title: A Bíróság ítélete (nagytanács), 2012. július 19.#Ahmed Mahamdia kontra Algériai Demokratikus Népi Köztársaság.#A Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 44/2001/EK rendelet – Joghatóság egyedi munkaszerződések esetén – Harmadik állam nagykövetségével kötött szerződés – A munkáltató állam mentessége – A 18. cikk (2) bekezdése szerinti »fióktelep, képviselet és más telephely« fogalma – Harmadik állam bíróságainak joghatóságát kikötő megállapodásnak a 21. cikkel való összeegyeztethetősége.#C‑154/11. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
      2012. július 19. (
            *1
         )
      „Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés — 44/2001/EK rendelet — Joghatóság egyedi munkaszerződések esetén — Harmadik állam nagykövetségével kötött szerződés — A munkáltató állam mentessége — A 18. cikk (2) bekezdése szerinti »fióktelep, képviselet és más telephely« fogalma — Harmadik állam bíróságainak joghatóságát kikötő megállapodásnak a 21. cikkel való összeegyeztethetősége”
      A C-154/11. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg (Németország) a Bírósághoz 2011. március 29-én érkezett, 2011. március 23-i határozatával terjesztett elő az előtte

         Ahmed Mahamdia

      és
      az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nagytanács),
      tagjai: V. Skouris elnök, A. Tizzano, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot tanácselnökök, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev, C. Toader (előadó) és C. G. Fernlund bírák,
      főtanácsnok: P. Mengozzi,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság képviseletében B. Blankenhorn, Rechtsanwalt,

               —

               a spanyol kormány képviseletében S. Centeno Huerta, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. Wilderspin és A.-M. Rouchaud-Joët, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a Svájci Konföderáció képviseletében D. Klingele, meghatalmazotti minőségben,

         a főtanácsnok indítványának a 2012. május 24-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 12., 2001.1.16., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.) 18. cikke (2) bekezdésének és 21. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság berlini (Németország) nagykövetségén alkalmazott A. Mahamdia és a munkáltatója közötti jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

         A nemzetközi jog

      A bécsi egyezmény

               3

               A diplomáciai kapcsolatokról Bécsben, 1961. április 18-án aláírt nemzetközi szerződés 3. cikkének 1. pontja értelmében:
               „A diplomáciai képviselet feladatköre – egyebek között – a következőkből áll:

                        a)

                        képviseli a küldő államot a fogadó államban;

                        b)

                        védelmezi a fogadó államban a küldő állam, valamint a küldő állam polgárainak érdekeit a nemzetközi jog által megengedett keretekben;

                        c)

                        tárgyal a fogadó állam kormányával;

                        d)

                        tájékozódik minden megengedett módon a fogadó államban levő viszonyokról és fejleményekről és ezekről jelentést tesz a küldő állam kormányának;

                        e)

                        előmozdítja a baráti kapcsolatokat a küldő és a fogadó állam között és fejleszti a gazdasági, kulturális és tudományos kapcsolataikat.”

         Az uniós jog

      A 44/2001 rendelet

               4

               A 44/2001 rendelet (2) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
               „A joghatóságra és a határozatok elismerésére vonatkozó nemzeti jogszabályok között fennálló egyes különbségek akadályozzák a belső piac megfelelő működését. A polgári és kereskedelmi ügyekben (…) elengedhetetlenül szükségesek a joghatósági összeütközésre vonatkozó szabályok egységesítésére (…) irányuló rendelkezések.”

               5

               E rendelet (8) és (9) preambulumbekezdése a harmadik államban lakóhellyel rendelkező alperesekre vonatkozó rendelkezéseket illetően a következőket tartalmazza:

                        „(8)

                        Az e rendelet hatálya alá tartozó eljárások és az e rendelet által kötelezett tagállam területe között kapcsolatnak kell fennállnia. Ennek megfelelően általában közös joghatósági szabályokat kell alkalmazni, ha az alperes az említett tagállamok egyikében lakóhellyel rendelkezik.

                        (9)

                        Valamely tagállamban lakóhellyel nem rendelkező alperes általában az ügyben eljáró bíróság tagállamában hatályos nemzeti joghatósági szabályok hatálya alá tartozik, az e rendelet hatálya alá nem tartozó tagállamban lakóhellyel rendelkező alperes pedig továbbra is a [a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, az új tagállamok csatlakozási egyezményei által módosított 1968. szeptember 27-i egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.; a továbbiakban: brüsszeli egyezmény)] hatálya alá tartozik.”

               6

               Az említett rendelet (13) preambulumbekezdése többek között az egyedi munkaszerződésekkel kapcsolatos joghatóságot illetően a következőképpen szól:
               „A biztosítási, fogyasztói és munkaszerződésekkel kapcsolatban a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal kell védelemben részesíteni.”

               7

               A 44/2001 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen határozza meg a rendelet tárgyi hatályát:
               „E rendeletet polgári és kereskedelmi ügyekben kell alkalmazni a bíróság jellegére való tekintet nélkül. E rendelet nem terjed ki különösen az adó-, vám- vagy közigazgatási ügyekre.”

               8

               A harmadik államban lakóhellyel rendelkező személyek ellen indított kereseteket illetően e rendelet 4. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
               „Ha az alperes nem rendelkezik lakóhellyel valamely tagállamban, valamennyi tagállam bíróságainak joghatóságát a 22. és 23. cikk alapján az adott tagállam joga határozza meg.”

               9

               Az említett rendelet 5. cikkének 5. pontja szerint valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban perelhető: „fióktelep, képviselet vagy más telephely működéséből származó jogvita tekintetében a fióktelep, képviselet vagy más telephely helyének bírósága előtt”.

               10

               A 44/2001 rendelet II. fejezetének a 18–21. cikket tartalmazó 5. szakasza az egyedi munkaszerződésekkel kapcsolatos jogvitákra vonatkozó joghatósági szabályokat tartalmazza.

               11

               A 44/2001 rendelet 18. cikke a következőképpen szól:
               „(1)   A 4. cikk és az 5. cikk 5. pontjának sérelme nélkül az egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot e szakasz határozza meg.
               (2)   Amennyiben a munkavállaló a tagállam területén lakóhellyel vagy székhellyel nem rendelkező, azonban valamely tagállam területén fiókteleppel, képviselettel vagy más telephellyel rendelkező munkaadóval köt egyedi munkaszerződést, a munkaadóra a fióktelep, képviselet vagy más telephely működéséből származó jogvitában úgy kell tekinteni, mintha lakóhelye vagy székhelye az említett államban lenne.”

               12

               E rendelet 19. cikke szerint:
               „Valamely tagállamban lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező munkaadó perelhető:

                        1.

                        annak a tagállamnak a bíróságai előtt, ahol lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik; vagy

                        2.

                        más tagállamban:

                                 a)

                                 a munkavállaló szokásos vagy legutóbbi munkavégzési helyének bíróságai előtt; vagy

                                 b)

                                 amennyiben a munkavállaló egyik államban sem végez vagy végzett rendszeresen munkát, annak a helynek a bíróságai előtt, ahol a telephely, amely a munkavállalót foglalkoztatta található vagy található volt.”

               13

               Az említett rendelet 21. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „E szakasz rendelkezéseitől kizárólag olyan, a joghatóságot kikötő megállapodással lehet eltérni, amely:

                        1.

                        a jogvita keletkezését követően jött létre; vagy

                        2.

                        lehetővé teszi a munkavállaló számára az e szakaszban megjelölttől eltérő bíróságok előtt történő perindítást.”

         A német jog

               14

               A Németországi Szövetségi Köztársaság Alaptörvényének (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) 25. cikke szerint:
               „A nemzetközi jog általánosan elismert szabályai a szövetségi jogrend részét képezik. Azok elsőbbséget élveznek a törvényekkel szemben, és az ország területének lakóit közvetlenül megillető, illetve terhelő jogokat és kötelezettségeket keletkeztetnek.”

               15

               A bíróságokról szóló 1975. május 9-én kihirdetett törvény (Gerichtsverfassungsgesetz) 18. §-a szerint:
               „Az e törvény hatálya alá tartozó területen létesített diplomáciai képviseletek tagjaira, azok családtagjaira és az e személyek által foglalkoztatott háztartási alkalmazottakra a német joghatóság a diplomáciai kapcsolatokról szóló 1961. április 18-i bécsi egyezmény értelmében nem terjed ki. […]”

               16

               A bíróságokról szóló törvény20. §-a a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A német joghatóság más államok azon képviselőire és azok kíséretére sem terjed ki, akik a Németországi Szövetségi Köztársaság hivatalos meghívására tartózkodnak [Németországban, és] e törvény hatálya alá [tartoznak].
               (2)   Ezenfelül a német joghatóság az (1) bekezdésben, valamint a 18. és 19. §-ban megjelölt személyektől eltérő személyekre sem terjed ki annyiban, amennyiben e személyek a nemzetközi jog általánosan elismert szabályai, nemzetközi megállapodások vagy egyéb jogszabályok alapján nem tartoznak a német joghatóság alá.”

