztás, magatartási forma vagy megjelenítési
         mód, illetve kereskedelmi kommunikáció – beleértve a reklámot és a marketinget is –, amely közvetlen kapcsolatban áll valamely
         terméknek a fogyasztó részére történő eladásösztönzésével, értékesítésével vagy szolgáltatásával”.

      18      Márpedig meg kell állapítani, hogy az alapügyben vitatotthoz hasonló, olyan promóciós akciók, amelyek a fogyasztó valamely
         nyereményjátékban való ingyenes részvételét bizonyos mennyiségű áru megvételétől vagy szolgáltatás igénybevételétől teszik
         függővé, nyilvánvalóan a piaci szereplő kereskedelmi stratégiájába illeszkednek, és közvetlenül a piaci szereplő részéről
         történő eladásösztönzést és a piaci szereplő eladásainak növelését célozzák. Ebből következően az ilyen akciók az irányelv
         2. cikkének d) pontja értelmében kereskedelmi gyakorlatoknak minősülnek, és következésképpen az irányelv hatálya alá tartoznak
         (lásd a C‑304/08. sz. Plus Warenhandelsgesellschaft ügyben 2010. január 14‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         37. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      19      Ezt a következtetést nem vonhatják kétségbe a Mediaprint, valamint az osztrák és a belga kormány azon észrevételei, amelyek
         szerint az alapügyben vitatott eladásösztönzésre azért nem vonatkozik az irányelv, mert az kifejezetten egy európai parlamenti
         és tanácsi rendeletre vonatkozó bizottsági javaslat (COM (2001) 546 végleges) tárgyát képezte, melyet módosítottak (COM (2002) 585 végleges).
         E tekintetben elegendő megállapítani, hogy e körülmény önmagában – különös tekintettel arra, hogy az említett javaslatot 2006‑ban
         visszavonták, az tehát nem vezetett rendelet elfogadásához – nem zárhatja ki, hogy az ilyen gyakorlatok az uniós jog jelenlegi
         állapotában az említett irányelv értelmében tisztességtelen gyakorlatoknak minősüljenek, és annak hatálya alá tartozzanak
         (a fent hivatkozott Plus Warenhandelsgesellschaft ügyben hozott ítélet 33. pontja).

      20      Ennek megállapítását követően meg kell még vizsgálni, hogy az UWG 9bis § (1) bekezdésének 1. pontjához hasonló nemzeti rendelkezés
         tartozhat‑e az irányelv hatálya alá attól függetlenül, hogy – amint a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – a célkitűzése
         az irányelv célkitűzésénél szélesebb körű, mivel nem csak a fogyasztók védelmét célozza, hanem más célok elérésére is törekszik.

      21      E tekintetben meg kell állapítani, hogy – amint a Bíróság a jelen ítélet 17. pontjában is hangsúlyozta – az irányelvet különösen
         széles tárgyi hatály jellemzi, amely kiterjed minden olyan kereskedelmi gyakorlatra, amely közvetlen kapcsolatban áll a valamely
         termék vonatkozásában a fogyasztó részére folytatott eladásösztönzéssel, a terméknek a fogyasztó részére történő értékesítésével
         vagy szolgáltatásával. Az említett irányelv (6) preambulumbekezdéséből következően e hatályból csak azok a tisztességtelen
         kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó nemzeti jogszabályok zárhatók ki, amelyek „kizárólag” a versenytársak gazdasági érdekeit
         sértik, vagy szakemberek közötti ügyleteket érintenek.

      22      Ez azonban nyilvánvalóan nem áll fenn az alapügy tárgyát képező nemzeti rendelkezés esetében.

      23      Amint ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, az UWG 9bis § (1) bekezdésének 1. pontja kifejezetten a fogyasztók védelmére,
         és nem kizárólag a versenytársak vagy egyéb piaci szereplők védelmére irányul.

      24      Ezenfelül az iratanyagból következik, hogy az UWG‑t, amely a tisztességtelen piaci magatartásról szóló nemzeti törvény, a
         2007. december 13‑i törvény (BGBl. I., 79/2007) átdolgozta, anélkül egyébként, hogy az említett 9bis § módosította volna,
         éppen az irányelv Ausztriában való átültetésének a biztosítása céljából. Következésképpen a nemzeti jogalkotó úgy vélte, hogy
         e törvény alkalmas arra, hogy a belső jognak az irányelvvel való összhangját biztosítsa, és következésképpen az irányelv (8) preambulumbekezdésének
         megfelelően lehetővé teszi „a fogyasztó gazdasági érdekei[nek] az üzleti vállalkozásoknak a fogyasztókkal szemben folytatott
         tisztességtelen kereskedelmi gyakorlataitól [való védelmét]”, és az irányelv 1. cikkének megfelelően a „magas szintű fogyasztóvédelem”
         biztosítását.

      25      Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az osztrák kormány a tárgyaláson azzal érvelt, hogy az alapügyben vitatott
         nemzeti rendelkezés nem tartozik az irányelv hatálya alá, mivel alapvetően a sajtó sokszínűségének az Ausztriában történő
         fenntartása a célja. Az osztrák kormány tehát eltérően foglalt állást az említett rendelkezés céljainak a kérdést előterjesztő
         bíróság általi, a jelen ítélet 12. és 20. pontjában összefoglalt értékeléséhez képest.

