title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2015. december 1‑je.#Európai Parlament és Európai Bizottság kontra Az Európai Unió Tanácsa.#Megsemmisítés iránti kereset – 1243/2012/EU rendelet – A jogalap megválasztása – Az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdése – Politikai döntés – A tőkehalállományokra vonatkozó hosszú távú terv.#C-124/13. és C-125/13. sz. egyesített ügyek.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2015. december 1‑je (
            *
         )
      „Megsemmisítés iránti kereset — 1243/2012/EU rendelet — A jogalap megválasztása — Az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdése — Politikai döntés — A tőkehalállományokra vonatkozó hosszú távú terv”
      A C‑124/13. és C‑125/13. sz. egyesített ügyekben,
      az EUMSZ 263. cikk alapján megsemmisítés iránt 2013. március 14‑én
      az Európai Parlament (képviselik: I. Liukkonen, L. Knudsen és R. Kaškina, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg) (C‑124/13),
      az Európai Bizottság (képviselik: A. Bouquet, K. Banks és A. Szmytkowska, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg) (C‑125/13)
      felpereseknek
      az Európai Unió Tanácsa (képviselik: E. Sitbon, A. de Gregorio Merino és A. Westerhof Löfflerová, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      alperes ellen,
      támogatják:
      a Spanyol Királyság (képviselik: M. Sampol Pucurull és N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben),
      a Francia Köztársaság (képviselik: G. de Bergues, D. Colas, R. Coesme és C. Candat, meghatalmazotti minőségben),
      a Lengyel Köztársaság (képviselik: B. Majczyna, M. Nowacki és A. Miłkowska, meghatalmazotti minőségben)
      beavatkozó felek,
      benyújtott keresetei tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: K. Lenaerts elnök, A. Tizzano elnökhelyettes (előadó), R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadjiev és F. Biltgen tanácselnökök, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, C. Vajda és S. Rodin bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. február 24‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2015. május 21‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az Európai Parlament és az Európai Bizottság keresetleveleikben a tőkehalállományokra és az ezen állományok halászatára vonatkozó hosszú távú terv létrehozásáról szóló 1342/2008/EK rendelet módosításáról szóló, 2012. december 19‑i 1243/2012/EU tanácsi rendelet (HL L 352., 10. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet) megsemmisítését kérik.

         Jogi háttér

         A 2371/2002/EK rendelet

               2

               A halászati erőforrások közös halászati politika alapján történő védelméről és fenntartható kiaknázásáról szóló, 2002. december 20‑i 2371/2002/EK tanácsi rendeletet (HL L 358., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 4. fejezet, 5. kötet, 460. o.; a továbbiakban: alaprendelet) hatályon kívül helyezte a közös halászati politikáról, az 1954/2003/EK és az 1224/2009/EK tanácsi rendelet módosításáról, valamint a 2371/2002 és a 639/2004/EK tanácsi rendelet és a 2004/585/EK tanácsi határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2013. december 11‑i 1380/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 354., 22. o.).

               3

               Az alaprendelet (6) és (7) preambulumbekezdésének szövege a következő volt:

                        „(6)

                        A fenntartható kiaknázás célja hatékonyabban elérhető a halászati gazdálkodás többéves megközelítésével, beleértve a biztonságos biológiai határértékeken lévő vagy az azokon belüli állományokra vonatkozó többéves gazdálkodási terveket. A biztonságos biológiai határértéken kívüli állományok esetében elsődleges fontossággal bír a többéves helyreállítási terv elfogadása. A tudományos szakvéleményeket követve, előfordulhat az ezen állományokra irányuló halászati erőkifejtés lényeges csökkentése.

                        (7)

                        E többéves terveknek meg kell adniuk az érintett állományok fenntartható kiaknázásának céljait, tartalmazniuk kell a lehalászási szabályokat, amelyek megállapítják az éves fogás és/vagy a halászati erőkifejtés határértékeinek kiszámítási módját, és gondoskodniuk kell más sajátos kezelési intézkedésekről, azok más fajokra gyakorolt hatásait is számításba véve.”

               4

               Az említett rendelet 1. cikke a közös halászati politika (KHP) hatályát a következőképpen határozta meg:
               „(1)   A [KHP] kiterjed az élő vízi erőforrások és az akvakultúra védelmére, kezelésére és kiaknázására, valamint a halászati és akvakultúra‑termékek feldolgozására és kereskedelmi forgalomba hozatalára ott, ahol e tevékenységeket a tagállamok területén, közösségi vizeken, közösségi halászhajókon, vagy – a lobogó szerinti állam elsődleges felelősségének sérelme nélkül – a tagállamok állampolgárai végzik.
               (2)   A [KHP] összefüggő intézkedéseket biztosít a következőkre vonatkozóan:

                        a)

                        az élő vízi erőforrások védelme, kezelése és kiaknázása;

                  [...]”

               5

               Ugyanezen rendelet 2. cikkének (1) bekezdése a KHP célkitűzéseit ekként határozta meg:
               „A [KHP] fenntartható gazdasági, környezeti és társadalmi feltételekkel biztosítja az élő vízi erőforrások kiaknázását.
               E célból a Közösség az elővigyázatosság elvét [helyesen: megközelítését] alkalmazza azon intézkedések meghozatalakor, amelyek az élő vízi erőforrások védelmére és megőrzésére vonatkoznak, azért, hogy biztosítsák azok fenntartható kiaknázását, és hogy a lehető legkisebbre csökkentsék a halászati tevékenységnek a tengeri ökoszisztémára gyakorolt hatását. A Közösség a halászati gazdálkodás esetében az ökoszisztéma alapú szemlélet progresszív alkalmazására törekszik. [...]”

               6

               Az alaprendelet 4. cikke, amely meghatározta a fenntarthatóság célkitűzésének elérése érdekében elfogadandó intézkedések típusait, a (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezett:
               „[…] a következő rendelkezéseket tartalmazhatják az egyes állományokra vagy állománycsoportokra vonatkozóan, a halászati állománypusztulás és a halászati tevékenységek környezeti hatásának korlátozása érdekében:

                        a)

                        az 5. cikk alapján helyreállítási tervek elfogadása;

                        b)

                        a 6. cikk alapján gazdálkodási tervek elfogadása;

                  [...]”

         Az 1342/2008/EK rendelet

               7

               A tőkehalállományokra és az ezen állományok halászatára vonatkozó hosszú távú terv létrehozásáról, valamint a 423/2004/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. december 18‑i 1342/2008/EK tanácsi rendeletet (HL L 348., 20. o., helyesbítés: HL 2010. L 231., 6. o.) az Európai Unió Tanácsa a Bizottság javaslata alapján és a Parlamenttel folytatott konzultációt követően az EK‑Szerződés 37. cikke alapján fogadta el.

               8

               E rendelet (7) és (9) preambulumbekezdésének szövege a következő:

                        „(7)

                        A halászat okozta állománypusztulásra vonatkozó célok elérésének biztosítása és a visszadobás lehető legnagyobb mértékű visszaszorításának támogatása érdekében a halászati erőkifejtésben kifejezett halászati lehetőségeket is olyan szinten kell meghatározni, amely összhangban áll a többéves stratégiával. [...]

                  [...]

                        (9)

                        A fogásmennyiségek meghatározása és elosztása, valamint az állományok legalacsonyabb és elővigyázatossági szintjének, a halászat okozta állománypusztulási arány szintjének, továbbá a tagállamok számára az egyes halászati erőkifejtési csoportok tekintetében megengedett legnagyobb erőkifejtéseknek a meghatározása, és bizonyos hajócsoportoknak az e rendeletben foglalt erőkifejtési rendszerből való kizárása a [KHP] kiemelt fontosságú intézkedése. [...]”

               9

               Az említett rendelet 5. cikke fogalmazza meg a tőkehalállományok helyreállítására vonatkozó terv célját, amely „[ezen állományok] legmagasabb fenntartható hozam mellett történő fenntartható kiaknázásá[nak]” biztosítására irányul. Ezen 5. cikk (2) és (3) bekezdése értelmében e célt a tőkehalak bizonyos arányú állománypusztulásának fenntartása mellett kell megvalósítani.

               10

               E cél elérése érdekében ugyanezen rendelet a 6–10. cikkében a teljes kifogható mennyiség (TKM) éves meghatározására vonatkozó különös szabályokat, a 11–17. cikkében pedig a halászati erőkifejtés korlátozására vonatkozó szabályokat állapít meg.

               11

               Közelebbről az 1342/2008 rendeletnek a megtámadott rendelettel való módosítását megelőzően hatályos változata a 9. cikkében részletes szabályokat határozott meg a TKM kevés rendelkezésre álló adat esetén való meghatározására vonatkozóan, amennyiben a TKM meghatározására a 7. és 8. cikkben rögzített szabályok pontos és reprezentatív információ hiányában nem alkalmazhatók. Az 1342/2008 rendelet a 12. cikkében meghatározta a megengedett legnagyobb halászati erőkifejtés kiszámítási módját is.

         A megtámadott rendelet

               12

               A megtámadott rendelet (3)–(5) preambulumbekezdésének szövege a következő:

                        „(3)

                        A Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság (HTMGB) elvégezte a tőkehal‑gazdálkodási terv eredményeinek tudományos értékelését, amely a terv kialakítása és működése kapcsán számos problémára világított rá. A tőkehal‑gazdálkodási terv célkitűzéseinek megkérdőjelezése nélkül a HTMGB arra a megállapításra jutott, hogy nem valószínű, hogy e célkitűzéseket a fenntartható fejlesztésről Johannesburgban tartott 2002‑es világ‑csúcstalálkozón elfogadott következtetésekkel összhangban álló határidőn belül sikerül majd elérni, hacsak nem kerül sor a tőkehal‑gazdálkodási terv kialakítása hibáinak kijavítására, mely hibák egyebek mellett a terv 9. és 12. cikkének alkalmazásához kapcsolódnak.

