title: A Bíróság (első tanács) 2005. június 2-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Luxemburgi Nagyhercegség. # Tagállami kötelezettségszegés - Kétoldalú megállapodások tagállam általi megtárgyalása, megkötése, megerősítése és hatályba léptetése - Belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás - A Közösség külső hatásköre - EK 10. cikk - A 3921/91/EGK és az 1356/96/EK rendelet. # C-266/03. sz. ügy

text:
      C‑266/03. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Luxemburgi Nagyhercegség
      „Tagállami kötelezettségszegés – Kétoldalú megállapodások tagállam általi megtárgyalása, megkötése, megerősítése és hatálybaléptetése – Belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás – A Közösség külső hatásköre – EK 10. cikk – A 3921/91/EGK és az 1356/96/EK rendelet”
      P. Léger főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2004. november 25.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2005. június 2.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Nemzetközi megállapodások — A Közösség hatásköre — A Közösség kizárólagos külső hatáskörének létrejötte belső hatáskörének
            gyakorlásából fakadóan — Feltételek — Belvízi szállítás — 3921/91 rendelet — A közösségi szabályozás elégtelensége a kizárólagos
            külső hatáskör Közösségre történő átruházására
      (EK 71. cikk, (1) bekezdés és EK 80. cikk, (1) bekezdés; 3921/91 tanácsi rendelet)
      2.     Tagállamok — Kötelezettségek — Együttműködési kötelezettség — A Bizottságot arra felhatalmazó határozat, hogy a Közösség nevében
            többoldalú megállapodásról tárgyaljon — A tagállamok cselekvési és tartózkodási kötelezettsége — Terjedelem
      (EK 10. cikk)
      1.     A Közösség a belső hatáskörének gyakorlása által kizárólagos külső hatáskört szerez, amikor a nemzetközi kötelezettségvállalások
         a közös szabályok, vagy mindenesetre egy olyan terület alkalmazási körébe tartoznak, amelyről nagy részben hasonló szabályok
         már rendelkeznek, még akkor is, ha a szabályok és az említett kötelezettségvállalások között nem áll fenn semmilyen ellentmondás.

      Tehát amikor a Bizottság a belső jogalkotási aktusaiba a harmadik országok állampolgárai számára fenntartott bánásmódra vonatkozó
         kikötéseket foglalt, vagy amikor az intézményeire kifejezetten tárgyalási hatáskört ruházott harmadik államokkal való tárgyalásra,
         kifejezett külső hatáskört szerez az e jogi aktusok által szabályozott mértékben.

      Még az intézményeket feljogosító kifejezett rendelkezés hiányában is hasonló a helyzet, ha egy meghatározott területen a Közösség
         teljes harmonizációt valósított meg, mivel az így elfogadott közös szabályokat befolyásolhatná, ha a tagállamok továbbra is
         tárgyalhatnának harmadik országokkal.

      A nem közösségi fuvarozók által belvízi úton végzett nemzeti fuvarozás és szállítás engedélyezési feltételeinek meghatározását
         illetően a Közösség nem szerzett kizárólagos külső hatáskört. Ugyanis a nem honos fuvarozók által valamely tagállam belvízi
         útjain történő árufuvarozás vagy személyszállítás feltételeinek megállapításáról szóló 3921/91 rendelet nem szabályozza az
         említett fuvarozók helyzetét, mivel az csak a valamely tagállamban letelepedett fuvarozókra vonatkozik, ebből következően
         a rendelet által megvalósított harmonizáció nem teljes.

      (vö. 40–45., 48., 50–51. pont)
      2.     Az EK 10. cikk által előírt jóhiszemű együttműködés kötelezettsége általánosan alkalmazandó, és az nem függ sem az érintett
         közösségi hatáskör kizárólagos jellegétől, sem azon esetleges tagállami jogtól, hogy a harmadik országokkal szembeni kötelezettségekről
         szerződést kössenek.

      Különösen a tagállamokra hárul az a különleges kötelesség, hogy cselekedjenek, vagy attól tartózkodjanak olyan helyzetben,
         amelyben a Bizottság a Tanács elé olyan javaslatokat terjeszt, amelyeket jóllehet nem ez utóbbi fogad el, de amelyek az összehangolt
         közösségi akció kiindulópontjául szolgálnak.

      Ebből következik, hogy egy olyan határozat Tanács általi elfogadása, amely a Bizottságot felhatalmazza, hogy a Közösség nevében
         többoldalú megállapodásról tárgyaljon, és amely nemzetközi szinten összehangolt közösségi akció kezdetét jelzi, a tagállamok
         részéről ezen a címen csak tartózkodási kötelezettséget foglal magában, legalábbis ez utóbbiak és a közösségi intézmények
         közötti szoros együttműködési kötelezettséget olymódon, hogy a Közösség céljainak elérését megkönnyítsék, és biztosítsák a
         cselekvés egységét és koherenciáját, valamint a Közösség nemzetközi képviseletét.

      (vö. 58–60. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2005. június 2.(*)

      „Tagállami kötelezettségszegés – Kétoldalú megállapodások tagállam általi megtárgyalása, megkötése, megerősítése és hatálybaléptetése – Belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás – A Közösség külső hatásköre – EK 10. cikk – A 3921/91/EGK és az 1356/96/EK rendelet”
      A C‑266/03. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2003. június 18-án
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: C. Schmidt és W. Wils, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Luxemburgi Nagyhercegség (képviseli: S. Schreiner, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, R. Silva de Lapuerta (előadó), K. Lenaerts, S. von Bahr és K. Schiemann bírák,
      főtanácsnok: P. Léger,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2004. november 25-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetével az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy mivel egyénileg tárgyalta meg, kötötte
         meg, erősítette meg és léptette hatályba

      –       a Luxemburgi Nagyhercegség kormánya és a Cseh és Szlovák Szövetségi Köztársaság kormánya között a belvízi úton való szállításról
         szóló, 1992. december 30-án Luxemburgban aláírt megállapodást (Mémorial A. 1994., 579. o.),

      –       a Luxemburgi Nagyhercegség kormánya és Románia kormánya között a belvízi úton való szállításról szóló, 1993. november 10-én
         Bukarestben aláírt megállapodást (Mémorial A. 1995., 13. o.), és

      –       a Luxemburgi Nagyhercegség kormánya és a Lengyel Köztársaság kormánya közötti belvízi hajózásról szóló, 1994. március 9-én
         Luxemburgban aláírt megállapodást (Mémorial A. 1995., 1570. o.),

      és felmondásukat visszautasította, a Luxemburgi Nagyhercegség nem teljesítette az EK 10. cikkből, a nem honos fuvarozók által
         valamely tagállam belvízi útjain történő árufuvarozás vagy személyszállítás feltételeinek megállapításáról szóló, 1991. december
         16-i 3921/91/EGK tanácsi rendeletből (HL L 373., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 345. o.) és a közlekedési
         szolgáltatások nyújtására vonatkozó szabadság megvalósításának érdekében bevezetett, a tagállamok közötti belvízi árufuvarozásra
         vagy személyszállításra alkalmazandó közös szabályokról szóló, 1996. július 8-i 1356/96/EK tanácsi rendeletből (HL L 175.,
         7. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet, 295. o.) eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
       Az EK‑Szerződés rendelkezései
      2       Az EK 10. cikk a következőképpen fogalmaz:
      „A tagállamok az e szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása
         érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket. A tagállamok elősegítik a Közösség feladatainak teljesítését.

      A tagállamok tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti e szerződés célkitűzéseinek megvalósítását.”
      3       A közlekedés területén az EK 70. cikk előírja, hogy a Szerződés célkitűzéseit a tagállamok egy közös politika keretében hajtják
         végre.

      4       Az EK 71. cikk (1) bekezdése elrendeli:
      „A 70. cikk végrehajtása céljából és a közlekedés sajátosságainak figyelembevételével a Tanács a 251. cikkben megállapított
         eljárásnak megfelelően, a Gazdasági és Szociális Bizottsággal és a Régiók Bizottságával folytatott konzultációt követően meghatározza:

      a)      a valamely tagállam területére irányuló vagy onnan kiinduló, illetve egy vagy több tagállam területén áthaladó nemzetközi
         közlekedésre alkalmazandó közös szabályokat;

      b)      azokat a feltételeket, amelyek mellett valamely tagállamban egy ott nem honos fuvarozó közlekedési szolgáltatásokat végezhet;
      c)      a közlekedés biztonságát javító intézkedéseket;
      d)      az egyéb megfelelő rendelkezéseket.”
      5       Ez utóbbi rendelkezés alapján fogadta el a Tanács a 3921/91 és az 1356/96 rendeletet.
       A 3921/91 rendelet
      6       A 3921/91 rendelet harmadik preambulumbekezdése szerint a nem honos fuvarozók számára ugyanolyan feltételekkel kell engedélyezni
         a belföldi szállítási tevékenység végzését, mint amilyen követelményeket az érintett tagállamok a saját fuvarozóiknak írnak
         elő.

      7       Ebből a célból e rendelet 1. cikkének első bekezdése előírja, hogy 1993. január 1. napjától a belvízi árufuvarozók és személyszállítók
         számára megengedett az áruk vagy személyek ellenszolgáltatás fejében végzett belföldi belvízi úton történő szállítása a letelepedésük
         szerinti tagállamon kívül a többi tagállamban is – a továbbiakban: kabotázs –, amennyiben a fuvarozó valamely tagállamban
         annak jogszabályaival összhangban letelepedett, és adott esetben engedélyt kapott áruk vagy személyek nemzetközi belvízi úton
         történő fuvarozására. E cikk második bekezdése előírja, hogy ha a fuvarozó teljesíti ezeket a feltételeket, akkor ideiglenesen
         kabotázs-tevékenységet folytathat az érintett tagállamban anélkül, hogy ott székhelyet vagy egyéb telephelyet kellene alapítania.

      8       Azonkívül ugyanezen rendelet 2. cikkének (1) bekezdése elrendeli, hogy a kabotázs a fuvarozó számára csak akkor engedélyezhető,
         ha ahhoz olyan hajókat vesz igénybe, amelyek tulajdonosa vagy tulajdonosai olyan természetes személyek, akik valamely tagállamban
         lakóhellyel rendelkeznek, és valamely tagállam állampolgárai vagy olyan jogi személyek, amelyek bejegyzett székhelye valamely
         tagállamban található, és amelyek többségi tulajdonosai tagállami állampolgárok.

      9       Végül a 3921/91 rendelet 6. cikke szerint annak rendelkezései a Mannheimben 1868. október 17-én aláírt Felülvizsgált Rajnai
         Hajózási Egyezményen (a továbbiakban: mannheimi egyezmény) alapuló jogokat nem érintik.

       Az 1356/96 rendelet
      10     Ahogy a címéből és a második preambulumbekezdéséből következik, az 1356/96 rendelet célja a tagállamok közötti belvízi árufuvarozási
         vagy személyszállítási szolgáltatásnyújtás szabadságának bevezetése, minden olyan korlátozás megszüntetése által, amely a
         szolgáltatót állampolgárságánál vagy annál a ténynél fogva érinti, hogy nem abban a tagállamban nyújtja szolgáltatását, mint
         amelyben letelepedett.

      11     E rendelet 1. és 2. cikke előírja, hogy a belvízi áru- vagy személyfuvarozó, az állampolgárságától vagy a letelepedése helyétől
         függetlenül, megkülönböztetés nélkül végezheti a tagállamok közötti, valamint a tagállamokon átmenő fuvarozási szolgáltatásokat.
         Az említett 2. cikk megfogalmazza ezen engedély feltételeit is.

      12     Ugyanezen rendelet 3. cikke szerint annak rendelkezései „nem érintik a felülvizsgált rajnai hajózási egyezmény (mannheimi
         egyezmény) és a Dunán való hajózás rendjének szabályozásáról szóló egyezmény (belgrádi egyezmény) alapján a harmadik országbeli
         fuvarozókat megillető jogokat, illetve az Európai Közösség nemzetközi kötelezettségeiből eredő jogokat”.

       A Luxemburgi Nagyhercegség által kötött kétoldalú megállapodások
      13     A jelen ítélet 1. pontjában említett három kétoldalú megállapodás (a továbbiakban: vitatott kétoldalú megállapodások) a szerződő
         felek közötti belvízi úton történő személy- és árufuvarozásra, és ez utóbbiak belvízi útjainak kölcsönös használatára vonatkozó
         rendelkezéseket tartalmaz.

