title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2017. január 18.#Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen kontra Hauptzollamt Bielefeld.#A Finanzgericht Düsseldorf (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Vámunió és Közös Vámtarifa – A behozatali vámok visszafizetése – A 2913/92/EGK rendelet (Vámkódex) – A 241. cikk első bekezdésének első francia bekezdése – A tagállam azon kötelezettsége, hogy még a nemzeti bíróság előtti keresetindítás hiányában is késedelmikamat‑fizetést írjon elő.#C-365/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2017. január 18. (
            1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — Vámunió és Közös Vámtarifa — A behozatali vámok visszafizetése — A 2913/92/EGK rendelet (Vámkódex) — A 241. cikk első bekezdésének első francia bekezdése — A tagállam azon kötelezettsége, hogy még a nemzeti bíróság előtti keresetindítás hiányában is késedelmikamat‑fizetést írjon elő”
      A C‑365/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi adóügyi bíróság, Németország) a Bírósághoz 2015. július 14‑én érkezett, 2015. június 24‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

      és
      a Hauptzollamt Bielefeld

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, M. Vilaras (előadó), J. Malenovský, M. Safjan és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      hivatalvezető: Illéssy I. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. május 25‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen képviseletében D. Ehle Rechtsanwalt, A. Willems avocat és S. De Knop advocaat,

               —

               a Hauptzollamt Bielefeld képviseletében kezdetben: K. Greven, meghatalmazotti minőségben, később K. Greven és S. Holtmann, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a német kormány képviseletében J. Möller és T. Henze, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az olasz kormány képviseletében A. Collabolletta és G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Unió Tanácsa képviseletében M. Balta és J.‑P. Hix, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében L. Grønfeldt és T. Maxian Rusche, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2016. szeptember 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 241. cikkének az értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen (a továbbiakban: Wortmann) és a Hauptzollamt Bielefeld (bielefeldi fővámhivatal, Németország) között, a 2012. február 2‑iBrosmann Footwear (HK) és társai kontra Tanács ítélettel (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) részben megsemmisített, a Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, egyes bőr felsőrésszel rendelkező lábbelik behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2006. október 5‑i 1472/2006/EK tanácsi rendelet (HL 2006. L 275., 1. o.; helyesbítés: HL 2007. L 130., 2007.5.22., 48. o.) alapján a Wortmann által megfizetett dömpingellenes vámok visszatérítése során történő kamatfizetés tárgyában terjesztették elő.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

      A Vámkódex

               3

               A Vámkódex 4. cikke így rendelkezik:
               „E Kódex alkalmazásában a következő meghatározásokat kell alkalmazni:
               […]

                        10.

                        »behozatali vámok«:

                                 —

                                 az áruk behozatalakor fizetendő vámok és az azokkal azonos hatású díjak,

                  […]”.

               4

               A Vámkódex 232. cikke kimondja:
               „(1)   Ha a fizetendő vámösszeget nem fizették meg az előírt határidőn belül:
               […]

                        b)

                        a vámösszegen felül késedelmi kamatot kell felszámítani. A késedelmi kamatláb a hitelkamatlábnál magasabb lehet, de alacsonyabb nem.

                  […]”.

               5

               A Vámkódex 236. cikke így rendelkezik:
               „(1)   A behozatali vagy kiviteli vámokat vissza kell fizetni, amennyiben megállapításra kerül, hogy megfizetésükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.
               […]
               (2)   A behozatali vagy kiviteli vámokat a megfelelő vámhivatalnál a szóban forgó vámösszegnek az adóssal való közlésétől számított 3 éven belül benyújtott kérelemre fizetik vissza vagy engedik el.
               Ezt a határidőt meg kell hosszabbítani, ha az érintett személy igazolja, hogy előre nem látható körülmény vagy vis maior miatt akadályoztatva volt a kérelem említett határidőn belüli benyújtásában.
               Ha e határidőn belül a vámhatóság maga fedezi fel, hogy az (1) bekezdés első és második albekezdésében foglalt helyzet áll fenn, saját kezdeményezésére hajtja végre a visszafizetést vagy elengedést.”

               6

               A Vámkódex 241. cikke így rendelkezik:
               „A behozatali vagy kiviteli vámok összegének vagy e vámok fizetésekor beszedett hitelkamatnak vagy késedelmi kamatnak a vámhatóság részéről történő visszafizetése nem jár azzal, hogy a vámhatóság kamatot fizetne. Kamatot kell azonban fizetni:

                        —

                        ha a visszafizetés iránti kérelem jóváhagyásáról szóló határozatot az elfogadása napjától számított három hónapon belül nem hajtják végre,

                        —

                        ha a nemzeti rendelkezések ezt írják elő.

                  E kamat összegét úgy kell kiszámítani, hogy az azzal az összeggel legyen egyenlő, amelyet nemzeti valutában vagy a pénzügyi piacon erre a célra felszámítanának.”

         Az 1472/2006 rendelet

               7

               Az 1472/2006 rendelet 1. cikke kimondja:
               „(1)   A sportlábbelik, a speciális technológiával készült lábbelik, papucsok és más házicipők és az orrmerevítővel rendelkező lábbelik kivételével ideiglenes dömpingellenes vám kerül bevezetésre a Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, egyes bőr, illetve mesterséges vagy rekonstruált bőr felsőrésszel rendelkező, az alábbi [Kombinált Nómenklatúra] kódok alá tartozó lábbelik behozatalára:
               […]
               (4)   Eltérő előírás hiányában a vámokra vonatkozó hatályos rendelkezéseket kell alkalmazni.”

         A német jog

               8

               Az Abgabenordnung (az adózás rendjéről szóló törvénykönyv) 1. §‑ának az alapügy tényállására alkalmazandó változata a következőket írja elő:
               „(1)   A jelen törvény alkalmazandó a szövetségi jog vagy az Európai Unió joga által szabályozott minden adóra – beleértve az adókedvezményeket is –, amennyiben azokat szövetségi adóhatóságok vagy tartományi adóhatóságok kezelik. A jelen törvény csak az Európai Unió jogára is figyelemmel alkalmazható.
               […]
               (3)   A járulékos adóügyi szolgáltatásokra a jelen törvény rendelkezései az Európai Unió jogára is figyelemmel megfelelően alkalmazandók. […]”

               9

               Az az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 4. §‑ának (3) és (4) bekezdése így szól:
               „(3)   A Vámkódex 4. cikkének 10. és 11. pontja szerinti behozatali és kiviteli vámok a jelen törvény értelmében vett adók.
               (4)   Járulékos adóügyi szolgáltatások […] a kamatok (233–237. §), […] valamint a Vámkódex értelmében vett kamatok […]

               10

               Az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 37. §‑a így rendelkezik:
               „(1)   Az adójogviszonyból eredő igény […] [különösen] a (2) bekezdés szerinti visszatérítés iránti igény […].
               (2)   Az adó […] jogalap nélküli megfizetése vagy visszafizetése esetén azt, akinek nevében a kifizetésre sor került, a kifizetés címzettjével szemben a megfizetett vagy visszafizetett összeg visszafizetése iránti igény illeti meg […]”

               11

               Az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 233. §‑a így szól:
               „Az adójogviszonyból eredő igények (37. §) után csak törvény által meghatározott esetekben fizetendő kamat […]”

               12

               Végül, az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 236. §‑ának (1) bekezdése kimondja:
               „Jogerős bírósági határozattal vagy ilyen határozat alapján történő adócsökkentés vagy adókedvezmény‑nyújtás esetén a visszafizetendő vagy megtérítendő összeg után a (3) bekezdésre is figyelemmel a perfüggőség napjától a kifizetés napjáig terjedő időszakra kamatot kell fizetni. […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               13

               2006 és 2012 között a Wortmann az Európai Unió területén a Brosmann Footwear (HK) Ltd (a továbbiakban: Brosmann) és a Seasonable Footwear (Zhong Shan) Ltd (a továbbiakban: Seasonable) által gyártott, a Kínai Népköztársaságból és Vietnamból származó, bőr felsőrésszel rendelkező lábbeliket hozott forgalomba. Mivel ezek a lábbelik a Kombinált Nómenklatúra 1472/2006 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében foglalt kódja alá tartoznak, a bielefeldi fővámhivatal e rendelet alapján a Wortmann‑nal szemben dömpingellenes vámot vetett ki.

               14

               2010. július 22‑én a Wortmann a 2007. június hónaptól 2010. június hónapig terjedő időszakra megfizetett dömpingellenes vámok visszafizetését kérte a bielefeldi fővámhivataltól. 2011. február 14‑én a Wortmann új kérelmet terjesztett elő a 2010. december 31‑ig megfizetett dömpingellenes vámok visszatérítése iránt. Végül 2012. május 7‑én is kérelmezte a dömpingellenes vám visszafizetését, ezúttal a 2006 óta megfizetett vám vonatkozásában. E kérelmei mindegyikének alátámasztására hivatkozott többek között az Európai Unió Törvényszéke, később a Bíróság előtt folyamatban volt, a 2012. február 2‑iBrosmann Footwear (HK) és társai kontra Tanács ítélet (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) alapját képező ügyre.

               15

               Ezzel az ítélettel a Bíróság részlegesen megsemmisítette az 1472/2006 rendeletet, többek között a Brosmannt és a Seasonable‑t érintő részében. E megsemmisítésnek az volt az indoka, hogy az Európai Bizottság, tévesen, nem vizsgálta meg a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozási jogállás alkalmazására, vagy ennek hiányában egyéni elbírálásra irányuló felperesi kérelmeket.

               16

               Ekkor, 2013. április 17‑én a bielefeldi fővámhivatal úgy határozott, hogy a Wortmann részére visszafizeti a dömpingellenes vámokat: a 2007‑es év vonatkozásában 61895,49 eurót, a 2008‑as év vonatkozásában 92870,62 eurót.

               17

               A 2013. november 29‑i levelével a Wortmann a bielefeldi fővámhivataltól a visszafizetett összegek után a dömpingellenes vámok megfizetésének időpontjától számított, az alapkamatlábat 8%‑kal meghaladó mértékű kamatok megfizetését kérte. A bielefeldi fővámhivatal a 2014. január 15‑i határozatával ezt a kérelmet elutasította. Ugyanez a vámhivatal 2014. szeptember 17‑én az utóbbi határozattal szemben a Wortmann által előterjesztett panaszt is elutasította.

