title: A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2011. február 17-i ítélete. # Annco, Inc. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Az ANN TAYLOR LOFT közösségi szóvédjegy bejelentése - LOFT korábbi nemzeti szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-385/09. sz. ügy

text:
      T‑385/09. sz. ügy
      Annco, Inc.
      kontra
      Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az ANN TAYLOR LOFT közösségi szóvédjegy bejelentése – LOFT korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség
      (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
      2.      Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – A közösségi bírósághoz benyújtott kereset – A Törvényszék hatásköre – Az OHIM határozatának
            megváltoztatása – A fellebbezési tanácsnak biztosított hatáskörökre tekintettel történő értékelés
      (207/2009 tanácsi rendelet, 64. cikk, (1) bekezdés)
      1.      Az átlagos francia fogyasztó számára nem áll fenn a közösségi védjegyről szóló 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének
         b) pontja szerinti összetévesztés veszélye az ANN TAYLOR LOFT szómegjelölés – amelynek közösségi védjegyként történő lajstromozását
         a Nizzai Megállapodás szerinti 18. és 25. osztályba tartozó bőrdíszmű és ruházati cikkek tekintetében kérték –, és a korábban
         Franciaországban ugyanezen áruk tekintetében lajstromozott LOFT szóvédjegy között.

      A szóban forgó áruk azonossága ellenére, és a szóban forgó megjelölések közötti csekély mértékű hasonlóság fennállására tekintettel
         az érintett vásárlóközönség, amely hozzá van szokva ahhoz, hogy ugyanazon ruhagyártó vállalkozás az elsődleges védjegyből
         származtatott védjegyeket használ, nem állíthat fel kapcsolatot az ANN TAYLOR LOFT és a LOFT megjelölések között, mivel a
         korábbi védjegy nem tartalmazza az „ann taylor” elemet, amely a leginkább megkülönböztető alkotóelem a bejelentett védjegyben.

      (vö. 22., 48. pont)
      2.      Mivel a közösségi védjegyről szóló 207/2009 rendelet 64. cikkének (1) bekezdése alapján a fellebbezési tanács maga jogosult
         arra, hogy eljárjon annak a szervezeti egységnek a hatáskörében, amelyik a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta, a
         Törvényszék a határozat megváltoztatására irányuló hatáskörében a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési
         minták) azon alacsonyabb szervezeti egységeinek hatásköreit gyakorolhatja, amelyek határozatai a fellebbezési tanács előtt
         fellebbezéssel megtámadhatók. Így a Törvényszék ennek keretében elfogadhatja azt a határozatot, amelyet az elbíráló, a felszólalási
         osztály vagy a törlési osztály fogadhatott volna el. Nem fogadhat el ezzel szemben olyan határozatokat, amelyek meghozatala
         nem e szervezeti egységek hatáskörébe tartozik. A Törvényszék ezért nem lajstromozhat egy védjegyet, mivel e lajstromozás
         nem tartozik sem az elbíráló, sem pedig a felszólalási osztály hatáskörébe.

      (vö. 52. pont)
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2011. február 17.(*)

      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az ANN TAYLOR LOFT közösségi szóvédjegy bejelentése – LOFT korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      A T‑385/09. sz. ügyben,
      az Annco, Inc. (székhelye: Wilmington, Delaware [Egyesült Államok], képviseli: G. Triet ügyvéd)

      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: A. Folliard‑Monguiral, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen,
      a másik fél az OHIM fellebbezési tanácsa előtti eljárásban:
      a Freche et fils associés (székhelye: Párizs [Franciaország]),

      az OHIM első fellebbezési tanácsának a Freche et fils associés és az Annco, Inc. közötti felszólalási eljárással kapcsolatban
         hozott 2009. július 1‑jei határozatával (R 1485/2008‑1. sz. ügy) szemben benyújtott keresete tárgyában,

      A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács),
      tagjai: M. E. Martins Ribeiro elnök (előadó), S. Papasavvas és A. Dittrich bírák,
      hivatalvezető: E. Coulon,
      tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2009. október 2‑án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2010. január 11‑én benyújtott válaszbeadványra,
      mivel az írásbeli szakasz befejezéséről való értesítéstől számított egy hónapon belül a felek egyike sem terjesztett elő tárgyalás
         tartása iránti kérelmet, a Törvényszék az előadó bíró jelentése és az eljárási szabályzat 135a. cikke alapján úgy döntött,
         hogy az eljárás szóbeli szakaszának mellőzésével határoz,

      meghozta a következő
      Ítéletet
       A jogvita előzményei
      1        2004. március 16‑án az Annco, Inc. a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet
         (HL L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (helyébe lépett a közösségi védjegyről szóló,
         2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet [HL L 78., 1. o.]) alapján közösségi védjegybejelentést tett a Belső Piaci
         Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

      2        A lajstromoztatni kívánt védjegy az ANN TAYLOR LOFT szómegjelölés volt.

      3        A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított,
         1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 18., 25. és 39. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában tették,
         és az egyes osztályok tekintetében a következő leírásnak felelnek meg:

      –        18. osztály: „Bőr és bőrutánzatok, valamint ezen anyagokból készült termékek; állatbőrök; utazóládák, kofferek és bőröndök;
         esernyők, napernyők és sétapálcák; kézitáskák, erszények, pénztárcák, bőröndök”;

      –        25. osztály: „Ruházat, cipők, fejfedők, női ruhák, szoknyák, kosztümök, farmernadrágok, melegítők, szvetterek, ingek, pólók,
         ujjatlan trikók, bodyk, pulóverek, mellények, kesztyűk, hálóruházat, köntösök, pongyolák, fürdőruhák, blúzok, cipők, nadrágok,
         rövidnadrágok, dzsekik, kabátok, zoknik, hurkolt/kötöttáru, kalapok és sapkák, övek, sálak és alsóneműk”;

      –        35. osztály: „Kiskereskedelmi szolgáltatások; áruk kiskereskedelme világszintű informatikai hálózatok útján; ruhák, cipők,
         kézitáskák, bőrből és bőrutánzatból készült kisebb kiegészítők, ékszerek, tisztálkodószerek, illatszerek és kozmetikumok kiskereskedelme”.

      4        A közösségi védjegybejelentést a Közösségi Védjegyértesítő 2004. december 20‑i, 51/2004. számában hirdették meg.

      5        2005. március 18‑án a Freche et fils associés a 40/94 rendelet 42. cikke (jelenleg a 207/2009 rendelet 41. cikke) alapján
         felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         (jelenleg a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja) értelmében vett összetéveszthetőségére hivatkozva.

      6        A felszólalás a Franciaországban 2001. március 16‑i hatállyal, 2003. augusztus 22‑én 13 089 435. számon lajstromozott LOFT
         szóvédjegy által oltalomban részesített bizonyos árukon, nevezetesen a 18. és 25. osztályba tartozó árukon alapult, és az
         egyes osztályok tekintetében az alábbi leírásnak felelnek meg:

      –        18. osztály: „Bőr és bőrutánzatok; bőrdíszmű áruk bőr és bőrutánzatból (meghatározott áruk tárolására szolgáló tokok, kesztyűk
         és övek kivételével); erszények, pénztárcák nem nemesfémből; kézitáskák; utazótáskák; ládák bőrből vagy műbőrből; utazóládák
         bőrrel (szőrmével) bevonva; szarvasbőr, nem tisztítási célokra; állatbőrök; utazóládák és bőröndök; esernyők, napernyők és
         sétapálcák”;

      –        25. osztály: „Ruházat, alsóruházat, a búvárruházaton kívüli sportruházat, övek, kesztyűk, cipők, fejfedők”.
      7        A felszólalás a védjegybejelentésben szereplő valamennyi áru és szolgáltatás ellen irányult.

      8        2008. augusztus 12‑i határozatával a felszólalási osztály a 18. és a 25. osztályba tartozó áruk tekintetében helyt adott a
         felszólalásnak azzal az indokolással, hogy fennáll az összetévesztés veszélye, a 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében
         pedig elutasította a felszólalást. A felszólalási osztály megállapította a szóban forgó áruk azonosságát, és rámutatott arra,
         hogy az átfogó értékelés keretében a LOFT és az ANN TAYLOR LOFT megjelölések átlagos mértékű hasonlóságot mutatnak amiatt,
         hogy mindkét megjelölésben szerepel a lofttal kapcsolatos fogalom. Az áruk azonosságára, valamit arra tekintettel, hogy a
         „loft” szó megőrzi a lajstromoztatni kért védjegyen belül az önálló megkülönböztető pozícióját, a fogyasztók azt gondolhatják,
         hogy a szóban forgó áruk egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól származnak.

      9        2008. október 10‑én a felperes a 40/94 rendelet 57–62. cikke (jelenleg a 207/2009 rendelet 58–64. cikke) alapján fellebbezést
         nyújtott be a felszólalási osztály határozatával szemben.

