title: A Bíróság (nagytanács) 2006. június 13-i ítélete.#Traghetti del Mediterraneo SpA kontra Repubblica italiana.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunale di Genova - Olaszország.#A tagállamok szerződésen kívüli felelőssége - A közösségi jognak a végső fokon ítélkező nemzeti bíróságnak felróható megsértésével magánszemélynek okozott kár - Az állam felelősségének a nemzeti jogalkotó által a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására történő korlátozása - A bírói jogkör gyakorlása során végzett jogszabályértelmezéshez, valamint a tényállási elemek és a bizonyítékok bírói értékeléséhez kapcsolódó bármilyen felelősség kizárása.#C-173/03. sz. ügy.

text:
      C‑173/03. sz. ügy
      Traghetti del Mediterraneo SpA (felszámolás alatt)
      kontra
      Olasz Köztársaság
      (a Tribunale di Genova [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A tagállamok szerződésen kívüli felelőssége – A közösségi jognak a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak felróható megsértésével magánszemélynek okozott kár – Az állam felelősségének a nemzeti jogalkotó által a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására történő korlátozása
         – A bírói jogkör gyakorlása során végzett jogszabály-értelmezéshez, valamint a tényállási elemek és a bizonyítékok bírói értékeléséhez
         kapcsolódó bármilyen felelősség kizárása”

      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi jog – A magánszemélyek számára biztosított jogok – Tagállam általi megsértés – A magánszemélynek okozott kár megtérítésére
            vonatkozó kötelezettség
      2.        Közösségi jog – A magánszemélyek számára biztosított jogok – Tagállam általi megsértés – A magánszemélynek okozott kár megtérítésére
            vonatkozó kötelezettség
      1.        Ellentétes a közösségi joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely általános szabályként kizárja a tagállam felelősségét a
         közösségi jognak a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak felróható megsértésével magánszemélynek okozott kárért azzal az indokkal,
         hogy a közösségi jog megsértése az eljáró bíróság által végzett jogszabály-értelmezésből vagy a tényállási elemek és a bizonyítékok
         általa végzett értékeléséből ered.

      Hasonló körülmények között az állam felelősségének kizárása azon elv lényegének kiüresítését jelentené, miszerint a tagállamok
         kötelesek megtéríteni a közösségi jog végső fokon eljáró bíróság általi nyilvánvaló megsértésével a magánszemélyeknek okozott
         kárt, hiszen e kizárás nem biztosítaná a magánszemélyek számára a közösségi jogban részükre biztosított jogok hatékony bírósági
         jogvédelmét.

      (vö. 33., 36., 40., 44., 46. pont és a rendelkező rész)
      2.        A közösségi jognak a végső fokon eljáró bíróságnak felróható megsértésével magánszemélynek okozott kárért való tagállami felelősséget
         csak abban a kivételes esetben lehet megállapítani, ha a bíróság az alkalmazandó jogot nyilvánvaló módon sértette meg. E nyilvánvaló
         jogsértés különösen néhány szempont alapján állapítható meg, mint a megsértett jogszabály egyértelműségének és pontosságának
         foka, az elkövetett téves jogalkalmazás kimenthetősége vagy ki nem menthetősége, illetve az a körülmény, hogy a kérdéses bíróság
         nem tett eleget az előzetes döntéshozatalra utalás kötelezettségének – amely az EK 234. cikk harmadik bekezdésében található –,
         és e jogsértést mindenképpen vélelmezni kell, ha az adott határozat meghozatala a Bíróság e tárgyban követett ítélkezési gyakorlatának
         nyilvánvaló figyelmen kívül hagyásával történik.

      Ezért, noha nem zárható ki, hogy a nemzeti jog a jogsértés természetére és fokára vonatkozó feltételeket határozzon meg, amelyeknek
         teljesülniük kell a közösségi jognak a végső fokon eljáró bíróság általi megsértése miatti állami felelősség megállapíthatóságához,
         e feltételek semmi esetre sem írhatnak elő az alkalmazandó jognak – a C‑224/01. sz. Köbler-ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott
         ítélet 53–56. pontjában kifejtett – nyilvánvaló megsértésére vonatkozó feltételből eredőnél szigorúbb követelményeket.

      Ellentétes a közösségi joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely a tagállam felelősségét a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő
         károkozására korlátozza, amennyiben az ilyen korlátozás az érintett tagállam felelősségének kizárására vezetne azokban az
         esetekben, amikor az alkalmazandó jog nyilvánvaló megsértésére került sor.

      (vö. 42–44., 46. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2006. június 13.(*)

      „A tagállamok szerződésen kívüli felelőssége – A közösségi jognak a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak felróható megsértésével magánszemélynek okozott kár – Az állam felelősségének a nemzeti jogalkotó által a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására történő korlátozása
         – A bírói jogkör gyakorlása során végzett jogszabály-értelmezéshez, valamint a tényállási elemek és a bizonyítékok bírói értékeléséhez
         kapcsolódó bármilyen felelősség kizárása”

      A C‑173/03. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunale di Genova (Olaszország)
         a Bírósághoz 2003. április 14‑én érkezett, 2003. március 20‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Traghetti del Mediterraneo SpA (felszámolás alatt)

      és
      a Repubblica italiana
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans (előadó), K. Schiemann és J. Makarczyk tanácselnökök, J. N. Cunha Rodrigues,
         R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, Juhász E. és U. Lõhmus bírák,

      főtanácsnok: P. Léger,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. december 7‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Traghetti del Mediterraneo (felszámolás alatt) képviseletében V. Roppo, P. Canepa és S. Sardano avvocati,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítői: G. Aiello és G. De Bellis avvocati dello
         Stato,

      –        a görög kormány képviseletében E. Samoni és Z. Chatzipavlou, valamint M. Apessos, K. Boskovits és K. Georgiadis, meghatalmazotti
         minőségben,

      –        Írország képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben, segítői: P. Sreenan SC és P. McGarry BL,
      –        a holland kormány képviseletében S. Terstal, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében R. Caudwell, meghatalmazotti minőségben, segítői: D. Anderson QC és M. Hoskins barrister,

      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében D. Maidani és V. Di Bucci, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2005. október 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közösségi jog tagállami bíróságnak felróható megsértésével okozott kárért való
         szerződésen kívüli tagállami felelősség elvére és feltételeire irányul.

      2        A kérelmet a Traghetti del Mediterraneo (jelenleg felszámolás alatt álló tengeri szállítási vállalkozás) (a továbbiakban:
         TDM) által a Repubblica italiana ellen a Corte suprema di cassazionénak (legfelső semmítőszék) a versennyel és az állami támogatással
         kapcsolatos közösségi szabályok téves értelmezése, különösen pedig a közösségi jog értelmezésével kapcsolatban ez ügyben jelentőséggel
         bíró kérdéseknek a Bíróság elé utalása iránt a TDM által előterjesztett kérelemnek e bíróság általi elutasítása miatt állítólag
         elszenvedett kár megtérítése iránt indított eljárásban nyújtotta be az előterjesztő bíróság.

       Nemzeti jogi háttér
      3        A bírósági jogkörben okozott kár megtérítéséről és a bírák polgári jogi felelősségéről szóló, 1988. április 13‑i 117. sz.
         törvény [legge n° 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile
         dei magistrati (GURI n° 88, 1988. április 15., 3. o., a továbbiakban: 117/88. sz. törvény)] 1. §‑ának (1) bekezdése értelmében
         a törvény hatálya kiterjed „– beosztásától függetlenül – az általános, közigazgatási, pénzügyi, katonai és különleges bíróságok
         bírói jogkört gyakorló összes tagjára, valamint a bírói jogkör gyakorlásában közreműködő más személyekre”.

      4        A 117/88. sz. törvény 2. §‑a így szól:

      „(1)      Bárki, akit bíró jogkörének gyakorlása során előforduló, szándékos vagy súlyosan kötelességszegő magatartása, cselekménye
         vagy intézkedése, illetőleg az igazságszolgáltatás megtagadása miatt indokolatlan kár ért, keresetet indíthat az állam ellen
         az elszenvedett vagyoni kár, valamint a személyes szabadság elvonásából eredő nem vagyoni kár megtérítése iránt.

      (2)      A bírói jogkör gyakorlása során végzett jogszabály-értelmezés, valamint a tényállás és a bizonyítékok bírói értékelése nem
         alapoznak meg kártérítési felelősséget.

      (3)      Súlyos kötelességszegés:
      a)      a ki nem menthető gondatlanságból eredő súlyos törvénysértés;
      b)      olyan tény ki nem menthető gondatlanságből eredő kijelentése, amelynek fennállását az ügy iratai vitathatatlanul cáfolják;
      c)      olyan tény ki nem menthető gondatlanságból eredő tagadása, amelynek fennállását az ügy iratai vitathatatlanul bizonyítják;
      d)      a személyes szabadságot érintő intézkedésnek a törvényben előírt eseteken kívüli vagy indokolás nélküli meghozatala.”
      5        A 117/88. sz. törvény 3. §‑a (1) bekezdésének első mondata értelmében az igazságszolgáltatás megtagadása „a bírónak a hatáskörébe
         tartozó cselekmény elvégzése során elkövetett elutasító magatartása, mulasztása vagy késedelme, amennyiben a kérdéses cselekmény
         elvégzésére előírt törvényes határidő lejárta után a fél a cselekmény megtétele iránti kérelmet terjesztett elő, és – elfogadható
         indok nélkül – az említett kérelemnek a bíróság hivatalához történt benyújtását követő harminc napon belül semmilyen intézkedés
         nem történt”.

      6        A 117/88. sz. törvény ezt követő §‑ai rendelkeznek a kártérítési igény e törvény 2. és 3. §‑a alapján történő érvényesítésének
         feltételeiről és részletes szabályairól, valamint azokról az igényekről, amelyek a jogkörében szándékosan vagy súlyos kötelességszegéssel
         kárt okozó, vagy netán az igazságszolgáltatást megtagadó bíróval szemben érvényesíthetők.

       A alapügy tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      7        A TDM és a Tirrenia di Navigazione (a továbbiakban: Tirrenia) két tengeri szállítási vállalkozás, amelyek a 70‑es években
         menetrendszerinti tengeri összeköttetést biztosítottak a szárazföldi Olaszország és Szardínia, illetve Szicília szigete között.
         1981‑ben a TDM, miközben csődeljárás alatt volt, keresetet indított a Tirrenia ellen a Tribunale di Napoli előtt, az előző
         évek során a Tirrenia által érvényesített alacsonyjegyár-politika miatt elszenvedett kárának megtérítése iránt.

      8        E tekintetben a TDM hivatkozott mind az olasz polgári törvénykönyv tisztességtelen versenyre vonatkozó 2598. §‑a (3) bekezdésének,
         mind az EGK‑Szerződés 85., 86., 90. és 92. cikkének (módosítást követően az EK‑Szerződés 85., 86., 90. és 92. cikke, jelenleg,
         módosítást követően EK 81., EK 82., EK 86. és módosítást követően EK 87. cikk) versenytársa általi megsértésére; álláspontja
         szerint a Tirrenia megsértette az EK‑Szerződés alapvető szabályait, különösen pedig visszaélt az érintett piacon fennálló
         erőfölényével azáltal, hogy messze az önköltségi ár alatti viteldíjakat alkalmazott, amelyeket a közösségi jog alapján szerinte
         jogszerűtlen, közpénzből kapott támogatásnak köszönhetően tehetett.