                        (4)

                        […] Jóllehet az eredeti szándék az volt, hogy a [TKM] 25%‑os automatikus éves csökkentésére csak rendkívüli körülmények fennállása esetén kerüljön sor, 2009 és 2012 között ez mégis szabállyá vált. Következésképpen a tőkehal‑gazdálkodási terv hatálybalépése óta az érintett területek vonatkozásában a [TKM] jelentősen csökkent, a további automatikus csökkentések pedig a tőkehalhalászat tényleges megszűnéséhez vezetnének az érintett területeken. A HTMGB tudományos értékelése alapján a tőkehal‑gazdálkodási terv célkitűzéseinek elérése érdekében egyes esetekben célszerűbb volna eseti alapon nagyobb rugalmasságot biztosítani a tudományos szakvéleménynek. E rugalmasság részeként ezért bizonyos feltételek mellett – és a tőkehal‑gazdálkodási terv célkitűzései elérésének veszélyeztetése nélkül – helyénvaló engedélyezni a [TKM] éves csökkentésének a felfüggesztését, vagy alternatív [TKM]‑szint megállapítását.

                        (5)

                        [...] a megengedett halászati erőkifejtés 2009 és 2012 között évi 25%‑kal csökkent azokon a területeken, amelyekre a 9. cikket alkalmazták, és jelentősen csökkent azokon a területeken, amelyekre a 8. cikket alkalmazták. […] A halászati erőkifejtés automatikus éves csökkentése gyakorlatának folytatása nem eredményezné a tőkehal‑gazdálkodási terv célkitűzéseinek megvalósulását, ellenben jelentős gazdasági és társadalmi hatást gyakorolna azokra a flottaszegmensekre, amelyek ilyen halászeszközökkel elsősorban a tőkehaltól eltérő fajokra halásznak. Következésképpen helyénvaló egy olyan rugalmasabb megközelítést biztosítani, amely a tőkehal‑gazdálkodási terv célkitűzései elérésének veszélyeztetése nélkül lehetővé tenné a halászati erőkifejtés automatikus éves csökkentésének a felfüggesztését.”

               13

               A megtámadott rendelet (8) preambulumbekezdése megjelöli azon okokat, amelyek miatt ezen, az 1342/2008 rendelet 9. és 12. cikkét módosító rendeletet az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése, és nem az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján fogadták el.

               14

               Az említett preambulumbekezdés a következőképpen szól:
               „A 9. és 12. cikk módosításai részletes egyedi szabályokat állapítanak meg a [TKM‑ben] és a halászati erőkifejtés korlátozásában kifejezett halászati lehetőségek meghatározása céljából. A szóban forgó módosítások a tőkehal‑gazdálkodási terv célkitűzéseinek módosítása nélkül kiigazítják a halászati lehetőségek meghatározására jelenleg alkalmazandó szabályokat. Következésképpen olyan intézkedésekről van szó, amelyek a [TKM‑]nek és a halászati erőkifejtés korlátozásainak a meghatározására és elosztására irányulnak, és amelyek nem tekinthetők sem a halászati piacok közös szervezésének létrehozására irányuló rendelkezéseknek, sem pedig a [KHP] célkitűzéseinek megvalósításához szükséges egyéb rendelkezéseknek.”

               15

               Az említett rendelet 1. cikkének 1. pontja, amely az 1342/2008 rendelet 9. cikkét váltja fel, tartalmazza a TKM meghatározására vonatkozó különleges eljárást, amely szerint:
               „(1)   Amennyiben a [TKM] 7. cikk szerinti megállapításához nem áll rendelkezésre elegendő információ, a Kattegatban, a Skóciától nyugatra fekvő területeken és az Ír‑tengerben élő tőkehalállományokból kifogható teljes mennyiségeket a tudományos szakvélemények által ajánlott szinten kell megállapítani. Ha azonban a tudományos szakvélemények által ajánlott szint az előző évi [TKM‑nél] több mint 20%‑kal magasabb, akkor a [TKM‑et] az előző évihez képest 20%‑kal magasabban kell meghatározni, amennyiben pedig a tudományos szakvélemények által ajánlott szint az előző évi [TKM‑nél] több mint 20%‑kal alacsonyabb, akkor a [TKM‑et] az előző évihez képest 20%‑kal alacsonyabban kell meghatározni.
               (2)   Az (1) bekezdéstől eltérve, amennyiben a tudományos szakvélemény azt tartalmazza, hogy nem szabad célzott halászatot engedélyezni, és hogy

                        a)

                        a járulékos fogásokat minimálisra vagy a lehető legkisebbre kell csökkenteni; és/vagy

                        b)

                        a tőkehalfogásokat a lehető legkisebbre kell csökkenteni,
                        a Tanács határozhat úgy, hogy a következő egy vagy több évben a [TKM] tekintetében nem alkalmaz éves kiigazítást, feltéve, hogy a megállapított [TKM] csak a járulékos fogásokra vonatkozik.

                  (3)   Amennyiben a [TKM] 8. cikk szerinti megállapításához nem áll rendelkezésre elegendő információ, az Északi‑tengerben, a Skagerrakban és a La Manche csatorna keleti részén élő tőkehalállományból kifogható teljes mennyiségeket e cikk (1) és (2) bekezdésének értelemszerű alkalmazásával kell megállapítani, hacsak a Norvégiával folytatott konzultációk a [TKM‑ek] más szinten történő megállapításához nem vezetnek.
               (4)   Amennyiben a tudományos szakvélemény azt támasztja alá, hogy a 8. cikk (1)–(4) bekezdésében megállapított szabályok alkalmazása révén nem teljesíthetők a terv célkitűzései, a Tanács a fent említett rendelkezések ellenére alternatív [TKM]‑szintet állapíthat meg.”

               16

               A megtámadott rendelet 1. cikke 2. pontjának a) alpontja ekként szól:
               „Az [1342/2008 rendelet 12. cikke (4)] bekezdésének helyébe a következő szöveg lép:
               »(4)   Azon összevont erőkifejtési csoportok esetében, amelyeknél a (3) bekezdés b) pontjának megfelelően kiszámított összesített halfogás értéke 20% vagy több, az érintett erőkifejtési csoportokra éves kiigazítást kell alkalmazni. Az érintett csoportok számára megengedett legnagyobb halászati erőkifejtést a következőképpen kell kiszámítani:

                        a)

                        amennyiben a 7. vagy 8. cikk alkalmazandó, a referenciaértékre ugyanazt a százalékos kiigazítást kell alkalmazni, mint amit az említett cikkek a halászat okozta állománypusztulás tekintetében megállapítanak;

                        b)

                        amennyiben a 9. cikk alkalmazandó, a halászati erőkifejtés kiigazításához a [TKM] előző évhez viszonyított kiigazításához használt százalékos arányt kell alkalmazni.«”

               17

               A megtámadott rendelet 1. cikke 2. pontjának b) alpontja, amely az 1342/2008 rendelet 12. cikkét a (6) bekezdéssel egészíti ki, a következőképpen szól:
               „A 12. cikk a következő bekezdéssel egészül ki:
               »(6)   Amennyiben a megengedett legnagyobb halászati erőkifejtést négy egymást követő évben csökkentették, a Tanács a (4) bekezdéstől eltérve úgy határozhat, hogy a következő egy vagy több évben a megengedett legnagyobb halászati erőkifejtés tekintetében nem alkalmaz éves kiigazítást.«”

         A jogvita előzményei

               18

               2012. szeptember 12‑én a Bizottság előterjesztette az 1342/2008 rendelet módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó javaslatát (COM(2012) 498 final) azzal a céllal, hogy az 1342/2008 rendelet rendelkezéseit kiigazítsa és egyértelműbbé tegye.

               19

               E rendeletjavaslat az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésén alapult, és az 1342/2008 rendelet szerinti tőkehal‑gazdálkodási terv végrehajtásával kapcsolatos bizonyos nehézségek kiküszöbölésére irányult. A következő módosításokat irányozta elő:

                        —

                        az említett rendelet 4. cikkének módosítása, amely egyértelművé teszi, hogy a tagállamok milyen számítási módszert alkalmazzanak a halászati erőkifejtés korlátozása tekintetében;

                        —

                        ugyanezen rendelet 9. cikkének módosítása, amely a TKM meghatározásának azokra az esetekre alkalmazandó módszerére vonatkozik, amikor a 7. és a 8. cikk szerinti általános számítási szabályok nem alkalmazhatók elegendő adat hiányában;

                        —

                        az 1342/2008 rendelet 11. cikkének módosítása, amely a hajók halászati erőkifejtési rendszerből való kizárására alkalmazott eljárás egyszerűsítésére vonatkozik;

                        —

                        e rendelet 12. cikkének a halászati erőkifejtés korlátozásaira vonatkozó módosítása, amelyet ugyanazon rugalmas és egyedi bánásmód célkitűzése indokol, mint amelyet az említett rendelet 9. cikkének javasolt módosítása követ;

                        —

                        ugyanezen rendelet 12. cikkének módosítása azzal a céllal, hogy az egy új (6) bekezdéssel egészüljön ki, amely felhatalmazza a Tanácsot arra, hogy felfüggessze a megengedett legnagyobb halászati erőkifejtés további csökkentéseinek alkalmazását, amennyiben négy egymást követő évben csökkent e legnagyobb erőkifejtés;

                        —

                        az 1342/2008 rendelet 13. cikkének módosítása, amelynek célja a további halászati erőkifejtésekben való részesülést lehetővé tévő feltételek egyikével kapcsolatos, a különböző nyelvi változatokat érintő értelmezési különbségek megszüntetése;

                        —

                        e rendelet 14. cikkének módosítása a visszadobások magas szintjének orvoslására vonatkozó tagállami kötelezettségek megerősítése, valamint az említett rendelet 11. és 13. cikke szerinti ösztönző intézkedések hatékony megfigyelésének és ellenőrzésének biztosítása érdekében; és

                        —

                        ugyanezen rendelet 32. cikkének módosítása, amely a komitológiai eljárásra vonatkozó cikket vezet be.

               20

               2012. december 19‑én a Tanács anélkül, hogy a COM(2012) 498 final javaslat valamennyi rendelkezését átvette volna, a megtámadott rendelettel kizárólag az 1342/2008 rendelet 9. és 12. cikkének módosításait fogadta el, jogalapként az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdését jelölve meg.