      10      2009. július 1‑jei határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az első fellebbezési tanács elutasította a fellebbezést.
         Különösen úgy ítélte meg, hogy egyfelől a bejelentett védjegy és a korábbi védjegy által érintett áruk azonosak, másfelől
         az erőteljes fogalmi hasonlóság fennállása ellenére az ütköző megjelölések az átfogó értékelés keretében csekély mértékben
         hasonlók. A fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy fennáll az összetévesztés veszélye, mivel a közös „loft” kifejezés a
         bejelentett védjegy domináns alkotóeleme és a korábbi védjegy egyetlen eleme. A szóban forgó vásárlóközönség, amely a bőrdíszmű
         és ruházati cikkek átlagos francia vásárlóiból áll, azt gondolhatja, hogy az áruk származása azonos, vagy hogy az ANN TAYLOR
         LOFT a Freche et fils associés új termékskálájának a neve.

       A felek kérelmei
      11      A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:

      –        nyilvánítsa a keresetet megalapozottnak;
      –        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
      –        változtassa meg megtámadott határozatot, és engedélyezze az érintett közösségi védjegy 18. és 25. osztályba tartozó áruk tekintetében,
         valamint ezen túl a 35. osztályba tartozó szolgáltatások tekintetében történő lajstromozását, amely szolgáltatások tekintetében
         a felszólalási osztály helytállóan hagyta helyben a lajstromozást, és ezt nem is vitatja;

      –        az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.
      12      Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:

      –        utasítsa el a keresetet;
      –        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
       A megtámadott határozat hatályon helyezése iránti kérelemről
      13      A felperes két jogalapra hivatkozik, amelyeket egyrészt a 207/2009 rendelet 75. cikke második mondatának, másrészt ugyanezen
         rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapít.

      14      Elsőként a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapot kell megvizsgálni.

      15      A 207/2008 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében a korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a
         megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha „azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók
         összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások
         azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést
         gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.

      16      Ezen túlmenően a 207/2008 rendelet 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának ii. alpontja értelmében korábbi védjegy alatt minden
         olyan, valamely tagállamban lajstromozott védjegy értendő, amelynek bejelentési napja korábbi, mint a közösségi védjegybejelentés
         bejelentési napja.

      17      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint összetéveszthetőséget eredményezhet az, ha a vásárlóközönség azt hiheti, hogy a szóban
         forgó áruk vagy szolgáltatások ugyanattól a vállalkozástól vagy gazdaságilag egymással kapcsolatban álló vállalkozásoktól
         származnak (lásd a Törvényszék T‑325/06. sz., Boston Scientific kontra OHIM – Terumo [CAPIO] ügyben 2008. szeptember 10‑én
         hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 70. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; lásd továbbá analógia
         útján a Bíróság C‑39/97. sz. Canon‑ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑5507. o.] 29. pontját, valamint
         a C‑342/97. sz., Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben 1999. június 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑3819. o.] 17. pontját).

      18      Továbbá nem vitatott, hogy azt, hogy a vásárlóközönség szemszögéből fennáll-e az összetévesztés veszélye, az adott ügy minden
         lényeges elemét figyelembe véve, átfogóan kell vizsgálni (lásd a fenti 17. pontban hivatkozott CAPIO‑ügyben hozott ítélet
         71. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; lásd továbbá analógia útján a Bíróság C‑251/95. sz. SABEL‑ügyben
         1997. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑6191. o.] 22. pontját, a fenti 17. pontban hivatkozott Canon‑ügyben
         hozott ítélet 16. pontját és a fenti 17. pontban hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben hozott ítélet 18. pontját).

      19      Ez az átfogó értékelés bizonyos kölcsönös függőséget tételez fel a figyelembe vett tényezők, különösen a védjegyek és a megjelölt
         áruk vagy szolgáltatások hasonlósága között. Így a megjelölt áruk vagy szolgáltatások kisebb mértékű hasonlóságát ellensúlyozhatja
         a védjegyek közötti hasonlóság magasabb foka, és fordítva (a Bíróság C‑234/06. P. sz., Il Ponte Finanziaria kontra OHIM ügyben
         2007. szeptember 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑7333. o.] 48. pontja, és a Törvényszék T‑6/01. sz., Matratzen Concord
         kontra OHIM – Hukla Germany [MATRATZEN] ügyben 2002. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4335. o.] 25. pontja;
         lásd továbbá analógia útján a fenti 17. pontban hivatkozott Canon‑ügyben hozott ítélet 17. pontját). A tényezők e kölcsönös
         függősége a 207/2009 rendelet nyolcadik preambulumbekezdésében jut kifejezésre, amely szerint a hasonlóság fogalmát az összetéveszthetőséggel
         összefüggésben kell értelmezni, amelynek értékelése számos tényezőtől – különösen a védjegy piaci ismertségétől, attól a képzettársítástól,
         amelyet a használt vagy védjegyként lajstromozott megjelölés előidéz, valamint a védjegy és a megjelölés közötti, valamint
         a velük megjelölt áruk vagy szolgáltatások közötti hasonlóság mértékétől – függ (lásd a fenti 17. pontban hivatkozott CAPIO‑ügyben
         hozott ítélet 72. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      20      Egyébiránt az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésénél az ütköző megjelölések vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságát
         illetően a megjelölések által keltett együttes benyomást kell alapul venni, különösen a megkülönböztető és domináns jegyeik
         figyelembevételével. Ugyanis a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának „a fogyasztók összetéveszthetik” szövegezéséből
         következik, hogy az összetéveszthetőség átfogó értékelésénél meghatározó szerepet játszik, hogy a védjegyet hogyan érzékeli
         a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások átlagos fogyasztója. Márpedig a fogyasztó rendszerint egészében érzékeli a védjegyet,
         és nem vizsgálja annak egyes részeit (lásd a fenti 17. pontban hivatkozott CAPIO‑ügyben hozott ítélet 73. pontját és az ott
         hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, lásd továbbá analógia útján a fenti 18. pontban hivatkozott SABEL‑ügyben hozott ítélet
         23. pontját).

      21      Az összetéveszthetőség ezen átfogó értékelése során az érintett áruk fogyasztóiról általában feltételezni kell, hogy szokásosan
         tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztók. Egyebekben nem szabad arról sem megfeledkezni, hogy az
         átlagos fogyasztónak csak ritkán adódik lehetősége közvetlenül összehasonlítani a különböző védjegyeket, és így a védjegyről
         az emlékezetében megőrzött tökéletlen képre kell hagyatkoznia. Tekintettel kell lenni arra is, hogy az átlagos fogyasztó figyelme
         változó lehet a kérdéses áruk vagy szolgáltatások kategóriájától függően (a Törvényszék T‑104/01. sz., Oberhauser kontra OHIM – Petit
         Liberto [Fifties] ügyben 2002. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4359. o.] 28. pontja, és a T‑186/02. sz., BMI
         Bertollo kontra OHIM – Diesel [DIESELIT] ügyben 2004. június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1887. o.] 38. pontja;
         lásd továbbá analógia útján a fenti 17. pontban hivatkozott Lloyd Schuhfabrik Meyer ügyben hozott ítélet 26. pontját].

      22      A jelen ügyben a korábbi védjegy egy Franciaországban lajstromozott nemzeti védjegy. Következésképpen a fellebbezési tanács
         által a megtámadott határozat 12. pontjában megállapítottaknak megfelelően a vizsgálatot a francia területre kell korlátozni.
         Kétségtelen az is, hogy az érintett vásárlóközönség – ahogyan arra a fellebbezési tanács a megtámadott határozat fent említett
         13. pontjában helyesen rámutatott – a bőrdíszmű és ruházati cikkek francia átlagfogyasztója, amely a népesség igen széles
         körének felel meg. E megállapításokat, amelyeket a felperes nem vitatott, helyben kell hagyni.

      23      A fellebbezési tanácsnak az ütköző megjelölések összetéveszthetőségére vonatkozó értékelését e megfontolások fényében kell
         vizsgálni.

       Az áruk hasonlóságáról
      24      E vonatkozásban elegendő megállapítani, hogy a fellebbezési tanács által a megtámadott határozat 10. pontjában elfoglalt azon
         álláspontot, miszerint a szóban forgó áruk azonosak, és amit végeredményben a felperes sem vitatott, meg kell erősíteni.

       A megjelölések hasonlóságáról
      25      Amint a fenti 20. pontban már megállapította a Törvényszék, az összetéveszthetőség átfogó mérlegelésénél az ütköző megjelölések
         vizuális, hangzásbeli és fogalmi hasonlóságát illetően a megjelölések által keltett együttes benyomást kell alapul venni,
         különösen a megkülönböztető és domináns jegyeik figyelembevételével (lásd továbbá a Bíróság C‑254/09. P. sz., Klein Trademark
         Trust kontra OHIM ügyben 2010. szeptember 2‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 45. pontját és az ott
         hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      26      Szintén az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy két védjegy akkor hasonló, ha az érintett vásárlóközönség nézőpontjából
         legalább részleges azonosság áll fenn közöttük egy vagy több releváns aspektus vonatkozásában, nevezetesen vizuális, hangzásbeli
         és fogalmi szempontból (a fenti 19. pontban hivatkozott MATRATZEN‑ügyben hozott ítélet 30. pontja, a fenti 17. pontban hivatkozott
         CAPIO‑ügyben hozott ítélet 89. pontja, valamint lásd analógia útján a fenti 18. pontban hivatkozott SABEL‑ügyben hozott ítélet
         23. pontját).