      9        Ezt a kártérítési kérelmet azonban az olasz bíróságok – a Tribunale di Napoli 1993. május 26‑i ítéletével, amelyet a Corte
         d’appello di Napoli 1996. december 13‑i ítéletével helybenhagyott – azzal az indokkal utasították el, hogy az az állami támogatás,
         amelyet az olasz hatóságok folyósítottak jogszerű volt, mivel – a különösen a Mezzogiorno fejlesztéséhez kapcsolódó – közérdekű
         célokat követtek, egyébként pedig nem sértették a TDM által kifogásoltaktól eltérő és azokkal versenyben lévő, tengeri összeköttetés
         fenntartására irányuló tevékenységek gyakorlását. Következésképpen a Tirreniának tisztességtelen verseny nem róható a terhére.

      10      Mivel a csődeljárás alatti TDM vagyonfelügyelője úgy ítélte meg, hogy e két bírósági határozat jogszabálysértő, minthogy többek
         között az EK‑Szerződés állami támogatásra vonatkozó szabályainak téves értelmezésén alapulnak, a Corte d’appello di Napoli
         ítélete ellen fellebbezett, és a fellebbezési eljárás keretében a Corte suprema di cassazionétól azt kérte, hogy az EK‑Szerződés
         177. cikkének harmadik bekezdése (jelenleg az EK 234. cikk harmadik bekezdése) alapján terjessze a Bíróság elé a közösségi
         jog értelmezésével kapcsolatban ez ügyben jelentőséggel bíró kérdéseit.

      11      A Corte suprema di cassazione 2000. április 19‑i 5087. sz. ítéletével (a továbbiakban: 2000. április 19‑i ítélet) azonban
         nem adott helyt ennek a kérésnek, azzal az indokkal, hogy az érdemi határozatot hozó bírák a választott megoldással lényegében
         betartották az EK‑Szerződés ez ügyben jelentőséggel bíró rendelkezéseinek betűjét, a megoldás pedig tökéletesen megfelelt
         a Bíróság ítélkezési gyakorlatának, különösen a 13/83. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 1985. május 22‑én hozott ítéletében
         (EBHT 1985., 1513. o.) kimondottaknak.

      12      A Corte suprema di cassazione e következtetésének alátámasztásaként emlékeztetett arra, hogy egyrészt, ami az EK‑Szerződés
         90. és 92. cikkének állítólagos megsértését illeti, e cikkek bizonyos feltételek fennállása esetén kivételt engednek az állami
         támogatás elvi szintű tilalma alól, a hátrányos helyzetű régiók gazdasági fejlődésének támogatása, illetőleg azon áruk és
         szolgáltatások iránti kereslet kielégítése végett, amelynek kielégítését a szabad verseny nem teszi teljesen lehetővé. Márpedig
         e bíróság szerint a szóban forgó ügyben e feltételek éppenséggel fennállnak, hiszen a vizsgált időszakban (vagyis 1976 és
         1980 között) a szárazföldi Olaszország és szigetei közötti tömegközlekedés – költségessége miatt – csak tengeri úton volt
         biztosítható, így ennek az egyre nagyobb nyomást jelentő kereslet kielégítéséhez szükség volt erre a szolgáltatásfajtára,
         amely az említett tömegközlekedés működtetésének hatósági díjszabást alkalmazó koncessziós társaságra bízásával valósult meg.

      13      Ugyanezen bíróság szerint e koncesszió létéből fakadó versenytorzítás azonban nem jelenti azt, hogy a támogatás automatikusan
         jogellenes. Egy ilyen közszolgáltatási koncesszió adása ugyanis e bíróság szerint magától értetődően mindig versenytorzító
         hatással jár és a TDM nem tudta bizonyítani, hogy a Tirrenia az állam által nyújtott támogatást a támogatás valóságos céljától
         eltérő tevékenységhez kötődő előnyök szerzésére használta volna fel.

      14      Másrészt, a Corte suprema di cassazione az EK‑Szerződés 85. és 86. cikkének megsértésére alapított jogalapot – mint alaptalant –
         elutasította, azzal az indokkal, hogy a tengeri kabotázs tevékenység a vitás tényállás időszakában, továbbá e tevékenység
         természetének és gyakorlása területének korlátozottsága nem teszi lehetővé az EK‑Szerződés 86. cikke szerint érintett piac
         világos azonosítását. Ezzel összefüggésben e bíróság kimondta azonban, hogy noha nehéz azonosítani az említett piacot, az
         érintett ágazatban mégis kialakulhat valódi verseny, minthogy a jelen ügyben nyújtott támogatás a tengeri szállítási vállalkozások
         hagyományosan végzett tevékenységei közül csak egyre vonatkozott, és mi több, csak egy tagállamra korlátozódott.

      15      E körülmények között a Corte suprema di cassazione tehát elutasította a hozzá benyújtott fellebbezést, miután elutasította
         a TDM által a tisztességtelen versenyre vonatkozó nemzeti jogszabályok megsértésére, valamint arra alapított kifogásokat is,
         hogy a Corte d’appello di Napoli nem határozott a TDM azon kérelméről, hogy terjessze a Bíróság elé a közösségi jog értelmezésével
         kapcsolatban ez ügyben jelentőséggel bíró kérdéseket. A kérdést előterjesztő bíróság előtt folyó eljárás alapját ez az elutasító
         határozat képezi.

      16      Mivel ugyanis úgy ítélte meg, hogy a 2000. április 19‑i ítélet az EK‑Szerződés versennyel és állami támogatással kapcsolatos
         szabályainak pontatlan értelmezésén, valamint a Bíróság e tárgyban kialakult töretlen ítélkezési gyakorlata létezésének hibás
         előfeltevésén alapul, a csődeljárás alá vont TDM (amelynek időközben elrendelték a felszámolását) vagyonfelügyelője keresetet
         indított a Repubblica italiana ellen a Tribunale di Genova előtt, a Repubblica italiana azon kár megtérítésére való kötelezése
         iránt, amelyet a Corte suprema di cassazione által elkövetett téves értelmezés és az EK 234. cikk harmadik bekezdése alapján
         a Corte suprema di cassazionét terhelő, előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése miatt a TDM állítólag elszenvedett.

      17      A TDM e tekintetben különösen az Olaszország által a Tirrenia di Navigazione társaságnak folyósított állami támogatásról szóló,
         2001. június 21‑i 2001/851/EK bizottsági határozatra (HL L 318., 9. o.) – amely ugyan az alapeljárásban vitatott időszakot
         követően nyújtott támogatásról szól, de meghozatalára az Európai Közösségek Bizottsága által a 2000. április 19‑i ítélethez
         vezető ügyben a Corte suprema di cassazione előtti perbeszédek tárgyalását megelőzően indított eljárás eredményeként került
         sor – támaszkodva előadta, hogy ha ez utóbbi bíróság a Bírósághoz fordult volna, a fellebbezés kimenetele egész más lett volna.
         A TDM szerint a fent hivatkozott határozatban a Bíróság ugyanis, a Bizottsághoz hasonlóan, kiemelte a tengeri kabotázs tevékenység
         közösségi dimenzióját, valamint a közpénzből nyújtott támogatásnak az EK‑Szerződés állami támogatásra vonatkozó szabályaival
         való összeegyeztethetőségének értékelése során természetszerűleg felmerülő nehézségeket, ami arra indította a Corte suprema
         di cassazionét, hogy a Tirrenianak nyújtott támogatást jogellenesnek modja ki.

      18      A Repubblica italiana vitatja e kártérítési keresetnek már az elfogadhatóságát is; ezt a 117/88. sz. törvény szövegére, különösen
         annak 2. §‑a (2) bekezdésére alapítja, amely szerint a bírói jogkör gyakorlása során végzett jogszabály-értelmezés nem alapozhatja
         meg az állam felelősségét. Arra az esetre azonban, ha a kérdést előterjesztő bíróság e keresetet elfogadhatónak mondaná ki,
         a Repubblica italiana másodlagosan előadja, hogy a keresetet mindenképpen el kell utasítani, mivel az előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem előterjesztésének feltételei nem állnak fenn és a 2000. április 19‑i ítélet – jogerős lévén – már nem vitatható.

      19      Ezekre az érvekre válaszul a TDM felveti, hogy a 117/88. sz. törvény mennyiben egyeztethető össze a közösségi jog követelményeivel.
         Különösen arra mutat rá, hogy a keresetindítási lehetőségeknek az említett törvényben írt elfogadhatósági feltételei és a
         nemzeti bíróságok (köztük maga a Corte suprema di cassazione is) által követett gyakorlat olymértékben megszorítóak, hogy
         rendkívül nehézzé, sőt lehetetlenné teszik a bírósági határozatokkal okozott károknak az állammal történő megtéríttetését.
         Következésképpen egy ilyen szabályozás megsérti azokat az elveket, amelyeket a Bíróság különösen a C‑6/90. és C‑9/90. sz.,
         Francovich és társai egyesített ügyekben 1991. november 19‑én hozott ítéletében (EBHT 1991., I‑5357. o.), valamint a C‑46/93.
         és C‑48/93. sz., Brasserie du Pêcheur és Factortame egyesített ügyekben 1996. március 5‑én hozott ítéletében (EBHT 1996.,
         I‑1029. o.) munkált ki.

      20      Mivel e körülmények között kétségei támadtak az előtte folyamatban lévő ügy megoldását és a Bíróság által az előző pontban
         idézett ítéletekben a közösségi jognak a jogalkotási tevékenység gyakorlása során előforduló megsértése tárgyában kimunkált
         elveknek a bírói hatalmi ágra való kiterjesztése lehetőségét illetően, a Tribunale di Genova felfüggesztette az eljárást,
         és az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      Megalapozzák‑e a [tag]államnak magánszemélyekkel szemben fennálló szerződésen kívüli felelősségét bírájának a közösségi jog
         alkalmazása során elkövetett tévedései vagy részéről a közösségi jog alkalmazásának elmulasztása, különösen pedig az, ha a
         végső fokon eljáró bíróság mulasztja el az EK[‑Szerződés] 234. cikk harmadik bekezdése alapján fennálló, előzetes döntéshozatal
         iránti kérelem előterjesztésére vonatkozó kötelességének teljesítését?

      2)      Abban az esetben, ha úgy kell tekinteni, hogy a tagállam felel a bírái által a közösségi jog alkalmazása során elkövetett
         tévedéseiért, különösen pedig az EK[‑Szerződés] 234. cikk harmadik bekezdése szerinti végső fokon eljáró bíróság által az
         előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek a Bíróság elé terjesztése elmulasztása miatt, akadályozza‑e e felelősség érvényesítését
         a bírói tévedések miatti állami felelősség tárgyában érvényben lévő nemzeti szabályozás – és éppen ezáltal összeegyeztethetetlen‑e
         a közösségi jog elveivel – ha:

      –        kizárja a bírói jogkörben végzett jogszabály-értelmezéssel, valamint a tényállás és a bizonyítékok bírói értékelésével kapcsolatos
         felelősséget,

      –        az állam felelősségét a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására korlátozza?”
      21      A C‑224/01. sz. Köbler‑ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10 239. o.) kihirdetését követően a Bíróság
         hivatalvezetője a kérdést előterjesztő bíróság részére megküldte ennek az ítéletnek egy példányát, egyidejűleg pedig azt kérdezte
         az előterjesztő bíróságtól, hogy az ítélet tartalmára tekintettel kívánatosnak tartja‑e előzetes döntéshozatal iránti kérelmének
         fenntartását.