      26      Meg kell jegyezni azonban, hogy még annak feltételezése esetén is, hogy az alapügyben vitatott nemzeti rendelkezés célja alapvetően
         a sajtó sokszínűségének az Ausztriában történő fenntartása, a tagállamok azon lehetősége, hogy a területükön olyan intézkedéseket
         tartsanak hatályban vagy vezessenek be, amelyeknek a célja vagy a hatása a kereskedelmi gyakorlatoknak a sajtó sokszínűségének
         a fenntartásához kapcsolódó indokok miatt történő tisztességtelenné minősítése, nem szerepel az irányelv hatályát illetően
         az irányelv (6) és (9) preambulumbekezdésében, valamint 3. cikkében felsorolt eltérések között.

      27      E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az irányelv teljes mértékben harmonizálja a vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott
         tisztességtelen kereskedelmi gyakorlataira vonatkozó szabályokat.

      28      Következésképpen az osztrák kormány nem hivatkozhat jogosan arra, hogy az UWG 9 bis § (1) bekezdésének 1. pontja nem tartozik
         az irányelv hatálya alá amiatt, hogy alapvetően a sajtó sokszínűségének a fenntartását célozza.

      29      Ennek megállapítását követően ellenőrizni kell, hogy az irányelvvel ellentétes‑e az UWG 9 bis. §‑a (1) bekezdésének (1) pontjában
         a bónusszal történő eladásra vonatkozóan előírthoz hasonló tilalom.

      30      E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy mivel az irányelv a vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen
         kereskedelmi gyakorlataira vonatkozó szabályokat teljes mértékben harmonizálja, –  ahogyan azt az irányelv 4. cikke kifejezetten
         kimondja – a tagállamok nem fogadhatnak el az irányelvben foglaltaknál korlátozóbb intézkedéseket, még a magasabb szintű fogyasztóvédelem
         biztosítása érdekében sem (a fent hivatkozott Plus Warenhandelsgesellschaft ügyben hozott ítélet 41. pontja és az ott hivatkozott
         ítélkezési gyakorlat).

      31      Azt is meg kell állapítani, hogy az irányelv 5. cikke, amely előírja a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok tilalmát,
         felsorolja azokat a kritériumokat, amelyek alapján e tisztességtelen jelleg megállapítható.

      32      Az említett cikk (2) bekezdése értelmében tehát a kereskedelmi gyakorlat tisztességtelen, amennyiben ellentétes a szakmai
         gondosság követelményeivel, és a termékkel kapcsolatban jelentősen torzítja vagy torzíthatja az átlagfogyasztó gazdasági magatartását.

      33      Ezenfelül az 5. cikk (4) bekezdése a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok két pontosan elkülönített kategóriáját határozza
         meg, nevezetesen a „megtévesztő gyakorlatokat”, és az „agresszív gyakorlatokat”, amelyek az irányelv 6. és 7., illetve 8.
         és 9. cikkében meghatározott kritériumoknak felelnek meg.

      34      Végezetül az irányelv az I. mellékletében a kimerítő felsorolását tartalmazza annak a 31 kereskedelmi gyakorlatnak, amelyek
         az említett irányelv 5. cikkének (5) bekezdése értelmében „minden körülmények között” tisztességtelennek minősülnek. Következésképpen,
         amint azt az irányelv (17) preambulumbekezdése kifejezetten kijelenti, kizárólag ezek azok a kereskedelmi gyakorlatok, amelyeket
         az irányelv 5–9. cikkének rendelkezései szerint történő eseti vizsgálat nélkül is tisztességtelennek lehet tekinteni.

      35      Az alapügyben vitatott nemzeti szabályozás tekintetében kétségtelen, hogy az irányelv I. mellékletében nem szerepelnek olyan
         gyakorlatok, amelyek abban állnak, hogy a fogyasztók számára a termékek vásárlásához vagy a szolgáltatások igénybevételéhez
         kapcsolódóan bónuszt kínálnak. Következésképpen e gyakorlatok nem tilthatók minden körülmények között, hanem csak olyan külön
         elemzés alapján, amely lehetővé teszi azok tisztességtelen jellegének a megállapítását.

      36      Meg kell azonban állapítani, hogy az UWG 9bis § (1) bekezdésének 1. pontja megtilt minden olyan kereskedelmi ügyletet, amely
         a bónusz kínálását áruk megvételéhez vagy szolgáltatások igénybevételéhez kapcsolja. Másként fogalmazva az ilyen jellegű ügyletekre
         általános tiltás vonatkozik anélkül, hogy az egyes esetek ténybeli összefüggéseire tekintettel meg kellene állapítani, hogy
         a szóban forgó kereskedelmi ügylet „tisztességtelen” jellegű‑e az irányelv 5–9. cikkében szereplő kritériumok alapján.

      37      Másrészről az ilyen nemzeti szabályozás, amely az irányelvben foglaltaknál korlátozóbb jellegű intézkedéseket ír elő, sérti
         az irányelv 4. cikkének tartalmát, amely kifejezetten megtiltja a tagállamoknak, hogy ilyen intézkedéseket tartsanak fenn
         vagy vezessenek be, még akkor is, ha az intézkedések célja a magasabb szintű fogyasztóvédelem biztosítása.

      38      E körülmények között meg kell állapítani, hogy az irányelvvel ellentétes az alapügyben vitatott nemzeti rendelkezés által
         előírthoz hasonló, az olyan kereskedelmi ajánlatokra vonatkozó tilalom, amelyek a bónusz nyújtását áruk megvételéhez vagy
         szolgáltatások igénybevételéhez kapcsolják.

      39      Az a körülmény, hogy az UWG 9 bis § (2) bekezdése a bónusszal történő eladásra vonatkozó tilalom alól előír néhány kivételt,
         e következtetést nem teheti kétségessé.