               18

               A Wortmann a kérdést előterjesztő bírósághoz fordult annak érdekében, hogy az a bielefeldi fővámhivatalt kötelezze a visszafizetett összegek utáni kamatok részére történő megfizetésére.

               19

               A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapügy megoldása a Vámkódex 241. cikkének értelmezésétől függ. E bíróság szerint a Wortmann számára visszafizetett összegek utáni kamatfizetés a Vámkódex 241. cikke első mondatának értelmében kizárt.

               20

               Amennyiben ugyanis az alapügyben nem teljesülnek a Vámkódex 241. cikke második mondatának első francia bekezdésében előírt feltételek, e kódex 241. cikke második mondata második francia bekezdésének megfelelően csak a nemzeti rendelkezések szolgálhatnak a felperes kamatfizetés iránti kérelmének alapjául. A kérdést előterjesztő bíróság ebben a tekintetben rámutat, hogy az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 37. §‑a (2) bekezdése első mondatának és 233. cikke első mondatának együttes olvasatából az tűnik ki, hogy az adójogviszonyból eredő igények után csak törvény által meghatározott esetekben fizetendő kamat. Következésképpen a kamatfizetés jogalapjaként a német jogban csak az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 236. §‑a jöhet szóba. Mindazonáltal, mivel az alapügy felperese nem indított bírósági eljárást a bielefeldi fővámhivatalnak korábban megfizetett dömpingellenes vámok visszafizetése iránt, ez a rendelkezés az alapügyben nem alkalmazható.

               21

               Mindezekre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy kétséges számára, hogy ez a megoldás összhangban van‑e az uniós joggal. Ez a bíróság emlékeztet arra az ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az az elv, hogy a tagállamok kötelesek az uniós jog megsértésével kivetett adók összegét a kamatokkal együtt visszafizetni, az uniós jogból ered (2013. április 18‑iIrimie‑ítélet, C‑565/11, EU:C:2013:250, 22. pont). Az a kérdés merül fel tehát, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között az Unió „íratlan joga” a visszafizetett behozatali vámok után nem követeli‑e meg a kamat megfizetését. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság szerint különösen azt kell figyelembe venni, hogy a kamatfizetésre vonatkozó nemzeti rendelkezések, a jelen esetben az adózás rendjéről szóló törvénykönyv 233. és azt követő §‑ai megfelelő alkalmazása csak az Európai Unió jogára figyelemmel lehetséges, amint az az említett kódex 1. §‑a (3) bekezdésének első mondatából és 3. §‑ának (4) bekezdéséből kitűnik.

               22

               E körülmények között a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi adóügyi bíróság, Németország) az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
               „Úgy kell‑e értelmezni a Vámkódex 241. cikkét, hogy az abban hivatkozott nemzeti jognak a tényleges érvényesülés uniós jogi elvére figyelemmel azokban az esetekben is elő kell írnia a behozatali vámok visszafizetett összege után a vámösszeg megfizetésének időpontjától a visszafizetendő összeg kifizetéséig terjedő időszakra történő kamatfizetést, amelyekben a visszafizetés iránti igényt nem érvényesítették valamely nemzeti bíróság előtt?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               23

               Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a Vámkódex 241. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzeti jognak, amelyre utal, elő kell írnia a kamatfizetési kötelezettséget a visszafizetett behozatali vámok összege után, az e vámok megfizetésétől azok visszafizetéséig terjedő időszak tekintetében.

               24

               Ebben a tekintetben kétségtelenül meg kell jegyezni, hogy a Vámkódex 241. cikkének első mondata kimondja, hogy a behozatali vagy kiviteli vámok összegének vagy e vámok fizetésekor beszedett hitelkamatnak vagy késedelmi kamatnak a vámhatóság részéről történő visszafizetése nem jár azzal, hogy a vámhatóság kamatot fizetne.

               25

               Mindezekre tekintettel ebből a rendelkezésből önmagában nem következik, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben a nemzeti szabályozás érvényesen rendelkezhetne úgy, hogy a visszafizetett behozatali vámok összege után nem kell kamatot fizetni az e vámok megfizetésétől azok visszafizetéséig terjedő időszak tekintetében.

               26

               Ugyanis mind a Vámkódex 241. cikkének keletkezéstörténetéből, mind azon összefüggésből, amelynek ez a rendelkezés a részét képezi, az következik, hogy azt az alapügyéhez hasonló körülmények között nem lehet alkalmazni.

               27

               Így e rendelkezés keletkezéstörténetének a főtanácsnok által az indítványa 48–50. pontjában elvégzett elemzéséből az következik, hogy a Vámkódex 241. cikke arra az esetre vonatkozik, amelyben az érintett árunak a vámhatóság általi kiadását követően megállapítják, hogy az eredetileg megállapított behozatali vámot csökkenteni kell, és ebből következően a valamely gazdasági szereplő által megfizetett behozatali vámot egészben vagy részben vissza kell fizetni számára.

               28

               A jelenleg a Vámkódex 241. cikkében foglalt rendelkezés keletkezéstörténetére vonatkozóan a Bizottság által a tárgyaláson adott magyarázat azt bizonyítja, hogy annak elfogadását az a tény indokolta, hogy az esetek többségében a vámhatóságok a vámáru‑nyilatkozatokat csak utólag ellenőrzik, ezért teljesen valós annak a lehetősége, hogy az ilyen ellenőrzés alapján a már megfizetett behozatali vámok visszafizetésére kerül sor.

               29

               Ezenkívül a Vámkódex a kamatfizetés kérdését illetően bizonyos szimmetriát teremt egyrészt azon gazdasági szereplők helyzete között, akiknek részére a vámkezelési rendszer gyorsaságára tekintettel elkövetett hibák miatt a túlfizetett behozatali vámokat vissza kell fizetni – amely vámkezelés során az esetek jelentős számában az árukat a kiadásuk előtt nem vizsgálják meg –, másrészt azon gazdasági szereplők helyzete között, akik ugyanilyen típusú hibák miatt, ezzel ellenkezőleg, a vámhatóság számára további behozatali vámot kötelesek fizetni.

               30

               Ugyanis, amint az a 2011. március 31‑iAurubis Balgaria ítéletből (C‑546/09, EU:C:2011:199, 26–34. pont) kitűnik, amennyiben a vámnak további információk alapján történő újbóli kiszámítását követően e vám bizonyos összege még megfizetendő, az ezen összegre vonatkozó késedelmi kamatokat a Vámkódex 232. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében csak az említett összeg megfizetésére előírt határidő lejártát követő időszakra lehet felszámítani.

               31

               Fordított esetben, ha a vám újbóli kiszámítása alapján a gazdasági szereplő részére a korábban megfizetett vámot részben vagy egészben vissza kell fizetni, a Vámkódex 241. cikkéből az következik, hogy a kamatokat csak az e rendelkezésben meghatározott három hónapos határidő lejártától kell megfizetni, nem érintve a nemzeti jogalkotó azon lehetőségét, hogy más körülmények esetén is kamatfizetést írjon elő.

               32

               Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az tűnik ki, hogy a dömpingellenes vám Wortmann részére történő visszafizetésének nem az említett vám kiszámításakor elkövetett, és az áruknak a hatáskörrel rendelkező vámhatóság által Wortmann‑nak történő kiadását követően felfedezett hiba volt az oka. Ennélfogva a Vámkódex 241. cikkének első mondatában megfogalmazott szabályt az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben nem lehet úgy értelmezni, hogy az főszabály szerint kizárná a kamatfizetést.

               33

               Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy még akkor is, ha a kérdést előterjesztő bíróság a kérdését formálisan a Vámkódex 241. cikkének értelmezésére korlátozta, ez a körülmény nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság részére az uniós jognak az előtte folyamatban lévő ügy elbírálásához hasznos, összes értelmezési szempontját megadja, függetlenül attól, hogy a nemzeti bíróság – kérdése megfogalmazásában – utalt‑e azokra, vagy sem (lásd analógia útján: 2015. október 29‑iNagy‑ítélet, C‑583/14, EU:C:2015:737, 20. és 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               34

               Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti hatóságokra hárul az a feladat, hogy a dömpingellenes vám kivetéséről szóló rendelet megsemmisítéséből vagy érvénytelenné nyilvánításából a nemzeti jogrendjükben levonják a következtetéseket, amelynek folyományaként a szóban forgó rendelet alapján megfizetett dömpingellenes vámok a Vámkódex 236. cikkének (1) bekezdése értelmében jogszerűen nem lennének kivethetők, és főszabály szerint azokat a vámhatóságoknak a szóban forgó rendelkezés alapján vissza kellene téríteniük, feltéve hogy a vámvisszatérítéshez szükséges valamennyi feltétel – köztük az e kódex 236. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltétel – fennáll (lásd ebben az értelemben: 2007. szeptember 27‑iIkea Wholesale ítélet, C‑351/04, EU:C:2007:547, 67. pont; 2010. március 18‑iTrubowest Handel és Makarov kontra Tanács és Bizottság ítélet, C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 25. pont).

               35

               A jelen esetben azt követően, hogy a 2012. február 2‑iBrosmann Footwear (HK) és társai kontra Tanács ítélettel (C‑249/10 P, EU:C:2012:53) megsemmisítette az 1472/2006 rendeletet többek között a Brosmannt és a Seasonable‑et érintő részében, akiknek a lábbelijeit az Európai Unió területén a Wortmann bocsátotta szabad forgalomba, a hatáskörrel rendelkező német vámhatóság – mivel úgy vélte, hogy a kivetett dömpingellenes vám a Vámkódex 236. cikkének (1) bekezdése értelmében nem jogszabály szerinti – az említett vám összegét visszafizette a Wortmann‑nak, azonban ezen összeg után nem fizette meg az e vállalkozás által igényelt késedelmi kamatokat.

               36

               Ebben a tekintetben rá kell mutatni, hogy noha a Vámkódex 236. cikke (1) bekezdésének első albekezdése az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben előírja a dömpingellenes vámok visszafizetését, azt nem mondja ki kifejezetten, hogy a vámok így visszafizetett összege után kell‑e kamatot fizetni.