               21

               A Mezőgazdasági és Halászati Tanács azon ülésének jegyzőkönyvébe, amelyen a megtámadott rendeletet elfogadták, belefoglalták a Bizottság nyilatkozatát. E nyilatkozat a következőt mondja ki:

               22

               A megtámadott rendeletet 2012. december 21‑én tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában, és az 2012. december 22‑én lépett hatályba.

               23

               Úgy vélve, hogy az említett rendeletet téves jogalap alapján fogadták el, és annak az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésén kellett volna alapulnia, a Parlament a C‑124/13. sz. ügyben, a Bizottság pedig a C‑125/13. sz. ügyben benyújtotta a jelen kereseteket.

         A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás

               24

               A Parlament és a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság semmisítse meg a megtámadott rendeletet, és a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére. A Bizottság azt is kéri, hogy a Bíróság e rendelet joghatásait a jelen ítélet kihirdetését követően ésszerű határidőig, vagyis ezen ítélet kihirdetését követő év január 1‑jétől számított legfeljebb egy teljes évig tartsa fenn.

               25

               A Tanács azt kéri, hogy a Bíróság a kereseteket utasítsa el, valamint a Parlamentet és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére. Másodlagosan, amennyiben a Bíróság megsemmisíti az említett rendeletet, a Tanács kéri, hogy Bíróság az EUMSZ 264. cikk alapján tartsa fenn annak joghatásait.

               26

               A Bíróság elnöke 2013. április 19‑i határozatával elrendelte a C‑124/13. sz. és a C‑125/13. sz. ügyek egyesítését az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélet meghozatala céljából.

               27

               A Bíróság elnöke 2013. szeptember 11‑i határozatával megengedte a Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság és a Lengyel Köztársaság beavatkozását a Tanács kérelmeinek támogatása végett.

         A keresetekről

               28

               A C‑124/13. sz. ügyben a Parlament egyetlen jogalapra hivatkozik, amelyet az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének a megtámadott rendelet jogi alapjául való választásával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapít.

               29

               E jogalap két részre osztható. Az első résszel a Parlament azt állítja, hogy valamennyi többéves terv – úgymint a jelen ügyekben érintett terv – a halállományok védelmének és az azokkal való gazdálkodásnak az eszközeiként egy egységet alkot, amely kizárólag a KHP fenntarthatóságra és védelemre irányuló céljainak elérésére irányuló rendelkezéseket tartalmaz, így azokat teljes egészében az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján kell elfogadni. A második résszel a Parlament előadja, hogy a COM(2012) 498 final rendeletjavaslatot teljes egészében az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján kellett volna elfogadni. A Tanács a javaslat kettébontásával és a Bizottság által javasolt módosítások közül az említett rendelettel csupán egyeseknek az elfogadásával olyan eljárási utat választott, amely sérti a Bíróságnak az uniós aktusok jogalapjára vonatkozó ítélkezési gyakorlatát.

               30

               A C‑125/13. sz. ügyben a Bizottság három jogalapra hivatkozik. Az első jogalap szerint az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének a megtámadott rendelet jogi alapjául való választása téves jogalkalmazást valósít meg. A második jogalap értelmében a Tanács által követett eljárással kapcsolatban téves jogalkalmazás valósult meg, mivel az tévesen zárta ki a Parlamentet és az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságot e rendelet elfogadásából. A harmadik jogalap a Bizottság rendeletjavaslatának elferdítésén alapul, amely sérti a Bizottság kizárólagos javaslattételi jogát.

         A felek érvei

               31

               A Parlament egyetlen jogalapjának első részével és a Bizottság első jogalapjával azt állítja, hogy a Tanács téves jogalkalmazást valósított meg, amikor a megtámadott rendeletet az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése, nem pedig az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján fogadta el.

               32

               Úgy vélik, hogy a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése az e cikk (2) bekezdésében meghatározott rendes jogalkotási eljárás alkalmazásától való eltérésnek minősül, így ezt a (3) bekezdést a hatályát illetően szigorúan kell értelmezni. Így kizárólag a kifejezetten a konkrét „halászati lehetőségek meghatározására és elosztására” vonatkozó intézkedések fogadhatók el az említett (3) bekezdés alapján. Ezzel szemben, amennyiben valamely aktus a KHP‑ba tartozó, a halászati kvóták pusztán nyújtásától eltérő célkitűzést követ, azt az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján kell elfogadni.

               33

               E tekintetben a felperesek azt állítják, hogy a KHP célkitűzéseinek megvalósításához szükséges rendelkezések elfogadásához ez utóbbi rendelkezés szokásos döntéshozatali eljárásként a rendes jogalkotási eljárást jelöli meg, míg az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése mindössze a TKM meghatározására vonatkozó nem jogalkotási, hanem sui generis végrehajtási aktusok elfogadására korlátozott különleges hatáskörrel ruházza fel a Tanácsot.

               34

               Ezért a felperesek úgy vélik, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésében foglalt, a „halászati lehetőségek meghatározására és elosztására vonatkozó intézkedések” fordulatot úgy kell értelmezni, hogy a Tanács e rendelkezés alapján nem a KHP céljai megvalósításához hozzájáruló intézkedéseket, hanem csupán a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására vonatkozó nem jogalkotási rendeleteket vagy végrehajtási aktusokat fogadhat el. Ahogy az ugyanis az alaprendelet 3. cikkének q) pontjából kitűnik, a „»halászati lehetőség«: mennyiségileg meghatározott halászati jogosultság, fogási mennyiségben és/vagy halászati erőkifejtésben kifejezve”.

               35

               A megtámadott rendelet esetében azonban nem ez a helyzet. Többek között az alaprendelet (7) preambulumbekezdéséből, valamint 5. és 6. cikkéből, továbbá az 1342/2008 rendelet 5. cikkéből ugyanis kitűnik, hogy a többéves tervek, vagyis a helyreállítási és gazdálkodási tervek, a halállomány védelmének célját szolgálják, és így jelentős mértékben hozzájárulnak a KHP fő céljának, azaz ezen állományok fenntartható kiaknázásának megvalósításához.

               36

               Következésképpen, mivel a többéves tervek a KHP céljainak megvalósítását lehetővé tévő eszközök, az e terveket megállapító vagy módosító olyan jogi aktusokat, mint a megtámadott rendelet, az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése értelmében véve a KHP céljainak eléréséhez „szükségesnek” kell tekinteni, és így az e rendelkezésben előírt rendes jogalkotási eljárás szerint kell elfogadni.

               37

               A felperesek hozzáteszik, hogy az említett rendelet az EK 37. cikk alapján elfogadott jogszabályi rendelkezéseket módosítja, amely cikk a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt a halászatra vonatkozó jogalkotási aktusok elfogadásának általános jogalapja volt. Márpedig, mivel e rendelkezést az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése váltotta fel, az eljárások párhuzamossága miatt az ez utóbbi rendelkezésben előírt rendes jogalkotási eljárást kell követni valamennyi, e területet érintő jogalkotási aktus elfogadásához. Ugyanígy, mivel az alaprendelet 20. cikkét az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése vette át, ez utóbbi rendelkezés alapján kell elfogadni a nem jogalkotási aktusokat.

               38

               A Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság és a Lengyel Köztársaság által támogatott Tanács elutasítja a felperesek érveit, és azt állítja, hogy a megtámadott rendelet halászati lehetőségek meghatározására és elosztására vonatkozó intézkedésnek minősül, és ezért jogosan alapul az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésén.

               39

               E tekintetben a Tanács mindenekelőtt megállapítja, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének a felperesek által adott értelmezés az EUM‑Szerződés alapján egyáltalán nem igazolható. Az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdése – amelyeket a Lisszaboni Szerződés vezetett be – ugyanis egyetlen rendelkezést, vagyis az EK 37. cikket váltotta fel, amely számos mezőgazdasági és a halászati jogi aktus elfogadásának szolgált jogalapként. Kizárólag emiatt a felperesek nem állíthatják, hogy minden olyan esetben, amikor a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt az EK 37. cikket alkalmazták, immár automatikusan az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdését kell alkalmazni.

               40

               Ezenkívül a Tanács kifejti, hogy az EUM‑Szerződés megalkotói azzal, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésében szándékosan a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására „vonatkozó intézkedések” kifejezést használták, e rendelkezés hatálya alá kívánták vonni a szigorú értelemben vett halászati lehetőségek meghatározásán és elosztásán túlmutató intézkedéseket. Márpedig a túlzottan megszorító értelmezés, amely kizár bizonyos, az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésében egyértelműen megnevezett intézkedéseket e rendelkezés hatálya alól, sértené az e rendelkezés által a Tanácsra ruházott előjogokat, és nem tartaná tiszteletben az EUSZ 13. cikk (2) bekezdésében megfogalmazott intézményi egyensúly alapvető szabályait, amelyek értelmében „[a]z egyes intézmények a Szerződésekben rájuk ruházott hatáskörök határain belül, az ott meghatározott eljárások, feltételek és célok szerint járnak el […]”.

               41

               A Tanács tehát elutasítja a felperesek azon érvét, miszerint amennyiben valamely intézkedés a KHP céljainak megvalósításához szükségesnek tekinthető, ezt az intézkedést szükségszerűen az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján kell elfogadni. Az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdése ugyanis az elsődleges jog által létrehozott autonóm jogalapok, így e (3) bekezdés alkalmazása nem tehető függővé olyan feltételtől, mint az említett (2) bekezdés szerinti aktus előzetes elfogadása.

               42

               Mindemellett a Tanács azzal érvel, hogy az 1342/2008 rendelet 9. cikke és 12. cikkének (4) és (6) bekezdése megtámadott rendelet 1. cikkével bevezetett módosításainak alkalmazása közvetlenül, kötelezően és automatikusan érinti a halászati lehetőségek meghatározásának és elosztásának műveletét. A felperesek tehát jogszerűen nem állíthatják, hogy e módosítások hatással voltak a többéves tőkehal‑gazdálkodási tervre, amelyet továbbra is az 1342/2008 rendelet nem módosított 5. cikke határoz meg. Épp ellenkezőleg az említett módosítások, ahogy az a megtámadott rendelet céljainak és tartalmának elemzéséből egyértelműen kitűnik, az e cél megvalósítását lehetővé tévő eszközök, vagyis a TKM meghatározására vonatkozó szabályoknak és a halászati erőkifejtés korlátozásainak a kiigazítására vonatkoztak.