      22      2004. január 13‑i – a Bíróság Hivatalához 2004. január 29‑én érkezett – levelében a Tribunale di Genova az alapeljárás feleinek
         meghallgatását követően úgy ítélte meg, hogy a Köbler‑ügyben hozott ítélet az általa feltett két kérdés közül az elsőre kimerítő
         választ ad, ezért a továbbiakban nem tartja szükségesnek, hogy a Bíróság arról határozzon.

      23      Ezzel szemben kívánatosnak ítélte második kérdésének fenntartását, annak érdekében, hogy a Bíróság „a Köbler‑ügyben hozott
         ítéletben kimondott […] elvekre tekintettel is”, döntse el azt a kérdést, hogy „akadályozza‑e e felelősség érvényesítését
         a bírói tévedések miatti állami felelősség tárgyában érvényben lévő nemzeti szabályozás, ha kizárja a bírói jogkörben végzett
         jogszabály-értelmezéssel, valamint a tényállás és a bizonyítékok bírói értékelésével kapcsolatos felelősséget, és az állam
         felelősségét a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására korlátozza”.

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      24      Elöljáróban rögzítendő, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárás tárgyát az állam egy legfelső szintű bíróság jogorvoslattal
         meg nem támadható határozata miatti felelősségének megállapítására irányuló kereset képezi. Az előterjesztő bíróság által
         fenntartott kérdést ezért úgy kell érteni, hogy az lényegében arra vonatkozik, hogy a közösségi jog és különösen a Bíróság
         által a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítéletben kimondott elvekkel ellentétes‑e az alapeljárásban érintetthez hasonló
         olyan nemzeti szabályozás, amely egyrészt kizárja az állam bármilyen felelősségét a közösségi jognak a végső fokon eljáró
         nemzeti bíróság által elkövetett megsértésével magánszemélynek okozott kárért, ha a közösségi jog megsértése az eljáró bíróság
         által végzett jogszabály-értelmezésből vagy a tényállási elemek és a bizonyítékok általa végzett értékeléséből ered, és amely
         mászrészt az állam felelősségét a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására korlátozza.

      25      Úgy a TDM, mint a Bizottság számára az e kérdésre adandó válasz igenlő. Mivel ugyanis a tényállás és a bizonyítékok értékelése,
         valamint a jogszabály-értelmezés véleményük szerint a bírói jogkör természetes velejárója, ilyen esetekben a bírói jogkörben
         magánszemélynek okozott kárért való állami felelősség kizárása gyakorlatilag azt jelentené, hogy az állam mentesülne a közösségi
         jognak a bírói hatalmi ág által történő megsértéséért viselt felelőssége alól.

      26      Ami egyébként e felelősségnek a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására való korlátozását illeti, szerintük
         ez szintén oda vezet, hogy az állam lényegében bármilyen felelősség alól mentesül, minthogy egyfelől maga a „súlyos kötelességszegés”
         fogalma sem képezi a bírósági határozattal okozott kár megtérítése iránti esetleges kérelemről határozni hivatott bíró szabad
         mérlegelésének tárgyát, hanem a nemzeti jogalkotó szigorúan behatárolja azt, kimerítően felsorolva a súlyos kötelességszegés
         eseteit.

      27      Másfelől, a TDM szerint a 117/88. sz. törvény végrehajtásával kapcsolatban Olaszországban szerzett tapasztalat azt mutatja,
         hogy az olasz bíróságok, különösen pedig a Corte suprema di cassazione e törvényt, valamint a „súlyos kötelességszegés” és
         a „ki nem menthető gondatlanság” fogalmát rendkívül megszorító módon értelmezik. A TDM úgy véli, hogy ez utóbbi bíróság e
         fogalmakat „nyilvánvaló, durva és nagymértékű jogsértésként” vagy a jog tartalmát „bármiféle logikai kritériummal ellentétes
         módon” értelmezi, ami gyakorlatilag az olasz állam ellen indított keresetek majdnem rendszeres elutasításához vezet.

      28      Ezzel szemben, az olasz kormány – amelyet e tekintetben támogat Írország és az Egyesült Királyság Kormánya – szerint az alapeljárásban
         érintetthez hasonló nemzeti szabályozás tökéletesen megfelel a közösségi jog elveinek, minthogy egyfelől a bírói hatalmi ág
         függetlensége megőrzésének szükségessége és a jogbiztonság követelményei, másfelől pedig a közösségi jog bíróságnak felróható
         legnyilvánvalóbb megsértéseinek esetében magánszemélyeknek nyújtandó hatékony bírósági jogvédelem között megfelelő egyensúlyt
         teremt.

      29      Az olasz kormány szerint ebből az következik, hogy amennyiben az állam felelőssége elfogadást nyer, a tagállamoknak a közösségi
         jog említett megsértéseiből eredő kárért való felelősségét tehát a közösségi jog kellően egyértelmű megsértését felmutató
         esetekre kell korlátozni. Mindazonáltal az állam felelősségét nem alapozza meg az, ha a nemzeti bíróság a jogvitát a Szerződés
         rendelkezéseinek olyan értelmezése alapján döntötte el, amely megfelelően megjelenik a bíróság által adott indokolásban.

      30      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Köbler‑ügyben azt követően hozott ítéletében, hogy a kérdést
         előterjesztő bíróság hozzá fordult, a Bíróság emlékeztetett arra, hogy az az elv, miszerint a tagállam köteles megtéríteni
         a közösségi jog neki betudható megsértéséből magánszemélynek okozott kárt, érvényes a közösségi jog megsértésének valamennyi
         esetére, függetlenül attól, hogy a tagállam mely szervének cselekvése vagy mulasztása idézi elő a jogsértést (lásd az említett
         ítélet 31. pontját).

      31      E tekintetben különösen a bírói hatalmi ágnak a magánszemélyeket a közösségi jogszabályok alapján megillető jogok védelmében
         betöltött alapvető szerepére és arra a körülményre hivatkozva, hogy a végső fokon eljáró bíróság fogalmából következik, hogy
         ez az utolsó igazságszolgáltatási fórum, amely előtt a magánszemélyek a közösségi jog által biztosított jogaikat érvényesíthetik,
         a Bíróság ebből azt vezette le, hogy e jogok védelme gyengülne meg és az ilyen jogokat biztosító közösségi szabályok hatékony
         érvényesülése kérdőjeleződnék meg, ha ki lenne zárva, hogy a magánszemélyek bizonyos körülmények között kártérítést kapjanak
         akkor, ha jogaikat a végleges döntést hozó tagállami bíróság által hozott, a közösségi joggal ellentétes határozat sérti (lásd
         a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítélet 33–36. pontját).

      32      Természetesen, tekintettel az igazságszolgáltatás különleges természetére és a jogbiztonság követelményére, hasonló esetben
         az állam felelőssége nem korlátlan. Amint azt a Bíróság kimondta, az állami felelősséget csak abban a kivételes esetben lehet
         megállapítani, ha a bíróság az alkalmazandó jogot nyilvánvaló módon sértette meg. Annak megítélése érdekében, hogy e feltétel
         teljesül‑e, a kártérítési keresetet tárgyaló nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie minden tényezőt, amely az előtte lévő
         ügyet jellemzi, különösen pedig a megsértett jogszabály egyértelműségének és pontosságának foka, a jogsértés szándékossága,
         az elkövetett téves jogalkalmazás kimenthetősége vagy ki nem menthetősége, esetleg egy közösségi intézmény állásfoglalása,
         illetve az a körülmény, hogy a kérdéses bíróság nem tett eleget az előzetes döntéshozatalra utalás – az EK‑Szerződés 234. cikkének
         harmadik bekezdésében foglalt – kötelezettségének (a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítélet 53–55. pontja).

      33      A magánszemélyek számára a közösségi jogban részükre biztosított jogok hatékony bírósági jogvédelme biztosításának szükségességéhez
         kapcsolódó hasonló megfontolásokkal ugyanilyen módon ellentétes az, ha az állami felelősség kizárólag azért nem állapítható
         meg, mert a közösségi jognak a végső fokon eljáró bíróságnak felróható megsértése az e bíróság által végzett jogszabály-értelmezésből
         ered.

      34      Egyrészt ugyanis a jogszabályok értelmezése a bírói jogkör lényegéhez tartozik, hiszen bármi legyen is a bíró feladatköre,
         egymástól eltérő és egymásnak ellentmondó álláspontokkal találkozik, az eléje tárt jogvita eldöntése érdekében rendszerint
         a releváns – nemzeti és közösségi – jogi normákat kell értelmeznie.

      35      Másrészt nem zárható ki, hogy az alkalmazandó közösségi jog nyilvánvaló megsértését éppen ilyen értelmezési tevékenység gyakorlása
         során követik el, ha például a bíró valamely közösségi anyagi vagy eljárásjogi szabálynak nyilvánvalóan téves értelmet tulajdonít,
         különös figyelemmel a Bíróság e tárgyban irányadó ítélkezési gyakorlatára (e tekintetben lásd a fent hivatkozott Köbler‑ügyben
         hozott ítélet 56. pontját), vagy ha a nemzeti jogot oly módon értelmezi, hogy az gyakorlatilag az alkalmazandó közösségi jog
         sérelmét eredményezi.

      36      Amint azt a főtanácsnok indítványának 52. pontjában kifejtette, hasonló körülmények között az állam felelősségének kizárása
         amiatt, hogy a közösségi jog megsértése bíróság által végzett jogszabály-értelmezési műveletből ered, a Bíróság által a fent
         hivatkozott Köbler ügyben hozott ítéletben kimondott elv lényegének kiüresítését jelentené. Ez a megállapítás méginkább igaz
         a végső fokon eljáró bíróságokra, amelyek feladata a jogszabályok nemzeti szinten történő egységes értelmezésének biztosítása.

      37      Hasonló következtetést kell levonni az olyan jogszabállyal kapcsolatban, amely általános szabályként kizárja az állam felelősségének
         bármilyen megállapítását, amennyiben ezen állam bíróságának felróható jogszabálysértés a tényállás és a bizonyítékok értékeléséből
         ered.

      38      Egyfelől ugyanis a tényállás és a bizonyítékok értékelése, ugyanúgy mint a jogszabály-értelmezés, a bírói jogkör másik alapvető
         része, minthogy függetlenül attól az értelmezéstől, amelyet a valamely meghatározott ügyben eljáró bíró elfogad, az említett
         szabályoknak az illető ügyre történő alkalmazása gyakran attól függ, hogy a bíró miként értékeli az ügy konkrét tényállását,
         valamint az eljárás felei által bemutatott bizonyítékok bizonyító erejét és az ügyre vonatkozó jelentőségét.

      39      Másfelől a tényállás és a bizonyítékok értékelése – amely gyakran bonyolult elemzést igényel – bizonyos esetekben az alkalmazandó
         jog nyilvánvaló megsértéséhez is vezethet, függetlenül attól, hogy az értékelésre a bizonyítási teherre, e bizonyítékok bizonyító
         erejére vagy a bizonyítási módok megengedhetőségére vonatkozó sajátos szabályok, illetőleg a tényállás jogi minősítését igénylő
         szabályok alkalmazása során kerül‑e sor.