               37

               Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az tűnik ki, hogy ha valamely tagállam az uniós bíróság által érvénytelennek nyilvánított vagy megsemmisített rendelet alapján szed be adókat vagy vámokat, a kérdéses adókat vagy vámokat megfizető érintettek főszabály szerint nemcsak a beszedett összegek, hanem az említett összegek utáni kamatok visszafizetésére is jogosultak (lásd ebben az értelemben: 2012. szeptember 27‑iZuckerfabrik Jülich ítélet, C‑113/10, C‑147/10 és C‑234/10, EU:C:2012:591, 65–67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               38

               Ebben az összefüggésben, mivel egyrészt sem a Vámkódex 236. cikkének (1) bekezdése, sem annak 241. bekezdése nem zárja ki a kamatok visszafizetését az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben, másrészt a szóban forgó dömpingellenes vámok visszafizetésére azon rendelet Bíróság általi megsemmisítését követően került sor, amelynek alapján az említett vámokat beszedték, következésképpen, mivel e vámok kivetése az uniós joggal nincs összhangban, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, meg kell állapítani, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság által az érintett vállalkozásnak visszafizetett ugyanezen vámok összegéhez a megfelelő kamatokat hozzá kell számítani.

               39

               A fenti megfontolások összességére tekintettel az feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy ha a behozatali vámokat, a dömpingellenes vámokat is ideértve, azért kell visszafizetni, mert azokat az uniós jog megsértésével szedték be, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, a tagállamok uniós jogból eredő kötelessége, hogy a visszafizetésre jogosult jogalanyoknak megfizessék az ezen összeg utáni kamatot, amelyet a visszafizetett vámok e jogalanyok általi megfizetésének időpontjától kell számítani.

         A költségekről

               40

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     Ha a behozatali vámokat, a dömpingellenes vámokat is ideértve, azért kell visszafizetni, mert azokat az uniós jog megsértésével szedték be, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, a tagállamok uniós jogból eredő kötelessége, hogy a visszafizetésre jogosult jogalanyoknak megfizessék az ezen összeg utáni kamatot, amelyet a visszafizetett vámok e jogalanyok általi megfizetésének időpontjától kell számítani.

                     Aláírások

            (
            1
         )	* Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (harmadik tanács) szeptember 26.-i ítélete: 1985. # Thomasdünger GmbH kontra Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # # 166/84. sz. ügy


A Törvényszék ítélete (harmadik tanács), 2017. január 18.#Michał Wieromiejczyk kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – A Tasty Puff európai uniós ábrás védjegy bejelentése – Feltétlen kizáró okok – Leíró jelleg – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja – Megkülönböztető képesség hiánya – A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja.#T-64/16. sz. ügy.


A Törvényszék (harmadik tanács) 2014. április 2‑i ítélete.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali kontra Az Európai Unió Tanácsa.#Közös kül‑ és biztonságpolitika – A tunéziai helyzet tekintetében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – Jogalap – Tulajdonhoz való jog – Az Alapjogi Chartája 17. cikkének (1) bekezdése – A megsemmisítés joghatásainak időbeli változtatása – Szerződésen kívüli felelősség – Vagyoni kár hiánya.#T‑133/12. sz. ügy.


A Bíróság szeptember 30.-i ítélete: 1986. # Alain-Pierre Allo és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Utólagosan kifizetett illetmény után járó kamatok. # 176/83. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) július 13.-i ítélete: 1989. # Amministrazione delle finanze dello Stato kontra Società Politi & Co. Srl. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Corte d'appello di Venezia - Olaszország. # # 214/88. sz. ügy


