title: A Bíróság (első tanács) 2007. november 29-i ítélete.#Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Németországi Szövetségi Köztársaság.#2092/91/EGK rendelet - A mezőgazdasági termékek ökológiai termelése - Ellenőrző magánszervezetek - A szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamban telephellyel vagy tartós infrastruktúrával rendelkezés követelménye - Igazolások - A közhatalom gyakorlásában való részvétel - EK 55. cikk - Fogyasztóvédelem.#C-404/05. sz. ügy.

text:
      C‑404/05. sz. ügy
      Az Európai Közösségek Bizottsága
      kontra
      Németországi Szövetségi Köztársaság
      „2092/91/EGK rendelet – Mezőgazdasági termékek ökológiai termelése – Ellenőrző magánszervezetek – A szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamban telephellyel vagy tartós infrastruktúrával való rendelkezés követelménye
         – Igazolások – A közhatalom gyakorlásában való részvétel – EK 55. cikk – Fogyasztóvédelem”

      Az ítélet összefoglalása
      Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások
      (EK 45. cikk, EK 49. cikk és EK 55. cikk; 2092/91 tanácsi rendelet)
      Az a tagállam, amely a más tagállamban elismert, az ökológiai termelésből származó mezőgazdasági termékeket ellenőrző magánszervezetektől
         belföldi telephelyet követel meg annak érdekében, hogy ott ellenőrzési szolgáltatásokat végezhessenek, nem teljesíti az EK 49. cikkből
         eredő kötelezettségeit.

      Egyrészt ugyanis a mezőgazdasági termékek ökológiai termeléséről, valamint a mezőgazdasági termékeken és élelmiszereken erre
         utaló jelölésekről szóló 2092/91 rendelet által a felügyeleti hatósághoz képest a magánszervezetekre ruházott kisegítő, illetve
         előkészítő szerep az EK 45. cikk első bekezdésével együttesen értelmezett EK 55. cikk értelmében nem minősülhet a közhatalom
         gyakorlásában való olyan közvetlen és sajátos részvételnek, amely e rendelkezések alapján igazolja a kivételt, hanem olyan
         kiegészítő tevékenység, amely leválasztható az ilyen hatalom gyakorlásáról. Másrészt egy ilyen követelmény túllép azon a mértéken,
         amely objektíve szükséges a fogyasztók védelmével kapcsolatos célkitűzés eléréséhez, amely indokolhatja a szolgáltatásnyújtás
         szabadságának korlátozását.

      (vö. 37–38., 44., 48., 52. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2007. november 29. (*)

      „2092/91/EGK rendelet – A mezőgazdasági termékek ökológiai termelése – Ellenőrző magánszervezetek – A szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállamban telephellyel vagy tartós infrastruktúrával rendelkezés követelménye – Igazolások – A közhatalom gyakorlásában való részvétel – EK 55. cikk – Fogyasztóvédelem”
      A C‑404/05. sz. ügyben,
      az EK 226. cikk alapján kötelezettségszegés megállapítása iránt a Bírósághoz 2005. november 17‑én
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: E. Traversa és G. Braun, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      felperesnek
      a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: M. Lumma és C. Schulze‑Bahr, meghatalmazotti minőségben)

      alperes ellen
      benyújtott keresete tárgyában,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, A. Tizzano, A. Borg Barthet, M. Ilešič és E. Levits (előadó) bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. július 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság
         – mivel a más tagállamokban letelepedett és elismert, az ökológiai termelésből származó mezőgazdasági termékeket ellenőrző
         magánszervezetektől (a továbbiakban: magánszervezetek) megköveteli, hogy németországi székhellyel vagy egyéb tartós infrastruktúrával
         rendelkezzenek, hogy tevékenységüket Németországban folytathassák – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      2        A mezőgazdasági termékek ökológiai termeléséről, valamint a mezőgazdasági termékeken és élelmiszereken erre utaló jelölésekről
         szóló 2092/91/EGK rendeletnek az állattenyésztésre történő kiterjesztését célzó kiegészítéséről szóló, 1999. július 19-i 1804/99/EK
         rendelettel (HL L 222., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. kötet, 4. fejezet, 297. o.) módosított, a mezőgazdasági termékek
         ökológiai termeléséről, valamint a mezőgazdasági termékeken és élelmiszereken erre utaló jelölésekről szóló, 1991. június
         24-i 2092/91/EGK tanácsi rendelet (HL 198., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. kötet, 2. fejezet 39. o., a továbbiakban:
         a 2092/91 rendelet) az ökológiai termelésnek, a mezőgazdasági termékek ökológiai termelési módszereivel kapcsolatos ellenőrzési
         eljárásoknak, valamint az ily módon előállított termékek tanúsításának minimumszabályait határozza meg. E rendelet értelmében
         az ott meghatározott követelményeknek megfelelő termékeken – különösen címkézés útján – fel lehet tüntetni az „Ökológiai termelés
         – EK ellenőrzési rendszer” megjelölést.

      3        A 2092/91 rendelet 1., 2. és 4. cikke az érintett termékeket, valamint az ökológiai termelési módszerekre utaló jelzéseket
         sorolja fel, valamint meghatározza a különböző fogalmakat. A hivatkozott rendelet 3. cikke akként rendelkezik, hogy e rendeletet
         az egyéb közösségi vagy a közösségi szabályozásnak megfelelő nemzeti rendelkezések sérelme nélkül kell alkalmazni. A hivatkozott
         rendelet 5. cikke azon feltételeket határozza meg, amelyek között a termék címkéjén és reklámanyagaiban utalni lehet az ökológiai
         termelési módszerekre, a 2092/91 rendelet 6. cikke pedig az „ökológiai termelési módszer” fogalma alá tartozó termelési szabályokat
         sorolja fel.

      4        A 2092/91 rendelet 8. cikke a következőképpen szól:

      „(1)      Minden gazdasági szereplő, aki, illetőleg amely forgalmazás céljából az 1. cikkben meghatározott termékeket állít elő, dolgoz
         fel vagy harmadik országból importál, köteles:

      a)       ilyen tevékenységéről értesíteni annak a tagállamnak az illetékes hatóságát, amelyben a tevékenységet végzi; az értesítés
         tartalmazza a IV. mellékletben meghatározott információkat;

      b)       vállalkozását alávetni a 9. cikkben említett ellenőrzési rendszernek.
      (2)      A tagállamok az értesítések fogadására kijelölnek egy hatóságot vagy szervezetet.
      A tagállamok rendelkezhetnek bármely olyan kiegészítő információ rendelkezésre bocsátásáról, amelyet az érintett gazdasági
         szereplők eredményes felügyelete szempontjából szükségesnek tartanak.

      (3)      Az illetékes hatóság gondoskodik arról, hogy az érdekelt feleknek rendelkezésére álljon az ellenőrzési rendszer hatálya alá
         tartozó gazdasági szereplők nevét és címét tartalmazó naprakész jegyzék.”

      5        A 2092/91 rendelet 9. cikke értelmében:

      „(1)      A tagállamok létrehoznak egy olyan ellenőrzési rendszert, amelyet egy vagy több kijelölt ellenőrző hatóság és/vagy elismert
         magánszervezet működtet, és amely az 1. cikk szerinti termékeket előállító vagy feldolgozó gazdasági szereplőket ellenőrzi.

      (2)      A tagállamok meghozzák azokat az intézkedéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az e rendelet előírásainak megfelelő és az
         ellenőrzés költségeihez hozzájárulást fizető gazdasági szereplők számára az ellenőrzési rendszer elérhetővé váljék.

      (3)      Az ellenőrzési rendszer legalább a III. mellékletben meghatározott elővigyázatossági és ellenőrző intézkedések alkalmazását
         foglalja magában.

      (4)      A magánszervezetek által működtetett ellenőrzési rendszer alkalmazása céljából a tagállamok kijelölik az ilyen szervezetek
         elismerésére és felügyeletére hatáskörrel rendelkező hatóságot.

      (5)      Az ellenőrzést végző magánszervezetek elismerése során a következőket kell figyelembe venni:
      a)       a követendő szabványos ellenőrzési eljárás [helyesen: a szervezet követendő szabványos ellenőrzési eljárása], amely tartalmazza
         azon ellenőrző és elővigyázatossági intézkedések részletes ismertetését, amelyeknek az ellenőrzött gazdasági szereplők tekintetében
         történő alkalmazását a szervezet vállalja;

      b)       a szervezet által szabálytalanság és/vagy jogsértés esetén alkalmazni kívánt szankciók;
      c)       a megfelelő erőforrások – képzett munkaerő, ügyintézési és technikai eszközök – megléte, az ellenőrzés terén szerzett tapasztalat
         és a megbízhatóság;

      d)       az ellenőrző szervezetnek az ellenőrzött gazdasági szereplőkkel szembeni elfogulatlansága.
      (6)      Az ellenőrző szervezet elismerését követően az illetékes hatóság:
      a)       gondoskodik az ellenőrző szervezet által végrehajtott ellenőrzések objektivitásáról;
      b)       meggyőződik az ellenőrzések eredményességéről;
      c)       tudomást szerez a megállapított szabálytalanságokról és/vagy  jogsértésekről és az alkalmazott szankciókról;
      d)       visszavonja az ellenőrző szervezet engedélyét, amennyiben a szervezet nem tesz eleget az a) és a b) pontban említett követelményeknek,
         vagy már nem teljesíti az (5) bekezdésben szereplő feltételeket, vagy nem teljesíti a (7), a (8), a (9) és a (11) bekezdésben
         megállapított követelményeket.

      (6a)      A tagállamok 1996. január 1-je előtt minden, e cikk rendelkezéseivel összhangban elismert, illetve kijelölt ellenőrző szervezet,
         illetve hatóság részére kódszámot adnak ki. Erről értesítik a többi tagállamot és a Bizottságot; a Bizottság a kódszámokat
         a 15. cikk utolsó albekezdésében említett jegyzékben teszi közzé.

      (7)      Az (1) bekezdésben említett ellenőrző hatóság és elismert ellenőrző magánszervezetek:
      a)       gondoskodnak arról, hogy az ellenőrzésük alatt álló vállalkozások tekintetében legalább a III. mellékletben meghatározott
         ellenőrző és elővigyázatossági intézkedéseket alkalmazzák;

      b)       az ellenőrzési tevékenységük során tudomásukra jutott információkat és adatokat a kérdéses vállalkozás képviselőjén és az
         illetékes hatóságokon kívül más személy számára nem fedik fel.