      27      A jelen esetben a korábbi védjegyet kizárólag a „loft” szó alkotja, míg a bejelentett védjegy az „ann taylor loft” szóelemből.
         áll

      28      Először is, a fellebbezési tanács megállapította, hogy a szóban forgó megjelölések között vizuális és hangzásbeli hasonlóság
         áll fenn, ez a hasonlóság azonban nem erőteljes, mivel a bejelentett védjegyben a „loft” szó megelőzi a többi alkotóelemet.
         Márpedig, habár a felperes azt állítja, hogy a bejelentett védjegyben szerepelő domináns, „ann taylor” elem folytán a szóban
         forgó megjelölések vizuális és hangzásbeli benyomása nagyon különböző, elismeri „a szóban forgó megjelölések közötti csekély
         mértékű hasonlóságot”. A fellebbezési tanács ezzel kapcsolatos megállapítását ennélfogva meg kell erősíteni.

      29      Másodsorban, a fogalmi hasonlóságot illetően a fellebbezési tanács –megerősítve azt a következtetést, amelyre a felszólalási
         osztály jutott – a megtámadott határozat 18. és 20. pontjában úgy ítélte meg, hogy az ANN TAYLOR LOFT szómegjelölés egy angolszász
         személy teljes nevére hasonlít, amelyben az „ann” szó könnyen azonosítható az utónévvel, a „taylor” az utónév második elemével
         vagy az utónév egyik elemével, és a „loft” a vezetéknévvel. A fellebbezési tanács a Törvényszék T‑212/07. sz., Harman International
         Industries kontra OHIM – Becker (Barbara Becker) ügyben 2008. december 2‑án hozott ítélete (EBHT 2008., II‑3431. o.) alapján
         a megtámadott határozat 19. pontjában hozzáfűzte, hogy a „loft” alkotóelem mint név a bejelentett védjegy domináns eleme.
         A fellebbezési tanács a megtámadott határozat 23. pontjában egyébiránt úgy ítélte meg, hogy a „loft” szó megkülönböztető jellegű,
         mivel Franciaországban idegen szó, amelyet nem szükségszerűen az áruk kereskedelmi származásának általános meghatározásaként
         észlelnek. A „loft” szót inkább jelentés nélküli angol főnévként vagy vezetéknévként észlelik.

      30      A felperes vitatja ezt az elemzést. Véleménye szerint ugyanis a francia vásárlóközönség a szóban forgó két megjelölésben közös
         „loft” szót nem angolszász vezetéknévként fogja fel, mivel ezt a szót a francia nyelvben a privát vagy kereskedelmi célból
         raktárhelyiségből lakássá alakított helyiség megnevezésére használják. Így annak ellenére, hogy mindkét megjelölésben szerepel
         a „loft” szó, az „ann taylor” elem –mivel ez a megkülönböztető és domináns elem az ANN TAYLOR és ANN TAYLOR LOFT védjegyekben –
         határozza meg az egész megjelölést olyannyira, hogy az összes többi alkotóelem elhanyagolhatóvá válik. Ennélfogva semmilyen
         fogalmi hasonlóság nincs a szóban forgó megjelölések között.

      31      Meg kell állapítani, hogy nem erősíthető meg a fellebbezési tanács elemzése, mivel az téves előfeltevésen alapul.

      32      Amint ugyanis a felszólalási osztály a határozatában már megállapította, a „loft” korántsem idegen kifejezés, hanem egy olyan
         szó, amely a francia nyelvben egy bizonyos lakástípust ír le. Habár az ezzel azonos angol szóból származik, a „loft” szó,
         mivel bekerült a francia nyelvbe, teljesen francia szó lett. Ebből következik, hogy mivel a francia nyelvben pontos jelentése
         van, az átlagos francia vásárlóközönség e szó hallatán egy meghatározott lakástípusra asszociál, ha ismeri ezt a jelentést,
         és nem egy külföldi vezetéknévre, amely vezetéknév – amint az OHIM egyébként elismeri – nem túl gyakori az angolszász országokban.
         Nem állítható továbbá joggal, hogy a „loft” szó ritkán használatos a francia nyelvben.

      33      A felperes azon érve, miszerint az „ann taylor” alkotóelem a domináns az összbenyomás szempontjából, mivel az ANN TAYLOR és
         ANN TAYLOR LOFT megjelölés jóhírnévvel rendelkezik a vásárlóközönség körében, azonban már nem fogadható el.

      34      Ezzel kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy a felperes nem nyújtott be bizonyítékot annak igazolására, hogy az ANN TAYLOR
         LOFT vagy az ANN TAYLOR megjelölés ilyen jóhírnévvel bír az érintett vásárlóközönség körében, a bizonyítékok az Egyesült Államokra
         vonatkoznak. E tekintetben, egy internetes oldal nem lehet elegendő e jóhírnév fennállásának bizonyításához. A felperes egyébiránt
         maga is pontosítja, hogy „bizonyos lépéseket tett annak érdekében, hogy kiterjessze a tevékenységét más országokra, köztük
         az Európai Unió országaira”, ami tanúsítja a bejelentett védjegy vagy az ANN TAYLOR megjelölés Európai Unión belüli, és különösen
         franciaországi jóhírnevének hiányát az adott időpontban.

      35      Feltételezve továbbá azt, hogy az „ann taylor” alkotóelem tekinthető az ANN TAYLOR LOFT megjelölés domináns elemének, a fogalmi
         hasonlóság vizsgálata nem végezhető el kizárólag a domináns elem figyelembevételével, mivel az ítélkezési gyakorlat szerint
         a hasonlóság értékelése csak akkor végezhető el kizárólag a domináns elemet alapul véve, ha a védjegy összes többi eleme elhanyagolható
         (a Bíróság C‑498/07. P. sz., Aceites del Sur‑Coosur kontra Koipe és OHMI ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2009.,
         I‑7371. o.] 62. pontja).

      36      Márpedig a bejelentett védjegyben szereplő „loft” szó nem tekinthető elhanyagolhatónak az összbenyomás szempontjából, mivel
         kiegészíti az „ann taylor” elemet, olyan jellegzetességet fűzve hozzá, amely az érintett árukat tekintetbe véve olyan ruházati
         termékcsoporthoz kapcsolódhat, amely megfelel az ezen újszerű lakásstílussal összefüggő, meghatározott életmódnak, vagy bizonyos
         jellegzetességeket vesz át belőle.

      37      Nem vitatható egyébiránt, hogy a bejelentett védjegy által keltett összbenyomásban az „ann taylor” elem nyilvánvalóan jóval
         inkább megkülönböztető jellegű a francia vásárlóközönség számára, mint a „loft” szó, éppen azért, mert ez utóbbi szónak világos
         és egyértelmű jelentése van a francia nyelvben. Az „ann taylor” elem oly módon utal utónevekre, vagy egy utónévre és egy angol
         névre, hogy jobban felkelti a francia vásárlóközönség figyelmét.

      38      A fentiek összességéből következik, hogy összességében, a szóban forgó megjelölések között fennálló nem erőteljes vizuális
         és hangzásbeli hasonlóságra, valamint bizonyos mértékű fogalmi hasonlóságra vonatkozó megállapításokra tekintettel azt a következtetést
         kell levonni, hogy – figyelembe véve azt, hogy az „ann taylor” elem a bejelentett védjegy leginkább megkülönböztető eleme,
         és jobban magára vonja az érintett vásárlóközönség figyelmét – a szóban forgó megjelölések között csekély mértékű az átfogó
         hasonlóság.

       Az összetévesztés veszélyéről
      39      Emlékeztetni kell arra, hogy akkor áll fenn az összetévesztés veszélye, ha a szóban forgó védjegyek hasonlóságának foka és
         az e védjegyekkel megjelölt áruk vagy szolgáltatások hasonlóságának foka összességében kellően magas (a fenti 19. pontban
         hivatkozott MATRATZEN‑ügyben hozott ítélet 45. pontja).

      40      A felperes lényegében arra hivatkozik, hogy mivel az ANN TAYLOR LOFT megjelölés elején az „ann taylor” megkülönböztető és
         domináns elem szerepel, nem áll fenn az összetévesztés veszélye az érintett vásárlóközönség képzetében oly módon, hogy e vásárlóközönség
         azt gondolhatná, hogy a szóban forgó megjelölések egyazon társaság vagy két, egymással gazdasági kapcsolatban álló társaság
         ellenőrzésével kínált, két különböző termékcsoportját jelölik.