      14     Előírják többek között, hogy a személyek vagy áruk hajókkal való szállítása az egyik szerződő fél által a másik fél két kikötője
         között (kabotázs) ez utóbbi hatáskörrel rendelkező hatóságainak a különleges engedélyétől függ, és az egyik szerződő fél hajói
         az érintett szerződő felek hatáskörrel rendelkező hatóságai által meghatározott esetekben végezhetnek személy- vagy áruszállítást
         a másik fél kikötői és egy harmadik állam kikötői között (kereskedelem harmadik államokkal).

      15     A megállapodásokat a Luxemburgi Nagyhercegség az 1994. április 10-i, az 1995. január 6-i és az 1995. július 24-i törvénnyel
         erősítette meg, és azok 1994. június 6-án, 1995. február 3-án és 1995. október 1-jén léptek hatályba.

       A jogvita előzményei és a pert megelőző eljárás
      16     1991. június 28-án a Bizottság a belvízi úton történő személyszállítás és árufuvarozás területén a Közösség és a harmadik
         országok közötti többoldalú megállapodás megkötésére irányuló tárgyalások megkezdésére vonatkozó határozati javaslatot terjesztett
         a Tanács elé.

      17     Az 1992. december 7-i határozattal a Tanács „felhatalmazta a Bizottságot, hogy tárgyalást folytasson a folyami utasszállításra
         és árufuvarozásra alkalmazható szabályokra vonatkozó, az egyik részről az Európai Gazdasági Közösség, a másik részről Lengyelország
         és a Dunai Konvenció szerződő államai (Magyarország, Csehszlovákia, Románia, Bulgária, a volt Szovjetunió, a volt Jugoszlávia
         és Ausztria) közötti többoldalú megállapodásról”.

      18     A Tanács e határozatát követően a Bizottság, az 1993. április 24-i levelével több tagállamtól – köztük a Luxemburgi Nagyhercegségtől
         – kérte, hogy „tartózkodjanak minden olyan egyéni kezdeményezéstől, amely alkalmas a közösségi szinten indított tárgyalások
         megfelelő lefolyásának veszélyeztetésére, és különösen, hogy mondjanak le a már parafált vagy aláírt megállapodások megerősítéséről,
         valamint az új tárgyalások megnyitásáról a belvízi hajózás tárgyában a közép- és a kelet-európai országokkal”.

      19     1994. április 8-án a Tanács úgy határozott, hogy elsőbbséget kell biztosítani a Cseh Köztársasággal, a Magyar Köztársasággal,
         a Lengyel Köztársasággal és a Szlovák Köztársasággal folytatandó tárgyalásoknak.

      20     Mivel a Bizottság úgy vélte, hogy a luxemburgi kormány azáltal, hogy folytatta a vitatott kétoldalú megállapodásokról való
         tárgyalást, és megindította azok parlamenti jóváhagyási eljárását, megsértette az EK‑Szerződés 5. cikkét (jelenleg EK 10. cikk),
         új, 1994. április 12-i levelében megismételte kérését, felszólítva az említett kormányt, hogy ne cserélje ki a megerősítő
         okmányokat.

      21     A Bizottság által lefolytatott többoldalú tárgyalások 1996. augusztus 5-én egy többoldalú megállapodás tervének aláírását
         eredményezték, amely alapján a Bizottság 1996. december 13-án egy határozati javaslatot terjesztett a Tanács elé, amely a
         belvízi úton történő áru- és utasszállítást szabályozó feltételek megállapításáról szóló megállapodás megkötésére vonatkozott,
         egyik részről az Európai Közösség, a másik részről a Cseh Köztársaság, a Lengyel Köztársaság és a Szlovák Köztársaság között.

      22     A Közösség mindazonáltal a mai napig semmilyen többoldalú megállapodást nem kötött az érintett országokkal.
      23     Mivel tudomása volt a kétoldalú megállapodások hatálybalépéséről, a Bizottság megindította az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés
         megállapítása iránti eljárást. Miután felszólította a Luxemburgi Nagyhercegséget az észrevételei előterjesztésére, 2000. február
         28-án indokolással ellátott véleményt intézett a tagállamhoz, felszólítva azt az ahhoz szükséges intézkedések megtételére,
         hogy megfeleljen az e véleményben foglaltaknak, annak közlésétől számított két hónapos határidőn belül.

      24     Mivel úgy ítélte meg, hogy a helyzet továbbra sem kielégítő, a Bizottság a jelen kereset benyújtása mellett döntött.
       A keresetről
      25     A Bizottság három kifogást hoz fel keresetének alátámasztására. Először felrója a Luxemburgi Nagyhercegségnek, hogy az megsértette
         a Közösség kizárólagos külső hatáskörét a 22/70. sz., Bizottság kontra Tanács, ún. AETR-ügyben 1971. március 31-én hozott
         ítélet (EBHT 1971., 263. o.) értelmében. Másodszor az EK 10. cikk megsértésére hivatkozik. Harmadszor azt állítja, hogy a
         vitatott kétoldalú megállapodások az 1356/96 rendelettel összeegyeztethetetlenek.

       A Közösség kizárólagos külső hatáskörének megsértésére vonatkozó első kifogásról
       A felek érvei
      26     Az első kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy azáltal, hogy megtárgyalta, megkötötte, megerősítette és hatályba léptette
         a vitatott kétoldalú megállapodásokat, a Luxemburgi Nagyhercegség megsértette a Közösség kizárólagos hatáskörét a fent hivatkozott
         AETR-ügyben hozott ítélet értelmében. Ezek a megállapodások érintik a Közösség által a 3921/91 rendeletben elfogadott közös
         szabályokat.

      27     Közelebbről a Bizottság úgy véli, hogy amennyiben lehetővé teszik egy különleges engedély ellenében a kabotázshoz való hozzáférést
         Luxemburgban az érintett harmadik országok fuvarozói számára, a vitatott kétoldalú megállapodások érintik a 3921/91 rendeletben
         lévő közös szabályokat, amennyiben azok 1993. január 1-jétől a Közösség tagállamaiban teljesen harmonizálják a kabotázsengedély
         feltételeit. Mivel fenntartotta így magának az arra vonatkozó jogot, hogy a közösségi kereten kívüli harmadik országok fuvarozói
         számára a hozzáférés jogát egyoldalúan megadja, a Luxemburgi Nagyhercegség megsértette a Közösség kizárólagos külső hatáskörét.

      28     A Bizottság ebben a tekintetben előterjeszti, hogy a 3921/91 rendelet nemcsak a közösségi fuvarozókra vonatkozik, hanem a
         harmadik országok fuvarozóira is, mivel a 6. cikke elismeri a svájci fuvarozók mannheimi egyezmény szerinti hozzáférési jogát.

      29     A luxemburgi kormány szerint a vitatott kétoldalú megállapodások megkötése kettős szükségletre válaszol. Egyrészt el kell
         kerülni a nemzeti fuvarozók és a más tagállamok fuvarozói közötti hátrányos megkülönböztetést, másrészt meg kell szüntetni
         a Közép- és Kelet-Európa országaival való kapcsolatokban keletkezett joghézagot, amelyet a folyami hajózásban a közösségi
         szintű többoldalú megállapodás hiánya idézett elő. Egy ilyen megállapodás megkötéséig, a Közösség nem tilthatja meg jogszerűen
         a tagállamainak, hogy átmeneti kétoldalú megállapodásokat kössenek.

      30     Egyébként a 3921/91 rendelet csak a Közösség tagállamaira vonatkozik, nem érinti a harmadik államokat.
      31     A luxemburgi kormány úgyszintén jelzi, hogy a nem letelepedett fuvarozók számára a kabotázsjog megadása Luxemburgban a luxemburgi
         közlekedési minisztérium engedélyétől függ, és ilyen engedély soha nem került kiállításra.

      32     Ezenkívül 2004. május 1-jétől, a Cseh Köztársaság, a Lengyel Köztársaság és a Szlovák Köztársaság Európai Unióhoz való csatlakozásának
         időpontjától, a vitatott kétoldalú megállapodások minden jogi érvényességüket elveszítették.

      33     Végül a luxemburgi kormány álláspontja szerint a jelen kereset benyújtásának időpontjában a Luxemburgi Nagyhercegség az egyetlen
         tagállam, amely ellen a Bizottság tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránt keresetet indított, noha más tagállamok
         is kötöttek és megerősítettek kétoldalú megállapodásokat harmadik államokkal a folyami hajózás tárgyában.

       A Bíróság álláspontja
      34     A luxemburgi kormány arra vonatkozó érvét, hogy a Bizottság csak egy keresetet nyújtott be, noha más tagállamok is kötöttek
         kétoldalú megállapodásokat harmadik államokkal a folyami hajózás tárgyában, nyomban el kell utasítani.

      35     Emlékeztetni kell egyrészt, hogy az EK 226. cikk által létrehozott rendszerben a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik
         a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset megindításával kapcsolatban, és nem a Bíróságnak kell értékelni eljárásának
         helyénvalóságát (C‑152/98. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2001. május 10-én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑3463. o.]
         20. pontja), másrészt egy tagállam nem hivatkozhat a kölcsönösség elvére, és nem állíthatja a Szerződésnek egy másik tagállam
         általi esetleges téves megítélését abból a célból, hogy saját kötelezettségszegését igazolja (325/82. sz., Bizottság kontra
         Németország ügyben 1984. február 14-én hozott ítélet [EBHT 1984., I‑777. o.] 11. pontja és a C‑131/01. sz., Bizottság kontra
         Olaszország ügyben 2003. február 13-án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1659. o.] 46. pontja).

      36     Szintén emlékeztetni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kötelezettségszegés megvalósulását a tagállamban
         az indokolással ellátott véleményben megállapított határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni, és az ezt
         követően bekövetkezett változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe (lásd többek között a C‑110/00. sz., Bizottság kontra
         Ausztria ügyben 2001. október 11-én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7545. o.] 13. pontját).

      37     A jelen esetben azonban az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő 2000. április 28-án lejárt, ilymódon a
         Cseh Köztársaság, a Lengyel Köztársaság és a Szlovák Köztársaság Európai Unióhoz való csatlakozásának a jelen jogvitára nincs
         hatása.

      38     Ennélfogva határozni kell a Közösségnek a fent hivatkozott AETR-ügyben hozott ítélet szerinti kizárólagos külső hatáskörének
         állítólagos fennállásáról.

      39     A Szerződés a belvízi úton történő szállítás tárgykörében kifejezetten nem ruház a Közösségre külső hatáskört, azonban az
         EK‑Szerződés 71. cikkének (1) bekezdése és 80. cikkének (1) bekezdése előírják a Közösség hatáskörét ezen a területen.

      40     A fent hivatkozott AETR-ügyben hozott ítélet 16–18. és 22. pontjában a Bíróság úgy határozott, hogy a Közösség nemzetközi
         szerződések megkötésére vonatkozó hatásköre nemcsak a Szerződés kifejezett felhatalmazásából eredhet, hanem a Szerződés más
         rendelkezéseiből és a közösségi intézmények által e rendelkezések keretében hozott jogi aktusokból is származhat. Minden esetben,
         amikor a Szerződésben meghatározott valamely közös politika végrehajtása érdekében a Közösség olyan rendelkezéseket hoz, amelyek
         bármely formában közös szabályokat állapítanak meg, a tagállamok sem egyénileg, sem pedig közösen nem jogosultak többé e szabályokat
         érintő, kötelezettségeket tartalmazó megállapodásokat kötni harmadik államokkal. Amint ugyanis e közös szabályok bevezetésére
         sor kerül, egyedül a Közösség jogosult a közösségi jogrendszer alkalmazási területének egészére vonatkozó hatállyal harmadik
         államokkal szemben szerződéses kötelezettségeket vállalni és teljesíteni. Amennyiben a Szerződés céljainak megvalósítása érdekében
         közösségi szabályokat fogadtak el, a tagállamok a közös intézmények keretein kívül nem vállalhatnak olyan kötelezettségeket,
         amelyek a fenti szabályokat érinthetik, vagy módosíthatják azok hatályát.

      41     Ha a tagállamok továbbra is szabadon vállalhatnának közös szabályokat érintő nemzetközi kötelezettségeket, az az előbbi szabályok
         által elérni kívánt célnak, valamint a Közösség feladatának és a Szerződés céljának megvalósítását veszélyeztetné.

