title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2007. szeptember 27-i ítélete.#Wilhelm Pelle és Ernst-Reinhard Konrad kontra az Európai Unió Tanácsa és Az Európai Közösségek Bizottsága.#Szerződésen kívüli felelősség - Tej - Kiegészítő illeték - Referenciamennyiség - 2187/93/EGK rendelet - Termelők kártérítése - Az elévülés felfüggesztése.#T-8/95. és T-9/95. sz. egyesített ügyek.

text:
      T‑8/95. és T‑9/95. sz. egyesített ügyek
      Wilhelm Pelle és Ernst-Reinhard Konrad
      kontra
      az Európai Unió Tanácsa és az Európai Közösségek Bizottsága
      „Szerződésen kívüli felelősség – Tej – Kiegészítő illeték – Referenciamennyiség – 2187/93/EGK rendelet – Termelők kártérítése – Az elévülés nyugvása”
      Az ítélet összefoglalása
      1.      Kártérítési kereset – Elévülési idő – Kiindulópont
      (EK 235. cikk és EK 288. cikk, második bekezdés; a Bíróság EK‑alapokmánya, 43. cikk (jelenleg a Bíróság alapokmányának 46. cikke);
            1078/77 és 857/84 tanácsi rendelet)
      2.      Kártérítési kereset – Elévülési idő – Megszakadás
      (EK 230. cikk és EK 232. cikk; a Bíróság EK‑alapokmánya, 43. cikk (jelenleg a Bíróság alapokmányának 46. cikke); 1078/77,
            857/84 és 2187/93 tanácsi rendelet; 92/C 198/04 tanácsi és bizottsági közlemény)
      3.      Eljárás – Keresetindítási határidők – Jogvesztés
      1.      A Közösségekkel szemben a szerződésen kívüli felelősség tárgyában benyújtható kereseteknek a Bíróság EK‑alapokmánya 43. cikkében
         (jelenleg a Bíróság alapokmányának 46. cikke) előírt elévülési ideje nem kezdődhet meg, mielőtt nem áll fenn a kártérítési
         kötelezettséggel kapcsolatos valamennyi feltétel, különösen azokban az esetekben, amikor a felelősség valamely jogi aktusból
         ered azelőtt, hogy ezen aktus kárt okozó joghatásai bekövetkeztek volna, amely feltételek a közösségi intézmények jogellenes
         magatartására, a hivatkozott kár ténylegességére, valamint arra vonatkoznak, hogy okozati összefüggés legyen e magatartás
         és a hivatkozott kár között.

      E tekintetben a referenciamennyiségnek a tejtermelő általi értékesítése lehetetlenségével kapcsolatos kárt attól a naptól
         kell számítani, amikor az 1078/77 rendelet értelmében tett értékesítésmegszüntetési kötelezettségvállalásának lejártát követően
         az érintett termelő a kiegészítő illeték megfizetése nélkül újrakezdhette volna a tej szállítását, ha e mennyiséget nem tagadták
         volna meg tőle. Ez az az időpont tehát, amikor a Közösségekkel szembeni kártérítési kereset feltételei fennállnak.

      (vö. 61–62. pont)
      2.      A Bíróság EK‑alapokmányának 43. cikkével (jelenleg a Bíróság alapokmányának 46. cikke) összhangban az elévülési időt csak
         a közösségi bírósághoz benyújtott keresetlevél vagy a Közösség illetékes intézményéhez benyújtott előzetes kérelem szakíthatja
         meg, ez utóbbi esetben azonban az elévülés csak akkor szakad meg, ha a kérelmet az esettől függően az EK 230. cikkre, illetve
         az EK 232. cikkre hivatkozással meghatározott határidőn belül keresetlevél követi.

      A 2187/93 rendelet utólagos elfogadásáról szóló, az érintett termelőknek címzett azon kártérítési ajánlatot tartalmazó tanácsi
         és bizottsági közlemény következtében, amely ajánlat értelmében az intézmények arra kötelezték magukat, hogy egyes termelőkkel
         szemben ez utóbbiak kártérítésének gyakorlati módjai meghatározásáig nem emelnek a hivatkozott 43. cikk szerinti elévülési
         kifogást, nem kezdődött újabb, ezen önkorlátozás végétől számított ötéves elévülési idő. Mindenesetre sem ez a lemondás, sem
         a kártérítés iránti előzetes kérelmeket követően folytatott, korábbi levelezés nem befolyásolja az elévülési idő számítását.
         Ugyanis az elévülés nyugvása, amely az intézmények elévülésre történő hivatkozásról való, a szóban forgó közleményben, és
         esetlegesen ugyancsak az ezt megelőző levelezésben foglalt egyoldalú lemondásának következménye, attól az időponttól függetlenül
         folytatódik, amikor a felperes kártérítési keresetét benyújtotta az Elsőfokú Bírósághoz.

      E tekintetben az elévülésnek az alperes intézmények által az elévülésre történő hivatkozásról való egyoldalú lemondásából
         eredő feltétlen nyugvásának előnye nem csak azon tejtermelők kategóriájára korlátozódik, akik nem nyújtottak be a 2187/93
         rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerinti kérelmet. Az ilyen kérelem benyújtása vagy ennek hiánya kizárólag
         az elévülésnek az e lemondásból következő nyugvása végső időpontja meghatározásának vonatkozásában releváns, amely attól függ,
         sor került‑e, vagy sem ilyen kérelem benyújtására.

      (vö. 67., 69., 71–73., 76. pont)
      3.      A keresetek benyújtásának határidejére vonatkozó közösségi szabályozás keretében a menthető tévedés fogalmát megszorító módon
         kell értelmezni, az csak kivételes körülményekre vonatkozhat, így különösen azokra, amikor az érintett intézmények olyan jellegű
         magatartást tanúsítottak, amely önmagában vagy meghatározó mértékben okozta a jóhiszemű és egy átlagosan tájékozott személytől
         megkövetelt gondosságot tanúsító jogalany menthető tévedését. Ilyen esetben az intézmény ugyanis nem hivatkozhat arra, hogy
         ő maga hagyta figyelmen kívül a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét, ami a jogalany tévedésének alapjául szolgált.

      (vö. 93. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2007. szeptember 27.(*)

      „Szerződésen kívüli felelősség – Tej – Kiegészítő illeték – Referenciamennyiség – 2187/93/EGK rendelet – Termelők kártérítése – Az elévülés nyugvása”
      A T‑8/95. és T‑9/95. sz. egyesített ügyekben,
      Wilhelm Pelle (székhelye: Kluse-Ahlen [Németország]),

      Ernst‑Reinhard Konrad (székhelye: Löllbach [Németország]),

      (képviselik: B. Meisterernst, M. Düsing, D. Manstetten, F. Schulze és W. Haneklaus ügyvédek)
      felpereseknek
      az Európai Unió Tanácsa (képviselik: kezdetben A. Brautigam és A.‑M. Colaert, később A.‑M. Colaert, meghatalmazotti minőségben)

      és
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik kezdetben: D. Booß és M. Niejahr, meghatalmazotti minőségben, később: T. van Rijn és M. Niejahr, segítőik kezdetben:
         H.‑J. Rabe, G. Berrisch és M. Núñez‑Müller)

      alperesek ellen
      az EK‑Szerződés 178. cikke (jelenleg EK 235. cikk) és az EK‑Szerződés 215. cikkének második bekezdése (jelenleg az EK 288. cikk
         második bekezdése) értelmében benyújtott, a 804/68 rendelet 5c. cikkében említett kiegészítő illeték részletes alkalmazási
         szabályainak megállapításáról szóló [nem hivatalos fordítás], 1984. május 16‑i 1371/84/EGK bizottsági rendelettel (HL L 132., 11. o.)
         kiegészített, a 804/68/EGK rendelet 5c. cikkében említett illetéknek a tej- és tejtermékágazatban történő alkalmazására vonatkozó
         általános szabályok elfogadásáról szóló, 1984. március 31‑i 857/84/EGK tanácsi rendelet (HL L 90., 13. o.) alkalmazása következtében
         a felperesek által vélelmezetten elszenvedett károk megtérítésére irányuló kérelem tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (ötödik tanács),
      tagjai: M. Vilaras elnök, M. E. Martins Ribeiro és K. Jürimäe bírák,
      hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. január 23‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Jogi háttér
       A referenciamennyiségek rendszere
      1        A tej és tejtermékek piaci értékesítésének megszüntetését, valamint a tejelő állomány átállítását támogató jövedelemtámogatási
         rendszer bevezetéséről szóló, 1977. május 17‑i 1078/77/EGK tanácsi rendelet (HL L 131., 1. o.) értékesítés-megszüntetési jövedelemtámogatás
         vagy átállítási jövedelemtámogatás folyósítását írja elő azon termelők számára, akik vállalják, hogy vagy ötéves időszakra
         megszüntetik a tej és tejtermékek piaci értékesítését, vagy megszüntetik a tej és tejtermékek piaci értékesítését, és négyéves
         átállítási időszak alatt tejelő állományukat hústermelésre állítják át.

      2        Az 1078/77 rendelet szerinti kötelezettséget vállaló tejtermelőket összefoglaló néven „SLOM-termelőknek” nevezik, amely kifejezés
         a holland „slachten en omschakelen” (levágni és átállni) szavakból származik, leírva a termelők kötelezettségeit az értékesítés-megszüntetés,
         illetve az átállítás rendszerének keretében.

      3        A tej- és tejtermékpiac közös szervezéséről szóló 804/68/EGK tanácsi rendelet módosításáról szóló [nem hivatalos fordítás],
         1984. március 31‑i 856/84/EGK tanácsi rendelet (HL L 90., 10. o.) és a 804/68/EGK rendelet 5c. cikkében említett illetéknek
         a tej- és tejtermékágazatban történő alkalmazására vonatkozó általános szabályok elfogadásáról szóló, 1984. március 31‑i 857/84/EGK
         tanácsi rendelet (HL L 90., 13. o.) 1984. április 1‑jétől bevezette az egyes vevők részére a tagállamoknak biztosított összmennyiség
         keretein belül meghatározandó referenciamennyiséget meghaladóan szállított tej után fizetendő kiegészítő illetéket. A kiegészítő
         illeték alól mentes referenciamennyiség a tagállam által választott megoldástól függően a termelő által a referenciaév ‑ amely
         a Németországi Szövetségi Köztársaság esetében 1983 volt ‑ során szállított, vagy a tejüzem által vásárolt tej vagy tejjel
         egyenértékű termék mennyiségének felelt meg.

