title: A Törvényszék ítélete (kibővített negyedik tanács), 2016. december 13.#Printeos, SA és társai kontra Európai Bizottság.#Verseny – Kartellek – A szabványos, katalógusból kiválasztható borítékok és az egyedi igények szerint nyomott borítékok európai piaca – Az EUMSZ 101. cikk megsértését megállapító határozat – Az eladási árak összehangolása és az ügyfélkör felosztása – Vitarendezési eljárás – Bírságok – Alapösszeg – Kivételes kiigazítás – A teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határ – Az 1/2003/EK rendelet 23. cikkének (2) bekezdése – Indokolási kötelezettség – Egyenlő bánásmód.#T-95/15. sz. ügy.

text:
         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített negyedik tanács)
      2016. december 13. (
            *1
         ) (
            1
         )
      „Verseny — Kartellek — A szabványos, katalógusból kiválasztható borítékok és az egyedi igények szerint nyomott borítékok európai piaca — Az EUMSZ 101. cikk megsértését megállapító határozat — Az eladási árak összehangolása és az ügyfélkör felosztása — Vitarendezési eljárás — Bírságok — Alapösszeg — Kivételes kiigazítás — A teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határ — Az 1/2003/EK rendelet 23. cikkének (2) bekezdése — Indokolási kötelezettség — Egyenlő bánásmód”
      A T‑95/15. sz. ügyben,
      a Printeos, SA (székhelye: Alcalá de Henares [Spanyolország]),
      a Tompla Sobre Exprés, SL (székhelye: Alcalá de Henares),
      a Tompla Scandinavia AB (székhelye: Stockholm [Svédország]),
      a Tompla France SARL (székhelye: Fleury‑Mérogis [Franciaország]),
      a Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH (székhelye: Leonberg [Németország])
      (képviselik őket: H. Brokelmann és P. Martínez‑Lage Sobredo ügyvédek)
      felpereseknek
      az Európai Bizottság (képviselik: F. Castilla Contreras, F. Jimeno Fernández és C. Urraca Caviedes, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      elsődlegesen az [EUMSZ 101. cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39780. sz. ügy – Borítékok) 2014. december 10‑én hozott C(2014) 9295 final bizottsági határozat részleges megsemmisítése, másodlagosan pedig a felperesekkel szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti, az EUMSZ 263. cikken alapuló kérelme tárgyában,
      A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített negyedik tanács),
      tagjai: M. Prek elnök, I. Labucka, J. Schwarcz, V. Tomljenović és V. Kreuschitz (előadó) bírák,
      hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,
      tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára és a 2016. július 4‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita alapját képező tényállás

               1

               Az [EUMSZ 101. cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39780. sz. ügy – Borítékok) 2014. december 10‑én hozott C(2014) 9295 final határozatban (a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság megállapította többek között, hogy a felperesek, vagyis a Printeos SA, a Tompla Sobre Exprés SL, a Tompla Scandinavia AB, a Tompla France SARL és a Tompla Druckerzeugnisse Vertriebs GmbH megsértették az EUMSZ 101. cikket és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy a 2003. október 8‑tól 2008. április 22‑ig terjedő időszakban részt vettek a szabványos, katalógusból kiválasztható borítékok és az egyedi igények szerint nyomott borítékok európai piacán, ezen belül Dániában, Németországban, Franciaországban, Svédországban, az Egyesült Királyságban és Norvégiában létrehozott és végrehajtott kartellben. E kartell az eladási árak összehangolására, az ügyfélkör felosztására és érzékeny kereskedelmi információk cseréjére irányult. A felpereseken kívül a kartellben részt vett a Bong‑csoport (a továbbiakban: Bong), a GPV France SAS and Heritage Envelopes Ltd csoport (a továbbiakban: GPV), a Holdham SA csoport (a továbbiakban: Hamelin) és a Mayer‑Kuvert csoport (a továbbiakban: Mayer‑Kuvert) is, amelyek a megtámadott határozatnak szintén a címzettjei voltak.

               2

               A megtámadott határozatot a Bizottság által az [EUMSZ 101. cikk] és [az EUMSZ 102. cikk] alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i 773/2004/EK rendelet (HL 2004. L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) 10a. cikke, valamint az 1/2003/EK tanácsi rendelet 7. és 23. cikke szerint kartellügyekben hozott határozatok elfogadása érdekében folytatott vitarendezési eljárások lefolytatásáról szóló bizottsági közlemény (HL 2008. C 167., 1. o.; a továbbiakban: vitarendezésről szóló közlemény) alapján lefolytatott vitarendezési eljárás keretében fogadták el.

               3

               Tekintettel a megállapított jogsértésre (a megtámadott határozat 1. cikkének (5) bekezdése), a Bizottság a felperesekkel szemben egyetemlegesen 4729000 euró összegű bírságot szabott ki (a megtámadott határozat 2. cikke (1) bekezdésének e) pontja).

               4

               A megtámadott határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárást a Bizottság saját kezdeményezésére, egy informátor által továbbított információk és dokumentumok alapján indította meg. A Bizottság 2010. szeptember 14‑én, [az EUMSZ 101. cikkben] és [az EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 4. kötet, 205. o.) 20. cikkének (4) bekezdése értelmében helyszíni vizsgálatokat végzett a felpereseknél és olyan egyéb vállalkozásoknál, amelyek a dániai, a spanyolországi, a franciaországi és a svédországi kartellben voltak érintettek. 2010. október 1‑jén és 2011. január 31‑én további helyszíni vizsgálatokra került sor Németországban (a megtámadott határozat (16) preambulumbekezdése).

               5

               A felperesek 2010. október 22‑én, a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2006. C 298., 17. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján engedékenység iránti kérelmet nyújtottak be a Bizottsághoz (a megtámadott határozat (17) preambulumbekezdése), továbbá hasonló kérelemmel fordultak a Comisión Nacional de la Competenciához, későbbi nevén a Comisión Nacional de los Mercados y la Competenciához (a spanyol versenyhatóság, a továbbiakban: CNC).

               6

               A CNC 2011. március 15‑én eljárást indított annak érdekében, hogy a papírborítékoknak egyedül a spanyolországi piaca vonatkozásában kivizsgálja az EUMSZ 101. cikk és az annak megfelelő spanyol versenyszabályok azon megsértését, amelyet többek között a Tompla Sobre Exprés a spanyol leányvállalataival együtt követett el (S/0316/10. sz. ügy, Sobres de papel [papírborítékok]). Ezen eljárás eredményeként a CNC 2013. március 25‑én határozatot fogadott el, amely e társaságokkal szemben összesen 10141530 euró összegű bírságot szabott ki amiatt, hogy az 1977‑től 2010‑ig terjedő időszakban olyan kartellekben vettek részt a spanyol piacon, amelyek célja az árak rögzítése, továbbá az európai, országos és regionális szintű választásokon és népszavazásokon felhasználandó előnyomott borítékok beszerzésére irányuló, a spanyol közigazgatási szervek által meghirdetett közbeszerzési eljárások felosztása, a nagykereskedelmi ügyfelek általi használatra szánt előnyomott borítékok kínálatának felosztása, valamint a sima borítékok árának rögzítése és a technológiák korlátozása volt.

               7

               Miután valamennyi érintett fél érdeklődését fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy vitarendezési tárgyalásokban vegyen részt, a Bizottság 2013. december 10‑én megindította a 773/2004 rendelet 10a. cikke szerinti eljárást, amelynek keretében minden egyes féllel kétoldalú találkozókat tartott (a megtámadott határozat (19) és (20) preambulumbekezdése).

               8

               A 2014. január 21‑én tartott találkozó során a Bizottság általános áttekintést adott a felpereseknek a kartellről, ezzel együtt pedig elemezte a rendelkezésére álló bizonyítékokat.

               9

               A felperesek 2014. február 24‑én olyan nem hivatalos dokumentumot nyújtottak be, amelyben kérték, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározása szempontjából vegye figyelembe először is a CNC által kiszabott bírságot, azzal az indokkal, hogy e bírság már önmagában eléri a 2012‑ben elért teljes forgalom 10%‑át, másodszor pedig azt, hogy a felperesek „egytermékes” (vagyis egyetlen termék gyártására szakosodott) csoportot képeztek, harmadszor pedig az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás (HL 2006. C 210., 2. o.; a továbbiakban: iránymutatás) 37. pontját, amely lehetővé teszi a Bizottságnak, hogy az adott ügy egyedisége okán eltérjen a bírságösszeg meghatározásának általános módszerétől, illetve az ugyanezen iránymutatás 21. pontjában megszabott határértékektől.

               10

               A Bizottság ahelyett, hogy második találkozót tartson, a felperesek hozzájárulásával a 2014. június 17‑i levelében áttekintést adott a kiszabandó bírság összegének meghatározása szempontjából figyelembe veendő alapvető körülményekről, amelyek között szerepelt például a felperesek által 2007‑ben teljesített eladások értéke, vagyis 143316000 euró, továbbá a 2013. évi forgalmuk, vagyis [bizalmas] (
                     2
                  ) euró, a jogsértésben való részvételük időtartama stb. A felperesek a 2014. június 18‑i levelükben válaszoltak erre, megerősítve a Bizottság által alapul vett eladási értéket és forgalmat, továbbá jelezve, hogy e tekintetben nem tesznek lényegi észrevételeket.

               11

               A 2014. október 24‑én tartott találkozó során a Bizottság tájékoztatta a felpereseket a bírság összegének kiszámításával kapcsolatos módszerekről és körülményekről, vagyis a következőkről: először, az eladások értékén (2007‑ben 143316000 euró) belül a bírság alapösszegének meghatározásához figyelembe vett arányról (15%); másodszor, a felperesek által elkövetett jogsértés időtartamáról (négy év és hat hónap); harmadszor, a 15%‑os kiegészítő összegről; negyedszer, az enyhítő vagy súlyosító körülmények hiányáról; ötödször, a szorzótényező alkalmazásának mellőzéséről; hatodszor, a [bizalmas] euró összegű (a felperesek 2013. évi teljes forgalmának 10%‑a) engedélyezett legmagasabb bírságról; hetedszer, az iránymutatás 37. pontja értelmében a bírság összegének az ügy különleges körülményeire, köztük arra a tényre tekintettel történő kivételes csökkentéséről, hogy a kartellben részt vevő valamennyi fél alapösszege meghaladta az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott 10%‑os felső határt; nyolcadszor, a felperesek csoportjának „egytermékes” jellegével indokolt további csökkentésről; kilencedszer, arról, hogy a CNC által kiszabott bírság fennállása alapján nem lehet csökkentést alkalmazni, mivel az utóbbi bírsággal érintett kartell elkülönül a Bizottság által vizsgált kartelltől, és azt az utóbbitól függetlenül, a Bizottság által alkalmazott szabályoktól eltérő szabályok alapján kell szankcionálni; tizedszer, az engedékenységi közlemény 24. és 25. pontja alapján kilátásba helyezett 50%‑os csökkentésről; tizenegyedszer, a vitarendezésről szóló közlemény 32. pontja alapján kilátásba helyezett 10%‑os csökkentésről, végül pedig a bírság összegét felölelő, 4610000 eurótól 4848000 euróig terjedő összeghatárokról, amelyek legmagasabb összegét a felpereseknek a vitarendezési javaslatukban el kellene fogadniuk.