      (8)      Az elismert ellenőrző szervezetek:
      a)       felügyelet céljából lehetővé teszik az illetékes hatóság számára az irodáikba és létesítményeikbe történő belépést, továbbá
         minden információt és segítséget megadnak, amelyet az illetékes hatóság az e rendelet szerinti kötelezettségeinek teljesítéséhez
         szükségesnek tart;

      b)       a tagállam illetékes hatóságának minden év január 31-ig megküldik az előző év december 31-én ellenőrzésük alatt álló gazdasági
         szereplők jegyzékét, és az említett hatósághoz összefoglaló éves jelentést nyújtanak be.

      (9)      Az (1) bekezdésben említett ellenőrző hatóság és ellenőrző szervezetek:
      a)       gondoskodnak arról, hogy amennyiben az 5., a 6. vagy a 7. cikk, illetve a III. melléklet intézkedései tekintetében szabálytalanság
         megállapítására kerül sor, az ökológiai termelési módszerre utaló, a 2. cikkben előírt jelölésnek az adott szabálytalanság
         által érintett teljes készletről, illetve terméksorról való eltávolítása megtörténjen;

      b)       amennyiben nyilvánvaló vagy hosszú távú hatást kiváltó jogsértés megállapítására kerül sor, az érintett gazdasági szereplőt
         a tagállam illetékes hatóságával egyeztetett időtartamra eltiltják az ökológiai termelési módszerre utaló jelöléssel ellátott
         termékek forgalmazásától.

      [...]
      (11)      1998. január 1-jétől kezdődő hatállyal, az (5) és a (6) bekezdés rendelkezéseinek sérelme nélkül, az elismert ellenőrző szervezeteknek
         meg kell felelniük az 1989. június 26-i EN 45011 szabványban foglalt feltételek szerint megállapított követelményeknek.

      […]”
      6        A 2092/91 rendelet 10. cikke előírja az e rendelet 9. cikkében meghatározott ellenőrzési rendszernek alávetett termékek címkéjén
         az V. mellékletnek megfelelő jelölés és/vagy logó feltüntetését; e tekintetben a hivatkozott rendelet 10. cikkének (3) bekezdése
         az ugyanazon rendelet 9. cikke (9) bekezdésében rögzítettekkel megegyező végrehajtási kötelezettségeket ír elő az ellenőrző
         magánszervezetekkel szemben.

      7        A 2092/91 rendeletnek az általános végrehajtási szabályokra vonatkozó 10a. cikke értelmében:

      „(1)      Amennyiben valamely tagállam egy másik tagállamból érkező és a 2. cikkben és/vagy az V. mellékletben szereplő jelöléssel ellátott
         termékben e rendelet alkalmazása tekintetében szabálytalanságot vagy jogsértést állapít meg, arról tájékoztatja az ellenőrző
         hatóságot kijelölő, illetve az ellenőrző szervezetet elismerő tagállamot, valamint a Bizottságot.

      (2)      A tagállamok minden szükséges intézkedést és lépést megtesznek a 2. cikkben és/vagy az V. mellékletben szereplő jelölések
         használatával kapcsolatos visszaélések megelőzése érdekében.”

      8        A 2092/91 rendelet III. melléklete a rendelet 8. és a 9. cikkében meghatározott ellenőrzési rendszer keretében elvégzendő
         ellenőrzés minimumkövetelményeit és elővigyázatossági intézkedéseket határozza meg.

      9        E melléklet 9. pontjának második albekezdésében, valamint 10. pontjában található általános rendelkezések különösen azt írják
         elő, hogy az ellenőrző magánszervezet megkövetelheti az ellenőrzött vállalkozástól, hogy az olyan terméket, amelyről gyanítható,
         hogy nem felel meg ennek a rendeletnek, átmenetileg ne hozza forgalomba az ökológiai termelési módszerre utaló jelölésekkel,
         továbbá e szervezetek jogosultak az adott piaci szereplő valamennyi létesítményébe belépni, valamint a nyilvántartásokba és
         a kapcsolódó bizonylatokba betekinteni.

       A nemzeti szabályozás
      10      Az ökológiai termelésre vonatkozó közösségi jogi aktusok végrehajtásáról szóló törvény (Gesetz zur Durchführung der Rechtsakte
         der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbau) 2005. június 10-i változatában (BGBl. 2002. I,  2558. o.,
         a továbbiakban: ÖLG) rendeli alkalmazni a 2092/91 rendelet rendelkezéseit.

      11      Az ÖLG 3. §-ának (1) bekezdése kimondja, hogy a 2092/91 rendelet 9. cikke (3) bekezdésével együttesen értelmezendő 9. cikk
         (1) bekezdésében előírt ellenőrzési rendszert, valamint e rendelet III. mellékletét magánszervezetek hajthatják végre, amennyiben
         e feladat elvégzése nem jár valamely közigazgatási eljárás lefolytatásával.

      12      Az ÖLG 4. §-a (1) bekezdése 4. pontjának értelmében a magánszervezetek ellenőrzési tevékenységének előfeltétele az engedély
         megszerzése, amelynek viszont feltétele az, hogy e magánszervezetek telephellyel rendelkezzenek Németországban. Az ÖLG nem
         ír elő az ilyen magánszervezetek részére más tagállamokban kiadott engedélyek elismerésére vonatkozó eljárást.

       A pert megelőző eljárás
      13      Miután a Bizottság 2000. november 8-án felszólító levelet küldött a Németországi Szövetségi Köztársaság hatóságainak, amelyben
         arra hívta fel a figyelmüket, hogy a más tagállamokban elismert magánszervezetekkel szemben előírt azon követelmény, hogy
         németországi székhellyel vagy tartós infrastruktúrával kell rendelkezniük, összeegyeztethetetlen az EK 49. cikkel, és mivel
         az érintett tagállam 2001. február 19-i válaszát nem találta kielégítőnek, ezért 2002. október 23-án indokolással ellátott
         véleményt intézett az érintett tagállamhoz, amelyben felszólította arra, hogy az e vélemény kézbesítését követő két hónapon
         belül tegyen eleget kötelezettségeinek.

      14      A Németországi Szövetségi Köztársaság 2003. február 13-i válaszában megküldte a Bizottságnak az ÖLG szövegét, és fenntartotta
         azon álláspontját, miszerint a fogyasztók, valamint a verseny érdekeinek hatékony védelme érdekében feltétlenül elengedhetetlen,
         hogy a magánszervezetek telephellyel rendelkezzenek azon tagállam területén, amelyben ellenőrzési tevékenységüket végezni
         kívánják.

      15      Mivel úgy ítélte meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem tett eleget az indokolással ellátott véleményben foglaltaknak,
         a Bizottság benyújtotta a jelen keresetet.

       A keresetről
       A felek érvei
      16      A Bizottság álláspontja szerint az ÖLG 4. §-a (1) bekezdésének 4. pontja megakadályozza, hogy valamely másik tagállamban elismert
         magánszervezet, amely nem rendelkezik telephellyel Németország területén, e tagállamban szabadon gyakorolhassa ellenőrzési
         tevékenységét.

      17      A 2092/91 rendelet által a magánszervezetek elismerésére és felügyeletére létrehozott rendszer ugyanis azt írja elő, hogy
         a magánszervezetek csak azon tagállam területén kötelesek telephellyel rendelkezni, amely tagállam elismeri az adott szervezetet,
         nem pedig minden olyan tagállam területén, ahol ellenőrzési tevékenységet kívánnak folytatni.

      18      A Bizottság ezzel kapcsolatosan hozzáteszi, hogy mivel a 2092/91 rendelet nem harmonizálja teljesen az érintett területet,
         az EK 49. cikkben meghatározott szolgáltatásnyújtás szabadságát figyelembe kell venni annak eldöntése végett, hogy a vitatott
         német szabályozás e szabadságot korlátozza-e.

      19      Egyébiránt a Bizottság hangsúlyozza, hogy az Európai Unió Tanácsa e rendelet elfogadásakor nem hivatkozott az EGK-Szerződés
         55. cikkével (módosítást követően az EK‑Szerződés 55. cikke, jelenleg EK 45. cikk) együttes olvasatban az EGK-Szerződés 66. cikkére
         (módosítást követően az EK-Szerződés 66. cikke, jelenleg EK 55. cikk), és ezért az ökológiai termékek ellenőrzése és jelölése
         nem képez az EK 49. cikkben szabályozott szolgáltatás szabadsága elvének alkalmazási köréből kizárt tevékenységet.

      20      Másrészről az EK 45. cikk első bekezdése csak azokra a tevékenységekre vonatkozik, amelyek önmagukban véve is a közhatalom
         gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek minősülnek. Ennélfogva, még ha feltételezzük is, hogy az ökológiai termelésből
         származó mezőgazdasági termékek ellenőrzése végső soron közhatalmi feladat, ettől még a magánszervezetek nem vesznek közvetlenül
         és sajátosan részt e közhatalmi feladat gyakorlásában.

      21      A 2092/91 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése ugyanis önmagában bizonyítja, hogy az érintett ellenőrzési tevékenység nem tartozik
         a közhatalom gyakorlásához kapcsolódó feladatok körébe, mivel a tagállamok részére lehetővé teszi, hogy olyan ellenőrzési
         rendszert hozzanak létre, amelyet magánszervezetek működtetnek. Ennélfogva semmiképpen nem olyan központi állami feladatról
         van szó, amely a közhatalom gyakorlásához szükséges közvetlen és sajátos részvételt igényel.

      22      E tekintetben az a körülmény, hogy azok a német magánszervezetek, amelyek a 2092/91 rendeletben előírt ellenőrzési tevékenységeket
         végrehajtják, más olyan tevékenységeket is végeznek, amelyek a közhatalom gyakorlásának körébe tartozhatnak, a közösségi jog
         szempontjából irreleváns.