      4        A tej- és tejtermékpiac közös szervezéséről szóló, 1968. június 27‑i 804/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 148., 13. o.) 5c. cikkében
         említett kiegészítő illeték részletes alkalmazási szabályait az 1984. május 16‑i 1371/84/EGK bizottsági rendelet (HL L 132.,
         11. o.) állapította meg.

      5        A referenciamennyiség juttatásából kizárták azon termelőket, akik az érintett tagállam által meghatározott referenciaév alatt
         az 1078/77 rendelet alapján vállalt kötelezettségük teljesítése következtében nem szállítottak tejet.

      6        A 120/86. sz. Mulder-ügyben (EBHT 1988., 2321. o., a továbbiakban: Mulder I. ítélet) és a 170/86. sz. Von Deezten-ügyben (EBHT 1988.,
         2355. o.) 1988. április 28‑án hozott ítéleteivel a Bíróság hatályon kívül helyezte az 1984. május 16‑i 1371/84/EGK bizottsági
         rendelettel kiegészített 857/84 rendeletet, abban a tekintetben, hogy az nem rendelkezett referenciamennyiség juttatásáról
         azon termelők részére, akik az 1078/77 rendelet alapján vállalt kötelezettségük teljesítése következtében az érintett tagállam
         által meghatározott referenciaév alatt nem szállítottak tejet.

      7        A fenti 6. pontban hivatkozott Mulder I. és von Deetzen-ügyben hozott ítéleteket követően a Tanács 1989. március 20‑án elfogadta
         a 857/84 rendeletet módosító és 1989. március 29‑én hatályba lépő 764/89/EGK rendeletet (HL L 84., 2. o.) annak érdekében,
         hogy az ezen ítéletek által érintett termelők különleges referenciamennyiségben részesülhessenek, amely e termelők által az
         1078/77 rendelet alapján vállalt értékesítés-megszüntetési, illetve átállítási kötelezettséget megelőző tizenkét hónapban
         az általuk elért termelés 60%‑ának felelt meg.

      8        Azokat a termelőket, akik vállalták az értékesítés-megszüntetés, illetve átállítás kötelezettségét, és akik a 764/89 rendelet
         értelmében „különleges” referenciamennyiségben részesültek „SLOM I ‑termelőknek” nevezik.

       A kártérítés és elévülés szabályai
      9        A C‑104/89. és C‑37/90. sz., Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben 1992. május 19‑én hozott közbenső ítéletével
         (EBHT 1992., I‑3061. o., a továbbiakban: a Mulder II. ítélet) a Bíróság megállapította a Közösségnek az azon tejtermelők által
         elszenvedett kárért való felelősségét, akik az 1078/77 rendelet alapján kötelezettséget vállaltak, majd ezt követően az 1371/84
         rendelettel kiegészített 857/84 rendelet alkalmazása megakadályozta őket abban, hogy tejet értékesítsenek. A fizetendő összegek
         tekintetében a Bíróság közös megegyezésre hívta fel a feleket.

      10      Ezen ítéletet követően a Tanács és a Bizottság az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának 1992. augusztus 5‑i számában közzétette a 92/C 198/04. sz. közleményt (HL C 198., 4. o., a továbbiakban: az 1992. augusztus
         5‑i közlemény). E közlemény szerint:

      „Az[…][a fenti 9. pontban hivatkozott Mulder II.] ítéletét követően a közösségi intézmények szükségesnek ítélik, hogy az érdekeltek
         részére a következőket közöljék:

      1) A Bíróság megállapította, hogy az [EK 288. cikk] alapján a Közösség szerződésen kívüli felelőssége fennáll a 857/84/EGK
         rendelet 12. cikkének c) pontjában meghatározott azon termelőkkel szemben, akiket a fent hivatkozott ítélet értelmében kár
         ért amiatt, hogy az 1078/77/EGK rendelet által megteremtett rendszerben való részvételüket követően a szükséges időben nem
         juthattak tejkvótához, és akik ténylegesen megfelelnek az ezen ítéletből következő követelményeknek és feltételeknek.

      2) Az intézmények az 1. pontban említett valamennyi termelővel szemben kötelezettséget vállalnak arra, hogy a 3. pont szerinti
         határidő lejártáig lemondanak arról, hogy a Bíróság alapokmánya 43. cikkének (jelenleg a Bíróság alapokmányának 46. cikke)
         rendelkezéseiből következő elévülési kifogást emeljenek, amennyiben a kártérítés iránti jog a jelen közleménynek az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában való megjelenése időpontjában vagy abban az időpontban, amikor a termelő valamelyik intézményhez fordult, még nem évült el.

      3) Az […][a fenti 9. pontban hivatkozott Mulder II.] ítélet érvényesülésének teljes biztosítása érdekében az intézmények gyakorlati
         szabályokat fogadnak el az érintett személyek kárainak megtérítésére vonatkozóan, beleértve a kamatokat is.

      Az intézmények részletesen meghatározzák, hogy a kérelmeket mely hatóságokhoz és mely határidőn belül kell benyújtani. A termelők
         részére biztosított, hogy jogaik érvényesíthetősége nem sérül, amennyiben e határidő megkezdődése előtt nem jelentkeznek közösségi
         intézmények vagy nemzeti hatóságok előtt.” [nem hivatalos fordítás]

      11      Az 1992. augusztus 5‑i közleményt követően a Tanács elfogadta a tevékenységük folytatásában átmenetileg akadályozott, egyes
         tej- vagy tejterméktermelők kárainak megtérítésére vonatkozó ajánlatról szóló [nem hivatalos fordítás], 1993. július 22‑i
         2187/93/EGK rendeletet (HL L 196., 6. o.). Ez a rendelet a végleges különleges referenciamennyiségben részesült termelők számára
         a Mulder II. ítélet (hivatkozás a fenti 9. pontban) által érintett rendelkezés alkalmazása következtében elszenvedett károk
         átalányszerű megtérítését ajánlotta fel.

      12      A 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdése szerint:

      „A termelőnek [kártérítési] kérelmét az illetékes [nemzeti] hatósághoz kell benyújtania. A termelő kérelmének elutasítás terhe
         mellett legkésőbb 1993. szeptember 30‑ig kell az illetékes hatósághoz megérkeznie.

      A Bíróság alapokmányának 43. cikkében foglalt elévülési idő valamennyi termelő szempontjából az első albekezdésben foglalt
         időponttól kezdődően újra megindul, ha az e bekezdésben említett kérelmet nem ezen időpontot megelőzően nyújtották be, kivéve,
         ha az elévülési idő a Bíróság alapokmánya 43. cikkének megfelelően a Bírósághoz benyújtott keresetlevél miatt szakadt meg.”

      13      A 2187/93 rendelet 14. cikkének első bekezdése előírja:

      „A 10. cikk szerinti illetékes hatóság a Tanács és Bizottság nevében és ezek terhére, a kérelem beérkezésétől számított legfeljebb
         négy hónapos határidőn belül kártérítésre tesz ajánlatot a termelőnek […].”

      14      A 2187/93 rendelet 14. cikkének harmadik bekezdése így rendelkezik:

      „Amennyiben az ajánlatot a kézhezvételétől számított két hónapon belül nem fogadják el, az a továbbiakban nem kötelező az
         érintett közösségi intézményekre.”

      15      A Bíróság alapokmányának 43. cikke értelmében:

      „A szerződésen kívül okozott károkért való felelősségre vonatkozó ügyekben a Közösségek elleni eljárás megindításának joga
         az erre okot adó esemény felmerülésétől számított öt év alatt évül el. Az elévülés megszakad, ha a Bírósághoz keresetet nyújtottak
         be, vagy ha a károsult fél az eljárás megindítása előtt követelésével a Közösségek megfelelő intézményéhez fordult. Ez utóbbi
         esetben az eljárást az [EK] 230. cikk[…]ben […] előírt két hónapos határidőn belül kell megindítani; adott esetben az [EK] 232. cikk[…]
         második bekezdésének […] rendelkezéseit kell alkalmazni.”

       A jogvita alapját képező tényállás
      16      A felperesek tejtermelők Németországban. Az 1078/77 rendelet szerinti értékesítés-megszüntetési kötelezettségvállalást tettek,
         amely a T‑8/95. sz. ügy felperese esetében 1985. március 1‑jén, a T‑9/95. sz. ügy felperese esetében pedig 1984. június 30‑án
         járt le. Mint SLOM I‑termelők, a 764/89 rendelet értelmében különleges referenciamennyiséget kaptak.

      17      Az alperes intézményekhez címzett 1991. december 23‑i levelében a T‑8/95. sz. ügy felperese a Közösséggel szembeni kártérítési
         jogára hivatkozott. A T‑9/95. sz. ügy felperese ugyanezt tette 1990. december 4‑i levelében. A Tanács 1992. január 13‑i (T‑8/95. sz. ügy),
         illetve 1990. december 20‑i levelében (T‑9/95. sz. ügy), a Bizottság pedig 1992. január 16‑i levelében (T‑8/95. sz. ügy),
         illetve 1990. december 19‑i levelében (T‑9/95. sz. ügy) megtagadta a felperesek kártérítését. Az alperes intézmények ugyanezen
         leveleikben késznek mutatkoztak arra, hogy a Mulder II. ítéletnek (hivatkozás a fenti 9. pontban) az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában történő közzétételétől számított három hónapos határidő lejártáig nem hivatkoznak az elévülésre. Ez az időben korlátozott
         lemondás ugyanakkor csak azon kérelmekre vonatkozott, amelyek tekintetében az elévülés a hivatkozott levelek elküldésének
         időpontjában még nem következett be.

      18      A 2187/93 rendelet elfogadását követően a felperesek e rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdésén alapuló kártérítési
         kérelmet nyújtottak be az illetékes német hatósághoz.

