title: A Bíróság (negyedik tanács) 2013. március 7-i ítélete. # DKV Belgium kontra Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour d'appel de Bruxelles - Belgium. # Szolgáltatásnyújtás szabadsága - Letelepedés szabadsága - 73/239/EGK irányelv és 92/49/EGK irányelv - Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítás - A díjszabás szabadsága - Szakmai tevékenységhez nem kötött egészségbiztosítási szerződések - Korlátozások - Nyomós közérdek. # C-577/11. sz. ügy

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2013. március 7. (
            *1
         )
      „Szolgáltatásnyújtás szabadsága — Letelepedés szabadsága — 73/239/EGK irányelv és 92/49/EGK irányelv — Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítás — A díjszabás szabadsága — Szakmai tevékenységhez nem kötött egészségbiztosítási szerződések — Korlátozások — Nyomós közérdek”
      A C-577/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a cour d’appel de Bruxelles (Belgium) a Bírósághoz 2011. november 21-én érkezett, 2011. november 10-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a DKV Belgium SA

      és
      az Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: L. Bay Larsen tanácselnök, J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan és A. Prechal (előadó) bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: V. Tourrès tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2012. december 6-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a DKV Belgium SA képviseletében C. De Meyer és C. Gommers advocaten,

               —

               az Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL képviseletében V. Callewaert és F. Krenc avocats,

               —

               a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck és M. Jacobs, meghatalmazotti minőségben, segítőik: M. Kaiser és S. Ben Messaoud avocats,

               —

               a holland kormány képviseletében C. Wissels és M. Bulterman, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes és M. Rebelo, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében K.-P. Wojcik és C. Vrignon, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18-i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem életbiztosítási irányelv) (HL L 228., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 346. o.) 29. cikkének, 39. cikke (2) és (3) bekezdésének, a 92/49 irányelvvel módosított, az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24-i első tanácsi irányelv (a továbbiakban: 73/239 irányelv) (HL L 228., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 14. o.) 8. cikke (3) bekezdésének, valamint az EUMSZ 49. cikknek és az EUMSZ 56. cikknek az értelmezésére vonatkozik.

               2

               Ezt a kérelmet a DKV Belgium SA (a továbbiakban: DKV) és az Association belge des consommateurs Test-Achats ASBL (a továbbiakban: Test-Achats) közötti jogvita keretében terjesztették elő a „külön szobás” kórházi ellátásra vonatkozó kiegészítő biztosításért fizetendő díj emelésének tárgyában.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A 73/239 irányelv 8. cikkének (3) bekezdése így rendelkezett:
               „Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem akadályozza a tagállamokat abban, hogy a biztosítóintézetek alapító okiratának és alapszabályának jóváhagyási kötelezettségét és a felügyeleti jogkör jogszerű gyakorlásához szükséges bármely más dokumentum benyújtásának kötelezettségét előíró törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket hatályban tartsanak, illetve bevezessenek.
               A tagállamok ugyanakkor nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írnak elő az általános és különös biztosítási szerződési feltételekkel, a biztosítási díjtáblákkal és a nyomtatványokkal, valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumokkal kapcsolatosan, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni.
               A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik.
               [...]”

               4

               A 92/49 irányelv 28. cikke ezt írta elő:
               „Az a tagállam, amelyben a kockázat fennáll, nem akadályozhatja a biztosítottat, hogy […]engedéllyel rendelkező biztosítóintézettel szerződést kössön, mindaddig, amíg az nem áll ellentétben azon tagállam közérdek védelmében hozott jogi rendelkezéseivel, amelyben a kockázat fennáll”.

               5

               A 92/49 irányelv 29. cikkének értelmében:
               „A tagállamok nem hozhatnak olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblák és nyomtatványok, valamint az olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy azokról való rendszeres tájékoztatásnak a kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. A tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
               A tagállamok nem tarthatnak fenn és nem vezethetnek be a tervezett biztosítási díjemelésekre vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve, ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik”.

               6

               A 92/49 irányelv 39. cikkének (2) és (3) bekezdése így rendelkezett:
               „(2)   A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam nem hozhat olyan rendelkezéseket, amelyek az általános vagy különös szerződési feltételek, a biztosítási díjtáblázatok és nyomtatványok, valamint olyan egyéb nyomtatott dokumentumok előzetes jóváhagyatásának vagy az azokról való rendszeres tájékoztatás kötelezettségét írják elő, amelyeket a vállalkozás a biztosítottakkal bonyolítandó ügyletei során kíván használni. Ezek a tagállamok csak a szerződési feltételekről és az egyéb dokumentumokról történő nem rendszeres tajékoztatási kötelezettséget írhatnak elő a területükön a letelepedés joga vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján biztosítási tevékenységet folytatni kívánó vállalkozások számára a biztosítási szerződésekre vonatkozó nemzeti jogszabályaik betartásának ellenőrzése céljából, és ez a követelmény nem képezheti a biztosítóintézet tevékenysége folytatásának előfeltételét.
               (3)   A fióktelep szerinti tagállam vagy a szolgáltatásnyújtás szerinti tagállam nem tarthat fenn és nem vezethet be biztosítási díjak emelésére vonatkozóan előzetes tájékoztatási vagy jóváhagyatási kötelezettséget, kivéve ha azok az általános árellenőrzési rendszerek részét képezik”.

         A belga jog

               7

               A 2009. június 17-i törvénnyel (a Moniteur belge2009. július 8-i száma, 47120. o.) módosított, a szárazföldi biztosítási szerződésekről szóló, 1992. június 25-i törvény (a Moniteur belge1992. augusztus 20-i száma, 18283. o.) (a továbbiakban: a szárazföldi biztosítási szerződésekről szóló törvény) 138. bis-4. cikke így rendelkezik:
               „1. §   A feleknek a biztosított kizárólagos kérelmét követő kölcsönös megegyezését, valamint a 2., 3. és 4. §-ban említett eseteket kivéve, a biztosító az egészségbiztosítási szerződés létrejöttét követően már nem módosíthatja a biztosítási díj biztosítástechnikai alapjait és a fedezet feltételeit.
               [...]
               2. §   A biztosítási díjat, az önrészt és az ellátást a biztosítási díj éves esedékességének időpontjában a fogyasztói árindex alapján lehet kiigazítani.
               3. §   A biztosítási díjat, az önrészt és ellátást a biztosítási díj éves esedékességének időpontjában, egy vagy több sajátos index alapján lehet kiigazítani a magán egészségbiztosítási szerződések által fedezett szolgáltatások költségeire tekintettel, amennyiben ezen index vagy indexek alakulásának mértéke meghaladja a fogyasztói árindexét.
               [...]
               4. §   A jelen cikk alkalmazása nem sérti a 2009. június 17-i törvénnyel (a Moniteur belge2009. július 8-i száma, 47120. o.) módosított, [a biztosítótársaságok felügyeletéről szóló, 1975. július 9-i törvény (a Moniteur belge1975. július 29-i száma, 9267.o.; a továbbiakban: a biztosítótársaságok felügyeletéről szóló törvény) 21. octies cikkét].
               [...]”