               12

               A felperesek 2014. november 7‑én benyújtották a vitarendezési javaslatukat, elfogadva a Bizottság által alapul vett eladási értéket és forgalmat, valamint a 4848000 euró legmagasabb bírságösszeget.

               13

               A Bizottság 2014. november 18‑án elfogadta a kifogásközlést.

               14

               A felperesek 2014. november 20‑án, a vitarendezésről szóló közlemény 26. pontja alapján megerősítették, hogy a kifogásközlés megfelel a vitarendezési javaslatuk tartalmának, és továbbra is kötelezik magukat a vitarendezési eljárás lefolytatására.

               15

               A kiszabott bírságok kiszámítását illetően a Bizottság a megtámadott határozatban minden egyes érintett vállalkozás vonatkozásában meghatározta az alapösszeget, ahogyan azt az alábbi táblázat összefoglalja (a megtámadott határozat (71)–(84) preambulumbekezdése):

               16

               Ezenkívül, a megtámadott határozat (85)–(87) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy nem volt szükség az alapösszegeknek az iránymutatás 28. és 29. pontja értelmében történő kiigazítására, kivéve a Mayer‑Kuvert esetét, amellyel szemben a jogsértésben való korlátozott részvétele folytán 10%‑os csökkentést kellett alkalmazni.

               17

               A Bizottság „Az alapösszegek kiigazítása” cím alatt megállapította, hogy mivel az érintett felek többségének eladásait egyetlen olyan piacon teljesítették, amelyen több éven keresztül vettek részt valamely kartellben, a bírságok valamennyi összege elérhette a teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határt, továbbá hogy az említett felső határ alkalmazása inkább főszabálynak, mint kivételnek minősül (a megtámadott határozat (88) preambulumbekezdése). E tekintetben a Bizottság felidézte a Törvényszék ítélkezési gyakorlatát, megjegyezve, hogy az ilyen megközelítés kétségeket támaszthat azon elv fényében, amely szerint a szankciónak közvetlen kapcsolatban kell állnia a jogsértéssel és annak elkövetőjével, amennyiben e megközelítés bizonyos feltételek mellett olyan helyzetet eredményezhet, amelyben a jogsértés súlya vagy az enyhítő körülmények alapján történő bármilyen különbségtétel már nem éreztetheti hatását a bírság összegén (2011. június 16‑iPutters International kontra Bizottság ítélet, T‑211/08, EU:T:2011:289, 75. pont). A jelen ügy különleges körülményeit figyelembe véve a Bizottság helyénvalónak ítélte, hogy gyakorolja a mérlegelési jogkörét, és alkalmazza az iránymutatás 37. pontját, amely lehetővé teszi számára, hogy eltérjen az iránymutatásban foglalt módszertől (a megtámadott határozat (89) és (90) preambulumbekezdése).

               18

               A megtámadott határozat (91) és (92) preambulumbekezdésének szövege a következő:

                        „(91)

                        A jelen ügyben az alapösszeget ki kell igazítani oly módon, amely figyelembe veszi a kartellel érintett termékek eladásainak a teljes forgalomhoz viszonyított értékét, valamint a felek között a jogsértésben való egyedi részvételük alapján fennálló különbségeket. Összességében véve a bírságokat olyan szinten kell megállapítani, amely arányos a jogsértéssel, és kellő elrettentő hatást gyakorol.

                        (92)

                        Következésképpen csökkentést kell alkalmazni az összes fél vonatkozásában kiszámított bírságokra. A jelen ügy különleges körülményei között – figyelembe véve, hogy valamennyi fél eltérő, de jelentős mértékű tevékenységet fejtett ki a szabványos, katalógusból kiválasztható borítékok és az egyedi igények szerint nyomott borítékok eladásában – a Bizottság a GPV által elkövetett jogsértésért kiszabandó bírság esetében [bizalmas]%‑os, a Tompla esetében [bizalmas]%‑os, a Bong és a Mayer‑Kuvert esetében [bizalmas]%‑os, a Hamelin esetében pedig [bizalmas]%‑os csökkentést javasol.”

               19

               Az alapösszegek e kiigazításának eredménye az alábbiak szerint foglalható össze (lásd a megtámadott határozat (93) preambulumbekezdésében foglalt táblázatot is):

               20

               Másfelől a Bizottság a felperesekkel szemben a bírságösszeg további csökkentéseit alkalmazta, az engedékenységi közlemény címén 50%, a vitarendezésről szóló közlemény 32. pontja alapján pedig 10% mértékben (lásd a megtámadott határozat (99), (102) és (103) preambulumbekezdését), amely csökkentések jogszerűségét a jelen jogvita keretében nem vitatják. A megfelelő releváns szabályok értelmében a Bizottság a Hamelin bírságának összegét 25%‑kal (engedékenység) és 10%‑kal (vitarendezés), a Mayer‑Kuvert bírságának összegét pedig 10%‑kal (engedékenység) és 10%‑kal (vitarendezés) csökkentette (a megtámadott határozat (100)–(103) preambulumbekezdése).

               21

               Végül a megtámadott határozat „Fizetési képesség” cím alatti (104)–(108) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a [bizalmas] és a [bizalmas] által az iránymutatás 35. pontja alapján előterjesztett, indokolással ellátott kérelmek alapján a Bizottság az előbbi bírságát [bizalmas] euróra, az utóbbi bírságát pedig [bizalmas] euróra szállította le. A felperesek sem hasonló kérelmet nem nyújtottak be a Bizottsághoz, sem pedig az említett pont címén nyújtott csökkentésben nem részesültek.

         Az eljárás és a felek kérelmei

               22

               A Törvényszék Hivatalához 2015. február 20‑án benyújtott keresetlevéllel a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.

               23

               A negyedik tanács javaslatára a Törvényszék az eljárási szabályzatának 28. cikkét alkalmazva úgy határozott, hogy az ügyet kibővített ítélkező testület elé utalja.

               24

               Az előadó bíró javaslata alapján a Törvényszék (kibővített negyedik tanács) akként határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, és az eljárási szabályzat 89. cikkében meghatározott pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket intézett a felekhez a tárgyalásra készített jelentésben foglalt bizonyos számadatoknak a nyilvánossággal szembeni bizalmas kezelését illetően. A felek e kérdésekre a kitűzött határidőn belül válaszoltak

               25

               A Törvényszék a 2016. július 4‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék által szóban feltett kérdésekre adott válaszaikat.

               26

               A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

                        —

                        semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikke (1) bekezdésének e) pontját;

                        —

                        másodlagosan, első lépésben a velük szemben kiszabott bírság összegét az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott 10%‑os felső határnál legalább 55%‑kal alacsonyabb szinten határozza meg, vagy ennek hiányában olyan százalékos szinten, amelyet a Törvényszék megfelelőnek ítél ahhoz, hogy helyreállítsa e bírság egyensúlyát a Bonggal és a Hamelinnel szemben kiszabott bírságok összegeihez képest, második lépésben pedig ezt az összeget ezenkívül legalább 33%‑kal, vagy ennek hiányában olyan százalékos szintre csökkentse, amelyet a Törvényszék megfelelőnek ítél ahhoz, hogy figyelembe vegye a CNC által a 2013. március 25‑i határozatában kiszabott bírságot;

                        —

                        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

               27

               A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        a harmadik jogalapot nyilvánítsa elfogadhatatlannak;

                        —

                        mindenesetre a keresetet teljes egészében megalapozatlanként utasítsa el;

                        —

                        mindenesetre a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

         A kereset tárgya és a jogalapok összefoglalása

               28

               A felperesek előadják, hogy nem kívánják vitatni sem a megtámadott határozat 1. cikke szerinti jogsértésben való részvételüket, sem az említett jogsértés tényállási elemeit, sem pedig azok jogi minősítését. A felperesek arra szorítkoznak, hogy a megtámadott határozat 2. cikke (1) bekezdése e) pontjának annyiban történő megsemmisítését kérjék, amennyiben az velük szemben bírságot szab ki, amelynek az engedékenységi közlemény és a vitarendezésről szóló közlemény címén végrehajtott csökkentések előtt meghatározott összegét vitatják.

               29

               Első jogalapjukban a felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság a bírságok alapösszegének az iránymutatás 37. pontja alapján történő kiigazítását és az egyes vállalkozások tekintetében alkalmazott csökkentés konkrét százalékát illetően megsértette az indokolási kötelezettségét, valamint hogy a válaszban hatáskörrel való visszaélést követett el.

               30

               Második jogalapjukban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság a bírságok alapösszegének az iránymutatás 37. pontja alapján történő kivételes kiigazítása keretében velük szemben megsértette az egyenlő bánásmód elvét.

               31

               Harmadik jogalapjukban a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározása keretében megsértette az arányosság elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amikor nem vette figyelembe a CNC által velük szemben kiszabott bírságot.

         Az első, a bírságok alapösszegének az iránymutatás 37. pontja alapján történő kiigazítását és az egyes vállalkozások tekintetében alkalmazott csökkentés konkrét százalékát illetően az indokolási kötelezettség megsértésére, valamint hatáskörrel való visszaélésre alapított jogalapról

      A felek érvei

               32

               A felperesek szerint a megtámadott határozat (88)–(92) preambulumbekezdése nem jelöli meg a jogilag megkövetelt módon azokat a konkrét indokokat, amelyek alapján a Bizottság úgy határozott, hogy az iránymutatás 37. pontja alapján kivételesen kiigazítja az érintett vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok alapösszegeit, ezzel összefüggésben pedig különböző, vagyis 85%, 88%, 90%, illetőleg 98% mértékű csökkentéseket alkalmaz velük szemben. Különösen nem érthető, hogy a Bizottság mely indokok alapján biztosított a Hamelinnek [bizalmas]%‑os csökkentést. Az indokolásnak ez az elégtelensége annál is súlyosabb, és megfordítva, az indokolási kötelezettség annál is erőteljesebb, mivel a jelen ügyben a Bizottság eltért a bírságok meghatározását illetően az iránymutatásban kifejtett általános módszertől. A felperesek a válaszban lényegében kiemelik, hogy a Bizottság első alkalommal az ellenkérelemben fejtette ki a bírságok alapösszegei e kiigazításának valódi indokait. E késedelmes magyarázat azonban nem orvosolhatja a megtámadott határozat indokolásának elégtelenségét, hanem azt bizonyítja, hogy e kiigazítással a Bizottság hatáskörrel való visszaélést is elkövetett. Így az ellenkérelem 28., 64. és 65. pontjában a Bizottság előadta, hogy még ha a Hamelin nem is minősült „egytermékes vállalkozásnak, a rá vonatkozó alapösszeget is ki kellett igazítani az iránymutatás 37. pontja alapján, méltányossági okból ugyanolyan módszer szerint, annak érdekében, hogy az tükrözze a jogsértésben való részvételét, továbbá hogy a jelzett kiigazításokat követően a különböző vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságokat illetően helyreálljon az egyensúly”. Márpedig a felperesek szerint a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdéséből nem tűnik ki az az okfejtés, amely szerint a Hamelinnel szemben kiszabott bírság összegét a Bizottság valójában méltányossági okból, nem pedig a Hamelin „egytermékes” jellegénél fogva csökkentette.