      41      A fellebbezési tanács ezzel szemben a megtámadott határozat 19. pontjában úgy ítélte meg, hogy a „loft” szó a bejelentett
         védjegy domináns eleme, ily módon fennáll az összetévesztés veszélye, mivel az áruk azonosak.

      42      Ez utóbbi elemzés nem erősíthető meg.

      43      Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a szóban forgó megjelölések fogalmi hasonlóságának elemzése során tett megállapításokra
         tekintettel nem a „loft” szó a domináns elem a bejelentett védjegyben. Ezenfelül ugyanezen megállapításokból kitűnik, hogy
         az „ann taylor” alkotóelem az, amelyet – mivel az érintett vásárlóközönség számára nem bír jelentéssel – a „loft” szónál inkább
         megkülönböztető jellegűnek kell tekinteni a bejelentett védjegyben, mivel ez utóbbi szó pontos jelentéssel bír az említett
         vásárlóközönség számára.

      44      Ezen túlmenően a szóban forgó megjelölések között csekély mértékű vizuális és hangzásbeli, valamint bizonyos mértékű fogalmi
         hasonlóság áll fenn.

      45      Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy ruházati ágazatban gyakori, hogy ugyanannak a védjegynek a megjelölt árutól
         függően több változata létezik. Ebben az ágazatban az is megszokott ugyanis, hogy ugyanaz a ruhagyártó vállalkozás származtatott
         védjegyeket használ, azaz az elsődleges védjegyből származtatott megjelöléseket, amelyeknek közös a domináns elemük az eredeti
         védjeggyel, de amelyek különböző termékcsoportokat jelölnek a ruházati cikkek területén (lásd a Törvényszék T‑117/03.–T‑119/03.
         és T‑171/03. sz., New Look kontra OHIM – Naulover [NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE és NLCollection] ügyben 2004. október 6‑án hozott
         ítéletének [EBHT 2006., II‑3471. o] 51. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      46      Először is az áruk jellegére és forgalmazásuk módjára, majd pedig a ruházati cikkek védjeggyel való megjelölésével kapcsolatos
         szokásokra, végül pedig az érintett vásárlóközönség elvárásaira és szokásaira tekintettel úgy kell tekinteni, hogy ez utóbbi
         vásárlóközönség a szóban forgó két megjelöléssel való találkozásakor nem állít fel kapcsolatot ezek között, mivel a bejelentett
         védjegy leginkább megkülönböztető eleme nem egyezik meg a korábbi védjegy egyetlen elemével, és megszokott az, hogy valamely
         „cégvédjegy” egy második termékcsoportra jellemző alkotóelem hozzáfűzésével módosítja a saját védjegyét.

      47      Amint a felperes helytállóan mutatott rá, az érintett vásárlóközönség ugyanis hozzá van szokva ahhoz, hogy ugyanaz a gyártó
         különböző termékcsoportokat forgalmaz, amely a tervező és/vagy az érintett divatház nevét viseli a termékcsoport jellemzői
         (sportos, elegáns, lezser stb.) alapján meghatározott neve előtt.

      48      A jelen esetben a szóban forgó megjelölések által keltett összbenyomást tekintetbe véve a hasonlóságukat csekély mértékűnek
         minősítették. A szóban forgó áruk azonossága ellenére meg kell állapítani, hogy a szóban forgó megjelölések közötti csekély
         mértékű hasonlóság fennállására tekintettel az érintett vásárlóközönség, amely hozzá van szokva ahhoz, hogy egy ruhagyártó
         vállalkozás származtatott, az elsődleges védjegyből származtatott védjegyeket használ, nem állíthat fel kapcsolatot az ANN
         TAYLOR LOFT és a LOFT megjelölések között, mivel a korábbi védjegy nem tartalmazza az „ann taylor” elemet, amely – amint a
         fenti 37. pontban megállapításra került (lásd továbbá a fenti 43. pontot) – a leginkább megkülönböztető alkotóelem a bejelentett
         védjegyben.

      49      Mindenesetre feltételezve akár azt, hogy a „loft” alkotóelem megőrizte a bejelentett védjegyen belüli önálló megkülönböztető
         pozícióját, automatikusan mégsem vonható le az a következtetés az említett védjegyen belüli önálló megkülönböztető pozícióból,
         hogy a szóban forgó megjelölések között fennáll az összetévesztés veszélye.

      50      Az összetévesztés veszélye ugyanis nem határozható meg elvontan, hanem olyan átfogó elemzés keretében kell megállapítani,
         amely többek között figyelembe veszi az adott eset valamennyi releváns tényezőjét (a fenti 18. pontban hivatkozott SABEL‑ügyben
         hozott ítélet 22. pontja, lásd továbbá a Bíróság C‑120/04. sz. Medion‑ügyben 2005. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2005.,
         I‑8551. o.] 37. pontját), nevezetesen a szóban forgó áruk és szolgáltatások jellegét, a forgalmazás módjait, a vásárlóközönség
         alacsonyabb vagy magasabb fokú figyelmét, valamint az említett vásárlóközönség szokásait az érintett területen. Márpedig a
         jelen esetre jellemző, a fenti 45–48. pontban szereplő releváns tényezők vizsgálata első látásra nem teszi nyilvánvalóvá,
         hogy a szóban forgó megjelölések között fennáll az összetévesztés veszélye.

      51      A fentiek összességéből következik, hogy helyt kell adni az első jogalapnak, és anélkül, hogy szükséges lenne a második, a
         meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított jogalap vizsgálatára, hatályon kívül kell helyezni a megtámadott határozatot.

       A megtámadott határozat megváltoztatása iránti kérelemről
      52      A harmadik kereseti kérelmet illetően, amellyel a felperes lényegében a megtámadott határozat megváltoztatását kéri a Törvényszéktől
         oly módon, hogy az lajstromozza a bejelentett védjegyet, emlékeztetni kell arra, hogy míg a 207/2009 rendelet 64. cikkének
         (1) bekezdése alapján a fellebbezési tanács maga jogosult arra, hogy eljárjon annak az OHIM azon szervezeti egységének a hatáskörében,
         amelyik a fellebbezéssel megtámadott határozatot hozta, a Törvényszék a határozat megváltoztatására irányuló hatáskörében
         azon alacsonyabb szervezeti egységek hatásköreit gyakorolhatja, amelyek határozatai a fellebbezési tanács előtt fellebbezéssel
         megtámadhatók. Így a Törvényszék ennek keretében elfogadhatja azt a határozatot, amelyet az elbíráló, a felszólalási osztály
         vagy a törlési osztály fogadhatott volna el. Nem fogadhat el ezzel szemben olyan határozatokat, amelyek meghozatala nem e
         szervezeti egységek hatáskörébe tartozik. A Törvényszék ezért nem lajstromozhat egy védjegyet, mivel e lajstromozás nem tartozik
         sem az elbíráló, sem pedig a felszólalási osztály hatáskörébe (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑285/08. sz., Securvita
         kontra OHIM [Natur‑Aktien‑Index], T‑285/08, ügyben 2009. június 30‑án hozott végzésének [EBHT 2009., II‑2171. o.] 16–23. pontját).

      53      Ennélfogva a harmadik kereseti kérelmet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

       A költségekről
      54      Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
         pernyertes fél ezt kérte. Mivel az OHIM pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően viseli az utóbbi részéről felmerült
         költségeket.

      A fenti indokok alapján
      A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Törvényszék hatályon kívül helyezi a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) első
            fellebbezési tanácsának 2009. július 1‑jei határozatát (R 1485/2008‑1. sz. ügy).
      2)      A kereset ezt meghaladó részében elfogadhatatlan.
      3)      A Törvényszék az OHIM‑ot kötelezi a költségek viselésére.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Dittrich

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2011. február 17‑i nyilvános ülésen.
      Aláírások
      *  Az eljárás nyelve: angol.


A Bíróság 1972. július 14-i ítélete. # Cassella Farbwerke Mainkur AG kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 55-69. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (hetedik tanács) 2008. október 15-i ítélete. # Gerasimos Potamianos kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat. # T-160/04. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hetedik tanács)
      2008. október 15.
      T‑160/04. sz. ügy
      Gerasimos Potamianos
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Ideiglenes alkalmazott – Határozott idejű szerződés meghosszabbításának elmaradása”
      Tárgy: A munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság azon határozatának megsemmisítése iránti kereset, amelyben a felperes ideiglenes
         alkalmazotti szerződését nem hosszabbította meg.