         A Bíróság álláspontja

               43

               A Parlament egyetlen jogalapjának első részével és a Bizottság első jogalapjával azt állítja, hogy a Tanács téves jogi alapot választott akkor, amikor a megtámadott rendeletet az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése, nem pedig az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján fogadta el.

               44

               E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy – amint az az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésének szövegéből kitűnik – a Parlament és a Tanács a rendes jogalkotási eljárásnak megfelelően kötelesek elfogadni a „közös agrárpolitika és a [KHP] célkitűzéseinek megvalósításához szükséges […] rendelkezéseket”.

               45

               Ezenkívül az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése értelmében a Tanács, a Bizottság javaslata alapján, intézkedéseket fogad el az árak, a lefölözések, a támogatások és a mennyiségi korlátozások rögzítésére, továbbá a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására vonatkozóan.

               46

               Emlékeztetni kell arra is, hogy a Bíróság már határozott az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdésének hatályáról a Parlament és Bizottság kontra Tanács ítéletben (C‑103/12 és C‑165/12, EU:C:2014:2400).

               47

               Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyekben a Bíróságnak azt kellett megvizsgálnia, hogy a Tanács elfogadhatta‑e jogszerűen az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján a Venezuelai Bolivári Köztársaság lobogója alatt közlekedő hajók részére a Francia Guyana partjainál húzódó kizárólagos gazdasági övezet uniós vizein halászati lehetőségek engedélyezéséről szóló nyilatkozatnak az Európai Unió nevében történő jóváhagyásáról szóló, 2011. december 16‑i 2012/19/EU határozatot (HL 2012. L 6., 8. o.).

               48

               A Bíróság – jóllehet a jelen ügyétől eltérő ténybeli és jogi összefüggésben – az említett ítélet 50. pontjában többek között megállapította, hogy az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésében meghatározott rendelkezések elfogadása kötelezően azon kérdés mérlegelését feltételezi, hogy e rendelkezések „szükségesek‑e” az EUM‑Szerződésben szabályozott közös politikák célkitűzéseinek megvalósításához, vagyis az uniós jogalkotónak fenntartott politikai döntésre van szükség. Ezzel szemben a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására vonatkozó intézkedéseknek az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése szerinti elfogadása nem tesz ilyen mérlegelést szükségessé, mivel az ilyen intézkedések alapvetően technikai jellegűek, és azokat az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott rendelkezések végrehajtása érdekében kell meghozni.

               49

               A Bíróság ugyanezen ítélet 78–81. pontjában ebből azt a következtetést vonta le, hogy a Tanács tévedett, amikor a 2012/19 határozatot az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján fogadta el. Mivel ugyanis e határozat a venezuelai lobogó alatt közlekedő hajóknak az uniós vizekhez való hozzáférést, nem pedig egyszerű halászati lehetőséget engedélyezett, az elfogadása az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésében előírt rendes jogalkotási eljárást szükségessé tévő politikai döntést igényelt.

               50

               A Parlament és Bizottság kontra Tanács ítéletből (C‑103/12 és C‑165/12, EU:C:2014:2400) kitűnik, hogy az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésén kell alapulniuk az uniós jogalkotónak fenntartott politikai döntést amiatt igénylő intézkedéseknek, hogy azok a közös agrárpolitika és a KHP céljainak megvalósításhoz szükségesek.

               51

               Mindemellett és a jelen ügyek szempontjából meg kell vizsgálni, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének hatályát csupán azon intézkedésekre kell‑e korlátozni, amelyek célja a halászati lehetőségek meghatározása és elosztása.

               52

               E tekintetben, ahogy azt a Tanács állítja, a párhuzamosság miatt nem kell értékelni azon előjogok tartalmát, amelyeket ezen intézménynek az említett (3) bekezdés biztosít az EUMSZ 291. cikk értelmében a végrehajtási intézkedések területén neki szánt hatáskörökre tekintettel.

               53

               Ahogy azt ugyanis a Bíróság egyébiránt már számos alkalommal megállapította, az ilyen végrehajtási aktusok elfogadására vonatkozó hatáskör általában a Bizottságot illeti meg, és az EUMSZ 291. cikk (2) bekezdése értelmében azt csak „különleges és kellően indokolt esetben”, valamint az e rendelkezésben kifejezetten előírt konkrét, kizárólag a közös kül‑ és biztonságpolitikát érintő esetekben lehet a Tanácsnak fenntartani (lásd ebben az értelemben: Parlament kontra Tanács ítélet, C‑133/06, EU:C:2008:257, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Bizottság kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑88/14, EU:C:2015:499, 30. pont).

               54

               Következésképpen bár igaz, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése az érintett területen biztosítja a Tanácsnak a többek között a végrehajtási aktusok elfogadására vonatkozó hatáskört, ezen aktusok nem keverhetők össze egyszerűen az EUMSZ 291. cikk (2) bekezdésében foglalt aktusokkal.

               55

               Ugyanígy nem fogadható el a felperesek azon érve, miszerint az EK 37. cikk és azt EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésének párhuzamossága miatt az e rendelkezésben előírt rendes jogalkotási eljárás alkalmazandó a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt e 37. cikk által lefedett terület egészére.

               56

               Ez utóbbi cikk, amely a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt a mezőgazdaságot és a halászatot érintő számos aktus elfogadáshoz szolgált jogalapként, felhatalmazta a Tanácsot, hogy a Bizottság javaslata alapján és a Parlamenttel folytatott egyszerű konzultációt követően minősített többséggel többek között a KHP végrehajtását biztosító aktusokat fogadjon el.

               57

               Ugyanezen cikket azonban immár felváltotta az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdése. Következésképpen a Bizottság által az EK 37. cikk és az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése között vont párhuzamot az ez utóbbi rendelkezés és az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése közötti kapcsolatot figyelembe véve kell értékelni.

               58

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy az EUMSZ 43. cikk (2) és (3) bekezdésének más a célja és mindkettő sajátos hatállyal bír, így elkülönülten használhatók a KHP keretében meghatározott intézkedések elfogadásának megalapozásához, azzal együtt, hogy a Tanácsnak – akkor, amikor az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése alapján fogad el aktusokat – tiszteletben kell tartania a hatásköreinek korlátait, valamint adott esetben az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alkalmazásával már megállapított jogi kereteket.

               59

               A fentiekből következik, hogy az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdésének hatálya alá tartozhatnak olyan intézkedések, amelyek nem korlátozódnak a halászati lehetőségek meghatározására és elosztására, feltéve hogy ezen intézkedések nem igényelnek az uniós jogalkotónak amiatt fenntartott politikai döntést, hogy azok a közös agrárpolitika és a KHP céljainak megvalósításhoz szükségesek.

               60

               E megfontolásokra tekintettel kell tehát megvizsgálni, hogy a Tanács megalapozottan alkalmazta‑e az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdését a megtámadott rendelet elfogadásának jogalapjaként.

               61

               A jelen esetben a megtámadott rendelet célja, amint az a COM(2012) 498 final rendeletjavaslatból kitűnik, hogy módosítsa az 1342/2008 rendeletet a rendelkezéseinek kiigazítása és egyértelműbbé tétele érdekében.

               62

               Ilyen körülmények között a megtámadott rendelet által bevezetett módosítások tartalmának vizsgálata előtt emlékeztetni kell arra a jogi környezetre, amelybe az 1342/2008 rendelet illeszkedik.

               63

               Ahogy azt a főtanácsnok az indítványa 70. pontjában megállapította, a KHP fő célja az élő vízi erőforrások fenntartható kiaknázásának lehetővé tétele, kiegyensúlyozottan figyelembe véve a környezeti, gazdasági és társadalmi feltételeket.

               64

               E célból az Unió az alaprendelet 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében az elővigyázatosság megközelítését alkalmazza a többéves tervek keretében azon sajátos intézkedések meghozatalakor, amelyek az élő vízi erőforrások védelmére és megőrzésére vonatkoznak, azért, hogy biztosítsák azok fenntartható kiaknázását, és hogy a lehető legkisebbre csökkentsék a halászati tevékenységnek a tengeri ökoszisztémára gyakorolt hatását.

               65

               Közelebbről egyrészt az említett rendelet 5. cikke akként rendelkezik, hogy a Tanács prioritásként fogadja el a többéves helyreállítási terveket a biztonságos biológiai határokon kívüli állományokat kiaknázó halászatokra vonatkozóan, annak lehetővé tétele érdekében, hogy ezen állományok helyreálljanak és e határokon belüli szintet érjenek el.

               66

               Másrészt ugyanezen rendelet 6. cikke felhatalmazza a Tanácsot, hogy e határok elérése esetén többéves gazdálkodási terveket fogadjon el az állományoknak a biztonságos biológiai határok között tartása érdekében.

               67

               Az 1342/2008 rendelet e jogi keretbe illeszkedik. Az EK 37. cikk alapján fogadták el, és a bizonyos tőkehalállományokkal való fenntartható gazdálkodás támogatása érdekében különös védelmi intézkedések sorát tartalmazza.

               68

               Az említett rendelet 5. cikke értelmében a helyreállítási tervnek az ugyanezen rendeletben megfogalmazott célja a tőkehalállományok legmagasabb fenntartható hozam mellett történő fenntartható kiaknázásának biztosítása, a szóban forgó halak bizonyos arányú állománypusztulásának fenntartása mellett.

               69

               E cél elérése érdekében az 1342/2008 rendelet 6–10. cikke szabályokat állapít meg a TKM éves meghatározásának módszerére vonatkozóan, e rendelet 11–17. cikke pedig a halászati erőkifejtés korlátozásainak szabályait rögzíti.

               70

               Közelebbről és a jelen ügyek szempontjából egyrészt az említett rendelet 9. cikke megállapítja a TKM meghatározására akkor alkalmazandó különleges eljárást, amennyiben a TKM meghatározására a 7. és 8. cikkben rögzített általános szabályok pontos és reprezentatív információ hiányában nem alkalmazhatók. Másrészt ugyanezen rendelet 12. cikke meghatározza a halászati erőkifejtés tagállam általi elosztásának részletes szabályait.