      19      A német hatóság 1993. december 17‑i (T‑8/95. sz. ügy), illetve 1993. december 2‑i (T‑9/95. sz. ügy) levelében a 2187/93 rendelet
         14. cikkének első bekezdése alapján a Közösség nevében és terhére a károk átalányszerű megtérítését ajánlotta fel.

      20      A felperesek hagyták, hogy lejárjon a 2187/93 rendelet 14. cikkének harmadik bekezdése szerinti két hónapos határidő. Az előző
         pontban hivatkozott kártérítési ajánlatokat így hallgatólagosan elutasították.

       Eljárás
      21      A felperesek az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 1995. január 23‑án benyújtott keresetleveleikkel indították meg a jelen kereseteket.

      22      Az első tanács 1995. július 3‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság a Bíróságnak a Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság
         (C‑104/89. és C‑37/90. sz.) egyesített ügyeket lezáró ítélethozataláig felfüggesztette az eljárást. A Bíróságnak a C‑104/89.
         és C‑37/90. sz., Mulder és társai kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2000. január 27‑én hozott ítéletével (EBHT 2000.,
         I‑203. o.) a felfüggesztés véget ért.

      23      Az első tanács elnökének 1995. július 6‑i végzésével a T‑366/94., T‑3/95., T‑7/95., T‑8/95., T‑9/95., T‑14/95., T‑16/95.,
         T‑20/95., T‑22/95., T‑100/95., T‑120/95. és T‑124/95. sz. ügyeket egyesítették. A T‑366/94., T‑3/95., T‑7/95., T‑14/95., T‑16/95.,
         T‑20/95., T‑22/95., T‑100/95., T‑120/95. és T‑124/95. sz. ügyet időközben törölték az Elsőfokú Bíróság nyilvántartásából.

      24      A negyedik tanács 2000. április 10‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság az Elsőfokú Bíróságnak a Rudolph kontra Tanács és Bizottság
         (T‑187/94. sz.) ügyeket lezáró ítélethozataláig felfüggesztette az eljárást. Az Elsőfokú Bíróságnak a T‑187/94. sz., Rudolph
         kontra Tanács és Bizottság ügyben 2002. február 7‑én hozott ítéletével (EBHT 2002., II‑367. o.) a felfüggesztés véget ért.

      25      Az Elsőfokú Bíróság 2003. július 2‑i határozatával a jelen ügyeket három bíróból álló tanács, ez esetben az első tanács elé
         utalta.

      26      Mivel módosult az Elsőfokú Bíróság tanácsainak összetétele, az előadó bírót az ötödik tanácsba osztották be. Következésképpen
         a jelen ügyet is az ötödik tanácsnak adták át.

      27      A 2006. szeptember 20‑i írásbeli kérdésben a feleket felhívták, hogy nyilatkozzanak a Bíróságnak a C‑164/01. P. sz. van den Berg
         kontra Tanács és Bizottság ügyben 2004. október 28‑án hozott ítélete (EBHT 2004., I‑10225. o., a továbbiakban: van den Berg
         ítélet) relevanciájáról és az elévülési idő számításáról a jelen ügyekben. A felek e kérdésre a kitűzött határidőn belül válaszoltak.

      28      A felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszait a 2007. január 23‑i tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság
         meghallgatta.

       A felek kérelmei
      29      A T‑8/95. sz. ügyben a felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        kötelezze egyetemlegesen az alperes intézményeket arra, hogy számára SLOM I kártérítést fizessenek az 1985. március 2‑a és
         1989. március 29‑e közötti időszakra, 81 159,764 német márka (DEM) értékben, 1992. május 19‑től kezdődően 8% éves késedelmi
         kamattal megnövelve;

      –        kötelezze egyetemlegesen az alperes intézményeket a költségek viselésére.
      30      Ugyanezen ügyben a felperes válaszában pontosítja, hogy kártérítési joga az 1986. december 31‑e és 1989. március 29‑e közötti
         időszakra vonatkozik.

      31      A T‑9/95. sz. ügyben a felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        kötelezze egyetemlegesen az alperes intézményeket arra, hogy számára SLOM I kártérítést fizessenek az 1984. július 1‑je és
         1989. március 29‑e közötti időszakra, 83 670,155 DEM értékben, 1992. május 19‑től kezdődően 8% éves késedelmi kamattal megnövelve;

      –        kötelezze egyetemlegesen az alperes intézményeket a költségek viselésére.
      32      Ugyanezen ügyben a felperes válaszában pontosítja, hogy kártérítési joga az 1985. december 7‑e és 1989. március 29‑e közötti
         időszakra vonatkozik.

      33      Továbbá, a felperesek mindkét ügyben azt kérték, hogy az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyeket egyesítse a T‑77/93. sz., Hülseberg
         és társai kontra Tanács és Bizottság üggyel, az eljárást pedig függessze fel az ezen utóbbi ügyben hozandó ítélet kihirdetéséig.
         Ezen utóbbi ügyet azonban az 1997. február 4‑én hozott végzéssel törölték az Elsőfokú Bíróság nyilvántartásából.

      34      A T‑8/95. és a T‑9/95. sz. ügyekben az alperes intézmények azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

      –        nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak;
      –        másodlagosan utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant;
      –        kötelezze a felperest a költségek viselésére.
       A jogkérdésről
       A felek érvei
      35      A felperesek a Mulder II. ítéletre hivatkoznak (hivatkozás a fenti 9. pontban), és azt állítják, hogy SLOM I termelői minőségükben
         joguk van káruk megtérítésére. Az a tény, hogy a nemzeti hatóságok a 2187/93 14. cikkének első bekezdése értelmében kártérítési
         ajánlatot tettek, alátámasztja a Közösség felelősségét. Az, hogy a felperesek nem fogadták el ezt az ajánlatot, nem érinti
         kártérítési jogukat.

      36      A vélelmezetten elszenvedett kárt illetően a felperesek azt állítják, hogy hely hiányában nem volt lehetőség az alternatív
         termelésre gazdaságukban, ily módon az elszenvedett kár lényegesen nagyobb, mint a 2187/93 rendeletben előírt kártérítés.

      37      A felperesek szerint kérelmeik nem évültek el. E tekintetben elsősorban az elévülésnek a Bíróság alapokmánya 43. cikke szerinti
         feltételeire hivatkozva azt állítják, hogy, mint egyszerű állampolgárok, nem tekinthetők úgy, mint akiknek az 1992. május
         19‑i Mulder II. ítélet (hivatkozás a fenti 9. pontban) kihirdetése előtt tudomásuknak kellett lennie arról, hogy fennállnak
         a kártérítési kereset benyújtásának feltételei.

      38      A felperesek másodsorban azt állítják, hogy a 2187/93 rendelet 10. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a Bíróság
         alapokmányának 43. cikkében foglalt ötéves elévülési idő valamennyi olyan tejtermelő szempontjából 1993. szeptember 30‑tól
         újra elkezdődött, akik kérelmüket vagy keresetüket nem ezen időpontot megelőzően nyújtották be. Az elévülési tehát csak 1998‑ban
         járt le, így az 1995. január 23‑án benyújtott keresetek nem késedelmesek.

      39      Harmadsorban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bíróság alapokmánya 43. cikkének harmadik mondatában előírt két hónapos
         elévülési idő csak valamely közösségi intézménynek valamely előzetes kérelmet elbíráló, elutasító határozata esetében alkalmazandó.
         A felperesek szerint a 2187/93 rendelet 14. cikkének első bekezdése értelmében tett kártérítési ajánlat nem minősül ilyen
         határozatnak. 1991. december 23‑i (T‑8/95. sz. ügy), illetve 1990. december 4‑i (T‑9/95. sz. ügy) előzetes kérelmük nem alkotta
         tehát tárgyát az alperes intézmények elutasító határozatának. Továbbá, a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első
         albekezdése értelmében benyújtott kérelem nem minősül a Bíróság alapokmánya 43. cikke szerinti előzetes kérelemnek, következésképpen
         sem a 2187/93 rendelet 14. cikkének első bekezdésén alapuló ajánlat, sem az e rendelkezés harmadik bekezdése szerinti két
         hónapos határidő lejárta nem minősül a Bíróság alapokmánya 43. cikke szerinti elutasító határozatnak. A Bíróság alapokmánya
         43. cikke szerinti, a kereset benyújtására vonatkozó két hónapos határidő tehát nem alkalmazható.

      40      Negyedszer, másodlagosan, a felperesek azt állítják, hogy menthető tévedésben voltak a kereset benyújtásának határidejének
         kezdőnapját illetően. Az alperes intézmények ugyanis olyan jellegű magatartást tanúsítottak, amely önmagában vagy meghatározó
         mértékben okozta a jóhiszemű és egy átlagosan tájékozott személytől megkövetelt gondosságot tanúsító felperesek menthető tévedését
         (az Elsőfokú Bíróságnak a T‑12/90. sz., Bayer kontra Bizottság ügyben 1991. május 29‑én hozott ítélete [EBHT 1991., II‑219. o.]
         29. pontja és az Elsőfokú Bíróságnak a T‑148/98. és T‑162/98. sz., Evans és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. szeptember
         29‑én hozott végzése [EBHT 1999., II‑2837. o.] 31. pontja).

      41      A felperesek azt állítják, hogy az alperes intézmények átalányszerű kártérítési szabályok elfogadására történő hivatkozással
         azt kérték a tejtermelőktől, hogy se kártérítési kérelmet, se kártérítési keresetet ne nyújtsanak be. Ez a rendszer az 1992. augusztus
         5‑i közlemény, és a 2187/93 rendelet elfogadásával jött létre. Az alperes intézményeknek tudniuk kellett, hogy a károk általában
         1984‑ben és 1985‑ben következtek be, de több alkalommal is bejelentették, hogy eltekintenek az elévülésre történő hivatkozástól.
         A felperesek szerint egy átlagosan tájékozott gazdasági szereplő azt hihette, és elvárhatta azt, hogy az a tény, hogy elhalasztásra
         kerül az az időpont, amikor érvényesíteni tudja kártérítés iránti jogait, ne eredményezze keresetindítási jogának elévülését.