               8

               A biztosítótársaságok felügyeletéről szóló törvény 21. octies cikkének (2) bekezdése értelmében:
               „A [commission bancaire, financière et des assurances (a banki, pénzügyi és biztosítási bizottság, a továbbiakban: CBFA)] előírhatja valamely díj kiigazítását, amennyiben megállapítja, hogy e díj alkalmazása veszteséghez vezet.
               [...] [H]a a CBFA a biztosítótársaság kérelme alapján megállapítja, hogy e díj alkalmazása – a szárazföldi biztosítási szerződésekről szóló [...] törvény 138. bis-4. cikkének 2. és 3. §-ában foglaltak alkalmazása ellenére – a szakmai tevékenységhez nem kötött egészségbiztosítási szerződés esetében veszteséghez vezet vagy vezethet [...], engedélyezheti, hogy díjainak kiegyenlítése érdekében a biztosítótársaság intézkedéseket tegyen. Ezek az intézkedések kiterjedhetnek a fedezeti feltételek kiigazítására. […].
               [...]”

               9

               A Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság) 2011. május 31-i 90/2011. sz. ítéletéből (amelyből kivonatokat tettek közzé a Moniteur belge2011. augusztus 10-i számában, 45413. o.), és amelyre a kérdést előterjesztő bíróság hivatkozik, az következik, hogy a belga jogalkotó által a szárazföldi biztosítási szerződésekről szóló törvény elfogadása során elérni kívánt célkitűzés az volt, hogy e törvény 138. bis-4. cikke olyan rendelkezés legyen, amely a fogyasztó védelmére, közelebbről pedig annak megakadályozására irányul, hogy a fogyasztó a biztosítási díjak jelentős és váratlan emelésével szembesüljön.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               10

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a DKV, az egészségbiztosítási és kórházi ellátásra vonatkozó biztosítási termékek piacán működő biztosítótársaság, 2009 decemberében levélben tájékoztatta az úgynevezett „külön szobás” kórházi ellátásra vonatkozó kiegészítő biztosítás valamennyi biztosítottját, hogy 7,84%-kal emelni fogja az e biztosításra vonatkozó díjakat szerződésük 2010. évi fordulónapjától kezdve.

               11

               Ezen, emelésre vonatkozó határozat meghozatala előtt a DKV engedély iránti kérelemmel fordult a CBFA-hoz. E bizottság, mivel úgy vélte különösen, hogy meg kell várni a szárazföldi biztosítási szerződésekről szóló törvény 138 bis-4. cikkének 3. §-a szerinti egy vagy több sajátos index (a továbbiakban: egészségügyi index) közzétételét, e kérelmet elutasította.

               12

               2010. február 22-én a Test-Achats a tribunal de commerce de Bruxelles elnöke előtt keresetet nyújtott be a díjemelés megszüntetésének elrendelése, és különösen az iránt, hogy a bíróság kötelezze a DKV-t az említett emelés visszavonására.

               13

               Miután e bíróság 2010. december 20-i ítéletével e keresetnek részben helyt adott, a DKV fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a kérdést előterjesztő bíróság előtt.

               14

               Az alapeljárás keretében a DKV azt állítja többek között, hogy a szárazföldi biztosítási szerződésekről szóló törvény 138. bis-4. cikke és a biztosítótársaságok felügyeletéről szóló törvény 21. octies cikkének (2) bekezdése a díjak előzetes jóváhagyása rendszerének bevezetésével sérti a díjszabás szabadságát, amelyet a 92/49/EGK irányelv 29. cikke, 39. cikkének (2) és (3) bekezdése, valamint a 73/239 irányelv 8. cikkének (3) bekezdése biztosít. Ezenkívül a DKV álláspontja szerint ezen előbbi rendelkezések nem összeegyeztethetők a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával, amelyek megilletnek egy, a Belga Királyságon kívüli más tagállamban letelepedett olyan biztosítótársaságot, amely egészségbiztosítási szerződéseket kíván kötni Belgiumban.

               15

               A Test Achats azt állítja, hogy az uniós jog nem biztosítja kifejezetten a díjszabás DKV által hivatkozott szabadságát, és azt nem lehet feltétlen és korlátlanul érvényesülő alapelvnek tekinteni.

               16

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy 2010. június 22-én a CBFA megállapította, hogy az időközben kihirdetett egészségügyi index alapján a DKV a vonatkozó biztosítás díjait 7,45%-kal emelhette volna. Mivel a DKV 7,84%-os, azaz az egészségügyi indexnél 0,39%-kal nagyobb emelés végrehajtását kérte, a CBFA úgy ítélte meg, hogy e különbség nem teszi veszteségessé az érintett biztosítási terméktípust, következésképpen a díjemelésre vonatkozó e kérelmet elutasította.

               17

               Ilyen körülmények között a cour d’appel de Bruxelles úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
               „Úgy kell-e értelmezni egyrészt a [92/49] irányelv 29. cikkét, 39. cikkének (2) és (3) [bekezdését], valamint a [73/239] irányelv 8. cikkének (3) bekezdését, másrészt az [EUMSZ] 49. cikket és az [EUMSZ] 56. cikket, hogy azok tiltják, hogy a tagállamok a szakmai tevékenységhez nem kötött egészségbiztosítási szerződések esetében olyan rendelkezéseket írjanak elő, amelyek alapján a biztosítási díjat, az önrészt és az ellátást a biztosítási díj éves időpontjában kizárólag a következő tényezők alapján lehet kiigazítani:

                        —

                        a fogyasztói árindex alapján;

                        —

                        a magán egészségbiztosítási szerződések által fedezett szolgáltatások költségeinek [egészségügyi indexe] alapján, amennyiben ezen [index] alakulásának mértéke meghaladja a fogyasztói árindexét;

                        —

                        a biztosítótársaságok felügyeletét ellátó közigazgatási hatóság által az érintett biztosítótársaság kérelmére megadott engedély alapján, ha a hatóság megállapítja, hogy a díj alkalmazása – az előző bekezdésekben szabályozott indexek alapján számított kiigazítások ellenére – a vállalkozás számára veszteséghez vezet vagy vezethet, és ezért engedélyezi, hogy a vállalkozás intézkedéseket tegyen a díjak kiegyenlítése érdekében, amelyek kiterjedhetnek a fedezeti feltételek kiigazítására is?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

         A 92/49 irányelv 29. cikkének, 39. cikke (2) és (3) bekezdésének, valamint a 73/239 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének értelmezéséről

               18

               A DKV azt állítja, hogy a díjemelés előzetes jóváhagyásának az alapügy tárgyát képező rendszere ellentétes a díjszabás 92/49 irányelv 29. cikkéből, 39. cikke (2) és (3) bekezdéséből, valamint a 73/239 irányelv 8. cikkének (3) bekezdéséből eredő szabadságával. Ezen elv alól mindössze egyetlen eltérés létezik, mégpedig az általános árellenőrzési rendszer. Márpedig a díjemelés előzetes jóváhagyásának e rendszere nem tekinthető úgy, mintha az általános árellenőrzési rendszer részét képezné, mivel nem a vásárlóközönségnek kínált termékek és szolgáltatások egészét érinti, hanem az egészségbiztosításokra korlátozódik.