      23      Végül a Bizottság úgy véli, hogy a fogyasztók védelmével kapcsolatos célkitűzés nem indokolhatja annak előírását, hogy a más
         tagállamokban elismert magánszervezeteknek Németországban telephellyel kell rendelkezniük. Ez a követelmény ugyanis nem elengedhetetlen
         ahhoz, hogy az ellenőrzések objektivitása ellenőrizhető, illetve a fogyasztók védelme biztosítható legyen. A 2092/91 rendelet
         értelmében az elismerés helye szerinti tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága olyan hatáskörrel rendelkezik, amely lehetővé
         teszi számára az ennek ellenőrzéséhez szükséges vizsgálatok lefolytatását, illetve az ellenőrzés feltételeinek be nem tartása
         esetén megfelelő szankciók alkalmazását. Az elismerés helye szerinti tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által folytatott
         vizsgálatokat figyelembe vevő egyszerűsített engedélyezési eljárás lehetővé tenné a német hatóságok számára, hogy megbizonyosodhassanak
         arról, hogy a Németország területén ellenőrzési tevékenységet végezni kívánó magánszervezetek a hivatkozott rendeletben előírt
         képzett munkaerővel, ügyintézési és technikai eszközökkel kapcsolatos követelményeknek ténylegesen megfelelnek. Ezen túlmenően
         a tagállamok közigazgatásai közötti kommunikációs rendszer lehetővé teszi az utóbbiak számára, hogy a másik tagállamban végzett
         ellenőrzések során megállapított szabálytalanságok esetén meghozzák a szükséges intézkedéseket.

      24      A Németországi Szövetségi Köztársaság elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a 2092/91 rendelet az érintett területet kimerítően
         harmonizálja. Ennélfogva a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy e területen az EK-Szerződés által biztosított
         alapvető szabadságokra való hivatkozásnak nincs helye. A fenti tagállam e tekintetben a 222/82. sz., Apple and Pear Development
         Council ügyben 1983. december 13-án hozott ítéletre [EBHT 1983., 4083. o.); a 190/87. sz. Moormann-ügyben 1988. szeptember
         20-án hozott ítélet [EBHT 1988., 4689. o.] 10. pontjára; a C‑37/92. sz. Vanacker és Lesage ügyben 1993. október 12-én hozott
         ítélet [EBHT 1993., I‑4947.] 9. pontjára, valamint a C‑324/99. sz. DaimlerChrysler-ügyben 2001. december 13-án hozott [EBHT 2001.,
         I‑9897. o.] 43. pontjára hivatkozik.

      25      Mivel azonban a más tagállamban kiadott engedélyek elismerését a 2092/91 rendelet rendelkezései nem szabályozzák, minden egyes
         tagállamnak jogában áll, hogy a hivatkozott rendeletben előírt engedélyezési feltételek betartását megkövetelje minden olyan
         magánszervezettel szemben, amely a területén kíván ellenőrzési tevékenységet folytatni. Ezen túlmenően az, ha valamely tagállam
         köteles lenne egyéb feltételek megkövetelése nélkül lehetővé tenni a másik tagállamban elismert magánszervezetek részére tevékenységük
         e tagállam területén való gyakorolását, ez korlátozná az egyes tagállamokra ruházott azon szabadságot, hogy ellenőrzési rendszerüket
         szabadon alakíthassák ki.

      26      Ezenfelül a Németországi Szövetségi Köztársaság elsősorban arra hivatkozik, hogy a magánszervezetek tevékenysége az EK 45. cikk
         első bekezdésével együttesen értelmezett EK 55. cikk értelmében a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek
         minősül, másodlagosan pedig azzal, hogy az ÖLG 4. §-a (1) bekezdésének 4. pontját a fogyasztók védelme indokolja.

      27      Egyrészt az EK 45. cikk első bekezdésével együttesen értelmezett EK 55. cikkben meghatározott kivétel – amelynek elsőrendű
         szerepe van az ökológiai termelésből származó mezőgazdasági termékek ellenőrzési rendszerében, amellyel a magánszervezetek
         vannak megbízva – először is a 2092/91 rendelet 9. cikkének értelmében abból a tényből származik, hogy a tagállamok az ellenőrzési
         feladatokat kijelölt ellenőrző hatóságra bízhatják, másodszor pedig azon sajátos hatáskörből, amellyel e tevékenység végzése
         jár, és amely hatással lehet az ellenőrzött gazdasági szereplők jogaira. Azon körülmény, hogy e szervezetek maguk nem jogosultak
         végrehajtani az általuk meghozott döntéseket, nem meghatározó. Ezzel szemben döntéseik kötelező ereje, amelyeket csupán bírósági
         úton lehet megtámadni, olyan tény, amely a Bíróság ítélkezési gyakorlatából, és különösen a 2/74. sz. Reyners-ügyben 1974.
         június 21-én hozott ítélet 43. pontjából [EBHT 1974., 631. o.] és a C‑42/92. sz. Thijssen-ügyben 1993. július 13-án hozott
         ítélet [EBHT 1993., I‑4047. o.] 8. pontjából következően a közhatalomban való közvetlen és sajátos részvételt támasztja alá.

      28      Másrészt az ÖLG 4. §-a (1) bekezdése 4. pontjának indokoltsága kapcsán a Németországi Szövetségi Köztársaság úgy véli, hogy
         azon kötelezettség, miszerint a magánszervezeteknek telephellyel kell rendelkezniük Németország területén, közérdeken alapuló
         kényszerítő okok – vagyis a fogyasztók védelme – miatt szükséges. Ez a kötelezettség egyébiránt a fent hivatkozott célkitűzéshez
         viszonyítva arányos.

      29      Az említett kötelezettség tehát elengedhetetlen ahhoz, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságok megfelelően felügyelhessék
         a magánszervezetek tevékenységét. Szükséges ugyanis, hogy e felügyeletet annak a tagállamnak a hatáskörrel rendelkező hatóságai
         végezzék, amelyben e szervezetek tevékenységüket kifejtik, és ennek érdekében az is elengedhetetlen, hogy a magánszervezetek
         e tagállamban székhellyel vagy egyéb tartós infrastruktúrával rendelkezzenek.

       A Bíróság álláspontja
      30      Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy amennyiben a tagállamok azt a rendszert választották, amelyben az ökológiai termelésből
         származó termékek ellenőrzését elismert magánszervezetek végzik, a 2092/91 rendelet meghatározza e szervezetek elismerésének
         eljárását és feltételeit, az általuk alkalmazandó ellenőrzési módszereket, valamint azon felügyeleti eljárást, amely alá az
         elismerés szerinti tagállamban tartoznak. E rendelet azonban nem tartalmaz az e szervezetek által az elismerés helye szerinti
         tagállamtól eltérő tagállamban nyújtandó ellenőrzési szolgáltatásokra vonatkozó rendelkezéseket.

      31      Igaz ugyan, hogy olyan ágazatokban, amelyek nem képezik teljes közösségi szintű harmonizáció tárgyát, a tagállamoknak fő szabály
         szerint fennmarad a hatáskörük az említett tevékenységek folytatására vonatkozó feltételek meghatározására, ám ennek során
         hatáskörüket a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok betartásával kell gyakorolniuk (lásd a C‑514/03. sz., Bizottság
         kontra Spanyolország ügyben 2006. január 26 án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑963. o.] 23. pontját, valamint a C‑257/05. sz.,
         Bizottság kontra Ausztria ügyben 2006. december 14-én hozott ítélet [az EBHT-ban nem tették közzé] 18. pontját).

      32      A jelen ügyben az a kérdés merül fel, hogy az ÖLG 4. §-a (1) bekezdésének 4. pontjában előírt azon követelmény, miszerint
         azon magánszervezeteknek is telephellyel kell rendelkezniük Németország területén, amelyeket valamely másik tagállamban már
         elismertek, és ebből következően e másik tagállamban már rendelkeznek telephellyel, összeegyeztethető-e az EK 49. cikkel.

      33      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának tekintendő minden olyan intézkedés,
         amely e szabadságok gyakorlását tiltja, zavarja, vagy kevésbé vonzóvá teszi (lásd a C‑452/04. sz., Fidium Finanz ügyben 2006.
         október 3-án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9521. o.] 46. pontját).

      34      Ennélfogva a jogvita tárgyát képező rendelkezésben a telephellyel rendelkezésre vonatkozóan előírt követelmény ellentétes
         a szolgáltatásnyújtás szabadságával, mivel Németországban lehetetlenné teszi, hogy a kizárólag valamely másik tagállamban
         telephellyel rendelkező magánszervezetek a szóban forgó szolgáltatást nyújtsák (lásd értelemszerűen a C‑355/98. sz., Bizottság
         kontra Belgium ügyben 2000. március 9-én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1221. o.] 27. pontját, valamint a hivatkozott ítélkezési
         gyakorlatot).

      35      Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy a Szerződésben szabályozott eltérések vagy a közérdeken alapuló kényszerítő okok
         indokolhatják-e a jogvita tárgyát képező rendelkezést.

      36      A Németországi Szövetségi Köztársaság elsődlegesen azzal érvel, hogy a magánszervezetek tevékenysége az EK 45. cikk első bekezdésével
         együttesen értelmezett EK 55. cikk értelmében a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek minősül, másodlagosan
         pedig azzal, hogy a jogvita tárgyát képező rendelkezést a fogyasztók védelme igazolja.

      37      Az érvelés első részéről szólva emlékeztetni kell, hogy EK 45. cikk első bekezdésével együtt olvasott EK 55. cikket, mint
         a szolgáltatásnyújtás szabadságának alapvető elve alóli kivételt, úgy kell értelmezni, hogy alkalmazási köre arra korlátozódjon,
         ami feltétlenül szükséges azon érdekek védelméhez, amelyeket e rendelkezések a tagállamok részére védeni engednek (lásd e
         tekintetben a C‑451/03. sz., Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ügyben 2006. március 30-án hozott ítélet [EBHT 2006.,
         I‑2941. o.] 45. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      38      Így az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az e cikkekben meghatározott eltérési lehetőséget azokra a tevékenységekre kell
         korlátozni, amelyek önmagukban véve is a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek minősülnek (lásd
         a fenti pontban hivatkozott Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti ítélet 46. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot),
         ami kizárja, hogy az olyan szerv részére – amely a végleges határozat meghozatalával ténylegesen közhatalmat gyakorol – végzett,
         pusztán kisegítő, illetve előkészítő feladatok a fenti kivétel értelmében a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos
         részvételnek minősüljenek (a fent hivatkozott Thijssen-ítélet 22. pontja).

      39      A 2092/91 rendeletből következően a magánszervezetek tevékenysége, valamint e tevékenységek gyakorlásának módja a következőképpen
         írható le.

      40      Először is a magánszervezetek a 2092/91 rendelet 9. cikkének (3) bekezdése értelmében a rendelet III. mellékletében meghatározott
         ellenőrzési és elővigyázatossági intézkedéseket hajtják végre.