      42      Továbbá, mivel a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy 1993. szeptember 30‑tól kezdődően
         új, ötéves elévülési idő kezdődik újra, egy átlagosan tájékozott gazdasági szereplőnek nem kellett előre látnia az ítélkezési
         gyakorlatnak az Elsőfokú Bíróság T‑222/97. sz., Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben 1998. november 25‑én hozott ítélete
         (EBHT 1998., II‑4175. o.) által képviselt alakulását.

      43      Ötödször, az európai kötelmi jog elveinek megfelelően (Principles of European Contract Law, Parts 1 and 2, O. Lando és H. Beale [kiadó], 2000.; ZEuP 1995., 8644. o., és ZEuP 2000., 675. o.) a Közösség nem hivatkozhat az elévülésre,
         tekintve, hogy a 2187/93 rendelet elfogadásával elismerte annak elvét, hogy a kárt szenvedett tejtermelők kártérítési követeléssel
         léphetnek fel.

      44      Az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére (lásd a fenti 27. pontot) adott válaszukként a felperesek arra hivatkoztak 2006. október
         5‑i levelükben, hogy a van den Berg ítéletet (hivatkozás a fenti 27. pontban) úgy kell értelmezni, hogy az elévülés megszakadásától
         1993. szeptember 30‑ig eltelt időszakot nem lehet figyelembe venni az ötéves elévülési idő számításában. Az ebben az ítéletben
         megfogalmazott elvek alkalmazása azon megállapításhoz vezet, hogy a felperesek kártérítés iránti joga csak részlegesen évült
         el.

      45      Az alperes intézmények nem vitatják, hogy a felperesek azon termelők közé tartoznak, akik főszabály szerint a Mulder II. ítéletet
         (hivatkozás a fenti 9. pontban) követően jogosultak a tejtermelésből való időleges kizárásuk okán elszenvedett károk megtérítésére.
         Az alperesek ugyanakkor azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítéletéből
         (hivatkozás a fenti 42. pontban), a Rudolph kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítéletéből (hivatkozás a fenti 24. pontban),
         valamint a T‑201/94. sz., Kustermann kontra Tanács és Bizottság ügyben 2002. február 7‑én hozott ítéletéből (EBHT 2002., II‑415. o.)
         az következik, hogy a felperesek kártérítés iránti joga teljes egészében elévült. Következésképpen a jelen keresetek elfogadhatatlanok.

      46      Az alperes intézmények emlékeztetnek arra, hogy a Bíróság alapokmányának 43. cikke szerinti ötéves elévülési idő számítása
         akkor kezdődik, amikor fennáll valamennyi, a Közösség kártérítési kötelezettségét megalapozó feltétel. Abban az esetben, mint
         a jelen ügyben is, ha a felelősség valamely jogi aktusból ered, az is szükséges, hogy az ezen aktus kárt okozó joghatásai
         bekövetkezzenek (a Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 42. pontban] 31. pontja).
         A felperesek e tekintetben rámutatnak, hogy a SLOM I termelők vonatkozásában e feltételek akkor álltak fenn, amikor a 857/84
         rendelet első ízben akadályozta meg őket abban, hogy újra kezdjék a tejtermelést, tehát az értékesítés-megszüntetésre, illetve
         az átállításra vonatkozó kötelezettségeik lejártát követő napon, de legkorábban 1984. április 1‑jén (az Elsőfokú Bíróságnak
         a T‑554/93. sz., Saint és Murray kontra Tanács és Bizottság ügyben 1997. április 16‑án hozott ítélete [EBHT 1997., II‑563. o.]
         87. pontja, valamint a T‑20/94. sz., Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben 1997. április 16‑án hozott ítélete [EBHT 1997.,
         II‑595. o.] 2. és 130. pontjai). Mivel a felpereseknek az értékesítés-megszüntetésre, illetve az átállításra vonatkozó kötelezettségvállalása
         a T‑8/95. és a T‑9/95. sz. ügyekben 1985. március 1‑jén, illetve 1984. június 30‑án járt le, az elévülési idő számítása a
         T‑8/95. sz. ügyben 1985. március 2‑án, míg a T‑9/95. sz. ügyben 1984. július 1‑jén kezdődött.

      47      Mindenesetre a Közösség által a tejtermelőknek okozott kár naponta újratermelődött, mindaddig, amíg a termelők nem jutottak
         referenciamennyiséghez. A jelen ügyben az olyan SLOM I termelők, mint a felperesek, a 764/89 rendelet hatályba lépéséig, tehát
         1989. március 29‑ig akadályozva voltak a tejtermelésben.

      48      Annak értékeléséhez, hogy az 1985. március 2‑a és 1989. március 29‑e (T‑8/95. sz. ügy), illetve az 1984. július 1‑je és 1989. március
         29‑e között (T‑9/95. sz. ügy) elszenvedett mely károk tekintetében évültek már el adott esetben a kártérítési kérelmek, az
         alperes intézmények emlékeztetnek arra, hogy a T‑8/95. és a T‑9/95. sz ügyek alpereseinek az 1991. december 23‑i, illetve
         1990. december 4‑i kártérítési kérelmeire adott válaszukban lemondtak arról, hogy elévülési kifogást emeljenek a Mulder II.
         ítéletnek (hivatkozás a fenti 9. pontban) a Hivatalos Lapban történő közzétételétől számított három hónapos határidő lejártáig.
         Az ítéletet 1992. június 17‑én tették közzé a Hivatalos Lapban, e lemondás érvényessége tehát 1992. szeptember 17‑ig tartott.
         Időközben azonban az alperes intézmények az 1992. augusztus 5‑i közleményben vállalták, hogy valamennyi, a Mulder II. ítélettel
         (hivatkozás a fenti 9. pontban) érintett SLOM-termelő tekintetében lemondanak arról, hogy elévülési kifogást emeljenek, a
         kártérítésüket szabályozó gyakorlati szabályok elfogadásáig. A felperesekhez hasonló termelők esetében, akikkel szemben az
         alperes intézmények késznek mutatkoztak arra, hogy 1992. szeptember 17‑ig nem emelnek elévülési kifogást, e lemondás érvényességének
         időtartama így a kártérítésüket szabályozó gyakorlati szabályok elfogadásáig meghosszabbodott. Az 1992. augusztus 5‑i közleményben
         szereplő gyakorlati szabályokat a 2187/93 rendeletben fogadták el.

      49      Az alperes intézmények továbbá arra a tényre hivatkoznak, hogy a felperesek nem fogadták el a 2187/93 rendelet 14. cikkének
         első bekezdése értelmében tett kártérítési ajánlatot az e rendelkezés harmadik bekezdésében előírt két hónapos határidőn belül,
         és kártérítési keresetet sem nyújtottak be az e határidő lejártát követő két hónapon belül. E körülményekre tekintettel a
         Bíróság alapokmányának 43. cikkében előírt elévülést nem szakította meg az 1992. augusztus 5‑i közlemény, következésképpen
         a felperesek által az 1991. december 23‑i (T‑8/95. sz. ügy), illetve az 1990. december 4‑i (T‑9/95. sz. ügy) levelekkel benyújtott
         kérelmek sem (a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 137. pontja; a Steffens
         kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 42. pontban] 37–40. pontja; a Rudolph kontra Tanács és
         Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 24. pontban] 60–64. pontja, és a Kustermann kontra Tanács és Bizottság
         ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 45. pontban] 72–76. pontjai). Az elévülési időt csak a keresetek benyújtása szakította
         meg 1995. január 23‑án.

      50      Az alperes intézmények szerint ebből az következik, hogy a felpereseknek az elévülés megszakadását öt évvel megelőzően keletkezett
         kártérítés iránti joga elévült. Tekintve, hogy az elévülés csak 1995. január 23‑án a keresetek benyújtásával szakadt meg,
         az 1990. január 23‑a előtt keletkezett valamennyi jog elévült. Mivel a felperesek csak az 1985. március 2‑től (T‑8/95. sz. ügy),
         illetve az 1984. július 1‑től (T‑9/95. sz. ügy) 1989. március 29‑ig terjedő időszak tekintetében formálhatnak igényt kártérítésre,
         jogaik, következésképpen, teljes egészében elévültek. A kereseteket tehát, mint elfogadhatatlanokat, el kell utasítani.

      51      Viszonválaszukban az alperes intézmények rámutatnak először is arra, hogy a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének az
         az értelmezése, miszerint 1993. szeptember 30‑án új, ötéves elévülési idő kezdődött, összeegyeztethetetlen a Bíróság alapokmányának
         43. cikkével.

      52      Másodsorban, a felpereseknek a Bíróság alapokmánya 43. cikke harmadik mondatában szereplő két hónapos határidőn alapuló érve
         egyáltalán nem magyarázza meg azt, hogy a kártérítési ajánlat elutasítása esetén a felpereseknek miért állna rendelkezésükre
         új elévülési idő. A Bizottság e tekintetben arra emlékeztet, hogy a Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet
         (hivatkozás a fenti 42. pontban) (40. pont) az következik, hogy az alperes intézmények részéről az elévülési kifogás emeléséről
         történő lemondás olyan egyoldalú jogi aktus, amelynek joghatásai megszűntek a kártérítési ajánlat elfogadási időszakának végén.

      53      Harmadsorban az alperes intézmények azt állítják, hogy a felpereseknek az elévülési idő kezdőnapjával kapcsolatos tévedésük
         nem menthető. A felperesek ugyanis nem jártak el kellő gondossággal.

      54      Negyedszer, az európai kötelmi jog elveinek feltételezett alkalmazását illetően az alperes intézmények úgy ítélik meg, hogy
         ezeket a jelen ügyben nem lehet alkalmazni. A Bizottság e tekintetben hangsúlyozza, hogy nem áll fenn semmiféle szerződéses
         jogviszony az alperes intézmények és a felperesek között.