               33

               A Bizottság vitatja a felperesek érveit, és a jelen jogalap elutasítását kéri.

               34

               A megtámadott határozatban a bírságok összegének kiszámítását, különösen pedig az alapösszegek meghatározását illetően a Bizottság kiemeli, hogy a jelen ügyet az érintett vállalkozások „egytermékes” jellegéből eredő kivételes körülmények jellemzik, kivéve a Hamelin esetét, mint azt a Bizottság a megtámadott határozat (88)–(95) preambulumbekezdésében vizsgálta. A Bizottság szerint, mivel az alapösszeg meghaladta a teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határt, fennállt „az a kockázat, hogy a bírságot kizárólag az említett teljes forgalom alapján szabják ki, és az nem tükrözi a jogsértés súlyát és időtartamát, sem pedig az ügy egyedi sajátosságait”. Más szavakkal, összhangban az említett határozat (89) preambulumbekezdésében kifejtettekkel, a teljes forgalom mértéke folytán a súlyossági együttható és a szorzótényező alkalmazása nem járt volna „semmilyen gyakorlati haszonnal a bírság kiszámítása szempontjából”. A Bizottság figyelembe vette, hogy a jelen ügyben e körülmények figyelembevétele nem eredményezhette a bírság végleges összegének csökkentését. Így annak, ha a Bizottság a Mayer‑Kuverttel szemben a jogsértésben való csekély részvételén alapuló enyhítő körülményt alkalmaz (lásd a megtámadott határozat (87) preambulumbekezdését), nem lett volna semmilyen hatása a bírság végleges összegére, mivel a csökkentést a 10%‑os felső határ alkalmazását megelőzően alkalmazta volna. A viszonválaszban a Bizottság előadja, hogy az alapösszegek kiigazítása előtt a túllépés mértéke a Bong esetében 38,98%, a GPV esetében 441,83%, a Hamelin esetében 30,04%, a Mayer‑Kuvert esetében 36,71%, a felperesek esetében pedig 97,13% lett volna.

               35

               A Bizottság tehát minden egyes vállalkozás esetében alkalmazta az ahhoz szükséges csökkentést, hogy a bírság alapösszege alatta maradjon a 2013. évi teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határnak. Ennek érdekében az alapösszeget az említett vállalkozások „egytermékes” hányadával arányosan csökkentette. A Hamelint illetően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy „még ha nem is egytermékes vállalkozás[ról volt szó], a rá vonatkozó alapösszeget is ki kellett igazítani az iránymutatás 37. pontja alapján, méltányossági okból ugyanolyan módszer szerint, annak érdekében, hogy az tükrözze a jogsértésben való részvételét, továbbá hogy a jelzett kiigazításokat követően a különböző vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságokat illetően helyreálljon az egyensúly”. A Bizottság a csökkentést nem lineárisan alkalmazta, hanem – a 10%‑os felső határt mindig tiszteletben tartva – biztosította, hogy az abból eredő bírság a jogsértés súlyára és időtartamára tekintettel kellően elrettentő hatású legyen. A megtámadott határozat (91) preambulumbekezdésében ismertetett módszer szerint tehát az alapösszegek tekintetében a következő csökkentéseket alkalmazta: [bizalmas]%‑ot a Bong esetében, [bizalmas]%‑ot a GPV esetében, [bizalmas]%‑ot („méltányosság”) a Hamelin esetében, [bizalmas]%‑ot a Mayer‑Kuvert esetében és [bizalmas]%‑ot a felperesek esetében.

               36

               A Bizottság szerint a Törvényszéknek arra kell szorítkoznia, hogy az indokolási kötelezettség tiszteletben tartását csak a felperesek tekintetében vizsgálja meg, nem pedig azon egyéb érintett vállalkozások tekintetében is, amelyek a Törvényszék előtt nem indítottak keresetet, és amelyek vonatkozásában a megtámadott határozat indokolása jogerőre emelkedett. Így a felperesek a jelen ügyben nem hivatkozhatnak az említett határozat egyéb címzett vállalkozásaival szemben kiszabott bírságok összegének csökkentésével kapcsolatos indokolás állítólagos elégtelenségére. Mindazonáltal ez az indokolás elegendő, amennyiben lehetővé tette a felperesek számára a rájuk vonatkozó bírság összege kiigazításának alapjául szolgáló és a felperesek mint az említett csökkentés kérelmezői által már korábban is ismert indokok megismerését, továbbá lehetővé teszi a Törvényszék számára a bírósági felülvizsgálatának gyakorlását.

               37

               Mivel a megtámadott határozatot a Bizottság olyan vitarendezési eljárás keretében fogadta el, amelynek során a feleket kétoldalú egyeztetések keretében tájékoztatták valamennyi releváns körülményről, köztük az állított tényekről, azok minősítéséről, a kifogásolt jogsértés súlyáról és időtartamáról, a felelősség megosztásáról és a bírságok várható összegeinek becsült összeghatárairól, e határozat indokolása sokkal tömörebb lehetett, mint az 1/2003 rendelet 7. és 23. cikke alapján elfogadott egyéb határozatok indokolása. Így a jelen ügyben a Bizottság és a felperesek között lefolytatott kétoldalú egyeztetések lehetővé tették a felperesek számára, hogy megismerjék mindezen körülményeket és a bírságok összegének kiszámítására előirányzott módszert, annak érdekében, hogy önként eldöntsék, hogy előterjesztenek‑e, vagy sem, vitarendezési javaslatot. E körülmények között a megtámadott határozat indokolása bőven elegendő volt.

               38

               A megtámadott határozat szövege ugyanis már részletesen kifejti azokat a tényezőket, amelyeket a Bizottság a jogsértés súlyának és időtartamának meghatározása, valamint a bírság alapösszegének kiszámítása érdekében figyelembe vett. Így az említett határozat (72)–(84) preambulumbekezdése kifejti az ezen alapösszeg kiszámításához használt módszert, amelyet a felperesek nem vonnak kétségbe. E szöveg további pontosításokat is tartalmaz, így az érintett vállalkozások által teljesített, a bírságok alapösszegének kiszámításához figyelembe vett eladások mértékéről (lásd a (75) preambulumbekezdésben az 1. sz. táblázatot), az időtartam címén alkalmazott különböző szorzótényezőkről (lásd a (81) preambulumbekezdésben a 2. sz. táblázatot), valamint a bírságok különböző alapösszegeiről, a kiigazításuk előtt és után (lásd a (84) és (93) preambulumbekezdésben szereplő 3. és 4. sz. táblázatot). A Bizottság tehát úgy véli, hogy a jogsértés súlyának és időtartamának felmérését lehetővé tevő elemeket illetően eleget tett az indokolás követelményeinek.

               39

               Ezenkívül a 2014. október 24‑i találkozó során a Bizottság részletes ismertetéssel szolgált a felpereseknek a velük szemben kilátásba helyezett bírság összegének számítási módszeréről, ideértve az alapösszeg kiszámításához használt eladási értéket, a jogsértésben való részvételük időtartamáról, az elrettentés céljából hozzáadott további összegről (szorzótényező), a súlyosító vagy enyhítő körülmények hiányáról, az engedékenységi közlemény és a vitarendezésről szóló közlemény címén alkalmazott csökkentésekről, valamint az iránymutatás 37. pontja alapján alkalmazott csökkentésről. A felperesek e magyarázatokat tökéletesen megértették, a vitarendezési javaslatukban pedig kifejezetten elfogadták a javasolt összeghatárokon belül velük szemben kiszabható bírság legmagasabb összegét.

               40

               Az alapösszegnek az iránymutatás 37. pontja alapján elvégzett csökkentését illetően a Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott határozat a (88)–(92) preambulumbekezdésében a jogilag megkövetelt módon kifejti azokat az okokat, amelyek alapján a Bizottság szükségesnek ítélte az alapösszegek kiigazítását. A felperesekkel szembeni kiigazításhoz vezető sajátosságokat már megvizsgálták a 2014. október 24‑i találkozó során, vagyis a felperesek vitarendezési javaslatának előterjesztését, a kifogásközlés megküldését és a megtámadott határozat elfogadását megelőzően. E találkozó során a Bizottság kifejtette, hogy a kiszámított alapösszegek valamennyi vállalkozás esetében meghaladták a 10%‑os felső határt, ez pedig olyan tényezők együtthatása folytán történt, mint például a jogsértéssel érintett eladási mennyiség százalékos aránya által képviselt érték, a kartell hosszú időtartama és a vállalkozások „egytermékes” hányada (amelyet a borítékok összeladásainak mennyisége és az érintett vállalkozás eladásainak összmennyisége közötti arányként számítottak ki). Végül, jóllehet igaz, hogy a 2014. október 24‑i találkozó során bizonyos zavar keletkezett azzal kapcsolatban, hogy milyen hatással van a bírság végleges összegére az „egytermékes” hányadon alapuló csökkentés, e zavart eloszlatták ugyanezen találkozó során, amelyet követően a felperesek előterjesztették az említett vitarendezési javaslatot.

               41

               A Bizottság hozzáteszi, hogy a 2014. február 24‑i nem hivatalos dokumentumban (lásd a fenti 9. pontot) maguk a felperesek kérték, hogy a Bizottság az iránymutatás 37. pontja alapján csökkentse a bírság összegét. A felperesek kifejtették, hogy a csoportjuk „egytermékes” jellegénél fogva a jogsértés időtartamának korlátozása nem hatott volna ki a velük szemben kiszabandó bírság összegére. Tekintettel ugyanis arra, hogy a borítékok eladása az összeladásaik mennyiségén belül több mint 90%‑ot képviselt, a 10%‑nál nagyobb mértékű kiegészítő összeg alkalmazása már olyan összegű bírságot eredményezne, amely meghaladja az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt, a teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határt. Figyelembe véve a fent említett körülményeket, különösen pedig a megtámadott határozat (91) preambulumbekezdésében kifejtett hasonló indokolást, a Bizottság arra a következtetésre jut, hogy a jelen ügyben nem volt szükség részletesebb indokolásra.