      41      Másodszor a hivatkozott rendelet 9. cikke (9) bekezdése a) és b) pontjának értelmében e szervezetek az általuk végzett ellenőrzésből
         következtetéseket vonnak le oly módon, hogy az általuk ellenőrzött gazdasági szereplők által forgalmazott termékek tekintetében
         adott esetben megengedik az ökológiai termelési módszerre utaló jelölés használatát, és nyilvánvaló vagy hosszú távú hatást
         kiváltó jogsértés esetén az érintett gazdasági szereplőt a tagállam erre hatáskörrel rendelkező hatóságával egyeztetett időtartamra
         eltiltják az ökológiai termelési módszerre utaló jelöléssel ellátott termékek forgalmazásától.

      42      Harmadszor a 2092/91 rendelet 9. cikke (6) bekezdésének c) pontja, valamint 8. cikkének a) és b) pontja értelmében a szóban
         forgó szervezetek tájékoztatják tevékenységükről az elismerésükre és felügyeletükre hatáskörrel rendelkező hatóságot, valamint
         értesítik azokat a megállapított szabálytalanságokról, jogsértésekről és az alkalmazott szankciókról, nekik minden szükséges
         tájékoztatást megadnak, továbbá az említett hatósághoz az ellenőrzésük alatt álló gazdasági szereplők jegyzékét évente megküldik,
         és összefoglaló jelentést nyújtanak be. Egyébiránt a hivatkozott 9. cikk (8) bekezdésének a) pontja úgy rendelkezik, hogy
         a magánszervezetek felügyelet céljából lehetővé teszik azon hatáskörrel rendelkező hatóság számára az irodáikba és létesítményeikbe
         történő belépést, amelyhez tartoznak, továbbá minden információt és segítséget megadnak, amelyet a szóban forgó hatóság a
         feladatainak teljesítéséhez szükségesnek tart.

      43      Ugyan e tényezőkből az derül ki, hogy a magánszervezetek tevékenysége nem korlátozódik pusztán az ökológiai termelésből származó
         mezőgazdasági termékek megfelelősége ellenőrzésének megszervezésére, hanem e tevékenység olyan jogosítványok gyakorlását is
         magában foglalja, amelyek arra vonatkoznak, hogy ezen ellenőrzésekből következtetéseket vonjanak le, mindamellett hangsúlyozni
         kell, hogy a 2092/91 rendelet előírja, hogy e szervezetek tevékenységét a hatáskörrel rendelkező hatóság ellenőrzi. Így a
         rendelet 9. cikkének (4) bekezdése az említett szervezeteket a szóban forgó hatóságok felügyelete alá helyezi. Más rendelkezések
         mellett a 9. cikk (6) bekezdése e felügyelet gyakorlásának módját határozza meg, előírva nevezetesen, hogy a szóban forgó
         hatóságok – az elismerés kiadására, illetve visszavonására vonatkozó jogkörükön felül – gondoskodnak a magánszervezetek által
         végrehajtott ellenőrzések objektivitásáról és meggyőződnek az ellenőrzések eredményességéről. Ezen túlmenően a hivatkozott
         rendelet 9. cikke (8) bekezdésének a) pontja előírja, hogy e szervezetek felügyelet céljából kötelesek lehetővé tenni az erre
         hatáskörrel rendelkező hatóságok számára az irodáikba és létesítményeikbe történő belépést.

      44      Látható tehát, hogy a magánszervezetek a hatáskörrel rendelkező hatóságok aktív felügyelete alatt végzik tevékenységüket,
         amelyek végső soron felelősek e szervezetek ellenőrzéséért és határozataiért, amint azt a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak
         a jelen ítélet előbbi pontjában felsorolt kötelezettségei is bizonyítják. Ezt a következtetést egyébként az ÖMG 3. §-ának
         (1) bekezdése is alátámasztja, amennyiben e rendelkezés úgy rendelkezik, hogy a 2092/91 rendeletben előírt ellenőrzési feladatok
         magánszervezetek általi végzése nem kapcsolható valamely közigazgatási eljárás lefolytatásához. Ebből következően az e rendelet
         által a felügyeleti hatósághoz képest a magánszervezetekre ruházott kisegítő, illetve előkészítő szerep az EK 45. cikk első
         bekezdésével együttesen olvasott EK 55. cikk értelmében nem minősülhet a közhatalom-gyakorlásban való közvetlen és sajátos
         részvételnek.

      45      A Németországi Szövetségi Köztársaság mindemellett előadja, hogy e magánszervezetek Németországban a rendeleten túlmutató
         jogosítványokkal rendelkeznek. Így például e szervezetek jogosultak olyan közigazgatási aktusokat elfogadni, amelyek kötelező
         ereje megegyezik a közigazgatási hatóságok által hozott határozatokéval.

      46      E tekintetben hangsúlyozni kell egyrészt – amint arra a jelen ítélet 37. pontjában is emlékeztettünk –, hogy az EK 45. cikk
         első bekezdésével együttesen értelmezett EK 55. cikket, mint a szolgáltatásnyújtás szabadságának alapvető elve alóli kivételt,
         úgy kell értelmezni, hogy alkalmazási köre arra korlátozódjon, ami feltétlenül szükséges azon érdekek védelméhez, amelyeket
         e rendelkezések a tagállamok részére védeni engednek.

      47      Másrészt a 2092/91 rendelettel ugyan nem ellentétes az, hogy a tagállamok a magánszervezetek részére ellenőrzési feladatuk
         elvégzése érdekében közhatalmi jogosítványokat biztosítsanak, sőt, olyan tevékenységeket bízzanak rájuk, amelyek önmagukban
         a közhatalom gyakorlásában való közvetlen és sajátos részvételnek minősülnek, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából azonban kitűnik,
         hogy az EK 45. és EK 55. cikkben megengedett kivételnek egy teljes szakmára való kiterjesztését nem lehet elfogadni akkor,
         ha a közhatalom gyakorlásának esetlegesen részét képező tevékenységek elválaszthatóak az adott szakmai tevékenységek együttesétől
         (az EK 45. cikk tekintetében lásd a fent hivatkozott Reyners-ítélet 47. pontját).

      48      Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy – amint azt már a jelen ítélet 44. pontjában megállapítottuk – a magánszervezeteknek
         a 2092/91 rendeletben meghatározott tevékenysége önmagában nem minősül a közhatalom-gyakorlásban való közvetlen és sajátos
         részvételnek, így minden más, kiegészítő tevékenységük, amely ilyen részvételnek minősül, szükségszerűen elválasztható az
         adott szakmai tevékenységek együttesétől.

      49      A Németországi Szövetségi Köztársaság érvelésének másodlagosan kifejtett – az ÖLG 4. §-a (1) bekezdése 4. pontjának a fogyasztók
         védelme miatti indokoltságára vonatkozó – második részével kapcsolatosan e tagállam különösen arra hivatkozik, hogy azon követelmény,
         miszerint a magánszervezeteknek németországi telephellyel vagy tartós infrastruktúrával kell rendelkezniük, elengedhetetlen
         ahhoz, hogy a hatáskörrel rendelkező német hatóságok megbizonyosodhassanak arról, hogy a Németország területén ellenőrzési
         szolgáltatásokat végző szervezetek ténylegesen rendelkeznek-e a 2092/91 rendelet által előírt vizsgálatok elvégzéséhez szükséges
         infrastruktúrával és munkaerővel.

      50      Előzetesen jelezni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a fogyasztóvédelem érdekében igazolt lehet a szolgáltatásnyújtás
         szabadságának korlátozása (lásd e tekintetben különösen a C‑34/95–C‑36/95. sz., De Agostini és TV-Shop egyesített ügyekben
         1997. július 9-én hozott ítélet [EBHT 1997. I‑3843. o.] 53. pontját; a C‑243/01. sz., Gambelli és társai ügyben 2003. november
         6-án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑13031. o.] 67. pontját, valamint a C‑338/04., C‑359/04. és C‑360/04. sz., Placanica és társai
         egyesített ügyekben 2007. március 6-án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑ 1891. o.] 46. pontját).

      51      Mindazonáltal gondoskodni kell arról, hogy az e célból hozott intézkedések ne lépjék túl az objektíve szükséges mértéket (lásd
         e tekintetben a C‑496/01. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. március 11-én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2351. o.]
         68. pontját).

      52      Márpedig a más tagállamokban elismert magánszervezetekkel szemben előírt azon követelmény, hogy németországi telephellyel
         kell rendelkezniük ahhoz, hogy tevékenységüket Németország területén folytathassák, túllép azon a mértéken, amely objektíve
         szükséges a fogyasztók védelmével kapcsolatos célkitűzés eléréséhez.

      53      Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a 2092/91 rendelet a szóban forgó szervezetek felügyeletének minimális követelményeit
         írja elő. E követelmények az összes tagállamban alkalmazandók, és így biztosított, hogy a valamely tagállamban elismert és
         Németországban ellenőrzési szolgáltatásokat végző magánszervezet megfelel különösen a hivatkozott rendeletben előírt különböző
         követelményeknek, és ebből következően a fogyasztók védelme is biztosított.

      54      Ennélfogva azzal, hogy az ÖLG 4. §-a (1) bekezdésének 4. pontja azt követeli meg a más tagállamokban elismert magánszervezetektől,
         hogy németországi telephellyel rendelkezzenek annak érdekében, hogy a német hatóságok felügyeletet gyakorolhassanak tevékenységük
         felett, kizárja azon kötelezettségek és felügyeleti intézkedések figyelembevételét, amelyek az elismerés szerinti tagállamban
         e szervezetekkel szemben már egyébként is alkalmazandók.

      55      Márpedig a német hatóságoknak módjukban állna, hogy a 2092/91 rendelet értelmében és a fogyasztóvédelem érdekében megkövetelt
         biztosítékokat kevésbé korlátozó intézkedésekkel érjék el.

      56      Egyrészt, a szóban forgó hatóságok megkövetelhetnék a másik tagállamokban elismert magánszervezetektől, hogy mielőtt bármiféle
         szolgáltatást végeznének, bizonyítsák, hogy a székhelyük szerint tagállamban valóban elismertek, és ténylegesen rendelkeznek
         a Németország területén nyújtani kívánt szolgáltatásokhoz megkövetelt infrastruktúrával, illetve munkaerővel. E bizonyítékokat
         a székhely szerinti tagállamnak az érintett magánszervezet tevékenysége felügyeletével megbízott hatóságai is megerősíthetik.