      55      Az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére (lásd a fenti 27. pontot) adott válaszként az alperes intézmények 2006. október 5‑i
         levelükben vitatták a van den Berg ítélet (hivatkozás a fenti 27. pontban) relevanciáját az elévülési időnek a jelen ügyben
         történő számítása tekintetében. A Bizottság e tekintetben rámutat, hogy a van den Berg ítélet (hivatkozás a fenti 27. pontban)
         (100. pont) kizárólag azon tényállásra vonatkozik, amikor a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének megfelelő kérelem
         hiányzik. Mivel a jelen ügyekben a termelők benyújtották ezeket a kérelmeket, a van den Berg ítéletben (hivatkozás a fenti
         27. pontban) megállapított megoldás nem vonatkoztatható rájuk, és az elévülési időt kizárólag a Bíróságnak a fenti 49. pontban
         hivatkozott ítélkezési gyakorlata fényében kell számítani.

      56      A Bizottság arra hivatkozik továbbá, hogy ha a van den Berg ítéletben (hivatkozás a fenti 27. pontban) elfogadott megközelítést
         kellene alkalmazni, azt is figyelembe kellene venni az elévülési idő számításakor, hogy az elévülési idő egy ízben nyugvásra
         került, ami a Bizottságnak a felperesek eredeti, 1991. december 23‑án (T‑8/95. sz. ügy), illetve 1990. december 4‑én (T‑9/95. sz. ügy)
         benyújtott kérelmére adott válaszának megküldése napján kezdődött. Az elévülési idő nyugvásának kezdőnapja így 1992. január
         16‑a volt a T‑8/95. sz. ügyben, illetve 1990. december 19‑e a T‑9/95. sz. ügyben. A tárgyaláson a Bizottság ugyanakkor elismerte,
         hogy az elévülés nyugvásának kezdőnapját abban a napban is meg lehetne állapítani, amikor az alperes intézményekhez beérkezett
         a felperesek eredeti kérelme, tehát 1991. december 31‑én (T‑8/95 sz. ügy), illetve 1990. december 7‑én (T‑9/95. sz. ügy).
         A határidő felfüggesztésének végső időpontja a van den Berg ítélet (hivatkozás a fenti 27. pontban) értelmében vagy 1993. szeptember
         30‑a, mindkét ügy tekintetében, vagy a 2187/93 rendelet 14. cikkének első bekezdése alapján tett kártérítési ajánlat elfogadási
         határideje lejártának napja. E két utóbbi feltételezésre tekintettel, valamint a Bizottságnak a felperesek eredeti kérelmére
         adott válasza kézhezvételének időpontjára mint az elévülés nyugvásának kezdőnapjára figyelemmel, valamennyi 1988. május 5‑e,
         illetve 1987. december 18‑a előtt keletkezett kártérítés iránti jog elévült a T‑8/95. sz. ügyben. Ugyanez vonatkozik a T‑9/95. sz. ügyre
         is, az 1987. április 12‑e, illetve az 1986. december 8‑a előtt keletkezett kártérítés iránti jogok tekintetében.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      57      A Mulder II. ítéletből (hivatkozás a fenti 9. pontban) az következik, hogy a Közösség felelőssége fennáll minden olyan termelővel
         szemben, aki azon tényből eredően szenvedett megtéríthető kárt, hogy a 857/84 rendelet alkalmazása megakadályozta őt abban,
         hogy tejet értékesítsen (a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet, [hivatkozás a fenti 46. pontban] 71. pontja,
         és a Rudolph kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 24. pontban) 45. pontja).

      58      Megállapítható, hogy a felperesek a Mulder II. ítélettel (hivatkozás a fenti 9. pontban) érintett termelők helyzetében vannak.

      59      Ebből következik, hogy a felperesek jogosultak arra, hogy kárukat az alperes intézmények megtérítsék, feltéve, ha kérelmeik
         nem évültek el.

      60      Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a jelen kérelmek elévültek‑e, és ha igen, mennyiben.

      61      Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmánya 43. cikkében előírt elévülési idő nem kezdődhet meg, mielőtt nem áll fenn
         a kártérítési kötelezettséggel kapcsolatos valamennyi feltétel, különösen azokban az esetekben, amikor a felelősség valamely
         jogi aktusból ered azelőtt, hogy ezen aktus kárt okozó joghatásai bekövetkeztek volna. E feltételek a közösségi intézmények
         jogellenes magatartására, a hivatkozott kár ténylegességére, valamint arra vonatkoznak, hogy okozati összefüggés legyen e
         magatartás és a hivatkozott kár között (a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban]
         107. pontja).

      62      Arra is emlékeztetni kell továbbá, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a referenciamennyiség értékesítésének lehetetlenségével
         kapcsolatos kárt attól a naptól kell számítani, amikor értékesítés-megszüntetési kötelezettségvállalásának lejártát követően
         az érintett termelő a kiegészítő illeték megfizetése nélkül újrakezdhette volna a tej szállítását, ha e mennyiséget nem tagadták
         volna meg tőle. Ez az az időpont tehát, amikor a Közösséggel szembeni kártérítési kereset feltételei fennállnak (az Elsőfokú
         Bíróságnak a T‑332/99. sz., Jestädt kontra Tanács és Bizottság ügyben 2001. szeptember 19‑én hozott végzése [EBHT 2001., II‑2561. o.]
         41. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a Saint és Murray kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás
         a fenti 46. pontban] 87. pontját és a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban]
         130. pontját).

      63      Következésképpen a jelen ügyekben az elévülés határideje a T‑8/95. sz. ügyben 1985. március 2‑án, a T‑9/95. sz. ügyben pedig
         1984. július 1‑jén kezdődött, tehát a felperesek értékesítés-megszüntetési kötelezettsége lejáratának másnapján. Ezen időpontokban
         ugyanis az 1371/84 rendelettel kiegészített 857/84 rendeletnek a felpereseknek kárt okozó hatásai érvényesülni kezdtek, és
         megakadályozták őket abban, hogy újrakezdjék a tej értékesítését (lásd ebben az értelemben a Hartmann kontra Tanács és Bizottság
         ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 130. pontját, a Rudolph kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet
         [hivatkozás a fenti 24. pontban] 50. pontját; valamint a Jestädt kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott végzés [hivatkozás
         a fenti 62. pontban] 42. pontját).

      64      Az a tény, hogy a felperesek a Mulder II. ítélet ([hivatkozás a fenti 9. pontban) kihirdetése előtt nem szereztek tudomást
         arról a tényről, hogy a Közösség elleni kártérítési kereset valamennyi feltétele teljesült, egyáltalán nem befolyásolja az
         elévülési idő számításának kezdőnapját, mivel a jelen esetben a T‑8/95. és a T‑9/95. sz. ügy felperesei számára nem lehetett
         kétséges, hogy az általuk történő tejértékesítés 1985. március 2‑től, illetve 1984. július 1‑jétől megkezdődött akadályoztatása
         az 1371/84 rendelettel kiegészített 857/84 rendelet alkalmazásának következménye (lásd ebben az értelemben a Saint és Murray
         kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 85. pontját, valamint a Hartmann kontra Tanács
         és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 112. pontját).

      65      Azon időszak meghatározása tekintetében, amelynek során a felperesek kárt szenvedtek, meg kell állapítani, hogy e károk nem
         azonnal következtek be. Ezek egy bizonyos időszak alatt folyamatosan következtek be, mialatt a felperesek számára lehetetlen
         volt a referenciamennyiség megszerzése a jelen esetben 1989. március 28‑ig, tehát a 764/89 rendelet hatályba lépését megelőző
         napig, amely rendelet lehetővé téve különleges referenciamennyiségek odaítélését a SLOM I termelők számára, véget vetett a
         felperesek által elszenvedett károknak. Folyamatosan bekövetkező, naponta újratermelődő kárról van szó (lásd ebben az értelemben
         a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 132. és 140. pontját, a Kustermann
         kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 45. pontban] 63. és 77. pontját, és a Rudolph kontra Tanács
         és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 24. pontban] 65. pontját).

      66      Következésképpen az az időszak, amelynek során a felperesek kárt szenvedtek az 1371/84 rendelettel kiegészített 857/84 rendelet
         alkalmazása következtében, a T‑8/95. sz. ügy felperese tekintetében 1985. március 2‑ától 1989. március 28‑ig, míg a T‑9/95. sz. ügy
         felperese tekintetében 1984. július 1‑jétől 1989. március 28‑ig tartott.

      67      Annak értékeléséhez, hogy az előző pontban hivatkozott időszakok során elszenvedett mely károk tekintetében évültek már el
         a kártérítési kérelmek, emlékeztetni kell arra, hogy Bíróság alapokmányának 43. cikkével összhangban az elévülési időt csak
         a közösségi bírósághoz benyújtott keresetlevél vagy a Közösség illetékes intézményéhez benyújtott előzetes kérelem szakíthatja
         meg, ez utóbbi esetben azonban a megszakítás csak akkor érvényes, ha a kérelmet az esettől függően az EK 230. cikkre, illetve
         az EK 232. cikkre hivatkozással meghatározott határidőn belül keresetlevél követi (a Bíróság 11/72. sz., Giordano kontra Bizottság
         ügyben 1973. április 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1973., 417. o.] 6. pontja; a Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben
         hozott ítélet [hivatkozás a fenti 42. pontban] 35. és 42. pontja, valamint a Kustermann kontra Tanács és Bizottság ügyben
         hozott ítélet [hivatkozás a fenti 45. pontban] 67. pontja).

      68      A jelen ügyben először is meg kell állapítani, hogy a felperesek a Bíróság alapokmányának 43. cikke szerinti előzetes kérelmet
         az 1991. december 23‑i (T‑8/95. sz. ügy), illetve az 1990. december 4‑i (T‑9/95. sz. ügy) levélben nyújtották be, és a Tanács
         ezen előzetes kérelmet az 1992. január 13‑i (T‑8/95. sz. ügy), illetve az 1990. december 20‑i (T‑9/95. sz. ügy) levélben utasította
         el. A Bizottság ugyanezt az 1992. január 16‑i (T‑8/95. sz. ügy), illetve az 1990. december 19‑i (T‑9/95. sz. ügy) levélben
         tette.