      40      Amint ugyanis a Bíróság már megállapította, még ha e kivételek alkalmasak is arra, hogy korlátozzák a bónusz kínálását termék
         megvételéhez vagy szolgáltatás igénybevételéhez kapcsoló kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó tilalom hatályát, továbbra is
         igaz, hogy e kivételek korlátozott és előre meghatározott jellegük miatt nem léphetnek a kereskedelmi gyakorlat „tisztességtelen”
         jellegének vizsgálata helyébe, amelynek az irányelv 5–9. cikkében előírt kritériumok alapján való elvégzése minden egyes eset
         ténybeli összefüggéseit illetően kötelező, ha az alapügyhöz hasonló módon az irányelv I. mellékletében fel nem sorolt gyakorlatról
         van szó (lásd a fent hivatkozott Plus Warenhandelsgesellschaft ügyben hozott ítélet 53. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      41      A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes
         az alapügyben vitatotthoz hasonló, olyan nemzeti rendelkezés, amely általános tilalmat ír elő a bónusszal történő eladásra,
         és amely nem csak a fogyasztók védelmét szolgálja, hanem más célokat is követ.

       A második kérdésről
      42      Az előterjesztő bíróság a második kérdésével azt kívánja megtudni, hogy az első kérdésre adott igenlő válasz esetén a bónusszal
         történő eladást az irányelv 5. cikkének (2) bekezdése értelmében vett tisztességtelen gyakorlatnak kell‑e tekinteni önmagában
         amiatt, hogy a nyeremény lehetősége – az érintett kör legalábbis egy része számára –döntő indoka a fő termék megvételének.

      43      Amint a jelen ítélet 35. pontjában megállapításra került, ha az irányelv hatálya alá tartozó valamely kereskedelmi gyakorlat
         nem szerepel az irányelv I. mellékletében, e gyakorlat csak a különösen az irányelv 5–9. cikkében felsorolt kritériumok alapján
         végzett külön elemzés alapján tekinthető tisztességtelennek, és csak ilyen elemzés alapján tiltható meg.

      44      Az a körülmény, hogy a promóciós játékban való részvétel lehetősége az érintett kör legalábbis egy része számára döntő indoka
         az újság megvételének, egyike azoknak a tényezőknek, amelyeket a nemzeti bíróság az említett elemzés keretében figyelembe
         vehet.

      45      Ez a körülmény ugyanis a nemzeti bíróságot arra a megállapításra ösztönözheti, hogy a vitatott kereskedelmi gyakorlat az irányelv
         5. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében jelentősen torzítja vagy torzíthatja a fogyasztó gazdasági magatartását.

      46      Ez a körülmény azonban önmagában semmi esetre sem teszi lehetővé a bónusszal történő eladásnak az irányelv értelmében vett
         tisztességtelen piaci gyakorlattá minősítését. Az ilyen minősítéshez azt is ellenőrizni kell, hogy a kérdéses gyakorlat az
         irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében ellentétes‑e a szakmai gondosság követelményeivel.

      47      E körülmények között a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nyereményjátékban való részvétel lehetőségének valamely
         újság megvásárlásához kapcsolása nem minősül az irányelv 5. cikkének (2) bekezdése értelmében vett tisztességtelen gyakorlatnak
         önmagában amiatt, hogy a játékban való részvétel lehetősége – az érintett kör legalábbis egy része számára – döntő indoka
         volt az újság megvételének.

       A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      1)      A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint
            a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a
            2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlamenti és
            tanácsi irányelvet („Irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról”) úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az
            alapügyben vitatotthoz hasonló, olyan nemzeti rendelkezés, amely általános tilalmat ír elő a bónusszal történő eladásra, és
            amely nem csak a fogyasztók védelmét szolgálja, hanem más célokat is követ.
      2)      A nyereményjátékban való részvétel lehetőségének valamely újság megvásárlásához kapcsolása nem minősül az irányelv 5. cikkének
            (2) bekezdése értelmében vett tisztességtelen gyakorlatnak önmagában amiatt, hogy a játékban való részvétel lehetősége – legalábbis
            az érintett fogyasztók egy része számára – döntő indoka volt ezen újság megvételének.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság június 6.-i ítélete: 2000. # Roman Angonese kontra Cassa di Risparmio di Bolzano SpA. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Pretore di Bolzano - Olaszország. # Személyek szabad mozgása. # C-281/98. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) június 29.-i ítélete: 1994. # Fiskano AB kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Megsemmisítés iránti kereset. # C-135/92. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) december 13.-i ítélete: 1989. # Salvatore Grimaldi kontra Fonds des maladies professionnelles. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgium. # Szociálpolitika. # C-322/88. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2014. szeptember 4.#eco cosmetics GmbH & Co. KG és Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH kontra Virginie Laetitia Barbara Dupuy és Tetyana Bonchyk.#Az Amtsgericht Wedding (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatalra utalás – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 1896/2006/EK rendelet – Európai fizetési meghagyásos eljárás – Érvényes kézbesítés vagy közlés hiánya – Joghatások – Végrehajthatónak nyilvánított európai fizetési meghagyás – Ellentmondás – Felülvizsgálat különleges esetekben – Határidők.#C‑119/13. és C‑120/13. sz. egyesített ügyek.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑119/13. és C‑120/13. sz. egyesített ügyekben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket az Amtsgericht Wedding (Németország) a Bírósághoz 2013. március 13‑án érkezett, 2013. január 7‑i, illetve 2013. február 5‑i határozataival terjesztett elő az előtte
            az eco cosmetics GmbH & Co. KG
            és
            Virginie Laetitia Barbara Dupuy  (C‑119/13),
            valamint
            a Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbh
            és
            Tetyana Bonchyk  (C‑120/13)
            között folyamatban lévő eljárásokban,
            A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
            tagjai: M. Ilešič tanácselnök, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (előadó) és E. Jarašiūnas, bírák,
            főtanácsnok: Y. Bot,
            hivatalvezető: A. Calot Escobar,
            tekintettel az írásbeli szakaszra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – V. L. B. Dupuy képviseletében M. Stawska‑Höbel Rechtsanwältin,
            – a német kormány képviseletében T. Henze és J. Kemper, meghatalmazotti minőségben,
            – a görög kormány képviseletében F. Dedousi és M. Skorila, meghatalmazotti minőségben,
            – az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője L. D’Ascia, avvocato dello Stato,
            – az Európai Bizottság képviseletében A.‑M. Rouchaud‑Joët és B. Eggers, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának 2014. április 9‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő

            Az ítélet indoklása
            Ítéletet
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12‑i 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 399., 1. o.) értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmeket egyrészt a németországi székhelyű eco cosmetics GmbH & Co. KG (a továbbiakban: eco cosmetics) és a franciaországi lakóhelyű V. L. B. Dupuy között, másrészt az ausztriai székhelyű Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbh és a németországi lakóhelyű T. Bonchyk között európai fizetési meghagyásos eljárások tárgyában folyamatban levő két jogvitában terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. Az 1896/2006 rendelet (13), (19) és (23)–(25) preambulumbekezdése a következőket tartalmazza:
            „(13)	Az európai fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelemben a jogosult köteles elégséges tájékoztatással szolgálni a követelés egyértelmű megállapításához és alátámasztásához annak érdekében, hogy a kötelezett jól tájékozott döntést hozhasson arról, hogy ellentmond‑e a követelésnek, vagy azt nem vitatja.
            [...]
            (19) A polgári eljárási szabályok és különösen az iratok kézbesítésére irányadó szabályok tekintetében a tagállamok között fennálló különbségek miatt szükséges az európai fizetési meghagyásos eljárással kapcsolatos minimumszabályok pontos és részletes meghatározása. Így különösen az említett minimumszabályok teljesítése tekintetében a jogi vélelmen alapuló kézbesítési mód nem tekinthető elégségesnek az európai fizetési meghagyás kézbesítéséhez.
            [...]
            (23) A kötelezett az ellentmondást az e rendeletben meghatározott formanyomtatványon nyújthatja be. A bíróságok azonban bármilyen írásos ellentmondást figyelembe vesznek, amennyiben azt világosan fogalmazták meg.
            (24) A határidőn belül benyújtott ellentmondás megszünteti az európai fizetési meghagyásos eljárást, és az ügy automatikusan átalakul polgári peres eljárássá, kivéve, ha a jogosult kifejezetten kérte erre az esetre az eljárás megszüntetését. A polgári peres eljárás fogalmát nem feltétlenül a nemzeti jog szerint kell értelmezni.
            (25) Az ellentmondás benyújtására rendelkezésre álló határidő lejártát követően egyes különleges esetekben a kötelezett számára jogot kell biztosítani arra, hogy kérelmezze az európai fizetési meghagyás felülvizsgálatát. A különleges esetekben történő felülvizsgálat nem eredményezhet a kötelezett számára második lehetőséget a követeléssel szembeni ellentmondásra. A felülvizsgálati eljárás során a követelés – a kötelezett által ismertetett különleges körülményekből eredő mértéken túl – nem vizsgálható érdemben. Az egyéb különleges körülmények magukban foglalhatják azt az esetet is, amikor az európai fizetési meghagyás a kérelmet tartalmazó formanyomtatványban megadott valótlan adatokon alapult.”
            4. Az említett rendelet (27) preambulumbekezdése értelmében „[…] az európai fizetési meghagyás végrehajtását szolgáló eljárásokra továbbra is a nemzeti jog alkalmazandó”.
            5. Az 1896/2006 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének a) pontja a következőképpen rendelkezik:
            „E rendelet céljai a következők:
            a nem vitatott pénzkövetelésekre vonatkozó határokon átnyúló jogviták egyszerűsítése, felgyorsítása és azok költségeinek csökkentése egy európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozása révén”.
            6. Az említett rendelet a „Joghatóság” című 6. cikke (1) bekezdésében ekként rendelkezik:
            „E rendelet alkalmazásában a joghatóságot a közösségi jog vonatkozó szabályaival, különösen a [polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i] 44/2001/EK [tanácsi] rendelettel [(HL 2001 L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.)] összhangban kell meghatározni.”
            7. Az 1896/2006 rendelet 12. cikkének (3) és (5) bekezdése a következőket mondja ki:
            „(3) Az európai fizetési meghagyásban a kötelezettet tájékoztatni kell a választási lehetőségéről, amely szerint:
            megfizetheti a meghagyásban megjelölt összeget a jogosultnak;
            vagy
            az európai fizetési meghagyás kötelezett részére történő kézbesítésétől számított 30 napon belül a származási bíróságnak megküldött nyilatkozatban ellentmondással élhet.
            […]
            (5) A bíróság gondoskodik a meghagyásnak a kötelezett részére történő kézbesítéséről a nemzeti joggal összhangban, a 13., 14. és 15. cikkben megállapított minimumszabályoknak megfelelő módon.”
            8. Az 1896/2006 rendeletnek a  „Kézbesítés a kötelezett általi átvétel igazolásával” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „Az európai fizetési meghagyás a kézbesítés helye szerinti állam nemzeti jogával összhangban a következő módokon kézbesíthető a kötelezettnek:
            a) személyes kézbesítés, az átvételnek a kötelezett által aláírt, az átvétel időpontját is tartalmazó átvételi elismervénnyel történő igazolásával;