title: A Bíróság (második tanács) 2014. július 10-i ítélete.#Naime Dogan kontra Bundesrepublik Deutschland.#A Verwaltungsgericht Berlin [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – EGK-Törökország társulási megállapodás – Kiegészítő jegyzőkönyv – A 41. cikk (1) bekezdése – Török állampolgárok családtagjainak tartózkodási joga – A tagállam területére beutazni kívánó családtagtól alapszintű nyelvtudás bizonyítását megkövetelő nemzeti szabályozás – Megengedhetőség – 2003/86/EK irányelv – Családegyesítés – A 7. cikk (2) bekezdése – Összeegyeztethetőség.#C‑138/13. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑138/13. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgericht Berlin (Németország) a Bírósághoz 2013. március 19‑én érkezett, 2013. február 13‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            Naime Dogan
            és
            a Bundesrepublik Deutschland
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (második tanács),
            tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök (előadó), J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot és A. Arabadjiev bírák,
            főtanácsnok: P. Mengozzi,
            hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. február 5‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – N. Dogan képviseletében C. Käss Rechtsanwalt,
            – a német kormány képviseletében T. Henze és J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
            – a dán kormány képviseletében M. Wolff, C. Thorning és V. Pasternak Jørgensen, meghatalmazotti minőségben,
            – a holland kormány képviseletében J. Langer és M. Bulterman, meghatalmazotti minőségben,
            – az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében M. Condou‑Durande, M. Kellerbauer és W. Bogensberger, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2014. április 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Brüsszelben, 1970. november 23‑án aláírt, és az Európai Gazdasági Közösség nevében az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulást létrehozó megállapodáshoz csatolt, 1970. november 23‑i kiegészítő jegyzőkönyv és pénzügyi jegyzőkönyv elfogadásáról, továbbá a hatálybalépésükhöz szükséges intézkedésekről szóló, 1972. december 19‑i 2760/72/EGK tanácsi rendelettel (HL L 293., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 41. o.) elfogadott, jóváhagyott és megerősített kiegészítő jegyzőkönyv (a továbbiakban: kiegészítő jegyzőkönyv) 41. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik. Az említett megállapodás 1963. szeptember 12‑én Ankarában jött létre egyrészről a Török Köztársaság, másrészről az EGK tagállamai és a Közösség között, és annak az utóbbi nevében való megkötéséről, jóváhagyásáról és megerősítéséről az 1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozat (HL 1964. 217., 3685. o.; a továbbiakban: társulási megállapodás) rendelkezett. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem továbbá a családegyesítési jogról szóló, 2003. szeptember 22‑i 2003/86/EK irányelv (HL L 251., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 224. o.) 7. cikke (2) bekezdése első albekezdésének értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet az N. Dogan és a Bundesrepublik Deutschland között annak tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, hogy az utóbbi elutasította az előbbi által családegyesítési vízum megadása iránt előterjesztett kérelmet.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            A társulási megállapodás
            3. A társulási megállapodás 2. cikkének (1) bekezdéséből következően annak célja a szerződő felek közötti kereskedelmi és gazdasági kapcsolatok folyamatos és kiegyensúlyozott megerősítésének elősegítése, annak teljes mértékű figyelembevételével, hogy biztosítani kell a török gazdaság gyorsuló fejlődését, továbbá javítani kell a török lakosság foglalkoztatási szintjét és életkörülményeit.
            4. A társulási megállapodás 12. cikke szerint „a Szerződő Felek megállapodnak abban, hogy az [EK 39.], [EK 40.] és [EK 41.] cikk szolgál iránymutatásul a munkavállalók Szerződő Felek közötti szabad mozgása fokozatos biztosításának megvalósításához”, e megállapodás 13. cikke szerint pedig e felek „megállapodnak abban, hogy az [EK 43]–[EK 46.] és [EK 48.] cikk szolgál iránymutatásul a letelepedés szabadságára vonatkozó, az egymás között fennálló korlátozások megszüntetésének megvalósításához” [nem hivatalos fordítás].
            A kiegészítő jegyzőkönyv
            5. A kiegészítő jegyzőkönyv, annak 62. cikke szerint, mellékleteivel együtt a társulási megállapodás szerves részét képezi.
            6. A kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
            „A Szerződő Felek tartózkodnak attól, hogy egymás között új korlátozások[at] vezessenek be a letelepedési joggal és a szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatban.”
            A 2003/86 irányelv
            7. A 2003/86 irányelv 1. cikke előírja:
            „Ezen irányelv célja a családegyesítési jognak a tagállamok területén jogszerűen tartózkodó harmadik országok állampolgárai által történő gyakorlása feltételeinek meghatározása.”
            8. Ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
            „(1) A tagállamok – ezen irányelv alapján és a IV. fejezetben, valamint a 16. cikkben megállapított feltételeknek való megfelelésre is figyelemmel – a következő családtagok beutazását és tartózkodását engedélyezik:
            a) a családegyesítő házastársa;
            [...]”.
            9. Az említett irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerint:
            „A tagállamok a közrend, a közbiztonság vagy a közegészség alapján elutasíthatják a családtagok beutazási és tartózkodási kérelmét.”
            10. A 2003/86 irányelv 7. cikkének szövege a következő:
            „(1) Amikor a családegyesítési kérelmet benyújtják, az érintett tagállam előírhatja a kérelmet benyújtó személy számára, hogy szolgáltasson bizonyítékot arra nézve, hogy a családegyesítő rendelkezik a következőkkel:
            a) az ugyanabban a régióban egy hasonló család számára szabványosnak tekintett, az érintett tagállamban hatályos általános egészségügyi és biztonsági előírásoknak megfelelő szálláshely;
            b) saját maga és családtagjai számára az érintett tagállamban az állampolgárok számára általában biztosított valamennyi kockázatra kiterjedő betegségbiztosítás;
            c) az érintett tagállam szociális segélyek rendszeréhez történő folyamodás nélkül a saját maga és családtagjai eltartásához elégséges állandó és rendszeres források. A tagállamok e forrásokat jellegükre és rendszerességükre hivatkozással értékelik, és figyelembe vehetik a nemzeti minimálbér és minimálnyugdíj szintjét, valamint a családtagok számát.
            (2) A tagállamok előírhatják a harmadik országok állampolgárai számára, hogy a nemzeti jognak megfelelően eleget tegyenek a beilleszkedéssel kapcsolatos intézkedéseknek.
            A 12. cikkben említett menekültek és a menekültek családtagjai tekintetében az első albekezdésben említett beilleszkedéssel kapcsolatos intézkedéseket csak akkor lehet alkalmazni, ha az érintett személyeket családegyesítésben részesítették”.
            11. Ezen irányelv 17. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „A tagállamok megfelelően figyelembe veszik az érintett személy családi kapcsolatainak jellegét és szilárdságát, a tagállamban való tartózkodásának időtartamát és a származási országával való családi, kulturális és társadalmi kapcsolatai fennállását, amennyiben egy kérelmet elutasítanak, tartózkodási engedélyt visszavonnak, vagy annak megújítását megtagadják, vagy amennyiben úgy határoznak, hogy a családegyesítő vagy családtagjai kiutasítását rendelik el”.
            A német jog
            12. Ahogyan az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, a kérelmezett vízum kiadására a Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebietnek (a külföldiek szövetségi területen történő tartózkodásáról, szakmai tevékenységéről és integrációjáról szóló törvény) a 2013. január 21‑i törvény (BGBl. 2013 I, 86. o.) 2. cikkével módosított 2008. február 25‑én kihirdetett változata (BGB1. 2008 I, 162. o.) (a továbbiakban: a külföldiek tartózkodásáról szóló törvény) vonatkozik.
            13. E törvény 2. §‑ának (8) bekezdése szerint:
            „Az alapszintű német nyelvtudás a Közös Európai Nyelvi Referenciakeret A1 szintjének felel meg (az Európa Tanács miniszteri bizottságának közös európai nyelvi referenciakeretről [KER] szóló, 1998. március 17‑i R (98) 6. sz. ajánlása a tagállamok számára).”
            14. A külföldiek tartózkodásáról szóló törvény 27. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
            „A házasságnak és a családnak a Grundgesetz (német alaptörvény) 6. cikkében kimondott védelme céljából a külföldi családtagok családi életközösségének a szövetségi területen való megteremtésére és megőrzésére (családegyesítés) szolgáló, határozott időre szóló tartózkodási engedély adható ki és hosszabbítható meg.”
            15. A külföldiek tartózkodásáról szóló törvény „Családegyesítés házasság címén” című 30. §‑ának szövege a következő:
            „(1) A külföldi házastársának határozott időre szóló tartózkodási engedélyt kell kiadni, amennyiben
            1. mindkét házastárs betöltötte a 18. életévét,
            2. a házastárs német nyelven legalább egyszerű módon képes megértetni magát és
            3. a külföldi
            a) határozatlan időre szóló tartózkodási engedéllyel rendelkezik [...].
            Az első mondat 2. pontját a határozott időre szóló tartózkodási engedély megadása szempontjából figyelmen kívül kell hagyni, amennyiben
            1. a külföldi a jelen törvény 19–21. §‑a szerinti [meghatározott keresőtevékenységre szóló] tartózkodási jogcímmel rendelkezik, és a házasság már fennállt abban az időpontban, amikor életvitelének központját a szövetségi területre helyezte át […];
            Az első mondat 2. pontját a határozott időre szóló tartózkodási engedély megadása szempontjából figyelmen kívül kell hagyni, amennyiben
            1) [...]
            2) a házastárs testi, szellemi vagy lelki betegség vagy fogyatékosság miatt nem képes a német nyelvre vonatkozó alapszintű ismeretek bizonyítására;
            [...]”
            16. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy a külföldiek tartózkodásáról szóló törvény 30. §‑a (1) bekezdése első mondatának 2. pontját a 2007. augusztus 19‑i Gesetz zur Umsetzung aufenthalts‑ und asylrechtlicher Richtlinien der Europäischen Union (az Európai Unió tartózkodási és menedékjogi irányelveinek átültetéséről szóló törvény; BGBl. 2007 I, 1970. o.) iktatta be.
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            17. Az alapeljárás felperese 1970‑ben Törökországban született, törökországi lakóhellyel rendelkező török állampolgár. 1964‑ben született, 1998 óta Németországban élő, szintén török állampolgárságú házastársával való családegyesítés céljából kérte vízum kiadását.
            18. S. Dogan 2002 óta tartózkodási engedéllyel rendelkezik, amelynek helyébe időközben határozatlan időre szóló tartózkodási engedély lépett. Olyan korlátolt felelősségű társaság ügyvezetője, amelynek többségi tulajdonosa. Jelenleg is ezt a tevékenységet végzi.
            19. N. Dogan 2011. január 18‑án saját maga és először két gyermeke számára házastársak, illetve gyermekek családegyesítése céljából kérelmezett vízumot Németország ankarai (Törökország) nagykövetségénél. Ennek érdekében benyújtotta többek között a Goethe Intézet által kiállított, az A1 szintű nyelvvizsga 2010. szeptember 28‑i teljesítésére vonatkozó igazolást, amelynek értelmében a vizsgát „elégséges” szinten (100 pontból 62‑vel) teljesítette. A vizsga írásbeli részén 25 pontból 14,11 pontos eredményt ért el.
            20. Németország nagykövetsége szerint azonban az alapeljár ás felperese írástudatlan. A vizsgát úgy teljesítette, hogy a feleletválasztós kérdőíven véletlenszerűen jelölte meg a különböző válaszlehetőségeket, és kívülről megtanult három példamondatot.
            21. A német nyelvtudás bizonyításának hiánya miatt Németország nagykövetsége 2011. március 23‑i határozatával elutasította N. Dogan kérelmét. Az alapeljárás felperese nem vitatta ezt a határozatot, hanem 2011. július 26‑án kizárólag saját maga számára, családegyesítés céljából új kérelmet nyújtott be ugyanezen a nagykövetségen, amelyet az említett nagykövetség 2011. október 31‑i határozatával szintén elutasított.
            22. Az N. Dogan által 2011. november 15‑én ügyvéd útján előterjesztett jogorvoslati kérelemre (Remonstration) válaszul Németország ankarai nagykövetsége visszavonta az alaphatározatot, és helyette meghozta a jogorvoslati kérelemről határozó 2012. január 24‑i, a kérelmet szintén elutasító határozatot azzal az indokolással, hogy az alapeljárás felperese nem rendelkezik a szükséges nyelvtudással, hiszen írástudatlan.
            23. Mivel N. Dogan úgy véli, hogy rendelkezik a szükséges nyelvtudással, és ezen kívül az az álláspontja, hogy a német nyelvtudás bizonyítása sérti a reformatio in peius  elvnek a társulási megállapodásból következő tilalmát, a Verwaltungsgericht Berlin előtt keresetet terjesztett elő a 2012. január 24‑i határozattal szemben.
            24. E körülmények között a Verwaltungsgericht Berlin az eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
            „1) Ellentétes‑e a [társulási] megállapodásnak a társulás átmeneti időszakára szóló […] kiegészítő jegyzőkönyve 41. cikkének (1) bekezdésével a fent említett rendelkezés hatálybalépését követően bevezetett azon nemzeti jogi rendelkezés, amely török állampolgár olyan családtagjának [a Németországi Szövetségi Köztársaságba való] első beutazását, aki a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdése szerinti jogállással rendelkezik, attól teszi függővé, hogy a családtag a beutazás előtt bizonyítja, hogy képes német nyelven egyszerű módon megértetni magát?
            2) Ellentétes‑e a [...] 2003/86[...] irányelv 7. cikke (2) bekezdésének első albekezdésével az első kérdésben megjelölt nemzeti jogi rendelkezés?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            Az első kérdésről
            25. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az említett rendelkezésben kimondott „standstill” klauzulával ellentétes az említett kiegészítő jegyzőkönyvnek az érintett tagállamban történő hatálybalépését követően bevezetett olyan nemzeti jogi intézkedés, amely az adott tagállamban lakóhellyel rendelkező török állampolgároknak az említett tagállam területére családegyesítés jogcímén beutazni kívánó házastársai számára feltételként előírja annak előzetes bizonyítását, hogy e tagállam hivatalos nyelve vonatkozásában alapszintű nyelvi ismeretekkel rendelkeznek.
            26. Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdésében szereplő „standstill” klauzula általános jelleggel tiltja minden olyan új intézkedés bevezetését, amelynek az a célja vagy hatása, hogy a letelepedés szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának az ország területén történő, török állampolgár általi gyakorlását azon feltételeknél korlátozóbb feltételeknek vesse alá, mint amelyek a kiegészítő jegyzőkönyvnek az érintett tagállam vonatkozásában történő hatálybalépése időpontjában irányadók voltak (Dereci és társai ítélet, C‑256/11., EU:C:2011:734, 88. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            27. Szintén elismerésre került, hogy e rendelkezéssel ellentétes az e rendelkezést magában foglaló jogi aktusnak a fogadó tagállamban történő hatálybalépését követően a letelepedés vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlásával kapcsolatos minden új korlátozás bevezetése – beleértve az érdemi és/vagy eljárási feltételeket is – a tagállam területén az említett gazdasági szabadságokkal élni kívánó török állampolgároknak a szóban forgó tagállam területére való első belépésére vonatkozóan (Oguz‑ítélet, C‑186/10, EU:C:2011:509, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            28. Végül a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, legyen szó akár a letelepedés szabadságáról, akár a szolgáltatásnyújtás szabadságáról, a „standstill” klauzula csakis akkor vonatkozhat a török állampolgároknak a tagállamok területére való beutazásának és tartózkodásának feltételeire, ha az valamely gazdasági tevékenység gyakorlásának velejárója (Demirkan‑ítélet, C‑221/11, EU:C:2013:583, 55. pont).
            29. A jelen esetben nem vitatott, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti rendelkezést 1973. január 1‑jét, a kiegészítő jegyzőkönyv érintett tagállamban való hatálybalépésének időpontját követően vezették be, és hogy az szigorítja a családegyesítési célú belépésnek az említett tagállamban lakóhellyel rendelkező külföldi állampolgárok házastársaira vonatkozó korábbi feltételeit, aminek következtében az említett családegyesítést megnehezíti.
            30. Egyébiránt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy N. Dogan nem azért kíván belépni az érintett tagállam területére, hogy ott a szolgáltatásnyújtás szabadságával vagy a letelepedés szabadságával éljen, hanem annak érdekében, hogy családi élet folytatása céljából csatlakozzon az ott lakóhellyel rendelkező házastársához.
            31. Végül szintén az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy N. Dogan török állampolgár, aki 1998. óta lakik az érintett tagállamban, és aki olyan korlátolt felelősségű társaság ügyvezetőjeként, amelynek többségi tulajdonosa, önálló vállalkozási tevékenységből származó jövedelemmel rendelkezik (lásd ebben az értelemben: Asscher‑ítélet, C‑107/94, EU:C:1996:251, 26. pont). E feltételek között N. Dogan helyzetére a letelepedés szabadságának elve vonatkozik.
            32. Az alapügyben tehát azt a kérdést, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezés megfelel‑e a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdésében kimondott „standstill” klauzulának, a letelepedés szabadságának N. Dogan általi gyakorlására tekintettel kell vizsgálni.
            33. Meg kell tehát vizsgálni, hogy a családegyesítés keretében a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező török állampolgárok házastársai első belépésének feltételeit a kiegészítő jegyzőkönyv adott tagállamban való hatálybalépésekor alkalmazandó feltételekhez képest szigorító új szabályozás bevezetése az említett török állampolgárok letelepedésének szabadságát érintő, a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „új korlátozásnak” minősülhet‑e.
            34. E tekintetben meg kell említeni, hogy a Bíróság kimondta, hogy a családegyesítés nélkülözhetetlen eszköz annak lehetővé tételéhez, hogy a tagállamok munkaerőpiacához tartozó török munkavállalók családi életet folytassanak, és hozzájárul mind a tartózkodásuk ideje alatti életminőségük javításához, mind az e tagállamokba történő integrációjukhoz (lásd: Dülger‑ítélet, C‑451/11, EU:C:2012:504, 42. pont).
            35. Valamely török állampolgár arra vonatkozó döntését ugyanis, hogy valamely tagállamban tartós gazdasági tevékenység folytatása céljából letelepedjen, negatívan befolyásolhatja, ha az említett tagállam jogszabályai megnehezítik vagy lehetetlenné teszik a családegyesítést, aminek következtében az említett állampolgárnak adott esetben választania kell az érintett tagállamban folytatott tevékenysége és a törökországi családi élete között.
            36. Következésképpen meg kell állapítani, hogy az olyan szabályozás, mint az alapügybeli, amely megnehezíti a családegyesítést azáltal, hogy a kiegészítő jegyzőkönyv hatálybalépésekor alkalmazandó feltételekhez képest szigorítja a török állampolgárok házastársainak az érintett tagállam területére történő első belépésének feltételeit, az említett török állampolgárok letelepedési szabadságának gyakorlását érintő, a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „új korlátozásnak” minősül.
            37. Végül rá kell mutatni, hogy az olyan korlátozás, amelynek az a célja vagy a hatása, hogy a török állampolgárok számára a nemzeti területen való letelepedés jogának gyakorlását a kiegészítő jegyzőkönyv hatálybalépésekor alkalmazandóknál szigorúbb feltételeknek veti alá, tilos, kivéve, ha azt valamely közérdeken alapuló nyomós ok indokolja, alkalmas a törvényes cél elérésének biztosítására, és nem lépi túl az annak eléréséhez szükséges mértéket (lásd analógia útján: Demir‑ítélet, C‑225/12, EU:C:2013:725, 40. pont).
            38. E tekintetben, feltéve hogy a német kormány által előadott indokok, azaz a kényszerházasságok megelőzése és a beilleszkedés elősegítése közérdeken alapuló nyomós okoknak minősülhetnek, az olyan nemzeti rendelkezés, mint az alapügybeli, túllépi az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket, amennyiben az elégséges nyelvtudás megszerzésére vonatkozó bizonyíték hiánya automatikusan, az egyes esetek különös jellemzőire tekintet nélkül a családegyesítés iránti kérelem elutasítását eredményezi.
            39. A fenti megállapítások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben kimondott „standstill” klauzulával ellentétes az említett kiegészítő jegyzőkönyvnek az érintett tagállamban történő hatálybalépését követően bevezetett olyan nemzeti jogi intézkedés, amely az adott tagállamban lakóhellyel rendelkező török állampolgároknak az e tagállam területére családegyesítés jogcímén beutazni kívánó házastársai számára feltételként előírja annak előzetes bizonyítását, hogy e tagállam hivatalos nyelve vonatkozásában alapszintű nyelvi ismereteket szereztek.
            A második kérdésről
            40. Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdést nem szükséges megvizsgálni.
            A költségekről
            41. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
            A Brüsszelben, 1970. november 23‑án aláírt, és az Európai Gazdasági Közösség nevében az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulást létrehozó megállapodáshoz csatolt, 1970. november 23‑i kiegészítő jegyzőkönyv és pénzügyi jegyzőkönyv elfogadásáról, továbbá a hatálybalépésükhöz szükséges intézkedésekről szóló, 1972. december 19‑i 2760/72/EGK tanácsi rendelettel elfogadott, jóváhagyott és megerősített kiegészítő jegyzőkönyv 41. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben kimondott „standstill” klauzulával ellentétes az említett kiegészítő jegyzőkönyvnek az érintett tagállamban történő hatálybalépését követően bevezetett olyan nemzeti jogi intézkedés, amely az adott tagállamban lakóhellyel rendelkező török állampolgároknak az e tagállam területére családegyesítés jogcímén beutazni kívánó házastársai számára feltételként előírja annak előzetes bizonyítását, hogy e tagállam hivatalos nyelve vonatkozásában alapszintű nyelvi ismereteket szereztek.