      57      Másrészt, amennyiben az érintett magánszervezet által Németországban elvégzett ellenőrzések során szabálytalanságot kellene
         megállapítani, a 2092/91 rendelet 10a. cikke olyan tagállamok közötti információcsere-rendszert ír elő, amely lehetővé teszi
         a német hatóságok számára, hogy e szabálytalanságról az érintett magánszervezet felett felügyeletet gyakorló ellenőrző hatóságokat
         tájékoztassák annak érdekében, hogy az utóbbi hatóságok meghozhassák a szükséges intézkedéseket, például az érintett szervezet
         helyiségeiben ellenőrzést tartsanak, és ha szükséges, visszavonják e szervezet elismerését.

      58      Ezért meg kell állapítani, hogy az ÖLG 4. §-a (1) bekezdésének 4. pontjában előírt követelmény nem arányos a Németországi
         Szövetségi Köztársaság által hivatkozott fogyasztóvédelmi célkitűzéssel.

      59      A fentiekből következően a Németországi Szövetségi Köztársaság, mivel a más tagállamokban elismert magánszervezetektől megköveteli,
         hogy németországi telephellyel rendelkezzenek, hogy ott ellenőrzési szolgáltatásokat végezhessenek, nem teljesítette az EK 49. cikkből
         eredő kötelezettségeit.

       A költségekről
      60      Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes
         fél ezt kérte. A Németországi Szövetségi Köztársaságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni
         kell a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Németországi Szövetségi Köztársaság – mivel a más tagállamokban elismert, az ökológiai termelésből származó mezőgazdasági
            termékeket ellenőrző magánszervezetektől megköveteli, hogy németországi telephellyel rendelkezzenek, hogy ott ellenőrzési
            szolgáltatásokat végezhessenek – nem teljesítette az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit.
      2)      A Bíróság a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2009. június 4-i ítélete.#T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV és Vodafone Libertel NV kontra Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Hollandia.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az EK 81. cikk (1) bekezdése – Az »összehangolt magatartás« fogalma – Okozati összefüggés az összehangolás és a vállalkozások piaci magatartása között – A nemzeti jog szerinti értékelés – Egyszeri összehangolás elégséges volta vagy tartós és rendszeres összehangolás szükségessége.#C-8/08. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2009. június 4. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Az EK 81. cikk (1) bekezdése — Az »összehangolt magatartás« fogalma — Okozati összefüggés az összehangolás és a vállalkozások piaci magatartása között — A nemzeti jog szerinti értékelés — Egyszeri összehangolás elégséges volta vagy tartós és rendszeres összehangolás szükségessége”
      A C-8/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het bedrijfsleven (Hollandia) a Bírósághoz 2007. december 31-én érkezett, 2008. január 9-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a T-Mobile Netherlands BV,
      a KPN Mobile NV,
      az Orange Nederland NV,
      a Vodafone Libertel NV

      és
      a Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka (előadó) és U. Lõhmus bírák,
      főtanácsnok: J. Kokott,
      hivatalvezető: R. Şereş tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. január 15-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a T-Mobile Netherlands BV képviseletében I. VerLoren van Themaat és V. H. Affourtit advocaten,

               —

               a KPN Mobile NV képviseletében B. J. H. Braeken és P. Glazener advocaten,

               —

               a Vodafone Libertel BV képviseletében G. van der Klis advocaat,

               —

               a Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit képviseletében A. Prompers, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a holland kormány képviseletében C. Wissels, valamint Y. de Vries és M. de Grave, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében A. Bouquet és S. Noë, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2009. február 19-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a T-Mobile Netherlands BV (a továbbiakban: T-Mobile), a KPN Mobile NV (a továbbiakban: KPN), az Orange Nederland NV (a továbbiakban: Orange) és a Vodafone Libertel NV (a továbbiakban: Vodafone), valamint a Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit (a hollandiai versenyhatóság, a továbbiakban: NMa) között azon bírságok tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, amelyeket az NMa az említett vállalkozásokkal szemben azért szabott ki, mert azok megsértették az EK 81. cikket, valamint a versenyről szóló törvény (Mededingingswet) (a továbbiakban: Mw) – a versenyről szóló törvény módosításáról szóló, 2004. december 9-i törvénnyel (Wet houdende wijziging van de Mededingingswet) módosított – 6. cikkének (1) bekezdését.

         I – Jogi háttér

         A közösségi szabályozás

               3

               A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16-i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) (5) preambulumbekezdése így rendelkezik:
               „A közösségi versenyszabályok hatékony érvényesítésének biztosítása, valamint egyidejűleg a védelem alapvető jogának tiszteletben tartása érdekében e rendelet szabályozza a[z EK-]Szerződés 81. és 82. cikke szerinti bizonyítási terhet. […] Ez a rendelet nem érinti sem a bizonyítási eljárásokra vonatkozó nemzeti szabályokat, sem a tagállamok versenyhatóságainak és bíróságainak azon kötelezettségét, hogy az adott ügy megfelelő tényállásáról meggyőződjenek, feltéve hogy e szabályok és kötelezettségek a közösségi jog általános elveivel összeegyeztethetőek.”

               4

               A fenti rendelet „Bizonyítási teher” című 2. cikke így rendelkezik:
               „A Szerződés 81. és 82. cikkének alkalmazásával járó bármely nemzeti vagy közösségi eljárás során a Szerződés 81. cikkének (1) bekezdése vagy 82. cikke megsértésével kapcsolatos bizonyítási terhet a jogsértést állító fél vagy hatóság viseli. […]”

               5

               Ugyanezen rendelet 3. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik:
               „(1)   Ha a tagállamok versenyhatóságai vagy a nemzeti bíróságok a Szerződés 81. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodásokra, vállalkozások társulásainak döntéseire vagy összehangolt magatartásokra, amelyek e rendelkezés értelmében befolyásolhatják a tagállamok közötti kereskedelmet, a nemzeti versenyjogot alkalmazzák, akkor az ilyen megállapodásokra, döntésekre vagy összehangolt magatartásokra a Szerződés 81. cikkét is alkalmazniuk kell. […]
               (2)   A nemzeti versenyjog alkalmazása nem vezethet az olyan megállapodásoknak, vállalkozások társulásai döntéseinek vagy összehangolt magatartásoknak a tilalmához, amelyek ugyan befolyásolhatják a tagállamok közötti kereskedelmet, viszont a Szerződés 81. cikke (1) bekezdésének értelmében nem korlátozzák a versenyt […].”

         A nemzeti szabályozás

               6

               Az Mw 1. cikkének h) pontja szerint „összehangolt magatartás” alatt az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett összehangolt magatartást kell érteni.

               7

               Az Mw 6. cikkének (1) bekezdése értelmében tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amelynek célja vagy hatása a hollandiai piacon vagy annak egy részén belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.

               8

               Az Mw 88. cikke értelmében az NMa hatáskörrel rendelkezik arra, hogy az EK 81. cikket alkalmazza.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

         Az alapeljárás tényállása

               9

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy a hollandiai piacon mobil távközlési szolgáltatásokat kínáló szolgáltatók képviselői 2001. június 13-án egyeztetést tartottak.

               10

               Ebben az időpontban Hollandiában öt szolgáltató rendelkezett saját mobil távközlési hálózattal, nevezetesen a Ben Nederland BV (a továbbiakban: Ben, jelenleg T-Mobile), a KPN, a Dutchtone NV (jelenleg Orange), a Libertel-Vodafone NV (a továbbiakban: Libertel-Vodafone, jelenleg Vodafone), valamint a Telfort Mobiel BV (később O2 (Netherlands) BV, majd „O2 (Netherlands)”, jelenleg pedig Telfort). Ezen öt szolgáltató piaci részesedése 2001-ben a következőképpen alakult: 10,6%, 42,1%, 9,7%, 26,1%, valamint 11,4%. Hatodik mobil távközlési hálózat kiépítésére nem volt mód, mivel már nem adtak ki több engedélyt. A mobil távközlési szolgáltatások piacára történő belépés tehát csak az öt szolgáltató valamelyikével vagy közülük többel kötött megállapodás útján volt lehetséges.

               11

               A mobil távközlési szolgáltatások kínálatában különbséget tehetünk prepaid-csomagok és postpaid-szerződések között. A prepaid-csomagok jellemzője, hogy az előfizető előre megfizeti a távközlési szolgáltatás díját. A prepaid kártya vagy feltöltés megvásárlásával ugyanis lebeszélhető időhöz jut, amelyen belül telefonálhat. Ezzel szemben a postpaid-szerződések esetében a felhasznált perceket utólag számlázzák ki az előfizetőnek, aki emellett meghatározott összegű alapdíjat fizet, amely maga is tartalmazhat lebeszélhető perceket.

               12

               A hollandiai piacon mobil távközlési szolgáltatásokat kínáló szolgáltatók képviselői között 2001. június 13-án egyeztetésre került sor. Ezen az egyeztetésen többek között a postpaid-szerződések után fizetett szerződéses kereskedői alapjutalékok 2001. szeptember 1-jei vagy ezen időpont körüli csökkentéséről volt szó. Mint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, ezen egyeztetés résztvevői egyes bizalmas információkat is megosztottak egymással.

               13

               Az NMa a 2002. december 30-i határozatával megállapította, hogy a Ben, a Dutchtone, a KPN, az O2 (Netherlands) és a Libertel-Vodafone megállapodást kötöttek egymással, illetve összehangolták magatartásukat. Az NMa – mivel úgy ítélte meg, hogy e magatartások jelentős mértékben hatással vannak a versenyre, következésképpen pedig az Mw 6. cikkének (1) bekezdése tiltja azokat – bírságot szabott ki e vállalkozásokkal szemben.

               14

               Az említett vállalkozások panaszt nyújtottak be az NMa e határozata ellen.

               15

               Az NMa a 2004. szeptember 27-i határozatával a T-Mobile, a KPN, az Orange, a Libertel-Vodafone és az O2 (Netherlands) által előterjesztett jogalapokat részben megalapozottnak nyilvánította, és megállapította, hogy a 2002. december 30-i határozatban leírt magatartások nem csupán az Mw 6. cikkét, hanem az EK 81. cikk (1) bekezdését is megsértették. Következésképpen az NMa az említett társaságokkal szemben kiszabott valamennyi bírságot hatályában fenntartotta, ugyanakkor mérsékelte azok összegét.

               16

               A T-Mobile, a KPN, az Orange, a Vodafone és a Telfort a 2004. szeptember 27-i határozatot keresettel támadták meg a Rechtbank te Rotterdam előtt. E bíróság a 2006. július 13-i ítéletével hatályon kívül helyezte e határozatot, az NMa-t pedig új határozat hozatalára utasította.