               71

               Márpedig, amint az a megtámadott rendelet (3) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Halászati Tudományos, Műszaki és Gazdasági Bizottság elvégezte a tőkehal‑gazdálkodási terv eredményeinek tudományos értékelését, amely e terv kialakítása és működése kapcsán számos problémára világított rá. E bizottság arra a megállapításra jutott, hogy nem valószínű, hogy az említett terv célkitűzéseit a fenntartható fejlesztésről Johannesburgban tartott 2002‑es világ‑csúcstalálkozón elfogadott következtetésekkel összhangban álló határidőn belül sikerül majd elérni, hacsak nem kerül sor ugyanezen terv kialakítása hibáinak kijavítására, mely hibák egyebek mellett az 1342/2008 rendelet 9. és 12. cikkének alkalmazásához kapcsolódnak.

               72

               Ami különösen az említett 9. cikket illeti, a megtámadott rendelet (4) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a TKM e cikkben előírt 25%‑os automatikus éves csökkentésének 2009 és 2012 közötti alkalmazása következtében a tőkehal‑gazdálkodási terv hatálybalépése óta az érintett területek vonatkozásában a TKM jelentősen csökkent, a további automatikus csökkentések pedig a tőkehalhalászat tényleges megszűnéséhez vezetnének az említett területeken.

               73

               Így a megtámadott rendelet jelentősen megváltoztatta az 1342/2008 rendelet 9. cikkében a tőkehalállományra megállapított TKM éves meghatározására vonatkozó különleges eljárást, bizonyos esetekben – amint azt a megtámadott rendelet (4) preambulumbekezdése kimondja – nagyobb rugalmasságot lehetővé téve a halászati lehetőségek meghatározásában és biztosításában a tudományos szakvélemény eseti alapon való figyelembevételével. E mechanizmus a TKM automatikus csökkentéseit váltja fel, amelyeket eredetileg az 1342/2008 rendelet pontos és reprezentatív információ hiánya esetén írt elő, amennyiben a TKM meghatározásának általános szabályai nem alkalmazhatók.

               74

               Ami az 1342/2008 rendelet 12. cikkét illeti, a megtámadott rendelet (5) preambulumbekezdése is a 2009 és 2012 között az érintett területeken megengedett halászati erőkifejtés jelentős csökkentését jelezte. E preambulumbekezdés értelmében a halászati erőkifejtés automatikus éves csökkentése gyakorlatának folytatása nem eredményezné a tőkehal‑gazdálkodási terv célkitűzéseinek megvalósulását, ellenben jelentős gazdasági és társadalmi hatást gyakorolna azokra a flottaszegmensekre, amelyek a tőkehal halászatára szolgáló fő halászeszközökkel elsősorban a tőkehaltól eltérő fajokra halásznak.

               75

               Következésképpen a halászati erőkifejtés korlátozásaira vonatkozó szabályok jelentős felülvizsgálaton estek át, amely többek között a halászati erőkifejtés kevés rendelkezésre álló adat esetén való, az 1342/2008 rendelet 12. cikkének (4) bekezdéséből eredő meghatározására vonatkozó eljárástól való eltérés bevezetéséből eredt.

               76

               Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy az 1342/2008 rendelet 9. cikkének – a megtámadott rendelet 1. cikkének 1. pontjával felváltott – (2) bekezdése, valamint az 1342/2008 rendelet 12. cikkének – a megtámadott rendelet 1. cikke 2. pontjának b) alpontjával megállapított – (6) bekezdése a TKM éves kiigazításának felfüggesztésére vagy a halászati erőkifejtés e rendelkezésekben érintett esetekben való korlátozásaira kiterjedő döntéshozatali jogkört ruház a Tanácsra.

               77

               Márpedig nem vitatott, hogy – amint azt a Tanács a megtámadott rendelet (8) preambulumbekezdésében az EUMSZ 43. cikk (3) bekezdése e rendelet jogalapjaként való alkalmazásának igazolása érdekében megállapította – mivel az 1342/2008 rendelet 9. és 12. cikkének a megtámadott rendelet 1. cikkéből eredő módosításai nem érintik a tőkehalállomány helyreállítására irányuló többéves tervnek az 1342/2008 rendelet 5. cikkében megjelölt célját, e körülmény önmagában nem elegendő annak megállapításához, hogy e módosításokat jogszerűen el lehetett fogadni az EUM‑Szerződés e rendelkezése alapján.

               78

               E célból ugyanis – amint azt a jelen ítélet 59. pontja megállapítja – meg kell vizsgálni, hogy a megtámadott rendelet nem igényeli‑e az uniós jogalkotónak amiatt fenntartott politikai döntést, hogy a szóban forgó módosítások a KHP céljainak megvalósításhoz szükségesek, ami megkövetelte volna, hogy e módosítást az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján fogadják el.

               79

               A jelen esetben az 1342/2008 rendelet 9. és 12. cikkének a megtámadott rendelet által bevezetett és a jelen ítélet 70–76. pontjában leírt módosításai nem korlátozódnak – a Tanács állításával ellentétben – a halászati lehetőségek sajátos körülmények közötti és évente történő hatékony meghatározásának és elosztásának egyszerű biztosítására, hanem céljuk a TKM meghatározására és a halászati erőforrások korlátozásaira vonatkozó általános mechanizmus kiigazítása az automatikus csökkentés korábbi szabályainak alkalmazásából eredő olyan hiányosságok kiküszöbölése érdekében, amelyek a tőkehalállomány helyreállítására irányuló többéves tervben foglalt célok megvalósítását veszélyeztették.

               80

               Ennélfogva az említett módosítások meghatározzák azon jogi keretet, amelyek között a halászati lehetőségeket megállapítják és elosztják. Így e módosítások a tőkehalállomány helyreállítására irányuló többéves tervekre hosszú távon hatással járó politikai döntésből erednek.

               81

               Következésképpen a szóban forgó módosítások a KHP célkitűzéseinek megvalósításához szükséges rendelkezések. Így e módosítások elfogadására az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdésében előírt jogalkotási eljárásnak kellett volna vonatkoznia.

               82

               A fenti megfontolások összességére tekintettel helyt kell adni a Parlament első jogalapja első részének és a Bizottság első jogalapjának.

               83

               Következésképpen a megtámadott rendeletet meg kell semmisíteni a Parlament és a Bizottság által a kereseteik alátámasztására felhozott további jogalapok vizsgálatának szükségessége nélkül.

         A megtámadott rendelet joghatásainak fenntartására irányuló kérelemről

               84

               A Spanyol Királyság és a Francia Köztársaság által támogatott Tanács és Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság a megtámadott rendelet megsemmisítés esetén tartsa fenn annak joghatásait. E tekintetben a Bizottság pontosítja, hogy e joghatásokat ésszerű határidőig kell fenntartani, amely nem lehet hosszabb, mint a jelen ítélet kihirdetését követő év január 1‑jétől számított tizenkét hónap.

               85

               Az EUMSZ 264. cikk második bekezdése értelmében, ha a Bíróság szükségesnek ítéli, megjelöli a semmisnek nyilvánított jogi aktusoknak azokat a joghatásait, amelyek továbbra is fennmaradnak.

               86

               E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a jogbiztonsággal kapcsolatos okokra tekintettel egy ilyen jogi aktus joghatásai fenntarthatók, különösen ha a megsemmisítésének azonnali hatásai súlyosan hátrányos következményeket idéznének elő az érintett személyek számára, és ha a megtámadott jogi aktus jogszerűsége nem a célja vagy a tartalma miatt vitatott, hanem a kibocsátója hatáskörének hiánya vagy lényeges eljárási hiba miatt. Ezek az okok magukban foglalják különösen a vitatott jogi aktus jogalapjának hibás megválasztását (lásd: Parlament és Bizottság kontra Tanács ítélet, C‑103/12 és C‑165/12, EU:C:2014:2400, 90. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               87

               A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a megtámadott rendelet, a 2. cikkének megfelelően, az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2012. december 21‑én történt kihirdetését követő napon lépett hatályba.

               88

               Márpedig, mivel az említett rendelet célja a halászati erőforrások KHP alapján történő védelmének és fenntartható kiaknázásának biztosítása, azonnali hatállyal történő megsemmisítése súlyosan hátrányos következményekkel járhat e politika megvalósítására és az érintett gazdasági szereplőkre nézve.

               89

               E körülmények között a jogbiztonságot érintő jelentős indokok igazolják azt, hogy a Bíróság helyt adjon a megtámadott rendelet joghatásainak fenntartására vonatkozó kérelemnek. Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy sem a Parlament, sem pedig a Bizottság nem vitatta e határozatnak a célja vagy tartalma szempontjából vett jogszerűségét, úgyhogy e tekintetben semmi nem akadályozza a Bíróságot abban, hogy a joghatások fenntartását rendelje el.

               90

               Következésképpen ugyanezen rendelet joghatásait fenn kell tartani a megfelelő jogalap, vagyis az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott új rendeletnek az ésszerű határidőn belüli hatálybalépéséig, amely határidő nem lehet hosszabb, mint a jelen ítélet kihirdetését követő év január 1‑jétől számított tizenkét hónap.

         A költségekről

               91

               Az eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Tanácsot, mivel pervesztes lett, a Parlament és a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére. E szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése értelmében a jelen jogvitába beavatkozó Spanyol Királyság, Francia Köztársaság és Lengyel Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bíróság megsemmisíti a tőkehalállományokra és az ezen állományok halászatára vonatkozó hosszú távú terv létrehozásáról szóló 1342/2008/EK rendelet módosításáról szóló, 2012. december 19‑i 1243/2012/EU tanácsi rendeletet.

                           2)

                           A Bíróság az 1243/2012 rendelet joghatásait fenntartja a megfelelő jogalap, vagyis az EUMSZ 43. cikk (2) bekezdése alapján elfogadott új rendeletnek az ésszerű határidőn belüli hatálybalépéséig, amely határidő nem lehet hosszabb, mint a jelen ítélet kihirdetését követő év január 1‑jétől számított tizenkét hónap.

                           3)

                           A Bíróság az Európai Unió Tanácsát kötelezi a költségek viselésére.