               42

               Az egyes érintett vállalkozásoknak biztosított csökkentések pontos mértékét illetően a Bizottság emlékeztet a megtámadott határozat (91) és (92) preambulumbekezdésére, amelyek kifejtették az e mérték meghatározása érdekében a Bizottság által figyelembe vett tényezőket, kiegészítve az említett határozat (87) preambulumbekezdésével, amely kifejti, hogy a Mayer‑Kuvert eltérő szerepet játszott, és csekélyebb mértékben vett részt a jogsértésben. A megtámadott határozat (84) és (93) preambulumbekezdésében szereplő 3. és 4. sz. táblázat így tartalmazza az egyes vállalkozásokra irányadó, a kiigazításuk előtti és utáni alapösszegeket, az egyes bírságok tekintetében alkalmazott kiigazítás pontos összege pedig egyszerű matematikai számítás útján levezethető. A felperesek tekintetében az „egytermékes” jellegük folytán végrehajtott kiigazítás – amelynek alkalmazását ők maguk kérték – mértéke [bizalmas]% volt. Ezenkívül az ítélkezési gyakorlat nem ítélte szükségesnek, hogy a Bizottság matematikai számítással szolgáljon, vagy megjelölje mindazon tényezőket, amelyek a bírság pontos összegének meghatározásához vezettek. A Hamelinnek „méltányossági okokból” biztosított csökkentést illetően a Bizottság a viszonválaszban kiemeli, hogy e csökkentést annak szükségessége indokolta, hogy figyelembe vegye az ügy különleges körülményeit, mint azt a megtámadott határozat (90) preambulumbekezdése is megjegyzi.

         A Törvényszék álláspontja

               43

               Első jogalapjukban a felperesek lényegében az indokolásnak a megtámadott határozat (88)–(92) preambulumbekezdését érintő elégtelenségére hivatkoznak. A felperesek szerint e preambulumbekezdések nem jelölik meg a jogilag megkövetelt módon azokat az indokokat, amelyek alapján a Bizottság kivételesen, az iránymutatás 37. pontja alapján kiigazította az érintett vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok alapösszegeit, és ezzel összefüggésében velük szemben különböző mértékű csökkentéseket alkalmazott, így többek között a Hamelinnek [bizalmas]%‑os csökkentést biztosítva. E megközelítés ezenkívül hatáskörrel való visszaélésnek minősül. Különösen, a Bizottság az eljárás során adta elő első alkalommal, hogy a Hamelin nem minősül „egytermékes” vállalkozásnak, továbbá hogy a rá vonatkozó alapösszegnek az iránymutatás 37. pontja alapján történő kiigazítása többek között méltányossági okokból indokolt, ami a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdéséből nem tűnik ki.

               44

               Mint azt az állandó ítélkezési gyakorlat elismerte, az EUMSZ 296. cikk második bekezdésében előírt indokolási kötelezettség olyan lényeges eljárási szabálynak minősül, amelyet külön kell választani az indokolás megalapozottságának kérdésétől, amely a vitatott jogi aktus érdemi jogszerűségére vonatkozik. E megközelítésben a megkövetelt indokolást a kérdéses jogi aktus természetéhez kell igazítani, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust meghozó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Különösen, ami az egyedi határozatok indokolását illeti, az ilyen határozatok indokolására vonatkozó kötelezettség célja – a bírósági felülvizsgálat lehetővé tételén kívül – az érintett részére elegendő tájékoztatás biztosítása annak eldöntéséhez, hogy a határozat adott esetben valamely, az érvényességének vitatását lehetővé tevő hibában szenved‑e (lásd: 2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 146–148. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2013. július 11‑iZiegler kontra Bizottság ítélet, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 114. és 115. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2013. december 5‑iSolvay kontra Bizottság ítélet, C‑455/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:796, 89. és 90. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               45

               Ezenkívül az indokolás követelményét az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus tartalmára, az előadott indokok jellegére, valamint a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett más személyek magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni. Nem követelmény az indokolással szemben, hogy a releváns tény‑ és jogkérdések minden részletére kitérjen, amennyiben nem csupán szövege, hanem egyben kontextusa, valamint a tárgyra vonatkozó jogszabályok összessége alapján döntendő el az a kérdés, hogy az indokolás megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek (2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 150. pont; 2013. július 11‑iZiegler kontra Bizottság ítélet, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 116. pont; 2013. december 5‑iSolvay kontra Bizottság ítélet, C‑455/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:796, 91. pont).

               46

               Az ítélkezési gyakorlat még azt is pontosította, hogy az indokolást tehát főszabály szerint ugyanakkor kell közölni az érdekelttel, mint az őt hátrányosan érintő határozatot. Az indokolás hiányát nem orvosolhatja az, hogy az érdekelt az uniós bíróságok előtti eljárásban megismeri a határozat indokait (2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 149. pont; 2012. július 19‑iAlliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság ítélet, C‑628/10 P és C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 74. pont).

               47

               A Bizottság állításával ellentétben, tekintettel az Európai Unió Alapjogi Chartájának egyrészt az EUMSZ 263. cikkel, másrészt pedig az EUMSZ 261. cikkel és az 1/2003 rendelet 31. cikkével összefüggésben értelmezett 47. cikkéből eredő követelményekre (lásd ebben az értelemben: 2011. december 8‑iChalkor kontra Bizottság ítélet, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, points 52–67. pont), ahogyan azokat a vitarendezésről szóló közlemény 41. pontja felidézi, a fenti elvek megfelelően alkalmazandók a Bizottságot az EUMSZ 296. cikk második bekezdése alapján terhelő azon kötelezettségre is, hogy indokolja meg a bírságokat kiszabó, olyan vitarendezési eljárás végén hozott határozatot, amelynek keretében az érintett vállalkozás a javasolt bírságnak csak a legmagasabb összegét hivatott elfogadni. A Bíróság ugyanis az elsődleges és másodlagos jog fent említett rendelkezéseire tekintettel hangsúlyozta egyfelől a Bizottság azon kötelezettségének kiemelt jelentőségét, hogy indokolja meg a verseny tárgyában bírságokat kiszabó határozatait, különösen pedig magyarázza meg a bírságok összegének meghatározása szempontjából általa figyelembe vett különböző tényezők súlyozását és értékelését, másfelől pedig a bíróság azon kötelezettségét, hogy hivatalból ellenőrizze az ilyen indokolás meglétét (lásd ebben az értelemben: 2011. december 8‑iChalkor kontra Bizottság ítélet, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 61. pont).

               48

               Az indokolás e követelményei még erőteljesebben irányadók akkor, amikor a Bizottság úgy dönt, hogy – mint a jelen ügyben is – az iránymutatás 37. pontjára támaszkodva eltér az ezen iránymutatásban kifejtett általános módszertől, amely iránymutatás révén a bírságok összegének meghatározását illetően korlátozta magát a mérlegelési jogkörének gyakorlásában. E tekintetben emlékeztetni kell arra az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely elismerte, hogy az iránymutatások a követendő gyakorlatot érintő, tájékoztató jellegű olyan magatartási szabályokat tartalmaznak, amelyektől a Bizottság egyes esetekre nézve nem térhet el anélkül, hogy olyan magyarázatot adna, amely összeegyeztethető többek között az egyenlő bánásmód elvével (lásd ebben az értelemben: 2013. május 30‑iQuinn Barlo és társai kontra Bizottság ítélet, C‑70/12 P, nem tették közzé, EU:C:2013:351, 53. pont; 2013. július 11‑iZiegler kontra Bizottság ítélet, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ennek az indokolásnak annál is inkább pontosnak kell lennie, mivel az iránymutatás 37. pontja arra szorítkozik, hogy homályosan utal „az egyes ügyek egyediségére”, ezáltal pedig széles mérlegelési mozgásteret biztosít a Bizottságnak arra, hogy – mint a jelen ügyben is – kivételesen kiigazítsa az érintett vállalkozásokkal szembeni bírságok alapösszegeit. Ilyen esetben ugyanis még inkább alapvető jelentősége van annak, hogy a Bizottság tiszteletben tartsa az uniós jogrend által a közigazgatási eljárásokban előírt biztosítékokat, köztük az indokolási kötelezettséget (lásd ebben az értelemben: 1991. november 21‑iTechnische Universität München ítélet, C‑269/90, EU:C:1991:438, 14. pont).

               49

               A fentiekből következik, hogy a jelen ügyben a Bizottság köteles volt kellően világosan és pontosan megmagyarázni, hogy hogyan szándékozott gyakorolni a mérlegelési jogkörét, ideértve az ennek érdekében általa figyelembe vett különböző ténybeli és jogi elemeket. Különösen, tekintettel a Bizottság azon kötelezettségére, hogy a bírságok összegének meghatározása során tartsa tiszteletben az egyenlő bánásmód elvét, amellyel kapcsolatban a felperesek azt kifogásolják, hogy velük szemben megsértette azt (mint azt a második jogalapban előadják), ez az indokolási kötelezettség felöleli mindazon releváns elemet, amely szükséges annak mérlegeléséhez, hogy az érintett vállalkozások, amelyek bírságainak alapösszegeit kiigazították, hasonló helyzetekben voltak‑e, vagy sem, továbbá hogy említett helyzeteket egyenlően vagy egyenlőtlenül kezelték‑e, valamint hogy az említett helyzetek esetleges egyenlő vagy egyenlőtlen kezelése objektíven igazolható volt‑e (lásd: 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 51. és 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               50

               Annak vizsgálata érdekében, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta‑e a megtámadott határozat megindokolására irányuló kötelezettségét, fel kell idézni azon számítási műveletek különböző lépéseit, amelyeket annak érdekében végzett el, hogy meghatározza és az iránymutatás 37. pontja alapján kiigazítsa az érintett vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok alapösszegeit. A megtámadott határozatban ezzel kapcsolatban kifejtett indokok az alábbiak szerint foglalhatók össze:

               51

               Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt, a megtámadott határozat (88) és (89) preambulumbekezdésében a Bizottság hangsúlyozta lényegében azt, hogy az érintett vállalkozások legtöbbje egyetlen piacon teljesítette az eladásait, vagyis gyakorlatilag az összes bírság elérhette az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt, a teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határt, továbbá hogy az említett felső határ alkalmazása inkább főszabálynak, mint kivételnek minősült, valamint hogy a jogsértés súlya vagy az enyhítő körülmények alapján történő bármilyen különbségtétel már nem éreztethette hatását a bírságok összegén (lásd ebben az értelemben: 2011. június 16‑iPutters International kontra Bizottság ítélet, T‑211/08, EU:T:2011:289, 75. pont). Másrészt, a megtámadott határozat (90)–(92) preambulumbekezdésében a Bizottság azzal indokolta az iránymutatás 37. pontjának alkalmazását és az alapösszegek „valamennyi fél” vonatkozásában történő kiigazítását, hogy „a kartellel érintett termékek eladásainak a teljes forgalomhoz viszonyított érték[ére], valamint a felek között a jogsértésben való egyedi részvételük alapján fennálló különbségek[re]”, továbbá arra hivatkozott, hogy „valamennyi fél eltérő, de jelentős mértékű tevékenységet fejtett ki a […] borítékok eladásában”. A Bizottság így, tekintettel az ügy különleges körülményeire és arra, hogy „valamennyi fél eltérő, de jelentős mértékű tevékenységet fejtett ki a szabványos, katalógusból kiválasztható borítékok és az egyedi igények szerint nyomott borítékok eladásában[,] […] a GPV által elkövetett jogsértésért kiszabandó bírság [összege] esetében [bizalmas]%‑os, a [felperesek] esetében [bizalmas]%‑os, a Bong és a Mayer‑Kuvert esetében [bizalmas]%‑os, a Hamelin esetében pedig [bizalmas]%‑os csökkentést” javasolt.