      40      E körülmények között az állami felelősség megállapítása bármilyen lehetőségének kizárása abban az esetben, ha a nemzeti bíróság
         terhére rótt jogsértés a tényállás vagy bizonyítékok általa elvégzett értékelésére vonatkozik, azt is jelentené, hogy megakadályozná
         a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítéletben kimondott elv hatékony érvényesülését a közösségi jognak a végső fokon eljáró
         bíróságoknak felróható nyilvánvaló megsértésére vonatkozólag.

      41      Amint arra a főtanácsnok indítványának 87–89. pontjában rámutatott, különösen így van ez az állami támogatások körében. E
         területen bármilyen állami felelősségnek azzal az indokkal történő kizárása, hogy a közösségi jog nemzeti bíróság által elkövetett
         megsértése a tényállás értékeléséből ered, a magánszemélyeket illető eljárásjogi garanciák gyengüléséhez vezethet, hiszen
         az EK‑Szerződés releváns rendelkezéseire alapított jogaik védelme nagymértékben függ a tényállás jogi minősítésére irányuló
         egymást követő műveletektől. Márpedig abban az esetben, ha az állam felelősségét a tényállás bíróság által történt értékelése
         miatt feltétlenül kizárnánk, e magánszemélyek nem élveznének semmilyen bírói jogvédelmet, ha a végső fokon eljáró bíróság
         nyilvánvaló tévedést követne el a tényállás jogi minősítésére vonatkozó, fent említett műveletek felülvizsgálata során.

      42      Ami végül az állam felelősségének a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására történő korlátozását illeti,
         emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen ítélet 32. pontjában kifejtésre került – a Bíróság a fent hivatkozott Köbler‑ügyben
         hozott ítéletben kimondta: közösségi jognak a végső fokon eljáró bíróságnak felróható megsértésével magánszemélynek okozott
         kárért való állami felelősséget csak abban a kivételes esetben lehet megállapítani, ha a bíróság az alkalmazandó jogot nyilvánvaló
         módon sértette meg.

      43      E nyilvánvaló jogsértés különösen néhány szempont alapján állapítható meg, mint a megsértett jogszabály egyértelműségének
         és pontosságának foka, az elkövetett téves jogalkalmazás kimenthetősége vagy ki nem menthetősége, illetve az a körülmény,
         hogy a kérdéses bíróság nem tett eleget az előzetes döntéshozatalra utalás – az EK 234. cikk harmadik bekezdésében foglalt –
         kötelezettségének, és e jogsértést mindenképpen vélelmezni kell, ha az adott határozat meghozatala a Bíróság e tárgyban követett
         ítélkezési gyakorlatának nyilvánvaló figyelmen kívül hagyásával történik (a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítélet 53–56. pontja).

      44      Ezért, noha nem zárható ki, hogy a nemzeti jog a jogsértés természetére és fokára vonatkozó feltételeket határozzon meg, amelyeknek
         teljesülniük kell a közösségi jognak a végső fokon eljáró bíróság általi megsértése miatti állami felelősség megállapíthatóságához,
         e feltételek semmi esetre sem írhatnak elő az alkalmazandó jog – a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítélet 53–56. pontjában
         kifejtett – nyilvánvaló megsértésére vonatkozó feltételből eredőnél szigorúbb követelményeket.

      45      Kártérítéshez való jog tehát akkor keletkezik, ha ez utóbbi feltétel teljesül, és bizonyítást nyert, hogy a megsértett jogszabály
         jogokat állapít meg a magánszemélyek részére, és hogy közvetlen okozati összefüggés áll fenn a hivatkozott nyilvánvaló jogsértés
         és a jogsérelmet szenvedett fél kára között (e tekintetben lásd különösen a fent hivatkozott Francovich és társai ügyben hozott
         ítélet 40. pontját, a fent hivatkozott Brasserie du Pêcheur és Factortame egyesített ügyekben hozott ítélet 51. pontját, valamint
         a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítélet 51. pontját). Amint az többek között a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott
         ítélet 57. pontjából következik, e három feltétel szükséges és elégséges a magánszemélyek számára a kártérítéshez való jog
         megalapozására, bár ez nem jelenti azt, hogy az állam felelőssége nem állapítható meg a nemzeti jog kevésbé szigorú feltételei
         alapján.

      46      Az előzőekre tekintettel az előterjesztő bíróság által feltett és 2004. január 13‑i levelében újrafogalmazott kérdésre akként
         kell válaszolni, hogy ellentétes a közösségi joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely általános szabályként kizárja a tagállam
         felelősségét a közösségi jognak a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak felróható megsértésével magánszemélynek okozott kárért
         azzal az indokkal, hogy a közösségi jog megsértése az eljáró bíróság által végzett jogszabály-értelmezésből vagy a tényállási
         elemek és a bizonyítékok általa végzett értékeléséből ered. Ellentétes a közösségi joggal az olyan nemzeti szabályozás is,
         amely a tagállam felelősségét a bíró szándékos vagy súlyosan kötelességszegő károkozására korlátozza, ha az ilyen korlátozás
         az érintett tagállam felelősségének kizárására vezetne azokban az esetekben, amikor az alkalmazandó jog – a fent hivatkozott
         Köbler‑ügyben hozott ítélet 53–56. pontjában kifejtett – nyilvánvaló megsértésére került sor.

       A költségekről
      47      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján, a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
      Ellentétes a közösségi joggal az olyan nemzeti szabályozás, amely általános szabályként kizárja a tagállam felelősségét a
            közösségi jognak a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak felróható megsértésével magánszemélynek okozott kárért azzal az indokkal,
            hogy a közösségi jog megsértése az eljáró bíróság által végzett jogszabály-értelmezésből vagy a tényállási elemek és a bizonyítékok
            általa végzett értékeléséből ered.
      Ellentétes a közösségi joggal az olyan nemzeti szabályozás is, amely a tagállam felelősségét a bíró szándékos vagy súlyosan
            kötelességszegő károkozására korlátozza, amennyiben az ilyen korlátozás az érintett tagállam felelősségének kizárására vezetne
            azokban az esetekben, amikor az alkalmazandó jog – a C‑224/01. sz. Köbler‑ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet 53–56. pontjában
            kifejtett – nyilvánvaló megsértésére került sor.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: olasz.


A Bíróság 1972. december 13-i ítélete. # Giuseppe Merola kontra Nationaal Pensioenfonds voor Mijnwerkers. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Arbeidsrechtbank Hasselt - Belgium. # 45-72. sz. ügy


title: A Törvényszék (hetedik tanács) ítélete: 2011. december 16. # Bernhard Rintisch kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A PROTIVITAL közösségi szóvédjegy bejelentése - A PROTIPLUS, a PROTI és a PROTIPOWER korábbi nemzeti szó- és ábrás védjegyek - Iratok késedelmes előterjesztése - A 40/94/EK rendelet 74. cikkének (2) bekezdése [jelenleg a 207/2009/EK rendelet 76. cikkének (2) bekezdése] által biztosított mérlegelési jogkör - Az "eltérő rendelkezés" fogalma - A 2868/95/EK rendelet 20. szabályának (1) bekezdése - A 2868/95 rendelet 50. szabályának (1) bekezdése. # T-109/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hetedik tanács) 2011. december 16‑i ítélete – Rintisch kontra OHIM – Valfleuri Pâtes alimentaires (PROTIVITAL)
      (T‑109/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A PROTIVITAL közösségi szóvédjegy bejelentése – A PROTIPLUS, a PROTI és a PROTIPOWER korábbi nemzeti szó- és ábrás védjegyek – Iratok késedelmes előterjesztése – A 40/94/EK rendelet 74. cikkének (2) bekezdése (jelenleg a 207/2009/EK rendelet 76. cikkének (2) bekezdése) által biztosított
         mérlegelési jogkör – Az »eltérő rendelkezés« fogalma – A 2868/95/EK rendelet 20. szabályának (1) bekezdése – A 2868/95 rendelet 50. szabályának (1) bekezdése”

      Közösségi védjegy – Fellebbezési eljárás – Az OHIM felszólalási osztályának határozatával szemben benyújtott fellebbezés – A fellebbezési tanács által végzett vizsgálat – Terjedelem – A felszólalás alátámasztásául az e célból megszabott határidőn belül elő nem terjesztett tények és bizonyítékok – Figyelembevétel – A fellebbezési tanács mérlegelési jogköre (40/94 tanácsi rendelet, 74. cikk, (2) bekezdés; 2868/95 bizottsági rendelet, 20. cikk,
         (1) bekezdés és 50. cikk, (1) bekezdés) (vö. 31–33., 37–42. cikk)

      Tárgy

               Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának a Bernhard Rintisch és a Valfleuri Pâtes alimentaires SA közötti felszólalási eljárással
                  kapcsolatban 2009. január 21‑én hozott határozata (R 1660/2007‑4. sz. ügy) hatályon kívül helyezése iránti kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék Bernhard Rintischt kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) október 2.-i ítélete: 2003. # Eurofer ASBL kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés. # C-179/99. P. sz. ügy


title: A Bíróság (hetedik tanács) 2010. március 25-i ítélete. # Európai Bizottság kontra Görög Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - Az energiafelhasználó termékek környezetbarát tervezésére vonatkozó követelmények - Az előírt határidőn belüli átültetés elmulasztása. # C-169/09. sz. ügy