               17

               A német polgári perrendtartás (Zivilprozessordnung) „Megengedett joghatósági megállapodások” című 38. §-ának – a 2005. december 5-én kihirdetett szövege szerinti – (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Akkor is kiköthető valamely elsőfokú bíróság joghatósága, ha legalább a szerződő felek egyike tekintetében nem áll fenn valamely belföldi általános joghatósági ok. A megállapodást írásban kell megkötni, vagy azt – amennyiben azt szóban kötik meg – írásban meg kell erősíteni. […]”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               18

               Az algériai és német állampolgár A. Mahamdia Németországban lakik. 2002. szeptember 1-jén egy évre szóló, meghosszabbítható tartamú, szerződéses alkalmazotti szerződést kötött az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság Külügyminisztériumával az ezen állam berlini nagykövetségén gépkocsivezetői feladatok ellátására.

               19

               E francia nyelven megfogalmazott szerződésben szerepel egy joghatóságot kikötő megállapodás, amely a következőképpen szól:
               „VI. A jogviták rendezése
               A jelen szerződésből eredő nézeteltérés vagy jogvita tekintetében kizárólag az algériai bíróságok rendelkeznek joghatósággal.”

               20

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy A. Mahamdia feladata a vendégek és a munkatársak – helyettesítőként pedig emellett a nagykövet – fuvarozása volt. Az ő feladatát képezte továbbá a nagykövetség leveleinek a német szervekhez és a postára történő szállítása is. A diplomáciai postát a nagykövetség valamely másik munkatársa vette át, illetve továbbította, akit szintén A. Mahamdia fuvarozott. Az említett határozatból az is kitűnik, hogy a felek között vitatott, hogy A. Mahamdia tolmácsolási feladatokat is ellátott-e.

               21

               2007. augusztus 9-én A. Mahamdia pert indított az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság ellen az Arbeitsgericth Berlin előtt, azt kérve, hogy fizessenek neki díjazást az általa 2005-ben, 2006-ban és 2007-ben állítólag teljesített túlórák után.

               22

               2007. augusztus 29-én a nagykövetség munkatársa arról tájékoztatta A. Mahamdiát, hogy 2007. szeptember 30-i hatállyal elbocsátották.

               23

               Ekkor az alapügy felperese az eredeti kérelmét kiegészítő kérelmet nyújtott be az Arbeitsgericht Berlinhez, amelyben egyrészt vitatta a munkaszerződése megszüntetésének jogszerűségét, másrészt azt kérte, hogy részesüljön távolléti díjban, és a jogvita befejezéséig tartsák fenn a munkakörében való foglalkoztatását.

               24

               Az elbocsátással kapcsolatos eljárás keretében az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság a joghatóság alóli mentességre irányadó nemzetközi szabályokra és a munkaszerződésben szereplő, joghatóságot kikötő megállapodásra hivatkozva a német bíróságok joghatóságának hiányára vonatkozó kifogást emelt.

               25

               2008. július 2-i ítéletében az Arbeitsgericht Berlin helyt adott e kifogásnak, és ennek következményeként elutasította A. Mahamdia kérelmét. E bíróság úgy ítélte meg, hogy a nemzetközi jogi szabályoknak megfelelően az államok a szuverén hatalmi jogosítványaik gyakorlását illetően joghatóság alóli mentességet élveznek, és az alapügy felperese által ellátott feladatok, amelyek funkcionálisan a nagykövetség diplomáciai tevékenységéhez kötődnek, nem tartoznak a német bíróságok joghatósága alá.

               26

               Az alapügy felperese fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburghoz, amely bíróság a 2009. január 14-i ítéletében részben hatályon kívül helyezte az Arbeitsgericht Berlin ítéletét.

               27

               A Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg megállapította, hogy mivel a fellebbező gépkocsivezető volt a nagykövetségen, az általa ellátott feladatok nem tartoznak az alapeljárásban alperes állam által gyakorolt közhatalmi jogosítványok körébe, hanem az ezen állam szuverenitásához képest kiegészítő tevékenységet képeznek. Ennélfogva az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság e jogvitában nem rendelkezik mentességgel. Ezenfelül a Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg úgy ítélte meg, hogy a német bíróságok joghatósággal rendelkeznek az említett jogvita elbírására, mivel a nagykövetség a 44/2001 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „telephelynek” minősül. Ebből következően alkalmazni kell az e rendelet 19. cikkében megfogalmazott szabályokat. E tekintetben a Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg hangsúlyozta, hogy igaz ugyan, hogy a „telephely” rendesen kereskedelmi tevékenységek színhelye, a 44/2001 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése alkalmazandó a nagykövetségekre is, mivel egyrészt e rendeletben nincs olyan rendelkezés, amely alapján az államok diplomáciai képviseletei ki lennének zárva a rendelet hatályából, másrészt a nagykövetségeknek saját vezetése van, amely önállóan szerződéseket köt, köztük olyan magánjogi szerződéseket, mint a munkaszerződések.

               28

               A Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg mellőzte továbbá a szóban forgó munkaszerződésben szereplő, joghatóságot kikötő megállapodás alkalmazását. Úgy ítélte meg, hogy e megállapodás nem felel meg a 44/2001 rendelet 21. cikkében megállapított feltételeknek, mivel azt a jogvita keletkezését megelőzően kötötték, és e megállapodás kötelezően az algériai bíróságokhoz irányítja a munkavállalót.

               29

               Az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság „felülvizsgálati” kérelmet nyújtott be a Bundesarbeitsgerichthez, amelyet az őt megillető, joghatósági alóli mentességre és a joghatóságot kikötő említett megállapodásra alapított.

               30

               2010. július 1-jei ítéletében a Bundesarbeitsgericht hatályon kívül helyezte a megtámadott ítéletet, és az ügyet visszautalta a Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg elé. A Bundesarbeitsgericht többek között arra kötelezte a kérdéseket előterjesztő bíróságot, hogy a benyújtott bizonyítékok alapján minősítse az alapügy felperese által végzett tevékenységeket, különösen a tolmácsolásra vonatkozó feladatokat, és állapítsa meg, hogy e tevékenységeket az alapügyben alperes állam szuverenitásába tartozó funkcióknak lehet-e tekinteni. Ezenfelül, arra az esetre vonatkozóan, ha a bizonyításból az következne, hogy az említett állam nem rendelkezik joghatóság alóli mentességgel, arra kötelezte a Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburgot, hogy határozza meg az alapeljárás tárgyát képező jogvita elbírálására joghatósággal rendelkező bíróságot, többek között a 44/2001 rendelet 18. cikke (2) bekezdésének és az államok mentességéről szóló, az Európa Tanácsban kidolgozott és az államok általi aláírásra 1972. május 16-án Bázelben megnyitott európai egyezmény 7. cikkének figyelembevételével.

               31

               Az alapügy tárgyát képező szerződésre alkalmazandó jogot illetően a Bundesarbeitsgericht úgy határozott, hogy a fellebbviteli bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a felek – kifejezett rendelkezés hiányában – hallgatólagosan megállapodtak-e abban, hogy a szerződésre alkalmazandó jogként az algériai jogot választják. Szerinte e tekintetben az olyan körülményeket, mint a szerződés nyelve, az alapügy felperesének származása vagy az általa végzett tevékenység jellege, bizonyítékként figyelembe lehet venni.

               32

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában a Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg úgy ítélte meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság Alaptörvénye 25. cikkének megfelelően az államok csak a szuverenitásuk gyakorlásával összefüggő jogvitákban hivatkozhatnak a joghatóság alóli mentességükre. Márpedig a Bundesarbeitsgericht ítélkezési gyakorlata szerint a nagykövetség alkalmazottai és az érintett állam közötti munkajogi jogviták akkor tartoznak a német bíróságok joghatóságába, ha a munkavállaló az őt alkalmazó állam számára nem az utóbbi szuverenitásának részét képező feladatok körébe tartozó tevékenységet végez.

               33

               A jelen esetben a kérdéseket előterjesztő bíróság „vélelmezi”, hogy A. Mahamdia nem végzett ilyen tevékenységet, mivel az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság nem bizonyította, hogy részt vett az említett feladatok ellátásában.

               34

               Ezenfelül a kérdéseket előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy a német bíróságok joghatósága levezethető a 44/2001 rendelet 18. és 19. cikkéből, de e cikkek alkalmazása érdekében meg kell állapítani, hogy a nagykövetségek az e rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „fióktelepnek, képviseletnek vagy más telephelynek” minősülnek-e. Az Algériai Demokratikus Népi Köztársaságot ugyanis csak ebben az esetben lehet valamely tagállamban székhellyel rendelkező munkáltatónak tekinteni.

               35

               A Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg szerint ezenfelül ebben az esetben – a 44/2001 rendelet 21. cikke 2. pontjának megfelelően – az alapügy tárgyát képező szerződésben szereplő, joghatóságot kikötő megállapodás főszabály szerint nem alkalmazható a német bíróságok joghatóságának kizárására.

               36

               E megfontolások alapján a Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:

                        „1)

                        A […] 44/2001 […] rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmében vett »fióktelepnek, képviseletnek vagy más telephelynek« tekintendő-e az e rendelet hatálya alá nem tartozó államnak a tagállamok valamelyikében található nagykövetsége?

                        2)

                        Amennyiben a Bíróság az első kérdésre igenlő választ ad: megalapozhatja-e a 44/2001 rendelet hatálya alá nem tartozó bíróság joghatóságát a jogvita keletkezését megelőzően létrejött joghatósági megállapodás, ha e megállapodás kizárná a 44/2001 rendelet 18. és 19. cikkén alapuló joghatóságot?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               37

               Első kérdésével a kérdéseket előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 44/2001 rendelet 18. cikkének (2) bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy a nagykövetségek az e rendelkezés értelmében vett „telephelynek” minősülnek, és ennek következtében alkalmazható-e az említett rendelet azon bíróság meghatározása céljából, amelyik joghatósággal rendelkezik a valamely harmadik államnak az egyik tagállam területén található nagykövetségén foglalkoztatott munkavállaló által az e harmadik állam ellen indított kereset elbírálására.