               19

               Az Európai Bizottság szintén úgy véli, hogy egy, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló szabályozás ellentétes a díjszabás szabadságának elvével. Ezzel szemben a Test-Achats, valamint a belga, a holland és a portugál kormány úgy ítéli meg, hogy erről nincs szó.

               20

               E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a 92/49 irányelv 29. cikke, 39. cikkének (2) és (3) bekezdése, valamint a 73/239 irányelv 8. cikkének (3) bekezdése tiltja, hogy a tagállam valamely biztosítóintézet által a tagállam területén a biztosítottak számára ajánlott díjak tekintetében előzetes jóváhagyatási vagy rendszeres tájékoztatási kötelezettséget írjon elő (lásd a C-518/06. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. április 28-án hozott ítélet [EBHT 2009.; I-3491. o.] 100. pontját).

               21

               Amint azt a Bíróság már korábban megállapította, az uniós jogalkotó ezzel a díjszabás szabadságának elvét kívánta garantálni az életbiztosítás körén kívül eső biztosítások területén (a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 101. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               22

               Mindazonáltal az életbiztosítás körén kívül eső biztosításokra vonatkozó díjszabás területének teljes harmonizációja, amely kizárná a díjtáblák befolyásolására alkalmas nemzeti intézkedéseket, az európai uniós jogalkotó egyértelműen kinyilvánított ez irányú akarata hiányában nem vélelmezhető (a C-346/02. sz., Bizottság kontra Luxembourg ügyben 2004. szeptember 7-én hozott ítélet [EBHT 2004.; I-7517. o.] 24. pontja és a C-347/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. szeptember 7-én hozott ítélet [EBHT 2004.; I-7557. o.] 25. pontja, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 106. pontja).

               23

               Ekként egy nemzeti szabályozás, amely olyan technikai keretet határoz meg, amelyet tiszteletben tartva kell a biztosítótársaságoknak díjaikat meghatározni, nem ellentétes a díjszabás szabadságával önmagában azon ok folytán, hogy e technikai keret befolyásolhatja a díjtáblák alakulását (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Luxembourg ügyben hozott ítélet 25. pontját; Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 26. pontját és Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet 105. pontját).

               24

               Ami a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszerét illeti, a biztosítótársaságok számára kétfajta index alapján engedélyezett tarifáik emelése: a fogyasztói árindex és az egészségügyi index alapján.

               25

               Meg kell állapítani, hogy az ilyen rendszer, amely nem érinti az említett társaságok azon lehetőségét, hogy biztosítási alapdíjukat szabadon megállapíthassák, a jelen ítélet 23. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett technikai keret jellemzőit mutatja.

               26

               Ugyanezen rendszer ugyanis, amennyiben kizárólag kétfajta index alapján tesz lehetővé díjemelést, a díjak alakulásának határait kijelölő technikai keretként működik, amelyet tiszteletben tartva kell a biztosítótársaságoknak díjaikat meghatározni.

               27

               Ilyen körülmények között önmagában az a tény, hogy a biztosítótársaságok felügyeletét ellátó közigazgatási hatóság a biztosítótársaság kérelmére határozhat úgy, hogy engedélyezi ezen biztosítótársaság számára, hogy díjainak kiegyenlítése érdekében intézkedéseket tegyen, ha azok veszteséghez vezetnek vagy vezethetnek, nem elegendő a szóban forgó díjemelési rendszer technikaikeret-jellegének megkérdőjelezéséhez.

               28

               Ezt az értelmezést nem gyengíti a 92/49 irányelv 28. cikke. Az e rendelkezésben említett „közérdek” ugyanis, ellentétben a Bizottság állításával, nem tekinthető releváns szempontnak annak vizsgálatához, hogy valamely nemzeti szabályozás sértheti-e a díjszabás szabadságának a 92/49 irányelv 29. cikke, 39. cikkének (2) és (3) bekezdése, valamint a 73/239 irányelv 8. cikkének (3) bekezdése szerinti elvét (lásd ebben az értelemben a C-59/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. február 25-én hozott ítélet [EBHT 2003.; I-1759. o.] 38. pontját).

               29

               A fentiekből következően a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere nem tekinthető ellentétesnek a 92/49 irányelv 29. cikkével, 39. cikke (2) és (3) bekezdésével, valamint a 73/239 irányelv 8. cikke (3) bekezdésével.

         Az EUMSZ 49.cikk és az EUMSZ 56. cikk értelmezéséről

      A letelepedés szabadsága és a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának fogalmáról

               30

               A Test-Achats azt állítja, hogy a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere nem tekinthető az EUMSZ 49. cikk és az EUMSZ 56. cikk értelmében vett korlátozásnak, különben korlátozásnak kellene minősíteni minden olyan nemzeti intézkedést, amelynek célja valamely szerződés valamely alapvető eleme – ugyanezen szerződés teljesítése során történő – módosítása határainak kijelölése.

               31

               E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a „korlátozás” EUMSZ 49. cikk és EUMSZ 56. cikk szerinti fogalma alá tartozik minden olyan intézkedés, amely a letelepedés szabadságának vagy a szolgáltatásnyújtás szabadságának gyakorlását tiltja, zavarja vagy kevésbé vonzóvá teszi (a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. április 28--án hozott ítélet 62. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               32

               Azon kérdést illetően, hogy milyen körülmények között tartozhat valamely megkülönböztetés nélkül alkalmazandó olyan intézkedés, mint a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere a hivatkozott fogalom alá, emlékeztetni kell arra, hogy valamely tagállami szabályozás nem minősül az EUM-Szerződés szerinti korlátozásnak kizárólag azon ténynél fogva, hogy más tagállamok kevésbé szigorú vagy gazdaságilag előnyösebb szabályokat alkalmaznak a saját területükön letelepedett hasonló szolgáltatásokat nyújtó személyek vonatkozásában (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. április 28-án hozott ítélet 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               33

               Ezzel ellentétben a korlátozás fogalma magában foglalja a tagállam által elfogadott olyan intézkedéseket, amelyek – bár megkülönböztetés nélkül alkalmazandók – befolyásolják a más tagállamok vállalkozásainak piacra jutását, és így akadályozzák a Közösségen belüli kereskedelmet (a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. április 28-án hozott ítélet 64. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               34

               Márpedig, amint arra helytállóan hivatkozott a DKV és a Bizottság, a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere alkalmas arra, hogy azon biztosítótársaságokat, amelyek székhelye más tagállamban található, mint amely e rendszert bevezette, eltántorítsa attól, hogy ezen utóbbi tagállamban fióktelepet nyissanak, vagy ott termékeit a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján kínálják.

               35

               Ezen társaságoknak ugyanis nem csak módosítaniuk kell majd feltételeiket és díjtáblájukat, hogy megfeleljenek az e rendszer által előírt követelményeknek, de a biztosítási díj kezdeti megállapításának időpontjában meg kell határozniuk, hogy a díjak tekintetében miként pozícionálják magukat, ekként kereskedelmi stratégiájukat is, kockáztatva ezzel, hogy a jövőbeni díjemelések nem lesznek elégségesek a felmerülő költségek fedezésére.