text:
      A Bíróság (hetedik tanács) 2010. március 25‑i ítélete – Bizottság kontra Görögország
      (C‑169/09. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – Az energiafelhasználó termékek környezetbarát tervezésére vonatkozó követelmények – Az előírt határidőn belüli átültetés elmulasztása”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 11. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – Az energiafelhasználó termékek környezetbarát tervezésére vonatkozó követelmények megállapításának
                  kereteiről, valamint a 92/42/EGK tanácsi, illetve a 96/57/EK és a 2000/55/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról
                  szóló, 2005. július 6‑i 2005/32/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL L 191., 29 o.) való megfeleléshez szükséges
                  rendelkezések előírt határidőn belül történő elfogadásának elmulasztása.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Görög Köztársaság – mivel az előírt határidőn belül nem fogadta el azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket,
                     amelyek szükségesek ahhoz, hogy megfeleljen az energiafelhasználó termékek környezetbarát tervezésére vonatkozó követelmények
                     megállapításának kereteiről, valamint a 92/42/EGK tanácsi, illetve a 96/57/EK és a 2000/55/EK európai parlamenti és tanácsi
                     irányelv módosításáról szóló, 2005. július 6‑i 2005/32/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvnek – nem teljesítette ezen
                     irányelvből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  	A Bíróság a Görög Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) május 18.-i ítélete: 1983. # Pauls Agriculture Limited kontra az Európai Közösségek Tanácsa és Bizottsága. # Kukoricaszem héja. # 256/81. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (első tanács), 2016. december 21.#Club Hotel Loutraki AE és társai kontra Európai Bizottság.#Fellebbezés – Állami támogatások – Pénznyerő automaták üzemeltetése – Valamely tagállam által kizárólagos engedély nyújtása – Állami támogatás hiányát megállapító határozat – Az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése – 659/1999/EK rendelet – 4., 7. és 13. cikk – A hivatalos vizsgálati eljárás megindításának hiánya – A »komoly nehézségek« fogalma – Az értékelés időpontja – EUMSZ 296. cikk – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 41. cikk – Indokolási kötelezettség – 47. cikk – A hatékony bírói jogvédelemhez való jog – Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése – A »gazdasági előny« fogalma – A bejelentett intézkedések együttes értékelése.#C-131/15. P. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2016. december 21. (
            *1
         )
      „Fellebbezés — Állami támogatások — Pénznyerő automaták üzemeltetése — Valamely tagállam által kizárólagos engedély nyújtása — Állami támogatás hiányát megállapító határozat — Az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése — 659/1999/EK rendelet — 4., 7. és 13. cikk — A hivatalos vizsgálati eljárás megindításának hiánya — A »komoly nehézségek« fogalma — Az értékelés időpontja — EUMSZ 296. cikk — Az Európai Unió Alapjogi Chartája — 41. cikk — Indokolási kötelezettség — 47. cikk — A hatékony bírói jogvédelemhez való jog — Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése — A »gazdasági előny« fogalma — A bejelentett intézkedések együttes értékelése”
      A C‑131/15. P. sz. ügyben,
      a Club Hotel Loutraki AE (székhelye: Loutraki [Görögország]),
      a Vivere Entertainment AE (székhelye: Athén [Görögország]),
      a Theros International Gaming Inc. (székhelye: Patras [Görögország]),
      az Elliniko Casino Kerkyras (székhelye: Athén),
      a Casino Rodos (székhelye: Rodosz [Görögország]),
      a Porto Carras AE (székhelye: Alimos [Görögország]),
      a Kazino Aigaiou AE (székhelye: Syros [Görögország])
      (képviselik őket: I. Ioannidis dikigoros és S. Pappas avocat)
      fellebbezőknek
      az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2015. március 16‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a többi fél az eljárásban:
      az Európai Bizottság (képviselik: A. Bouchagiar és P.‑J. Loewenthal, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)
      alperes az elsőfokú eljárásban,
      a Görög Köztársaság,
      az Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP) (székhelye: Athén, képviselik: A. Tomtsis dikigoros és M. Petite avocat)
      beavatkozó felek az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök, E. Regan, A. Arabadjiev (előadó), C. G. Fernlund és S. Rodin bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2016. június 2‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2016. július 28‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Fellebbezésükkel a Club Hotel Loutraki AE, a Vivere Entertainment AE, a Theros International Gaming Inc., az Elliniko Casino Kerkyras, a Casino Rodos, a Porto Carras AE és a Kazino Aigaiou AE az Európai Unió Törvényszéke 2015. január 8‑iClub Hotel Loutraki és társai kontra Bizottság ítéletének (T‑58/13, nem tették közzé, EU:T:2015:1; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kérik, amely ítéletben a Törvényszék elutasította az SA.33988 (2011/N) állami támogatás – Görögország – Az Organismos Prognostikon Agonon Podosfairou AE (OPAP) (labdarúgó‑mérkőzések sportfogadási társasága) 13 szerencsejáték üzemeltetésére vonatkozó kizárólagos joga kiterjesztésének szabályai és 35000 pénznyerő automata üzemeltetésére vonatkozó, tízéves időszakra szóló kizárólagos engedély nyújtásáról szóló, 2012. október 3‑i C(2012) 6777 final bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránti kérelmüket.

         Jogi háttér

               2

               Az [EUMSZ 108. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL 1999. L 83., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) vitatott határozat elfogadásakor hatályos változata „A bejelentés előzetes vizsgálata és a Bizottság határozatai” című 4. cikkében előírta:
               „(1)   A Bizottság megvizsgálja a bejelentést közvetlenül annak kézhezvétele után. A 8. cikk sérelme nélkül a Bizottság a (2), (3) vagy (4) bekezdés szerint határozatot hoz.
               (2)   Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy a bejelentett intézkedés nem valósít meg támogatást, megállapítását határozatban rögzíti.
               (3)   Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy nem merült fel kétség a bejelentett intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, és amennyiben az [az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének] hatálya alá tartozik, a Bizottság úgy határoz, hogy az intézkedés összeegyeztethető a [belső] piaccal (a továbbiakban: »kifogást nem tartalmazó határozat« [helyesen: kifogást nem emelő határozat]). A határozat megjelöli, hogy a Szerződésben szereplő melyik kivétel került alkalmazásra.
               (4)   Amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy kétség merült fel a bejelentett intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, a[z EUMSZ 108. cikk] (2) bekezdése szerinti eljárás kezdeményezéséről dönt (továbbiakban: »hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat« [helyesen: hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat]).”
               (5)   „A (2), (3) és (4) bekezdésben említett határozatokat két hónapon belül kell meghozni. Ez a határidő a teljes bejelentés kézhezvételének időpontjától kezdődik. A bejelentés akkor tekinthető teljesnek, ha annak kézhezvételétől számított két hónapon belül vagy a kért kiegészítő információk átvételétől számított két hónapon belül a Bizottság nem kér további információt. A határidő a Bizottság és az érintett tagállam hozzájárulásával meghosszabbítható. A Bizottság adott esetben rövidebb határidőt is meghatározhat.
               […]”

               3

               E rendeletnek „A Bizottság határozata a hivatalos vizsgálati eljárás lezárásáról” című 7. cikke kimondta:
               „(1)   A 8. cikk sérelme nélkül a hivatalos vizsgálati eljárást az e cikk (2)–(5) bekezdése szerinti határozattal zárják le.
               (2)   Amennyiben a Bizottság úgy találja, hogy az érintett tagállam által végrehajtott módosítást követően a bejelentett intézkedés nem minősül támogatásnak, megállapítását határozatban rögzíti.
               (3)   Amennyiben a Bizottság úgy találja, hogy adott esetben az érintett tagállam által végrehajtott módosítást követően a bejelentett intézkedés [belső] piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozó kételyek megszűntek, a Bizottság az intézkedést a [belső] piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítja (a továbbiakban: »megengedő határozat«). A határozat megjelöli, hogy a Szerződésben szereplő melyik kivétel került alkalmazásra.
               (4)   A Bizottság olyan feltételeket határozhat meg megengedő határozatában, amelyek teljesítése esetén egy támogatás a belső piaccal összeegyeztethetőnek minősül, és olyan kötelezettségeket állapíthat meg, amelyek biztosítják a határozat betartásának ellenőrzését (a továbbiakban: »feltételt megállapító határozat«).
               (5)   Amennyiben a Bizottság úgy találja, hogy a bejelentett támogatás nem egyeztethető össze a [belső] piaccal, úgy határoz, hogy a támogatást nem lehet bevezetni (a továbbiakban: »elutasító határozat«).
               (6)   A (2), (3), (4) és (5) bekezdés alapján hozott határozatokat a 4. cikk (4) bekezdésében felmerült kétségek megszűnését követő legrövidebb időn belül meg kell hozni. A Bizottság a lehető legnagyobb mértékben törekszik arra, hogy az eljárás megkezdésétől számított 18 hónapon belül határozatot hozzon. Ez a határidő a Bizottság és az érintett tagállam közös megállapodásával meghosszabbítható.
               […]”

               4

               Az említett rendeletnek a „Nyilvánosságra hozatal” című 13. cikke az (1) bekezdésében a következőket írja elő:
               „A lehetséges jogellenes támogatás vizsgálata a 4. cikk (2), (3) vagy (4) bekezdése szerinti határozattal zárul. A hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozatok esetében az eljárást a 7. cikk szerinti határozat zárja. Amennyiben egy tagállam nem tartja be az információnyújtási rendelkezést, a Bizottság a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza meg.”

         A jogvita előzményei

               5

               Görögországban engedéllyel rendelkező hét kaszinó e tagállamban szerencsejátékokat, többek között pénznyerő automatákat üzemeltet.

               6

               2011. december 1‑jén a görög hatóságok az OPAP javára szóló két intézkedést jelentetek be az Európai Bizottsághoz. Az első intézkedés az OPAP számára 560 millió eurót kitevő adó ellenében (a továbbiakban: VLT egyezmény) 35000 pénznyerő automata (a továbbiakban: automaták) üzemeltetésére vonatkozó, 2022 végén lejáró tízéves időszakra szóló kizárólagos engedélyre vonatkozott. A második intézkedés a görög állam és az OPAP között 2000‑ben kötött egyezmény függelékében (a továbbiakban: függelék) az OPAP számára korábban biztosított, tizenhárom bármilyen szerencsejáték üzemeltetésére irányuló kizárólagos jog tíz évvel, 2020‑tól 2030‑ig tartó meghosszabbításában állt.

               7

               A fellebbezők – a Kazino Aigaiou kivételével – panaszt nyújtottak be a Bizottsághoz 2012. április 4‑én, amelyben azt állították, hogy a VLT egyezmény a belső piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatást nyújtott az OPAP részére. Álláspontjuk szerint a görög állam, ha több engedélyt adott volna ki, és nemzetközi ajánlati felhívást tett volna, az említett egyezményben előírt 560 millió eurónál magasabb árat kaphatott volna. Egyébiránt az OPAP által elért bevétel sokkal alacsonyabb lett volna, ha a szabad verseny feltételei között járt volna el.

               8

               A vitatott határozatban a Bizottság megállapította, hogy a VLT egyezmény és a függelék nem minősül az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdés szerinti előnynek. Jóllehet a Bizottság külön értékelte ezen intézkedéseket, azokat együttesen vizsgálta, mivel azokat együttesen jelentették be, és hasonló tevékenységek tekintetében kizárólagos jogok egyidőben, ugyanazon vállalkozás részére történő odaítélésére vonatkoznak, mégpedig az OPAP bejelentett, rövid időn belül történő privatizációját szem előtt tartva.

               9

               A Bizottság így megállapította, hogy bár az OPAP által fizetendő 560 millió euró jelentősen alacsonyabb volt a VLT egyezmény nettó jelenértékénél, az OPAP által a függelék ellenében fizetett összeg – ideértve a görög állam által kivetett, az érintett játékokból 2020. október 13. és 2030. október 12. között származó bruttó bevétel 5%‑ának megfelelő adót – magasabb volt a függelék nettó jelenértékénél.

               10

               Ezen intézmény megállapította továbbá, hogy az OPAP által a függelék keretében megfizetett magasabb ár nem volt azonban elegendő annak biztosításához, hogy az 560 millió eurót kitevő összeg magasabb legyen vagy megegyezzen a VLT egyezmény nettó jelenértékével. Ennélfogva a Bizottság és a görög hatóságok közötti levélváltás keretében megállapította, hogy az utóbbinak az OPAP által az automaták üzemeltetéséből származó bruttó bevételt terhelő további adót kellett volna kivetnie az eredetileg kivetett 560 millió eurót kitevő összegen felül.

               11

               E feltételek mellett a Bizottság azt a következtetést vonta le, hogy a bejelentett egyezmények nem nyújtanak előnyt az OPAP‑nak, és hogy következésképpen nem minősülnek az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdés szerinti állami támogatásnak.

         A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet

               12

               A Törvényszék Hivatalához 2013. január 29‑én benyújtott keresetlevelükkel a fellebbezők keresetet indítottak a vitatott határozat megsemmisítése iránt.