      69      Azt is meg kell állapítani, hogy az alperes intézmények az előző pontban hivatkozott levelekben késznek mutatkoztak arra,
         hogy a Mulder II. ítéletnek (hivatkozás a fenti 9. pontban) a Hivatalos Lapban történő közzétételétől számított három hónapos
         határidő lejártáig nem hivatkoznak az elévülésre. Ugyanakkor e lemondás érvényességi idejének lejárta előtt ezen időt meghosszabbította
         az 1992. augusztus 5‑i közlemény. E közleményben ugyanis az alperes intézmények arra kötelezték magukat a Mulder II. ítéletből
         (hivatkozás a fenti 9. pontban) következő feltételeknek megfelelő valamennyi olyan termelővel szemben, akiknek kártérítési
         joga 1992. augusztus 5‑én még nem évült el, hogy az érintett termelők kártérítésének gyakorlati módjai meghatározásáig nem
         emelnek a Bíróság alapokmányának 43. cikke szerinti elévülési kifogást (a Saint és Murray kontra Tanács és Bizottság ügyben
         hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 90. pont).

      70      E módok elfogadása a 2187/93 rendeletben történt. E rendelet 10. cikke (2) bekezdésének második albekezdése értelmében az
         intézményeknek az elévülésre történő hivatkozás tekintetében vállalt önkorlátozása 1993. szeptember 30‑án véget ért azon termelőkkel
         szemben, akik nem nyújtottak be a rendelet keretében kártérítési kérelmet (a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott
         ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 137. pontja, valamint a Saint és Murray kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet
         [hivatkozás a fenti 46. pontban] 91. pontja). Ezzel szemben a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése
         szerinti kérelmet benyújtó termelők tekintetében ezen önkorlátozás a 2187/93 rendelet 14. cikkének első bekezdése szerinti
         kártérítési ajánlat elfogadása határidejének lejártakor ért véget (az Elsőfokú Bíróságnak a Hartmann kontra Tanács és Bizottság
         ügyben hozott ítélete [hivatkozás a fenti 46. pontban] 137. pontja; a Saint és Murray kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott
         ítélete [hivatkozás a fenti 46. pontban] 91. pontja; a Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélete [hivatkozás
         a fenti 42. pontban] 40. pontja, valamint a T‑261/94. sz., Schulte kontra Tanács és Bizottság ügyben 2002. február 7‑én hozott
         ítélete [EBHT 2002., II‑441. o.] 67. pontja). Ezen utóbbi határidő a 2187/93 rendelet 14. cikke harmadik bekezdésének értelmében
         két hónappal a kártérítési ajánlat kézhezvétele után járt le, amelynek a hivatkozott rendelet 14. cikke első bekezdésének
         megfelelően a kérelem beérkezésétől számított négy hónapon belül kellett megtörténnie.

      71      A felperesek állításával ellentétben az 1992. augusztus 5‑i közlemény következtében 1993. szeptember 30‑tól nem kezdődött
         újabb ötéves elévülési idő (a van den Berg ítélet [hivatkozás a fenti 27. pontban] 100. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben
         a Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 42. pontban] 36. pontját).

      72      Mindazonáltal az alperes intézményeknek az elévülésre történő hivatkozásról való – az 1992. augusztus 5‑i közleményben foglalt ‑
         lemondása, valamint az előzetes kártérítés-kérelmeket követően folytatott, korábbi levelezés sem befolyásolja az elévülési
         idő számítását.

      73      E tekintetben a van den Berg ítéletből (hivatkozás a fenti 27. pontban) az következik, hogy az elévülés nyugvására, amely
         az 1992. augusztus 5‑i közleményben, és az esetlegesen ezt megelőző levelezésben az intézmények elévülésre történő hivatkozásról
         való egyoldalú lemondásának következménye, attól az időponttól függetlenül következik be, amikor a felperes kártérítési keresetét
         benyújtotta az Elsőfokú Bírósághoz (a van den Berg ítélet [hivatkozás a fenti 27. pontban] 100. és 101. pontja).

      74      A jelen ügyben azon kérdés tekintetében, hogy alkalmazható‑e a van den Berg ítéletben [hivatkozás a fenti 27. pontban] megállapított
         megoldás, az alperes intézmények hangsúlyozták, hogy az ezen ítélet alapját képező ügy felperesével ellentétben a jelen ügyek
         felperesei a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerinti kérelmet nyújtottak be. Az alperes intézmények
         szerint ebből az következik, hogy a Bíróság által a van den Berg ítéletben [hivatkozás a fenti 27. pontban] elfogadott megközelítés
         nem ültethető át egyszerűen a jelen ügyekre.

      75      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az a tény, hogy valamely
         kártérítési kérelem valamely közösségi intézményhez történő benyújtása csak azzal a következménnyel jár, hogy meghosszabbítja
         az ötéves határidőt, és nem azzal, hogy lerövidíti a Bíróság alapokmányának 43. cikke szerinti ötéves elévülési időt (a Giordano
         kontra Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 67. pontban] 6. és 7. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróságnak a
         T‑167/94. sz., Nölle kontra Tanács és Bizottság ügyben 1995. szeptember 18‑án hozott ítélete [EBHT 1995., II‑2589. o.] 30. pontja).
         Ebből következik, hogy az elévülés idejének számítása tekintetében a jelen ügyek felpereseihez hasonló azon tejtermelő helyzete,
         aki a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerinti kártérítési kérelmet nyújtott be, nem lehet hátrányosabb,
         mint azon termelő helyzete, aki nem nyújtott be ilyen kártérítési kérelmet.

      76      E körülményekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy a van den Berg ítéletben (hivatkozás a fenti 27. pontban) a Bíróság
         az elévülésnek az alperes intézmények egyoldalú lemondásából eredő feltétlen nyugvása előnyét nem szándékozott kizárólag azon
         tejtermelők kategóriájára korlátozni, akik nem nyújtottak be a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése
         szerinti kérelmet. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a Bíróság a kérelem benyújtásának hiányára azért hivatkozik ítélete 100. pontjában,
         hogy meg lehessen határozni az elévülésnek az e lemondásból következő nyugvása végső időpontját, amely attól függ, hogy nyújtottak‑e
         be a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerinti kérelmet, vagy sem (lásd a fenti 70. pontot).

      77      A tárgyalás során az alperes intézmények hangsúlyozták, hogy a van den Berg ítélet (hivatkozás a fenti 27. pontban) alapját
         képező ügyben a felperes nem nyújthatott be a 2187/93 rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerinti kérelmet,
         mivel helyzete nem esett a hivatkozott rendelet hatálya alá. Márpedig az alperes intézmények szerint a Bíróság a van den Berg
         ítéletben (hivatkozás a fenti 27. pontban) úgy ítélte meg, hogy ezen utóbbi ügy felperese tekintetében az elévülés nyugvása
         1993. szeptember 30‑ig tartott, mivel nem volt olyan helyzetben, amely lehetővé tette volna számára annak előrelátását, hogy
         helyzetét nem a 2187/93 rendelet szabályozza.

      78      E körülmény azonban nem olyan jellegű, hogy megindokolná, miért nem alkalmazható a van den Berg ítéletben (hivatkozás a fenti
         27. pontban) megállapított megoldás a jelen ügyek felpereseinek helyzetére. Az ezen ítélet (hivatkozás a fenti 27. pontban)
         alapját képező ügy felpereséhez hasonlóan ugyanis a jelen ügyek felperesei a 2187/93 rendelet elfogadása előtt nem láthatták
         előre ennek hatályát.

      79      Azt kell tehát meghatározni a van den Berg ítélet (hivatkozás a fenti 27. pontban) fényében, hogy az 1985. március 2‑a és
         1989. március 28‑a (T‑8/95. sz. ügy), illetve az 1984. július 1‑je és 1989. március 28‑a (T‑9/95. sz. ügy) között elszenvedett
         mely károk tekintetében évültek már el a kártérítési kérelmek 1995. január 23‑án, a keresetek benyújtásának időpontjában.

      80      E tekintetben először is azt kell megállapítani, hogy a felperesek előzetes kérelmet nyújtottak be az alperes intézményekhez,
         ami megszakította az ötéves elévülési időt, abban az időpontban, amikor valamelyik intézményhez a kérelem beérkezett. A Bíróság
         alapokmányának 43. cikkéből és az ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy az elévülés megszakadásának szempontjából
         a kérelem beérkezésének időpontja a meghatározó, és nem az az időpont, amikor az érintett intézmény választ adott erre a kérelemre,
         ahogyan azt az alperes intézmények állítják (lásd ebben az értelemben a van den Berg ítélet [hivatkozás a fenti 27. pontban]
         101. pontját, és a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 139. pontját).

      81      A T‑8/95. sz. ügy felperese e kérelmet az alperes intézményeknek címzett levélben 1991. december 23‑án nyújtotta be. A Tanács
         e levelet 1991. december 31‑én vette kézhez. Nem állapítható meg bizonyossággal, hogy a Bizottság mikor vette kézhez a levelet.
         A tárgyalás folyamán a felek azonban nyilatkoztak e tény tekintetében, és megállapítható, hogy e levelet a Bizottság is 1991. december
         31‑én vette kézhez. E körülmények között az előzetes kérelem beérkezésének időpontjában a kártérítés iránti jog már elévült
         az 1986. december 31‑ét megelőző időszak vonatkozásában (lásd ebben az értelemben a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben
         hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 139. és 140. pontját). Meg kell egyébiránt állapítani, hogy a T‑8/95. sz. ügy
         felperese maga is előadta válaszában, hogy kártérítéshez való jogát az 1986. december 31‑e és az 1989. március 29‑e közötti
         időszakban gyakorolta.

      82      A T‑9/95. sz. ügyben a felperes 1990. december 4‑i levelében nyújtott be előzetes kérelmet az alperes intézményekhez. A Tanács
         e levelet 1990. december 7‑én vette kézhez. Nem állapítható meg bizonyossággal, hogy a Bizottság mikor vette kézhez a levelet.
         A tárgyalás folyamán a felek azonban nyilatkoztak e tény tekintetében, és megállapítható, hogy e levelet a Bizottság is 1990. december
         7‑én vette kézhez. E körülmények között az előzetes kérelem beérkezésének időpontjában a kártérítés iránti jog már elévült
         az 1985. december 7‑ét megelőző időszak vonatkozásában (lásd ebben az értelemben a Hartmann kontra Tanács és Bizottság ügyben
         hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 139. és 140. pontját). Meg kell egyébiránt állapítani, hogy a T‑9/95. sz. ügy
         felperese maga is előadta válaszában, hogy kártérítéshez való jogát az 1985. december 7‑e és az 1989. március 29‑e közötti
         időszakban gyakorolta.