               36

               Következésképpen a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszerét bevezető tagállam piacára jutó biztosítótársaságok, amennyiben az e tagállam jogszabályaival összeegyeztethető feltételek mellett akarnak bejutni e piacra, kötelesek újragondolni politikájukat és kereskedelmi stratégiáikat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. április 28-án hozott ítélet 69. pontját).

               37

               Ilyen körülmények között a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszerét úgy kell tekinteni, mint amely korlátozza a letelepedés szabadságát és a szolgáltatásnyújtás szabadságát.

         A letelepedés szabadsága és a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolásáról

               38

               A letelepedés szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása elfogadható, amennyiben nyomós közérdek igazolja, alkalmas a kitűzött célok megvalósításának biztosítására, és nem haladja meg az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ügyben 2009. április 28-án hozott ítélet 72. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               39

               A Test-Achats, valamint a belga, holland és portugál kormány lényegében azt állítja, hogy ez a feltétel a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere tekintetében teljesül, míg a DKV úgy véli, hogy ez nem így van. A Bizottság pedig kételyeit fejezi ki a tekintetben, hogy egy ilyen rendszer arányos lenne az elérni kívánt céllal.

               40

               E tekintetben emlékeztetni kell arra először is, hogy amint az a jelen ítélet 9. pontjából következik, a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere a fogyasztó védelmére, közelebbről pedig annak megakadályozására irányul, hogy a fogyasztó a biztosítási díjak jelentős és váratlan emelésével szembesüljön.

               41

               Márpedig a fogyasztó védelmének célja nyomós közérdeknek tekinthető, lévén, hogy a biztosítási ágazat a kötvénytulajdonosok és a biztosítottak mint fogyasztók védelmének szemszögéből érzékeny ágazat (lásd ebben az értelemben a 205/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1986. december 4-én hozott ítélet [EBHT 1986., 3755. o.] 32. és 33. pontját).

               42

               Másodsorban a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere, amennyiben megakadályozza, hogy a biztosítótársaságok a biztosítási díjak jelentős és váratlan emelését hajtsák végre, megfelelőnek tűnik az elérni kívánt cél megvalósításának biztosításához.

               43

               Harmadsorban azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy az ilyen rendszer meghaladja-e az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket, meg kell állapítani egyrészt, amint arra rámutat a Test-Achats és a belga kormány, hogy a kórházi ellátásra vonatkozó biztosítás egyik jellemzője abban a tényben keresendő, hogy a biztosítóval szembeni követelés támasztásának valószínűsége a biztosított életkorának előrehaladtával egyre nő, mivel az orvosi költségek legnagyobb része az utolsó életévek folyamán merül fel. Ennélfogva, amint arra egyébként a Bizottság is rámutatott, noha az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló „külön szobás” kórházi ellátásra vonatkozó kiegészítő biztosítás alacsony díjon kínálható a viszonylag fiatal biztosítottak számára, e díjak jellegüknél fogva a biztosított életkorának előrehaladtával, valamint a biztosító költségeinek ezáltal történő növekedése folytán, emelésnek vannak kitéve.

               44

               Márpedig, e jellemzőre tekintettel, a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere lehetővé teszi annak biztosítását, hogy a biztosítottnak előrehaladottabb életkorban, pontosan akkor, amikor e biztosításra szüksége van, ne kelljen biztosítási díjainak jelentős és váratlan emelésével szembesülnie, ami – amennyiben nem tudja vállalni ennek költségeit – megfosztaná őt az e biztosításra való jogosultságtól.

               45

               Másrészt, mivel vitathatatlan, hogy a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere nem tiltja a biztosítótársaságok számára a biztosítási díj szabad megállapítását, az ilyen rendszer azt sem akadályozza, hogy ugyanezen biztosítótársaságok tekintetbe vegyék ezen biztosítási díj megállapításának időpontjában az azon, magasabb költségeket, amelyekkel a biztosítási fedezet, a biztosított előrehaladottabb életkorában, jár a számukra.

               46

               A biztosítótársaságok felügyeletét ellátó közigazgatási hatóság végső soron, amint erre a jelen ítélet 27. pontja felhívja a figyelmet, a biztosítótársaság kérelmére határozhat úgy, hogy engedélyezi ezen biztosítótársaság számára, hogy díjainak kiegyenlítése érdekében intézkedéseket tegyen, ha azok veszteséghez vezetnek vagy vezethetnek.

               47

               Tekintettel a különleges körülményekre, és amennyiben nem léteznek más, ugyanazt az eredményt, a fogyasztónak a biztosítási díj jelentős és váratlan emelésével szembeni védelmét azonos feltételekkel biztosító, kevésbé korlátozó intézkedések – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, nem tűnik úgy, hogy a díjemelésnek az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló rendszere meghaladná az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket.

               48

               A fentiek összességének fényében az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 92/49 irányelv 29. cikkét, 39. cikkének (2) és (3) bekezdését, valamint a 73/239 irányelv 8. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azok nem tiltják, hogy a tagállamok a szakmai tevékenységhez nem kötött egészségbiztosítási szerződések esetében olyan rendelkezéseket írjanak elő, amelyek alapján a biztosítási díjat, az önrészt és az ellátást a biztosítási díj éves időpontjában kizárólag a következő tényezők alapján lehet kiigazítani:

                        —

                        a fogyasztói árindex alapján, vagy

                        —

                        az úgynevezett „egészségügyi” indexre tekintettel, amennyiben ezen index alakulásának mértéke meghaladja a fogyasztói árindexét, vagy

                        —

                        az érintett biztosítótársaság kérelmére eljáró, a biztosítótársaságok felügyeletét ellátó közigazgatási hatóság engedélye alapján, ha a hatóság megállapítja, hogy a díj alkalmazása – e kétfajta index alapján számított kiigazítások ellenére – a vállalkozás számára veszteséghez vezet vagy vezethet.

               49

               Az EUMSZ 49. cikket és az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az ilyen szabályozás, amennyiben nem léteznek más, a fogyasztó biztosítási díj jelentős és váratlan emelésével szembeni védelmének célját azonos feltételekkel biztosító, kevésbé korlátozó intézkedések, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

         A költségekről

               50

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18-i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem életbiztosítási irányelv) 29. cikkét, 39. cikke (2) és (3) bekezdését, valamint a 92/49 irányelvvel módosított, az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1973. július 24-i első tanácsi irányelv 8. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azok nem tiltják, hogy a tagállamok a szakmai tevékenységhez nem kötött egészségbiztosítási szerződések esetében olyan rendelkezéseket írjanak elő, amelyek alapján a biztosítási díjat, az önrészt és az ellátást a biztosítási díj éves időpontjában kizárólag a következő tényezők alapján lehet kiigazítani:

                        —

                           fogyasztói árindex alapján, vagy

                        —

                           az úgynevezett „egészségügyi” indexre tekintettel, amennyiben ezen index alakulásának mértéke meghaladja a fogyasztói árindexét, vagy

                        —

                           az érintett biztosítótársaság kérelmére eljáró, a biztosítótársaságok felügyeletét ellátó közigazgatási hatóság engedélye alapján, ha a hatóság megállapítja, hogy a díj alkalmazása – e kétfajta index alapján számított kiigazítások ellenére – a vállalkozás számára veszteséghez vezet vagy vezethet.