A Bíróság (negyedik tanács) december 6.-i ítélete: 2001. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Az átültetés elmaradása. # C-148/00. sz. ügy


A Bíróság (második tanács) július 14.-i ítélete: 1988. # Stahlwerke Peine-Salzgitter AG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # ESZAK. # 103/85. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2014. március 18.#C. D. kontra S. T.#Az Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne (Egyesült Királyság) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Szociálpolitika – 92/85/EGK irányelv – A várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések – 8. cikk – Anya, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket – Szülési szabadság ezen anya számára történő kiadásának megtagadása – 2006/54/EK irányelv – A férfi és a női munkavállalók közötti egyenlő bánásmód – 14. cikk – A béranyaságról szóló megállapodás keretében gyermeket vállaló anyával szemben a szülési szabadság kiadása terén alkalmazott kedvezőtlenebb bánásmód.#C‑167/12. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑167/12. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne (Egyesült Királyság) a Bírósághoz 2012. április 3‑án érkezett, 2012. március 29‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            C. D.
            és
            S. T.
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (nagytanács),
            tagjai: V. Skouris elnök, K. Lenaerts elnökhelyettes, A. Tizzano, L. Bay Larsen és M. Safjan (előadó) tanácselnökök, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal és E. Jarašiūnas bírák,
            főtanácsnok: J. Kokott,
            hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. március 19‑i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – C. D. képviseletében K. Ewing solicitor, K. Monaghan QC, és J. Russell barrister,
            – S. T. képviseletében C. Jeans QC és A. Edge barrister,
            – az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében A. Robinson, meghatalmazotti minőségben, segítője: E. Dixon barrister,
            – Írország képviseletében E. Creedon, meghatalmazotti minőségben, segítői: G. Durcan SC és C. Smith BL,
            – a görög kormány képviseletében E.‑M. Mamouna és D. Tsagkaraki, meghatalmazotti minőségben,
            – a spanyol kormány képviseletében A. Rubio González, meghatalmazotti minőségben,
            – a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és E. Pedrosa, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében J. Enegren és C. Gheorghiu, meghatalmazotti minőségben,
            a főtanácsnok indítványának a 2013. szeptember 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1992. október 19‑i 92/85/EGK tanácsi irányelv (tizedik egyedi irányelv a 89/391/EGK irányelv 16. cikkének (1) bekezdése értelmében) (HL L 348., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 110. o.) 1. cikke (1) bekezdésének, 2. cikke c) pontjának, 8. cikke (1) bekezdésének és 11. cikke (2) bekezdése b) pontjának, valamint a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 204., 23. o.) 2. cikke (1) bekezdése a) és b) pontjának, (2) bekezdése c) pontjának és 14. cikkének értelmezésére irányul.
            2. E kérdést C. D., aki anyai minőségében béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, valamint munkáltatója, S. T. – a National Health Service (állami egészségügyi szolgálat) alapítványa – között e gyermek születéséből kifolyólag számára kiadandó fizetett szabadság megtagadása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            A 92/85 irányelv
            3. A 92/85 irányelv első, nyolcadik, kilencedik, tizennegyedik és tizenhetedik preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz:
            „mivel [az EK 118a. cikk] előírja, hogy a Tanács irányelvek útján minimumkövetelményeket fogadjon el azért, hogy különösen a munkakörnyezet tekintetében javításokat ösztönözzön a munkavállalók egészségét és biztonságát érintően;
            [...]
            mivel a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók sok tekintetben különös kockázati csoportnak tekintendők, és intézkedéseket kell hozni biztonságuk és egészségük védelme érdekében;
            mivel a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók biztonság‑ és egészségvédelme nem jelentheti a nők hátrányos megítélését a munkaerőpiacon, és nem is eredményezheti a nők és a férfiak közötti egyenlő bánásmódról szóló irányelvek megsértését;
            [...]
            mivel a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók sebezhetősége szükségessé teszi számukra, hogy jogosultak legyenek a szülés előtt, illetve után kiadott, legalább 14 hetes folyamatos szülési szabadságra, és szükségessé teszi a legalább kéthetes kötelező szülési szabadságot, amelyet a szülés előtt, illetve után kell kiadni;
            [...]
            mivel a szülési szabadsággal kapcsolatos rendelkezések is hatástalanok lennének a munkaszerződéssel kapcsolatos jogok védelme, illetve a megfelelő ellátáshoz való jogosultság biztosítása nélkül”.
            4. Ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
            „Ennek az irányelvnek, amely a 89/391/EGK irányelv 16. cikkének (1) bekezdése értelmében a tizedik egyedi irányelv, az a célja, hogy a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedéseket hajtson végre.”
            5. Az említett irányelv 2. cikke a következő fogalommeghatározásokat tartalmazza:
            „Ezen irányelv alkalmazásában:
            a) várandós munkavállaló az a várandós munkavállaló, aki állapotáról a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően tájékoztatja munkáltatóját;
            b) gyermekágyas munkavállaló az a munkavállaló, akit a nemzeti jogszabályok, illetve gyakorlat gyermekágyasnak minősítenek, és aki állapotáról a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően tájékoztatja munkáltatóját;
            c) szoptató munkavállaló az a munkavállaló, akit a nemzeti jogszabályok, illetve gyakorlat szoptatónak minősít [helyesen: minősítenek], és aki állapotáról ezeknek a jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően tájékoztatja munkáltatóját.”
            6. Ugyanezen irányelvnek a „Szülési szabadság” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „(1) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 2. cikkben meghatározott munkavállalók jogosultak legyenek legalább 14 hetes folyamatos szülési szabadságra, amely a gyermekszülés előtt, illetve után, a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően vehető igénybe.
            (2) Az (1) bekezdésben elrendelt szülési szabadságnak tartalmaznia kell legalább két hét kötelező szülési szabadságot, amelyet gyermekszülés előtt, illetve után, a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően kell kiadni.”
            7. A 92/85 irányelv „Az elbocsátás tilalma” című 10. cikke ekként rendelkezik:
            „Annak biztosítása érdekében, hogy a 2. cikkben meghatározott munkavállalók gyakorolhassák az e cikk által is elismert egészség‑ és biztonságvédelmi jogaikat, rendelkezni kell arról, hogy:
            1) a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket ahhoz, hogy megtiltsák a 2. cikkben meghatározott munkavállalóknak a terhességük kezdetétől a 8. cikk (1) bekezdésében említett szülési szabadság végéig történő elbocsátását, az állapotukkal összefüggésbe nem hozott, a nemzeti jogszabályok, illetve gyakorlat által megengedett különleges esetektől eltekintve, amennyiben az adott esetben az illetékes hatóság ehhez hozzájárult.
            [...]”
            8. Ezen irányelv „A munkaviszonyhoz kapcsolódó jogok” című 11. cikke értelmében:
            „Annak biztosítása érdekében, hogy a 2. cikkben meghatározott munkavállalók gyakorolhassák az e cikk által is elismert egészség‑ és biztonságvédelmi jogaikat, rendelkezni kell arról, hogy:
            [...]
            (2) a 8. cikkben említett esetben biztosítsák az alábbiakat:
            [...]
            b) a 2. cikkben meghatározott munkavállalók munkabérének védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz való jogosultságát;
            [...]”
            A 2006/54 irányelv
            9. A 2006/54 irányelv 1. cikke előírja:
            „Ezen irányelv célja, hogy a foglalkoztatás és a munkavégzés területén biztosítsa az esélyegyenlőség, valamint a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének végrehajtását.
            E célból az alábbiak vonatkozásában tartalmaz az egyenlő bánásmód elvének megvalósítására irányuló rendelkezéseket:
            [...]
            b) a díjazást is magában foglaló munkafeltételek;
            [...]”
            10. Ezen irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „(1) Ezen irányelv alkalmazásában:
            a) közvetlen megkülönböztetés [helyesen: közvetlen hátrányos megkülönböztetés]: ha egy személlyel szemben neme miatt kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy eljárnának;
            b) közvetett megkülönböztetés [helyesen: közvetett hátrányos megkülönböztetés]: ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egyik nemhez tartozó személyeket a másik nemhez tartozó személyekhez képest hátrányosan érint, kivéve ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek;
            [...]
            (2) Ezen irányelv alkalmazásában a megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] magában foglalja az alábbiakat:
            [...]
            c) egy nő kevésbé kedvező bánásmódban részesítése terhességgel vagy szülési szabadsággal kapcsolatban – a 92/85/EGK irányelv értelmében.”
            11. Az említett irányelv 14. cikke (1) bekezdésének c) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
            „Tilos minden nemi alapú közvetlen vagy közvetett megkülönböztetés [helyesen: nemen alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetés] a köz‑ vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket, a következők vonatkozásában:
            [...]
            c) foglalkoztatási és munkafeltételek, ideértve az elbocsátásokat, valamint [az EUMSZ 157. cikkben] előírt díjazást.”
            Az egyesült királysági szabályozás
            12. A megtermékenyítésről és a humán embriológiáról szóló 2008. évi törvény (Human Fertilisation and Embryology Act 2008) 54. cikke értelmében a bíróság két személy által benyújtott kérelem alapján a gyermekhez fűződő szülői jogállás megállapításáról szóló végzést („parental order”) hozhat, amelynek értelmében a gyermeket jog szerint a kérelmezők gyermekének kell tekinteni akkor, ha
            – e gyermekkel a kérelmező személyektől eltérő nő volt várandós annak következtében, hogy embriót vagy spermiumot és petesejtet ültettek belé, vagy mesterséges megtermékenyítés következtében;
            – legalább az egyik kérelmező ivarsejtjét fel kell használni az embrió létrehozásához, és
            – bizonyos egyéb feltételek is teljesülnek, amelyek között szerepel az is, hogy a kérelmezőknek házastársaknak kell lenniük, vagy ezzel egyenértékű kapcsolatban kell állniuk.
            13. A munkajogról szóló 1996. évi törvény (Employment Rights Act 1996) 47C. cikke kimondja, hogy a munkavállalónak joga van ahhoz, ho gy ne kerüljön hátrányos helyzetbe a munkáltató meghatározott okon alapuló bármilyen intézkedése vagy intézkedésének szándékos elmulasztása miatt. A meghatározott ok olyan ok, amelyet a Secretary of State rendeletben előír, és amely többek között a terhességre, szülésre vagy anyaságra, a rendes, kötelező vagy kiegészítő szülési szabadságra, valamint a rendes vagy kiegészítő örökbefogadási szabadságra vonatkozik.
            14. A szülési, szülői szabadságról és egyebekről szóló 1999. évi rendelet (The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999) értelmében a munkavállalókat bizonyos körülmények fennállása esetén rendes szülési szabadság és kiegészítő szülési szabadság, továbbá a szülési szabadság ideje alatt munkaszerződésének védelme illeti meg. E rendelet a szülési szabadságot követően biztosítja a munkába való visszatérés jogát is, és védelmet nyújt a jogellenes elbocsátással szemben.
            15. Az említett rendelet 19. cikke értelmében a munkajogról szóló 1996. évi törvény 47C. cikkének alkalmazása során a munkavállalót nem hozhatja hátrányos helyzetbe a munkáltató különösen amiatt hozott intézkedése vagy intézkedésének szándékos elmulasztása, hogy a munkavállaló élt vagy élni kívánt a rendes szülési szabadsággal vagy a kiegészítő szülési szabadsággal vagy igénybe vette azokat.
            16. Az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvény (Equality Act 2010) többek között kimondja, hogy hátrányos megkülönböztetés éri azt a nőt, aki neme, terhessége vagy szülési szabadsága miatt kedvezőtlenebb bánásmódban részesül.
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
            17. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy C. D. 2001. július 7. óta áll S. T. alkalmazásában, az általa működtetett kórházak egyikében.
            18. C. D. gyermekvállalás céljából a megtermékenyítésről és a humán embriológiáról szóló 2008. évi törvénynek megfelelő, béranyaságról szóló megállapodást kötött. A spermiumot C. D. élettársa szolgáltatta, a petesejt azonban nem C. D.‑é volt. C. D. maga egyáltalán nem volt várandós.
            19. S. T. fizetett szülési és fizetett örökbefogadási szabadságra vonatkozó szabályzatokkal rendelkezik, amelyek egyenértékűek a jogszabályi előírásoknak szerinti fizetett szabadsággal. A szabályzatok a béranyaság útján anyává váló személyeknek nem biztosítanak fizetett szabadságot. S. T. különös szabadságra vonatkozó szabályzattal is rendelkezik, amely nem terjed ki a magzat más személy részére történő kihordására. 2009. október 15‑én S. T. humán erőforrás igazgatója a szakszervezet által felvetett, a béranyaságról szóló megállapodás keretében gyermeket vállaló anyákra vonatkozó jogi rendszerrel kapcsolatos kérdésére válaszul leszögezte, hogy „adott esetben az igényeket egyedi alapon a szülési vagy örökbefogadási szabadságra vonatkozó szabályok értelmében fogják elbírálni”.
            20. C. D. a munkáltató örökbefogadásra vonatkozó szabályzata alapján fizetett szabadság iránti kérelmet nyújtott be munkáltatójához. S. T. az 2011. március 14‑i levélben tájékoztatta C. D.‑t, hogy az általa kötött béranyaságról szóló megállapodás nem felelt meg e szabályzat előírásainak, mert C. D. nem tudott bemutatni egy örökbefogadási ügynökség által kiállított megfelelőségi tanúsítványt („matching certificate”), amely a jövőbeni örökbe fogadó szülő és az örökbe fogadott gyermek közötti összeegyeztethetőséget igazolja.
            21. Ugyanezen a napon e levél átvételét követően C. D. béranyasághoz kapcsolódó, szülési szabadságot pótló szabadság iránti hivatalos kérelmet nyújtott be, amely szerinte megfelel az örökbefogadási szabadságnak, azzal a kivétellel, hogy nem tudja bemutatni a megfelelőségi tanúsítványt, hiszen nem vett részt örökbefogadási eljárásban. 2011. április 11‑én S. T. azt válaszolta C. D.‑nek, hogy amennyiben örökbe fogadott volna, ez feljogosítaná a fizetett szabadságra, mivel azonban nem ez történt, „jogszerűen nem jár neki fizetett szabadság a béranyasághoz kapcsolódóan”.
            22. 2011. június 7‑én C. D. az Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne‑hoz fordult, amely előtt az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvény szerinti, nemen és/vagy terhességen és anyaságon alapuló hátrányos megkülönböztetésre alapított jogalapokra hivatkozott. Utalt továbbá a munkajogról szóló 1996. évi törvény és a szülési és szülői szabadságról és egyebekről szóló 1999. évi rendelet megsértésére. Azt is állította, hogy hátrány érte őt terhesség és anyaság miatt, valamint azért, mert igénybe kívánta venni a rendes vagy kiegészítő szülési szabadságot. Egyebekben C. D. az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény 8. és 14. cikkének megsértésére is hivatkozott.
            23. 2011. június 10‑én C. D. újabb kérelme alapján S. T. megállapította, hogy „mérlegelési jogkörrel” rendelkezik a fizetett szabadság iránti kérelem elbírálása tekintetében, és e hatáskörében úgy határozott, hogy C. D. részére az örökbefogadási szabadságra vonatkozó rendszer szerinti feltételeket biztosítja, amely szabályzat többek között bizonyos dokumentumok bemutatását írja elő. C. D. következésképpen e rendszer keretében fizetett szabadságot kapott, a 2011. június 29‑i levélben foglalt feltételek alkalmazása mellett.
            24. 2011. július 8‑án S. T. az Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne előtt kijelentette, hogy C. D. azért nem jogosult anyasági támogatásra, mert az ilyen támogatásra való jogosultság a gyermek szülőanyját illeti meg.
            25. 2011. augusztus 26‑án megszületett a gyermek. C. D. jelen kívánt lenni a szülésnél, de a gyermek hirtelen született meg. C. D. a szüléstől számított egy órán belül megkezdte a gyermek gondozását és szoptatását. Három hónapon keresztül szoptatta a gyermeket.