      42     A Bíróság a C‑472/98. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2002. november 5-én hozott ítéletében (EBHT 2002., I‑9741. o.)
         emlékeztetett azokra a feltételekre, amelyek mellett nemzetközi kötelezettségvállalások a közös szabályok hatályát érinthetik
         vagy megváltoztathatják, vagyis amelyek mellett a Közösség a belső hatáskörének gyakorlása által kizárólagos külső hatáskört
         szerez.

      43     Ez a helyzet, amikor a nemzetközi kötelezettségvállalások a közös szabályok, vagy mindenesetre egy olyan terület alkalmazási
         körébe tartoznak, amelyről nagy részben hasonló szabályok már rendelkeznek, még akkor is, ha a szabályok és az említett kötelezettségvállalások
         között nem áll fenn semmilyen ellentmondás (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 88. pontja).

      44     Amikor a Bizottság a belső jogalkotási aktusaiba a harmadik országok állampolgárai számára fenntartott bánásmódra vonatkozó
         kikötéseket foglalt, vagy amikor az intézményeire kifejezetten tárgyalási hatáskört ruházott harmadik államokkal való tárgyalásra,
         kifejezett külső hatáskört szerez az e jogi aktusok által szabályozott mértékben (a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg
         ügyben hozott ítélet 89. pontja).

      45     Még az intézményeket feljogosító kifejezett rendelkezés hiányában is hasonló a helyzet, ha egy meghatározott területen a Közösség
         teljes harmonizációt valósított meg, mivel az így elfogadott közös szabályokat, a fent hivatkozott AETR-ügyben hozott ítélet
         értelmében befolyásolhatná, ha a tagállamok továbbra is tárgyalhatnának harmadik országokkal (a fent hivatkozott Bizottság
         kontra Luxembourg ügyben hozott ítélet 90. pontja).

      46     Ahogy annak címéből, valamint 1. és 2. cikkéből következik, a 3921/91 rendelet rögzíti az egy tagállamon belüli belvízi úton
         történő nemzeti árufuvarozás vagy személyszállítás engedélyezési feltételeit a közösségi fuvarozók esetében. Ezek a rendelkezések
         csak valamely tagállamban letelepedett belvízi áru- vagy személyfuvarozókra vonatkoznak, akik olyan hajókat vesznek igénybe,
         amelyek tulajdonosa olyan természetes személy, aki valamely tagállamban lakóhellyel rendelkezik, és valamely tagállam állampolgára,
         vagy olyan jogi személy, amelynek bejegyzett székhelye valamely tagállamban található, és amely többségi tulajdonosai tagállami
         állampolgárok.

      47     A 3921/91 rendelet 6. cikkében a mannheimi egyezményen alapuló jogokra való utalás nem vezethet más következtetésre, mivel
         – ahogy a főtanácsnok indítványának 58. pontjában jelzi – a Közösség mindössze tudomásul veszi Svájcnak az ebből az egyezményből
         eredő jogait.

      48     Ebből következik, hogy a 3921/91 rendelet nem szabályozza a nem közösségi fuvarozók által, valamely tagállamban belvízi úton
         végzett nemzeti árufuvarozás és személyszállítás engedélyezésének feltételeit.

      49     A vitatott kétoldalú megállapodások nem tartoznak a 3921/91 rendelettel már szabályozott területhez, ennélfogva nem tekinthető
         úgy, hogy azt a Bizottság által hivatkozott indok miatt érintenék.

      50     Ezen kívül, maga az a tény, hogy a 3921/91 rendelet nem szabályozza a harmadik országban letelepedett azon fuvarozók helyzetét,
         akik a Közösség területén tevékenykednek, azt bizonyítja, hogy a rendelet által megvalósított harmonizáció nem teljes.

      51     Ennélfogva nem megalapozott a Bizottságnak az az állítása, hogy a Közösség a fent hivatkozott AETR-ügyben hozott ítélet értelmében
         kizárólagos külső hatáskört szerzett a vitatott kétoldalú megállapodásokkal szabályozott területen.

      52     E körülmények között az első kifogást el kell utasítani.
       Az EK 10. cikk megsértésére vonatkozó második kifogásról
       A felek érvei
      53     A második kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy a Luxemburgi Nagyhercegség, mivel megtárgyalta, megkötötte, megerősítette,
         hatályba léptette a kétoldalú megállapodásokat, miután a Tanács 1992. december 7-én úgy határozott, hogy felhatalmazza a Bizottságot,
         hogy a Közösség nevében egy megállapodásról tárgyaljon, veszélyeztette e határozat végrehajtását, és így nem teljesítette
         az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit. A Bizottságnak a Közösség nevében egy megállapodásról való tárgyalása, és később
         annak a Tanács általi megkötése elkerülhetetlenül bonyolulttá vált egy tagállam egyéni kezdeményezésének zavaró közrehatása
         miatt. Ezenkívül a harmadik országokkal való tárgyalásokon a Közösség helyzete meggyengülne, ha ez utóbbi és a tagállamok
         nem lépnének fel egységesen.

      54     A jelen ítélet 29. pontjában már kifejtett érveken kívül a luxemburgi kormány álláspontja szerint a vitatott kétoldalú megállapodásokról
         1992. december 7. előtt folytattak tárgyalást, amely időpontban a Tanács felhatalmazta a Bizottságot, hogy a Közösség nevében
         egy többoldalú megállapodásról tárgyaljon.

      55     Egyébként a Tanács 1994. április 8-i határozata valójában egy új tárgyalási megbízásnak minősült, amely az 1992. december
         7-it váltotta fel.

      56     Végül a luxemburgi kormány hangsúlyozza, hogy kész volt a vitatott kétoldalú megállapodások felmondására a közösségi szintű
         többoldalú megállapodás hatálybalépésétől.

       A Bíróság álláspontja
      57     Az EK 10. cikk kötelezi a tagállamokat, hogy segítsék elő a Közösség feladatainak teljesítését, és tartózkodjanak minden olyan
         intézkedéstől, amely veszélyeztetheti a Szerződés célkitűzéseinek megvalósítását.

      58     A jóhiszemű együttműködésnek ez a kötelezettsége általánosan alkalmazandó, és az nem függ sem az érintett közösségi hatáskör
         kizárólagos jellegétől, sem azon esetleges tagállami jogtól, hogy a harmadik országokkal szembeni kötelezettségekről szerződést
         kössenek.

      59     Ebben a tekintetben emlékeztetni kell, hogy a Bíróság már úgy határozott, hogy a tagállamokra az a különleges kötelesség hárul,
         hogy cselekedjenek, vagy attól tartózkodjanak olyan helyzetben, amelyben a Bizottság a Tanács elé olyan javaslatokat terjeszt,
         amelyeket jóllehet nem ez utóbbi fogad el, de amelyek az összehangolt közösségi akció kiindulópontjául szolgálnak (lásd a
         804/79. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1981. május 5-én hozott ítélet [EBHT 1981., I‑1045. o.] 28. pontját).

      60     Egy olyan határozat elfogadása azonban, amely a Bizottságot felhatalmazza, hogy a Közösség nevében többoldalú megállapodásról
         tárgyaljon, nemzetközi szinten összehangolt közösségi akció kezdetét jelzi, a tagállamok részéről ezen a címen csak tartózkodási
         kötelezettséget foglal magában, legalábbis ez utóbbiak és a közösségi intézmények közötti szoros együttműködési kötelezettséget
         olymódon, hogy a Közösség céljainak elérését megkönnyítsék, és biztosítsák a cselekvés egységét és koherenciáját, valamint
         a Közösség nemzetközi képviseletét.

      61     A jelen esetben az nem vitatott, hogy miután a Tanács 1992. december 7-i határozatával felhatalmazta a Bizottságot, hogy a
         Közösség nevében egy többoldalú megállapodásról tárgyaljon, a Luxemburgi Nagyhercegség megtárgyalta, megkötötte, megerősítette
         és hatályba léptette a vitatott kétoldalú megállapodásokat anélkül, hogy együttműködött vagy egyeztetett volna a Bizottsággal.
         Mivel így járt el, ez a tagállam veszélyeztette a Közösség feladatának és a Szerződés céljainak megvalósítását.

      62     A Bizottság véleményének kikérése annál inkább kötelező, mivel a Tanács és a Bizottság e megállapodás tárgyalási eljárását
         illetően megegyezett, hogy az 1992. december 7-i tárgyalási megbízáshoz mellékelt gentleman’s agreementben szereplő magatartási
         szabályokat alkalmazzák, és előírják a Bizottság és a tagállamok közötti szoros együttműködést. Ebben a tekintetben e gentleman’s
         agreement II. címe 3. pontjának d) alpontja elrendeli, hogy „a tárgyalások során a Bizottság a Közösség nevében nyilatkozik,
         és a tagállamok képviselői csak a Bizottság kérésére avatkoznak be”, valamint „a tagállamok képviselői tartózkodnak minden
         olyan tevékenységtől, amely érintheti a Közösség feladatainak a Bizottság általi megfelelő végrehajtását”.

      63     Amennyiben lehetséges, hogy a luxemburgi kormány állítása szerint, a Cseh és Szlovák Szövetségi Köztársasággal a tárgyalásokat
         a megállapodásról az 1992. december 7-i tanácsi határozat meghozatala előtt megkezdték, akkor az is bizonyos, hogy valamennyi
         vitatott kétoldalú megállapodást ezen időpontot követően írták alá és erősítették meg.

      64     Egyébként az iratokból egyáltalán nem következik, hogy az 1994. április 8-i tanácsi határozat az 1992. december 7-it felváltó,
         új tárgyalási megbízásnak minősül. Mindössze az tűnik ki, hogy ezt a határozatot a Bizottságnak 1992-ben adott megbízás pontosabb
         meghatározása és kiegészítése céljából hozták.

      65     Végül, ahogy a főtanácsnok indítványának 76. pontjában jelzi, az a körülmény, hogy a luxemburgi kormány késznek mutatkozott
         a Közösséget kötelező többoldalú megállapodás hatálybalépésétől a vitatott kétoldalú megállapodások felmondására, nem bizonyítja,
         hogy az EK 10. cikkben előírt, jóhiszemű együttműködési kötelezettséget betartották volna.

      66     Az előzőekből következik, hogy azáltal, hogy a Bizottsággal történő együttműködés vagy egyeztetés nélkül tárgyalta meg, kötötte
         meg, erősítette meg és léptette hatályba a vitatott kétoldalú megállapodásokat, a Luxemburgi Nagyhercegség nem teljesítette
         az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.

      67     Ebből következik, hogy a második kifogás az előző pontban a megjelöltek szerint megalapozott.
       A vitatott kétoldalú megállapodásoknak az 1356/96 rendelettel való összeegyeztethetetlenségére vonatkozó harmadik kifogásról
       A felek érvei
      68     A harmadik kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy az 1356/96 rendelet elfogadását követően a vitatott kétoldalú megállapodások
         rendelkezéseinek fenntartása, amelyek az érintett harmadik országokban bejegyzett hajók számára előírják azt a lehetőséget,
         hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság különleges engedélyével a belvízi utakon fuvarozási szolgáltatást végezzenek a Luxemburgi
         Nagyhercegség és a Közösség más tagállamai között, összeegyeztethetetlen az említett rendelet 1. és 2. cikkével, valamint
         annak általános célkitűzéseivel.

      69     Azáltal, hogy lehetővé tette a hozzáférés jogának a Luxemburgi Nagyhercegség általi egyoldalú engedélyezését, vagy legalábbis
         mivel fenntartotta e tagállam számára a hozzáférés jogának egyoldalú megadását a Közösségen belüli kapcsolatokra azon fuvarozók
         számára, akik nem tesznek eleget az 1356/96 rendeletben előírt feltételeknek, a vitatott kétoldalú megállapodások egyoldalúan
         és a közösségi ellenőrzésen kívül módosították a belvízi úton történő szállítási szolgáltatás Közösségen belüli szabad nyújtására
         vonatkozóan a közösségi jog által meghatározott szabályok természetét és hatályát. A Bizottság szerint az bizonyos, hogy azok
         a lengyel, román, cseh és szlovák fuvarozók és hajózási vállalkozások, amelyek e megállapodások alapján feltehetőleg végezhetnek
         a Luxemburgi Nagyhercegség és a Közösség más tagállamai közötti szállítási szolgáltatást, e feltételek egyikének sem tesznek
         eleget.