               38

               Előzetesen meg kell állapítani, hogy a 44/2001 rendelet, amely a tagállamok bíróságai joghatóságának megállapítására vonatkozó szabályokat tartalmazza, minden polgári és kereskedelmi jogvitára alkalmazandó, kivéve ezek közül néhányat, amelyeket ugyanezen rendelet kifejezetten megjelöl. Amint az a jelen ítélet 10. pontjából kitűnik, az említett rendelet II. fejezetének a 18–21. cikkből álló 5. szakasza megállapítja az egyedi munkaszerződésekkel kapcsolatos jogvitákra vonatkozó joghatósági szabályokat.

               39

               A 44/2001 rendelet területi hatályát illetően a rendelet (2) preambulumbekezdéséből és a Bíróság 2006. február 7-i1/03. sz. véleményének (EBHT 2003., I-1145. o.) 143. pontjából kitűnik, hogy e jogi aktus célja a tagállamok joghatósági szabályainak egységesítése, méghozzá nemcsak az Unión belüli ügyekben, hanem az Unión kívüli elemet tartalmazó ügyekben is, annak érdekében, hogy megszüntessék a belső piac működésének a tárgykörre vonatkozó nemzeti jogszabályok eltéréseiből eredő esetleges akadályait.

               40

               Ugyanis a 44/2001 rendelet és különösen a 18. cikket magában foglaló II. fejezete átfogó rendszert alkotó szabályokat tartalmaz, amelyek nemcsak a különböző tagállamok közötti kapcsolatokban alkalmazandóak, hanem az egyik tagállam és valamely harmadik állam közötti kapcsolatokban is (lásd a fent hivatkozott 1/03. sz. vélemény 144. pontját).

               41

               Konkrétabban, az említett rendelet 18. cikkének (2) bekezdése szerint, amennyiben a munkavállaló az Európai Unió területén kívüli lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező, azonban valamely tagállamban fiókteleppel, képviselettel vagy más telephellyel rendelkező munkaadóval köt munkaszerződést, e munkaadóra a joghatósággal rendelkező bíróság meghatározásakor úgy kell tekinteni, mintha lakóhelye vagy székhelye az említett államban lenne.

               42

               Az e rendelet és különösen a 18. cikke teljes körű érvényesülésének biztosítása érdekében az említett rendelkezésben szereplő jogi fogalmakat önálló és így valamennyi tagállamban azonos módon kell értelmezni (lásd ebben az értelemben, a brüsszeli egyezmény értelmezését illetően, különösen a 33/78. sz. Somafer-ügyben 1978. november 22-én hozott ítélet [EBHT 1978., 2183. o.] 8. pontját).

               43

               Konkrétabban a 44/2001 rendelet 18. cikkének (2) bekezdésében szereplő „fióktelep”, „képviselet” és „más telephely” fogalmát jellemző elemek meghatározása érdekében, a rendelet szövegében erre vonatkozóan fellelhető utalás hiányában az említett rendelkezés célját kell figyelembe venni.

               44

               A munkaszerződésekre vonatkozó jogvitákkal kapcsolatban a 44/2001 rendelet II. fejezetének 5. szakasza olyan szabályokat tartalmaz, amelyek célja az – amint e rendelet (13) preambulumbekezdéséből is kitűnik –, hogy a gyengébb szerződő felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal védje (lásd ebben az értelemben a C-462/06. sz., Glaxosmithkline és Laboratoires Glaxosmithkline ügyben 2008. május 22-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-3965. o.] 17. pontját).

               45

               E szabályok többek között lehetővé teszik a munkavállaló számára, hogy azon bíróság előtt perelje be a munkáltatót, amelyről úgy véli, hogy az érdekeinek leginkább megfelelő, és elismerik számára azt a lehetőséget, hogy a lakóhelye, a szokásos munkavégzési helye vagy a munkáltató telephelye szerinti állam bíróságához forduljon. Ezenfelül az említett szakasz rendelkezései korlátozzák a munkavállalóval szemben fellépő munkáltató fórumválasztási, illetve azon lehetőségét, hogy a rendeletben megállapított joghatósági szabályoktól eltérjen.

               46

               Amint az a Bíróságnak a munkaszerződésekkel kapcsolatos, a brüsszeli egyezményben foglalt joghatósági szabályokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatából kitűnik (lásd a 133/81. sz. Ivenel-ügyben 1982. május 26-án hozott ítélet [EBHT 1982., 1891. o.] 14. pontját; a C-125/92. sz. Mulox IBC ügyben 1993. július 13-án hozott ítélet [EBHT 1993., I-4075. o.] 18. pontját; a C-383/95. sz. Rutten-ügyben 1997. január 9-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-57. o.] 22. pontját és a C-437/00. sz. Pugliese-ügyben 2003. április 10-én hozott ítélet [EBHT 2003., I-3573. o.] 18. pontját), a 44/2001 rendelet II. fejezete 5. szakaszának rendelkezéseit annak figyelembevételével kell értelmezni, hogy törekedni kell a gyengébb szerződő félnek minősülő munkavállaló megfelelő védelmére.

               47

               Ezenfelül az e rendelet és a brüsszeli egyezmény közötti folytonosság biztosítása érdekében a „fióktelep”, „képviselet” és „más telephely” rendeletben szereplő fogalmát azon kritériumok alapján kell értelmezni, amelyeket a Bíróság az említett brüsszeli egyezmény 5. cikkének 5. pontjával összefüggő ítélkezési gyakorlatában megállapított, amely pont szintén tartalmazza e fogalmakat, és megállapítja a valamely vállalkozás által működtetett másodlagos székhellyel kapcsolatos jogvitákra vonatkozó különleges joghatósági szabályokat. Egyébiránt e rendelkezés szó szerint ugyanígy szerepel a 44/2001 rendelet 5. cikkének 5. pontjában.

               48

               A „fióktelep”, „képviselet” és „más telephely” említett fogalmának értelmezésekor a Bíróság két olyan kritériumot azonosított, amelyek meghatározzák, hogy az említett típusú szervezeti egységek működtetésére vonatkozó keresetek köthetők-e valamely tagállamhoz. Először is a „fióktelep”,„képviselet” és „más telephely” fogalma egy olyan tevékenységi központ fennállását feltételezi, amely a külvilág számára tartósan valamely anyavállalkozás részeként jelenik meg. E központnak saját üzletvezetéssel kell rendelkeznie, és megfelelően felszereltnek kell lennie ahhoz, hogy harmadik felekkel tárgyaljon, akiknek így nem kell közvetlenül az anyavállalkozáshoz fordulniuk (lásd a 139/80. sz. Blanckaert & Willems ügyben 1981. március 18-án hozott ítélet [EBHT 1981., I-819. o.] 11. pontját). Másodszor a jogvitának vagy az említett egységek működtetésével kapcsolatos aktusokra kell vonatkozniuk, vagy az egységek által az anyavállalkozás nevében vállalt kötelezettségekre, ha e kötelezettségeket az egységek székhelye szerinti államban kell teljesíteni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Somafer-ügyben hozott ítélet 13. pontját).

               49

               Az alapügyet illetően előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy valamely nagykövetség feladatai – amint az a diplomáciai kapcsolatokról szóló bécsi egyezmény 3. cikkéből kitűnik – lényegében a következőkből állnak: a küldő államnak a fogadó államban történő képviselete, a küldő állam érdekeinek védelme, valamint a fogadó állammal való kapcsolatok előmozdítása. E feladatok ellátása során a nagykövetség – csakúgy, mint a többi közjogi jogalany – iure gestionis is eljárhat, illetve magánjogi jogok és kötelezettségek alanyává válhat, különösen magánjogi szerződések megkötése révén. Éppen ez a helyzet akkor, amikor a közhatalmi jogosítványok gyakorlásába nem tartozó feladatokat ellátó személyekkel munkaszerződést köt.

               50

               A jelen ítélet 48. pontjában említett első kritériumot illetően meg kell állapítani, hogy valamely nagykövetség a külvilág számára tartósan érzékelhető tevékenységi központnak tekinthető, amely hozzájárul a küldő állam megjelenítéséhez és képviseletéhez.

               51

               A jelen ítélet említett pontjában szereplő második kritériumot illetően nyilvánvaló, hogy az alapeljárásbeli jogvita tárgya – nevezetesen egy munkaviszonnyal kapcsolatos vita – kellőképpen köthető a szóban forgó nagykövetségnek a személyi állománya igazgatásával kapcsolatos működéséhez.

               52

               Ennélfogva a valamely nagykövetség által az állam nevében kötött munkaszerződések vonatkozásában a nagykövetség a 44/2001 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „telephelynek” minősül, amennyiben a vele az említett munkaszerződéseket megkötő munkavállalók feladatai a nagykövetség által a fogadó államban folytatott iure gestionis tevékenységhez kötődnek.

               53

               Az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság a német bíróságok előtt, valamint a jelen előzetes döntéshozatali eljárásban előterjesztett észrevételeiben azt állította, hogy a valamely nagykövetséget fogadó állam bírósága joghatóságának elismerése a joghatóság alóli mentességre vonatkozó nemzetközi szokásjogi szabályok megsértését jelentené, valamint hogy e szabályok alapján a 44/2001 rendelet és különösen annak 18. cikke nem alkalmazható olyan jogvitában, mint amelyről az alapeljárásban szó van.