      Határozat: Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja. Gerasimos Potamianos és a Bizottság maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Kereset – Előzetes közigazgatási panasz – Határidők – Kiindulópont
      (Személyzeti szabályzat, 90. cikk, (1) bekezdés)
      2.      Tisztviselők – Ideiglenes alkalmazottak – Felvétel – Határozott idejű szerződés meghosszabbítása – Az adminisztráció mérlegelési
            jogköre
      (Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 8. cikk és 47. cikk, első bekezdés)
      1.      Bár kétségtelen, hogy a szerződés általában az aláírásától kezdve fejti ki hatásait, és így a panasznak a személyzeti szabályzat
         90. cikkének (1) bekezdésében előírt módon történő benyújtására nyitva álló határidő kezdetét a szerződés aláírásának napjától
         kell számítani, az ideiglenes alkalmazott szerződését meg nem hosszabbító határozat a szóban forgó szerződéstől különböző
         határozatot jelent, és ez alapján a személyzeti szabályzatban meghatározott határidőn belül ellene panasz, sőt kereset is
         előterjeszthető.

      (lásd a 21. pontot)
      Hivatkozás: az Elsőfokú Bíróság T‑137/99. és T‑18/00. sz., Martinez Paramo és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
         2002. július 11‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2002., I‑A‑119. o. és II‑639. o.) 56. pontja.

      2.      Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 8. cikke ugyan biztosítja az ideiglenes alkalmazott szerződése meghosszabbításának
         lehetőségét, nem jogról, hanem a hatáskörel rendelkező hatóság mérlegelési körébe tartozó egyszerű lehetőségről van szó. A
         Közösségek intézményei ugyanis széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkeznek abban a tekintetben, hogy saját szervezeti egységeiket
         speciális feladataiknak megfelelően alakítják ki, valamint a rendelkezésükre álló személyi állományt ennek megfelelően osztják
         be, azzal a feltétellel, hogy a beosztás a szolgálati érdeknek a tiszteletben tartásával történik.

      (lásd a 30. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 176/82. sz., Nebe kontra Bizottság ügyben 1983. július 14‑én hozott ítéletének (EBHT 1983., 2475. o.)
         18. pontja; a Bíróság 69/83. sz., Lux kontra Számvevőszék ügyben 1984. június 21‑én hozott ítéletének (EBHT 1984., 2447. o.)
         17. pontja.


title: A Közszolgálati Törvényszék (első tanács) 2009. április 28-i ítélete. # Luc Verheyden kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Közszolgálat - Tisztviselők - Elfogadhatóság. # F-72/06. sz. ügy

text:
      A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE
      (első tanács)
      2009. április 28.
      F‑72/06. sz. ügy
      Luc Verheyden
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Közszolgálat – Tisztviselők – Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) belső vizsgálata – Az Európai Csaláselleni Hivatal információk nemzeti igazságügyi hatóságok részére való továbbításáról szóló határozata – Elfogadhatóság”
      Tárgy: Az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben L. Verheyden többek között azt kéri, hogy a Közszolgálati
         Törvényszék semmisítse meg az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által hozott, az olasz igazságügyi hatóságok részére rá
         vonatkozó információk továbbításáról szóló határozatot, valamint kötelezze a Bizottságot arra, hogy fizessen neki kártérítést.

      Határozat: A Közszolgálati Törvényszék a keresetet elutasítja. A felek maguk viselik saját költségeiket.

      Összefoglaló
      1.      Tisztviselők – Kereset – Sérelmet okozó aktus – Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) azon határozata, amelyben információkat
            továbbít a nemzeti igazságügyi hatóságoknak – Bennfoglaltság
      (Személyzeti szabályzat, 90a. cikk; 1073/1999 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 10. cikk, (2) bekezdés)
      2.      Tisztviselők – Kereset – Az Európai Csalásellenei Hivatal (OLAF) ellen indított kereset
      (Személyzeti szabályzat, 90. cikk, (1) bekezdés, és 90a. cikk)
      3.      Tisztviselők – Kereset – Előzetes közigazgatási eljárás
      (Személyzeti szabályzat, 90. cikk)
      1.      Azok a határozatok, amelyekben az Európai Csaláselleni Hivatal az általa lefolytatott vizsgálatokról szóló 1073/1999/EK rendelet
         10. cikkének (2) bekezdése alapján információkat továbbít a nemzeti igazságügyi hatóságoknak – tekintettel a belőlük esetlegesen
         fakadó következményekre, és figyelembe véve, hogy a személyzeti szabályzatban említett személyek részére hatékony bírói jogvédelmet
         kell biztosítani – a személyzeti szabályzat 90a. cikke értelmében vett, sérelmet okozó aktusnak minősülnek.

      (lásd a 38. pontot)
      Hivatkozás:
      a Közszolgálati Törvényszék F‑5/05. és F‑7/05. sz., Violetti és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. április
         28‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2009., I‑A‑1‑0000. o. és II‑A‑1‑0000. o.) 69–97. pontja.

      2.      A jogorvoslati lehetőségeknek a személyzeti szabályzat 90a. cikke által létrehozott rendszerében az OLAF‑nak betudható károk
         megtérítése iránti kártérítési kereset csak akkor fogadható el, ha arra a személyzeti szabályzat rendelkezéseinek megfelelő,
         pert megelőző eljárást követően kerül sor. Ez az eljárás eltérő lehet attól függően, hogy a kárt, melynek megtérítésére a
         kereset irányul, a személyzeti szabályzat 90a. cikke szerint sérelmet okozó aktus vagy az OLAF határozati jelleget nélkülöző
         magatartása okozta. Az első esetben az érdekelt feladata, hogy a megszabott határidőn belül az OLAF igazgatójához forduljon
         a szóban forgó aktus elleni panaszával. A második esetben azonban a közigazgatási eljárásnak a személyzeti szabályzat 90. cikkének
         (1) bekezdése szerinti kártérítési kérelemmel kell kezdődnie, és ezt követheti adott esetben a kérelmet elutasító határozattal
         szembeni panasz benyújtása. Mindazonáltal, amennyiben a megsemmisítés iránti kereset és a kártérítési kereset között közvetlen
         kapcsolat áll fenn, az utóbbi – mint a megsemmisítés iránti kereset járulékos követelése – elfogadható, és nem szükséges,
         hogy azt akár a kinevezésre jogosult hatóságot az állítólag elszenvedett kár jóvátételére felszólító kérelem, akár a kérelem
         hallgatólagos vagy kifejezett elutasítása megalapozottságát vitató panasz előzze meg.

      (lásd az 53. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑500/93. sz., Y kontra Bíróság ügyben 1996. június 28‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑335. o.
         és II‑977. o.) 64. és 66. pontja.

      3.      A személyzeti szabályzat 90. cikkében előírt határidőknek az adminisztráció általi be nem tartása megalapozhatja az illető
         intézménynek az érintetteknek esetleg okozott kárért való felelősségét, feltéve azonban, hogy az utóbbiak az állítólagos kár
         megtérítése érdekében eleget tettek a pert megelőző eljárás két szakaszára, nevezetesen a kérelemre és az azt követő panaszra
         vonatkozó követelménynek.

      (lásd a 60. pontot)
      Hivatkozás:
      az Elsőfokú Bíróság T‑267/03. sz., Roccato kontra Bizottság ügyben 2005. január 26‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑1. o.
         és II‑1. o.) 84. pontja.


A Bíróság 1980. július 10-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága. # Tengeri halászat. # 32/79. sz. ügy


A Bíróság 1981. február 17-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # # 133/80. sz. ügy


A Bíróság 1969. február 13-i ítélete. # Walt Wilhelm és társai kontra Bundeskartellamt. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Kammergericht Berlin - Németország. # 14-68. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (nyolcadik tanács) 2008. március 12-i ítélete. # Suez kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - A GARUM közösségi szóvédjegy bejelentése - Feltétlen kizáró ok - Érintett vásárlóközönség - A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-128/07. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (nyolcadik tanács) 2008. március 12‑i ítélete – Suez kontra OHIM (Delivering the essentials of life)
      (T‑128/07. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – A »Delivering the essentials of life« közösségi szóvédjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – A megkülönböztető képesség hiánya – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Megkülönböztetésre nem alkalmas védjegyek (40/94 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö  27–29. pont)
      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsának a „Delivering the essentials of life” védjegy közösségi védjegyként való lajstromozására
                  vonatkozó, 2007. február 2‑i határozata (R 811/2006‑1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Suez

               Az érintett közösségi védjegy:

               „Delivering the essentials of life” szóvédjegy az 1., 9., 11., 16. és 35–42. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében
                  – 4102497. sz. védjegybejelentés

               Az elbíráló határozata:

               Az elbíráló a lajstromozást megtagadta.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a Suezt kötelezi a költségek viselésére.


title: A Bíróság (nagytanács) 2005. július 14-i ítélete.#P. Charles és T. S. Charles-Tijmens kontra Staatssecretaris van Financiën.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad der Nederlanden - Hollandia.#Hatodik HÉA-irányelv - Az előzetesen felszámított adó levonása - Részben a vállalkozás, részben az adóalany saját szükségletei kielégítésének céljára használt ingatlan.#C-434/03. sz. ügy.