      70     A luxemburgi kormány álláspontja szerint az 1356/96 rendelet a tagállamok közötti belvízi utakon szabályozza a szállítást,
         és csak a közösségi fuvarozókat érinti, mivel a harmadik államokban letelepedett fuvarozók vagy nem tartoznak a hatálya alá,
         vagy más közösségi rendelkezdések hatálya alá tartoznak.

       A Bíróság álláspontja
      71     Emlékeztetni kell arra, hogy az 1356/96 rendelet fő célja a tagállamok közötti belvízi árufuvarozás vagy személyszállítás
         területén a szabad szolgáltatásnyújtás megvalósítása minden olyan korlátozás vagy hátrányos megkülönböztetés megszüntetése
         által, amely a szolgáltatót állampolgársága vagy letelepedési helye szerint érinti.

      72     Az 1356/96 rendelet 2. cikke szerint a belvízi árufuvarozási vagy személyszállítási szolgáltatás szabad nyújtásának rendszerében
         minden fuvarozó részesülhet, aki

      –       valamely tagállamban annak jogszabályaival összhangban letelepedett;
      –       az adott tagállamban belvízi utakon nemzetközi árufuvarozásra vagy személyszállításra jogosult;
      –       az ilyen fuvarozáshoz valamely tagállamban lajstromozott, belvízi hajót vesz igénybe, vagy ilyen lajstromozás hiányában igazolása
         van arról, hogy hajója valamely tagállam flottájához tartozik, továbbá

      –       eleget tesz a 3921/91/EGK tanácsi rendelet 2. cikkében meghatározott feltételeknek, azaz olyan hajókat vesz igénybe, amelyek
         tulajdonosa vagy tulajdonosai olyan természetes személyek, akik valamely tagállamban lakóhellyel rendelkeznek, és valamely
         tagállam állampolgárai vagy olyan jogi személyek, amelyek bejegyzett székhelye valamely tagállamban található, amelyek többségi
         tulajdonosai tagállami állampolgárok.

      73     Ahogy a főtanácsnok indítványának 85. és 86. pontjában jelzi, ha az 1356/96 rendelet a Közösség tagállamai közötti belvízi
         fuvarozási szolgáltatás szabad nyújtásának rendszerét hozza létre az ez utóbbiakban letelepedett fuvarozók javára, meg kell
         állapítani, hogy az 1356/96 rendelet által ilymódon létrehozott rendszernek nem az a célja vagy hatása, hogy a harmadik államokban
         letelepedett fuvarozók vagy az ez utóbbiakban bejegyzett hajók számára e szolgáltatások végzését a Közösség tagállamai között
         megakadályozza.

      74     Egyébként, ahogy a főtanácsnok indítványának 87–89. pontjában hangsúlyozta, a vitatott kétoldalú megállapodások nem vezetik
         be a tagállamok között a belvízi árufuvarozási vagy személyszállítási szolgáltatás szabad nyújtását a cseh, lengyel, szlovák
         és román fuvarozók javára, hanem annak a lehetőségnek az előírására szorítkoznak, szigorúan meghatározott esetekben és az
         említett megállapodásokban részes felek hatáskörrel rendelkező hatóságainak engedélye alapján, hogy ilyen szolgáltatásokat
         végezzenek a Luxemburgi Nagyhercegség és a Közösség más tagállamai között.

      75     Ebből következik, hogy a Bizottság állításával ellentétben a vitatott kétoldalú megállapodások az 1356/96 rendeletnek sem
         a természetét, sem a hatályát nem módosították.

      76     E körülmények között el kell utasítani a harmadik kifogást.
      77     Figyelembe véve valamennyi fenti megfontolást, egyrészt meg kell állapítani, hogy mivel a vitatott kétoldalú megállapodásokat
         a Bizottsággal történő együttműködés vagy megegyezés nélkül tárgyalta meg, kötötte meg, erősítette meg és léptette hatályba,
         a Luxemburgi Nagyhercegség nem teljesítette az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit, másrészt a keresetet ezt meghaladó részében
         el kell utasítani.

       A költségekről
      78     Az eljárási szabályzat 69. cikke 3. §‑ának első bekezdése értelmében részleges pernyertesség esetén a Bíróság elrendelheti
         a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit. Mivel a
         Bíróság a Bizottság keresetének csak részben adott helyt, mindegyik fél maga viseli saját költségeit.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Mivel a Bizottsággal történő együttműködés vagy megegyezés nélkül tárgyalta meg, kötötte meg, erősítette meg és a léptette
            hatályba
      –       a Luxemburgi Nagyhercegség kormánya és a Cseh és Szlovák Szövetségi Köztársaság kormánya között a belvízi úton való szállításról
            szóló, 1992. december 30-án Luxemburgban aláírt megállapodást,
      –       a Luxemburgi Nagyhercegség kormánya és Románia kormánya között a belvízi úton való szállításról szóló, 1993. november 10-én
            Bukarestben aláírt megállapodást és
      –       a Luxemburgi Nagyhercegség kormánya és a Lengyel Köztársaság kormánya közötti belvízi hajózásról szóló, 1994. március 9-én
            Luxemburgban aláírt megállapodást,
      a Luxemburgi Nagyhercegség nem teljesítette az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      Az Európai Közösségek Bizottsága és a Luxemburgi Nagyhercegség maguk viselik saját költségeiket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.


Az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) július 9.-i ítélete: 2003. # Laboratorios RTB, SL kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy. # T-162/01. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) július 13.-i ítélete: 2000. # Alfredo Albore. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Corte d'appello di Napoli - Olaszország. # Letelepedés szabadsága. # C-423/98. sz. ügy


A Bíróság július 11.-i ítélete: 1985. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # HÉA. # 278/83. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2007. július 18-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság. # Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset - Elfogadhatóság - EK 49. cikk - Szolgáltatásnyújtás szabadsága - Munkavállalók kiküldetése - Korlátozások - Járulékfizetés a nemzeti szabadságpénztárba - Iratok fordítása - A kiküldött munkavállalók munkavégzésének helyére vonatkozó nyilatkozat. # C-490/04. sz. ügy

text:
      C‑490/04. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Németországi Szövetségi Köztársaság
      „Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – Elfogadhatóság – EK 49. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Munkavállalók kiküldetése – Korlátozások – Járulékfizetés a nemzeti szabadságpénztárba – Iratok fordítása – A kiküldött munkavállalók munkavégzésének helyére vonatkozó nyilatkozat”
      D. Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2006. december 14.
      A Bíróság ítélete (első tanács), 2007. július 18.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – Pert megelőző eljárás – Tárgy
      (EK 226. cikk)
      2.     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A Bizottság keresetindítási joga – Keresetindítási határidő
      (EK 226. cikk)
      3.     Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A kötelezettségszegés bizonyítása – A Bizottságra háruló teher
      (EK 226. cikk)
      4.     Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – Munkavállalók kiküldetése
      (EK 49. cikk)
      5.     Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – Munkavállalók kiküldetése
      (EK 49. cikk)
      1.     Az EK 226. cikkben meghatározott pert megelőző eljárás célja, hogy az érintett tagállam eleget tehessen közösségi jogi kötelezettségeinek,
         illetve hogy a Bizottság által felhozott kifogásokkal szemben érdemben hivatkozhasson védekezésül felhozott jogalapjaira.

      (vö. 25. pont)
      2.     Az EK 226. cikkben meghatározott szabályok anélkül alkalmazandók, hogy a Bizottságnak meghatározott határidőt kellene betartania,
         azon feltételezés sérelme nélkül, hogy az e rendelkezésben előírt pert megelőző eljárás túlzott hosszúsága az érintett tagállam
         számára megnehezítheti a Bizottság érveinek cáfolatát, és ezzel sértheti a tagállamnak a védelemhez való jogát. Ennek bizonyítása
         az érintett tagállamot terheli.

      (vö. 26. pont)
      3.     Az EK 226. cikk értelmében indított, kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárások körében a Bizottság feladata az állítólagos
         kötelezettségszegés fennállásának bizonyítása. A Bizottságnak kell a Bíróság elé terjesztenie a kötelezettségszegés fennállásának
         Bíróság általi ellenőrzéséhez szükséges tényeket anélkül, hogy bármiféle vélelemre támaszkodna.

      Ezenfelül a nemzeti törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések hatályát a nemzeti bíróságok által történő értelmezésük
         figyelembevételével kell megállapítani.

      (vö. 48–49. pont)
      4.     Nem szegi meg az EK 49. cikk szerinti kötelezettségeit az a tagállam, amely előírja a területén munkavállalókat foglalkoztató
         külföldi munkáltatók számára, hogy fordítsanak le bizonyos iratokat a tagállam nyelvére, amelyeket a munkavégzés helyén meg
         kell őrizni a kiküldött munkavállalók tényleges foglalkoztatásának teljes ideje alatt.

      Az így előírt kötelezettség minden bizonnyal korlátozza a szolgáltatásnyújtás szabadságát, mivel a más tagállamban letelepedett
         vállalkozások számára költségekkel, valamint adminisztratív és gazdasági többletterhekkel jár, oly módon, hogy ez utóbbiak
         a verseny szempontjából nincsenek azonos helyzetben a fogadó tagállamban letelepedett munkaadókkal, és ez visszatarthatja
         őket attól, hogy e tagállamban szolgáltatásokat nyújtsanak.

      E kötelezettséget ugyanakkor a munkavállalók szociális védelméhez fűződő közérdek igazolja, mivel lehetővé teszi a fogadó
         tagállam illetékes hatóságai számára, hogy elvégezzék a vonatkozó nemzeti rendelkezések betartásának biztosításához szükséges
         ellenőrzéseket. Amennyiben e kötelezettség csupán néhány dokumentum lefordíttatását írja elő, és nem jár súlyos adminisztratív
         vagy gazdasági teherrel a munkáltató számára, úgy nem haladja meg a szociális védelem kitűzött céljának megvalósításához szükséges
         mértéket.

       (vö. 66., 68–72., 76. pont)
      5.     Nem teljesíti az EK 49. cikk szerinti kötelezettségét az a tagállam, amely előírja, hogy a külföldi székhelyű, időszakos munkavállalókat
         foglalkoztató vállalkozások kötelesek bejelenteni nem csupán a munkavállalónak az érintett tagállamban székhellyel rendelkező
         munkaadó számára történő rendelkezésre bocsátását, hanem a munkavállaló munkavégzési helyét, valamint az ezzel kapcsolatos
         valamennyi változást, míg az ugyanilyen típusú, ugyanebben az országban székhellyel rendelkező vállalkozásokra nem vonatkozik
         e többletteher.

      (vö. 85., 89. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2007. július 18.(*)

      „Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – Elfogadhatóság – EK 49. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Munkavállalók kiküldetése – Korlátozások – Járulékfizetés a nemzeti szabadságpénztárba – Iratok fordítása – A kiküldött munkavállalók munkavégzésének helyére vonatkozó nyilatkozat”
      A C‑490/04. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2004. november 29‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: E. Traversa, G. Braun, és H. Kreppel, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: W.‑D. Plessing, M. Lumma és C. Schulze‑Bahr, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: T. Lübbig Rechtsanwalt)

      alperes ellen,
      támogatja:
      a Francia Köztársaság (képviselik: G. de Bergues és O. Christmann, meghatalmazotti minőségben)

      beavatkozó,
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, R. Schintgen, A. Tizzano (előadó), M. Ilešič és E. Levits bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. november 8‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. december 14‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Keresetében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság,
         mivel olyan rendelkezést bocsátott ki, amelynek értelmében:

      –       a külföldi vállalkozások akkor is kötelesek járulékot fizetni a német szabadságpénztárba, ha a munkaadójuk székhelye szerinti
         állam jogszabályai lényegében hasonló védelmet biztosítanak a munkavállalók számára (a munkavállalók kiküldetéséről szóló
         1996. február 26‑i törvény [Arbeitnehmer‑Entsendegesetz] [BGBl. 1996. I., 227. o., a továbbiakban: AEntG] 1. cikkének (3) bekezdése);

      –       a külföldi vállalkozások kötelesek lefordíttatni német nyelvre a munkaszerződést, vagy a munkavállaló lakóhelye szerinti ország
         jogszabályai által a munkaadónak a munkavállalóval szembeni, a szerződés, illetve a munkaviszony feltételeire vonatkozó tájékoztatási
         kötelezettségéről szóló, 1991. október 14‑i 91/533/EGK tanácsi irányelv (HL L 288., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
         2. kötet, 3. o.) alapján megkövetelt dokumentumokat, a bérelszámolást, a munkaidő‑kimutatást, a bérkifizetésről készült kimutatásokat,
         valamint minden egyéb olyan dokumentumot, amit a német hatóságok kérhetnek (az AEntG 2. cikke);

      –       az időszakos munkavállalókat foglalkoztató külföldi vállalkozások kötelesek minden esetben bejelenteni nemcsak azt, ha valamely
         munkavállalót németországi vállalkozás rendelkezésére bocsátanak, hanem azt is, ha az igénybe vevő a munkavállalót építkezésen
         foglalkoztatja (az AEntG 3. cikkének (2) bekezdése),

      nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
       Jogi háttér
       A közösségi jog
      Az EK‑Szerződés
      2       Az EK 49. cikk a következőképpen rendelkezik:
      „Az alábbiakban megállapított rendelkezéseknek megfelelően tilos a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó
         minden korlátozás a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik a Közösségnek nem abban a tagállamában letelepedettek,
         mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.