            b) személyes kézbesítés, a kézbesítést végző illetékes személy által aláírt irat igazolásával, amely tartalmazza, hogy a kötelezett átvette az iratot vagy bármely jogos indok nélkül visszautasította annak átvételét, valamint tartalmazza a kézbesítés időpontját;
            c) postai kézbesítés, az átvételnek a kötelezett által aláírt és visszaküldött, az átvétel időpontját is tartalmazó átvételi elismervénnyel történő igazolásával;
            d) elektronikus eszköz – mint például fax vagy e‑mail – útján történő kézbesítés, az átvételnek a kötelezett által aláírt és visszaküldött, az átvétel időpontját is tartalmazó átvételi elismervénnyel történő igazolásával.”
            9. E rendeletnek a „Kézbesítés a kötelezett általi átvétel igazolása nélkül” című 14. cikke (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
            „(1) Az európai fizetési meghagyás – a kézbesítés helye szerinti állam nemzeti jogával összhangban – a következő módokon is kézbesíthető a kötelezettnek:
            a) személyes kézbesítés útján a kötelezett személyes címére, a kötelezettel egy háztartásban élő vagy ott alkalmazott személyeknek;
            b) amennyiben a kötelezett önálló vállalkozó vagy jogi személy, személyes kézbesítés útján a kötelezett üzlethelyiségeiben a kötelezett által alkalmazott személyeknek;
            c) a meghagyás elhelyezése útján a kötelezett postaládájában;
            d) a meghagyás letétbe helyezése útján valamely postahivatalban vagy a hatáskörrel rendelkező hatóságoknál, és a kötelezett postaládájában a letétbe helyezésről szóló írásos értesítés elhelyezésével, feltéve, hogy az írásos értesítés egyértelműen feltünteti, hogy az irat jellegét tekintve bírósági iratnak minősül, valamint hogy az értesítés joghatás tekintetében kézbesítésnek minősül, és megkezdődik a határidők számítása;
            e) postai kézbesítés útján igazolás nélkül a (3) bekezdés értelmében, amennyiben a kötelezett címe a származási tagállamban van;
            f) elektronikus úton, a kézbesítésről szóló automatikus visszaigazolással, feltéve, hogy a kötelezett előzetesen kifejezetten elfogadta a kézbesítés ezen módját.
            (2) E rendelet alkalmazásában az (1) bekezdés szerinti kézbesítés nem elfogadható, amennyiben a kötelezett címe teljes bizonyossággal nem ismert.”
            10. Ugyenezen rendeletnek a „Kézbesítés a kötelezett képviselőjének” című 15. cikke a következőket tartalmazza:
            „A meghagyás 13. vagy 14. cikk szerinti kézbesítése foganatosítható a kötelezett képviselőjének is.”
            11. Az 1896/2006 rendelet 16. cikke értelmében:
            „(1) A kötelezett az európai fizetési meghagyással együtt kézhez kapott, a VI. mellékletben található »F« formanyomtatvány felhasználásával a származási bíróságnál ellentmondást nyújthat be az európai fizetési meghagyással szemben.
            (2) Az ellentmondást a meghagyás kötelezettnek történő kézbesítése időpontjától számított 30 napon belül kell megküldeni.
            (3) A kötelezettnek az ellentmondásban nyilatkoznia kell arról, hogy vitatja a követelést, annak indokát azonban nem kell megjelölnie.
            [...]”
            12. Az említett rendelet 17. cikkének (1) bekezdése szerint:
            „Amennyiben a 16. cikk (2) bekezdésében megállapított határidőn belül a kötelezett ellentmondást nyújt be, az eljárás a származási tagállam hatáskörrel rendelkező bíróságán a polgári peres eljárásra vonatkozó szabályokkal összhangban folytatódik, kivéve, ha a jogosult kifejezetten kérte, hogy ebben az esetben az eljárást szüntessék meg.
            [...]”
            13. Ugyanezen rendeletnek a „Végrehajthatóság” című 18. cikke így rendelkezik:
            „(1) Amennyiben a 16. cikk (2) bekezdésében megállapított határidőn belül – megfelelő időt engedve az ellentmondás beérkezéséhez – nem nyújtottak be ellentmondást a származási bírósághoz, a származási bíróság a VII. mellékletben található »G« formanyomtatvány felhasználásával haladéktalanul végrehajthatónak nyilvánítja az európai fizetési meghagyást. A bíróságnak ellenőriznie kell a kézbesítés időpontját.
            (2) Az (1) bekezdés sérelme nélkül, a végrehajthatóság alaki követelményeire a származási tagállam jogát kell alkalmazni.
            (3) A bíróság megküldi a jogosultnak a végrehajtható európai fizetési meghagyást.”
            14. Az 1896/2006 rendelet „Felülvizsgálat különleges esetekben” című 20. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „(1) A 16. cikk (2) bekezdésében megállapított határidő lejártát követően a kötelezettnek jogában áll az európai fizetési meghagyás felülvizsgálatát kérni a származási tagállam hatáskörrel rendelkező bíróságától, feltéve, hogy haladéktalanul jár el, és:
            a) i. a fizetési meghagyást a 14. cikkben előírt valamely módon kézbesítették;
            és
            ii. a kézbesítés – a kötelezett önhibáján kívül – nem történt meg kellő időben ahhoz, hogy védelméről gondoskodhasson,
            vagy
            b) az adóst a követelés kifogásolásában vis maior  vagy rendkívüli körülmények akadályozták meg, anélkül hogy ez neki felróható lenne,
            feltéve bármelyik esetben, hogy haladéktalanul cselekszik.