                     Az EUMSZ 49. cikket és az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelezni, hogy azokkal nem ellentétes az ilyen szabályozás, amennyiben nem léteznek más, a fogyasztó biztosítási díj jelentős és váratlan emelésével szembeni védelmének célját azonos feltételekkel biztosító, kevésbé korlátozó intézkedések, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: francia.


title: A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2011. december 8-i ítélete.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE kontra Európai Bizottság.#Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések - Közbeszerzési eljárás - Internetes portál elhelyezésére, kezelésére, javítására, fejlesztésére és karbantartására irányuló informatikai szolgáltatások nyújtása - Az ajánlat elutasítása és a szerződés egy másik ajánlattevő részére történő odaítélése - Kiválasztási szempontok - Odaítélési szempontok - Szerződésen kívüli felelősség.#T-39/08. sz. ügy.

text:
      A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2011. december 8‑i ítélete – Evropaïki Dynamiki kontra Bizottság
      (T‑39/08. sz. ügy)
      „Szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések – Közbeszerzési eljárás – Internetes portál elhelyezésére, kezelésére, javítására, fejlesztésére és karbantartására irányuló informatikai szolgáltatások
         nyújtása – Az ajánlat elutasítása és a szerződés egy másik ajánlattevő részére történő odaítélése – Kiválasztási szempontok – Odaítélési szempontok – Szerződésen kívüli felelősség”

      1.                     Az Európai Unió közbeszerzései – Közbeszerzési eljárás útján történő szerződéskötés – Kiválasztási szempontok – A részvételre
            jelentkezők megjelölt szolgáltatások nyújtására való képességének értékelése – Az odaítélés szempontjai – Az egyes ajánlatok
            jellemzőinek és sajátos érdemeinek összehasonlító értékelése – A részvételre jelentkezők szerződés teljesítésére való képességének
            értékelésére szolgáló feltétel alkalmazása a szerződés odaítélése során – Megengedhetetlenség (1605/2002 tanácsi rendelet,
            97. cikk, (1) és (2) bekezdés; 2342/2002 bizottsági rendelet, 138. cikk) (vö. 17–24., 38–40., 42. pont)
      2.                     Az Európai Unió közbeszerzései – Közbeszerzési eljárás útján történő szerződéskötés – Az intézmények mérlegelési jogköre (vö. 21.,
            47. pont)
      3.                     Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Jogellenesség – Kár – Okozati összefüggés – Bizonyítási teher – Valamelyik feltétel
            hiánya – A kártérítési kereset egészének elutasítása (EK 288. cikk, második bekezdés) (vö. 45–47. pont)
      Tárgy

               Egyfelől a Bizottság 2007. november 12‑i, a felperesnek az EAC/04/07. sz., az Európai Bizottság „eLearning” internetes portálja
                  (elearningeuropa.info) elhelyezésére, kezelésére, javítására, fejlesztésére és karbantartására irányuló közbeszerzési eljárás
                  (HL 2007/S 87) keretében benyújtott ajánlatát elutasító, és a szerződést egy másik ajánlattevőnek odaítélő határozatának megsemmisítése
                  iránti, másfelől kártérítési kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék megsemmisíti a Bizottság 2007. november 12‑i, az Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis
                     kai Tilematikis AE által az EAC/04/07. sz., az Európai Bizottság „eLearning” internetes portálja (elearningeuropa.info) elhelyezésére,
                     kezelésére, javítására, fejlesztésére és karbantartására irányuló közbeszerzési eljárás keretében benyújtott ajánlatát elutasító,
                     és e szerződést egy másik ajánlattevőnek odaítélő határozatát.

                  2)

                  	A Törvényszék a kártérítés iránti kérelmet elutasítja.

                  3)

                  	A Törvényszék az Európai Bizottságot kötelezi a saját költségeinek és az Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion
                     Pliroforikis kai Tilematikis költségeinek viselésére.


title: A Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2017. szeptember 7.#José Joaquim Neto de Sousa kontra Estado português.#A Tribunal da Relação do Porto (Portugália) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – Gépjármű – felelősségbiztosítás – 72/166/EGK irányelv – 84/5/EGK irányelv – 90/232/EGK irányelv – A gépjármű utasaként utazó házastársa halálát okozó balesetért felelős vezető – A balesetért felelős vezető anyagi kárának megtérítését kizáró nemzeti jogszabály.#C-506/16. sz. ügy.

text:
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2017. szeptember 7.(*)
„Előzetes döntéshozatal – Gépjármű‑felelősségbiztosítás – 72/166/EGK irányelv – 84/5/EGK irányelv – 90/232/EGK irányelv – A gépjármű utasaként utazó házastársa halálát okozó balesetért felelős vezető – A balesetért felelős vezető anyagi kárának megtérítését kizáró nemzeti jogszabály”
A C‑506/16. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal da Relação do Porto (portói fellebbviteli bíróság, Portugália) a Bírósághoz 2016. szeptember 26‑án érkezett, 2016. július 7‑i határozatával terjesztett elő az előtte a

José Joaquim Neto de Sousa

és
az Estado português

között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: E. Regan tanácselnök, A. Arabadjiev (előadó) és S. Rodin bírák,
főtanácsnok: P. Mengozzi,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        az Estado português képviseletében M. E. Duarte Rodrigues,
–        a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, M. Figueiredo és S. Jaulino, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében P. Costa de Oliveira és K.‑P. Wojcik, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő

Ítéletet

1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2005. május 11‑i 2005/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2005. L 149., 14. o.) módosított, a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelv (HL 1984. L 8., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 3. o.; a továbbiakban: második irányelv), valamint a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség biztosítására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1990. május 14‑i 90/232/EGK harmadik tanácsi irányelv (HL 1990. L 129., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 249. o.; a továbbiakban: harmadik irányelv) értelmezésére irányul.

2        Ezt a kérelmet a José Joaquim Neto de Sousa által az Estado Portuguêssel (portugál állam) szemben, az uniós jog Supremo Tribunal de Justiçának (legfelsőbb bíróság, Portugália) felróható állítólagos megsértésének tárgyában indított jogvita keretében terjesztették elő.
 Jogi háttér

 Az uniós jog

3        A gépjármű‑felelősségbiztosításról és a biztosítási kötelezettség ellenőrzéséről szóló, 2009. szeptember 16‑i 2009/103/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 263., 11. o.) hatályon kívül helyezte a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelvet (HL 1972. L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet 10. o.; a továbbiakban: első irányelv), valamint a második és harmadik irányelvet. Mindazonáltal, tekintettel az alapügy tényállásának megvalósulási időpontjára, a hatályon kívül helyezett irányelveket kell figyelembe venni.

4        Az első irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„[…] [M]inden tagállam időben megteszi a szükséges intézkedéseket, hogy a saját területén nyilvántartásba vett [helyesen: rendszerint a saját területén üzemben tartott] gépjárművek rendelkeznek [helyesen: rendelkezzenek] gépjármű‑felelősségbiztosítással. A fedezett felelősség mértékét és a fedezet feltételeit ezen intézkedések alapján kell meghatározni.”