      [...]”
       Az 96/71/EK irányelv
      3       A munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló, 1996. december 16‑i 96/71/EK európai parlamenti
         és tanácsi irányelvet (HL L 18., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 431. o.) az 1. cikkének (1) bekezdése
         értelmében „arra, a tagállamban letelepedett vállalkozásra kell alkalmazni, amely a szolgáltatások transznacionális nyújtása
         keretében munkavállalókat küld egy másik tagállam területére [...].”

      4       Ezen irányelvnek „A munkaviszonyra vonatkozó szabályok” című 3. cikke szerint:
      „(1)      A tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett
         vállalkozások biztosítják a területükön kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra
         vonatkozó szabályokat, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban:

      –       törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezés,
      illetve
      –       olyan kollektív megállapodás vagy választott bírósági határozat állapít meg, amelyet a (8) bekezdés értelmében általánosan
         alkalmazandónak nyilvánítottak, amennyiben azok a mellékletben említett tevékenységekre vonatkoznak:

      [...]
      b)      minimális éves szabadság;
      [...]
      d)      munkavállalók rendelkezésre bocsátásának feltételei, különösen a munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozások esetében;
      [...]
      [...]”
      5       Ezen irányelvnek a „Tájékoztatási együttműködés” című 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
      „(1)      Ennek az irányelvnek a végrehajtása céljából a tagállamok a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően kijelölnek
         egy vagy több kapcsolattartó hivatalt, vagy egy vagy több illetékes nemzeti szervet.

      (2)      A tagállamok rendelkeznek a hatóságok közötti együttműködésről, amelyek a nemzeti jogszabályok értelmében felelősek a 3. cikkben
         említett, munkaviszonyra vonatkozó szabályok ellenőrzéséért. Az ilyen együttműködés különösen e hatóságoknak a munkavállalók
         nemzetközi rendelkezésre bocsátására vonatkozó tájékoztatás iránti indokolt kérelmének megválaszolásában áll, beleértve a
         nyilvánvaló visszaélésekre vagy a jogellenes transznacionális tevékenységek esetleges eseteire vonatkozó tájékoztatást.

      [...]”
       A nemzeti jog
      6       A Németországi Szövetségi Köztársaságnak küldött, indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor a munkavállalók
         kiküldetését e tagállamban az AEntG szabályozta.

      7       Az AEntG 1. cikkének (1) bekezdése értelmében az építőiparban kötött, általánosan kötelező erejű, a pihenőidőre, a szabadságra,
         illetve a kiegészítő szabadság idejére járó juttatásra vonatkozó kollektív megállapodások alkalmazandók azon külföldi székhelyű
         munkaadókra, akik munkavállalókat küldenek ki Németországba.

      8       Az AEntG 1. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
      „Amennyiben valamely általánosan kötelező erejű kollektív megállapodás a szociális partnerek közös szervezetének történő járulékfizetésről
         vagy az általa kifizetett juttatásokról rendelkezik az (1) bekezdésben említett szabadsághoz való jogok biztosításának keretében,
         e megállapodás jogi rendelkezései szintén kötelező jellegűek a külföldi munkaadókra, és azon munkavállalóikra, akik az említett
         megállapodás területi hatálya alá tartoznak, amennyiben e megállapodás, vagy bármely más rendelkezés biztosítja, hogy:

      1.      a külföldi munkaadó nem köteles egyszerre fizetni járulékot a jelen törvény címén, valamint egy hasonló szervezetnek a vállalkozása
         székhelyének államában, és

      2.      a szociális partnerek közös szervezetének eljárási szabályzata rendelkezik a külföldi munkaadó által a munkavállalóinak járó
         törvényes, rendes, illetve szerződéses szabadságot illetően már befizetett járulékok figyelembevételéről.

      […]”.
      9       Az AEntG 2. cikkének (3) bekezdése szerint:
      „Valamennyi külföldi székhelyű munkaadó köteles Németországban német nyelven megőrizni az 1. cikk (1) bekezdésének második
         mondatából, az 1. cikk (2a) bekezdésének második mondatából, illetve az 1. cikk (3a) bekezdésének ötödik mondatából eredő
         jogi kötelezettségei teljesítésének ellenőrzéséhez szükséges dokumentumokat a jelen törvény hatálya alá tartozó munkavállaló
         tényleges foglalkoztatásának teljes ideje alatt, és legalább az építkezés befejezéséig, anélkül azonban, hogy ezen időtartam
         meghaladná a két évet, annak érdekében, hogy az ellenőrzést végző hatóságok kérésére be tudja mutatni e dokumentumokat az
         építkezésen.”

      10     Végül az AEntG 3. cikke (2) bekezdésének szövege a következő:
      „Azok az időszakos munkavállalókat foglalkoztató, külföldi székhelyű vállalkozások, amelyek egy vagy több munkavállalót kölcsönöznek
         ki e törvény hatálya alatt valamely kölcsönvevő vállalkozásnak, kötelesek […] minden egyes építkezés kezdete előtt az illetékes
         vámhatóságoknak írásban megküldeni egy német nyelvű, az alábbiakat tartalmazó nyilatkozatot:

      1.      a jelen törvény hatály alatt kikölcsönzött munkavállalók családi neve, utóneve és születési ideje,
      2.      a kikölcsönzés kezdete és vége,
      3.      a munkavégzés helye (építkezés),
      […]”
       A pert megelőző eljárás
      11     Számos panasz megvizsgálását követően a Bizottság a 1998. november 12‑i felszólító levelében, valamint az 1999. augusztus
         17‑i kiegészítő felszólító levelében felhívta a német hatóságok figyelmét az AEntG egyes rendelkezéseinek az EK 59. cikkel
         való összeegyeztethetetlenségére (jelenleg, módosítást követően, az EK 49. cikk).

      12     A Bizottság, mivel nem találta kielégítőnek a Németországi Szövetségi Köztársaság 1999. március 8‑i, május 4‑i és október
         25‑i levelében előterjesztett magyarázatát, 2001. július 25‑én indokolással ellátott véleményben felszólította a tagállamot,
         hogy az értesítéstől számított két hónapon belül fogadja el a véleményben foglaltaknak való megfeleléshez szükséges intézkedéseket.

      13     A Németországi Szövetségi Köztársaság 2001. október 1‑jei, 2001. december 10‑i, 2003. február 3‑i és 2003. december 4‑i levelében
         tájékoztatta a Bizottságot az említett indokolással ellátott véleménnyel kapcsolatos észrevételeiről. 2004. január 23‑i levelében
         e tagállam megküldte a Bizottság számára az AEntG‑nek a munkaerőpiacon történő modern szolgáltatásnyújtásról szóló, 2003.
         december 23‑i harmadik törvény (Drittes Gesetz für moderne Dienstleistungen am Arbeitsmarkt, BGBl. 2003. I., 2848. o.) elfogadását
         követően módosított változatát.

      14     A Bizottság, mivel megállapította, hogy az eredetileg kifogásolt jogsértéseknek csupán egy részét szüntette meg az AEntG módosítása,
         a jelen kereset benyújtása mellett döntött.

       A keresetről
       Az elfogadhatóságról
      15     A német kormány négy elfogadhatatlansági kifogást emel a kereset ellen, amelyek az alábbiakon alapulnak: az EK 49. cikk kiválasztása
         az AEntG közösségi joggal való összeegyeztethetősége értékelésének releváns rendelkezéseként, a pert megelőző eljárás túlzott
         hosszúsága, a keresetlevél pontosságának hiánya, valamint a Bizottság által emelt első kifogás tárgyának módosítása.

       Az EK 49. cikk kiválasztása az AEntG közösségi joggal való összeegyeztethetősége értékelésének releváns rendelkezéseként
      16     A német hatóságok úgy vélik, hogy az AEntG érintett rendelkezéseit először is a 96/71 irányelv fényében kellene megvizsgálni,
         amely irányelv kifejezetten a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetésére vonatkozik. A Bizottságnak
         továbbá bizonyítania kellett volna, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság helytelenül ültette át ezen irányelvet, illetve
         az említett rendelkezéseket nem az irányelvvel összhangban alkalmazza.

      17     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 96/71 irányelv célja a tagállamok jogszabályainak összehangolása, létrehozva
         egy listát azon nemzeti jogszabályokról, amelyeket a tagállamoknak azon, más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozások
         esetében kell alkalmazniuk, amelyek transznacionális szolgáltatások nyújtása keretében az ő területükre küldenek ki munkavállalókat.

      18     Ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam
         jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az említett vállalkozások biztosítják a kiküldetésben lévő munkavállalóknak ugyanazon,
         az e cikkben említett kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra vonatkozó szabályok alkalmazását, mint a munkavégzés helye szerinti
         tagállamban.

      19     Ugyanakkor a 96/71 irányelv nem harmonizálta e nemzeti szabályok tartalmát (lásd ebben az értelemben a 96/71 irányelv tagállamokban
         történő átültetéséről szóló, a Tanácsnak, az Európai Parlamentnek, a Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának
         szóló, 2003. július 25‑i COM(2003) 458 végleges bizottsági közlemény 7. pontját). E tartalmat ennélfogva szabadon határozhatják
         meg a tagállamok a Szerződés és a közösségi jog általános elvei – beleértve a jelen esetben az EK 49. cikket – tiszteletben
         tartásával.

      20     Keresetében a Bizottság vitatja az AEntG 1. cikke (3) bekezdésének, 2. cikke (2) bekezdésének és 3. cikke (2) bekezdésének
         a Szerződéssel való összhangját, amennyiben e cikkek a Közösségen belüli szolgáltatásnyújtás jogellenes korlátozását képezik.

      21     Nyilvánvaló, hogy ezen alapvető szabadság korlátozásait az EK 49. cikk tiltja. A Bizottság tehát helyesen hivatkozott e cikkre
         a vitatott rendelkezések közösségi joggal való összeegyeztethetőségének vitatása céljából.

      22     Következésképpen a Németországi Szövetségi Köztársaság által felhozott első elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
      A pert megelőző eljárás túlzott hosszúságáról
      23     A Németországi Szövetségi Köztársaság úgy véli, hogy a kereset elfogadhatatlan a Bizottság terhére róható késedelem miatt,
         amely késedelem befolyásolta a jelen kötelezettségszegés megállapítására irányuló eljárást. Míg a Bizottság által neki címzett
         felszólító levél 1998. november 12‑én kelt, a Bizottság csak 2004. november 29‑én nyújtotta be a keresetét, több mint hat
         évvel e levél megküldése után. Az e késedelemből következő gondatlanság következtében sérült egyrészt a Bizottságot az ésszerű
         határidő tiszteletben tartását illetően terhelő kötelezettség, másrészt a jogbiztonság követelménye, amelyet e tagállam és
         az AEntG által védett munkavállalók elvárhatnak.

      24     A német hatóságok szerint a Bizottságnak – mivel az módjában állt – gyorsítania kellett volna az eljárás lefolytatását. Ezen
         eljárás kezdete óta ugyanis a Bíróság több ítéletet is hozott általában a munkavállalók kiküldetésével kapcsolatban, és hozott
         egy ítéletet kifejezetten az AEntG‑vel kapcsolatban is (lásd a C‑49/98., C‑50/98., C‑52/98–C‑54/98. és C‑68/98–C‑71/98. sz.,
         Finalarte és társai egyesített ügyekben 2001. október 25‑én hozott ítéletet [EBHT 2001., I‑7831. o.]). Ezen ítéletek lehetővé
         tették volna a jelen ügy gyorsabb lezárását.