                           4)

                           A Spanyol Királyság, a Francia Köztársaság és a Lengyel Köztársaság maguk viselik saját költségeiket

                     Aláírások

            (
            *
         )   Az eljárás nyelve: angol.


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2014. február 13.#Crono Service scarl és társai és Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori kontra Roma Capitale és Regione Lazio.#A Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Olaszország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – EUMSZ 49. cikk, EUMSZ 101. cikk és EUMSZ 102. cikk – Gépi meghajtású jármű gépjárművezetővel történő bérbeadására irányuló szolgáltatás – Kizárólag belső jellegű helyzet – A Bíróság hatásköre – Elfogadhatósági feltételek.#C‑419/12. és C‑420/12. sz. egyesített ügyek.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2014. február 13. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — EUMSZ 49. cikk, EUMSZ 101. cikk és EUMSZ 102. cikk — Gépi meghajtású jármű gépjárművezetővel történő bérbeadására irányuló szolgáltatás — Kizárólag belső jellegű helyzet — A Bíróság hatásköre — Elfogadhatósági feltételek”
      A C‑419/12. és C‑420/12. sz. egyesített ügyekben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Olaszország) a Bírósághoz 2012. szeptember 14‑én érkezett 2012. június 20‑i határozataival terjesztett elő az előtte
      a Crono Service scarl és társai (C‑419/12),
      az Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori (C‑420/12)
      és

         Roma Capitale,

      a Regione Lazio (C‑420/12)
      között,
      az UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi és társai,
      a Codacons – Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (C‑420/12)
      részvételével folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (előadó), C. Toader és E. Jarašiūnas bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: A. Impellizzeri tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. június 19‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Crono Service scarl és társai képviseletében P. Troianiello avvocato,

               —

               az Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori képviseletében M. Piancatelli és V. Porro avvocati,

               —

               Roma Capitale képviseletében R. Rocchi és A. Rizzo avvocati,

               —

               az UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi és társai képviseletében N. Moravia és M. Giustiniani avvocati,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében F. Moro és J. Hottiaux, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2013. szeptember 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az EUSZ 3. cikk, az EUMSZ 3–EUMSZ 6. cikk, az EUMSZ 49., EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk értelmezésére vonatkoznak.

               2

               E kérelmeket egyrészt a Crono Service scarl, valamint száztizenegy további felperes és Roma Capitale, másrészt pedig az Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori és Roma Capitale, valamint a Regione Lazio között folyamatban lévő olyan két jogvita keretében terjesztették elő, amelyek tárgya a gépi meghajtású jármű gépjárművezetővel történő bérbeadása (noleggio con conducente, a továbbiakban: gépjárművezetővel történő bérbeadás) tevékenységének gyakorlására vonatkozó szabályozás.

         Az olasz jog

         A nemzeti szabályozás

               3

               A módosítást követően a 2009. február 27‑i 14. sz. törvénnyel (a GURI 2009. február 28‑i 49. rendes különszáma) törvényi szintre emelt, a 2008. december 30‑i 207. sz. törvényrendelettel (a GURI 2008. december 31‑i 304. száma) módosított, a közlekedési közszolgáltatás keretében történő nem menetrendszerinti személyszállításról szóló, 1992. január 15‑i 21. sz. kerettörvény (a GURI 1992. január 23‑i 18. száma, a továbbiakban: 21/1992. sz. törvény) 1. cikke a „nem menetrendszerinti közlekedési közszolgáltatások” fogalmát a következőképpen határozza meg: „azon közszolgáltatások, amelyek személyek együttes vagy egyéni szállításáról gondoskodnak a menetrendszerinti tömegközlekedés kiegészítése és pótlása érdekében”.

               4

               A 21/1992. sz. törvény 3. cikke a következőket írja elő:
               „(1)   A gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatása az igénybevevők azon meghatározott körének szól, amely a garázsban megfelelő megrendelést ad le valamely meghatározott időtartamra és/vagy utazásra vonatkozó szolgáltatásra.
               (2)   A járművek parkolóhelyen való elhelyezésére garázsban [...] kerülhet sor.
               (3)   A fuvarozó székhelye és a garázs kizárólag az engedélyt megadó önkormányzat területén helyezkedhet el.”

               5

               E törvény 4. cikke arról rendelkezik, hogy „miután a régiók meghatározták azokat a kritériumokat, amelyeket az önkormányzatoknak tiszteletben kell tartaniuk a nem menetrendszerinti közlekedési közszolgáltatások gyakorlására vonatkozó rendeletük megfogalmazásakor, a közigazgatási végrehajtási feladatok gyakorlását átruházzák a helyi önkormányzatokra […] annak érdekében, hogy átfogó képük legyen az egyéb közlekedési formába illeszkedő nem menetrendszerinti tömegközlekedés egészéről a gazdasági és területi tervezés keretében”, valamint hogy „a regionális szabályozás tiszteletben tartásával a területi önkormányzatok – amelyekre a közigazgatási feladatok gyakorlását átruházták – olyan sajátos rendeletekkel szabályozzák a nem menetrendszerinti közlekedési közszolgáltatások gyakorlását, amelyeket regionális szinten egységesítenek az ésszerűség és a hatékonyság előmozdítása érdekében”.

               6

               Az említett törvény 5. cikkének (1) bekezdése az alábbiakat mondja ki:
               „Az önkormányzatok a nem menetrendszerinti közlekedési közszolgáltatások gyakorlására vonatkozó rendeletek megfogalmazásakor a következőket határozzák meg:

                        a)

                        az egyes szolgáltatásokhoz kapcsolódó jármű […] számát és típusát;

                  [...]

                        d)

                        a taxiszolgáltatás ellátására vonatkozó engedély és a gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatásának ellátására vonatkozó engedély megadásához szükséges kritériumokat és feltételeket.”

               7

               A 21/1992. sz. törvénynek a „[m]ás önkormányzatok területére való behajtás” című 5a. cikke lehetővé teszi az önkormányzatok számára, hogy maguk szabályozzák a más önkormányzatok által kiadott engedély jogosultjainak az önkormányzat területére vagy kifejezetten a korlátozott forgalmú övezetekbe történő behajtását („Zone a traffico limitato”, a továbbiakban: ZTL) „az alábbiakat tartalmazó nyilatkozattal történő előzetes tájékoztatás alapján: a jelen törvényben előírt működési feltételek betartása és az azoknak való megfelelés, valamint azon egyes szolgáltatásokra vonatkozó adatok, amelyek vonatkozásában a tájékoztatás és/vagy a behajtási díj megfizetése történik”.

               8

               A 21/1992. sz. törvény 8. cikke értelmében:
               „(1)   A taxiszolgáltatás ellátására vonatkozó engedélyt, valamint a gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatásának ellátására vonatkozó engedélyt a városi önkormányzat közbeszerzési eljárás útján […] járműtulajdonosoknak vagy járművet […] lízingelőknek adja meg; e személyek az irányítást egyedül vagy társulásban láthatják el.
               (2)   Az engedély egyetlen járműre […] vonatkozik. […] Ugyanaz a személy […] a gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatásának ellátása érdekében több engedélyt is szerezhet. […]
               (3)   A gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatásának nyújtására vonatkozó engedély megszerzéséhez és megtartásához az engedély jogosultjának érvényes jogcím alapján az engedélyt megadó önkormányzat területén fekvő székhellyel, garázzsal [...] kell rendelkeznie.”

               9

               A 21/1992. sz. törvény 11. cikkének (4) bekezdése a következőket írja elő:
               „A gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatására vonatkozó foglalásokra a garázsok területén kerülhet sor. Minden egyes gépjárművezetővel történő bérbeadás megkezdésére és befejezésére az engedélyt megadó városi önkormányzat területén lévő garázsban – az ide való visszatéréssel – kerülhet sor, míg az utasfelvétel és az úti célhoz való megérkezés más önkormányzat területén is történhet [...].”

         Lazio régió regionális szabályozása

               10

               Lazio régió 2006. december 28‑i 27. sz. regionális törvényének (a Bollettino ufficiale della Regione Lazio 2006. december 30‑i 36. számának 5. rendes különszáma) 58. cikkével módosított, Lazio régiónak a nem menetrendszerinti tömegközlekedésre vonatkozó rendelkezésekről és a 21/1992. sz. törvény 6. cikke szerinti nem menetrendszerinti közlekedési közszolgáltatások gépjárművezetőinek névjegyzékére vonatkozó rendelkezésekről szóló, 1993. október 26‑i 58. sz. regionális törvényének (a Bollettino ufficiale della Regione Lazio 1993. november 10‑i 31. száma, a továbbiakban: 58/1993. sz. regionális törvény) 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „A gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatása az igénybevevők azon meghatározott körének szól, amely – a fuvarozó székhelyén – megfelelő megrendelést ad le valamely meghatározott időtartamra és/vagy utazásra vonatkozó szolgáltatásra. Az utasfelvételre vagy a szolgáltatásnyújtás megkezdésére az engedélyt megadó önkormányzat területén kerülhet sor. A szolgáltatás bármely úti célhoz történhet. A járművek parkolóhelyen történő elhelyezésére garázsban kerül sor.”

               11

               Az 58/1993. sz. regionális törvénynek „[a] taxiszolgáltatás, illetőleg a gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatásának nyújtására vonatkozó engedéllyel rendelkezők kötelezettségei” című 10. cikke (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
               „A [...] foglalt rendelkezések sérelme nélkül az utasfelvételre és a szolgáltatásnyújtás megkezdésére kizárólag az engedélyt megadó önkormányzat területén kerülhet sor, a szolgáltatás pedig bármely úti célhoz történhet, az önkormányzat határán kívül eső úti cél esetében a gépjárművezető előzetes beleegyezése szükséges.”