               54

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a nemzetközi jog általánosan elismert, a bírósági joghatóság alóli mentességre vonatkozó szabályai kizárják annak lehetőségét, hogy az olyan jogvitában, mint amelyről az alapeljárásban szó van, valamely állam ellen egy másik állam bírósága előtt indítsanak pert. Az államok joghatóság alóli ilyen mentességét elismeri a nemzetközi jog, és az a parem non habet imperium elvén alapul, vagyis azon, hogy valamely államot nem lehet egy másik állam joghatósága alá rendelni.

               55

               Mindazonáltal, amint azt a főtanácsnok az indítványa 17–23. pontjában megállapította, a nemzetközi gyakorlat jelen állapotában e mentesség nem abszolút, hanem azt általában akkor ismerik el, ha a jogvita a szuverenitás körébe tartozó, iure imperii aktusokra vonatkozik. Ezzel szemben kizárható e mentesség, ha a bírósági jogorvoslati kérelem iure gestionis aktusokra vonatkozik, amelyek nem közhatalmi jellegűek.

               56

               Ennélfogva, tekintettel az államok bírósági joghatóság alóli mentességére vonatkozó említett nemzetközi jogi elv tartalmára, úgy kell tekinteni, hogy ezen elvvel nem ellentétes a 44/2001 rendelet olyan jogvitában való alkalmazása, mint amelyről az alapeljárásban szó van, amely jogvitában egy munkavállaló juttatások folyósítását kéri, és vitatja a valamely állammal kötött munkaszerződésének megszüntetését, amennyiben a jogvita tárgyában eljáró bíróság megállapítja, hogy az e munkavállaló által ellátott feladatok nem tartoznak a közhatalom gyakorlása körébe, vagy amennyiben a kereset nem veszélyezteti az állam biztonsággal kapcsolatos érdekeit. E megállapítás alapján az olyan jogvita tárgyában eljáró bíróság, mint amelyről az alapeljárásban szó van, úgy tekintheti továbbá, hogy e jogvita a 44/2001 rendelet tárgyi hatálya alá tartozik.

               57

               A fentiekből következően az első kérdésre azt kell válaszolni, hogy a 44/2001 rendelet 18. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely harmadik államnak az egyik tagállam területén található nagykövetsége az e rendelkezés értelmében vett „telephelynek” minősül a nagykövetség által a küldő állam nevében kötött munkaszerződésre vonatkozó jogvitában, amennyiben a munkavállaló által ellátott feladatok nem tartoznak a közhatalom gyakorlásának körébe. Az ügyben eljáró nemzeti bíróság feladata a munkavállaló által ellátott feladatok pontos jellegének meghatározása.

         A második kérdésről

               58

               Második kérdésével a kérdéseket előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 44/2001 rendelet 21. cikkének 2. pontját úgy kell-e értelmezni, hogy a valamely jogvita keletkezését megelőzően kötött, joghatóságot kikötő megállapodás e rendelkezés hatálya alá tartozik, ha e megállapodás az említett rendelet hatálya alá nem tartozó bíróság kizárólagos joghatóságát ismeri el, és kizárja az e rendelet 18. és 19. cikkében szereplő különös szabályokon alapuló joghatóságot.

               59

               Az Algériai Demokratikus Népi Köztársaság szerint nem ellentétes az említett 21. cikkel az, ha egy munkaszerződésbe foglalt megállapodással a felek harmadik állam bíróságának joghatóságát kötik ki az e szerződésre vonatkozó jogviták elbírálása tekintetében. Szerinte a jelen esetben e választás semmilyen hátrányt nem jelent a munkavállaló számára, és megfelel a szerződő felek azon akaratának, hogy a szerződésre az említett állam joga legyen az irányadó.

               60

               Amint az a 44/2001 rendelet (13) preambulumbekezdéséből kitűnik, a II. fejezet 5. szakaszának e különös szabályai arra irányulnak, hogy garantálják a munkavállaló megfelelő védelmét. A Bíróságnak a jelen ítélet 46. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata szerint e célt figyelembe kell venni az említett szabályok értelmezése során.

               61

               A 44/2001 rendelet 21. cikke korlátozza a munkaszerződést kötő felek azon lehetőségét, hogy joghatóságot kikötő megállapodást kössenek. Ennek megfelelően az ilyen megállapodást a jogvita keletkezését követően kell megkötni, vagy ha korábban kötötték, a megállapodásnak lehetővé kell tennie a munkavállaló számára, hogy az említett szabályok által joghatósággal felruházott bíróságoktól eltérő bíróságokhoz forduljon.

               62

               Tekintettel a 44/2001 rendelet 21. cikkének céljára, ez utóbbi feltételt – amint azt a főtanácsnok az indítványa 58. és 59. pontjában megállapította – úgy kell érteni, hogy a valamely jogvita keletkezését megelőzően kötött említett megállapodásban a munkavállaló által indított keresetek elbírálása vonatkozásában joghatósággal felruházott fórumoknak hozzá kell adódniuk a 44/2001 rendelet 18. és 19. cikkében szereplő fórumokhoz. Az ilyen megállapodásoknak tehát nem az a hatása, hogy kizárják az utóbb említett fórumok joghatóságát, hanem az, hogy kiszélesítik a munkavállalónak a joghatósággal rendelkező több bíróság közül való választásra vonatkozó lehetőségét.

               63

               Ezenfelül a 44/2001 rendelet 21. cikkének megfogalmazásából kitűnik, hogy a joghatóságot kikötő megállapodások „lehetővé” tehetik a munkavállaló számára a rendelet 18. és 19. cikkében megjelöltektől eltérő bíróságok előtt történő perindítást. Következésképpen e rendelkezést nem lehet úgy értelmezni, hogy a joghatóságot kikötő valamely megállapodás kizárólagos módon alkalmazható, és így megtilthatja a munkavállaló számára, hogy az említett 18. és 19. cikk alapján joghatósággal rendelkező bíróságokhoz forduljon.

               64

               Ugyanis a munkavállaló mint gyengébb szerződő fél védelmére irányuló, a jelen ítélet 44. és 46. pontjában hivatkozott cél nem valósítható meg, ha az említett 18. és 19. cikkben szereplő fórumokat ki lehetne zárni a jogvita keletkezését megelőzően kötött, joghatóságot kikötő megállapodással.

               65

               Egyébiránt sem a 44/2001 rendelet 21. cikkének tartalmából, sem a céljából nem következik, hogy az említett megállapodással nem lehet harmadik állam bíróságainak joghatóságát kikötni, feltéve hogy e megállapodás nem zárja ki a rendelet cikkei alapján elismert joghatóságot.

               66

               A fentiekből következően a második kérdésre azt kell válaszolni, hogy a 44/2001 rendelet 21. cikkének 2. pontját úgy kell értelmezni, hogy a valamely jogvita keletkezését megelőzően kötött, joghatóságot kikötő megállapodás e rendelkezés hatálya alá tartozik, amennyiben biztosítja a munkavállaló számára annak lehetőségét, hogy az e rendelet 18. és 19. cikkében foglalt különös szabályok alapján rendesen joghatósággal rendelkező bíróságokon kívül más bíróságokhoz forduljon, beleértve adott esetben az Unió területén kívül található bíróságokat.

         A költségekről

               67

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001/EK tanácsi rendelet 18. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely harmadik államnak az egyik tagállam területén található nagykövetsége az e rendelkezés értelmében vett „telephelynek” minősül a nagykövetség által a küldő állam nevében kötött munkaszerződésre vonatkozó jogvitában, amennyiben a munkavállaló által ellátott feladatok nem tartoznak a közhatalom gyakorlásának körébe. Az ügyben eljáró nemzeti bíróság feladata a munkavállaló által ellátott feladatok pontos jellegének meghatározása.

                           2)

                           A 44/2001 rendelet 21. cikkének 2. pontját úgy kell értelmezni, hogy a valamely jogvita keletkezését megelőzően kötött, joghatóságot kikötő megállapodás e rendelkezés hatálya alá tartozik, amennyiben biztosítja a munkavállaló számára annak lehetőségét, hogy az e rendelet 18. és 19. cikkében foglalt különös szabályok alapján rendesen joghatósággal rendelkező bíróságokon kívül más bíróságokhoz forduljon, beleértve adott esetben az Unió területén kívül található bíróságokat.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság 1961. június 1-i ítélete. # Gabriel Simon kontra az Európai Közösségek Bírósága. # 15-60. sz. ügy


title: A Bíróság (első tanács) 2006. május 18-i ítélete. # Magpar VI BV kontra Staatssecretaris van Financiën. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad der Nederlanden - Hollandia. # Tőkefelhalmozást terhelő közvetett adók - 69/335/EGK irányelv - 7. cikk, (1) bekezdés, b) és ba) pont - Tőkeilleték - Mentesség - Feltételek - A megszerzett társasági részesedések 5 évig történő megőrzése. # C-509/04. sz. ügy