      25     E tekintetben először is emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy az EK 226. cikkben meghatározott pert megelőző eljárás célja,
         hogy az érintett tagállam eleget tehessen közösségi jogi kötelezettségeinek, illetve hogy a Bizottság által felhozott kifogásokkal
         szemben érdemben hivatkozhasson védekezésül felhozott jogalapjaira (a C‑475/98. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2002.
         november 5‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑9797. o.] 35. pontja).

      26     Másrészt a Bíróság ítélkezési gyakorlatával összhangban emlékeztetni kell arra, hogy az EK 226. cikkben meghatározott szabályok
         anélkül alkalmazandók, hogy a Bizottságnak meghatározott határidőt kellene betartania, azon feltételezés sérelme nélkül, hogy
         az e rendelkezésben előírt pert megelőző eljárás túlzott hosszúsága az érintett tagállam számára megnehezítheti a Bizottság
         érveinek cáfolatát, és ezzel sértheti a tagállamnak a védelemhez való jogát. Ennek bizonyítása az érintett tagállamot terheli
         (lásd a C‑96/89. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 1991. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑2461] 15. és 16. pontját,
         a C‑207/97. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1999. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑275. o.] 25. pontját, továbbá
         a fent hivatkozott Bizottság kontra Ausztria ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      27     Anélkül, hogy szükséges lenne vizsgálni – tekintettel a Bíróságnak a munkavállalók kiküldetésére vonatkozóan hozott ítéleteire –,
         hogy a Németországi Szövetségi Köztársaságnak küldött felszólító levél és a jelen kereset benyújtása között a jelen esetben
         eltelt idő túl hosszúnak minősíthető‑e, meg kell állapítani, hogy e tagállam nem hivatkozott a védelemhez való jogának a pert
         megelőző eljárás hosszúságából következő megsértésére, és ilyen jogsértést megvalósító más tényezőre sem.

      28     Ennélfogva a német kormány által felhozott második elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
      A keresetlevél pontosságának hiányáról
      29     A német kormány úgy érvel, hogy a kereset elfogadhatatlan, mivel nem jelöli meg egyértelműen a kifogásokat, amelyekről a Bíróság
         határozathozatalát kéri. A Bizottság többek között nem nyilatkozik arról, hogy kizárólag az AEntG rendelkezéseit kívánja‑e
         vitatni, vagy ez utóbbiaknak a német közigazgatási és igazságszolgáltatási szervek által konkrét esetekben történő alkalmazását.

      30     E tekintetben meg kell állapítani, hogy az eljárási szabályzat 38. cikke 1. §‑ának c) pontja úgy rendelkezik, hogy a keresetlevélnek
         tartalmaznia kell – többek között – a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Következésképpen a Bizottságnak
         az EK 226. cikk alapján benyújtott valamennyi keresetlevélben kellően pontos és koherens módon meg kell jelölnie a felhozott
         kifogásokat avégett, hogy a tagállam elő tudja készíteni védekezését, illetve hogy a Bíróság vizsgálhassa az állítólagos kötelezettségszegés
         fennállását (lásd ebben az értelemben a C‑347/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1990. december 13‑án hozott ítélet
         [EBHT 1990., I‑4747. o.] 28. pontját; valamint a C‑98/04. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 2006. május 4‑én
         hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑4003. o.] 18. pontját).

      31     Márpedig a jelen esetben a Bizottság kereseti kérelmeiből és indokolásából kellően világosan és pontosan kitűnik, hogy azok
         az AEntG 1. cikke (3) bekezdése, 2. cikke (2) bekezdése, és 3. cikke (2) bekezdése tartalmának az EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségére
         vonatkoznak. Az említett kereset ennélfogva egyértelmű.

      32     Következésképpen el kell utasítani a német kormány által felhozott harmadik elfogadhatatlansági kifogást.
       Az első kifogás tárgyának módosításáról
      33     A német kormány úgy érvel, hogy az első kifogás elfogadhatatlan, amennyiben e kifogás tárgyát nem azonos módon határozza meg
         az indokolással ellátott vélemény és a keresetlevél.

      34     Egyfelől a Bizottság az indokolással ellátott véleményben megállapította, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem teljesítette
         az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit, mivel arra kötelezte a külföldi vállalkozásokat, hogy járulékot fizessenek a német
         építőipari szabadságpénztárba, „míg [e vállalkozások] továbbra is közvetlenül kötelesek fizetni a székhelyük szerinti tagállamban
         a munkavállalóik szabadságát”. Másrészt a keresetlevelében a Bizottság a Szerződésnek a külföldi vállalkozásokat terhelő azon
         kötelezettségből eredő megsértését állapította meg, amely szerint e vállalkozásoknak akkor is kell járulékot fizetniük az
         említett pénztárba, ha „a székhely[…] szerinti állam jogszabályai lényegében hasonló védelmet biztosítanak a munkavállaló[i]k
         számára”. A Bizottság tehát módosította és kiterjesztette a jogvita tárgyát.

      35     A Bizottság válasza szerint az indokolással ellátott vélemény rendelkező része és a kereseti kérelmek megfogalmazása közötti
         eltérés nem járt a jogvita tárgyának módosításával.

      36     E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján igaz, hogy az EK 226. cikk alapján benyújtott kereset tárgyát az e rendelkezésben
         előírt, pert megelőző eljárás során kell meghatározni, és ezért a Bizottság indokolással ellátott véleményének és a keresetnek
         ugyanazokon a kifogásokon kell alapulnia (lásd a C‑105/91. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1992. november 17‑én hozott
         ítélet [EBHT 1992., I‑5871. o.] 12. pontját; valamint a C‑11/95. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1996. szeptember 10‑én
         hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4115. o.] 73. pontját).

      37     E követelmény azonban nem jelentheti azt, hogy a felszólító levélben felhozott kifogásoknak, az indokolással ellátott vélemény
         rendelkező részének és a kereseti kérelmeknek minden esetben teljesen meg kellene egyezniük, amennyiben nem került sor a jogvita
         tárgyának bővítésére vagy változtatására (a C‑191/95. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott
         ítélet [EBHT 1998., I‑5449. o.] 56. pontja; valamint a C‑358/01. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2003. november
         6‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13145. o.] 28. pontja).

      38     A jelen esetben kitűnik az indokolással ellátott véleményből, hogy a Bizottság által a pert megelőző szakaszban felhozott
         kifogások arra a tényre vonatkoztak, hogy a külföldi vállalkozásokat az AEntG 1. cikkének (3) bekezdése értelmében terhelő,
         a német szabadságpénztár irányában fennálló járulékfizetési kötelezettség a rendes szabadság idejére járó távolléti díj kétszeri,
         a székhely szerinti és a kiküldetés szerinti tagállamban történő megfizetéséhez vezet, valamint hogy az említett vállalkozások
         csak abban az esetben mentesülnek e kétszeri fizetés alól, amennyiben létezik a német pénztárhoz hasonló pénztár a székhely
         szerinti tagállamban. Hasonlóképpen, a Bizottság a keresetlevelében a munkavállalóit Németországba kiküldő munkaadóra nehezedő
         kétszeres gazdasági terhet vitatja, valamint az AEntG 1. cikkének (3) bekezdésében meghatározott, járulékfizetési kötelezettség
         alóli mentesülés túlságosan megszorító megfogalmazását.

      39     Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem terjesztette ki, illetve nem módosította a kereset tárgyát, és
         ennélfogva nem sértette meg az EK 226. cikket.

      40     Ebből következik, hogy el kell utasítani a német kormány által felhozott negyedik elfogadhatatlansági kifogást is, és így
         a Bizottság által benyújtott keresetet elfogadhatónak kell nyilvánítani.

        Az ügy érdeméről
       A német szabadságpénztárba való járulékfizetési kötelezettségről (az AEntG 1. cikkének (3) bekezdése)
       A felek érvei
      41     A Bizottság úgy érvel, hogy az AEntG 1. cikke (3) bekezdésének első mondatában meghatározott járulékfizetési kötelezettség
         alóli mentesülés túlságosan megszorító, olyannyira, hogy a munkavállalókat Németországba kiküldő munkaadó számára az EK 49. cikkel
         összeegyeztethetetlen kettős gazdasági terhet eredményezhet. A Bizottság szerint az AEntG‑nek nem csupán abban az esetben
         kellene a járulékfizetési kötelezettség alól mentesítenie a más tagállamban székhellyel rendelkező, munkavállalókat kiküldő
         vállalkozásokat, amennyiben biztosítva van, hogy már fizetnek járulékot egy hasonló rendszer keretében a székhely szerinti
         tagállamban, hanem amennyiben e tagállamban van olyan szabályozás, amelyek – még ha nem is a munkaadó által fizetett járulékokon
         alapulnak – a munkavállaló rendes szabadsághoz való jogát a német szabályozás által meghatározottal megegyező módon biztosítják.

      42     A német kormány válasza szerint a Bizottság nem támasztotta alá konkrét tényekkel azt, hogy az AEntG 1. cikkének (3) bekezdése
         ellentétes lenne a Szerződéssel. A német kormány hozzáfűzi, hogy e rendelkezést a nemzeti hatóságok és igazságszolgáltatási
         szervek a közösségi jogból eredő kötelezettségekkel összhangban alkalmazzák.

      43     A más tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozásokra nehezedő kettős gazdasági teher elkerülése érdekében ugyanis a Németországi
         Szövetségi Köztársaság egy határokon átnyúló pragmatikus együttműködést hozott létre a többi tagállammal, némelyikkel a nemzeti
         szabadságrendszerek kölcsönös elismerésére vonatkozóan kétoldalú egyezményeket kötött.

      44     A német bíróságok, és különösen a Bundesarbeitsgericht, egyébként mindig is tiszteletben tartották a Bíróság által a munkavállalók
         kiküldetését illetően kidolgozott elveket. Kétoldalú egyezmény fennállásának az ellenőrzésén túl többek között mindig ügyeltek
         arra, hogy a kiküldött munkavállalónak előnye származzon a rendes szabadsághoz való jogra vonatkozó német szabályozás alkalmazásából,
         csupán akkor alkalmazva ez utóbbit, ha az a munkavállaló számára tényleges előnnyel bír a származása szerinti ország hatályos
         rendelkezéseinek alkalmazásához viszonyítva.

       A Bíróság álláspontja
      45     Először is meg kell állapítani, hogy az AEntG 1. cikke (3) bekezdésének első mondata értelmében a külföldi munkaadók kötelesek
         járulékot fizetni a német szabadságpénztárba, amennyiben nem kötelesek egyszerre fizetni járulékot az említett pénztárnak,
         valamint egy hasonló szervezetnek a vállalkozása székhelyének államában (1. pont), továbbá figyelembe kell venni az ezen munkaadók
         által a munkavállalóiknak járó törvényes, rendes, illetve szerződéses szabadságot illetően már befizetett járulékokat (2. pont).

      46     Emlékeztetni kell továbbá arra is, hogy a Bíróság már határozott az AEntG e rendelkezésének a Szerződéssel való összeegyeztethetőségéről
         a fent hivatkozott Finalarte és társai ügyben hozott ítéletében. A Bíróság kiemelte – többek között az említett ítélet 45.,
         49. és 53. pontjában –, hogy az AEntG 1. cikke (3) bekezdésének a közösségi joggal való összeegyeztethetősége két feltételtől
         függ, amelyek fennállását a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia. E bíróságnak kell tehát vizsgálnia, hogy a rendes
         szabadságra vonatkozó német szabályozás tényleges kiegészítő védelmet nyújt‑e a Németországon kívüli székhellyel rendelkező
         szolgáltatók által kiküldött munkavállalók számára, valamint hogy az említett szabályozás alkalmazása arányos‑e e munkavállalók
         szociális védelme célkitűzésének megvalósításával.

      47     Nyilvánvaló, hogy a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottságnak kellett e feltételek megvalósulását
         vizsgálnia, valamint az említett rendelkezés EK 49. cikkel való összeegyeztethetőségének vizsgálatához szükséges valamennyi
         elemet a Bíróság elé terjesztenie.