               17

               A T-Mobile, a KPN, az Orange és a Vodafone (a továbbiakban együtt: érintett szolgáltatók), valamint az NMa az említett ítélet ellen fellebbezéssel éltek a College van Beroep voor het bedrijfsleven előtt, amelynek azt kell eldöntenie, hogy az összehangolt magatartás fogalmát a Bíróság e tárgyra vonatkozó ítélkezési gyakorlatára tekintettel helyesen értelmezték-e.

         A kérdéseket előterjesztő bíróság álláspontja

               18

               A College van Beroep voor het bedrijfsleven úgy ítéli meg, hogy egyrészt azt kell eldöntenie, hogy a postpaid-szerződésekre vonatkozó információknak a 2001. június 13-i egyeztetés alkalmával történő közlése a verseny korlátozására irányult-e, illetve az NMa helyesen járt-e el, amikor mellőzte az összehangolt magatartás hatásainak vizsgálatát, másrészt pedig azt, hogy fennáll-e okozati összefüggés az összehangolás és az érintett szolgáltatók piaci magatartása között.

               19

               A kérdéseket előterjesztő bíróság mindenekelőtt kiemeli, hogy az összehangolt magatartás, amelyről az alapeljárásban szó van, nem érinti sem az érintett szolgáltatók által alkalmazott fogyasztói árakat, sem pedig a végső fogyasztóknak kiszámlázott postpaid-szerződéses díjakat. E magatartás valójában arra a jutalékra vonatkozik, amelyet e szolgáltatók a kereskedőknek fizetni kívánnak a kereskedők által nekik nyújtott szolgáltatásokért. Következésképpen e bíróság hangsúlyozza, hogy az összehangolt magatartás nem tekinthető úgy, hogy annak közvetlen célja a postpaid-szerződések árának meghatározása lett volna a kiskereskedelmi piacon.

               20

               A College van Beroep voor het bedrijfsleven ezt követően megjegyzi, hogy kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az érintett szolgáltatók által tanúsított, a postpaid-szerződések megkötéséért a kereskedők részére fizetett jutalékokra vonatkozó összehangolt magatartást olyannak lehet-e tekinteni, amely a versenynek az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megakadályozására, korlátozására vagy torzítására irányul. E bíróság ugyanis arra hivatkozik, hogy a Bíróság versenyjogi tárgyú ítélkezési gyakorlatát akként lehet értelmezni, hogy valamely megállapodás vagy összehangolás akkor irányul a verseny korlátozására, ha a tapasztalat azt mutatja, hogy az ilyen megállapodás vagy összehangolás a gazdasági környezettől függetlenül mindig vagy majdnem mindig megakadályozza, korlátozza vagy torzítja a versenyt. A kérdéseket előterjesztő bíróság szerint ez a helyzet akkor áll fenn, ha a tényleges káros következmények kétségbevonhatatlanok, valamint az érintett piac jellemzőitől függetlenül be fognak állni. E bíróság szerint tehát mindig vizsgálni kell az összehangolt magatartás hatásait annak elkerülése érdekében, hogy olyan magatartásnak tulajdonítsanak versenykorlátozó célt, amely láthatóan nem jár korlátozó hatásokkal.

               21

               Végül az összehangolás és az említett szolgáltatók piaci magatartása közötti okozati összefüggéssel kapcsolatban a kérdéseket előterjesztő bíróság kétségbe vonja a C-49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8-án hozott hozott ítéletben (EBHT 1999., I-4125. o.), valamint a C-199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8-án hozott ítéletben (EBHT 1999., I-4287. o.) kialakított azon vélelem relevanciáját, mely szerint az ellenkező bizonyításáig – amely az érintett szolgáltatók feladata – feltételezni kell, hogy az egyeztetésben részt vevő és a piacon továbbra is tevékeny vállalkozások figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat a piaci magatartásuk meghatározása érdekében. Ez még inkább így van abban az esetben, ha az összehangolásra rendszeresen és hosszú időn keresztül került sor. A kérdéseket előterjesztő bíróság azt a kérdést teszi fel, hogy a közösségi jog alapján köteles-e alkalmazni e vélelmet akkor is, ha a bizonyításra vonatkozóan eltérő nemzeti jogszabályok vannak hatályban, valamint, hogy e vélelem alkalmazandó-e az olyan helyzetekre is, amelyekben az összehangolás alapjául csupán egyetlen egyeztetés szolgál.

               22

               A College van Beroep voor het bedrijfsleven e körülmények között határozott úgy, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

                        „1)

                        Milyen szempontokat kell vizsgálni az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása során annak megállapítása érdekében, hogy egy összehangolt magatartás célja a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása-e?

                        2)

                        Úgy kell-e értelmezni az EK 81. cikket, hogy e rendelkezés nemzeti bíróság általi alkalmazása során az összehangolás és a piaci magatartás közötti okozati összefüggést a nemzeti jog rendelkezései szerint kell bizonyítani és a bizonyítékokat értékelni, ha e rendelkezések nem kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti eljárásokra vonatkoznak, és nem teszik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jog által biztosított jogok gyakorlását?

                        3)

                        Érvényesül-e az EK 81. cikkben foglalt összehangolt magatartás fogalmának alkalmazása során az összehangolás és a piaci magatartás közötti okozati összefüggés vélelme akkor is, ha az összehangolásra pusztán egy esetben került sor, és az összehangolt magatartásban részt vevő vállalkozás a piacon továbbra is aktívan működik, vagy csak olyan esetekben, amikor az összehangolt magatartásra hosszú időn keresztül és bizonyos rendszerességgel kerül sor?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               23

               Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a „megállapodás”, a „vállalkozások társulásai által hozott döntés” és az „összehangolt magatartás” fogalmai szubjektív szempontból az összejátszás azonos jellegű formáit jelenítik meg, és csak intenzitásuk, valamint megjelenési formájuk vonatkozásában különböztethetők meg egymástól (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 131. pontját).

               24

               Ezért, mint azt a főtanácsnok az indítványának 38. pontjában megállapította, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából annak mérlegelése kapcsán levezethető szempontok, hogy valamely magatartás célja vagy hatása a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása-e, attól függetlenül alkalmazandók, hogy megállapodásról, határozatról vagy összehangolt magatartásról van-e szó.

               25

               Ezzel kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság már meghatározott egyes olyan szempontokat, amelyek lehetővé teszik annak mérlegelését, hogy valamely megállapodás, határozat vagy összehangolt magatartás versenykorlátozó jellegű-e.

               26

               Az összehangolt magatartás fogalmával kapcsolatban a Bíróság megállapította, hogy az ilyen magatartás egyfajta egyeztetést jelent a vállalkozások között, amelyek nem kötnek kifejezetten megállapodást, ám azt tudatosan helyettesítik olyan egymás közötti gyakorlati együttműködéssel, amely veszélyezteti a versenyt (lásd a 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16-án hozott ítélet [EBHT 1975., 1663. o.] 26. pontját, valamint a C-89/85., C-104/85., C-114/85., C-116/85., C-117/85. és C-125/85–C-129/85. sz., Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. március 31-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-1307. o.] 63. pontját).

               27

               Az összehangolt magatartás versenykorlátozó jellegének mérlegelése során figyelembe kell venni többek között az e magatartással elérni kívánt célt, valamint azon gazdasági és jogi összefüggéseket, amelyekbe e magatartás illeszkedik (lásd ebben az értelemben a 96/82–102/82., 104/82., 105/82., 108/82. és 110/82. sz., IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. november 8-án hozott ítélet [EBHT 1983., 3369. o.] 35. pontját, valamint a C-209/07. sz., Beef Industry Development Society és Barry Brothers ügyben 2008. november 20-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-8637. o.] 16. és 21. pontját). Ezenkívül, jóllehet a felek szándéka nem szükséges elem az összehangolt magatartás versenykorlátozó jellegének meghatározásában, a Bizottságot vagy a közösségi bíróságot semmi nem akadályozza abban, hogy tekintetbe vegye e szándékot (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 23–25. pontját).

               28

               A versenykorlátozó célú és a versenykorlátozó hatású összehangolt magatartások elhatárolása kapcsán emlékeztetni kell arra, hogy a versenykorlátozó cél és hatás feltételeinek nem egyszerre, hanem vagylagosan kell fennállniuk annak mérlegelése során, hogy valamely összehangolt magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá tartozik-e. Az 56/65. sz. LTM-ügyben 1966. június 30-án hozott ítélet (EBHT 1966., 337., 359. o.) óta érvényes állandó ítélkezési gyakorlat szerint e feltételnek a „vagy” kötőszó által jelzett vagylagos jellege miatt először is meg kell vizsgálni a megállapodás tulajdonképpeni célját, figyelembe véve azt a gazdasági környezetet, amelyben alkalmazásra kerül. Amennyiben azonban e megállapodás rendelkezéseinek elemzése nem tár fel a verseny tekintetében elegendő károssági fokot, meg kell vizsgálni a megállapodás hatásait, és a megállapodás megtiltásához olyan tényezők együttes megléte szükséges, amelyek azt bizonyítják, hogy a verseny működése érezhetően akadályozva, korlátozva volt, vagy torzult (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Beef Industry Development Society és Barry Brothers ügyben hozott ítélet 15. pontját).

               29

               Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy annak értékeléséhez, hogy valamely összehangolt magatartást az EK 81. cikk (1) bekezdése tilt-e, felesleges a magatartás tényleges hatásának figyelembevétele, amennyiben nyilvánvaló, hogy annak célja a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása (lásd ebben az értelemben az 56/64. és 58/64. sz., Consten és Grundig kontra Bizottság egyesített ügyekben 1966. július 13-án hozott ítéletet [EBHT 1966., 429., 496. o.]; a C-105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-8725. o.] 125. pontját, valamint a fent hivatkozott Beef Industry Development Society és Barry Brothers ügyben hozott ítélet 16. pontját). A „cél általi jogsértések” és a „hatás általi jogsértések” közötti megkülönböztetés azon körülménnyel függ össze, hogy a vállalkozások közötti összejátszás bizonyos formái már természetüknél fogva úgy tekinthetők, hogy károsak a rendes verseny megfelelő működésére (lásd a fent hivatkozott Beef Industry Development Society és Barry Brothers ügyben hozott ítélet 17. pontját).

               30

               E feltételek mellett – a kérdéseket előterjesztő bíróság álláspontjával ellentétben – nem szükséges vizsgálni az összehangolt magatartás hatásait, ha e magatartás versenykorlátozó célja már megállapítást nyert.