               52

               Ugyanakkor először is, mint azt a felperesek állítják, meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban, különösen pedig annak (92) preambulumbekezdésében nem fejti ki azokat az okokat, amelyek alapján az érintett vállalkozásokkal szemben ezen eltérő mértékű csökkentéseket alkalmazta. Különösen, a csökkentések említett mértékei közötti eltérések nem magyarázhatók önmagában azzal az indokkal, hogy a Bizottság a bírságok kiszámítására irányuló műveletnek már ebben a köztes szakaszában arra törekedett, hogy az említett vállalkozások mindegyike vonatkozásában olyan százalékos mértékre csökkentse az összes alapösszeget, amely alatta marad az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerinti, a teljes forgalom 10%‑ában meghatározott felső határnak, összhangban a 2011. június 16‑iPutters International kontra Bizottság ítélet (T‑211/08, EU:T:2011:289) 75. pontjának szellemiségével. Mint azt ugyanis a felperesek a második jogalap keretében helyesen állítják, e kiigazított alapösszegek százalékban kifejezve lényegesen eltérő mértékű különbségeket mutatnak az említett 10%‑os felső határhoz képest; így különösen, a Hamelin esetében 4,5%, a Bong esetében 4,7%, míg a felperesek esetében 9,7% az eltérés.

               53

               A Bizottság azt sem megalapozottan állítja, hogy a felpereseket a jogilag megkövetelt módon tájékoztatta volna a közigazgatási eljárás során általa kilátásba helyezett megközelítésről, vagy hogy a felperesek megismerték volna annak hátterét, amely állításnak az iratanyagban nincs semmi alapja. A Törvényszék által a tárgyalás során ezzel kapcsolatban feltett szóbeli kérdésre válaszolva a Bizottság elismerte, hogy a megtámadott határozat indokolása e tekintetben szűkszavú és tömör, és lényegében annak előadására szorítkozott, hogy a vitarendezési eljárás keretében az indokolási kötelezettsége csekélyebb mértékű, mivel a felek ismerték az iratanyagot, ideértve a Bizottság által figyelembe venni tervezett elemeket is, és a vita rendezése céljából szabadon vállaltak kötelezettséget kétoldalú egyeztetésekre. Végeredményben a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdésében hivatkozott különböző csökkentési mértékek alkalmazását illetően a Törvényszék emlékeztette a feleket azon kötelezettségére, hogy adott esetben hivatalból vizsgálja meg, hogy az indokolás az EUMSZ 296. cikk második bekezdése értelmében elégséges‑e, ami a tárgyalási jegyzőkönyvben rögzítésre került.

               54

               Másodszor, a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdése nyilvánvalóan elmulasztja pontosítani azt, amit a Bizottság csak az eljárás során, a lényegi indokolás kiegészítéseként, késedelmesen és oly módon magyarázott meg, hogy az nem orvosolhatja az indokolás esetleges elégtelenségét vagy hiányát (lásd a fenti 46. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), vagyis, hogy a Hamelin a többi érintett vállalkozástól eltérően nem „egytermékes” gazdasági tevékenységet gyakorolt, a rá vonatkozó alapösszeg kiigazítása azonban méltányossági okból, valamint a különböző bírságok egyensúlyának helyreállítása érdekében indokolt volt (lásd a fenti 34. és 35. pontot). Így e kiegészítő magyarázatokat illetően – ellentétben azzal, amilyen benyomást a megtámadott határozat (91) preambulumbekezdése kelthet – a Bizottság által az alapösszegek kiigazítása érdekében figyelembe vett meghatározó mérlegelési elem nem az volt, hogy a felek között „a jogsértésben való egyedi részvételük alapján különbségek” álltak fenn, amely egyedi részvétel a Hamelin esetében csak kicsit volt csekélyebb, amennyiben a jogsértésben való részvételének időtartama 4,416 év volt, szemben a többi vállalkozás esetében megállapított 4,5 évvel. Ezenkívül e preambulumbekezdés – ellentétben azzal, amit abból a felperesek látszólag megértettek – nem értelmezhető akként sem, hogy csak a Mayer‑Kuvertnek a jogsértésben való csekély részvételére vonatkozik, mivel az alapján már 10%‑os csökkentésre került sor az iránymutatás 29. pontja szerinti enyhítő körülmény címén (a megtámadott határozat (85) és (87) preambulumbekezdése), vagyis még az alapösszegek vitatott, a megtámadott határozat (88) és azt követő preambulumbekezdéseiben kifejtett kiigazításai előtt.

               55

               A fentiekből következik, hogy a megtámadott határozat ezen indokolása alapján sem a felpereseknek nem volt lehetőségük arra, hogy az egyenlő bánásmód elvére tekintettel érdemben vitassák a Bizottság által alkalmazott megközelítés megalapozottságát, sem pedig a Törvényszéknek arra, hogy az említett elv tiszteletben tartását illetően teljes körű jogszerűségi felülvizsgálatot gyakoroljon (lásd a második jogalapot). Pontosabban, a megtámadott határozat (91) és (92) preambulumbekezdése alapján nem érthető és nem mérlegelhető, hogy a Hamelin és a többi érintett vállalkozás hasonló vagy különböző helyzetekben volt‑e, továbbá hogy a Bizottság egyenlő vagy eltérő bánásmódban részesítette‑e őket. Ezen az alapon még kevésbé lehet ellenőrizni, hogy objektíve igazolható volt‑e az érintett vállalkozások eltérő helyzeteinek az iránymutatás 37. pontja címén történő esetleges egyenlő kezelése, amelyet alapvetően a kereskedelmi tevékenységük „egytermékes jellege”, részben pedig méltányossági megfontolások indokoltak, illetve a hasonló helyzetek esetleges eltérő kezelése, különösen az eltérő mértékű csökkentések alkalmazása. Épp ellenkezőleg, a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdésében kifejtett tömör indokolás azt a téves benyomást kelthette, hogy az alapösszegek érintett vállalkozások javára történő horizontális kiigazításának az volt a fő oka, hogy e vállalkozások legalábbis hasonló, a kereskedelmi tevékenységük „egytermékes” jellegével összefüggő helyzetekben voltak. A Hamelin esetében ugyanakkor nem ez volt a helyzet, mint azt a Bizottság az eljárás során elismerte.

               56

               Tekintettel arra, hogy a kifogásközlés 84. pontja még homályosabb információkat tartalmazott az alapösszegek kiigazításának tervezett módszerét és az annak alapjául szolgáló igazolásokat illetően, a Bizottság azt sem megalapozottan állítja, hogy a felperesek e tekintetben elegendő információt kaptak volna a közigazgatási eljárás során, vagy a releváns hátteret illetően elegendő ismerettel rendelkeztek volna. Mindenesetre az iratanyag egyetlen más adata sem bizonyíthatja, hogy ez mégis így lett volna, a Bizottság pedig nem tudja alátámasztani azt, hogy ezeket az adatokat különösen a 2014. október 24‑i találkozó során közölte volna a felperesekkel.

               57

               Az eddigi megfontolások összességére tekintettel tehát meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatnak elégtelen az indokolása, az első jogalapnak pedig helyt kell adni annyiban, amennyiben az az EUMSZ 296. cikk második bekezdése szerinti indokolási kötelezettség megsértésén alapul.

               58

               Következésképpen a megtámadott határozat 2. cikke (1) bekezdésének e) pontját meg kell semmisíteni, anélkül hogy határozni kellene a hatáskörrel való visszaélésre alapított kifogásról, továbbá a második és a harmadik jogalapról, valamint az utóbbi elfogadhatóságáról. Ezenkívül nem szükséges határozni a másodlagosan előterjesztett második kereseti kérelemről.

         A költségekről

               59

               Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, a felperesek kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített negyedik tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Törvényszék az [EUMSZ 101. cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39780. sz. ügy – Borítékok) 2014. december 10‑én hozott C(2014) 9295 final bizottsági határozat 2. cikke (1) bekezdésének e) pontját megsemmisíti.

                           2)

                           A Törvényszék az Európai Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.

                           Prek

                           Labucka

                           Schwarcz

                           Tomljenović

                           Kreuschitz

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2016. december 13‑i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: spanyol.
      (
            1
         )	A jelen szöveg 48. és 49. pontjában a második kiküldés után helyesbítés történt.
      (
            2
         )	Törölt bizalmas adatok.


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2003. szeptember 18-i ítélete. # Internationaler Hilfsfonds eV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # T-321/01. sz. ügy


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2006. július 6-i ítélete.#Axel Kittel kontra belga állam (C-439/04) és belga állam kontra Recolta Recycling SPRL (C-440/04).#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour de cassation - Belgium.#Hatodik HÉA-irányelv - Az előzetesen felszámított HÉA levonása - »Körhinta« jellegű adókijátszás - A belső jog szerint semmis adásvételi szerződés.#C-439/04. és C-440/04. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑439/04. és C‑440/04. sz. egyesített ügyek
      Axel Kittel
      kontra
      État belge
      és
      État belge
      kontra
      Recolta Recycling SPRL
      (a Cour de cassation [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA‑irányelv – Az előzetesen felszámított HÉA levonása – »Körhinta« jellegű adókijátszás – A belső jog szerint semmis adásvételi szerződés”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adó – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Az előzetesen megfizetett
            adó levonása
      (77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk)
      Ha a termékértékesítés olyan adóalany részére történik, aki nem tudta, és nem is tudhatta, hogy a szóban forgó ügylet az eladó
         által elkövetett adókijátszás részét képezi, a 95/7 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak
         összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló 77/388 hatodik irányelv 17. cikkét
         akként kell értelmezni, hogy e cikkel ellentétes a nemzeti jog azon szabálya, amely szerint az adásvételi szerződésnek a valamely
         belső polgári jogi – az eladó által elérni kívánt cél jogellenessége miatt közérdekbe ütköző szerződéshez a semmisség jogkövetkezményét
         fűző – rendelkezés folytán fennálló érvénytelensége következtében ezen adóalany elveszti az általa megfizetett hozzáadottérték‑adó
         levonásához való jogát. E tekintetben irreleváns, hogy a semmisséget a hozzáadottérték‑adó vagy más adó kijátszása okozza‑e.

      Ezzel szemben ha objektív körülmények alapján megállapításra kerül, hogy a termékértékesítés olyan adóalany részére történik,
         aki tudta, vagy akinek tudnia kellett volna, hogy a beszerzésével a hozzáadottérték‑adó kijátszását megvalósító ügyletben
         vesz részt, a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik az adólevonás kedvezményének ezen adóalanytól történő megtagadása.