text:
      C‑509/04. sz. ügy
      Magpar VI BV
      kontra
      Staatssecretaris van Financiën
      (a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Tőkefelhalmozást terhelő közvetett adók – 69/335/EGK irányelv – 7. cikk, (1) bekezdés, b) és ba) pont – Tőkeilleték – Mentesség – Feltételek – A megszerzett társasági részesedések 5 évig történő megőrzése”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Tőkefelhalmozást terhelő közvetett adók – Tőketársaságokra kivetett tőkeilleték
      (69/335 tanácsi irányelv, 7. cikk, (1) bekezdés, b) és ba) pont)
      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 73/79 irányelvvel és a 85/303 irányelvvel módosított, a tőkeemelést [helyesen:
         tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) és ba) pontját akként kell
         értelmezni, hogy ha valamely tőketársaság (első társaság) valamely másik tőketársaság (második társaság) társasági részesedéseinek
         a tőkeilleték alól mentes, részvénycserével megvalósult egyesülés során történő megszerzését követő öt éven belül már nem
         tulajdonosa e részesedéseknek, mivel a második társaság egyesült valamely harmadik tőketársasággal, aminek folytán a második
         társaság megszűnt, és az első társaság ennek ellenértékeként részesedést szerzett a harmadik társaságban, a szóban forgó rendelkezés
         ba) pontjában rögzített, az eredetileg megszerzett részesedések öt évig történő megőrzésére vonatkozó feltétel nem vihető
         tovább az első társaságnak a harmadik társaságban fennálló részesedésére. Mivel ugyanis a jelen esetben a második ügylet a
         meghatározó, amely olyan társasági szerkezetátalakítási ügylet, amely a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         alá tartozik, az említett, öt évig történő megőrzésre vonatkozó feltétel nem áll fenn. Ez kizárólag az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének
         ba) pontja alá tartozó ügyletekre, vagyis valamely tőketársaság jegyzett tőkéjének legalább 75%‑át elérő részesedésnek az
         azt megszerző társaság részesedései ellenében történő megszerzésére vonatkozó ügyletekre vonatkozik.

      E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy az irányelv 7. cikke (1) bekezdése ba) pontja második bekezdésének második mondata
         a tőkeilleték alól mentes ügyletet követően birtokolt részesedések „átruházására” hivatkozik, míg egyesülés esetén a beolvadó
         társaság megszűnik, aminek folytán a szó szoros értelmében nem lehet a részesedések átruházásáról beszélni. Az említett rendelkezés
         szövege magában foglalja az olyan beolvadással történő egyesülési műveleteket, amelyek következtében a beolvadó társaság részesedései
         érvénytelenné válnak, és azok tulajdonosai ellenszolgáltatásként részesedést kapnak az átvevő társaságban.

      (vö. 30., 36., 40‑41., 45., 47. pont és a rendelkező rész 1‑2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)
      2006. május 18.(*)

      „Tőkefelhalmozást terhelő közvetett adók – 69/335/EGK irányelv – 7. cikk, (1) bekezdés, b) és ba) pont – Tőkeilleték – Mentesség – Feltételek – A megszerzett társasági részesedések 5 évig történő megőrzése”
      A C‑509/04. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia)
         a Bírósághoz 2004. december 10‑én érkezett, ugyanazon a napon hozott határozatával terjesztett elő az előtte

      a Magpar VI BV
      és
      a Staatssecretaris van Financiën
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (első tanács),
      tagjai: P. Jann tanácselnök, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, Juhász E. (előadó) és M. Ilešič bírák,
      főtanácsnok: A. Tizzano,
      hivatalvezető: K. Sztranc tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a holland kormány képviseletében H. G. Sevenster és M. De Grave, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében M. Afonso és A. Weimar, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2006. január 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1973. április 9‑i 73/79/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 103., 13. o.) és az 1985.
         június 10‑i 85/303/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 156., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 122. o.) módosított,
         a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EK tanácsi irányelv (HL L 249.,
         25. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 11. o., a továbbiakban: a 69/335 irányelv) 7. cikke (1) bekezdése
         b) és ba) pontjának értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a Magpar VI BV társaság (a továbbiakban: Magpar) és a holland adóhatóság között folyamatban lévő jogvita keretében
         terjesztették elő, amelynek tárgya annak az utóbbi általi elutasítása, hogy a 69/335 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése alapján
         mentesítsék a társaságot a tőkefelhalmozást terhelő tőkeilleték alól.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A 69/335 irányelv első preambulumbekezdése szerint az irányelv célja a tőke szabad mozgásának a hazai piacéhoz hasonló jellemzőkkel
         bíró gazdasági unió létrehozása érdekében történő előmozdítása. Amint az a hatodik, hetedik és nyolcadik preambulumbekezdésből
         kitűnik, ennek érdekében az irányelv a közös piacon belül csak egyszer alkalmazható, a tőkefelhalmozást terhelő adó bevezetésével,
         és ezen egyszer kivethető adóval azonos jellemzőkkel rendelkező valamennyi más követett adó eltörlésével közelíteni kívánja
         az Európai Közösségben a tőketársaságoknak juttatott tőkékre kivetett adót.

      4        A 69/335 irányelv 1. cikke szerint „[a] tagállamok […] összehangolt mértékű illetéket vetnek ki a tőketársaságoknak juttatott
         [tőkére]”.

      5        A 69/335 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Amíg a Tanács el nem fogadta a rendelkezéseket, és azok hatályba nem léptek, a (2) bekezdés értelmében [helyesen: A Tanács
         által a (2) bekezdésnek megfelelően elfogadandó rendelkezések hatályba lépéséig]:

      a)      a tőkeilleték mértéke nem haladhatja meg a 2%‑ot, ill. nem lehet kevesebb 1%‑nál;
      b)      a tőkeilleték összegét 50%‑kal vagy még nagyobb mértékben csökkenteni kell, ha egy vagy több tőketársaság ruházza át eszközeit
         és forrásait, vagy egy vagy több üzletrészét egy vagy több olyan tőketársaságra, amelynek alapítása folyamatban van, vagy
         amelyet már létrehoztak [helyesen: ha egy vagy több tőketársaság átruházza valamennyi eszközét és forrását vagy egy vagy több
         üzletágát egy vagy több alapítás alatt álló vagy már létező tőketársaságra].

      A fenti csökkentés feltétele a következő:
      –        tőkejuttatások ellentételezése kizárólag a társaság vagy társaságok részesedéseinek felosztását foglalja magában, ugyanakkor
         a tagállamoknak joguk van kiterjeszteni a csökkentést olyan esetekre, amelyekben a tőkejuttatások ellentételezése a társaság
         vagy társaságok részesedésének felosztása mellett a részvények névértékének 10%‑át meg nem haladó készpénzfizetést is tartalmaz
         [helyesen: a tőkejuttatások ellenértéke kizárólag társasági részesedésekből áll, ugyanakkor a tagállamok jogosultak kiterjeszteni
         a csökkentést olyan esetekre, amelyekben a tőkejuttatások ellenértéke együttesen társasági részesedésekből, valamint a társasági
         részesedések névértékének legfeljebb 10%‑át elérő készpénzfizetésből áll],

      –        az ügyletben részt vevő társaságok tényleges ügyvezetési központja vagy létesítő okirat szerinti székhelye egy [helyesen:
         valamely] tagállam területén található;

      […]”
      6        A 73/79 irányelv a következő ba) ponttal egészítette ki a 65/335 irányelv fent említett rendelkezését:

      „[A] tőkeilleték mértékét 50%‑kal vagy nagyobb mértékben csökkenteni lehet, ha valamely alapítás alatt álló vagy már létező
         tőketársaság megszerzi valamely másik tőketársaság jegyzett tőkéjének legalább 75%‑át kitevő, korábban kibocsátott részesedéseit.
         Amennyiben e hányadot több ügylet során érik el, a kedvezményes mérték kizárólag arra a ügyletre alkalmazható, amelynek révén
         e hányadot elérik, valamint az e hányadot növelő további ügyletekre.

      Az e rendelkezés alapján be nem szedett illetéket azonban meg kell fizetni, ha a részesedést megszerző társaság a kedvezményes
         adómértéket alkalmazására jogosító ügylet végrehajtásának időpontját követő öt évig nem tartja meg a másik társaság jegyzett
         tőkéjének legalább 75%‑át, illetve e társaság valamennyi olyan részesedését, amellyel ezen ügylet teljesítésekor rendelkezik,
         ideértve a korábban megszerzett, a fent említett ügylet során már meglévő részesedéseket is. A kedvezményes adómértékhez való
         jog azonban nem vész el, ha ezen időszak alatt az első bekezdés vagy a b) pont alapján, vagy a részesedést megszerző társaság
         megszüntetése során e részesedéseket valamely kedvezményes mérték alkalmazására jogosító ügylet keretében ruházzák át.

      A fenti csökkentés feltétele a következő:
      –        a tőkejuttatások ellenértéke kizárólag társasági részesedésből áll, a tagállamok ugyanakkor jogosultak kiterjeszteni a csökkentést
         olyan esetekre, amelyekben a tőkejuttatások ellenértéke együttesen társasági részesedésekből, valamint a társasági részesedések
         névértékének legfeljebb 10%‑át elérő készpénzfizetésből áll,

      –        a tőkejuttatásban részesülő társaságnak és azon társaságnak, amelynek részesedéseit átruházzák, a tényleges ügyvezetési központja
         vagy létesítő okirat szerinti székhelye valamely tagállam területén található.”