      48     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az EK 226. cikk értelmében indított, kötelezettségszegés megállapítása iránti
         eljárások körében a Bizottság feladata az állítólagos kötelezettségszegés fennállásának bizonyítása. A Bizottságnak kell a
         Bíróság elé terjesztenie a kötelezettségszegés fennállásának Bíróság általi ellenőrzéséhez szükséges tényeket anélkül, hogy
         bármiféle vélelemre támaszkodna (lásd többek között a C‑62/89. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1990. március 20‑án
         hozott ítélet [EBHT 1990., I‑925. o.] 37. pontjá;, valamint a C‑341/02. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. április
         14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2733. o.] 35. pontját).

      49     Ezenfelül emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti törvényi, rendeleti vagy
         közigazgatási rendelkezések hatályát a nemzeti bíróságok által történő értelmezésük figyelembevételével kell megállapítani
         (lásd többek között a C‑382/92. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1994. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 1994.,
         I‑2435. o.] 36. pontját; valamint a C‑300/95. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1997. május 29‑én hozott ítélet
         [EBHT 1997., I‑2649. o.] 37. pontját).

      50     Meg kell állapítani, hogy márpedig a jelen esetben a Bizottság nem nyújtotta be az AEntG 1. cikke (3) bekezdésének az EK 49. cikkel
         való összeegyeztethetősége vizsgálatához szükséges tényeket. Az AEntG említett rendelkezése 1. pontjának a szó szerinti értelmezésére
         szorítkozott ugyanis, anélkül hogy a jelen ítélet 46. pontjában hivatkozott Finalarte és társai ügyben hozott ítéletben meghatározott
         két feltétel teljesülését értékelte volna. Ezenfelül a Bizottság a keresete alátámasztására semmilyen érvet nem hozott fel,
         nem hivatkozott nemzeti bíróságok határozataira, vagy más olyan tényre, amelyek azt bizonyíthatnák, hogy – a német hatóságok
         állításaival ellentétben – az AEntG 1. cikke (3) bekezdését a gyakorlatban a közösségi joggal nem összeegyeztethető módon
         alkalmaznák vagy értelmeznék.

      51     A Bizottság szerint az AEntG 1. cikke (3) bekezdése 1. pontjának szó szerinti értelmezését támasztja alá a dán jogból hozott
         példa. Dániában a szabadsággal kapcsolatos juttatásokat a munkavállalónak nem a német szabadságpénztárhoz hasonló szervezet
         fizeti ki. Így amennyiben maga a munkaadó nem fizetett be semmilyen járulékot e címen, a munkaadók szakszervezetétől a munkavállaló
         akkor is részesülhet e juttatásokban. E biztosíték fennállása ellenére egy dániai székhellyel rendelkező munkaadó, aki Németországba
         küldi ki munkavállalókat, köteles az említett pénztárba járulékot fizetni. A Bizottság szerint e járulékfizetési kötelezettség
         csak egy olyan, a nemzeti szabadságrendszerek kölcsönös elismeréséről szóló közigazgatási megállapodással kerülhető el, mint
         amelyet a Dán Királyság és a Németországi Szövetségi Köztársaság kötött. A jogbiztonság elve azonban tiltja, hogy a Szerződésből
         eredő jogok közigazgatási jellegű megállapodás megkötésétől függjenek.

      52     Ezen érvelés azonban nem fogadható el. Az iratokból ugyanis kitűnik, hogy Dániában létezik az Arbejdsmarkedets Feriefond,
         a német szabadságpénztárhoz hasonló fizetett szabadságalap, valamint hogy az AEntG 1. cikke (3) bekezdésének első mondata
         az említett közigazgatási megállapodás szerint alkalmazva mentesíti a német pénztárba történő járulékfizetési kötelezettség
         alól azon dán vállalkozásokat, amelyek az említett alapba fizetnek járulékot.

      53     Másrészt, noha igaz az, hogy a jogbiztonság követelményével ellentétes, hogy a magánszemélyeket a közösségi jog alapján megillető
         jogok gyakorlása a nemzeti közigazgatási szabályok által meghatározott feltételeknek és korlátoknak legyen alávetve (lásd
         ebben az értelemben a C‑306/91. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1993. április 28‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑2133. o.]
         14. pontját; valamint a C‑354/98. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999.,
         I‑4927.] 11. pontját), meg kell állapítani, hogy a munkavállalók nemzetközi kiküldetésének keretében a különböző nemzeti szabadságrendszerek
         összehasonlításából adódó nehézségek – az erre vonatkozó harmonizáció hiányában – nem oldhatók meg a tagállamok hatóságainak
         hatékony együttműködése nélkül (lásd ebben az értelemben a Tanácsnak, az Európai Parlamentnek, a Gazdasági és Szociális Bizottságnak
         és a Régiók Bizottságának szóló 2003. július 25‑i bizottsági közleményt). E rendszerek kölcsönös elismerésének biztosítására
         irányuló közigazgatási megállapodások megkötése ezen együttműködés, illetve nagyobb általánosságban a tagállamok között a
         közösségi jog által lefedett területeken való jóhiszemű együttműködési kötelezettség részét képezi.

      54     E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a külföldi vállalkozások akkor is kötelesek
         lennének járulékot fizetni a német szabadságpénztárba, ha az általuk alkalmazott munkavállalók lényegében hasonló védelemben
         részesülnek az e vállalkozások székhelye szerinti állam joga alapján.

      55     A Bizottság által felhozott első kifogást ennélfogva el kell utasítani.
       Azon kötelezettségről, amely szerint bizonyos dokumentumokat német nyelven kell az építkezésen őrizni (az AEntG 2. cikkének
            (3) bekezdése)
       A felek érvei
      56     A Bizottság szerint a külföldi vállalkozásokat terhelő azon kötelezettség, amely szerint kötelesek lefordíttatni német nyelvre
         az AEntG 2. cikkének (3) bekezdésében meghatározott valamennyi dokumentumot, azaz a munkaszerződést (vagy a 91/533/EGK tanácsi
         irányelv értelmében egyenértékű okiratot), a bérelszámolást, a munkaidő‑kimutatást, a bérkifizetésről készült kimutatásokat,
         valamint minden egyéb olyan dokumentumot, amit a német hatóságok kérhetnek, az EK 49. cikkben biztosított szolgáltatásnyújtási
         szabadság indokolatlan és aránytalan korlátozását valósítja meg.

      57     Az AEntG e rendelkezésének indokolatlan mivoltát illetően a Bizottság arra hivatkozik, hogy a C‑369/96. és C‑376/96. sz.,
         Arblade és társai egyesített ügyekben 1999. november 23‑án hozott ítéletében [EBHT 1999., I‑8453. o.] a Bíróság kimondta,
         hogy a külföldi vállalkozásokra háruló azon kötelezettséget, amely szerint azok kötelesek bizonyos dokumentumokat a fogadó
         állam területén megőrizni, nem indokolja az az általános cél, hogy az ezen állam hatóságai által elvégzendő ellenőrzést megkönnyítse.
         Márpedig a Bizottság véleménye szerint amennyiben e kötelezettséget nem indokolja az említett célkitűzés, az összes szóban
         forgó dokumentum lefordíttatására vonatkozó – nem kevésbé megterhelő – kötelezettség szintén indokolatlan.

      58     A szóban forgó rendelkezés aránytalan mivoltát illetően, ismét a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítéletre
         utalva, a Bizottság úgy érvel, hogy az említett dokumentumok lefordíttatásának általános kötelezettségét feleslegessé tette
         a tagállamok közötti együttműködésnek a 96/71 irányelv 4. cikkében meghatározott rendszere.

      59     A Németországi Szövetségi Köztársaság, a Francia Köztársaság által támogatva, úgy véli, hogy az AEntG 2. cikkének (3) bekezdésében
         előírt lefordíttatási kötelezettség összhangban van az EK 49. cikkel.

      60     A német hatóságok szerint e kötelezettséget ugyanis az AEntG‑ből eredő jogi kötelezettségek teljesítése hatékony ellenőrzése
         lehetővé tételének és ennélfogva a munkavállalók hatékony védelme biztosításának szükségessége indokolja. Az ellenőrzést végző
         hatóságoknak el kell tudniuk olvasni, és meg kell tudniuk érteni a szóban forgó dokumentumokat, azokat tehát le kell fordítani.
         Az ellenőrzés hatékonysága nem függhet ugyanis az érintett építkezések ellenőrzését végző hatóságok nyelvtudásától.

      61     A német és a francia kormány hozzáfűzi, hogy a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítéletből nem lehet közvetlen
         következtetéseket levonni az AEntG 2. cikke (3) bekezdésének indokolt, illetve arányos mivoltára vonatkozóan.

      62     Végül az említett kormányok úgy vélik, hogy a 96/71 irányelv 4. cikkében meghatározott, nemzeti hatóságok közötti együttműködés
         nem helyettesítheti a külföldi munkaadókat terhelő lefordíttatási kötelezettséget.

       A Bíróság álláspontja
      63     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 49. cikk nem csak a más tagállamban letelepedett szolgáltatóval szemben a állampolgársága/honossága
         alapján alkalmazott minden hátrányos megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem ugyanúgy valamennyi korlátozás megszüntetését
         akkor is, ha azok különbségtétel nélkül vonatkoznak a nemzeti és az egyéb tagállamokból származó szolgáltatókra, amennyiben
         azok akadályozzák, zavarják vagy kevésbé vonzóvá teszik valamely másik tagállamban letelepedett szolgáltató szolgáltatásait,
         ahol az jogszerűen nyújt hasonló szolgáltatásokat (lásd a C‑76/90. sz. Säger‑ügyben 1991. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 1991.,
         I‑4221. o.] 12. pontját, a C‑272/94. sz. Guiot‑ügyben 1996. március 28‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑1905. o.] 10. pontját,
         valamint a C‑244/04. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2006. január 19‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑885. o.] 30. pontját).

      64     A kérdésre vonatkozó harmonizáció hiánya esetén a szolgáltatásnyújtás szabadságát – mint a Szerződés egyik alapelvét – csak
         olyan szabályokkal lehet korlátozni, amelyeket közérdeken alapuló kényszerítő ok igazol, és amelyek a fogadó tagállamban tevékenykedő
         minden személyre és vállalkozásra alkalmazandók, feltéve hogy e közérdeket nem védik a szolgáltatóra a székhelye szerinti
         tagállamban vonatkozó szabályok (lásd többek között a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítélet 34. és 35. pontját;
         a C‑164/99. sz., Portugaia Construções ügyben 2002. január 24‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑787. o.] 19. pontját; valamint
         a C‑445/03. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2004. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10191. o.] 21. pontját).

      65     Végül valamely tagállam nemzeti szabályozásának a más tagállamokban letelepedett szolgáltatóra történő alkalmazásának alkalmasnak
         kell lennie az elérni kívánt cél megvalósítására, és nem lépheti túl az annak eléréséhez szükséges mértéket (lásd különösen
         a fent hivatkozott Säger‑ügyben hozott ítélet 15. pontját, a C‑19/92. sz. Kraus‑ügyben 1993. március 31‑én hozott ítélet [EBHT 1993.,
         I‑1663. o.] 32. pontját, valamint a C‑55/94. sz. Gebhard‑ügyben 1995. november 30‑án hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4165. o.]
         37. pontját).

      66     A jelen esetben kitűnik az AEntG 2. cikkének (3) bekezdéséből, hogy amennyiben egy Németországon kívül letelepedett munkaadó
         e tagállam területén foglalkoztat munkavállalókat, köteles bizonyos dokumentumokat német nyelven megőrizni a kiküldött munkavállalók
         tényleges foglalkoztatásának teljes ideje alatt, és legalább az építkezés befejezéséig, anélkül azonban, hogy e kötelezettség
         időtartama meghaladná a két évet, annak érdekében, hogy az ellenőrzést végző hatóságok kérésére be tudja mutatni e dokumentumokat
         az építkezésen. Amint a tárgyaláson azt a német kormány– anélkül, hogy a Bizottság ezt vitatta volna – kifejtette, az érintett
         dokumentumok a munkaszerződés, a bérelszámolás, a munkaidő‑kimutatás, és a bérkifizetésről készült kimutatások.