            (2) A 16. cikk (2) bekezdésében megállapított határidő lejártát követően a kötelezett kérheti az európai fizetési meghagyás felülvizsgálatát a származási tagállam hatáskörrel rendelkező bíróságától abban az esetben is, amennyiben a fizetési meghagyást egyértelműen tévesen bocsátották ki, tekintettel az e rendeletben megállapított követelményekre, vagy egyéb különleges körülményekre.
            (3) Amennyiben a bíróság – azon az alapon, hogy az (1) és (2) bekezdésben említett felülvizsgálati okok egyike sem áll fenn – a kötelezett kérelmét elutasítja, az európai fizetési meghagyás hatályban marad.
            Amennyiben a bíróság úgy határoz, hogy a felülvizsgálat az (1) és (2) bekezdésben megállapított okok valamelyike alapján indokolt, az európai fizetési meghagyás semmis.”
            15. Az említett rendelet 21. cikkének (1) bekezdése a következőket foglalja magában:
            „E rendelet rendelkezéseinek sérelme nélkül a végrehajtási eljárásokra a végrehajtás szerinti tagállam jogát kell alkalmazni.
            A végrehajthatóvá vált európai fizetési meghagyást ugyanolyan feltételek mellett kell végrehajtani, mint a végrehajtás szerinti tagállamban kibocsátott végrehajtható határozatokat.”
            16. Ugyanezen rendeletnek „A nemzeti eljárásjoggal való kapcsolat” című 26. cikke a következőket tartalmazza:
            „Minden olyan eljárási kérdésben, amelyről ez a rendelet kifejezetten nem rendelkezik, a nemzeti jogot kell alkalmazni.”
            A német jog
            17. A német jogban a polgári perrendtartásról szóló törvény (Zivilprozessordnung) rendelkezik a fizetési meghagyásokra vonatkozó eljárásról.
            Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            A C‑119/13. sz. ügy
            18. Az eco cosmetics nevű német gazdasági társaság európai fizetési meghagyás kibocsátását kérte a Franciaországban lakóhellyel rendelkező V. L. B. Dupuy‑vel szemben a kérdést előterjesztő bíróságtól.
            19. 2010. március 22‑én az Amtsgericht Wedding (weddingi járási bíróság) az 1896/2006 rendelet 12. cikke alapján helyt adott a kérelemnek, és kibocsátotta a kért európai fizetési meghagyást, majd azt tértivevényes nemzetközi ajánlott levél útján kézbesítette. A tértivevény tanúsága szerint az európai fizetési meghagyást 2010. március 31‑én kézbesítették az eco cosmetics által megjelölt címre. A tértivevényből nem derülnek ki a kézbesítéssel kapcsolatos további részletek.
            20. 2010. május 20‑án a kérdést előterjesztő bíróság végrehajthatónak nyilvánította a fizetési meghagyást.
            21. 2010. július 28‑án kelt ügyvédi levelével V. L. B. Dupuy ellentmondással élt a szóban forgó fizetési meghagyással szemben. 2010. augusztus 5‑i levelében a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott arra, hogy az ellentmondás elkésett, és legfeljebb felülvizsgálat kérhető az 1896/2006 rendelet 20. cikke alapján.
            22. 2010. október 7‑i levelével V. L. B. Dupuy felülvizsgálat iránti kérelmet terjesztett elő, anélkül hogy az ügy érdemével kapcsolatos részletes megállapításokat tett volna. A felülvizsgálat iránti kérelmet hat hónappal később, a 2011. április 13‑i ügyvédi levéllel indokolta.
            23. V. L. B. Dupuy többek között arra hivatkozik, hogy az európai fizetési meghagyást sohasem kézbesítették részére. Ismerteti, hogy az eco cosmetics által megjelölt címen található lakásból már 2009 októberében kiköltözött, és a fizetési meghagyásról csak 2010. július 23‑án szerzett tudomást a bankjától.
            A C‑120/13. sz. ügy
            24. A Raiffeisenbank St. Georgen reg. gen. mbH osztrák bank európai fizetési meghagyás kibocsátását kérte a Németországban lakóhellyel rendelkező T. Bonchykkal szemben a kérdést előterjesztő bíróságtól.
            25. 2010. szeptember 2‑án az Amtsgericht Wedding kibocsátotta az európai fizetési meghagyást, és azt postai úton kétszer is sikertelenül próbálta kézbesíteni a bank által megjelölt címre.
            26. A bank végül másik címet adott meg, amelyre az európai fizetési meghagyást 2011. február 1‑jén postaládába történő bedobás útján kézbesítették.
            27. 2011. március 10‑én az Amtsgericht Wedding végrehajthatónak nyilvánította a fizetési meghagyást.
            28. 2011. június 1‑jei faxával T. Bonchyk a vele szemben kibocsátott európai fizetési meghagyással szemben ellentmondással élt. Arra hivatkozott, hogy csak véletlenül szerzett tudomást a fizetési meghagyás létezéséről, és már 2009 óta nem lakik a kézbesítési címen.
            29. 2011. június 17‑i levelében az Amtsgericht Wedding rámutatott arra, hogy az ellentmondás elkésett, és legfeljebb felülvizsgálat kérhető az 1896/2006 rendelet 20. cikke alapján. 2011. június 24‑i ügyvédi levelével az érintett felülvizsgálat iránti kérelmet terjesztett elő.
            30. E körülmények között az Amtsgericht Wedding úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé, amelyek a C‑119/13. és a C‑120/13. sz. ügyben azonos megfogalmazással szerepelnek, kivéve az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést, amely csak a C‑119/13. sz. ügyben szerepel:
            „1) Úgy kell‑e értelmezni az […] 1896/2006 […] rendeletet, hogy a kötelezett akkor is kérheti az európai fizetési meghagyás bírósági felülvizsgálatát, ha a fizetési meghagyást részére nem vagy nem érvényesen kézbesítették? Megfelelően alapulhat lehet‑e venni e tekintetben különösen az 1896/2006 rendelet 20. cikkének (1) bekezdését vagy 20. cikkének (2) bekezdését?
            2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
            Tiszteletben kell‑e tartania a kötelezettnek határidőket a felülvizsgálat iránti kérelme tekintetében abban az esetben, ha a fizetési meghagyást részére nem vagy nem érvényesen kézbesítették? E tekintetben különösen az 1896/2006 rendelet 20. cikkének (3) bekezdése szerinti szabályozást kell‑e alapul venni?
            3) Szintén az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
            Milyen perbeli jogkövetkezményekkel jár a felülvizsgálat iránti kérelem sikere? Megfelelően alapul lehet‑e venni e tekintetben különösen az 1896/2006 rendelet 20. cikkének (3) bekezdését vagy 17. cikkének (1) bekezdését?”
            31. A Bíróság elnöke 2013. április 8‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette a C‑119/13. és a C‑120/13. sz. ügyeket.
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            Az első kérdésről
            32. Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárásban a Bíróság kötelessége, hogy a nemzeti bíróság részére olyan hasznos választ adjon, amely annak lehetővé teszi az előtte folyamatban lévő ügy elbírálását. Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket. A Bíróság feladata ugyanis az uniós jog minden olyan rendelkezésének értelmezése, amelyre a nemzeti bíróságoknak az eléjük terjesztett jogviták eldöntése érdekében szükségük van, még akkor is, ha e bíróságok az általuk feltett kérdésekben nem jelölik meg kifejezetten ezeket a rendelkezéseket (Worten‑ítélet, C‑342/12, EU:C:2013:355, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            33. Következésképpen, még ha a feltett kérdések formailag elsősorban az 1896/2006 rendelet 20. cikkének értelmezésére vonatkoznak is, e körülmény nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság az uniós jognak az alapügyek elbírálásához szükséges valamennyi értelmezési szempontját megadja. E tekintetben a Bíróságnak kell a nemzeti bíróság által szolgáltatott információk összessége és különösen az előzetes döntéshozatalra utalás indokolása alapján meghatározni az uniós jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése a jogviták tárgyára figyelemmel szükséges (Worten‑ítélet, EU:C:2013:355, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            34. A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló iratok szerint a kérdést előterjesztő bíróság az alapeljárásokban fennálló körülmények között nem zárja ki az 1896/2006 rendelet 16. és 17. cikkében foglalt ellentmondási eljárás alkalmazását. Ezenkívül a görög és az olasz kormány úgy ítéli meg, hogy az alapeljárásokban fennálló körülmények között kizárólag ezek a rendelkezések alkalmazhatók.
            35. E rendelet 18. és 19. cikkének értelmezése szintén releváns az alapeljárásokkal összefüggésben, mivel az európai fizetési meghagyásokat a kérdést előterjesztő bíróság végrehajthatónak nyilvánította.
            36. Ilyen körülmények között annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak a feltett kérdésre hasznos választ lehessen adni, úgy kell átfogalmazni az első kérdést, hogy az lényegében arra irányuljon, hogy az 1896/2006 rendeletet úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelet 16–20. cikkében foglalt eljárások alkalmazhatók‑e akkor, ha a fizetési meghagyást nem az említett rendelet 13–15. cikkében megállapított minimumszabályoknak megfelelő módon kézbesítették.
            37. E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy az 1896/2006 rendelet 12. cikkének (5) bekezdéséből, valamint 13–15. cikkéből következően minden, e rendelet szerinti meghagyást oly módon kell kézbesíteni, amely az említett 13–15. cikkben ismertetett módok valamelyikét alkalmazva megfelel az e rendeletben előírt minimumszabályoknak. E minimumszabályok be nem tartása esetén – miként erre a főtanácsnok indítványának 36–41. pontjában rámutatott – sérül az 1896/2006 rendelet által elérni kívánt különböző célok – a gyorsaság és a hatékonyság, illetve a védelemhez való jog tiszteletben tartása – közötti egyensúly.
            38. Először is az 1896/2006 rendelet 16. és 17. cikkében foglalt ellentmondási eljárás esetleges alkalmazását illetően tisztázni kell, hogy – ahogyan ez az említett rendelet (24) preambulumbekezdéséből is következik – az ellentmondás az európai fizetési meghagyásos eljárás megszüntetésének rendes módja, amelynek következtében az ügy automatikusan átalakul polgári peres eljárássá.
            39. Ha ugyanis az európai fizetési meghagyás alapjául szolgáló követeléseket ellentmondás útján vitatják, akkor már nem alkalmazható az 1896/2006 rendelettel szabályozott sajátos eljárás, mivel az említett rendeletnek 1. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében célja csupán „a nem vitatott pénzkövetelésekre vonatkozó határokon átnyúló jogviták egyszerűsítése, felgyorsítása és azok költségeinek csökkentése”.