               31

               Az alapeljárás tárgyát képező összehangolt magatartáshoz hasonló magatartás versenykorlátozó céljának mérlegelésével kapcsolatban először is emlékeztetni kell arra, hogy – mint azt a főtanácsnok az indítványának 46. pontjában megállapította – a versenykorlátozó cél fennállásához elegendő, ha az összehangolt magatartás alkalmas arra, hogy kedvezőtlen hatással legyen a versenyre. Más szavakkal, e magatartásnak a hátterét képező jogi és gazdasági összefüggéseket figyelembe véve csupán ténylegesen képesnek kell lennie arra, hogy a közös piac keretében megakadályozza, korlátozza vagy torzítsa a versenyt. Annak kérdésnek, hogy e hatás ténylegesen bekövetkezik-e, illetve milyen mértékben következik be, csak a bírság összegének számítása, valamint a kártérítéshez való jogok mérlegelése szempontjából van jelentősége.

               32

               Másodszor, a versenytársak közötti információcserével kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az egyeztetés és az együttműködés összehangolt magatartásnak minősülő kritériumait a Szerződés versenyjogi rendelkezéseinek azon alapvető kiindulópontjára tekintettel kell értelmezni, amely szerint minden gazdasági szereplőnek önállóan kell meghatároznia a közös piacon folytatni kívánt politikáját (lásd a fent hivatkozott Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 173. pontját; a 172/80. sz. Züchner-ügyben 1981. július 14-én hozott ítélet [EBHT 1981., 2021. o.] 13. pontját; a fent hivatkozott Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 63. pontját, valamint a C-7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28-án hozott ítélet [EBHT 1998., I-3111. o.] 86. pontját).

               33

               Bár ez az önállósági követelmény nem zárja ki azt, hogy a piaci szereplők racionálisan alkalmazkodjanak a versenytársaik megfigyelt vagy várható magatartásához, azt szigorúan tiltja, hogy ezek a szereplők közvetlenül vagy közvetve felvegyék egymással a kapcsolatot annak érdekében, hogy egy tényleges vagy lehetséges versenytárs piaci magatartását befolyásolják, vagy hogy az ilyen versenytársnak felfedjék az általuk elhatározott vagy tanúsítani kívánt piaci magatartást, amennyiben e kapcsolat célja vagy hatása olyan versenyfeltételek teremtése, amelyek – figyelembe véve a felkínált termékek vagy szolgáltatások jellegét, a vállalkozások jelentőségét és számát, továbbá az érintett piac volumenét – nem felelnek meg a szóban forgó piacon szokásos feltételeknek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Suiker Unie és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 174. pontját, a fent hivatkozott Züchner-ügyben hozott ítélet 14. pontját, valamint a fent hivatkozott Deere kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 87. pontját).

               34

               A Bíróság a fent hivatkozott Deere kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. és azt követő pontjaiban tehát úgy ítélte meg, hogy az olyan erősen koncentrált oligopol piacon, mint amilyen az alapeljárásban is adott, a piacra vonatkozó információcsere lehetővé teszi a vállalkozások számára versenytársaik piaci pozíciójának, valamint kereskedelmi stratégiájának megismerését, és ezáltal a gazdasági szereplők között fennálló verseny jelentős mértékű megváltozatását.

               35

               Ebből következik, hogy az információcsere ellentétesnek bizonyulhat a versenyjoggal, amennyiben az érintett piacon a bizonytalanság fokát csökkenti vagy megszünteti, amelynek következménye a vállalkozások közötti verseny korlátozása (lásd a fent hivatkozott Deere kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. pontját, valamint a C-194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-10821. o.] 81. pontját).

               36

               Harmadszor, azzal kapcsolatban, hogy az összehangolt magatartást akkor is versenykorlátozó célúnak lehet tekinteni, ha nem áll közvetlen kapcsolatban a fogyasztói árakkal, hangsúlyozni kell, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy csak azok az összehangolt magatartások lennének tilosak, amelyek közvetlen kapcsolatban állnak a végső fogyasztók által fizetett árakkal.

               37

               Épp ellenkezőleg, az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) pontjából az következik, hogy az összehangolt magatartás versenykorlátozó célú lehet, ha „a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítéséből” áll. Az alapeljárásban – mint azt a holland kormány az írásbeli észrevételeiben megjegyzi – nyilvánvaló, hogy az előfizetések esetében a végső fogyasztó által fizetendő ár rögzítése szempontjából meghatározó jelentősége van a kereskedők részére fizetett jutaléknak.

               38

               Mindenesetre, mint azt a főtanácsnok az indítványának 58. pontjában megjegyezte, az EK 81. cikk a Szerződésben foglalt többi versenyjogi szabályhoz hasonlóan nem csupán a versenytársak vagy a fogyasztók közvetlen érdekeinek, hanem a piac szerkezetének, ezáltal pedig magának a versenynek a védelmére is irányul.

               39

               Ezért – ellentétben azzal, amit a kérdéseket előterjesztő bíróság állítani látszik – az összehangolt magatartás versenykorlátozó célja fennállásának megállapítása nem tehető függővé annak megállapításától, hogy e magatartás közvetlen kapcsolatban áll a fogyasztói árakkal.

               40

               Negyedszer, a Vodafone azon érvével kapcsolatban, mely szerint az alapeljárás tárgyát képező összehangolt magatartás nem irányulhat a verseny korlátozására, mivel a kereskedők részére fizetett alapjutalékokat a piaci feltételek miatt mindenképpen csökkenteni kellett volna, a jelen ítélet 33. pontjából kétségkívül az következik, hogy a piaci szereplők önállóságának követelménye nem zárja ki azt, hogy a piaci szereplők racionálisan alkalmazkodjanak a versenytársaik megfigyelt vagy várható magatartásához.

               41

               Ugyanakkor, mint azt a főtanácsnok az indítványának 66–68. pontjában megjegyezte, jóllehet igaz, hogy a versenytárs vállalkozások párhuzamos magatartása mögött nem feltétlenül a versennyel ellentétes összejátszás áll, versenykorlátozó célúnak kell tekinteni az olyan információcserét, amely alkalmas arra, hogy megszüntesse az érdekelt felek bizonytalanságát az érintett vállalkozás által megvalósítandó alkalmazkodás időpontját, mértékét és módszereit illetően, ideértve azt is, ha – az alapeljáráshoz hasonlóan – az alkalmazkodás a kereskedők részére fizetett alapjutalék csökkentésére vonatkozik.

               42

               A kérdéseket előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni, hogy az alapeljárás kapcsán a 2001. június 13-i egyeztetés alkalmával kicserélt információk alkalmasak-e az ilyen bizonytalanságok megszüntetésére.

               43

               A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az összehangolt magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében versenykorlátozó célra irányul, amennyiben a tartalma és célja folytán, valamint a hátterét képező jogi és gazdasági összefüggéseket figyelembe véve ténylegesen képes arra, hogy a közös piac keretében megakadályozza, korlátozza vagy torzítsa a versenyt. Nem szükséges, hogy a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása ténylegesen bekövetkezzék, sem pedig az, hogy közvetlen kapcsolat álljon fenn az összehangolt magatartás és a fogyasztói árak között. Versenykorlátozó célúnak minősül a versenytársak közötti olyan információcsere, amely alkalmas arra, hogy megszüntesse a bizonytalanságot az érintett vállalkozások tervezett magatartását illetően.

         A második kérdésről

               44

               A kérdéseket előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében azt kérdezi, hogy az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés – amely feltételét képezi annak, hogy meg lehessen állapítani az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett összehangolt magatartás fennállását – vizsgálata során a nemzeti bíróság köteles-e alkalmazni az okozati összefüggéssel kapcsolatos azon vélelmet, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata alakított ki, és amely szerint e vállalkozások, amennyiben tevékenyek maradnak a piacon, figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat, vagy pedig e bíróság alkalmazhatja a bizonyítási teherre vonatkozó nemzeti jogszabályokat.

               45

               Mint azt a főtanácsnok az indítványának 76. pontjában megállapította, e kérdés annak eldöntésére irányul, hogy a közösségi bíróságok által alkalmazott vélelem a nemzeti hatóságokat és bíróságokat is kötelezi-e az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása során.

               46

               A kérdéseket előterjesztő bíróság szerint, ha az összehangolt magatartásnak az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti fogalma felöleli az említett vélelmet, a nemzeti bíróság köteles alkalmazni azt. Ezzel szemben úgy véli, hogy ha e vélelmet eljárási szabálynak kell tekinteni, akkor helyénvaló, hogy a nemzeti bíróság a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján nem alkalmazza azt.

               47

               A T-Mobile, a KPN és a Vodafone megjegyzik, hogy az EK 81. cikkre vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlatára alapított egyetlen megfontolás sem támaszthatja alá azt a következtetést, mely szerint az okozati összefüggés vélelme az összehangolt magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti fogalmának szerves részét képezi. Úgy vélik, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint vonatkozó közösségi szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata, hogy kijelölje a hatáskörrel rendelkező bíróságokat, és meghatározza az azon jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetek eljárási szabályait, amelyek a közösségi jogból erednek a jogalanyok számára, azzal, hogy e szabályok egyfelől nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti keresetekre vonatkoznak (az egyenértékűség elve), és másfelől nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve).

               48

               Ezzel szemben a holland kormány és a Bizottság úgy véli, hogy az okozati összefüggés vélelmét az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti összehangolt magatartás fogalmának elemeként, nem pedig az e fogalomtól független eljárási szabályként alakították ki, vagyis e vélelem kötelező a nemzeti bíróságokra.

               49

               Ezzel kapcsolatban már az elején emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt az EK 81. cikk (1) bekezdésének közvetlen hatálya van a magánszemélyek közötti jogviszonyokban, és olyan jogokat keletkeztet az érintett személyekre vonatkozóan, amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük, másrészt pedig e cikk az Európai Közösségre bízott feladatok megvalósításához elengedhetetlen imperatív rendelkezést képez, amelyet a nemzeti bíróságoknak hivatalból alkalmazniuk kell (lásd ebben az értelemben a C-126/97. sz. Eco Swiss-ügyben 1999. június 1-jén hozott ítélet [EBHT 1999., I-3055. o.] 36. és 39. pontját, valamint a C-295/04–C-298/04. sz., Manfredi és társai egyesített ügyekben 2006. július 13-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-6619. o.] 31. és 39. pontját).