      83      Másodsorban, a van den Berg ítéletben (hivatkozás a fenti 27. pontban) (100. és 101. pont) megállapított megoldásnak megfelelően
         az elévülési idő számítása tekintetében el kell vonatkoztatni az egyfelől az 1991. december 31‑től (T‑8/95. sz. ügy), illetve
         az 1990. december 7‑től (T‑9/95. sz. ügy), másfelől pedig az alperes intézményeknek az elévülésre való hivatkozásról történő
         lemondásra irányuló kötelezettségvállalása időpontjáig tartó időszaktól.

      84      Mindenesetre, a van den Berg ítélet (hivatkozás a fenti 27. pontban) alapját képező üggyel ellentétben a felperesek a 2187/93
         rendelet 10. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerinti kérelmet nyújtottak be, és e rendelet 14. cikkének első bekezdése
         értelmében kártérítési ajánlatot kaptak, amelyet hallgatólagosan elutasítottak, mivel hagyták eltelni az ajánlat elfogadására
         nyitva álló határidőt. E körülményekre figyelemmel az elévülés nyugvása lezárulásához a 2187/93 rendelet 14. cikkének első
         bekezdése értelmében tett kártérítési ajánlat elfogadására nyitva álló határidő lejártát kell figyelembe venni (a Hartmann
         kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 137. pontja; a Saint és Murray kontra Tanács
         és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 46. pontban] 91. pontja; a Steffens kontra Tanács és Bizottság ügyben
         hozott ítélet [hivatkozás a fenti 42. pontban] 40. pontja, és a Schulte kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás
         a fenti 70. pontban] 67. pontja).

      85      Meg kell állapítani, hogy a 2187/93 rendelet 14. cikkének első bekezdése szerinti kártérítési ajánlatot a T‑8/95. sz. ügy
         felperesének az 1993. december 17‑i levélben tették, amelyet 1993. december 18‑án vett kézhez. A T‑9/95. sz. ügy felperesének
         az 1993. december 2‑i levélben tett kártérítési ajánlat kézhezvételének időpontját nem lehet bizonyossággal megállapítani.
         Mindenesetre a tárgyalás során a felek nyilatkoztak arról a tényről, hogy a T‑9/95. sz. ügy felperese e kártérítési ajánlatot
         1993. december 3‑án vette kézhez.

      86      Tekintve, hogy a 2187/93 rendelet 14. cikke harmadik bekezdésének megfelelően az e rendelet 14. cikkének első bekezdése szerinti
         kártérítési ajánlat elfogadásának határideje az ajánlat kézhezvételét követő két hónap, meg kell állapítani, hogy a T‑8/95. sz. ügyben
         az 1991. december 31‑e és 1994. február 18‑a közötti időszakot, a T‑9/95. sz. ügyben pedig az 1990. december 7‑e és 1994. február
         3‑a közötti időszakot nem lehet figyelembe venni az ötéves elévülési idő számítása tekintetében.

      87      A tárgyaláson a felperesek az Elsőfokú Bíróság kérdésére adott válaszként azt állították, hogy az elévülés nyugvásának időszakát
         a Rudolph kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítéletben (hivatkozás a fenti 24. pontban), valamint a Kustermann kontra
         Tanács és Bizottság ügyben hozott ítéletben (hivatkozás a fenti 45. pontban) rögzített elvek alkalmazásaképpen további két
         hónappal meg kellett hosszabbítani.

      88      Emlékeztetni kell ugyanakkor arra, hogy ezen ítéletekben az Elsőfokú Bíróság azon megközelítésének következményeit kívánta
         enyhíteni, miszerint az elévülés nyugvásának hatásai semmisnek minősülnek abban az esetben, ha a kártérítési keresetet nem
         nyújtották be az Elsőfokú Bírósághoz azon időszakban, amelynek során az alperes intézmények lemondhattak az elévülésre történő
         hivatkozásról. Az Elsőfokú Bíróság így azt állapította meg ezekben az ítéletekben, hogy azokra a termelőkre, akik az intézmények
         kötelezettségvállalása okán megvárták, hogy kártérítési ajánlatot tegyenek nekik, mielőtt benyújtják kártérítési keresetüket
         az Elsőfokú Bírósághoz, majd akik a 2187/93 rendelet 14. cikkének harmadik bekezdése szerinti ajánlat elfogadására nyitva
         álló határidő lejártától számított két hónapon belül benyújtották ezt a keresetet, továbbra is vonatkozik az intézményeknek
         az elévülésre történő hivatkozásról való lemondásra irányuló kötelezettségvállalása (a Kustermann kontra Tanács és Bizottság
         ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 45. pontban) 76. pontja, és a Rudolph kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet
         [hivatkozás a fenti 24. pontban] 64. pontja).

      89      Mindenesetre azon tényre tekintettel, hogy a van den Berg ítéletnek (hivatkozás a fenti 27. pontban) megfelelően az elévülés
         nyugvása, amely az intézmények által az elévülésre történő hivatkozásról való egyoldalú lemondás következménye, attól az időponttól
         függetlenül érvényben marad, amikor a felperes a keresetet benyújtotta, a jelen ügyekben az előző pontban hivatkozott ítélkezési
         gyakorlat nem alkalmazható.

      90      A fentiek összességére figyelemmel a T‑8/95. sz. ügyet illetően meg kell állapítani, hogy az elévülés nyugvásának időszaka
         az 1991. december 31‑e és az 1994. február 18‑a közötti időszak. Két év, egy hónap és tizennyolc nap terjedelmű határidőről
         van szó. Ha ezt az időszakot hozzáadjuk a kereset benyújtása, tehát 1995. január 23‑a előtti ötéves időszakhoz, meg kell állapítani,
         hogy a T‑8/95. sz. ügy felperesének kártérítéshez való jogai az 1987. december 5‑ét megelőző időszak tekintetében elévültek.
         Mivel a felperest 1989. március 28‑a után nem érte kár (lásd a fenti 65. pontot) a T‑8/95. sz. ügy felperese által a 1371/84
         rendelettel kiegészített 857/84 rendelet alkalmazása következtében elszenvedett károkat az 1987. december 5‑e és az 1989. március
         28‑a közötti időszak vonatkozásában kell megtéríteni.

      91      A T‑9/95. sz. ügyben az elévülés idejének számítása tekintetében nem vehető figyelembe az 1990. december 7‑e és 1994. február
         3‑a közötti időszak. Három év, egy hónap és huszonhat nap terjedelmű határidőről van szó. Ha ezt az időszakot hozzáadjuk a
         kereset benyújtása, tehát 1995. január 23‑a előtti ötéves időszakhoz, meg kell állapítani, hogy a T‑9/95. sz. ügy felperesének
         kártérítéshez való jogai az 1986. november 27‑ét megelőző időszak tekintetében elévültek. Mivel a felperest 1989. március
         28‑a után nem érte kár (lásd a fenti 65. pontot) a T‑9/95. sz. ügy felperese által a 1371/84 rendelettel kiegészített 857/84
         rendelet alkalmazása következtében elszenvedett károkat az 1986. november 27‑e és az 1989. március 28‑a közötti időszak vonatkozásában
         kell megtéríteni.

      92      Mivel a kártérítési kérelmek részben elévültek, meg kell még vizsgálni a felperesek azon másodlagos érvelését, miszerint menthető
         tévedésben voltak az elévülési idő kezdőnapját illetően.

      93      Fontos emlékeztetni arra, hogy, amint az az ítélkezési gyakorlatból következik, a menthető tévedés fogalmát megszorító módon
         kell értelmezni, az csak kivételes körülményekre vonatkozhat, így különösen azokra, amikor az érintett intézmények olyan jellegű
         magatartást tanúsítottak, amely önmagában vagy meghatározó mértékben okozta a jóhiszemű és egy átlagosan tájékozott személytől
         megkövetelt gondosságot tanúsító jogalany menthető tévedését. Egy ilyen esetben az intézmény ugyanis nem hivatkozhat arra,
         hogy ő maga hagyta figyelmen kívül a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvét, ami a jogalany tévedésének alapul szolgált (a
         Bayer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet [hivatkozás a fenti 40. pontban] 29. pontja, helybenhagyva a Bíróság C‑195/91. P. sz.,
         Bayer kontra Bizottság ügyben 1994. december 15‑én hozott ítéletével [EBHT 1994., I‑5619. o.] 26. pont; az Elsőfokú Bíróságnak
         a T‑321/04. sz., Air Bourbon kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 19‑én hozott végzése [EBHT 2005., II‑3469. o.] 38. pontja).

      94      A jelen ügyben, még ha az alperes intézmények korlátozni is akarták a bírósági keresetek számát, az 1992. augusztus 5‑i közleményükben
         rámutatva arra, hogy időlegesen lemondanak az elévülési kifogásra történő hivatkozásról, ezen intézmények soha nem korlátozták
         az érintett gazdasági szereplőket abban, hogy kártérítési keresetet nyújtsanak be a közösségi bíróságokhoz. A felperesek azon
         érvelését tehát, miszerint az alperes intézmények megkövetelték, hogy a kárt szenvedett tejtermelők ne nyújtsanak be keresetet,
         el kell utasítani.

      95      Továbbá, az alperes intézmények soha nem keltettek zavart azon kötelezettségvállalásuk időtartamát illetően, hogy nem emelnek
         a Bíróság alapokmánya 43. cikke szerinti elévülésre vonatkozó kifogást. 1992. augusztus 5‑i közleményükben ugyanis bejelentették,
         hogy a lemondás az érintett termelők kártérítésének gyakorlati módjai meghatározásáig lesz érvényes.

      96      A felperesek másodlagos érvelését tehát nem lehet elfogadni.

      97      Végül, az európai kötelmi jog elvein alapuló érvelés nem releváns, mivel a kereset szerződésen kívül okozott kár megtérítésére
         irányul.