      7        A 73/79 irányelv két preambulumbekezdése kifejti a tőkeilleték kedvezményes mértékének alkalmazására vonatkozó lehetőség indokát:

      „mivel a [69/335] irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja előírja a kedvezményes mértékű tőkeilleték alkalmazását bizonyos
         eszközjuttatás útján történő társasági szerkezetátalakítási ügyletekre;

      mivel biztosítani kell, hogy e kedvezményes mérték alkalmazása olyan ügyletekre is kiterjedjék, amelyek során valamely alapítás
         alatt álló vagy már létező társaság az általa kibocsátott társasági részesedések ellenében bizonyos arányban részesedéseket
         szerez valamely másik társaságban, aminek folytán közvetlen irányítást biztosító befolyásra tesz szert e társaságban; mivel
         ezen ügylet gazdasági szempontból valójában a 7. cikk (1) bekezdésének b) pontjában említett szerkezetátalakítási ügyletek
         körébe sorolható”.

      8        A tőkeilleték közös mértékének meghatározásáról szóló, 1973. április 9‑i 1973/80/EGK tanácsi irányelv (HL L 103., 15. o.)
         a tőkeilleték mértékének további csökkentését írja elő. Ezen irányelv 1. cikke szerint:

      „A tőkeilletéknek a [69/335] irányelv 7. cikkében rögzített mértéke 1976. január 1‑jétől 1%.”
      9        A 73/80 irányelv 2. cikke ekként rendelkezik:

      „A […] [69/335] irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) és ba) pontjában rögzített kedvezményes mértékek 1976. január 1‑jétől
         0% és 0,50% között lehetnek.”

      10      A 85/303 irányelv második preambulumbekezdése rámutat arra, hogy „a tőkeilleték kedvezőtlenül hat a vállalkozások fejlődésére,
         valamint csoportjaik átszerveződésére”. Azonban tekintettel arra, hogy a tőkeilleték eltörléséből következő bevételkiesések
         egyes tagállamok számára elfogadhatatlanok lennének, a harmadik preambulumbekezdés kimondja, hogy „a tagállamoknak […] lehetőséget
         kell kapniuk, hogy mentesítsék a tőkeilleték alól, vagy [ezen] adó alá vessék a tőkeilleték hatálya alá tartozó ügyletek egészét
         vagy egy részét”.

      11      Miután a 85/303 irányelv negyedik preambulumbekezdésében magállapításra került, hogy „kötelező jelleggel mentesíteni kellene
         [helyesen: kell] azon ügyleteket, amelyek jelenleg a kedvezményes mértékű tőkeilleték alá tartoznak”, ezen irányelv 1. cikkének
         2. pontja az alábbi szöveggel váltotta fel a 69/335 irányelv 7. cikkét:

      „(1) [...] a tagállamok mentesítenek minden olyan ügyletet a tőkeilleték alól, amely 1984. július 1‑jén mentes volt az illeték
         alól, illetve amely 0,50%‑os vagy annál alacsonyabb mértékkel adózott.

      A mentességre vonatkoznak azok a feltételek, amelyeket a mentesség megadását, illetve adott esetben a 0,50%‑os vagy annál
         alacsonyabb adó kivetését illetően az említett időpontban kellett alkalmazni.

      […]”
      12      A tőkeilleték alóli mentesség feltételeit illetően tehát a 85/303 irányelv a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b)
         és ba) pontjára utal.

       A nemzeti szabályozás
      13      Az 1996. december 13‑i törvénnyel (Stb. 1996., 652. sz.) módosított, 1970. december 24‑i Wet op de belastingen van rechtsverkeer (Stb. 1970., 611. sz.) (a jogügyletek adóztatásáról szóló törvény, a továbbiakban: WBR) 37. §‑a ültette át a 69/335 irányelv fent
         említett rendelkezését a holland jogba. E § rendelkezése szerint:

      „(1)      Általános hatályú intézkedésben meghatározandó feltételek szerint a tőkefelhalmozás a következő esetekben mentes az adó alól:
      a)      egyesülés, szétválás vagy belső átalakulás esetén;
      […]
      (2)      Az (1) bekezdés a) pontjában rögzített mentesség kizárólag a következő esetekben alkalmazható:
      a)      ha olyan szervezet, amelynek jegyzett tőkéje részvényekből áll, saját részvényei átruházása ellenében szerzi meg kizárólag
         valamely másik hasonló szervezet részvényeit, és ily módon megszerzi e szervezet részvényeinek legalább 75%‑át, vagy legalább
         75%‑ra növeli a tulajdonában álló részvényhányadot.

      b)      ha olyan szervezet, amelynek jegyzett tőkéje részvényekből áll, saját részvényei átruházása ellenében szerzi meg kizárólag
         valamely más hasonló szervezet teljes vagyonát vagy teljes vállalkozását vagy vállalkozásának valamely önálló részét;

      […]”
      14      Az 1996. február 27‑i rendelettel (Stb., 1996., 144. o.) módosított fenti törvény 1971. június 22‑i végrehajtási rendeletének (Stb., 1971., 393. o.) 14. §‑a tartalmazza a tőkeilleték alóli mentesség részletes szabályait. Eszerint:

      „(1)      A szervezetnek mégis meg kell fizetnie azt az illetéket, amelyet a törvény 37. §‑a (2) bekezdésének a) pontja szerinti egyesülés
         esetén a törvény 37. §‑a (1) bekezdésének a) pontja alapján nem vetettek ki, ha a szervezet a tőkejuttatás időpontját követő
         öt évben már nem rendelkezik a másik szervezet valamennyi olyan részvényével, amelyet ez időpontban szerzett vagy amellyel
         ez időpontban rendelkezett, vagy a másik szervezet részvényeinek legalább 75%‑val.

      (2)      Az (1) bekezdés nem alkalmazható részvényeknek a törvény 37. §‑ának (2) bekezdése szerinti egyesülés vagy belső átalakulás
         során történő elidegenítése, valamint a részvényeket megszerző szervezet végelszámolása vagy felszámolása esetén.”

      15      A holland polgári törvénykönyv 2. kötetének (Burgerlijk Wetboek, Boek 2) 309. §‑a szerint az egyesülés két vagy több jogi
         személy által végrehajtott olyan jogügylet, amelynek során az egyikük egyetemes jogutódlás mellett megszerzi a másik vagyonát,
         vagy a két jogi személy által a jogügylet során együttesen létrehozott új jogi személy egyetemes jogutódlás mellett megszerzi
         az előbbiek vagyonát. E fent említett 2. kötet 311. §‑a értelmében az átvevő jogi személyt leszámítva az egyesülésben részt
         vevő jogi személyek az egyesülés hatálybalépésével megszűnnek.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      16      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy 1998 során öt magánkézben álló társaság egyesülést hozott létre
         Magnus Management Consultants néven. Az öt társaság (a továbbiakban: a régi társaságok) részesedései öt különböző magánszemély
         tulajdonában álltak, akik egyedüli tagként az adott társaság valamennyi részesedésével rendelkeztek.

      17      1998. augusztus 17‑én létrejött a Magpar, Magpar VIII BV és Magpar XI BV, illetve 1998. augusztus 31‑én a Magpar II BV, valamint
         a Magpar V BV társaság (a továbbiakban: az új társaságok). Az új társaságok egy meg nem határozott, de 1998. augusztus 31‑éhez
         közeli időpontban kizárólag részesedéscsere útján megszerezték a régi társaságok valamennyi társasági részesedését. A Magpar
         így megszerezte az egyik régi társaság, az M. J. Hoffmann Beheer BV (a továbbiakban: Hoffmann) valamennyi társasági részesedését.

      18      A Hoffmann társasági részesedéseinek a Magpar általi megszerzése mentes volt a tőkeilleték alól a WBR 37. §‑a (1) bekezdésének
         a) és (2) bekezdésének b) pontja alapján.

      19      A holland polgári törvénykönyv 2. kötetének 309. §‑a szerinti egyesülés során 1998. augusztus 31‑én megalakult a Magnus Holding NV
         (a továbbiakban: Holding) társaság. A Holding az egyesülés során egyetemleges jogutódlással megszerezte a régi társaságok,
         köztük a Hoffmann vagyonát. Az új társaságok az ügyletben megszerezték a Holding részesedéseinek az általuk juttatott tőkével
         arányos részét. Ekképpen a Magpar olyan arányban szerezte meg a Holding társasági részesedését, amilyenben az utóbbi hozzájutott
         a Hoffmann vagyonához.

      20      Szintén 1998. augusztus 31‑én a holland polgári törvénykönyv 2. kötetének 53. §‑a alapján létrejött a Coöperatie Pym UA szövetkezet
         (a továbbiakban: a szövetkezet), amelyhez több társaság mellett a Magpar is tagként csatlakozott. A Magpar ugyanezen a napon
         e szövetkezeti tagsági jogok megszerzése mellett a szövetkezetre ruházta át a Holdingban fennálló részesedését.

      21      A Holding részvényeit 1998. november 27‑én bevezették az amszterdami tőzsdére.

      22      A Magpar 1999. február 5‑én 87 782 NLG tőkeilleték tekintetében adókötelezettséget utólag megállapító értesítést kapott, amelyet
         a Magpar panaszát követően a holland adóhatóság hatályában fenntartott. Miután a Gerechtshof te Arnhem (Arnhemi Fellebbviteli
         Bíróság) elutasította a Magpar által benyújtott keresetet, a társaság felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Hoge Raadhoz.