               13

               Keresetük alátámasztására négy jogalapra hivatkoztak. Az első jogalapot az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésének megsértésére, valamint a Bizottság hatáskörrel való visszaélésére alapították, amennyiben az nem indított hivatalos vizsgálati eljárást, jóllehet komoly nehézségekkel szembesült a bejelentett intézkedések értékelése során. Második és harmadik jogalapjukban a fellebbezők az EUMSZ 296. cikk, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 41. és 47. cikkének és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény 6. cikkének megsértését állították, amennyiben a Bizottság elmulasztott eleget tenni indokolási kötelezettségének, amikor a vitatott határozat nem bizalmas változatában alapvető gazdasági adatokat nem hozott nyilvánosságra. Nem vette figyelembe továbbá a fellebbezők megfelelő ügyintézéshez és hatékony bírói jogvédelemhez való jogát. A negyedik jogalap az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének megsértésén alapul, amennyiben a Bizottság jogellenesen vizsgálta együttesen a két bejelentett intézkedést.

               14

               A megtámadott ítélettel a Törvényszék teljes egészében elutasította a fellebbezők keresetét, és kötelezte azokat a költségek viselésére.

         A felek kérelmei

               15

               A fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;

                        —

                        semmisítse meg a vitatott határozatot, és

                        —

                        a Bizottságot, valamint az OPAP‑ot kötelezze saját költségeinek viselésére.

               16

               A Bizottság, valamint az OPAP azt kéri, hogy a Bíróság:

                        —

                        utasítsa el a fellebbezést, és

                        —

                        a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.

         A fellebbezésről

         Az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdésének, valamint a 659/1999 rendelet 4., 7. és 13. cikkének megsértésére alapított, első jogalapról

      A felek érvei

               17

               Az első jogalap két részre osztható. Az első jogalap első részében a fellebbezők azt róják fel a Törvényszéknek, hogy azt állapította meg, hogy a Bizottság nem volt köteles megindítani az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében előírt hivatalos vizsgálati eljárást az utóbbi által, a görög hatóságoknak az OPAP által az automaták üzemeltetéséből származó bruttó bevételt terhelő, a VLT egyezményben előírt 560 millió eurót kitevő összegen felüli további adó kivetésére irányuló 2012. augusztus 7‑i kötelezettségvállalását megelőzően elfogadott megállapítások ellenére. E tekintetben megállapítják először is, hogy korlátozott a Bizottság hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról történő határozathozatalra vonatkozó mérlegelési jogköre, és hogy az előzetes vizsgálat nem akadályozhatja ezen eljárást.

               18

               A fellebbezők azt állítják másodsorban, hogy az EUMSZ 108. cikk (2) és (3) bekezdéséből, valamint a 659/1999 rendelet 4., 7. és 13. cikkéből kitűnik, hogy az előzetes vizsgálat a bejelentett intézkedések első ránézésre történő értékelése, amely intézkedések e vizsgálat befejeztével nyilvánvalóan nem tűntek sem támogatásnak, sem pedig összeegyeztethető támogatásnak. Ami az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében előírt hivatalos vizsgálati eljárást illeti, az azon intézkedések értékelésére irányul, amelyek első ránézésre nem összeegyeztethetők a belső piaccal.

               19

               A fellebbezők szerint, mivel az előzetes vizsgálat során, és további adóra irányuló tárgyalásokat megelőzően a Bizottság megállapította, hogy a VLT egyezmény előnyt biztosít az OPAP számára, annak a 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése szerint meg kellett volna indítania az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében előírt hivatalos vizsgálati eljárást. Ennélfogva a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben nem terhelte ilyen kötelezettség a Bizottságot.

               20

               Az első jogalapjuk második részében a fellebbezők azt róják fel a Törvényszéknek, hogy nem együttesen vizsgálta először is a Bizottság és a görög hatóságok közötti információcserék gyakoriságát, továbbá azok tartalmát, végül pedig az előzetes vizsgálat időtartamát. Márpedig e tényezők együttes vizsgálata lehetővé tette volna a Bizottság által a bejelentett intézkedések értékelése során tapasztalt komoly nehézségek fennállásának bizonyítását.

               21

               Különösen úgy érvelnek először is, hogy a bejelentett intézkedések értékelése során felmerülő kérdések szakjellege – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 50. pontjában megállapítja annak igazolása érdekében, hogy a Bizottság és görög hatóságok közötti információcserék nem tekinthetők különösen gyakorinak vagy élénknek – nem megfelelő kritérium, mivel a körültekintő piacgazdasági magánbefektetőre vonatkozó kritérium jellegére tekintettel minden egyes esetben szakmai jellegű az értékelés.

               22

               Másodszor az előzetes vizsgálat során elvégzett összetett számítások nem voltak világosak, mivel több ismételt számítást tartalmaztak, és az eredetileg bejelentett intézkedéseket módosító további adó elfogadásához vezettek. A Bizottság és a görög hatóságok közötti információcserék tehát nem pusztán tájékoztató vagy magyarázó jellegűek voltak.

               23

               Harmadszor, az előzetes vizsgálat tíz hónapos tartama maga is bizonyítja a komoly nehézségek fennállását.

               24

               A Bizottság és az OPAP vitatja a fellebbezők érvelését. Különösen a Bizottság megállapítja, hogy az első jogalap összességében elfogadhatatlan, mivel a fellebbezők egy első fokon előadott érv megismétlésére szorítkoznak. Az OPAP úgy érvel, hogy az első jogalap második része elfogadhatatlan, mivel a fellebbezők a tényállás újraértékelését kérik a Bíróságtól.

         A Bíróság álláspontja

               25

               Az első jogalap összességében történő állítólagos elfogadhatatlanságát illetően elegendő azt megállapítani, hogy a Bizottság állításával ellentétben a fellebbezők nem szorítkoznak az első fokon előadott érv megismétlésére, hanem az uniós jognak a Törvényszék által a megtámadott ítélet 47–62. pontjában történő alkalmazását vitatják.

               26

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis az elsőfokú eljárásban megvizsgált jogkérdések a fellebbezés keretében újból vita tárgyát képezhetik, ha valamely fél nem alapíthatná fellebbezését a Törvényszék előtt már felhasznált jogalapokra és érvekre, a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené (2014. szeptember 4‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, 45. pont).

               27

               Az első jogalap második részének elfogadhatóságát illetően meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 21–23. pontjában összefoglalt érveléssel a fellebbezők a tényállás újraértékelését kérik a Bíróságtól, amint azt az OPAP helyesen megállapítja. Mivel az ilyen vizsgálat nem tartozik a Bíróság hatáskörébe, e kérelmeket mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani.

               28

               Egyébiránt, bár az e jogalap második részének alátámasztására a jelen ítélet 20. pontjában felhozott érvelés – amely szerint a Törvényszék nem együttesen vizsgálta a fellebbezők által vitatott különböző tényezőket – elfogadható, mindazonáltal tévesen értelmezi a megtámadott ítéletet. A Törvényszék ugyanis, amint az a megtámadott ítélet 60–62. pontjából kitűnik, elvégezte e különböző tényezők együttes vizsgálatát.

               29

               Ebből következik, hogy az említett jogalap második részét részben mint megalapozatlant, részben mint elfogadhatatlant el kell utasítani.

               30

               Ami az első jogalap első részében előadott érv megalapozottságát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése szerinti eljárás nélkülözhetetlen, ha a Bizottságnak komoly nehézséget okoz annak megállapítása, hogy valamely támogatás a belső piaccal összeegyeztethető‑e. A Bizottság tehát valamely állami támogatás javára hozandó határozat elfogadásakor csak abban az esetben szorítkozhat az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése szerinti előzetes vizsgálati szakaszra, ha az első vizsgálat során megbizonyosodott arról, hogy ez az állami támogatás összeegyeztethető a belső piaccal. Amennyiben azonban az említett első vizsgálat során a Bizottság ezzel ellentétes következtetésre jut, vagy nem tudja minden kétséget kizáróan megállapítani a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét, úgy köteles minden szükséges véleményt beszerezni, valamint e célból az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást megindítani (2011. október 27‑iAusztria kontra Scheucher‑Fleisch és társai ítélet, C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               31

               Mivel a komoly nehézségek kritériuma objektív jellegű, ezek fennállását nemcsak az előzetes vizsgálatot követően elfogadott bizottsági határozat elfogadásának körülményei, hanem azon értékelések között is keresni kell, amelyekre a Bizottság támaszkodott (2011. október 27‑iAusztria kontra Scheucher‑Fleisch és társai ítélet, C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               32

               Ebből következik, hogy a 659/1999 rendelet 4. cikkének (3) bekezdésén alapuló, kifogást nem emelő határozat jogszerűsége attól függ, hogy a Bizottság rendelkezésére álló információknak és bizonyítékoknak a bejelentett intézkedés előzetes vizsgálati szakaszban történő értékelésének objektív módon kétségeket kellett volna‑e ébresztenie ezen intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatosan, mivel az ilyen kétségek felmerülése esetén meg kell indítani a hivatalos vizsgálati eljárást, amelyben az említett rendelet 1. cikkének h) pontja szerinti érintett felek is részt vehetnek (2011. október 27‑iAusztria kontra Scheucher‑Fleisch és társai ítélet, C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 72. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               33

               Ugyanezeket az elveket kell alkalmazni abban az esetben is, ha a Bizottságnak kétségei vannak a vizsgált intézkedésnek az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásként történő minősítése kapcsán (2005. május 10‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet, C‑400/99, EU:C:2005:275, 47. pont).

               34

               Figyelemmel az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárás megindításának jogi következményeire, ami az új támogatásokként kezelt intézkedéseket illeti, amikor az érintett tagállam arra hivatkozik, hogy ezek az intézkedések nem minősülnek az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásoknak, akkor a Bizottságnak az említett állam által bejelentett információk alapján megfelelő vizsgálatot kell lefolytatnia a kérdésben, még akkor is, ha ez a vizsgálat nem végleges értékelésre vezet. Az EUM 4. cikk (3) bekezdéséből következő, a tagállamok és az intézmények közötti jóhiszemű együttműködés elvének keretében és az eljárás elhúzódásának elkerülése érdekében a kérdéses intézkedéseket nem támogatásnak tekintő tagállam feladata az, hogy a lehető legkorábban, már az intézkedések meghozatalának időpontjától kezdve a Bizottságnak ezen álláspontját alátámasztó adatokat szolgáltasson. Ha ezek az adatok lehetővé teszik a kétségek eloszlatását abban az értelemben, hogy a vizsgált intézkedésekből hiányoznak a támogatási elemek, akkor a Bizottság nem indíthatja meg az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében meghatározott eljárást (2005. május 10‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet, C‑400/99, EU:C:2005:275, 48. pont).

               35

               E tekintetben a Szerződés 108. cikke (3) bekezdése céljának megfelelően és a Bizottságot terhelő gondos ügyintézés kötelezettségére tekintettel a Bizottság párbeszédet folytathat ugyanis a bejelentő állammal vagy harmadik személyekkel az előzetes eljárás során felmerülő esetleges nehézségek leküzdése érdekében. Márpedig ez a lehetőség feltételezi, hogy a Bizottság álláspontját a párbeszéd eredményéhez igazítsa, anélkül hogy ezt a hozzáigazítást előzetesen komoly nehézségek fennállásának bizonyítékaként kellene értékelni (2013. június 13‑iRyanair kontra Bizottság ítélet, C‑287/12 P, nem tették közzé, EU:C:2013:395, 71. pont).