      98      Ami az alperes intézmények által fizetendő kártérítés összegét illeti, meg kell állapítani, hogy ezen intézmények nem tartották
         szükségesnek e kérdés vizsgálatát az írásbeli szakasz során, tekintettel arra a tényre, hogy ezen intézmények úgy ítélték
         meg, hogy a keresetek teljes egészében elévültek, illetve hogy a felek mindenesetre azt nyilatkozták, hogy a 2187/93 rendelet
         elvei alapján készek egyezséget kötni. A tárgyalás során a felperesek azt kérték az Elsőfokú Bíróságtól, hogy abban az esetben,
         ha azt kellene megállapítania, hogy a keresetek nem évültek el teljes egészében, közbenső ítéletben állapítsa meg az elévüléssel
         nem érintett időszakokat, a célból, hogy a felek egyezség útján tudják rendezni a kártérítés összegét.

      99      E körülményekre figyelemmel az Elsőfokú Bíróság felhívja a feleket, hogy hat hónapon belül jussanak megegyezésre az alperes
         intézmények által a felpereseknek fizetendő kártérítés összege tekintetében. Egyezség hiányában a felek ugyanezen határidőn
         belül az Elsőfokú Bíróság elé terjesztik számszerűsített kérelmeiket.

      100    A jelen ítélet 99. pontjában megállapítottakra tekintettel az Elsőfokú Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A Tanács és a Bizottság köteles megtéríteni Wilhelm Pelle és Ernst‑Reinhard Konrad által a 804/68 rendelet 5c. cikkében említett
            kiegészítő illeték részletes alkalmazási szabályainak megállapításáról szóló, 1984. május 16‑i 1371/EGK bizottsági rendelettel
            kiegészített, a 804/68/EGK rendelet 5c. cikkében említett illetéknek a tej- és tejtermékágazatban történő alkalmazására vonatkozó
            általános szabályok elfogadásáról szóló, 1984. március 31‑i 857/84/EGK tanácsi rendelet alkalmazása következtében elszenvedett
            károkat, amennyiben e rendeletek nem rendelkeztek a referenciamennyiségeknek azon termelők részére történő juttatásáról, akik
            a tej és tejtermékek piaci értékesítésének megszüntetését, valamint a tejelő állomány átállítását támogató jövedelemtámogatási
            rendszer bevezetéséről szóló, 1977. május 17‑i 1078/77/EGK tanácsi rendelet alapján vállalt kötelezettség teljesítése következtében
            az érintett tagállam által meghatározott referenciaév alatt nem szállítottak tejet.
      2)      W. Pelle, a T‑8/95. sz. ügy felperese által a 857/84 rendelet alkalmazása következtében elszenvedett károkat az 1987. december
            5‑ével kezdődő és 1989. március 28‑ával végződő időszak vonatkozásában kell megtéríteni.
      3)      E‑R. Konrad, a T‑9/95. sz. ügy felperese által a 857/84 rendelet alkalmazása következtében elszenvedett károkat az 1986. november
            27‑ével kezdődő és 1989. március 28‑ával végződő időszak vonatkozásában kell megtéríteni.
      4)      A felek a jelen ítélet kihirdetésétől számított hat hónapos határidőn belül közlik az Elsőfokú Bírósággal a közös megegyezésükben
            megállapított, kifizetendő összegeket.
      5)      Egyezség hiányában a felek ugyanezen határidőn belül az Elsőfokú Bíróság elé terjesztik számszerűsített kérelmeiket.
      6)      Az Elsőfokú Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.

               Vilaras

               Martins Ribeiro

               Jürimäe

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2007. szeptember 27‑i nyilvános ülésen.

               E. Coulon

                     M. Vilarashivatalvezető

               elnök

         *Az eljárás nyelve: német.


title: Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. július 8-i ítélete. # Lafarge SA kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Kartellek - A gipszelemek piaca - Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat - Egységes és folyamatos jogsértés - Visszaesés - Bírság - Bírságkiszabási iránymutatás - Engedékenységi közlemény. # T-54/03. sz. ügy

text:
      Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2008. július 8‑i ítélete – Lafarge kontra Bizottság
      (T‑54/03. sz. ügy)
      „Verseny – Kartellek – A gipszelemek piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Egységes és folyamatos jogsértés – Visszaesés – Bírság – Bírságkiszabási iránymutatás – Engedékenységi közlemény”
      1.                     Verseny – Közigazgatási eljárás – Az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének alkalmazhatatlansága – Az eljárási garanciák
            Bizottság általi betartása (EK 81. és EK 82. cikk; 17. tanácsi rendelet; 88/591 tanácsi határozat) (vö. 36–47. pont)
      2.                     Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésben részt vett más vállalkozások
            nyilatkozatainak bizonyítékként való felhasználása – Megengedhetőség – Feltételek (EK 81. és EK 82. cikk) (vö. 57–59., 293–294. pont)
      3.                     Verseny – Közigazgatási eljárás – Meghallgatások – Az ugyanazon jogsértés más résztvevőinek zárt tárgyaláson történő meghallgatása
            – A védelemhez való jog megsértése – Hiány (2842/98 bizottsági rendelet, 9. cikk) (vö. 142–149. cikk)
      4.                     Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Terhelő irat – Fogalom – A jogsértés résztvevői
            által nyújtott tényadatokat összefoglaló bizottsági irat – Kizártság (EK 81. cikk, (1) bekezdés) (vö. 156–157. pont)
      5.                     Megsemmisítés iránti kereset – Jogalapok – Versenyjogi jogsértést szankcionáló határozatban meghatározott tények valóságtartalmának
            vitatása – Versenytársak közötti találkozó olyan vállalkozás általi vitatása, amely azon nem vett részt – Elfogadhatóság –
            Feltételek (EK 230. cikk) (vö. 212–214. cikk)
      6.                     Verseny – Kartellek – Versenytorzítás – Információcsere‑rendszert létrehozó megállapodás – Megengedhetetlenség az oligopol
            piacon – Megdönthető vélelem (EK 81. cikk, (1) bekezdés) (vö. 256–259., 397. pont)
      7.                     Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Fogalom – Párhuzamos magatartás – Az összehangolt magatartás fennállásának
            vélelme – Korlátok (EK 81. cikk, (1) bekezdés) (vö. 318., 324. pont)
      8.                     Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértés tekintetében a Bizottságra háruló bizonyítási teher
            – A Bizottság által figyelembe vett bizonyítékok bizonyító erejének megkövetelt szintje (EK 81. cikk, (1) bekezdés) (vö. 426.,
            452. pont)
      9.                     Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Fogalom – Azon kötelezettséggel összeegyeztethetetlen egyeztetés és együttműködés,
            hogy minden vállalkozásnak önállóan kell meghatároznia piaci magatartását – Valamely piaci szereplőnek a versenytársától származó
            és annak a piacon tanúsítandó jövőbeli magatartására vonatkozó információkról való értesülése (EK 81. cikk, (1) bekezdés)
            (vö. 458–463. pont)
      10.                     Verseny – Kartellek – Egységes jogsértést megvalósító megállapodások és összehangolt magatartások – Vállalkozások, amelyek
            terhére egységes megállapodásban való részvételben megnyilvánuló jogsértés róható – Szempontok (EK 81. cikk, (1) bekezdés)
            (vö. 479., 482–487., 490., 613–616. pont)
      11.                     Verseny – Közösségi szabályok – Leányvállalat által elkövetett jogsértés – Az anyavállalatnak való betudás – Feltételek –
            A leányvállalat külön jogi személyisége megléte hatásának hiánya – A leányvállalat teljes tőkéje feletti rendelkezés hatása
            – A leányvállalata felett hatékony irányítási jogkört gyakorló anyavállalat azon kötelezettsége, hogy ezt a vélelmet megdöntse
            (EK 81. cikk, (1) bekezdés) (vö. 539–541., 545., 557–558. pont)
      12.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A piacra gyakorolt tényleges hatás (17. tanácsi rendelet, 15. cikk,
            (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont, első albekezdés) (vö. 580–585. pont)
      13.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Horizontális árkartell – Nagyon súlyos jogsértés
            (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont) (vö. 618–624. pont)
      14.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az ugyanabban vagy korábbi hasonló jogsértésekben részt vevő vállalkozások forgalma
            figyelembevételének és a bírságok ezzel való arányossága biztosításának szükségessége – Hiány – Bírósági felülvizsgálat –
            Korlátlan felülvizsgálati jogkör (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés) (vö. 634–639. pont)
      15.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Elrettentő jelleg – A szankcionált vállalkozás méretének és összesített forrásainak
            figyelembevétele (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont) (vö. 663–673.,
            678–684. pont)
      16.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Súlyosító körülmények – A Bizottság mérlegelési
            jogköre – A visszaesés figyelembevétele – A büntetések törvényessége, a jogbiztonság és a ne bis in idem elvének megsértése
            – Hiány (EK 81. és EK 82. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény) (vö. 716–730. pont)
      17.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Súlyosító körülmények – Visszaesés – Fogalom
            (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 2. pont) (vö. 733–739. pont)
      18.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A vállalkozás passzív
            vagy vezetőt követő szerepe – Értékelési szempontok (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény,
            3. pont, első francia bekezdés) (vö. 763–767. pont)
      19.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Enyhítő körülmények – A jogsértésnek a Bizottság beavatkozását követően
            történő megszüntetése – Feltételek (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)
            (vö. 780–784. pont)
      20.                     Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése
            miatt – Feltételek (17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, D. szakasz, 2. pont) (vö. 791–794. pont)
      Tárgy

               Az [EK 81. cikk] BPB plc, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA és Gyproc Benelux NV vállalatokkal
                  szemben való alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/37.152 „gipszlemezek”‑ügy) 2002. november 27‑én hozott 2005/471/EK
                  bizottsági határozat (HL 2005. L 166., 8. o.) részleges megsemmisítése, illetve másodlagosan a felperessel szemben kiszabott
                  bírság törlése vagy csökkentése iránti kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	Az Elsőfokú Bíróság a Lafarge SA‑t kötelezi saját, valamint a Bizottság költségeinek viselésére.

                  3)

                  	A Tanács maga viseli saját költségeit.