            40. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1896/2006 rendelet 16. cikke alapján a kötelezett a meghagyást tartalmazó E típusú formanyomtatvánnyal együtt kézhez kapott F típusú formanyomtatvány felhasználásával a származási bíróságnál ellentmondást nyújthat be az európai fizetési meghagyással szemben. Az ellentmondást a meghagyás kézbesítésétől számított 30 napon belül kell megküldeni.
            41. Ha viszont az európai fizetési meghagyást nem az 1896/2006 rendelet 13–15. cikkében megállapított minimumszabályoknak megfelelő módon kézbesítik, akkor a kötelezett nem kapja meg a jelen ítélet 40. pontjában említett formanyomtatványokat, és így nem részesül szabályos tájékoztatásban a vele szemben kibocsátott európai fizetési meghagyás létezéséről és jogalapjáról. Ebben az esetben a kötelezett nem feltétlenül rendelkezik az annak eldöntéséhez szükséges valamennyi információval, hogy éljen‑e ellentmondással a fizetési meghagyással szemben.
            42. Ez a helyzet nem hasonlítható össze a védelemhez való joggal, és ezért az 1896/2006 rendelet 16. és 17. cikkében foglalt ellentmondási eljárás alkalmazására olyan körülmények között, mint amilyenek az alapeljárásban szerepelnek, nem kerülhet sor.
            43. Másodszor azt kell tisztázni, hogy amennyiben a fizetési meghagyást nem az 1896/2006 rendelet 13–15. cikkében megállapított minimumszabályoknak megfelelő módon kézbesítik, akkor az ellentmondásra vonatkozóan e rendelet 16. cikkének (2) bekezdésében megállapított határidő sem kezdődik meg, és ezért megkérdőjeleződik azoknak az – akár már meg is indított – eljárásoknak az érvényessége, amelyek e határidő lejártától függenek, így például az említett rendelet 18. cikke szerinti végrehajthatónak nyilvánításé, illetve a rendelet 20. cikke szerinti felülvizsgálat iránti kérelemé.
            44. Konkrétan a felülvizsgálati eljárást illetően emlékeztetni kell arra, hogy erre az eljárásra – ahogyan az 1896/2006 rendelet 20. cikkének címe is jelzi – csak az e cikkben tételesen meghatározott „különleges esetekben” kerül sor, és e különleges esetek között nem szerepel a kézbesítés elmaradása.
            45. Mindenképpen emlékeztetni kell arra is, hogy az 1896/2006 rendelet alapján minden olyan eljárási kérdésben, amelyről ez a rendelet kifejezetten nem rendelkezik, „a nemzeti jogot kell alkalmazni”, és ezért ilyen esetekben a rendelet analógia útján történő alkalmazására nem kerülhet sor.
            46. Márpedig a jelen esetben az 1896/2006 rendelet nem rendelkezik azokról az esetleges jogorvoslati lehetőségekről, amelyek abban az esetben illetnék meg a kötelezettet, amikor csak az európai fizetési meghagyás végrehajthatónak nyilvánítása után bizonyosodik be, hogy a fizetési meghagyást nem az e rendelet 13–15. cikkében megállapított minimumszabályoknak megfelelő módon kézbesítették.
            47. Következésképpen ilyen esetben ezekre az eljárásjogi kérdésekre az 1896/2006 rendelet 26. cikke alapján a nemzeti jogot kell alkalmazni.
            48. Mindenképpen hangsúlyozni kell, hogy – miként ez a jelen ítélet 43. pontjából is kitűnik – ha az európai fizetési meghagyást nem az 1896/2006 rendelet 13–15. cikkében megállapított minimumszabályoknak megfelelő módon kézbesítették, akkor nem alkalmazható rá az említett rendelet 18. cikkében említett végrehajtási eljárás. Következésképpen az ilyen fizetési meghagyás végrehajthatónak nyilvánítása érvénytelennek minősül.
            49. A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1896/2006 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy az e rendelet 16–20. cikkében foglalt eljárások nem alkalmazhatók abban az esetben, amikor az európai fizetési meghagyást nem az említett rendelet 13–15. cikkében megállapított minimumszabályoknak megfelelő módon kézbesítették. Amennyiben erre a szabálytalanságra csak az európai fizetési meghagyás végrehajthatónak nyilvánítása után derül fény, a kötelezett számára lehetőséget kell biztosítani arra, hogy ezt a szabálytalanságot megtámadja, és megfelelő bizonyítottság esetén a végrehajthatónak nyilvánítást érvényteleníttesse.
            A második és a harmadik kérdésről
            50. Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a másodikként és harmadikként előterjesztett kérdésre nem kell válaszolni.
            A költségekről
            51. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
            Az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12‑i 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletet úgy kell értelmezni, hogy az e rendelet 16–20. cikkében foglalt eljárások nem alkalmazhatók abban az esetben, amikor az európai fizetési meghagyást nem az említett rendelet 13–15. cikkében megállapított minimumszabályoknak megfelelő módon kézbesítették.
            Amennyiben erre a szabálytalanságra csak az európai fizetési meghagyás végrehajthatónak nyilvánítása után derül fény, a kötelezett számára lehetőséget kell biztosítani arra, hogy ezt a szabálytalanságot megtámadja, és megfelelő bizonyítottság esetén a végrehajthatónak nyilvánítást érvényteleníttesse.