               36

               A Bizottság ennélfogva jogszerűen fogadhat el a 659/1999 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése alapján olyan határozatot, amelyben az állami támogatás hiányának megállapítása mellett figyelembe veszi a tagállam által tett kötelezettségvállalásokat (lásd ebben az értelemben: 2013. június 13‑iRyanair kontra Bizottság ítélet, C‑287/12 P, nem tették közzé, EU:C:2013:395, 72. pont).

               37

               Az előzőekből következik, hogy a fellebbezők állításával ellentétben az a tény, hogy a Bizottság az előzetes vizsgálat során, és a további adót érintő tárgyalásokat megelőzően megállapította, hogy a VLT egyezmény előnyt biztosít az OPAP számára, nem volt olyan jellegű, hogy kötelezte volna a Bizottságot a 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése szerint az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében előírt hivatalos vizsgálati eljárás megindítására, mivel a tapasztalt nehézségeket még ki lehetett volna küszöbölni a bejelentő állammal folytatott párbeszéd során, és különösen, mint a jelen esetben, a görög állam által vállalt kötelezettségek révén.

               38

               E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy a Törvényszék, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a 659/1999 rendelet 4. cikkének (2) bekezdése alapján jogszerűen fogadhatta el a vitatott határozatot, miután figyelembe vette a görög hatóságok kötelezettségvállalását, és miután részletes vizsgálatot követően megállapította, hogy a Bizottság nem szembesült komoly nehézségekkel a bejelentett intézkedések értékelése során, a fellebbezők állításával ellentétben nem alkalmazta tévesen a jogot.

               39

               A fenti megfontolásokra tekintettel az első jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben pedig megalapozatlant el kell utasítani.

         Az EUMSZ 296. cikk Bizottság által történő megsértésére és a Charta 41. és 47. cikkének megsértésére alapított, második jogalapról

      A felek érvei

               40

               Második jogalapjukban a fellebbezők úgy érvelnek, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy bizonyos adatok vitatott határozatban történő hiánya nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a Bizottság az EUMSZ 296. cikk szerint nem indokolta határozatát vagy nem vette a figyelembe hatékony bírói jogvédelemhez való jogot. Állítják, hogy a Bizottság a vitatott határozatban szinte minden vitatott gazdasági adatot kitakart, többek között a további adóra vonatkozó elvégzett számítás alapjául szolgáló adatokat. Következésképpen ez megakadályozta a fellebbezőket abban, hogy érvényesítsék a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló értékelési hibát, és a Törvényszék nem tudta ellenőrizni a gazdasági adatok érvényességét, valamint a Bizottság által elvégzett számítások pontosságát.

               41

               Különösen nem tudták ellenőrizni, hogy az OPAP által a bejelentett intézkedések ellenében befizetett összeg megfelelt‑e azon legmagasabb árnak, amelyet a rendes versenyfeltételek mellett eljáró magánbefektető hajlandó lett volna megfizetni.

               42

               A fellebbezők állítják egyébiránt, hogy nem képezhetik bírósági felülvizsgálat tárgyát a Bizottság azon tényre irányuló nyilatkozatai, hogy az OPAP a függelék keretében magasabb árat fizetett meg, amely díjazásának mértéke kizárt minden, a VLT egyezmény tekintetében megfizetett alacsonyabb árból eredő előnyt,.

               43

               A Bizottság és az OPAP vitatja a fellebbezők érveit, és megállapítják különösen, hogy elfogadhatatlan a második jogalap, mivel a fellebbezők e tekintetben az első fokon előadott érv megismétlésére szorítkoznak.

         A Bíróság álláspontja

               44

               A második jogalap elfogadhatatlanságát illetően elegendő megállapítani, hogy a fellebbezők nem szorítkoznak az első fokon előadott érv megismétlésére, hanem vitatják az uniós jognak a Törvényszék által a megtámadott ítélet 73–76. pontjában tett értelmezését vagy alkalmazását.

               45

               E jogalap érdemi vizsgálatát illetően először is emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben a felperes a kifogást nem emelő határozat megsemmisítését kéri, lényegében azt vitatja, hogy a Bizottság a szóban forgó támogatásra vonatkozó határozatot anélkül fogadta el, hogy ezen intézmény hivatalos vizsgálati eljárást indított volna, amivel megsértette eljárási jogait. Annak érdekében, hogy keresete sikeres legyen, a felperes bármely azt bizonyító jogalapra hivatkozhat, hogy a Bizottság rendelkezésére álló információknak és bizonyítékoknak a bejelentett intézkedés előzetes vizsgálati szakaszban történő értékelésének kétségeket kellett volna ébresztenie ezen intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatosan. Az ilyen érvelés azonban nem változtathatja meg sem a kereset tárgyát, sem az elfogadhatóságának a feltételeit. Éppen ellenkezőleg, az összeegyeztethetőséggel kapcsolatos kétségek fennállása pont az a tényező, amelyet a felperesnek alá kell támasztania annak bizonyítására, hogy a Bizottság köteles lett volna az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében, valamint a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt hivatalos vizsgálati eljárást megindítani (2011. október 27‑iAusztria kontra Scheucher‑Fleisch és társai ítélet, C‑47/10. P, EU:C:2011:698, 50. pont).

               46

               Továbbá az EUMSZ 296. cikkben, valamint a Charta 41. cikke (2) bekezdésének c) pontjában megkövetelt indokolásnak meg kell felelnie az adott jogi aktus jellegének, valamint világosan és egyértelműen kell megjelenítenie az azt meghozó intézmény érvelését, oly módon, amely lehetővé teszi az érintettek számára a meghozott intézkedés igazolásának megismerését és az illetékes bíróságnak a felülvizsgálat gyakorlását (2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 147. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               47

               Az indokolás követelményét az ügy körülményeire tekintettel kell értékelni. Nem követelmény az indokolással szemben, hogy a releváns tény‑ és jogkérdések minden részletére kitérjen, amennyiben nem csupán ezen aktus szövege, hanem egyben kontextusa, valamint a tárgyra vonatkozó jogszabályok összessége alapján döntendő el az a kérdés, hogy az indokolás megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek (2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 150. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               48

               Emellett az indokolás hiányát azonban nem igazolhatja a szakmai titoktartásra vonatkozó, az EUMSZ 339. cikkben előírt kötelezettség. Az ítélkezési gyakorlat szerint az üzleti titoktartási kötelezettséget nem lehet annyira kiterjesztően értelmezni, hogy az megfossza az indokolási kötelezettséget a lényegi tartalmától (lásd ebben az értelemben: 1985. március 13‑iHollandia és Leeuwarder Papierwarenfabriek kontra Bizottság ítélet, 296/82 és 318/82, EU:C:1985:113, 27. pont).

               49

               Végül, emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 47. cikkének első bekezdése megköveteli, hogy mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, a hivatkozott cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz. Ugyanis a Charta 47. cikke a hatékony bírói jogvédelem elvének megerősítését képezi, és az uniós rendelkezések tiszteletben tartásának biztosítására irányuló bírói felülvizsgálat fennállása e tekintetben a jogállamiság létének velejárója (2014. december 18‑iAbdida‑ítélet, C‑562/13, EU:C:2014:2453, 45. pont; 2015. október 6‑iSchrems‑ítélet, C‑362/14, EU:C:2015:650, 95. pont).

               50

               A jelen esetben a Törvényszék a megtámadott ítélet 73. pontjában megállapította, hogy „a [vitatott] határozat nem bizalmas változata számos gazdasági adatot kitakar[t], és az ezen adatokhoz való hozzáférés hiánya nem te[tte] lehetővé a Bizottság által elvégzett számítások pontosságának ellenőrzését”.

               51

               Mindazonáltal ezen ítélet 74. és 75. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy „a Bizottság érvelése világosan szerepel[t] a [vitatott] határozat nem bizalmas változatában, amelyhez hozzáfér[t]ek a fellebbezők”, mivel e változatból „világosan kitűnt a Bizottság által a jelen ügyben követett módszer”.

               52

               E tekintetben a Törvényszék az említett ítélet 74. pontjában megállapította, hogy e változatban a Bizottság:

                        —

                        megállapította az előny fennállásának vizsgálata érdekében alkalmazni kívánt feltételeket;

                        —

                        elmagyarázta a VLT egyezmény és a függelék nettó jelenértéke kiszámításának módszerét;

                        —

                        pontosította, hogy ezen érték az alkalmazott leszámítolási kamatlábtól függ;

                        —

                        megállapította azon okokat, amelyek miatt úgy vélte, hogy a két intézkedés együttes elemzésére kerülhet sor;

                        —

                        megállapította, hogy a függelékben előírt díjazás magasabb az általa biztosított kizárólagos jogok nettó jelenértékénél;

                        —

                        megállapította, hogy a VLT egyezményben előírt díjazás alacsonyabb a kizárólagos jogok nettó jelenértékénél, és még a függelék keretében az OPAP által fizetett magasabb ár hozzáadása esetén is elégtelen e díjazás;

                        —

                        megmagyarázta, hogy a VLT egyezményben előírt díjazásnak a görög hatóságok által 2012. augusztus 7‑én benyújtott kötelezettségvállalásban előírt növekedése biztosítja, hogy a díjazás mértéke elégséges minden előny kizárásához;

                        —

                        pontosította e díjazás kiszámításának módszerét.

               53

               A megtámadott ítélet 76. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy „a fellebbezők nem pontosít[ották] a kitakart adatok jelen kereset vonatkozásában fennálló jelentőségét. Nem magyaráz[ták] meg ezen adatok jelentőségét sem a Bizottság által követett érvelés megértése, sem pedig sem pedig a hivatalos vizsgálati eljárás megindítására irányuló kötelezettségre vonatkozó (első jogalap) és a VLT egyezmény és a függelék (negyedik jogalap) együttes elemzésére vonatkozóan jogalapjuk kifejtése érdekében. A fellebbezők nem pontosít[ották] továbbá, milyen egyéb jogalapot kívántak volna előadni a jelen kereset alátámasztására, ha hozzáfértek volna a kitakart adatokhoz.”

               54

               A Törvényszék az említett ítélet 77. pontjában akként ítélte tehát meg e feltételek mellett, hogy „a gazdasági adatoknak a [vitatott] határozat nem bizalmas változatában történő kitakarása nem akadályoz[t]a meg a fellebbezőket abban, hogy megértsék a Bizottság által követett érvelést, és nem fosztották meg őket attól a lehetőségtől sem, hogy a Törvényszék előtt vitassák e határozatot, sem pedig abban, hogy a Törvényszék a jelen kereset keretében gyakorolja a bírósági felülvizsgálati jogkörét.”

               55

               Ennélfogva a Törvényszék megállapításaiból és értékeléseiből kitűnik, hogy a vitatott határozat nem bizalmas változatából világosan és egyértelműen kitűnik a Bizottság érvelése, valamint az általa alkalmazott módszer, így az lehetővé teszi az érdekeltek, többek között a fellebbezők számára, hogy megismerjék ezen indokolásokat, a Törvényszék számára pedig, hogy tekintetükben gyakorolja felülvizsgálati jogkörét.