            26. C. D. és élettársa kérelemmel fordult az illetékes bírósághoz a megtermékenyítésről és a humán embriológiáról szóló 2008. évi törvény 54. cikke szerinti szülői jogállás megállapításáról szóló végzés meghozatala érdekében. E bíróság 2011. december 19‑én hozott végzésével a gyermek tekintetében állandó és teljes körű szülői felügyeletet biztosított számukra. Ennélfogva C. D. és élettársa jogilag e gyermek szüleinek minősülnek.
            27. E körülmények között az Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne az eljárás felfüggesztéséről határozott, és az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
            „Valamennyi következő kérdés tekintetében:
            – A[z »anya], aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállal[t] gyermeket« kifejezés olyan körülményekre vonatkozik, amikor az érintett anya munkavállaló, és ő maga az adott időszakban nem volt várandós, és nem ő szülte a szóban forgó gyermeket.
            – A »béranya« kifejezés olyan körülményekre vonatkozik, amikor egy nő a béranyaságról szóló megállapodás keretében gyermeket vállaló anya érdekében lett várandós, és szült gyermeket.
            1) A […] 92/85[…] irányelv 1. cikkének (1) bekezdése és/vagy 2. cikkének c) pontja és/vagy 8. cikkének (1) bekezdése és/vagy 11. cikke (2) bekezdésének b) pontja biztosítja‑e a szülési szabadsághoz való jogot annak az anyának, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállal[t] gyermeket?
            2) A […] 92/85[…] irányelv biztosítja‑e a szülési szabadsághoz való jogot annak az anyának, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállal[t] gyermeket olyan körülmények között, amikor az anya:
            a) szülést követően szoptathat, és/vagy
            b) szülést követően szoptat?
            3) A[…] 2006/54[…] irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjával és/vagy b) pontjával és/vagy 2. cikke (2) bekezdésének c) pontjával összefüggésben értelmezett 14. cikkének megsértését jelenti‑e az, ha a munkáltató megtagadja a szülési szabadság kiadását attól az anyától, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállal[t] gyermeket?
            4) A munkavállaló és a gyermek béranyja között fennálló kapcsolat miatt a […] 2006/54[…] irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjával és/vagy b) pontjával és/vagy 2. cikke (2) bekezdésének c) pontjával összefüggésben értelmezett 14. cikkének esetleges megsértését jelenti‑e az, ha megtagadják a szülési szabadság kiadását attól az anyától, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállal[t] gyermeket?
            5) A béranyaságról szóló megállapodás keretében gyermeket vállal[t] anya és a gyermek béranyja között fennálló kapcsolat miatt a[…] 2006/54[…] irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjával és/vagy b) pontjával és/vagy 2. cikke (2) bekezdésének c) pontjával összefüggésben értelmezett 14. cikkének esetleges megsértését jelenti‑e az, ha kedvezőtlenebb bánásmódban részesítik azt az anyát, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállal[t] gyermeket?
            6) A 4. kérdésre adandó igenlő válasz esetén a béranyaságról szóló megállapodás keretében gyermeket vállaló anya jogállása elegendő‑e ahhoz, hogy a gyermek béranyjával fennálló kapcsolata alapján jogosult legyen szülési szabadságra?
            7) Az 1), 2), 3) vagy 4) kérdés valamelyikére adandó igenlő válasz esetén:
            a) a releváns tekintetben a […] 92/85[…] irányelv közvetlen hatállyal rendelkezik‑e; és
            b) a releváns tekintetben a […] 2006/54[…] irányelv közvetlen hatállyal rendelkezik‑e?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
            Az első és a második kérdésről
            28. A kérdést előterjesztő bíróság az együttesen vizsgálandó első és második kérdésével lényegében arra keres választ, hogy a 92/85 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy az az anya, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, jogosult az ezen irányelv 8. cikke szerinti szülési szabadságra, különösen abban az esetben, ha a béranyaságról szóló megállapodás keretében gyermeket vállaló anya a szülést követően szoptathat, vagy ha e gyermeket ténylegesen szoptatja.
            29. Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy – az EUMSZ 153. cikknek megfelelő EK 118a. cikk alapján elfogadott – 92/85 irányelv célja, hogy a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönözze (a C‑460/06. sz. Paquay‑ügyben 2007. október 11‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑8511. o.] 27. pontja és a C‑232/09. sz. Danosa‑ügyben 2010. november 11‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑11405. o.] 58. pontja).
            30. E tekintetben e rendelet nyolcadik premabulumbekezése kimondja, hogy a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók különös kockázati csoportnak tekintendők, és intézkedéseket kell hozni biztonságuk és egészségük védelme érdekében.
            31. Ennek keretében a 92/85 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamoknak meg kell tenniük a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a munkavállalók jogosultak legyenek legalább 14 hetes folyamatos szülési szabadságra, amely a „gyermekszülés” előtt, illetve után a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően vehető igénybe.
            32. A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a várandós munkavállalók számára elismert szülési szabadsághoz való jogot különösen jelentős jogvédelmi eszköznek kell tekinteni. Az uniós jogalkotó tehát úgy vélte, hogy az érintettek létfeltételeinek lényeges módosulása a szülést megelőző és követő legalább tizennégy hetes korlátozott időszak során a keresőtevékenység gyakorlása felfüggesztésének alapos okát képezi, anélkül, hogy a hatóságok vagy a munkáltatók bármilyen módon megkérdőjelezhetnék ezen ok jogszerűségét (a C‑116/06. sz. Kiiski‑ügyben 2007. szeptember 20‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑7643. o.] 49. pontja és a C‑5/12. sz. Betriu Montull‑ügyben 2013. szeptember 19‑én hozott ítélet 48. pontja).
            33. Ahogy ugyanis az uniós jogalkotó a 92/85 irányelv tizennegyedik preambulumbekezdésében elismerte, a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók olyan sajátosan sérülékeny helyzetben vannak, amely megköveteli, hogy jogosultak legyenek a szülési szabadságra, amely – különösen e szabadság időtartama alatt – nem hasonlítható össze a betegszabadságot igénybe vevő személyek helyzetével, legyen szó akár férfiakról, akár nőkről (lásd a C‑411/96. sz., Boyle és társai ügyben 1998. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑6401. o.] 40. pontját, valamint a fent hivatkozott Betriu Montull‑ügyben hozott ítélet 49. pontját).
            34. A női munkavállalónak járó ezen szülési szabadság egyrészt a nő biológiai állapotának védelmére irányul a terhessége során és azt követően, másrészt a nő és gyermeke közötti különleges kapcsolat védelmére irányul a terhességet és a szülést követő időszakban, biztosítva azt, hogy a keresőtevékenység egyidejű gyakorlásával járó megterhelés ne zavarhassa meg ezt a kapcsolatot (lásd különösen a 184/83. sz. Hofmann‑ügyben 1984. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 3047. o.] 25. pontját, a fent hivatkozott Kiiski‑ügyben hozott ítélet 46. pontját és a fent hivatkozott Betriu Montull‑ügyben hozott ítélet 50. pontját).
            35. Következésképpen, mind a 92/85 irányelv célkitűzéséből és a kifejezetten a szülésre hivatkozó 8. cikkéből, mind a Bíróság – jelen ítélet 32–34. pontjában idézett – ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az ezen irányelv 8. cikke szerinti szülési szabadság célja a gyermek anyjának egészségvédelme a terhességéből következő sajátosan sérülékeny helyzetben.
            36. E tekintetben hozzá kell tenni, hogy noha a Bíróság megállapította, hogy a szülési szabadság a nő és gyermeke közötti különleges kapcsolat védelmére is irányul, e célkitűzés – amint az a jelen ítélet 34. pontjában hivatkozott ítéletek szövegéből is következik – minden esetben csak „a terhességet és a szülést” követő időszakra vonatkozik.
            37. A fentiekből következik, hogy a szülési szabadságnak a 92/85 irányelv 8. cikke alapján történő kiadása feltételezi, hogy az azt igénybe vevő munkavállaló várandós volt, és gyermeket szült.
            38. E megállapítást erősíti a Bíróság által a C‑506/06. sz. Mayr‑ügyben 2008. február 26‑án hozott ítéletében (EBHT 2006., I‑1017. o.) adott, a 92/85 irányelv 10. cikkének 1. pontjában előírt, a várandós anyáknak való felmondásra vonatkozó tilalommal kapcsolatos válasz is. A Bíróság ezen ítélet 37. pontjában hangsúlyozta ugyanis, hogy a 92/85 irányelv 10. cikkének szövegéből, valamint az e rendelkezés által elérni kívánt fő célkitűzéséből – amely a jelen ítélet 29. pontjában szerepel – kitűnik, hogy a felmondási tilalom e rendelkezésben biztosított kedvezményének érvényesüléséhez már elkezdődött terhességnek kell fennállnia.
            39. A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy C. D. maga e gyermekkel egyáltalán nem volt várandós.
            40. Ilyen feltételek mellett a munkavállaló nem tartozik a 92/85 irányelv 8. cikkének hatálya alá olyan anyaként, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, akkor sem, ha e gyermeket a szülést követően szoptathatja vagy ténylegesen szoptatja. Következésképpen a tagállamoknak e cikk alapján nem kell szülési szabadsághoz való jogot biztosítaniuk az ilyen munkavállalónak.
            41. Hozzá kell tenni mindazonáltal, hogy a 92/85 irányelv célja – amint az többek között az első preambulumbekezdéséből kitűnik – az, hogy minimumkövetelményeket fogadjon el a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi védelme érdekében.
            42. Ebből következően ezen irányelv egyáltalán nem zárja ki a tagállamoknak azt a jogát, hogy olyan törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be, amelyek kedvezőbbek az olyan anyák biztonságának és egészségének védelme szempontjából, akik béranyaságról szóló megállapodás keretében vállaltak gyermeket, azáltal hogy lehetővé teszik számukra, hogy e gyermek születésének tényéből kifolyólag szülési szabadságot vegyenek igénybe.
            43. A fenti megfontolásokra tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 92/85 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy a tagállamoknak nem kell ezen irányelv 8. cikke alapján szülési szabadságot biztosítaniuk a munkavállalónak olyan anyai minőségében, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, akkor sem, ha e gyermeket a szülést követően szoptathatja vagy ténylegesen szoptatja.
            A harmadik, a negyedik és az ötödik kérdésről
            44. A kérdést előterjesztő bíróság az együttesen vizsgálandó harmadik, negyedik és ötödik kérdésével lényegében arra keres választ, hogy a 2006/54 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjával, valamint (2) bekezdésének c) pontjával együtt olvasandó 14. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést valósít meg a munkáltató azzal, hogy megtagadja a szülési szabadság kiadását attól az anyától, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket.
            45. A 2006/54 irányelv 14. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy tilos minden nemen alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetés a köz‑ vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket, különösen a foglalkoztatási és munkafeltételek vonatkozásában, ideértve az elbocsátásokat, valamint a díjazást.
            46. Ezen irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja szerinti hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatban a szülési szabadság kiadásának a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott esetben történő megtagadása e rendelkezés a) pontja szerinti nemen alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetést valósít meg, ha e megtagadás lényeges indoka kizárólag csak az egyik nemhez tartozó munkavállalókra alkalmazható (lásd ebben az értelemben a C‑177/88. sz. Dekker‑ügyben 1990. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 1988., I‑3941. o.] 10. pontját, a C‑421/92. sz. Habermann‑Beltermann‑ügyben 1994. május 5‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑1657. o.] 14. pontját és a fent hivatkozott Mayr‑ügyben hozott ítélet 50. pontját).
            47. Márpedig a nemzeti szabályozás értelmében olyan helyzetben, mint amilyen az alapügyben szóban forgó, az az apa, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, a hasonló helyzetben lévő anyával, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, azonos bánásmódban részesül, vagyis az ilyen apa szintén nem jogosult a szülési szabadsággal egyenértékű fizetett szabadság igénybevételére. Ebből következik, hogy C. D. kérelmének elutasítása nem kizárólag az egyik nemhez tartozó munkavállalókra vonatkozó indokon alapul.
            48. Egyébként a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés áll fenn, ha valamely, bár semlegesen megfogalmazott nemzeti intézkedés alkalmazása az egyik nemhez tartozó munkavállalókat a másik nembe tartozókhoz képest ténylegesen sokkal nagyobb számban érinti hátrányosan (lásd ebben az értelemben a C‑1/95. sz. Gerster‑ügyben 1997. október 2‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑5253. o.] 30. pontját, a C‑123/10. sz. Brachner‑ügyben 2011. október 20‑án hozott ítélet [EBHT 2011., I‑10003. o.] 56. pontját, valamint a C‑7/12. sz. Riežniece‑ügyben 2013. június 20‑án hozott ítélet 39. pontját).
            49. Márpedig a 2006/54 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjában ilyen módon meghatározott közvetett hátrányos megkülönböztetéssel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az ügy egyetlen irata sem támasztja alá, hogy a szóban forgó szabadság kiadásának megtagadása különösen inkább a női munkavállalókat érinti hátrányosan, mint a férfi munkavállalókat.
            50. Következésképpen a szülési szabadság kiadásának olyan, béranyaságról szóló megállapodás keretében gyermeket vállaló anyától való megtagadása, mint C. D., nem valósít meg a 2006/54 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja szerinti nemen alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést.
            51. Egyébiránt ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerint, ha egy nőt terhességgel vagy szülési szabadsággal kapcsolatban – a 92/85 irányelv értelmében – kevésbé kedvező bánásmódban részesítenek, az a 2006/54 irányelv értelmében hátrányos megkülönböztetésnek minősül.
            52. Márpedig, egyrészt az anya, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, definíció szerint nem részesülhet a terhességgel összefüggésben kedvezőtlenebb bánásmódban, mivel e gyermekkel nem volt várandós.
            53. Másrészt az első két kérdésre adott válaszból következik, hogy a 92/85 irányelv nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy szülési szabadságot biztosítsanak a munkavállalónak olyan anyai minőségében, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket. Következésképpen az anya a 92/85 irányelv értelmében nem részesül kedvezőtlenebb bánásmódban a szülési szabadság igénybevételével összefüggésben.
            54. Ennélfogva nem tekinthető úgy, hogy a béranyaságról szóló megállapodás keretében gyermeket vállaló anya a 2006/54 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésben részesült.
            55. Tekintettel a fenti megfontolásokra, a harmadik, a negyedik és az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2006/54 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjával, valamint (2) bekezdésének c) pontjával együtt olvasandó 14. cikkét úgy kell értelmezni, hogy nem valósít meg nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést a munkáltató azzal, hogy megtagadja a szülési szabadság kiadását attól az anyától, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket.
            A hatodik és hetedik kérdésről
            56. Az első öt kérdésre adott válaszokra figyelemmel a hatodik és hetedik kérdést nem kell megválaszolni.
            A költségekről
            57. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
            1) A várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1992. október 19‑i 92/85/EGK tanácsi irányelvet (tizedik egyedi irányelv a 89/391/EGK irányelv 16. cikkének (1) bekezdése értelmében) úgy kell értelmezni, hogy a tagállamoknak nem kell ezen irányelv 8. cikke alapján szülési szabadságot biztosítaniuk a munkavállalónak olyan anyai minőségében, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, akkor sem, ha e gyermeket a szülést követően szoptathatja vagy ténylegesen szoptatja.
            2) A férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjával, valamint (2) bekezdésének c) pontjával együtt olvasandó 14. cikkét úgy kell értelmezni, hogy nem valósít meg nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést a munkáltató azzal, hogy megtagadja a szülési szabadság kiadását attól az anyától, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket.