text:
      C‑434/03. sz. ügy
      P. Charles és T. S. Charles-Tijmens
      kontra
      Staatssecretaris van Financiën
      (a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA-irányelv – Az előzetesen felszámított adó levonása – Részben a vállalkozás, részben az adóalany saját szükségletei kielégítésének céljára használt ingatlan”
      F. G. Jacobs főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2005. január 20.
      A Bíróság ítélete (nagytanács), 2005. július 14.
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések — Jogszabályok harmonizálása — Forgalmi adó — Közös hozzáadottértékadó-rendszer — Az előzetesen felszámított
            adó levonása — Részben a vállalkozás, részben az adóalany saját szükségletei kielégítésének céljára használt tárgyi eszköz
            — A hatodik irányelv elfogadása előtt hatályban lévő  szabályozás, amely kizárja a termék teljes egészében a vállalkozás tárgyi
            eszközeinek körébe történő vonását és a beszerzésével kapcsolatosan megfizetett adó teljes levonásának jogát — Megengedhetetlenség
      (67/228 tanácsi irányelv, 11. cikk, valamint 77/388 tanácsi irányelv, 6. cikk, (2) bekezdés és 17. cikk, (2) és (6) bekezdés)
      A 95/7 irányelv által módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 (hatodik)
         irányelv 17. cikkének (2) és (6) bekezdését, valamint 6. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal összeegyeztethetetlen
         a fenti irányelv hatályba lépése előtt elfogadott nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy az adóalany mind vállalkozási,
         mind vállalkozásidegen célra használt termékeket teljes egészében a vállalkozás tárgyi eszközeinek körébe vonja, és adott
         esetben közvetlenül és teljes mértékben levonja az ilyen termék beszerzésével kapcsolatosan előzetes felszámított adót.

      Jóllehet a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdése valóban lehetővé teszi azt, hogy a tagállamok fenntartsanak olyan nemzeti
         rendelkezéseket, amelyek már a hatodik irányelv hatályba lépése előtt hatályban voltak, azonban ez a rendelkezés feltételezi,
         hogy a hatodik irányelvet időben megelőző második (67/228) irányelv alapján jogszerűek voltak azok a kizárások, amelyeket
         valamely tagállam ez alapján fenntart. Ebben a tekintetben a második irányelv 11. cikke, amely kimondta, hogy a tagállamok
         kizárhatnak a levonásból „bizonyos termékeket és szolgáltatásokat, különösen azokat, amelyeket az adóalany vagy alkalmazottai
         részben vagy kizárólag saját szükségleteik kielégítésére használhatnak fel,” nem biztosított korlátlan mérlegelési jogkört,
         amely alapján a tagállamok bármilyen terméket és szolgáltatást kizárhattak volna a levonási jog rendszeréből, és különösen
         azt nem tette lehetővé, hogy minden terméket kizárjanak a rendszerből olyan mértékig, amennyiben azt az adóalany saját szükségletei
         kielégítésére használja.

      (vö. 31–34., 36. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2005. július 14.(*)

      „Hatodik HÉA-irányelv – Az előzetesen felszámított adó levonása – Részben a vállalkozás céljaira, részben saját célra használt ingatlan”
      A C‑434/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia)
         a Bírósághoz 2003. október 13‑án érkezett, 2003. október 10‑i határozatával terjesztett elő az előtt

      P. Charles,

      T. S. Charles-Tijmens
      és
      a Staatssecretaris van Financiën
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts és A. Borg Barthet tanácselnökök,
         S. von Bahr (előadó), J. N. Cunha Rodrigues, J. Makarczyk, P. Kūris, Juhász E. és G. Arestis bírák,

      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. november 16‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –       P. Charles és T. S. Charles-Tijmens képviseletében E. H. van den Elsen adviseur és G. Volkerink belastingsadviseur,
      –       a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és C. ten Dam, meghatalmazotti minőségben,
      –       a német kormány képviseletében A. Tiemann, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében L. Ström van Lier és A. Weimar, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. január 20‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102, 18. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 274. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145, 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.) (a továbbiakban: hatodik irányelv) 6. cikke (2) bekezdésének,
         valamint 17. cikke (1), (2) és (6) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

      2       A kérelem a P. Charles és T. S. Charles-Tijmens, valamint a Staatssecretaris van Financiën között folyamatban lévő eljárásban
         került előterjesztésre, amelynek tárgya az, hogy ez utóbbi elutasította a felpereseknek a 87,5%‑ban bérbeadásra és 12,5%‑ban
         magáncélra használt nyaralójuk megszerzésével kapcsolatban fizetett hozáadottérték-adó (a továbbiakban: HÉA) teljes összegére
         vonatkozó visszaigénylési kérelemét.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3       A hatodik irányelv 6. cikkének (2) bekezdése alapján:
      „Ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősül a következő:
      a)      a vállalkozás eszközeinek felhasználása az adóalany saját, illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában
         vállalkozásidegen célokra, amennyiben az ilyen eszközök az előzetesen felszámított hozzáadottérték-adó teljes vagy részleges
         levonására jogosítanak;

      b)      az adóalany által ingyenesen végzett szolgáltatásnyújtás saját, illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában
         vállalkozásidegen célokra.

      A tagállamok eltérhetnek az e bekezdésben foglaltaktól, amennyiben ezen eltérések nem eredményezik a verseny torzulását.”
      4       A hatodik irányelv 17. cikkének (2) és (6) bekezdése kimondja:
      „(2)      Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő
         adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték-adó, amelyet részére egy másik adóalany
         szállított vagy fog szállítani, illetve teljesített vagy teljesíteni fog;

      […].
      (6)      A Tanács a Bizottság javaslatára az ezen irányelv hatálybalépésétől számított négyéves időtartamon belül egyhangúlag megállapítja,
         hogy milyen kiadás esetén nem keletkezhet a hozzáadottérték-adó levonásának joga. Az üzleti tevékenységhez szorosan nem kapcsolódó
         kiadás esetén, mint a luxuskiadások, szórakozási célú kiadások és reprezentációs költségek az adólevonást semmilyen körülmények
         között nem lehet alkalmazni.

      A fent említett rendelkezések hatálybalépéséig a tagállamok fenntarthatnak minden olyan kizárást, amely az ezen irányelv hatálybalépése
         idején fennálló nemzeti jogszabályban szerepel.”

       A nemzeti szabályozás
      5       A forgalmi adóról szóló, 1968. évi törvény (Wet op de Omzetbelasting, 1968, a továbbiakban: HÉA-törvény) 2. cikke kimondja:
      „Az általa teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás után fizetendő adóból a vállalkozás levonhatja az általa beszerzett
         termékek és szolgáltatások, a Közösségen belüli termékbeszerzések, valamint az ő részére szánt termékimport vonatkozásában
         rá áthárított adót.”

      6       Az adólevonási jogot a HÉA-törvény 15. cikke pontosítja az alábbiak szerint:
      „(1)      A vállalkozás által a 2. cikk értelmében levonható adó:
      a)      azon adó, amelyet más vállalkozás szabályszerűen kiállított számla útján, a részére teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás
         vonatkozásában a vonatkozó levonási időszakban rá áthárított;

      […]
      feltéve, hogy a vállalkozás a termékeket és szolgáltatásokat üzleti tevékenysége céljára használja fel […].
      […]
      (4)      Az adólevonási jog keletkezésének időpontja a termékek és szolgáltatások felhasználásának megfelelően az, amikor az adóval
         kapcsolatos számlát kibocsátották, vagy amikor az adó felszámíthatóvá vált. Amennyiben úgy tűnik, hogy a termékek vagy szolgáltatások
         felhasználásának időpontjában a vállalkozás eltérő mértékben él a levonási joggal, mint amely a használat alapján megilletné,
         a különbség ettől az időponttól kezdődően felszámíthatóvá válik. A felszámított adót a [HÉA-törvény] 14. cikke szerint kell
         megfizetni.

      Kérelemre vissza kell téríteni az adó azon részét, amely levonható lett volna, de a levonással nem éltek.
      […]”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      7       Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint, 1997 márciusában P. Charles és T. S. Charles-Tijmens közösen nyaralót
         vásárolt Hollandiában. A nyaralót egyrészt bérbeadás céljára, másrészt saját szükségleteik kielégítésére szánták, és így is
         használták a kérdéses időszakban, vagyis 1997. április 1-jétől június 30‑ig: 87,5%‑ban bérbeadás céljára, 12,5%‑ban magáncélra.

      8       A Hoge Raad der Nederlanden megjegyzi, hogy a bérbeadás miatt P. Charles és T. S. Charles-Tijmens a hatodik irányelv értelmében
         adóalanynak, a HÉA-törvény értelmében pedig vállalkozásnak minősülnek. A bérbeadás nem esik a hatodik irányelv 13. cikke B. része
         b) pontjának 1. alpontja szerinti, Hollandiában alkalmazott HÉA-mentesség alá, mivel a nyaralót rövid időszakokra adják ki,
         és a bérbeadásra „nyaralási vállalkozás” keretében kerül sor.