5        A második irányelv 1. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezett:
„A[z első] irányelv 3. cikk (1) bekezdésében említett biztosítás kötelezően mind az anyagi kárt, mind pedig a személyi sérülést fedezi.”

6        Az említett irányelv 3. cikkének a szövege a következő volt:
„Baleset esetén a biztosított személy, sofőr vagy bármely más, a magánjog értelmében felelős személy családtagjai, akik felelősségét az 1. cikk (1) bekezdésében említett biztosítás fedezi, a családi kapcsolatra való hivatkozással a személyi sérülés vonatkozásában nincsenek automatikusan kizárva a biztosítás köréből.”

7        A harmadik irányelv 1. cikke szerint:
„[…] A[z első] irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében említett biztosítás a gépjármű vezetője kivételével kiterjed valamennyi utasnak a gépjárműhasználatból eredő személyi sérülésével kapcsolatos felelősségre.
[....]”
 A portugál jog

8        Az 1994. május 19‑i Decreto‑Lei nº 130/94 (130/94 rendelettörvény) által módosított, 1985. december 31‑i Decreto‑Lei n° 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel (a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításról szóló 522/85 rendelettörvény; a továbbiakban: 522/85 rendelettörvény) 7. cikke (1) bekezdése értelmében ki kell zárni a gépjármű használatával kapcsolatban felmerülő polgári jogi felelősséget fedező kötelező felelősségbiztosítás (a továbbiakban: kötelező felelősségbiztosítás) köréből a biztosított gépjármű vezetőjét ért személyi sérülésekből eredő károkat.

9        Az 522/85 rendelettörvény 7. cikke (3) bekezdése értelmében, többek között, a biztosított gépjárművezető házastársának baleset miatt bekövetkező halála esetén ki kell zárni bármely nem anyagi kártérítésből a gondatlanságból bekövetkezett balesetért felelős személyt.

10      A polgári törvénykönyv 483. cikke értelmében az, aki szándékosan vagy gondatlanul jogellenesen megsérti harmadik személy jogát, az e jogsértésből eredő károkat köteles a károsultnak megtéríteni.

11      E törvénykönyv 495. cikke (3) bekezdése értelmében halál vagy testi sérülés esetén azok a személyek, akik a károsulttal szemben tartásdíjra tarthatnak igényt, vagy akik a károsulttól természetbeni juttatásban részesülnek, jogosultak kártérítésre.
 Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

12      2005. december 3‑án közlekedési baleset történt Paredesben (Portugália), a Zurich biztosítótársaságnál biztosított J. J. Neto de Sousa által vezetett gépjármű, valamint egy másik gépjármű között. A baleset bekövetkezéséért J. J. Neto de Sousa felelősségét állapították meg, aki elvesztette a gépjárműve fölötti uralmát. A gépjármű utasa volt A. C. da Rocha Carvalho, J. J. Neto de Sousa felesége, aki a szóban forgó baleset következtében életét vesztette.

13      J. J. Neto de Sousa keresetet indított a Tribunal Judicial de Paredes (paredesi elsőfokú bíróság, Portugália) előtt a Zurich ellen, kérve, hogy kötelezzék a biztosítótársaságot 335 700 euró késedelmi kamattal megnövelt összeg megfizetésére, a 2005. december 3‑i baleset következtében bekövetkezett anyagi kár és személyi sérüléssel okozott kár megtérítése címén. J. J. Neto de Sousa többek között arra hivatkozott, hogy az 522/85 rendelettörvény 7. cikke (3) bekezdése nem zárja ki a balesetet okozó vétkes személy kártérítését.

14      A Tribunal Judicial de Paredes (paredesi elsőfokú bíróság) elutasította J. J. Neto de Sousa keresetét azon részében, amelyben az az anyagi kár megtérítésére irányult, azzal az indokkal, hogy ez a bíróság nem tudta, hogy J. J. Neto de Sousa mekkora jövedelemmel rendelkezik, milyen kiadások és költségek terhelik, és az elhunyt milyen mértékben járult hozzá vagy járult volna hozzá a házastárs háztartásához. E bíróság ugyancsak elutasította a keresetet azon részében, amelyben az a nem anyagi kár megtérítésére irányult, azzal az indokkal, hogy az 522/85 rendelettörvény 7. cikke (3) bekezdése kizárja e kár megtérítését.

15      J. J. Neto de Sousa kizárólag az anyagi kártérítést illetően nyújtott be fellebbezést a Tribunal da Relação do Porto (portói fellebbviteli bíróság, Portugália) elé. E bíróság elutasította a fellebbezést, lényegében megállapítva, hogy J. J. Neto de Sousa nem jogosult kártérítésre, mivel ő vezette a gépjárművet, amelyben a felesége utazott, és felelős volt a bekövetkezett balesetért, amelyben a felesége életét vesztette.

16      J. J. Neto de Sousa fellebbezést terjesztett a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) elé, megismételve az álláspontját, miszerint az 522/85 rendelettörvény nem zárja ki a vétkes vezető által a baleset következtében elhunyt házastárs halála miatt bekövetkezett anyagi kár megtérítését, és arra hivatkozott, hogy a balesetben érintett gépjárműben utazó felesége halálával okozott anyagi kár megtérítésének elutasításával a Tribunal da Relação do Porto (portói fellebbviteli bíróság) megsértette e rendelettörvény 7. cikke (3) bekezdését. J. J. Neto de Sousa ugyancsak kérte e bíróságtól, hogy az EUMSZ 267. cikk alapján előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen a Bíróság elé annak megállapítása végett, hogy a második és harmadik irányelv rendelkezései tiltják‑e az ilyen kár megtérítését.

17      A Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) elutasította a fellebbezést. E bíróság lényegében megállapította, hogy J. J. Neto de Sousa kártérítés iránti jogára a polgári törvénykönyv 495. cikke (3) bekezdése, valamint e törvénykönyv 483. cikke irányadó, valamint hogy e jog a kártérítési követeléssel élő személy, és nem az elhunyt személy „jogi szférájában” keletkezik, és hogy vétkes magatartásával J. J. Neto de Sousa saját maga sértette meg az őt megillető jogok egyikét. Ez a bíróság úgy ítélte meg, hogy a sibi imputet elvének megfelelően, a polgári törvénykönyv 495. cikke (3) bekezdésében foglalt jogra nem hivatkozhat az, aki egyedül felelős annak a balesetnek a bekövetkezéséért, amely az általa vezetett gépjárműben utazó feleségének a halálához vezetett, és ennek következtében J. J. Neto de Sousát nem illeti meg kártérítés.

18      Az előzetes döntéshozatalra történő utalásra vonatkozó kérelmet illetően a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) lényegében úgy ítélte meg, hogy a második és harmadik irányelv határozza meg a kötelező felelősségbiztosítás rendszerét azzal, hogy a tagállamokra bízza a polgári jogi felelősség szabályrendszerének kidolgozását, és bár az utasokat illetően ez a rendszer bizonyos mértékben hatással van a nemzeti jogra, az 522/85 rendelettörvény rendelkezései nem zárják ki a polgári törvénykönyv 495. cikke (3) bekezdése által rendezett nemzeti felelősségbiztosítási rendszer alkalmazását.