A Törvényszék (kilencedik tanács) 2014. március 5-i ítélete. # HP Health Clubs Iberia, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-416/12. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2008. szeptember 10-i ítélete. # Olasz Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # EMOGA - Garanciarészleg - A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások - Állattenyésztési támogatás és vidékfejlesztés - Hiányosságok a nemzeti igazgatási és ellenőrzési rendszerben. # T-381/04. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) 2008. szeptember 10‑i ítélete – Olaszország kontra Bizottság
      (T‑381/04. sz. ügy)
      „EMOGA – Garanciarészleg – A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások – Állattenyésztési támogatás és vidékfejlesztés – Hiányosságok a nemzeti igazgatási és ellenőrzési rendszerben”
      1.                     Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Az EMOGA által finanszírozott kiadások végső elszámolására
            vonatkozó határozat (EK 253. cikk) (vö. 60. pont)
      2.                     Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények – A felhozott jogalapok rövid ismertetése (Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata,
            44. cikk, 1. §, c) pont) (vö. 67–68., 73–74. pont)
      3.                     Mezőgazdaság – Közös agrárpolitika – Egyes támogatási programok integrált igazgatási és ellenőrzési rendszere – 2988/95 rendelet
            (2988/95 tanácsi rendelet, 1., 2. és 7. cikk) (vö. 80–84. pont)
      4.                     Mezőgazdaság – EMOGA – Végső elszámolás – A közösségi szabályozás alkalmazása során történt szabálytalanságokból eredő kiadások
            elszámolásának megtagadása – Az érintett tagállam általi vitatás – Bizonyítási teher – A Bizottság és a tagállam közötti megosztás
            (vö. 95–96., 127., 136–137., 142. pont)
      Tárgy