      9       Az 1997. év második negyedévére vonatkozó HÉA-bevallásukban P. Charles és T. S. Charles-Tijmens levonták a nyaralóval kapcsolatban
         előzetesen felszámított adó 87,5%‑át. Következésképpen ezen aránynak megfelelő összegű visszatérítést kértek a kérelem elbírálására
         hatáskörrel rendelkező adóellenőrtől (a továbbiakban: adóellenőr).

      10     Ez utóbbi 1997. október 1‑i határozatával megadta P. Charlestól és T. S. Charles-Tijmenstől a kérelmezett visszatérítést.
         A házaspár, azt gondolván, hogy az előzetesen felszámított HÉA 100%‑a levonásba helyezhető, további, a nyaraló magáncélú használatának
         – azaz a 12,5%‑nak – megfelelő összeg visszatérítését is kérte.

      11     Az adóellenőr a kifogást elfogadhatatlannak találta, így P. Charles és T. S. Charles-Tijmens keresetet nyújtott be a Gerechtshof
         te’s‑Hertogenbosch-hoz. E bíróság az elfogadhatatlanságra vonatkozó határozatot megsemmisítette, de érdemben megerősítette
         az adóellenőr határozatát, megállapítva, hogy mivel a nyaralót a teljes használati időre vetítve 12,5%‑ban magáncélra használták,
         az érdekeltek nem voltak jogosultak a nyaralóval kapcsolatban megfizetett HÉA teljes összegének levonására.

      12     A Gerechtshof te’s‑Hertogenbosch ítélete ellen P. Charles és T. S. Charles-Tijmens fellebbezést nyújtott be a Hoge Raad der
         Nederlandenhez. Fellebbezésük alátámasztására előadják, hogy a hatodik irányelv 6. cikkének (2) bekezdése alapján a nyaraló
         saját szükségleteik kielégítésére történő használata adóköteles szolgáltatás, mivel ez utóbbi teljes egészét az üzleti javak
         körébe vonták, és így a fenti irányelv 17. cikkének (2) bekezdése alapján az előzetesen felszámított adó teljes összege levonható.
         (lásd különösen a C‑291/92. sz. Armbrecht-ügyben 1995. október 4‑én hozott ítéletet [EBHT 1995., I‑2775. o.], valamint a C‑415/98. sz.
         Bakcsi-ügyben 2001. március 8‑án hozott ítéletet [EBHT 2001., I‑1831. o.]).

      13     P. Charles és T. S. Charles-Tijmens megjegyzi továbbá, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdése nem befolyásolja
         a fenti értelmezést, mivel a hatodik irányelv hatálybalépésekor a holland jog nem tartalmazott a kérdéses rendelkezésben hivatkozott
         levonás alóli kizárást, kivéve a személyszállításra szánt gépjárművek esetét.

      14     A Hoge Raad megjegyzi, hogy az alapeljárás tárgyához hasonló, vegyes használatra szánt termékekre és szolgáltatásokra vonatkozó
         szabályozást 1969-ben vezették be Hollandiában, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról –
         a közös hozzáadottértékadó-rendszer struktúrájáról és alkalmazási módjairól szóló, 1967. április 11‑i 67/228/EGK második tanácsi
         irányelv (HL 71, 1967.04.14., 1303. o., a továbbiakban: második irányelv) 11. cikkének (1) bekezdése alapján.

      15     E szabályok a hatodik irányelvtől eltérő, hol kedvezőbb, hol kedvezőtlenebb következménnyel járnak az adóalanyra nézve. Ez
         az irányelv lényegében azonnali és teljes levonáshoz való jogot ruházott az adóalanyra, és a saját szükségletek kielégítésére
         irányuló használat miatti módosítást csak akkor kellett alkalmazni, amikor e használatra ténylegesen sor került. Ezzel ellentétben
         a HÉA‑törvény által kialakított rendszerben azonnal, de legalábbis az első évben meg kell határozni, hogy a jővőben milyen
         mértékű lesz a saját szükségletek kielégítésére irányuló felhasználás.

      16     A Hoge Raad der Nederlanden ebben a tekintetben rámutat arra, hogy a HÉA-törvény 15. cikkének (6) bekezdésén alapuló, a forgalmi
         adóról szóló törvény 1968. évi végrehajtási rendelete (Uitvoeringsbeschikking omzetbelasting 1968., Stcrt. 1968., 169. sz.)
         12. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy a pénzügyi év utolsó adóbevallási időszakára vonatkozó adóbevallásban a levonásba
         helyezett adót újra kell számítani a teljes pénzügyi év adatai alapján. Ezt követően nincs lehetőség a levont összeg újraszámolására
         vagy módosítására.

      17     A fenti körülmények alapján a Hoge Raad der Nederlanden felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az
         alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:

      „Összeegyeztethető‑e a hatodik irányelvvel és különösen az irányelv 17. cikke (1), (2) és (6) bekezdésével, valamint 6. cikke
         (2) bekezdésével az […] olyan szabályozás, amely a hatodik irányelv elfogadása előtt hatályban volt, és amely:

      –       nem teszi lehetővé, hogy olyan termékeket és szolgáltatásokat, amelyeket az ezeket beszerző vállalkozás egyrészt a vállalkozás
         céljára, másrészt vállalkozásidegen (és különösen saját szükségletek kielégítésére irányuló) célra használ, a vállalkozás
         teljes egészében a vállalkozás tárgyi eszközeinek körébe vonja, vagy azokat ekképpen kezelje;

      –       és ebből következően nem teszi lehetővé az ilyen termék vagy szolgáltatás beszerzésével kapcsolatosan előzetesen felszámított
         adó közvetlen és teljes levonását; és

      –       amely nem rendelkezik a HÉA-nak a hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti felszámolásáról.”
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      18     Az előterjesztő bíróság a fenti kérdéssel lényegében arra keres választ, hogy a hatodik irányelv 17. cikke (1), (2) és (6) bekezdését,
         valamint 6. cikke (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló,
         a fenti irányelv hatályba lépése előtt elfogadott nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé azt, hogy az adóalany az egyrészt
         vállalkozási, másrészt vállalkozásidegen célra használt vagyont teljes egészében a vállalkozás tárgyi eszközeinek körébe vonja,
         és amely ilyen esetben nem teszi lehetővé a fenti termékbeszerzéshez kapcsolódó HÉA azonnali és teljes levonását, valamint
         nem írja elő, hogy az ilyen termékek vállalkozásidegen célú használata ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak minősül.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      19     P. Charles és T. S. Charles-Tijmens álláspontja szerint az alapeljárásban szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás ellentétes
         a Bíróságnak a HÉA-ra vonatkozó ítélkezési gyakorlatával, és különösen a C‑269/00. sz. Seeling-ügyben 2003. május 8‑án hozott
         ítélettel (EBHT 2003., I‑4101. o.).

      20     A holland és a német kormány előadja, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára,
         hogy a HÉA-val kapcsolatos levonási jogból kizárják a tárgyi eszközöket vagy az ilyennek tekintett termékeket és szolgáltatásokat,
         amennyiben az adóalany ezeket az adóköteles tevékenységén kívüli célra, és különösen saját szükségleteinek kielégítésére használja,
         amennyiben a tagállam – élve a fenti irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében biztosított eltérési lehetőséggel – a fenti használatot
         nem tekinti adóköteles ügyletnek.

      21     Arra az esetre, ha a Bíróság arra az álláspontra jutna, hogy a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdése és 6. cikkének
         (2) bekezdése nem teszi lehetővé az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben a HÉA levonásának kizárását, a holland
         kormány előadja, hogy a 17. cikk (6) bekezdése megengedi az irányelv hatálybalépésének idején fennálló olyan nemzeti szabályozás
         fenntartását, amely a tárgyi eszközöket vagy az ilyennek tekintett termékeket és szolgáltatásokat kizárja a levonási jogból,
         amennyiben az adóalany ezeket az üzleti tevékenységén kívüli célra, és különösen saját szükségleteinek kielégítésére használja.

      22     A Bizottság álláspontja szerint összeegyeztethető a hatodik irányelvvel az olyan szabályozás, amely az irányelv 6. cikkének
         (2) bekezdésében biztosított eltérési lehetőségnek megfelelően nem vet ki adót a tárgyi eszközök vagy az ilyennek tekintett
         termékek és szolgáltatások saját szükségletek kielégítésére történő használatával kapcsolatban, és következésképpen semmilyen
         levonást nem engedélyez az ilyen termékek és szolgáltatások tekintetében.

       A Bíróság válasza
      23     Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján amennyiben tárgyi eszközöket mind vállalkozási,
         mind vállalkozásidegen célra használnak, az adóalany a HÉA vonatkozásában választhat, hogy ezt az eszközt teljes egészében
         vállalkozása vagyonának körébe vonja, vagy teljes egészében magántulajdona körében tartja, és ezzel teljesen kizárja a HÉA
         rendszeréből, vagy csak a tényleges szakmai használattal érintett hányadot viszi be a vállalkozásába (lásd az Armbrecht-ügyben
         hozott, fent hivatkozott ítélet 20. pontját, a Bakcsi-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 25. és 26. pontját, a Seeling-ügyben
         hozott, fent hivatkozott ítélet 40. pontját, valamint a C‑25/03. sz. HE-ügyben 2005. április 21‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
         I‑3123. o.] 46. pontját).