      (vö. 52., 59–61. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2006. július 6.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – Az előzetesen felszámított HÉA levonása – »Körhinta« jellegű adókijátszás – A belső jog szerint semmis adásvételi szerződés”
      A C‑439/04. és C‑440/04. sz. egyesített ügyekben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Cour de cassation (Belgium)
         a Bírósághoz 2004. október 19‑én érkezett 2004. október 7‑i határozataival terjesztett elő az előtte

      Axel Kittel (C‑439/04)

      és
      az État belge
      között,
      valamint
      az État belge (C‑440/04)

      és
      a Recolta Recycling SPRL
      között folyamatban lévő eljárásokban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (előadó), U. Lõhmus és A. Ó Caoimh bírák,
      főtanácsnok: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2006. február 9‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        Axel Kittel képviseletében J. Bublot ügyvéd (C‑439/04),
      –        a Recolta Recycling SPRL képviseletében T. Afschrift és A. Rayet ügyvédek (C‑440/04),
      –        az État belge képviseletében E. Dominkovits, később: L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: B. van de Walle
         de Ghelcke ügyvéd,

      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. De Bellis avvocato dello stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében J.‑P. Keppenne és M. Afonso, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. március 14‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel (HL L 102., 18. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 274. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o., a továbbiakban: a hatodik irányelv) értelmezésére
         vonatkoznak.

      2        A kérelmeket A. Kittel és az État Belge, illetve az État Belge és a Recolta Recycling SPRL (a továbbiakban: Recolta) között
         folyamatban lévő azon eljárásokban terjesztették elő, amelyekben a belga adóhatóság megtagadta a „körhinta” jellegű adókijátszásban
         érintett ügyletekkel kapcsolatos előzetesen felszámított hozzáadottérték-adó (a továbbiakban: HÉA) levonásához való jog gyakorlását.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A hatodik irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adókra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1967. április
         11‑i 67/227/EGK első tanácsi irányelv (HL 71., 1301. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 3. o., a továbbiakban:
         az első irányelv) 2. cikke ekként rendelkezik:

      „A közös hozzáadottértékadó-rendszer alapelve magában foglalja egy általános fogyasztási adónak az árukra és szolgáltatásokra
         történő alkalmazását, amely adó az áruk és a szolgáltatások árával pontosan arányban van, függetlenül azon ügyletek számától,
         amelyek a termelési és a forgalmazási folyamat során az adó felszámítási szakaszát megelőzően játszódnak le.

      A hozzáadottérték-adót minden ügylet esetében az áruk vagy szolgáltatások ára alapján, az adott árukra vagy szolgáltatásokra
         érvényes adómérték szerint kell kiszámítani, és a különböző költségelemek által közvetlenül viselt hozzáadottértékadó-összeg
         levonását követően kell felszámítani.

      A közös hozzáadottértékadó-rendszert a kiskereskedelmi szakasszal bezárólag kell alkalmazni.”
      4        A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja szerint:

      „A hozzáadottérték-adó alá tartozik:
      1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás”.
      5        A hatodik irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:

      „(1)      »Adóalany« az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet
         nélkül annak céljára és eredményére.

      (2)      Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét
         magában foglalja, beleértve a kitermelőipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint az egyéb szakmai tevékenységeket is.
         Gazdasági tevékenységnek minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós
         hasznosítását foglalja magában.”

      6        A hatodik irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerint „»[t]ermékértékesítés«: a materiális javak feletti tulajdonjog átengedése”.

      7        A hatodik irányelv 17. cikkének (1) bekezdése és (2) bekezdésének a) pontja ekként rendelkezik:

      „(1)      Az adó levonására vonatkozó jog azon időpontban keletkezik, amikor a levonható adó felszámíthatóvá válik.
      (2)      Amennyiben a termékeket [helyesen eszközöket] és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult
         az általa fizetendő adóból levonni a következő összegeket:

      a)      az olyan termékek [helyesen: eszközök] és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett hozzáadottérték-adó, amelyet
         részére egy másik adóalany szállított [helyesen: értékesített] vagy fog szállítani [helyesen: értékesíteni], illetve teljesített
         vagy teljesíteni fog”.

       A nemzeti szabályozás
      8        A belga polgári törvénykönyv 1131. cikke akként rendelkezik, hogy „a szerződéses cél nélküli, a megtévesztő vagy jogellenes
         célt szolgáló kötelezettségek semmilyen joghatást nem váltanak ki”.

      9        E törvénykönyv 1133. cikke szerint „a szerződéses cél akkor jogellenes, ha azt törvény tiltja, vagy a jó erkölcsbe, illetve
         közrendbe ütközik”.

       Az alapeljárás
       A C‑439/04. sz. ügy
      10      A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy az Ang Computime Belgium (a továbbiakban: Computime) részvénytársaság informatikai
         alkatrészeket vásárolt és értékesített, és az adóhatóság által készített jegyzőkönyv szerint e hatóság úgy ítélte meg, hogy
         a társaság tudatosan vett részt olyan „körhinta” jellegű adókijátszási ügyletekben, amelyek a szállítók által egy és ugyanazon
         áruval kapcsolatban kiszámlázott HÉA összegének egy vagy több alkalommal történő visszaigénylésére irányultak, és a Computime
         részére teljesített értékesítések fiktívek voltak. Ennek alapján az adóhatóság nem ismerte el a Computime‑nak az ezen értékesítések
         után megfizetett HÉA levonásához való jogát.

      11      Az ügy irataiból kitűnik, hogy a verviers‑i adóhatóság 1997. október 13‑án fizetési felszólítást bocsátott ki a Computime
         részére. Az adó címén követelt összeg hozzávetőleg 240 millió BEF, a bírság címén követelt összeg pedig 480 millió BEF (összesen
         körülbelül 18 millió euró).

      12      A Computime a Tribunal de première instance de Verviers‑hez benyújtott keresetében kifogásolta a fizetési felszólítást. E
         bíróság 1999. július 28‑i ítéletében megalapozatlannak nyilvánította a keresetet. A Cour d’appel de Liège 2002. május 29‑i
         ítéletével helybenhagyta a fenti bíróság ítéletét.

      13      A. Kittel a Computime vagyonfelügyelőjeként eljárva így fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a Cour de Cassation előtt.

       A C‑440/04. sz. ügy
      14      A kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint a Recolta 16 darab luxusgépkocsit vett egy bizonyos Ailliaud úrtól, aki
         azokat az Auto‑Mail társaságtól vásárolta. Ailliaud úr vásárlásait nem terhelte az államháztartást megillető HÉA, és Ailliaud
         úr nem utalta át a Recolta által megfizetett HÉA‑t az État belge részére. A Recolta exportengedély alapján HÉA‑mentesen továbbértékesítette
         a gépkocsikat ugyanazon társaság, az Auto‑Mail részére.

      15      Az ügy irataiból kitűnik, hogy a különleges adófelügyelet vizsgálata szerint Ailliaud úr és az Auto‑Mail olyan körhinta jellegű
         adókijátszási konstrukciót hozott létre, amelynek részét képezték a Recoltával kötött ügyletek.

      16      A verviers‑i adóhatóság 1989. október 26‑án fizetési felszólítást bocsátott ki a Recolta részére, adó címén több mint 4,8 millió BEF‑re,
         bírság címén pedig kevéssel több mint 9,7 millió BEF‑re (összesen körülbelül 360 000 euróra) vonatkozóan.

      17      A Tribunal de première instance de Verviers‑hez benyújtott keresetében a Recolta kifogásolta a fizetési felszólítást. Miután
         e bíróság megállapította, hogy semmi sem enged arra következtetni, hogy a Recolta és vezető tisztségviselői tudomással bírtak
         arról, vagy tudatában voltak annak, hogy kiterjedt adókijátszási konstrukció részesei voltak, az adóhatóság által kibocsátott
         fizetési felszólítást 1996. október 1‑jei ítéletével jogilag megalapozatlannak és ennélfogva semmisnek nyilvánította. Az ügyben
         a Recolta ügyvezetője ellen büntetőeljárás is indult, amelyet a Tribunal correctionnel de Bruxelles 1994. január 7‑i végzésével
         megszüntetett.

      18      Az État belge fellebbezést nyújtott be a fenti ítélet ellen a Cour d’appel de Liège‑hez, arra hivatkozva, hogy a számlák alapjául
         szolgáló szerződések a belső jog szerint semmisek azon az alapon, hogy Ailliaud urat alapvetően a HÉA működési mechanizmusával
         ellentétes ügyletek teljesítése indította a Recoltával való szerződéskötésre. Az État belge nézete szerint, mivel a per tárgyát
         képező ügyletek a polgári törvénykönyv 1131. cikkében említett jogellenes célt szolgálnak, nem teljesülnek az adólevonási
         jog gyakorlásához szükséges feltételek, így különösen a termékértékesítés fennállására vonatkozó feltétel.

      19      Miután a Cour d’appel de Liège helybenhagyta a hozzá felterjesztett ítéletet, az État belge fellebbezést nyújtott be a Cour
         de cassation‑hoz.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      20      A kérdést előterjesztő bíróság először is megjegyzi, hogy a belga HÉA‑kódexnek az alapügyben érintett rendelkezései ültetik
         át a belső jogba a hatodik irányelv 2. cikkét, 4. cikkének (1) bekezdését, 5. cikkének (1) bekezdését és 17. cikkének (2) bekezdését.

      21      Ezt követően e bíróság emlékeztet arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a hatodik irányelv az adósemlegesség
         elvén nyugszik, amely elvvel a HÉA kivetése tekintetében ellentétes a jogszerű és a jogszerűtlen ügyeltek általában való megkülönböztetése,
         kivéve a jelen ügyre nem irányadó olyan eseteket, amikor bizonyos áruk különleges jellemzőinél fogva kizárt a verseny valamely
         törvényes és törvénytelen gazdasági ágazat között.

      22      A kérdést előterjesztő bíróság emellett előadja, hogy a belső jogban jogszerűtlen azon szerződéses cél, amely harmadik személyek,
         a jelen esetben a közérdeken alapuló jogszabályok által védett État belge kárára történő visszaélés elkövetésére irányul,
         és a szerződés semmis. Mivel a közérdekről van szó, elegendő, ha az egyik fél szerződik jogellenes célok elérése érdekében,
         és nem szükséges, hogy e célokat a másik fél ismerje.

      23      A Cour de cassation a C‑439/04. sz. ügyet érintően emlékeztet arra, hogy a Cour d’appel de Liège megállapította, hogy a semmis
         szerződés nem válthat ki joghatásokat, például a HÉA levonását, ha a jogellenes cél maga az adókijátszás; A. Kittel a fellebbezésben
         felhívott jogalapjának alátámasztására előadja, hogy az adóalany által a termékértékesítéshez kapcsolódóan kiszámlázott HÉA
         még abban az esetben is levonható, ha arra a belső jog szerint semmis szerződés alapján kerül sor, és az adólevonási jog még
         akkor is fennáll, ha a jogszerűtlen cél magának a HÉA‑nak a kijátszása.

      24      A C‑440/04. sz. ügyet illetően az État belge a fellebbezésben felhívott jogalapjának alátámasztására kijelenti, hogy az adóalany
         által a termékértékesítéssel kapcsolatban kiszámlázott HÉA nem vonható le akkor, ha az értékesítést – feltéve hogy az ténylegesen
         teljesedésbe ment – a belső jog szerint semmis szerződés alapján teljesítették, még akkor sem, ha a vevő jóhiszemű volt.