19      J. J. Neto de Sousa újabb, megállapítás iránti rendes keresetet indított a Tribunal da Comarca do Porto Este (Penafiel) (kelet‑portói kerületi bíróság [Penafiel], Portugália) előtt a portugál állam ellen, kérve, hogy ez utóbbit kötelezzék 245 700 euró, késedelmi kamattal növelt összeg megfizetésére kártérítés címen amiatt, hogy a fellebbezésének az elutasításával a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) tévesen alkalmazta a jogot, és ebből neki kára keletkezett.

20      Minthogy a Tribunal da Comarca do Porto Este, Penafiel) (kelet‑portói kerületi bíróság [Penafiel]) elutasította J. J. Neto de Sousa keresetét, ez utóbbi fellebbezést nyújtott be a Tribunal da Relação do Portóhoz (portói fellebbviteli bíróság), többek között arra való hivatkozással, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) tévesen értelmezte a második irányelv 3. cikkét, valamint a harmadik irányelv 1. cikkét, amelyek a vezetőn kívüli, a gépjárműben utazó utasok számára biztosítják a közúti baleset károsultjaiként elszenvedett személyi sérülések megtérítését, továbbá, hogy nem tett eleget az EUMSZ 267. cikkből eredő kötelezettségének. J. J. Neto de Sousa ugyancsak kérte a Tribunal da Relação do Portót (portói fellebbviteli bíróság), hogy az EUMSZ 267. cikk alapján terjessze a Bíróság elé a jelen ítélet 16. pontjában szereplő kérdést.

21      A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) határozata nem arra irányult, hogy az elhunyt utast megilleti‑e kártérítés, hanem arra, hogy J. J. Neto de Sousa gyakorolhatja‑e a kártérítés iránti jogát, figyelembe véve, hogy ő okozta a balesetet. A kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy annak megállapítása végett, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) mellőzhette‑e az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztését, először is meg kell vizsgálni, hogy az előtte hivatkozott uniós jogi rendelkezések világosak és egyértelműek‑e.

22      E körülmények között a Tribunal da Relação do Porto (portói fellebbviteli bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a [második és harmadik irányelv] rendelkezéseivel az, hogy a nemzeti szabályozás előírja a balesetért felelős vezetőnek a gépjárműben utazó házastársa halálával bekövetkező anyagi kárainak a megtérítését, a [522/85 rendelettörvény] 7. cikke (3) bekezdésének megfelelően?”
 Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

23      Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia a feltett kérdéseket. Emellett a Bíróság arra kényszerülhet, hogy figyelembe vegyen olyan uniós jogi normákat, amelyekre a nemzeti bíróság kérdése megfogalmazásakor nem hivatkozott (2017. február 1‑jei Município de Palmela ítélet, C‑144/16, EU:C:2017:76, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

24      A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az ítéletben, amely állítólag tévesen értelmezte a második és harmadik irányelv rendelkezéseit, a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) úgy ítélte meg, hogy az alkalmazandó portugál jog, és különösen a polgári törvénykönyv 483. és 495. cikkének (3) bekezdése nem teszi lehetővé, hogy J. J. Neto de Sousa számára megítéljék az általa kért kártérítést.

25      E körülmények között úgy érdemes értelmezni a feltett kérdést, mint amely arra irányul, hogy a kötelező felelősségbiztosítás tárgyában létező uniós szabályozást úgy kell‑e értelmezni, mint amellyel ellentétes azon nemzeti jogszabály, amely kizárja a gépjárművezető jogát arra, hogy a házastársa halála miatt bekövetkezett anyagi kára megtérítését követelje abban az esetben, ha a vezető vétkessége megállapítható azon közúti balesettel kapcsolatban, amelynek következtében a gépjárműben utazó házastársa életét vesztette.

26      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az első és a második irányelv preambulumából kitűnik, hogy ezen irányelvek célja az, hogy egyrészt szabad mozgást biztosítsanak a rendszerint az Unió területén üzemben tartott járműveknek és utasaiknak, másrészt – függetlenül attól, hogy az Unión belül hol történt a baleset – hasonló elbánást biztosítsanak az ilyen gépjárművek által okozott balesetek károsultjainak (2011. június 9‑i Ambrósio Lavrador et Olival Ferreira Bonifácio ítélet, C‑409/09, EU:C:2011:371, 23. pont; 2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 26. pont).

27      A második és a harmadik irányelv által kiegészített első irányelv kötelezővé teszi a tagállamok számára annak biztosítását, hogy a rendszerint a saját területükön üzemben tartott gépjárművek rendelkezzenek gépjármű‑felelősségbiztosítással, és meghatározza többek között azon kártípusokat és harmadik fél károsultakat, amelyekre és akikre a biztosításnak ki kell terjednie (2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

28      Emlékeztetni kell azonban arra, hogy a harmadik feleknek okozott kárt fedező gépjármű‑felelősségbiztosítási kötelezettség eltér e károknak a biztosított felelősségbiztosítása alapján történő megtérítésének mértékétől. Amíg ugyanis az előbbit az uniós szabályozás határozza meg és garantálja, addig az utóbbit lényegében a nemzeti jog szabályozza (2011. március 17‑i Carvalho Ferreira Santos ítélet, C‑484/09, EU:C:2011:158, 31. pont; 2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 28. pont).

29      E tekintetben a Bíróság már megállapította, hogy az első, a második és a harmadik irányelv tárgyából és szövegéből az következik, hogy ezek nem a tagállamok felelősségbiztosítási rendszereinek harmonizálására irányulnak, és hogy az uniós jog jelenlegi állapotában a tagállamok továbbra is szabadon meghatározhatják a gépjárműbalesetekből eredő károkra alkalmazandó felelősségbiztosítási rendszert (2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

30      Következésképpen a tagállamok kötelesek biztosítani, hogy a nemzeti joguk alapján alkalmazandó gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség a fent említett három irányelv rendelkezéseinek megfelelő biztosítással legyen fedezve (2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

31      A tagállamok továbbá az ezen a területen fennálló hatásköreiket az uniós jog tiszteletben tartása mellett kötelesek gyakorolni, és a gépjárműbalesetekből eredő károk megtérítésére vonatkozó nemzeti rendelkezések nem akadályozhatják az első, a második és a harmadik irányelv hatékony érvényesülését (lásd ebben az értelemben: 2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 31. pont).

32      A Bíróság már kifejtette, akadályozná az említett irányelvek hatékony érvényesülését, ha valamely – általános és absztrakt szempontok alapján meghatározott – nemzeti szabályozás kizárólag a károsult károkozásban való közrehatása alapján kizárná vagy aránytalanul korlátozná a károsult kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításon alapuló kártérítési jogát (2011. június 9‑i Ambrósio Lavrador et Olival Ferreira Bonifácio ítélet, C‑409/09, EU:C:2011:371, 29. pont; 2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 32. pont).