      23      A Hoge Raad megállapítja, hogy az egyesülés a holland jogban olyan ügyletnek minősül, amelyre alkalmazható a tőkeilleték alóli
         mentesség. Következésképpen a régi társaságok vagyonának a Holding által egyetemes jogutódlás útján történő megszerzése mentes
         a tőkeilleték alól. Ennélfogva a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdése ba) pontja második bekezdése második mondatának megfelelően
         az e rendelkezés első mondatában szereplő öt éves megőrzési időszak nem alkalmazható a Magpar Hoffmannban fennálló részesedésének
         a Holdingra történő átruházása tekintetében. Különös tekintettel azonban a Hoge Raad korábbi ítélkezési gyakorlatára, e bíróság
         szerint felmerül az a kérdés, hogy átszáll‑e a megőrzési kötelezettség a Magparnak a Holdingban fennálló azon részesedésére,
         amellyel a Hoffmann részesedéseinek a Holding általi megszerzését követően rendelkezett, és következésképpen köteles‑e a Magpar
         a Holdingban fennálló részesedésének a szövetkezetre történő átruházása után tőkeilletéket fizetni.

      24      A Hoge Raad mellett működő főügyész – akinek indítványa az előzetes döntéshozatalra utaló határozathoz csatolva található –
         előadja, hogy az átruházási tilalom ilyen jellegű átszállása a részesedéscsere útján történő egyesüléshez hasonló ügylet mentességének
         újabb feltételét vezetné be, holott a 69/335 irányelv szövege ezt nem engedi meg, annál is inkább, mivel az ilyen átszállás
         hátrányosan érintené az adózót. Ezért a főügyész azt indítványozta, hogy a bíróság előzetes döntéshozatali eljárás lefolytatását
         kérje a Bíróságtól.

      25      Ilyen körülmények között a Hoge Raad akként határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      Abban az esetben, ha valamely társaság a részesedések tőkeilleték alól mentes, részvénycserével megvalósult egyesülés során
         történő megszerzését követő öt éven belül azoknak már nem tulajdonosa, mivel egyesüléssel megszűnt az a társaság, amelyekben
         e részesedésekkel rendelkezett, akként kell‑e értelmezni a [73/79] irányelvvel módosított [69/335] irányelv 7. cikke (1) bekezdésének
         ba) pontját, hogy az abban előírt feltételeket egyaránt alkalmazni kell az átvevő társaságban fennálló részesedésekre?

      2)      A fenti kérdés megválaszolása szempontjából releváns‑e az a körülmény, hogy valamely másik társasággal történő egyesülés megvalósulásával
         megszűnik az a társaság, amelyben e részesedések fennálltak (polgári törvénykönyv 2. könyv 311. § (1) bekezdés), aminek folytán
         a szó szoros értelmében nem lehet a részesedések átruházásáról beszélni?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      26      A holland kormány szerint a kérdés megválaszolásához utalni kell a 73/79 irányelv második preambulumbekezdésében kifejtett
         azon célkitűzésre, miszerint támogatni kell a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában említett szerkezetátalakítási
         ügyletek alá sorolható ügyleteket, vagyis azokat, amelyek során valamely társaság bizonyos hányadban részesedéseket szerez
         valamely másik társaságban, amelyben ennek folytán közvetlen irányítást biztosító befolyásra tesz szert. A megszerzett társasági
         részesedések öt évig történő megőrzésére vonatkozó, a tőkeilleték alóli mentesség feltételeként megállapított követelmény
         célja az átvevő társaság hosszan tartó befolyásának biztosítása. A befolyás fenntartását biztosítani kell abban az esetben,
         ha az eredetileg a tőkeilleték alól szintén mentes ügylet keretében szerzett társasági részesedéseket később átruházzák, mivel
         az ilyen ügylet során az átruházó társaság az általa átruházott társasági részesedések ellenében jut részesedésekhez.

      27      A holland kormány álláspontja szerint az öt évig tartó megőrzésre vonatkozó kötelezettség tehát átszáll a tőkeilleték alól
         mentes második ügyletben szerzett, az eredetileg megszerzett részesedések helyébe lépő részesedésekre, mivel ellenkező esetben
         a második ügylet aránytalan adóelőnyben részesülne. Konkrétan tehát a Magpar azon kötelezettsége, miszerint öt évig meg kell
         őriznie a Hoffmannban fennálló társasági részesedéseit, az öt évnek a második ügylet időpontjában még hátralévő része tekintetében
         ezen ügylet során átszállt a Holdingban szerzett, a Hoffmannban fennálló részesedések helyébe lépő részesedésekre.

      28      Az Európai Közösségek Bizottsága a Hoge Raad mellett működő főügyész indítványában kifejtett véleményéhez csatlakozva a 69/335 irányelv
         7. cikke (1) bekezdése ba) pontjának szövegére hivatkozik, amely nem írja elő, hogy az alapügyben felmerülthöz hasonló ügylet
         során eredetileg megszerzett részesedések ellenében kapott társasági részesedésekre újabb átruházási tilalom alkalmazandó.
         Következésképpen az eredeti átruházási tilalom nem száll át azokra a társasági részesedésekre, amelyeket az érintett társaság
         a későbbiekben a tőkejuttatása ellenszolgáltatásaként szerez.

      29      Ily módon a Bizottság szerint a mentesség további feltétel nélkül fennmarad, ha az érintett társaság a tőkeilleték alól szintén
         mentes ügyletet követően öt éven belül már nem rendelkezik az eredetileg a tőkeilleték alól mentes ügylet során megszerzett
         részesedésekkel. Konkrétan a Magpar azon kötelezettsége, miszerint öt évig meg kell őriznie a Hoffmannban fennálló társasági
         részesedéseit, nem szállt át a Magpar által a Hoffmannban fennálló társasági részesedései ellenében a Holdingban szerzett
         részesedésekre.

      30      Annak érdekében, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő ügy fő nehézségét tükröző első kérdésre
         hasznos választ tudjon adni, előzetesen rá kell mutatni, hogy a tőketársaság által valamely másik tőketársaság részesedésének
         öt évig tartó megőrzésére vonatkozó kötelezettség kizárólag a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének ba) pontja alá tartozó
         ügyletekre, vagyis valamely tőketársaság jegyzett tőkéjének legalább 75 %‑át elérő részesedésnek az azt megszerző társaság
         részesedései ellenében történő megszerzésére vonatkozó ügyletekre vonatkozik.

      31      Ugyanakkor nem áll fenn ilyen kötelezettség az említett irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti szerkezetátalakítási,
         vagyis olyan ügyletek tekintetében, amelyek során valamely tőketársaság teljes vagyonát, illetve egy vagy több üzletágát más
         tőketársaság szerzi meg saját társasági részesedései ellenében.

      32      E következetés egyértelműen adódik a 73/79 irányelv által kiegészített 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének szövegéből.
         Az előbbi irányelv ugyanis nem módosította a szóban forgó rendelkezés b) pontját, hanem azt a ba) ponttal egészítette ki,
         amely az e pontban meghatározott ügyletek tekintetében rögzíti a megszerzett társasági részesedések öt évig tartó megőrzésére
         vonatkozó kötelezettséget.

      33      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügyben szereplő első ügylet, vagyis a Hoffmannak a Magpar
         általi megszerzése a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének ba) pontja alá tartozik. A Magpar ugyanis saját társasági részesedései
         átruházása ellenében megszerezte a társaságként továbbra is működő Hoffmann valamennyi társasági részesedését. Ezért annak
         érdekében, hogy ne veszítse el a szóban forgó rendelkezésben biztosított mentességet, e rendelkezés szerint a Magpar köteles
         volt az ügylet megvalósulásától számított öt évig megőrizni a Hoffmannban szerzett társasági részesedését, kivéve, ha e részesedések
         átruházására olyan ügylet keretében kerül sor, amely maga is illetékmentes a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b)
         vagy ba) pontja alapján.

      34      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és különösen a Hoge Raad mellett működő főügyésznek e határozathoz mellékelt
         indítványából szintén kitűnik, hogy az alapügyben érintett második ügylet, azaz a Hoffmannak a Holding általi megszerzése
         a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alá tartozik, és e rendelkezés alapján szintén mentes a tőkeilleték
         alól. A Holding ugyanis egyesülés útján, egyetemleges jogutódlás mellett, a saját társasági részesedéseinek a Magparra történő
         átruházása ellenében szerezte meg a Hoffmannak a Magpar tulajdonában álló vagyonát.

      35      A kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben felveti azt a kérdést, hogy a Magpar azon kötelezettsége, miszerint öt évig
         meg kell őriznie a Hoffmannban fennálló társasági részesedését, az öt év még hátralévő része tekintetében átszállt‑e a második
         egyesülési ügylet során a Magparnak a Holdingban szerzett társasági részesedéseire, és amennyiben igen, az előbbi elvesztette‑e
         a mentességhez fűződő jogát annak folytán, hogy a fenti határidőn belül megvalósult harmadik ügyletet követően a szövetkezeti
         tagsági jogok megszerzésével már nem volt a Holding társasági részesedésének tulajdonosa.

      36      Az e kérdésre adandó válasz abból a megállapításból adódik, hogy a második, a jelen esetben meghatározó ügylet, azaz a Hoffmann
         vagyonának a Holding általi, egyetemleges jogutódlással történő megszerzése a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja
         alá tartozik. A jelen ítélet 30. és 31. pontjában kifejtetteknek megfelelően ugyanis a tőketársaság társasági részesedésének
         öt éven át történő megőrzésére vonatkozó követelmény nem vonatkozik a vállalkozásoknak az e rendelkezés szerinti szerkezetátalakítási
         ügyleteire, mivel a jelen ügyben e részesedések elvesztése azzal járt, hogy a Holding egyetemleges jogutódlás útján megszerezte
         a Hoffmann vagyonát, maga a Hoffmann pedig megszűnt.