               12

               Az említett regionális törvény 13a. cikke meghatározta a tiszteletben tartandó feltételeket a taxiengedélyek, valamint a gépjárművezetéssel történő bérbeadás meghatározott területen történő szolgáltatására vonatkozó engedélyek számának meghatározásához. E rendelkezés szerint:
               „(1)   A tartomány meghatározza azokat a kritériumokat, amelyeket az önkormányzatoknak tiszteletben kell tartaniuk a taxiszolgáltatásra és a gépjárművezetővel történő bérbeadásra vonatkozó helyi szükséglet felméréséhez, valamint a magukhoz a szolgáltatások gyakorlásához szükséges […] járművek számának – a 14. cikkben említett rendeletekben történő – meghatározásához.
               (2)   Az előző bekezdésben említett kritériumok többek között a következőket veszik figyelembe: a) a lakosság száma; b) a terület kiterjedése; c) az idegenforgalom intenzitása; d) a gondozóotthonok, tartózkodás céljára szolgáló ingatlanok, mobilitási központok jelenléte; e) egyéb közlekedési közszolgáltatások kínálata; f) a kibocsátott engedélyek száma.
               (3)   A tartomány az (1) bekezdésben említett feladatokat az önkormányzatokkal és az érintett szakmai kategóriák képviselőivel – egy meghatározott vizsgálati szakasz keretében –folytatott konzultációt követően teljesíti.
               [...]”

               13

               Az 58/1993. sz. regionális törvény 17. cikke meghatározza a szükséges feltételeket a gépjárművezetők tartományi névjegyzékébe történő felvételhez. E cikk (1) bekezdésének a) pontja meghatározza, hogy a felvételhez „olasz állampolgárnak vagy az Európai Gazdasági Közösség valamely országa állampolgárának” kell lenni.

         Róma város önkormányzati szabályozása

               14

               Róma város önkormányzati tanácsának a nem menetrendszerinti tömegközlekedésre vonatkozó rendelkezéseket meghatározó rendeletet módosító 2011. november 8‑i és 9‑i 68. sz. határozatával Róma város önkormányzata elfogadta a nem menetrendszerinti tömegközlekedésre vonatkozó rendelkezéseket meghatározó rendeletet (a továbbiakban: Regolamento capitolino).

               15

               E rendelet 8. cikkének (3) bekezdése többek között arról rendelkezik, hogy a gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatása esetén „az utasfelvétel vagy a szolgáltatásnyújtás megkezdése az engedélyt megadó városi önkormányzat területén történik, a szolgáltatás pedig bármely úti célra nyújtható, feltéve, hogy teljesülnek a [21/1992]. sz. törvény 11. cikkének (3) és (4) bekezdésében [...] foglalt kötelezettségek”.

               16

               Az említett rendelet 9. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatása esetén az engedély jogosultjának a szolgáltatás nyújtása során felhasznált gépjármű elhelyezésére alkalmas garázzsal kell rendelkeznie a helyi önkormányzat területén.

               17

               A Regolamento capitolino 29. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy: „a Róma város önkormányzata által kiadott engedéllyel rendelkező, [a gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatásához használt] járművek parkolóhelyen való elhelyezésére kizárólag az engedélyben megjelölt garázsokban kerülhet sor, ahol a járműveknek az utasok rendelkezésére kell állniuk”. E rendelet 29. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a más önkormányzatok által a gépjárművezetővel történő bérbeadás tevékenységének gyakorlására vonatkozóan kiadott engedélyek jogosultjainak „Roma Capitale területére, valamint a ZTL[‑be] való behajtás megengedett” a 21/1992. sz. törvényben előírt „működési feltételek betartása” és „az azoknak való megfelelésre” vonatkozó előzetes nyilatkozat alapján.

               18

               E tekintetben Róma város önkormányzata végrehajtó bizottságának 2011. december 14‑i 403. sz. határozata meghatározza a más önkormányzatok által engedélyezett gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatásához használt járműveknek Roma Capitale területére, valamint az utóbbi központjában létesített ZTL‑be való behajtására vonatkozó engedélyek kiadásának részletes szabályait és eljárását.

               19

               A Róma város önkormányzata, valamint az Agenzia Roma Servizi per la Mobilità Srl honlapján 2012. március 12‑én, illetve március 22‑én közölt és 2012. április 2‑án hatályba lépett két határozat értelmében azoknak a gazdasági szereplőknek, amelyek a gépjárművezetővel történő bérbeadás tevékenységét gyakorolják és a Roma Capitale önkormányzatától eltérő más önkormányzat által kibocsátott engedéllyel rendelkeznek, évente körülbelül 90 eurót kell fizetniük az ezen önkormányzat ZTL‑jébe történő behajtásra vonatkozó engedélyért.

         Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               20

               Az alapeljárások a Regolamento capitolino, Róma város önkormányzatának végrehajtó bizottsága 2011. december 14‑i 403. sz. határozatának, valamint a jelen ítélet fenti 19. pontjában említett 2012. március 12‑i és március 22‑i határozatoknak a megsemmisítésére irányuló két eljárásra vonatkoznak.

               21

               Az alapügy felperesei mind az olasz jog, mind az uniós jog területén több jogellenességi indokra hivatkoztak, amelyek a Regolamento capitolino 8. cikkének (3) bekezdése, 9. cikkének (2) bekezdése, valamint 29. cikke által a Roma Capitale területén végrehajtott 21/1992. sz. törvényből erednek.

               22

               Jóllehet úgy tűnik, az alapeljárások a jelen ítélet 20. pontjában említett szabályozás egészét érintik, az ügy azon irataiból, melyekkel a Bíróság rendelkezik, kitűnik, hogy – az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek céljából – az alapügy felperesei a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio előtt különösen a Regolamento capitolino 8. cikkének (3) bekezdését, 9. cikkének (2) bekezdését, valamint 29. cikkének (1) és (2) bekezdését kifogásolják, „amennyiben az említett cikkek a [21/1992. sz.] törvény 11. cikke (4) bekezdésének alkalmazására utalnak”.

               23

               A kérdést előterjesztő bíróság számára az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás ellentétesnek tűnik az EUMSZ 49. cikkel, valamint „a versenyre vonatkozó közösségi elvek[kel]”, amennyiben e szabályozás előírja, hogy a fuvarozó székhelye és a garázs kizárólag az engedélyt megadó önkormányzat területén helyezkedhet el, a gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatására vonatkozó foglalásokra a garázsok területén kerülhet sor, és minden egyes szolgáltatás megkezdésére és befejezésére az engedélyt megadó városi önkormányzat területén lévő garázsban – az ide való visszatéréssel – kerülhet sor, míg az utasfelvétel és az úti célhoz való megérkezés más önkormányzat területén is történhet.

               24

               E körülmények között a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és C‑419/12. és C‑420/12. sz. ügyekben azonos szövegezésű kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
               „Ellentétes‑e az EUMSZ 49. cikkel, az EUSZ 3. cikkel, [az EUMSZ 3–EUMSZ 6. cikkel], [az EUMSZ] 101. és EUMSZ 102. cikkel a [21/1992]. sz. törvény 3. cikke (3) bekezdésének, 8. cikke (3) bekezdésének, valamint 11. cikkének alkalmazása, amennyiben azok úgy rendelkeznek, hogy »[a] fuvarozó székhelye és a garázs kizárólag az engedélyt megadó önkormányzat területén helyezkedhet el«; illetve, hogy »[a] gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatásának nyújtására vonatkozó engedély megszerzéséhez és megtartásához az engedély jogosultjának érvényes jogcím alapján az engedélyt megadó önkormányzat területén fekvő székhellyel, garázzsal vagy mólóhellyel kell rendelkeznie«; és hogy »[a] gépjárművezetővel történő bérbeadás szolgáltatására vonatkozó foglalásokra a garázsok területén kerülhet sor. Minden egyes gépjárművezetővel történő bérbeadás megkezdésére és befejezésére az engedélyt megadó városi önkormányzat területén lévő garázsban – az ide való visszatéréssel – kerülhet sor, míg az utasfelvétel és az úti célhoz való megérkezés más önkormányzat területén is történhet«[?]”

               25

               A Bíróság elnöke a 2012. november 5‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette a C‑419/12. és a C‑420/12. sz. ügyeket.

         Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmekről

               26

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy különböző uniós jogi rendelkezésekkel ellentétesek‑e a nemzeti, regionális és önkormányzati szabályozás által támasztott azon bizonyos feltételek, amelyek a gépjárművezetővel történő bérbeadás tevékenységének Róma város önkormányzatának területén történő engedélyezésére és gyakorlására vonatkoznak.

               27

               A feltett kérdés megfogalmazására tekintettel legelőször is emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk alapján a Bíróságnak nincs hatásköre arra, hogy a nemzeti törvényi vagy rendeleti rendelkezéseket értelmezze, sem pedig arra, hogy döntsön e rendelkezéseknek az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről (lásd többek között a C-107/98. sz. Teckal-ügyben 1999. november 18-án hozott ítélet [EBHT 1999., I-8121. o.] 33. pontját, valamint a C-237/04. sz. Enirisorse-ügyben 2006. március 23-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-2843. o.] 24. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               28

               Ennek alapján az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bíróság a pontatlanul megfogalmazott vagy az EUMSZ 267. cikk szerinti hatásköre kereteit túllépő kérdések esetében a nemzeti bíróság által bemutatott valamennyi tényezőből és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolásából kiszűrheti a jogvita tárgyára tekintettel értelmezésre szoruló uniós jogi elemeket (lásd különösen a C-384/08. sz. Attanasio Group ügyben 2010. március 11-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-2055. o.] 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia a feltett kérdéseket (lásd többek között a fent hivatkozott Attanasio Group ügyben hozott ítélet 19. pontját; a C-243/09. sz. Fuß-ügyben 2010. október 14-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-9849. o.] 39. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑249/11. sz. Byankov‑ügyben 2012. október 4‑én hozott ítélet 57. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               29

               Ezen ítélkezési gyakorlat alapján elfogadható – még akkor is, ha a feltett kérdés a szövege alapján az uniós jog alapeljárásokban való közvetlen alkalmazását keresi –, hogy a kérdést előterjesztő bíróság e jogvita érdekében valójában e jog értelmezését kéri.

               30

               E feltételek mellett a feltett kérdést úgy kell érteni, hogy az lényegében arra vonatkozik, hogy az EUMSZ 49. cikket és az uniós versenyszabályokat akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétesek az alapügyben szóban forgó szabályozásokhoz hasonló szabályozások, amennyiben azok – a gépjárművezetővel történő bérbeadás tevékenysége tekintetében – az e kérdés által kifejtett részletes kötelezettségeket írják elő.