33      Mindazonáltal, az alapügyben meg kell állapítani, hogy J. J. Neto de Sousa kártérítés iránti jogát nem a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősségre kiterjedő fedezetnek a felelősségbiztosításra irányadó rendelkezések által történő korlátozása érinti, hanem a polgári jogi felelősségre alkalmazandó nemzeti szabályozás.

34      Az alapeljárás tárgyát képező nemzeti jogszabály ugyanis a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) értelmezésében kizárja a közúti baleset okozásában vétkes gépjárművezető kártérítési jogát az e baleset következtében bekövetkezett saját kára tekintetében.

35      E szabályozás tehát nem olyan jellegű, amely korlátozza a biztosított felelősségbiztosításának terjedelmét a harmadik személyeknek okozott károk tekintetében (lásd analógia útján: 2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 35. pont).

36      E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy az alapeljárásban szóban forgó nemzeti szabályozás nem érinti az uniós jogban arra vonatkozóan szereplő garanciát, hogy az alkalmazandó nemzeti jogban meghatározott gépjármű‑felelősségre az első, a második és a harmadik irányelvnek megfelelő biztosítás nyújtson fedezetet (lásd analógia útján: 2012. október 23‑i Marques Almeida ítélet, C‑300/10, EU:C:2012:656, 38. pont).

37      E megállapítást nem kérdőjelezi meg az a tény, hogy a J. J. Neto de Sousa által bekövetkezett anyagi kár a baleset idején az általa vezetett gépjárműben utazó felesége halálából ered. A kérdést előterjesztő bíróság által biztosított információ ugyanis mintha arra utalna, hogy az alapügy nem a balesetben érintett gépjárműben megsérült utas kárának, hanem a baleset bekövetkezéséért felelős vezető kárának a megtérítésére irányul.

38      A fenti megállapításokra tekintettel az előterjesztett kérdést úgy kell megválaszolni, hogy az első, második és harmadik irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely kizárja a gépjárművezető jogát arra, hogy a házastársa halála miatt bekövetkezett anyagi kára megtérítését követelje abban az esetben, ha a gépjárművezető vétkessége megállapítható azon közúti balesettel kapcsolatban, amelynek következtében a gépjárműben utazó házastársa életét vesztette.
 A költségekről

39      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:

A tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra és a biztosítási kötelezettség ellenőrzésére vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1972. április 24‑i 72/166/EGK tanácsi irányelvet, a 2005. május 11‑i 2005/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a tagállamok gépjármű‑felelősségbiztosításra vonatkozó jogszabályainak közelítéséről szóló, 1983. december 30‑i 84/5/EGK második tanácsi irányelvet, valamint a gépjárműhasználattal kapcsolatos polgári jogi felelősség biztosítására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1990. május 14‑i 90/232/EGK harmadik tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely kizárja a gépjárművezető jogát arra, hogy a házastársa halála miatt bekövetkezett anyagi kára megtérítését követelje abban az esetben, ha a vezető vétkessége megállapítható azon közúti balesettel kapcsolatban, amelynek következtében a gépjárműben utazó házastársa életét vesztette.

Aláírások

*      Az eljárás nyelve: portugál.


title: A Bíróság (hetedik tanács) 2011. július 21-i ítélete.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE kontra Agence européenne pour la sécurité maritime (EMSA).#Fellebbezés - Közbeszerzési szerződések - Európai Tengerbiztonsági Ügynökség (EMSA) - A "SafeSeaNet"-alkalmazásra vonatkozó közbeszerzési eljárás -Valamely ajánlattevő ajánlatát elutasító határozat - A szerződés odaítélésének szempontjai - Részszempontok - Indokolási kötelezettség.#C-252/10 P. sz. ügy.

text:
      A Bíróság (hetedik tanács) 2011. július 21‑i ítélete – Evropaïki Dynamiki kontra EMSA
      (C‑252/10. P. sz. ügy)
      „Fellebbezés – Közbeszerzési szerződések ‑ Európai Tengerbiztonsági Ügynökség (EMSA) – A »SafeSeaNet«‑alkalmazásra vonatkozó közbeszerzési eljárás – Valamely ajánlattevő ajánlatát elutasító határozat – A szerződés odaítélésének szempontjai – Részszempontok – Indokolási kötelezettség”
      1.                     Az Európai Közösségek közbeszerzési szerződései – Közbeszerzési eljárás – Szerződések odaítélése – Gazdaságilag legelőnyösebb
            ajánlat – Az odaítélés szempontjai – Az ajánlattevőkkel szembeni egyenlő bánásmód és az átláthatóság elvének tiszteletben
            tartása – Az ajánlattételhez szükséges dokumentációban vagy a hirdetményben meghatározott odaítélési szempontok részszempontjaira
            vonatkozó súlyszámoknak az ajánlatkérő általi utólagos meghatározása – Megengedhetőség – Feltételek (1605/2002 tanácsi rendelet,
            97. cikk, (2) bekezdés; 2342/2002 bizottsági rendelet, 138. cikk, (1), (2) és (3) bekezdés) (vö. 29–33., 35. pont)
      2.                     Fellebbezés – Jogalapok – Elégtelen vagy ellentmondó indokolás – Az indokolási kötelezettség terjedelme – A Törvényszék hallgatólagos
            indokolása – Megengedhetőség – Feltételek (EUMSZ 256. cikk; a Bíróság alapokmánya, 36. és 53. cikk, első bekezdés) (vö. 46. pont)
      3.                     Fellebbezés – Jogalapok – A Törvényszék előtt felhozott jogalapok és érvek egyszerű megismétlése – A hivatkozott téves jogalkalmazás
            meghatározásának hiánya – Elfogadhatatlanság (EUMSZ 256. cikk; a Bíróság alapokmánya, 58. cikk, első bekezdés; a Bíróság eljárási
            szabályzata, 112. cikk, 1. §, c) pont) (vö. 54. pont)
      Tárgy

               Fellebbezés a Törvényszék (harmadik tanács) T‑70/05. sz., Evropaïki Dynamiki kontra EMSA ügyben 2010. március 2‑án hozott
                  ítélete ellen, amennyiben abban a Törvényszék elutasítja a felperes arra irányuló kérelmét, hogy semmisítse meg az Európai
                  Tengerbiztonsági Ügynökségnek (EMSA) a SafeSeaNet‑alkalmazás hitelesítésére és jövőbeli fejlesztésére irányuló közbeszerzési
                  eljárásban a felperes ajánlatát elutasító, 2005. január 6‑i határozatát.

            Rendelkező rész
      1)         A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
      2)         A Bíróság az Evropaїki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE‑t kötelezi a költségek
         viselésére.


A Bíróság július 11.-i ítélete: 1996. # Syndicat français de l'Express international (SFEI) és társai kontra La Poste és társai. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal de commerce de Paris - Franciaország. # Állami támogatások. # C-39/94. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) december 12.-i ítélete: 2000. # Aéroports de Paris kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Közlekedés - Erőfölénnnyel való visszaélés. # T-128/98. sz. ügy


A Bíróság (harmadik tanács) szeptember 15.-i ítélete: 1994. # Pedro Magdalena Fernández kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Tisztviselő. # C-452/93. P. sz. ügy