      67     Mivel nem léteznek közösségi harmonizációs intézkedések e téren, a Bizottság által felhozott második kifogás megalapozottságának
         értékeléséhez először is meg kell vizsgálni, hogy az AEntG e rendelkezésében meghatározott követelmények korlátozzák‑e a szolgáltatásnyújtás
         szabadságát, majd ezt követően – adott esetben –, hogy az érintett tevékenység esetében a szolgáltatásnyújtás szabadságának
         e korlátozását közérdeken alapuló kényszerítő okok igazolják‑e. Amennyiben igen, meg kell végül vizsgálni, hogy elérhető‑e
         ugyanezen eredmény kevésbé megterhelő szabályok alkalmazásával.

      68     Először is meg kell állapítani, hogy a szóban forgó dokumentumok német nyelvre történő lefordíttatásának előírásával az említett
         rendelkezés a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül.

      69     Az így előírt kötelezettség ugyanis a más tagállamban letelepedett vállalkozások számára költségekkel, valamint adminisztratív
         és gazdasági többletterhekkel jár, oly módon, hogy ez utóbbiak a verseny szempontjából nincsenek azonos helyzetben a fogadó
         tagállamban letelepedett munkaadókkal, és ez visszatarthatja őket attól, hogy e tagállamban szolgáltatásokat nyújtsanak.

      70     Másodszor meg kell azonban jegyezni, hogy az AEntG 2. cikkének (3) bekezdése az építőipari munkavállalók szociális védelméhez
         és ez utóbbi betartásának az ellenőrzéséhez fűződő közérdekű célt követ. A Bíróság már elismerte e célkitűzést mint a szolgáltatásnyújtás
         szabadsága ily módon való korlátozását indokoló kényszerítő okot (lásd a 62/81. és 63/81. sz., Seco és Desquenne & Giral ügyben
         1982. február 3‑án hozott ítéletet [EBHT 1982., 223. o.] 14. pontját; a C‑113/89. sz., Rush Portuguesa ügyben 1990. március
         27‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑1417. o.] 18. pontját; a fent hivatkozott Guiot‑ügyben hozott ítélet 16. pontját; valamint
         a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítélet 51. pontját).

      71     A szóban forgó dokumentumoknak a fogadó tagállam nyelvén az építkezésen való megőrzési kötelezettségének előírásával az AEntG
         2. cikkének (3) bekezdése lehetővé kívánja tenni ezen állam illetékes hatóságai számára, hogy a munkavégzés helyén elvégezhessék
         a munkavállalók védelmére – különösen a díjazásra és a munkaidőre – vonatkozó nemzeti rendelkezések betartásának biztosításához
         szükséges ellenőrzéseket. Az ilyen helyszíni ellenőrzések a gyakorlatban rendkívül nehézzé, sőt lehetetlenné válnának, ha
         e dokumentumokat be lehetne mutatni a munkaadó székhelye szerinti tagállam nyelvén, mivel e nyelvet nem szükségszerűen érti
         a fogadó tagállam tisztviselője.

      72     Következésképpen az AEntG 2. cikkének (3) bekezdésében meghatározott kötelezettség indokolt.
      73     E következtetést nem kérdőjelezi meg a fent hivatkozott Arblade és társai ügyben hozott ítélet.
      74     Igaz ugyan, hogy az említett ítélet 76. pontjában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága azon korlátozásának
         igazolásához, amely szerint a külföldi munkaadó köteles bizonyos dokumentumokat a fogadó tagállamban lakóhellyel rendelkező
         természetes személy lakóhelyén őrizni, nem elegendő az, hogy az a tény, amely szerint e dokumentumok az említett állam területén
         találhatók, általában megkönnyítheti ezen állam hatóságai ellenőrzési feladatának teljesítését, az említett ítéletnek e pontja
         azonban a munkaadót terhelő azon kötelezettségre vonatkozott, amely szerint bizonyos dokumentumokat hozzáférhetővé kell tennie
         az illetékes hatóságok számára, akkor is, amikor már nem foglalkoztat munkavállalókat a fogadó tagállamban.

      75     A jelen esetben azonban nem ez a helyzet, mivel az AEntG 2. cikkének (3) bekezdése a dokumentumok német nyelven való megőrzésének
         kötelezettségét a Németországba kiküldött munkavállalók tényleges foglalkoztatásának, illetve az építkezésnek az időtartamára
         írja elő. Ezenfelül, amint az a jelen ítélet 74. pontjából is kitűnik, e rendelkezés nem korlátozódik arra, hogy általában
         megkönnyítse az illetékes német hatóságok ellenőrzési feladatának teljesítését, hanem a gyakorlatban kívánja lehetővé tenni
         az e hatóságok által az építkezéseken végzett ellenőrzéseket.

      76     Harmadszor meg kell állapítani, hogy az említett rendelkezés csupán négy dokumentum lefordíttatását írja elő (a munkaszerződés,
         a bérelszámolás, a munkaidő‑kimutatás és a bérkifizetésről készült kimutatások), amelyek nem túlságosan hosszúak, és amelyek
         megszövegezéséhez általában mintadokumentumokat használnak. Következésképpen – mivel a Németországba munkavállalókat kiküldő
         munkaadó számára nem jár súlyos adminisztratív és gazdasági teherrel – az AEntG 2. cikkének (3) bekezdése nem haladja meg
         a szociális védelem kitűzött céljának megvalósításához szükséges mértéket.

      77     Végül meg kell állapítani, hogy – a jog jelenlegi állapota szerint – nem létezik e cél elérését lehetővé tevő, kevésbé megterhelő
         intézkedés.

      78     A nemzeti hatóságok közötti együttműködésnek és információcserének a 96/71 irányelv 4. cikkében meghatározott, szervezett
         rendszere ugyanis nem teszi feleslegessé a Németországon kívül letelepedett munkaadókat terhelő lefordíttatási kötelezettséget.
         Az iratokból kitűnik, hogy e hatóságok nem rendelkeznek az AEntG által a munkaadóktól megkövetelt dokumentumokkal, így nem
         tudják azokat – a fordításukkal együtt – más tagállamok illetékes hatóságainak ésszerű határidőn belül megküldeni.

      79     Egyébként, amint azt a főtanácsnok is kifejtette indítványa 86. pontjában, pillanatnyilag nincs olyan normatív közösségi szabályozás,
         amely előírná többnyelvű dokumentumok használatát a munkavállalók nemzetközi kiküldetése esetére.

      80     A fenti megfontolásokból következik, hogy a Bizottság által felhozott második kifogást el kell utasítani.
       Az időszakos munkavállalókat foglalkoztató külföldi vállalkozásokat a kiküldött munkavállalók munkavégzési helyével kapcsolatban
            terhelő bejelentési kötelezettségről (az AEntG 3. cikkének (2) bekezdése)
       A felek érvei
      81     A Bizottság úgy érvel, hogy az időszakos munkavállalókat foglalkoztató külföldi vállalkozásokat terhelő kötelezettség – amely
         szerint nemcsak azt kötelesek az illetékes hatóságoknak minden esetben bejelenteni, ha valamely munkavállalót munkaadóhoz
         kölcsönöznek ki, hanem a munkavállaló munkavégzési helyének egyik építkezésről a másikra történő megváltozását is, míg ilyen
         többletkötelezettség nem terheli az időszakos munkavállalókat foglalkoztató németországi vállalkozásokat – olyan intézkedésnek
         minősül, amely a határokon átnyúló szolgáltatásnyújtást a belső szolgáltatásnyújtásnál nehezebbé teszi. A Bizottság szerint
         semmi sem indokolja ezen eltérő bánásmódot.

      82     A Németországi Szövetségi Köztársaság válasza szerint az AEntG 2. cikkének (3) bekezdésében előírt bejelentési kötelezettség
         összhangban van az EK 49. cikkel. E kötelezettséget ugyanis a munkavállalók jobb védelmének biztosítása érdekében elvégzendő
         hatékony ellenőrzések szükségessége indokolja. Ezenfelül nem ró túlzott terhet az érintett, időszakos munkavállalókat foglalkoztató
         vállalkozásokra.

       A Bíróság álláspontja
      83     Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadsága magában foglalja többek között minden olyan
         hátrányos megkülönböztetés megszüntetését, amely a szolgáltatót állampolgárságánál/honosságánál vagy annál a ténynél fogva
         érinti, hogy más tagállamban nyújtja szolgáltatását, mint amelyben letelepedett (lásd a C‑288/89. sz. Collectieve Antennevoorziening
         Gouda ügyben 1991. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4007. o.] 10. pontját; a C‑353/89. sz., Bizottság kontra Hollandia
         ügyben 1991. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4069. o.] 14. pontját; valamint a C‑17/92. sz., Distribuidores Cinematográficos
         ügyben 1993. május 4‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑2239. o.] 13. pontját).

      84     E tekintetben meg kell állapítani, hogy az AEntG 2. cikkének (3) bekezdése a Németországon kívül letelepedett szolgáltatók
         hátrányos megkülönböztetéséhez vezet.

      85     E rendelkezés értelmében ugyanis a más tagállami székhelyű, időszakos munkavállalókat foglalkoztató vállalkozások kötelesek
         írásban bejelenteni az illetékes német hatóságoknak nem csupán az adott munkavállaló németországi munkaadó számára történő
         kikölcsönzésének kezdetét és végét, hanem a munkavállaló munkavégzési helyét, valamint az ezzel kapcsolatos valamennyi változást,
         míg az ugyanilyen típusú, németországi székhelyű vállalkozásokra nem vonatkozik e többletteher, amely egyébként mindig a kölcsönvevő
         vállalkozást terheli.

      86     Márpedig a Bíróság már kimondta, hogy azok a nemzeti rendelkezések, amelyek nem különbségtétel nélkül alkalmazandók a szolgáltatásnyújtásra,
         függetlenül annak származási helyétől, csak akkor egyeztethetőek össze a közösségi joggal, ha kifejezett eltérést megállapító
         rendelkezésen alapulnak, mint például az EK 46. cikk, amelyre az EK 55. cikk visszautal (lásd a C‑260/89. sz. ERT‑ügyben 1991.
         június 18‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑2925. o.] 24. pontját, a fent hivatkozott Collectieve Antennevoorziening Gouda ügyben
         hozott ítélet 11. pontját, a C‑451/99. sz. Cura Anlagen ügyben 2002. március 21‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑3193. o.]
         31. pontját). A megszorítóan értelmezendő EK 46. cikkből következik, hogy közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok
         alapján indokoltak lehetnek a hátrányos megkülönböztetéshez vezető szabályok.

      87     E tekintetben elegendő megemlíteni, hogy a jelen esetben a német kormány nem hozott fel olyan érvet, amely a fenti indokok
         körébe tartozhatna.

      88     Következésképpen a Bizottság által felhozott harmadik kifogás megalapozott.
      89     Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel olyan rendelkezést bocsátott ki,
         mint az AEntG 2. cikkének (3) bekezdése, amelynek értelmében az időszakos munkavállalókat foglalkoztató külföldi vállalkozások
         nemcsak azt kötelesek bejelenteni, ha valamely munkavállalót németországi munkaadóhoz kölcsönöznek ki, hanem e munkavállaló
         munkavégzési helyével kapcsolatos minden változást is – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      90     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. Ugyanezen eljárási szabályzat 69. cikkének 3. §‑a alapján részleges pernyertesség, illetve kivételes körülmények
         fennállása esetén a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél
         maga viselje saját költségeit.

      91     A jelen esetben a Bizottságot, mivel a felhozott három kifogásból kettő tekintetében pervesztes lett, kötelezni kell a költségek
         kétharmadának viselésére, a Németországi Szövetségi Köztársaságot pedig a költségek egyharmadának viselésére.

      92     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑ával összhangban a Francia Köztársaság maga viseli saját költségeit.
      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel olyan rendelkezést bocsátott ki, mint a munkavállalók kiküldetéséről szóló 1996.
            február 26‑i törvény (Arbeitnehmer‑Entsendegesetz) 1. cikkének (3) bekezdése, amelynek értelmében az időszakos munkavállalókat
            foglalkoztató külföldi vállalkozások nemcsak azt kötelesek bejelenteni, ha valamely munkavállalót németországi munkaadóhoz
            kölcsönöznek ki, hanem e munkavállaló munkavégzési helyével kapcsolatos minden változást is – nem teljesítette az EK 49. cikkből
            eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
      3)      A Bíróság az Európai Közösségek Bizottságát kötelezi a költségek kétharmadának viselésére. A Németországi Szövetségi Köztársaságot
            kötelezi a költségek egyharmadának viselésére.
      4)      A Francia Köztársaság maga viseli saját költségeit.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.