      25      Ilyen körülmények mellett a Cour de cassation felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
         kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

       A C‑439/04. sz. ügyben
      „1)      Abban az esetben, ha a termékértékesítés olyan adóalany részére történik, aki az eladó által elkövetett adókijátszás tudta
         nélkül, jóhiszeműen kötött szerződést, a [HÉA] semlegességének elvéből következik‑e az, hogy az adásvételi szerződésnek valamely
         belső polgári jogi – az eladó által elérni kívánt cél jogellenessége miatt közérdekbe ütköző szerződéshez a semmisség jogkövetkezményét
         fűző – szabály folytán fennálló érvénytelensége következtében ezen adóalany elveszti az adó levonásához való jogát?

      2)      Eltérő‑e a válasz akkor, ha a semmisséget maga a [HÉA] kijátszása okozza?
      3)      Eltérő‑e a válasz akkor, ha az adásvételi szerződés semmisségét a belső jog szerint eredményező jogellenes cél a [HÉA‑nak]
         a két szerződéses fél előtt ismert kijátszása?”

       A C‑440/04. sz. ügyben
      „1)      Abban az esetben, ha a termékértékesítés olyan adóalany részére történik, aki az eladó által elkövetett adókijátszás tudta
         nélkül, jóhiszeműen kötött szerződést, a [HÉA] semlegességének elvéből következik‑e az, hogy az adásvételi szerződésnek valamely
         belső polgári jogi – az eladó által elérni kívánt cél jogellenessége miatt közérdekbe ütköző szerződéshez a semmisség jogkövetkezményét
         fűző – szabály folytán fennálló érvénytelensége következtében ezen adóalany elveszti az adó levonásához való jogát?

      2)      Eltérő‑e a válasz akkor, ha a semmisséget maga a [HÉA] kijátszása okozza?”
      26      A Bíróság elnöke 2005. január 28‑i végzésével az írásbeli, illetve a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélet meghozatala
         érdekében elrendelte a C‑439/04. és a C‑440/04. sz. ügyek egyesítését.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      27      A kérdést előterjesztő bíróság kérdéseivel, amelyeket együtt célszerű megvizsgálni, lényegében azt szeretné megtudni, hogy
         ha a termékértékesítés olyan adóalany részére történik, aki nem tudta, illetve nem tudhatta, hogy az adott ügylet az eladó
         által elkövetett adókijátszás részét képezi, a hatodik irányelv 17. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy e cikkel ellentétes
         a nemzeti jog azon szabálya, amely szerint az adásvételi szerződésnek valamely belső polgári jogi – az eladó által elérni
         kívánt cél jogellenessége miatt közérdekbe ütköző szerződéshez a semmisség jogkövetkezményét fűző – rendelkezése folytán fennálló
         érvénytelensége következtében ezen adóalany elveszti az általa megfizetett HÉA levonásához való jogát. E bíróság felveti,
         hogy a kérdésre adandó válasz eltérő‑e akkor, ha a semmisséget a HÉA kijátszása okozza.

      28      A kérdést előterjesztő bíróság azt is szeretné tudni, hogy a fenti kérdésre adandó válasz eltérő‑e, ha az adóalany tudta,
         vagy tudnia kellett volna, hogy beszerzésével a HÉA kijátszását megvalósító ügyletben vesz részt.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      29      A. Kittel úgy véli, hogy különösen az első irányelv 2. cikkéből és a hatodik irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontjából
         eredő adósemlegesség elvével ellentétes az, hogy valamely ügylet belső jog szerinti semmissége önmagában az adóalany adólevonási
         jogának elvesztését okozza.

      30      Emellett a hatodik irányelv 5. cikke nem zárja ki, hogy olyan ügyleteket is termékértékesítésnek lehessen tekinteni, amelyek
         különleges jellemzőiknél fogva egymással versengő értékesítési láncok részét képezik, még akkor is, ha ezen értékesítések
         egy része a HÉA kijátszására irányul. Ilyen körülmények között a hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdését akként kell
         értelmezni, hogy biztosítja az adólevonási jogot azon vevő részére, akinek nem célja a HÉA kijátszása.

      31      Hasonlóképpen: a fenti cikk biztosítja az adólevonási jogot azon vevő részére, akinek nem célja a HÉA kijátszása – még ha
         az ismeri is azt a jogellenes célt, amely az eladót vezérli –, függetlenül attól, hogy részesül‑e az adókijátszás hasznából,
         vagy sem. A hatodik irányelv 17. cikkének (2) bekezdését tehát akként kell értelmezni, hogy az biztosítja az adólevonási jogot
         a vevő részére ‑ még ha az ismeri is azt a jogellenes célt, amely az eladót vezérli ‑, függetlenül attól, hogy részesül‑e
         az adókijátszás hasznából, vagy sem.

      32      Az État belge szerint, ha a termék átruházása a jóhiszeműen szerződő, az eladó által elkövetett adókijátszásról tudomással
         nem bíró adóalany részére történik, a HÉA tekintetében értelmezett adósemlegesség elvével nem ellentétes az, ha az adóalanytól
         teljes mértékben megtagadják az adólevonási jogot, amennyiben bizonyítást nyer, hogy személyét illetően nem teljesülnek az
         e jog gyakorlásához megkívánt alapfeltételek.

      33      Ez a helyzet különösen akkor fordul elő, ha az adóalany a tudtán kívül „körhinta” jellegű adókijátszás részesévé válik, annyiban,
         hogy őt nem lehet a hatodik irányelv 5. cikke szerinti termékértékesítés címzettjének, vagy olyannak tekintetni, aki az adóköteles
         tevékenységéhez használja fel a szóban forgó eszközöket; vagy pedig akkor, ha az adóalany nem rendelkezik az irányelv 18. cikke
         (1) bekezdésének és 22. cikke (3) bekezdésének megfelelő számlával.

      34      Az adólevonási jog akkor is megtagadható, ha megállapítást nyer, hogy e jogot csalárdul vagy visszaélésszerűen gyakorolják.

      35      A Recolta, valamint az olasz kormány úgy véli, hogy az első kérdésre igennel, a másodikra pedig nemmel kell válaszolni.

      36      Azonban ha az adásvételi szerződés jogellenes célja a HÉA mindkét fél előtt ismert kijátszása, az olasz kormány szerint ellentétes
         a közösségi joggal való visszaélés tilalmának elvével a megfizetett adó levonásához való jognak a vevő részére történő elismerése.

      37      Az Európai Közösségek Bizottsága szerint az azon adóalany részére teljesített a termékértékesítés, aki az eladó által elkövetett
         adókijátszás tudta nélkül, jóhiszeműen kötött szerződést, a hatodik irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti termékértékesítésnek
         minősül, amely az irányelv 17. cikkének (2) bekezdése alapján az adó levonására jogosít; továbbá az ezen adó tekintetében
         értelmezett adósemlegesség elvével ellentétes az, ha ezen adóalanytól valamely nemzeti jogi – az eladó által elérni kívánt
         cél jogellenessége miatt közérdekbe ütköző szerződéshez a semmisség jogkövetkezményét fűző – szabály folytán megtagadják az
         adólevonási jogot.

      38      A Bizottság szerint ugyanazt a választ kell adni a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseire, ha az adásvételi szerződés semmisségét
         a belső jog szerint eredményező jogellenes cél a HÉA‑nak a két szerződéses fél előtt ismert kijátszása, kivéve, ha megállapítást
         nyer, hogy a vevő az adólevonási jogot visszaélésszerűen gyakorolta.

       A Bíróság álláspontja
      39      A hatodik irányelv a HÉA közös rendszerét állítja fel, amely különösen az adóköteles tevékenységek egységes meghatározásán
         alapul (lásd különösen a C‑305/01. sz., MKG‑Kraftfahrzeuge-Factoring ügyben 2003. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6729. o.] 38. pontját és a C‑354/03.,
         C‑355/03. és C‑484/03. sz., Optigen és társai egyesített ügyekben 2006. január 12‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑483. o.]
         36. pontját).

      40      A hatodik irányelv tágan határozza meg a HÉA alkalmazási körét, amikor az adóköteles tevékenységekre vonatkozó 2. cikkében
         akként rendelkezik, hogy az a termékimport mellett az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítésre
         és szolgáltatásnyújtásra terjed ki (az Optigen és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 37. pontja).

      41      Az adóalany által teljesített termékértékesítés, illetve a gazdasági tevékenység fogalmai meghatározásának vizsgálata azt
         mutatja, hogy ezen, a hatodik irányelv szerinti adóköteles tevékenységeket meghatározó fogalmak objektív jellegűek, és az
         érintett tevékenységek céljától és eredményétől függetlenül alkalmazandók (lásd e tekintetben az Optigen és társai ügyben
         hozott, fent hivatkozott ítélet 43. és 44. pontját).

      42      Amint azt a Bíróság a C‑4/94. sz. BLP‑ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., I‑983. o.] 26. pontjában megállapította,
         az adóhatóságnak az adóalany szándékai kiderítésére irányuló vizsgálata lefolytatására vonatkozó kötelezettsége ellentétes
         lenne a HÉA közös rendszerének a jogbiztonság szavatolásához, valamint ahhoz fűződő céljával, hogy az érintett ügyletek objektív
         jellegének figyelembevételével meg kell könnyíteni a HÉA‑val kapcsolatos intézkedések alkalmazását.

      43      Méginkább ellentétes lenne az említett célokkal az adóhatóság arra vonatkozó kötelezettsége, hogy valamely adott ügyletnek
         az adóalany által teljesített termékértékesítésként, illetve gazdasági tevékenységként történő minősítése során figyelembe
         vegye az ugyanazon értékesítési láncban részt vevő, az érintett adóalanytól eltérő kereskedő szándékát és/vagy a lánc részét
         képező, az említett adóalany által teljesített ügyletet megelőző vagy követő másik ügylet csalárd jellegét, amelyről ezen
         adóalany nem tudott, és nem tudhatott (az Optigen és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 46. pontja).

      44      A Bíróság az Optigen és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 51. pontjában ebből arra a következtetésre jutott, hogy
         azon ügyletek, amelyek maguk nem valósítanak meg HÉA-kijátszást, az adóalany által teljesített termékértékesítésnek, illetve
         gazdasági tevékenységnek minősülnek a hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja, 4. cikke és 5. cikkének (1) bekezdése értelmében,
         mivel teljesítik az említett fogalmak alapjául szolgáló objektív feltételeket, függetlenül az ugyanazon értékesítési láncban
         részt vevő, az érintett adóalanytól eltérő kereskedő szándékától és/vagy a lánc részét képező, az említett adóalany által
         teljesített ügyletet megelőző vagy követő másik ügylet csalárd jellegétől, amelyről ezen adóalany nem tudott, és nem tudhatott.

      45      A Bíróság rámutatott arra, hogy az ilyen ügyleteket végző adóalanynak az előzetesen felszámított HÉA levonásához való jogát
         az a körülmény sem befolyásolja, hogy – anélkül, hogy ez az adóalany tudná, illetve tudhatná – az ezen ügyletekből felépülő
         értékesítési láncban az általa teljesített ügyletet megelőző vagy követő másik ügylet HÉA-kijátszást valósít‑e meg (az Optigen
         és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 52. pontja).