      24     Ha az adóalany úgy dönt, hogy a részben adóköteles üzleti tevékenység céljára, részben magáncélra használt eszközt a vállalkozás
         vagyona körébe vont eszköznek tekinti, jogosult teljes mértékben és azonnal levonni az eszköz beszerzése után előzetesen felszámított
         adót (lásd különösen a C‑97/90. sz. Lennartz-ügyben 1991. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑3795. o.] 26. pontját,
         valamint a Bakcsi-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 25. pontját és a Seeling-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 41. pontját).

      25     A hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a) pontja alapján amennyiben a vállalkozás vagyonának körébe
         vont tárgyi eszköz után lehetőség van az áthárított HÉA teljes vagy részleges levonására, a tárgyi eszköznek az adóalany saját,
         illetve alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általában vállalkozásidegen célokra történő felhasználása ellenérték
         fejében nyújtott szolgáltatásnak minősül. Az ilyen, a fenti irányelv 17. cikkének (2) bekezdése szerinti adóköteles ügyletnek
         minősülő felhasználás esetén a 11. cikk A. része (1) bekezdésének c) pontja szerint az adó alapja az adóalanynak a szolgáltatás
         teljesítése érdekében felmerült költsége (lásd a Lennartz-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 26. pontját, a Bakcsi-ügyben
         hozott, fent hivatkozott ítélet 30. pontját és a Seeling-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 42. pontját).

      26     A hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének második albekezdése vonatkozásában meg kell jegyezni, hogy a harmonizáció alóli
         kivételeket megszorító módon kell megfogalmazni. Lényegében a HÉA-szabályok alóli bármilyen eltérési lehetőség különböző mértékű
         adóterhet eredményezhet a tagállamokban.

      27     A 6. cikk (2) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamok úgy dönthetnek, hogy a HÉA-beszedés
         eljárásának megkönnyítése érdekében különböző ügyletfajtákat nem minősítenek ellenérték fejében nyújtott szolgáltatásnak (ebben
         a tekintetben lásd a C‑155/01. sz., Cookies World ügyben 2003. szeptember 11‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑8785. o.] 59. pontját).

      28     A hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének második albekezdése azonban nem eredményezheti azt, hogy azoktól az adóalanyoktól,
         akik a mind vállalkozás, mind saját szükséglet kielégítése céljára szánt tárgyi eszközöket teljes egészében a vállalkozás
         vagyona körébe vonták, a tagállamok megtagadják a tárgyi eszköz beszerzésével kapcsolatban előzetesen felszámított HÉA teljes
         és azonnali levonásának a jelen ítélet 24. pontjában hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlat révén elismert jogát. A levonási
         jog ilyen korlátozása ellentétes lenne a fenti rendelkezéssel.

      29     A hatodik irányelv 6. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján szintén ellentétes lenne a fenti rendelkezéssel annak
         általános elvetése, hogy olyan esetben, amikor az adóalany teljes egészében levonta az érintett eszköz beszerzésével kapcsolatban
         előzetesen felszámított adót, megadóztassák a tárgyi eszköznek az adóalany saját szükségletei kielégítésére irányuló használatát,
         mivel ez óhatatlanul a verseny torzulását eredményezné.

      30     Következésképpen az adóalany jogosult egyrészt úgy dönteni, hogy a részben vállalkozási, részben vállalkozásidegen célra használt
         tárgyi eszközt teljes egészében a vállalkozás vagyona körébe vonja, és adott esetben joga van a fenti eszköz megszerzésével
         kapcsolatban felszámított HÉA teljes és azonnali levonására, másrészt köteles ennek megfelelően HÉA‑t fizetni, a fenti eszközök
         vállalkozásidegen célú használatának költsége alapján (lásd a Seeling-ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 43. pontját).

      31     Ami a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdését illeti, az – a holland kormány állításának megfelelően – valóban lehetővé
         teszi, hogy a tagállamok olyan nemzeti rendelkezéseket tartsanak fenn, amelyek már a hatodik irányelv hatálybalépése előtt
         hatályban voltak. Mindenesetre ez a rendelkezés azt feltételezi, hogy a hatodik irányelvet időben megelőző második irányelv
         alapján jogszerűek voltak azok a kizárások, amelyeket valamely tagállam a hatodik irányelv említett rendelkezése alapján tarthat
         fenn (lásd a C‑305/97. sz., Royscot és társai ügyben 1999. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6671. o.] 21. pontját).

      32     Habár a második irányelv 11. cikkének (1) bekezdése bevezette a levonási jogot, a 11. cikk (4) bekezdése kimondta, hogy a
         tagállamok kizárhatnak a levonásból „bizonyos termékeket és szolgáltatásokat, különösen azokat, amelyeket az adóalany vagy
         alkalmazottai részben vagy kizárólag saját szükségleteik kielégítésére használhatnak fel”.

      33     Ez utóbbi rendelkezés tehát nem biztosított olyan korlátlan mérlegelési jogkört, amely alapján a tagállamok bármilyen terméket
         és szolgáltatást kizárhatnak a levonási jog rendszeréből, és ezzel a második irányelv 11. cikkének (1) bekezdése által létrehozott
         rendszert semmibe vehetik (lásd a Royscot és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 24. pontját).

      34     Bár a második irányelv 11. cikkének (4) bekezdése felhatalmazta a tagállamokat arra, hogy bizonyos termékeket – például a
         személygépkocsikat – kizárjanak a levonási rendszerből, e rendelkezés azt nem tette lehetővé, hogy minden terméket kizárjanak
         a rendszerből, amennyiben a termékeket az adóalany a saját szükségleteinek kielégítésére használja.

      35     Következésképpen a hatodik irányelv 17. cikkének (6) bekezdése – a második irányelv 11. cikkének (4) bekezdésével együttesen
         – nem teszi lehetővé a tagállamok számára, hogy a levonási rendszer alóli általános jellegű kizárást tartsanak fenn, amely
         az adóalany minden vagyonára kiterjed, amennyiben azt az utóbbi a saját szükségleteinek kielégítésére használja.

      36     Ezért az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 6. cikkének (2) bekezdését, valamint 17. cikkének
         (2) és (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapeljárásban szereplőhöz hasonló, a fenti irányelv
         hatálybalépése előtt elfogadott nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy az adóalany a mind vállalkozási, mind
         vállalkozásidegen célra használt terméket teljes egészében a vállalkozás tárgyi eszközeinek körébe vonja, és adott esetben
         teljes mértékben és azonnal levonja az ilyen termék beszerzésével kapcsolatban előzetesen felszámított adót.

       A költségekről
      37     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      Az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
            – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
            6. cikkének (2) bekezdését, valamint 17. cikkének (2) és (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az alapeljárásban
            szereplőhöz hasonló, a fenti irányelv hatálybalépése előtt elfogadott nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy
            az adóalany a mind vállalkozási, mind vállalkozásidegen célra használt terméket teljes egészében a vállalkozás tárgyi eszközeinek
            körébe vonja, és adott esetben teljes mértékben és azonnal levonja az ilyen termék beszerzésével kapcsolatban előzetesen felszámított
            adót.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság 1961. február 23-i ítélete. # De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg kontra ESZAK Főhatóság. # 30-59. sz. ügy


title: Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2009. november 19-i ítélete. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy. # T-298/06. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 2009. november 19‑i ítélete – Agencja Wydawnicza Technopol kontra OHIM (1000)
      (T‑298/06. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Az 1000 közösségi szóvédjegy bejelentése – Feltétlen kizáró ok – Leíró jelleg – A 40/94/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja)”
      Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Kizárólag olyan jelekből vagy adatokból álló védjegyek, amelyek valamely áru jellemzőinek leírására szolgálhatnak (40/94
         tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont) (vö. 24–31. pont)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának (az R 447/2006‑4. sz. ügyben) az 1000 szóvédjegy közösségi védjegyként történő bejelentése
                  tárgyában 2006. augusztus 7‑én hozott határozatával szemben benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.

               Az érintett közösségi védjegy:

               Az „1000” szóvédjegy a 16., 28. és 41. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában (4372264. sz. védjegybejelentés).

               Az elbíráló határozata:

               Az elbíráló a lajstromozást megtagadta.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezést elutasította.

      Rendelkező rész
      1)         Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
      2)         Az Elsőfokú Bíróság az Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.‑t kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) 2002. január 8-i ítélete. # Metropol Treuhand WirtschaftsstreuhandgmbH kontra Finanzlandesdirektion für Steiermark és Michael Stadler kontra Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgerichtshof - Ausztria. # Hatodik HÉA irányelv. # C-409/99. sz. ügy