      37      Ezen értelmezés nemcsak a tárgyalt rendelkezés szövegének, hanem a fent említett, a tőkefelhalmozást terhelő közvetett adókról
         szóló közösségi irányelvek jelen ítélet 5‑12. pontjában ismertetett fejlődésének is megfelel. Ekképpen a 73/79 irányelv kiterjesztette
         a tőkeilleték kedvezményes mértékének alkalmazási körét, a 73/80 irányelv előírta mind a tőkeilleték mértékének, mind a kedvezményes
         mértékeinek csökkentését, a 85/303 irányelv pedig lehetővé tette a tagállamok részére, hogy mentesítsék az ezen irányelv hatálya
         alá tartozó valamennyi ügyletet vagy azok egy részét, és rendelkezett az addig a kedvezményes mértékek alá tartozó ügyletek
         adómentességéről.

      38      Ezen értelmezés emellett összhangban van az említett szabályozás szellemével és céljával, amely szabályozás minél jobban meg
         kívánja könnyíteni a vállalkozások összefonódására irányuló ügyletekhez kapcsolódó tőkemozgásokat, és lehetővé kívánja tenni
         e vállalkozások számára, hogy szükségtelen akadályok nélkül megválaszthassák azt a társasági szerkezetet és formát, amely
         a leginkább megfelel az állandó mozgásban lévő gazdasági környezet által támasztott igényeknek.

      39      Végül, amint arra a Hoge Raad mellett működő főügyész indítványában, a főtanácsnok az indítványának 31‑37. pontjában, valamint
         a Bizottság rámutatott, meg kell állapítani, hogy az ezzel ellenétes megoldás a tőkeilleték alóli mentesség fenntartását olyan
         további feltételtől tenné függővé, amely a fenti szabályozás tükrében szükségtelen, és hátrányosan érinti a vállalkozások
         szerkezetátalakítási ügyleteit. E körülmények között úgy kell állást foglalni, hogy amennyiben a közösségi jogalkotó ilyen
         követelményt kívánt volna alkalmazni, arról kifejezetten rendelkezett volna.

      40      A fentiekből az következik, hogy a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) és ba) pontját akként kell értelmezni, hogy
         ha valamely tőketársaság (első társaság) valamely másik tőketársaság (második társaság) társasági részesedéseinek a tőkeilleték
         alól mentes, részvénycserével megvalósult egyesülés során történő megszerzését követő öt éven belül már nem tulajdonosa e
         részesedéseknek, mivel a második társaság egyesült valamely harmadik tőketársasággal, aminek folytán a második társaság megszűnt,
         és az első társaság ennek ellenértékeként részesedést szerzett a harmadik társaságban, a szóban forgó rendelkezés ba) pontjában
         rögzített, az eredetileg megszerzett részesedések öt évig történő megőrzésére vonatkozó feltétel nem vihető tovább az első
         társaságnak a harmadik társaságban fennálló részesedésére.

       A második kérdésről
      41      A második kérdésben a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az első kérdés megválaszolása szempontjából
         releváns‑e az a körülmény, hogy a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdése ba) pontja második bekezdésének második mondata „átruházásra”
         hivatkozik („ha […] e részesedéseket ruházzák át”), míg egyesülés esetén a beolvadó társaság az alapügyben történtekhez hasonlóan
         megszűnik, aminek folytán a szó szoros értelmében nem lehet a részesedések átruházásáról beszélni.

      42      Amint az a Hoge Raad mellett működő főügyész indítványának 4.3.9. pontjából következik, e kérdés felmerülésének oka a holland
         jog azon szabályában keresendő, miszerint egyesülés esetén a részvényesnek a beolvadó társaságban meglévő részvényei érvénytelenné
         válnak, aminek fejében automatikusan részvényeket kap az átvevő társaságban.

      43      E tekintetben rá kell mutatni, hogy a részvénytársaságoknak a Szerződés 54. cikke (3) bekezdésének g) pontja alapján történő
         egyesüléséről szóló, 1978. október 9?i 78/855/EGK harmadik tanácsi irányelv (HL 295., 36. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet,
         1. kötet, 42. o.) tágan fogalmazza meg az egyesülési művelet különbözői típusait, amiből a vizsgálat tárgyát képező első kérdés
         megválaszolása céljából analógia útján bizonyos hasznos következtetések vonhatók le. Ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése
         szerint a beolvadással történő egyesülés olyan művelet, amelynek során „egy vagy több társaság nem felszámolás útján megszűnik,
         és összes (aktív és passzív) vagyonukat egy másik társaságra ruházzák át, amiért ellenszolgáltatásként a beolvadó társaság
         részvényeseinek részvényeket bocsátanak ki az átvevő társaságban”. Az irányelv mutatis mutandis ugyanezen kifejezéseket használja a 4. cikk (1) bekezdésében az új társaság alapításával történő egyesülésre, illetve a 24. cikkben
         valamely társaság olyan másik társaság általi beolvasztására, amely az előbbi részvényeinek kizárólagos tulajdonosa.

      44      A 69/335 irányelv nem határozza meg az „átruházás” fogalmát, és az e tekintetben a tagállamok jogára sem hivatkozik. E fogalmat
         tehát az egész Közösségben önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve a rendelkezés jogi hátterét és a szóban
         forgó szabályozás által kitűzött célokat (lásd e tekintetben a C‑55/02. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben 2004. október
         12‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9387. o.] 44. és 45. pontját és az idézett ítélkezési gyakorlatot).

      45      Ezért, figyelemmel arra, hogy a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdése ba) pontja második bekezdésének második mondata a fent
         kifejtetteknek megfelelően fenn kívánja tartani a közösségi szabályozásban rögzített adókedvezményt, úgy kell tekinteni, hogy
         a „ha […] e részesedéseket ruházzák át” fordulat közösségi jogi hatállyal rendelkezik, és azt nem lehet szűken értelmezni.
         E fordulat magában foglalja az olyan beolvadással történő egyesülési műveleteket, amelyek következtében a beolvadó társaság
         részesedései érvénytelenné válnak, és azok tulajdonosai ellenszolgáltatásként részesedést kapnak az átvevő társaságban.

      46      Még ha valamely tagállam joga szerint a beolvadó társaság részesedéseinek érvénytelenné válása és az átvevő társaságban történő
         részesedésszerzés jogilag elkülönülő eseményeknek minősülnek is, azok gazdasági szempontból elválaszthatatlanok egymástól,
         mivel az átvevő társaság részesedéseinek megszerzése a beolvadó társaság részesedései ellenében és azok értékének arányában
         történik. A nemzeti jogban az egyesülésekre alkalmazott jogi technika e tekintetben nem érintheti a tényleges és szoros gazdasági
         kapcsolat fennállását. Ezen összefüggésben az „átruházás” fogalmát az ilyen műveleteket magában foglaló általános fogalomnak
         kell tekinteni.

      47      A feltett kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy az első kérdés megválaszolása szempontjából irreleváns az a körülmény,
         hogy a 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdése ba) pontja második bekezdésének második mondata a tőkeilleték alól mentes ügyletet
         követően birtokolt részesedések „átruházására” hivatkozik.

       A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A 1973. április 9‑i 73/79/EGK tanácsi irányelvvel és az 1985. június 10‑i 85/303/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a tőkefelhalmozást
            terhelő közvetett adókról szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EK tanácsi irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) és ba) pontját
            akként kell értelmezni, hogy ha valamely tőketársaság (első társaság) valamely másik tőketársaság (második társaság) társasági
            részesedéseinek a tőkeilleték alól mentes, részvénycserével megvalósult egyesülés során történő megszerzését követő öt éven
            belül már nem tulajdonosa e részesedéseknek, mivel a második társaság egyesült valamely harmadik tőketársasággal, aminek folytán
            a második társaság megszűnt, és az első társaság ennek ellenértékeként részesedést szerzett a harmadik társaságban, a szóban
            forgó rendelkezés ba) pontjában rögzített, az eredetileg megszerzett részesedések öt évig történő megőrzésére vonatkozó feltétel
            nem vihető tovább az első társaságnak a harmadik társaságban fennálló részesedésére.
      2)      Az első kérdés megválaszolása szempontjából irreleváns az a körülmény, hogy a 73/79 irányelv és a 85/303 irányelv által módosított
            69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdése ba) pontja második bekezdésének második mondata a tőkeilleték alól mentes ügyletet
            követően birtokolt részesedések „átruházására” hivatkozik.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


A Bíróság (ötödik tanács) 2003. január 9-i ítélete. # Olasz Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # EMOGA - Elszámolás - Export-visszatérítések. # C-177/00. sz. ügy


A Bíróság 1981. december 16-i ítélete. # Pasquale Foglia kontra Mariella Novello. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Pretura di Bra - Olaszország. # # 244/80. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 2003. szeptember 18-i ítélete. # Giorgio Lebedef és társai kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők - Díjazás. # T-221/02. sz. ügy


A Bíróság szeptember 21.-i ítélete: 1989. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Görög Köztársaság. # Kötelezettségszegés. # 68/88. sz. ügy