               Az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege terhére a tagállamok által kifizetett egyes
                  kiadásoknak a közösségi finanszírozásból való kizárásáról szóló, 2004. július 16‑i 2004/561/EK bizottsági határozat (HL L 250.,
                  21. o.) részleges megsemmisítése iránti kérelem annyiban, amennyiben az kizár egyes, az Olasz Köztársaság által az állattenyésztési
                  támogatás és a vidékfejlesztés ágazatában kifizetett kiadásokat.

            Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)         Az Elsőfokú Bíróság az Olasz Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) szeptember 13.-i ítélete: 2001. # Spanyol Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # EMOGA - Elszámolás. # C-374/99. sz. ügy


A Bíróság (első tanács) május 30.-i ítélete: 2002. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága. # Tagállami kötelezettségszegés - 96/48/EK irányelv. # C-441/00. sz. ügy


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2008. december 4-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Cseh Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 86/378/EGK és 96/97/EK irányelv - A férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód - Hiányos átültetés. # C-41/08. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2008. december 4‑i ítélete – Bizottság kontra Cseh Köztársaság
      (C‑41/08. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 86/378/EGK és 96/97/EK irányelv – A férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód – Hiányos átültetés”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 9. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A férfiak és a nők közti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben
                  történő megvalósításáról szóló, 1986. július 24‑i 86/378/EGK tanácsi irányelv (HL L 225., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás
                  5. fejezet, 1. kötet, 327. o.), valamint a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági
                  rendszerekben történő megvalósításáról szóló 86/378/EGK irányelv módosításáról szóló, 1996. december 20‑i 96/97/EK tanácsi
                  irányelv (HL L 46., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 232. o.) átültetésének az elmulasztása.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Cseh Köztársaság – mivel az előírt határidőn belül nem fogadott el minden olyan törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezést,
                     amely szükséges ahhoz, hogy megfeleljen a férfiak és a nők közti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági
                     rendszerekben történő megvalósításáról szóló, 1986. július 24‑i 86/378/EGK tanácsi irányelvnek, és a 86/378 irányelv módosításáról
                     szóló, 1996. december 20‑i 96/97/EK tanácsi irányelvnek – nem teljesítette az ezen irányelvekből, valamint a Cseh Köztársaság,
                     az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság,
                     a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság Európai Unióhoz történő csatlakozásának feltételeiről,
                     valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány 54. cikkéből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság a Cseh Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (hatodik tanács) január 16.-i ítélete: 2001. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Tecnologie Vetroresina SpA (TVR). # Választottbírósági kikötés. # C-41/98. sz. ügy


A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (első tanács) 2011. szeptember 28.#Carlo De Nicola kontra Európai Beruházási Bank (EBB).#Közszolgálat – Az Európai Beruházási Bank személyi állománya – Értékelés – Előléptetés – Kártérítési kereset – Elfogadhatóság.#F‑13/10. sz. ügy.


A Bíróság február 18.-i ítélete: 1986. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # # 35/84. sz. ügy