               56

               Azon kérdést illetően, hogy a jelen ügy körülményei megkövetelik‑e, hogy az indokolás ismertesse az említett változatban kitakart adatokat, a jelen ítélet 33. és 45. pontjában emlékeztettünk arra, hogy ha a fellebbezők bármely azt bizonyító jogalapra hivatkozhatnak, hogy a Bizottság rendelkezésére álló információk és bizonyítékok – a bejelentett intézkedés előzetes vizsgálati szakaszban történő – értékelésének kétségeket kellett volna ébresztenie a jelen esetben a vitatott intézkedéseknek az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdés szerinti támogatásként történő minősítésével kapcsolatban. Ennélfogva a fellebbezők Törvényszék előtt előadott érvelésének nem a vitatott határozat megalapozottságának vitatására kellett volna irányulnia, hanem éppen az ilyen kétségek bizonyítására, és tehát azon komoly nehézségek fennállására, amelyekkel a Bizottság a VLT egyezmény és a függelék állami támogatásként történő minősítése során szembesült.

               57

               Márpedig, amint azt a Törvényszék is kiemelte a megtámadott ítélet 76. pontjában, a fellebbezők első fokon és a Bíróság előtt sem pontosították, hogy a kitakart adatok milyen mértékben bírtak jelentőséggel annak bizonyításkor, hogy a Bizottság komoly nehézségekkel szembesült a vitatott intézkedéseknek az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdés szerinti támogatásként történő minősítése során. Érvelésükben a fellebbezők ugyanis a vitatott határozat megalapozottságának vitatására szorítkoznak.

               58

               E feltételek mellett nem bizonyított, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta az őt terhelő indokolási kötelezettséget a gazdasági adatoknak a vitatott határozat nem bizalmas változatában történő kitakarásakor, sem pedig, hogy e kitakarás megsértette a fellebbezők hatékony jogorvoslathoz való jogát.

               59

               Ilyen körülmények között a második jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

         Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított, harmadik jogalapról

      A felek érvei

               60

               Harmadik jogalapjukban a fellebbezők úgy érvelnek először is, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdés alkalmazása megköveteli, hogy a Bizottság, különböző intézkedések együttes vizsgálata esetében határozza meg, hogy az említett intézkedések ugyanazon piacot érintik‑e. E tekintetben hivatkoznak azon veszélyre, hogy az együttes vizsgálat az egyes piacok legalább egyikén elfedi a versenytorzulás fennállását.

               61

               Másodszor megállapítják: a kifizetések olyan ellentételezése, mint amilyen az együttes vizsgálat keretében történt, a versenyből történő kizárás ugyanazon hatásaihoz vezethet, mint a felfaló árazás.

               62

               A fellebbezők harmadszor azt róják fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítélet 87. pontjában a mind a függelék, mind pedig a VLT egyezmény által lefedett tevékenységek homályos „hasonlóságára alapított” a bejelentett intézkedések együttes értékelése törvényességének megállapítása keretében. Először is e tevékenységek egyetlen közös pontja az általuk tartalmazott véletlen. Ezt követően az e tevékenységek közötti különbséget Bot főtanácsnok a 2009. szeptember 8‑iLiga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ítélet (C‑42/07, EU:C:2009:519) alapjául szolgáló ügyre vonatkozó indítványa emelte ki. Végül a „hasonlóság” szempontja nem egyenlő a „helyettesíthetőséggel”.

               63

               Negyedszer a Törvényszék által a megtámadott ítélet 91. és 92. pontjában tett megállapításokat vitatva, amelyek szerint a bejelentett intézkedések együttes vizsgálata törvényes azon egyetlen indok miatt, hogy azok ugyanazon gazdasági környezetbe illeszkednek, a fellebbezők hangsúlyozzák, hogy e szempontot objektíven kell meghatározni, nem pedig oly módon, amely lehetővé teszi a bejelentő tagállam számára annak saját elgondolása szerinti módosítását.

               64

               Ötödször megállapítják, hogy bár a díjazást ugyanakkor fizették meg a két intézkedések vonatkozásában, az együttes értékelés nem vonatkozhat eltérő időszakokra vonatkozó intézkedésekre.

               65

               Hatodszor és utolsósorban a fellebbezők megállapítják, hogy a kereszttámogatások gyakorlata nem hoz létre kapcsolatot az automaták és a pénznyerő automaták, valamint a függelékben szereplő tizenhárom játék piaca között, mivel az eszközátruházásra csak logisztikai szempontból kerül sor, és nem jár azzal, hogy a kérelemátruházás kapcsolódik hozzá.

               66

               Az OPAP és a Bizottság vitatja a fellebbezők érvelését. Különösen a Bizottság megállapítja, hogy a harmadik jogalap összességében elfogadhatatlan, mivel a fellebbezők nem rendelkeznek a vitatott határozat megalapozottságának a Törvényszék előtt történő vitatásához szükséges minőséggel.

         A Bíróság álláspontja

               67

               Előzetesen meg kell állapítani, hogy a Bíróság feladata megvizsgálni, hogy a megfelelő igazságszolgáltatás a jelen ügy körülményei között indokolja‑e a jelen ügyben benyújtott csatlakozó fellebbezésének érdemben való elutasítását, anélkül hogy a Bíróság határozna a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogásról (lásd ebben az értelemben: 2015. június 24‑iFresh Del Monte Produce kontra Bizottság és Bizottság kontra Fresh Del Monte Produce ítélet, C‑293/13 P és C‑294/13 P, EU:C:2015:416, 193. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               68

               Meg kell állapítani, hogy ez az eset áll fenn. Ugyanis a Törvényszék a pergazdaságosság érdekében maga is alkalmazta a megtámadott ítélet 85. és 86. pontjában a 2002. február 26‑iTanács kontra Boehringer ítéletből (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 52. pont) eredő elveket, a pergazdaságosság igazolja továbbá, hogy a Bíróság a harmadik jogalapot a hivatkozott elfogadhatatlansági kifogásról történő előzetes határozathozatal nélkül vizsgálja érdemben.

               69

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a vitatott határozatban annak vizsgálatára szorítkozott, hogy a VLT egyezmény és a függelék az OPAP számára az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdés szerinti gazdasági előnyt nyújtott‑e. Mivel azt állapította meg a Bizottság, hogy nem állt fenn ez az eset, nem vizsgálta az e rendelkezésben érintett egyéb feltételeket.

               70

               A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint gazdasági előny nyújtása feltételének minősül az a beavatkozás, ami közvetlenül vagy közvetve alkalmas vállalkozások előnyben részesítésére, illetve ami olyan gazdasági előnynek tekinthető, amelyet a kedvezményezett vállalkozás az általános piaci feltételek között nem érhetett volna el (2013. május 8‑iLibert és társai ítélet, C‑197/11 és C‑203/11, EU:C:2013:288, 83. pont).

               71

               Ugyanezen logikát követve azok a feltételek, amelyeknek valamely intézkedésnek meg kell felelnie ahhoz, hogy az EUMSZ 107. cikk szerinti „támogatás” fogalma alá tartozzon, nem teljesülnek, ha a kedvezményezett vállalkozás az állami források felhasználásával rendelkezésére bocsátott előnnyel azonos előnyhöz a rendes piaci feltételeknek megfelelő körülmények között is hozzájuthatott volna (2013. január 24‑iFrucona Košice kontra Bizottság ítélet, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, 70. pont).

               72

               Így az említett állandó ítélkezési gyakorlat szerinti „általános piaci feltételeket” akként kell értelmezni, hogy azok a valamely tagállam gazdaságát irányító feltételeket érintik, amennyiben a tagállam nem avatkozik be egyes vállalkozások javára (lásd ebben az értelemben: 2015. február 5‑iGörögország kontra Bizottság végzés, C‑296/14 P, nem tették közzé, EU:C:2015:72, 34. pont).

               73

               Ennélfogva ezen ítélkezési gyakorlatból nem vonható le a Bizottságot terhelő azon általános kötelezettség, hogy az egy vagy több vállalkozás számára szóló gazdasági előny esetleges nyújtásának vizsgálatát megelőzően határozza meg az állami beavatkozással érintett, az EUMSZ 107. cikkre tekintettel vizsgálat tárgyát képező piacot vagy piacokat.

               74

               Ugyanis mivel az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdés annak megelőzésére szolgál, hogy a kedvezményezett állami vállalkozás az állami források révén a versenytársainál kedvezőbb pénzügyi helyzetbe kerüljön (2012. június 5‑iBizottság kontra EDF ítélet, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, 90. pont), a Bizottság közvetlenül értékelheti, amennyiben az lehetségesnek bizonyul, hogy a szóban forgó állami intézkedés a kedvezményezettet a meghatározott versenytársainál vagy a szokásos versenytársainál kedvezőbb pénzügyi helyzetbe hozza‑e.

               75

               Egyébiránt amennyiben az állami beavatkozás e rendelkezés szerinti állami támogatásnak minősítéséhez a Bizottság azt vizsgálja, hogy e beavatkozás előnyben részesíti‑e a kedvezményezettjét, és így azt a versenytársainál előnyösebb pénzügyi helyzetbe hozza, semmi nem akadályozza abban, hogy főszabály szerint a Bizottságnak lehetősége legyen, amennyiben több állami beavatkozás érinti ugyanazon vállalkozás pénzügyi helyzetét, hogy azokat együttesen vizsgálja, amennyiben az megfelelőnek tűnik.

               76

               A jelen esetben a Törvényszék megállapította a megtámadott ítélet 92. és 93. pontjában, hogy a VLT egyezmény és a függelék egy időben került elfogadásra az OPAP egyetlen és ugyanazon ügylet keretében történő későbbi privatizációjára tekintettel, hogy azokat együttesen jelentették be a Bizottsághoz, és hogy az OPAP által a kizárólagos jogok két csoportjának megszerzéséért fizetendő adók ugyanazon időpontban voltak előre történő fizetés útján esdékesek.

               77

               E feltételek mellett a Törvényszék jogosan állapította meg, hogy a fellebbezők nem bizonyították téves jogalkalmazás fennállását, amikor a Bizottság együttesen vizsgálta a VLT egyezményt és a függeléket. A fellebbezők érveiből különösen nem tűnnek ki azon okok, amelyek miatt az OPAP pénzügyi helyzete eltérő lenne, ha az utóbbi ugyanazon időpontban és két ugyanazon díj vonatkozásában olyan azonos végösszeget fizetett volna, amely eltérő arányokból tevődött össze a VLT egyezmény és a függelék tekintetében.

               78

               A fentiekre tekintettel a harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

               79

               A fenti megfontolások összességére tekintettel a fellebbezést el kell utasítani.

         A költségekről

               80

               A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése alapján, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.

               81

               Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet e szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

               82

               Mivel a fellebbezők pervesztesek lettek, őket az OPAP és a Bizottság kérelmének megfelelően a költségek viselésére kell kötelezni.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

                           2)

                           A Bíróság a Club Hotel Loutraki AE‑t, a Vivere Entertainment AE‑t, a Theros International Gaming Inc.‑et, az Elliniko Casino Kerkyrast, a Casino Rodost, a Porto Carras AE‑t és a Kazino Aigaiou AE‑t kötelezi a költségek viselésére.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: angol.