               50

               A fentiekből következik, hogy az EK 81. cikk alkalmazása során a Bíróság által e cikk tárgyában kialakított értelmezés a tagállamok valamennyi nemzeti bírósága számára kötelező.

               51

               Az okozati összefüggés vélelmével kapcsolatban, amelyet a Bíróság az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmezése keretében alakított ki, mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság úgy ítélte meg, hogy – mint e rendelkezésnek magából a megfogalmazásából is következik – az összehangolt magatartás fogalma a vállalkozások közötti egyeztetésen kívül az ilyen egyeztetést követően folytatott magatartást, valamint az e két tényező közötti okozati összefüggést is magában foglalja. A Bíróság ezt követően megállapította, hogy mindamellett az ellenkező bizonyításáig – amely az érintett szolgáltatók feladata – feltételezni kell, hogy az egyeztetésben részt vevő és a piacon továbbra is tevékeny vállalkozások figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat a piaci magatartásuk meghatározása érdekében. Ez még inkább így van abban az esetben, ha az összehangolásra rendszeresen és hosszú időn keresztül került sor. Végül, a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy az ilyen összehangolt magatartás akkor is az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, ha nincs versenykorlátozó hatása a piacon (lásd a fent hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 161–163. pontját).

               52

               E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy az okozati összefüggés vélelme az EK 81. cikk (1) bekezdésének a Bíróság általi értelmezéséből ered, következésképpen pedig szerves részét képezi az alkalmazandó közösségi jognak.

               53

               A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés – amely feltételét képezi annak, hogy meg lehessen állapítani az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett összehangolt magatartás fennállását – vizsgálata során a nemzeti bíróság az ellenkező bizonyításáig, amely e vállalkozások feladata, köteles alkalmazni az okozati összefüggéssel kapcsolatos azon vélelmet, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata alakított ki, és amely szerint e vállalkozások, amennyiben tevékenyek maradnak a piacon, figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat.

         A harmadik kérdésről

               54

               A kérdéseket előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében azt kérdezi, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti összehangolt magatartás fogalmának alkalmazása során az összehangolás és az érintett vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés vélelme minden esetben érvényesül-e, még akkor is, ha az összehangolás csupán egyetlen egyeztetésen alapul.

               55

               A T-Mobile, a KPN és a Vodafone lényegében úgy vélik, hogy a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben, valamint a fent hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből nem vezethető le, hogy az okozati összefüggés vélelme minden esetben alkalmazandó lenne. Álláspontjuk szerint ezen elv alkalmazásának azokra az esetekre kell korlátozódnia, amelyekben a tényállás és a körülmények megegyeznek az említett ítéletek alapjául szolgáló tényállással és körülményekkel. Lényegében azt állítják, hogy kizárólag abban az esetben lehet vélelmezni, hogy a vállalkozások az összehangolás alapján alakították ki piaci magatartásukat, ha e vállalkozások rendszeresen egyeztetnek, mindezt pedig annak tudatában teszik, hogy a korábbi egyeztetések alkalmával bizalmas információk cseréjére került sor. Ezenkívül úgy vélik, hogy ésszerűtlen lenne azt állítani, hogy valamely vállalkozás képes lenne a piaci magatartását olyan információkra alapítani, amelyeket egyetlen egyeztetés alkalmával osztottak meg egymással, és ez még inkább így van abban az esetben, ha az egyeztetés jogszerű célra irányul, mint ahogy az alapeljárásban is ez a helyzet.

               56

               Ezzel szemben a holland kormány és a Bizottság azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlatból – különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni és a fent hivatkozott Hüls kontra Biztottság ügyben hozott ítéletből – világosan következik, hogy az okozati összefüggés vélelme nem attól függ, hogy hány egyeztetés képezte az összehangolás alapját. Észrevételeikben megjegyzik, hogy az említett vélelem megalapozottnak bizonyul, ha a kapcsolatfelvételek – figyelembe véve az összefüggéseiket, tartalmukat és gyakoriságukat – elegendőek ahhoz, hogy az olyan piaci magatartások egyeztetéséhez vezessenek, amelyek alkalmasak a versenynek az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megakadályozására, korlátozására vagy torzítására, továbbá, ha az érintett vállalkozások továbbra is tevékenyek maradtak a piacon.

               57

               A holland kormány szerint az alapeljárás tökéletesen szemlélteti azt a tényt, hogy az összehangolás fennállásához egyetlen egyeztetés is elegendő. Egyrészt, a 2001. június 13-i egyeztetés lehetővé tette az érintett szolgáltatók számára, hogy a kereskedők részére fizetett jutalékok csökkentésének kérdésében összehangoltan járjanak el. Másrészt, ez az egyeztetés azt is lehetővé tette, hogy megszűnjön a bizonytalanság azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy melyik szolgáltató fogja csökkenteni ügyfélszerzési jutalékait, továbbá mikor és milyen mértékben fogja ezt megtenni, valamint, hogy a többi szolgáltató mennyi időn belül fog ugyanígy eljárni.

               58

               Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 121. pontjából, valamint a fent hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 162. pontjából következik, hogy a Bíróság az említett vélelem alkalmazását kizárólag az összehangolás megvalósulásához, valamint ahhoz a tényhez kötötte, hogy a vállalkozás továbbra is tevékeny maradt a piacon. Az ehhez fűzött azon megállapítást, mely szerint „[e]z még inkább így van abban az esetben, ha az összehangolásra rendszeresen és hosszú időn keresztül került sor” – amely megállapítás korántsem támasztja alá azt az állítást, hogy az okozati összefüggés vélelme kizárólag akkor alkalmazható, ha a vállalkozások rendszeresen egyeztetnek –, szükségszerűen akként kell értelmezni, hogy e vélelmet csak megerősíti, ha a vállalkozások rendszeresen és hosszú időn keresztül összehangolták magatartásukat.

               59

               Minden más értelmezés lényegében annak megállapításához vezetne, hogy a versenytársak közötti olyan információcsere, amelyre egyetlen alkalommal került sor, soha nem eredményezhet a Szerződés versenyjogi rendelkezéseivel ellentétes összehangolást. Márpedig nem kizárt, hogy a piaci szerkezet alapján egyetlen, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló kapcsolatfelvétel is elvileg elegendőnek bizonyuljon ahhoz, hogy az érintett vállalkozások összehangolják piaci magatartásukat, ezáltal pedig olyan gyakorlati együttműködést alakítsanak ki, amely a verseny és az azzal járó kockázatok helyébe lép.

               60

               Mint azt a holland kormány, valamint indítványának 104. és 105. pontjában a főtanácsnok helyesen megjegyezte, egyrészt az összehangolás célja, másrészt pedig a piac sajátos körülményei határozzák meg, hogy a versenytársaknak milyen gyakran, milyen időközönként és milyen módon kell kapcsolatba lépniük egymással ahhoz, hogy piaci magatartásukat összehangolják. Ha ugyanis az érintett vállalkozások a piaci magatartásuk nagyszámú jellemzőjére kiterjedő, bonyolult összehangolási rendszer létrehozásával kötnek megállapodást, akkor hosszú időn keresztül rendszeres kapcsolatfelvételre lehet szükségük. Ezzel szemben, ha az összehangolás – mint az alapeljárásban – pontosan körülírt, és a verseny valamely elkülönült jellemzője vonatkozásában a piaci magatartás egyszeri összeegyeztetésére irányul, akkor egyetlen kapcsolatfelvétel is elegendő lehet ahhoz, hogy megvalósuljon az érintett vállalkozások által elérni kívánt versenyellenes cél.

               61

               E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy nem az számít, hogy az érintett vállalkozások között hány egyeztetésre került sor, hanem sokkal inkább az a tény, hogy a megvalósult kapcsolatfelvétel vagy kapcsolatfelvételek lehetővé tették-e a vállalkozások számára, hogy a vizsgált piacon tanúsított magatartásuk meghatározása érdekében figyelembe vegyék a versenytársaiktól kapott információkat, és az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel szándékosan kiiktassák a verseny kockázatait. Mivel megállapítható, hogy e vállalkozások összehangolták magatartásukat és továbbra is tevékenyek maradtak a piacon, megalapozottan elvárható tőlük, hogy ők bizonyítsák, hogy ez az összehangolás nem befolyásolta a piacon tanúsított magatartásukat.

               62

               A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy amennyiben az összehangolásban részt vevő vállalkozás tevékeny marad a vizsgált piacon, az összehangolás és az e vállalkozás piaci magatartása közötti okozati összefüggés vélelme akkor is alkalmazandó, ha az összehangolás az érintett vállalkozásoknak csupán egyetlen egyeztetésén alapul.

         A költségekről

               63

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az összehangolt magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében versenykorlátozó célra irányul, amennyiben a tartalma és célja folytán, valamint a hátterét képező jogi és gazdasági összefüggéseket figyelembe véve ténylegesen képes arra, hogy a közös piac keretében megakadályozza, korlátozza vagy torzítsa a versenyt. Nem szükséges, hogy a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása ténylegesen bekövetkezzék, sem pedig az, hogy közvetlen kapcsolat álljon fenn az összehangolt magatartás és a fogyasztói árak között. Versenykorlátozó célúnak minősül a versenytársak közötti olyan információcsere, amely alkalmas arra, hogy megszüntesse a bizonytalanságot az érintett vállalkozások tervezett magatartását illetően.

                           2)

                           Az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés – amely feltételét képezi annak, hogy meg lehessen állapítani az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett összehangolt magatartás fennállását – vizsgálata során a nemzeti bíróság az ellenkező bizonyításáig, amely e vállalkozások feladata, köteles alkalmazni az okozati összefüggéssel kapcsolatos azon vélelmet, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata alakított ki, és amely szerint e vállalkozások, amennyiben tevékenyek maradnak a piacon, figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat.

                           3)

                           Amennyiben az összehangolásban részt vevő vállalkozás tevékeny marad a vizsgált piacon, az összehangolás és az e vállalkozás piaci magatartása közötti okozati összefüggés vélelme akkor is alkalmazandó, ha az összehangolás az érintett vállalkozásoknak csupán egyetlen egyeztetésén alapul.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: holland.


Az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2004. január 13-i ítélete. # JCB Service kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - EK 81. cikk. # T-67/01. sz. ügy


A Törvényszék (hatodik tanács) 2013. október 25-i ítélete. # Biotronik SE & Co. KG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-416/11. sz. ügy