               31

               E tekintetben először az uniós versenyszabályokat illetően a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az uniós jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezése megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa feltett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak. E követelmények különösen érvényesek a versenyjog területén, amelyet összetett ténybeli és jogi helyzetek jellemeznek (lásd többek között a fent hivatkozott Attanasio Group ügyben hozott ítélet 32. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑357/10–C‑359/10. sz., Duomo Gpa és társai egyesített ügyekben 2012. május 10‑én hozott ítélet 22. pontját).

               32

               Márpedig a jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatok nem biztosítják a Bíróságnak azokat a ténybeli és jogi elemeket, amelyek lehetővé tennék számára, hogy meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett az alapügyben szóban forgó szabályozásokhoz hasonló szabályozások az uniós versenyjogi rendelkezések hatálya alá tartozhatnak. A fenti határozatok különösen nem nyújtanak semmiféle magyarázatot azon kapcsolatra vonatkozóan, amelyet e rendelkezések és az alapeljárások vagy azok tárgya között felállítanak.

               33

               E körülmények között elfogadhatatlannak kell nyilvánítani a feltett kérdés azon részét, amely az uniós versenyjogi szabályok értelmezésére irányul (lásd analógia útján többek között a fent hivatkozott Duomo Gpa és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 24. pontját, valamint a C‑162/12. és C‑163/12. sz., Airport Shuttle Express és társai egyesített ügyekben ugyanezen a napon hozott ítélet 37–42. pontját).

               34

               Másodszor az EUMSZ 49. cikket tekintve nem vitatott, hogy az alapeljárások valamennyi körülménye egyetlen tagállamon belülre korlátozódik. Ilyen feltételek mellett meg kell vizsgálni, hogy a Bíróságnak van‑e hatásköre a jelen ügyekben e rendelkezésről határozatot hozni (lásd analógia útján többek között a C-380/05. sz., Centro Europa 7 ügyben 2008. január 31-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-349. o.] 64. pontját; a C-245/09. sz. Omalet-ügyben 2010. december 22-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-13771. o.] 9. és 10. pontját, valamint a fent hivatkozott Duomo Gpa és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 25. pontját).

               35

               Ugyanis az alapügyben szóban forgó szabályozásokhoz hasonló szabályozások, amelyek szövegük alapján megkülönböztetés nélkül alkalmazandók az Olasz Köztársaság területén székhellyel rendelkező gazdasági szereplőkre és más tagállamok területén székhellyel rendelkező gazdasági szereplőkre, főszabály szerint csak annyiban tartozhatnak az EUM‑Szerződésben biztosított alapvető szabadságokra vonatkozó rendelkezések hatálya alá, amennyiben a tagállamok közötti kereskedelmet érintő helyzetekre alkalmazandók (lásd ebben az értelemben többek között a C-321/94-C-324/94. sz., Pistre és társai egyesített ügyekben 1997. május 7-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-2343. o.] 45. pontját; a C-448/98. sz. Guimont-ügyben 2000. december 5-én hozott ítélet [EBHT 2000., I-10663. o.] 21. pontját, valamint a fent hivatkozott Duomo Gpa és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 26. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               36

               Különösen az EUMSZ 49. cikket tekintve a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy e rendelkezés nem alkalmazható azokra a tevékenységekre, amelyekben nincs jelen semmilyen kapcsolóelv valamely az uniós jog által szabályozott helyzettel, és amelynek valamennyi releváns eleme egyetlen tagállamon belülre korlátozódik (lásd ebben az értelemben többek között a 20/87. sz. Gauchard-ügyben 1987. december 8-án hozott ítélet [EBHT 1987., 4879. o.] 12. pontját; a 204/87. sz. Bekaert-ügyben 1988. április 20-án hozott ítélet [EBHT 1988., 2029. o.] 12. pontját; a C-212/06. sz., Gouvernement de la Communauté française és Gouvernement wallon ügyben 2008. április 1-jén hozott ítélet [EBHT 2008., I-1683. o.] 33. pontját, valamint a C‑84/11. sz., Susisalo és társai ügyben 2012. június 21‑én hozott ítélet 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               37

               Mivel a jelen ügyben az alapeljárások helyi jellegűek, és az alapügyek tényállásának valamennyi eleme egyetlen tagállamon belülre korlátozódik, az alapügyekben szóban forgó szabályozások határokon átnyúló hatásai nem vélelmezhetők. Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban semmi nem utal arra, hogy az alapeljárásoknak valamilyen határokon átnyúló érdeke lenne, vagy azok az uniós jog által szabályozott helyzetek valamelyikéhez kapcsolódnának. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azt nem magyarázta el, hogy az alapügyekben szóban forgó szabályozások hogyan akadályozhatják az Olasz Köztársaságtól eltérő más tagállam gazdasági szereplői által az EUMSZ 49. cikkben foglalt letelepedés szabadságának a gyakorlását.

               38

               Kétségtelen, hogy a fent hivatkozott Guimont‑ügyben hozott ítéletből eredő ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy kizárólag belső jellegű helyzetben is hasznos lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára az uniós jogi alapvető szabadságokra vonatkozó kérdésekre történő válasz, különösen abban az esetben, amikor a nemzeti jog őt arra kötelezné, hogy ugyanazokat a jogokat biztosítsa a saját állampolgároknak, mint amelyekre azonos helyzetben valamely más tagállam állampolgárai az uniós jog alapján igényt tarthatnának (lásd többek között a C-393/08. sz. Sbarigia-ügyben 2010. július 1-jén hozott ítélet [EBHT 2010., I-6337. o.] 23. pontját, valamint a fent hivatkozott Susisalo és társai ügyben hozott ítélet 20. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               39

               A jelen ügyben az előző pontban említett ítélkezési gyakorlatban felidézett feltétel az alapjogviták kontextusában olyan jogokat érint, amelyeket egy az Olasz Köztársaságtól eltérő más tagállam állampolgárai az uniós jog alapján igénybe vehetnének abban az esetben, ha ugyanabban a helyzetben lennének, mint az alapügy felperesei.

               40

               Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság előtti kereseteikkel az alapügy felperesei úgy tűnik – a jelenleg alkalmazandó feltételektől eltérő feltételek mellett, sőt semmilyen feltétel nélkül – a Roma Capitale területére, különösen pedig az e területen található ZTL területére történő behajtás engedélyezését kérik annak érdekében, hogy e területeken folytassák a gépjárművezetővel történő bérbeadás tevékenységét. Mindazonáltal az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból következik, hogy az ilyen behajtást nem azért kérik, hogy e tevékenységet e területről kiindulva és az ahhoz kapcsolódó engedély alapján tartósan és folyamatosan gyakorolják, hanem azért, hogy azt alkalomszerűen, más területről kiindulva és más önkormányzatok engedélye alapján végezhessék anélkül, hogy tiszteletben kellene tartaniuk az utóbbi engedélyek által támasztott valamennyi feltételt.

               41

               Ezért az olyan ítéletek alapjául szolgáló helyzetektől eltérően, mint a fent hivatkozott Attanasio Group ügyben hozott ítélet, a C-570/07. és C-571/07. sz., Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben 2010. június 1-jén hozott ítélet (EBHT 2010., I-4629. o.) vagy a C‑539/11. sz., Ottica New Line di Vincenzo ügyben 2013. szeptember 26‑án hozott ítélet, az alapeljárások alapjául szolgáló helyzet nem a letelepedés szabadságára, hanem első látásra a szolgáltatásnyújtás szabadságára vezethető vissza.

               42

               Mindazonáltal a közlekedés területén az EUMSZ 58. cikk értelmében a szolgáltatásnyújtás szabadságát nem az EUMSZ 56. cikk, hanem az EUM‑Szerződés harmadik részének a VI. címe szabályozza, amely a közös közlekedéspolitikára vonatkozik (lásd a C-338/09. sz. Yellow Cab Verkehrsbetrieb ügyben 2010. december 22-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-13927. o.] 29. és 30. pontját). Továbbá – amint arra lényegében a kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet – az alapügyekben szóban forgóhoz hasonló gépjárművezetővel történő bérbeadás tevékenysége nem tartozik az EUMSZ 91. cikk (1) bekezdése alapján a közlekedési szolgáltatások liberalizálása céljából elfogadott rendelkezések hatálya alá.

               43

               Ebből következik, hogy – az alapeljárások sajátos körülményeire tekintettel – az EUMSZ 49. cikk esetleges értelmezése nincs összefüggésben e jogviták tényállásával vagy tárgyával (lásd analógia útján a fent hivatkozott Sbarigia‑ügyben hozott ítélet 23., 24., 27. és 28. pontját). Márpedig, amint az a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel ilyen körülmények között egy előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolására (lásd ebben az értelemben többek között a C-415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15-én hozott ítélet [EBHT 1995., I-4921. o.] 61. pontját; a C-567/07. sz. Woningstichting Sint Servatius ügyben 2009. október 1-jén hozott ítélet [EBHT 2009., I-9021. o.] 43. pontját; a fent hivatkozott Omalet‑ügyben hozott ítélet 11. pontját, valamint a C‑27/11. sz. Vinkov‑ügyben 2012. június 7‑én hozott ítélet 44. pontját).

               44

               A fenti megfontolások összességére tekintettel a Bíróságnak nincs hatásköre a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio által előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek megválaszolására, amennyiben azok az EUMSZ 49. cikk értelmezésére vonatkoznak. Amennyiben az említett kérelmek más uniós jogi rendelkezések értelmezésére vonatkoznak, azokat elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

         A költségekről

               45

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az Európai Unió Bíróságának nincs hatásköre a C‑419/12. és C‑420/12. sz. egyesített ügyekben a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Olaszország) 2012. június 20‑i határozataival előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmek megválaszolására, amennyiben azok az EUMSZ 49. cikk értelmezésére vonatkoznak. Az említett kérelmek elfogadhatatlanok, amennyiben más uniós jogi rendelkezések értelmezésére vonatkoznak.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: olasz.


A Törvényszék ítélete (hetedik tanács), 2017. július 13.#LG Electronics, Inc. kontra az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala.#Európai uniós védjegy – A QD európai uniós szóvédjegy bejelentése – Feltétlen kizáró okok – Leíró jelleg – Megkülönböztető képesség hiánya – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja.#T-650/16. sz. ügy.