      46      Abban az esetben is erre a megállapításra kell jutni, ha ezen ügyleteket az eladó által elkövetett adókijátszás keretében
         teljesítik, anélkül hogy azt az adóalany tudná vagy tudhatná.

      47      A hatodik irányelv 17. és soron következő cikkeiben foglalt adólevonási jog ugyanis a HÉA mechanizmusának szerves részét képezi,
         és elvben nem korlátozható. E mechanizmus a teljesített beszerzési ügyleteket terhelő előzetesen felszámított adó teljes összege
         tekintetében azonnal érvényesül (lásd különösen a C‑62/93. sz., BP Soupergaz ügyben 1995. július 6‑án hozott ítélet [EBHT 1995.,
         I‑1883. o.] 18. pontját és a C‑110/98–C‑147/98. sz., Gabalfrisa és társai egyesített ügyekben 2000. március 21‑én hozott ítélet
         [EBHT 2000., I‑1577. o.] 43. pontját).

      48      Az adólevonások rendszerének célja, hogy a vállalkozót teljes egészében mentesítse valamennyi gazdasági tevékenysége keretében
         fizetendő vagy megfizetett HÉA terhe alól. A közös HÉA-rendszer következésképpen valamennyi gazdasági tevékenység adóterhét
         illetően biztosítja a tökéletes semlegességet, függetlenül azok céljától és eredményétől, feltéve, hogy az említett tevékenységek
         maguk is elvben HÉA‑kötelesek (lásd különösen a C‑408/98. sz., Abbey National ügyben 2001. február 22‑én hozott ítélet [EBHT 2001.,
         I‑1361. o.] 24. pontját és a C‑25/03. sz. HE‑ügyben 2005. április 21‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3123. o.] 70. pontját).

      49      Az a körülmény, hogy az érintett termékek korábbi és későbbi értékesítéseit terhelő HÉA‑t befizették‑e az államkincstárba,
         vagy sem, nem érinti az adóalanynak az előzetesen megfizetett HÉA levonásához való jogát (lásd e tekintetben a C‑395/02. sz., Transport Service ügyben 2004. március 3‑án hozott végzés [EBHT 2004., I‑1991. o.] 26. pontját). A közös HÉA‑rendszer
         lényegéhez tartozó, az első és a hatodik irányelv 2. cikkéből következő alapelv szerint a különböző költségelemek által közvetlenül
         viselt adó levonását követően a HÉA valamennyi termelési és forgalmazási tevékenységre alkalmazandó (lásd különösen a C‑98/98. sz., Midland Bank ügyben 2000. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4177. o.] 29. pontját, a C‑497/01. sz., Zita Modes
         ügyben 2003. november 27‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑14393. o.] 37. pontját és az Optigen és társai ügyben hozott, fent
         hivatkozott ítélet 54. pontját).

      50      Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, az állandó ítélkezési gyakorlatból e tekintetben kitűnik, hogy az adósemlegesség
         elvével ellentétes a jogszerű és a jogszerűtlen ügyletek általában való megkülönböztetése. Ebből következően valamely magatartás
         elítélendő jellege önmagában nem jelenti, hogy e magatartás kivétel lenne az adózás alól. E kivétel kizárólag olyan különleges
         helyzetekre vonatkozik, amikor bizonyos áruk, illetve szolgáltatások különleges jellemzőinél fogva kizárt a verseny a törvényes
         és törvénytelen gazdasági ágazatok között (lásd különösen a C‑158/98. sz., Coffeeshop „Siberië” ügyben 1999. június 29‑én
         hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3971. o.] 14. és 21. pontját, valamint a C‑455/98. sz., Salumets és társai ügyben 2000. június
         29‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4993. o.] 19. pontját). Azonban vitathatatlan, hogy az alapügyekben nem erről van szó,
         sem az informatikai alkatrészek, sem a gépkocsik esetén.

      51      A fent elmondottakra tekintettel úgy tűnik, hogy azon kereskedőknek, akik minden tőlük ésszerűen elvárható intézkedést megtesznek
         annak érdekében, hogy az ügyleteik ne valósítsanak meg – akár a HÉA, akár más adó tekintetében elkövetett – adókijátszást,
         annak kockázata nélkül kell megbízniuk ezen ügyletek jogszerűségében, hogy elveszítenék az előzetesen felszámított HÉA levonásához
         való jogukat (lásd e tekintetben a C‑384/04. sz., Federation of Technological Industries ügyben 2006. május 11‑én hozott ítélet
         [EBHT 2006., I‑4191. o.] 33. pontját).

      52      Ebből következően: ha a termékértékesítés olyan adóalany részére történik, aki nem tudta, és nem is tudhatta, hogy a szóban
         forgó ügylet az eladó által elkövetett adókijátszás részét képezi, a hatodik irányelv 17. cikkét akként kell értelmezni, hogy
         e cikkel ellentétes a nemzeti jog azon szabálya, amely szerint az adásvételi szerződésnek a valamely belső polgári jogi – az
         eladó által elérni kívánt cél jogellenessége miatt közérdekbe ütköző szerződéshez a semmisség jogkövetkezményét fűző – rendelkezés
         folytán fennálló érvénytelensége következtében ezen adóalany elveszti az általa megfizetett HÉA levonásához való jogát. E
         tekintetben irreleváns, hogy a semmisséget a HÉA vagy más adó kijátszása okozza‑e.

      53      Ezzel szemben az adóalany által teljesített termékértékesítés, illetve a gazdasági tevékenység fogalmainak alapjául szolgáló
         objektív feltételek nem teljesülnek az adóalany által elkövetett adókijátszás esetén (lásd a C‑255/02. sz., Halifax és társai
         ügyben 2006. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1609. o.] 59. pontját).

      54      Ugyanis, amint a Bíróság arra már rámutatott, az adókijátszás, az adóelkerülés és az esetleges visszaélések elleni küzdelem
         a hatodik irányelv által elismert és támogatott célok közé tartozik (lásd a C‑487/01. és C‑7/02. sz., Gemeente Leusden és
         Holin Groep egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑5337. o.] 76. pontját). A jogalanyok nem
         alkalmazhatják visszaélésszerűen vagy csalárd módon a közösségi jogi normákat (lásd többek között C‑367/96. sz., Kefalas és
         társai ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2843. o.] 20. pontját, a C‑373/97. sz. Diamantis‑ügyben 2000. március
         23‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑1705. o.] 33. pontját és a C‑32/03. sz., Fini H ügyben 2005. március 3‑án hozott ítélet
         [EBHT 2005., I‑1599. o.] 32. pontját).

      55      Ha az adóhatóság megállapítja, hogy az adólevonási jogot visszaélésszerűen gyakorolták, visszamenőlegesen követelheti a levont
         összegek visszafizetését (lásd különösen a 268/83. sz. Rompelman‑ügyben 1985. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1985., 655. o.]
         24. pontját, a C‑110/94. sz. INZO‑ügyben 1996. február 29‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑857. o.] 24. pontját és a Gabalfrisa
         és társai ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 46. pontját), és a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik az adólevonás kedvezményének
         megtagadása abban az esetben, ha objektív körülmények alapján megállapításra kerül, hogy e jogot visszaélésszerűen gyakorolják
         (lásd a Fini H ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 34. pontját).

      56      Hasonlóképpen: azt az adóalanyt, aki tudta, vagy akinek tudnia kellett volna, hogy beszerzésével a HÉA kijátszását megvalósító
         ügyletben vesz részt, a hatodik irányelv alkalmazása szempontjából szükségképpen ezen adókijátszás résztvevőjének kell tekinteni
         függetlenül attól, hogy a termék továbbértékesítéséből nyeresége származik‑e, vagy sem.

      57      Ilyen helyzetben ugyanis az adóalany segítséget nyújt az adókijátszás elkövetőinek, és az adókijátszás részesévé válik.

      58      Egyébiránt ezen értelmezés alkalmas a visszaélésszerű ügyletek megakadályozására, azzal, hogy megnehezíti azok teljesítését.

      59      Ezért a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik az adólevonás kedvezményének megtagadása abban az esetben, ha objektív körülmények
         alapján megállapításra kerül, hogy az adóalany tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy beszerzésével a HÉA kijátszását megvalósító
         ügyletben vesz részt, még abban az esetben is, ha a szóban forgó ügylet teljesíti az adóalany által végzett termékértékesítés,
         illetve a gazdasági tevékenység fogalmainak alapjául szolgáló objektív feltételeket.

      60      A fent elmondottakból következően a kérdésekre azt a választ kell adni, hogy ha a termékértékesítés olyan adóalany részére
         történik, aki nem tudta, és nem is tudhatta, hogy a szóban forgó ügylet az eladó által elkövetett adókijátszás részét képezi,
         a hatodik irányelv 17. cikkét akként kell értelmezni, hogy e cikkel ellentétes a nemzeti jog azon szabálya, amely szerint
         az adásvételi szerződésnek valamely belső polgári jogi – az eladó által elérni kívánt cél jogellenessége miatt közérdekbe
         ütköző szerződéshez a semmisség jogkövetkezményét fűző – rendelkezés folytán fennálló érvénytelensége következtében ezen adóalany
         elveszti az általa megfizetett HÉA levonásához való jogát. E tekintetben irreleváns, hogy a semmisséget a HÉA vagy más adó
         kijátszása okozza‑e.

      61      Ezzel szemben ha objektív körülmények alapján megállapításra kerül, hogy az értékesítés olyan adóalany részére történik, aki
         tudta, vagy akinek tudnia kellett volna, hogy a beszerzésével a HÉA kijátszását megvalósító ügyletben vesz részt, a nemzeti
         bíróság hatáskörébe tartozik az adólevonás kedvezményének ezen adóalanytól történő megtagadása.

       A költségekről
      62      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      Ha a termékértékesítés olyan adóalany részére történik, aki nem tudta, és nem is tudhatta, hogy a szóban forgó ügylet az eladó
            által elkövetett adókijátszás részét képezi, az 1995. április 10‑i 95/7/EK tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi
            adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló,
            1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 17. cikkét akként kell értelmezni, hogy e cikkel ellentétes a nemzeti
            jog azon szabálya, amely szerint az adásvételi szerződésnek a valamely belső polgári jogi – az eladó által elérni kívánt cél
            jogellenessége miatt közérdekbe ütköző szerződéshez a semmisség jogkövetkezményét fűző – rendelkezés folytán fennálló érvénytelensége
            következtében ezen adóalany elveszti az általa megfizetett hozzáadottérték‑adó levonásához való jogát. E tekintetben irreleváns,
            hogy a semmisséget a hozzáadottérték‑adó vagy más adó kijátszása okozza‑e.
      Ezzel szemben ha objektív körülmények alapján megállapításra kerül, hogy az értékesítés olyan adóalany részére történik, aki
            tudta, vagy akinek tudnia kellett volna, hogy a beszerzésével a hozzáadottérték‑adó kijátszását megvalósító ügyletben vesz
            részt, a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik az adólevonás kedvezményének ezen adóalanytól történő megtagadása.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: francia.