title: A Törvényszék (második tanács) 2013. május 14-i ítélete. # Unister GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - A »fluege.de« közösségi szóvédjegy bejelentése - Feltétlen kizáró okok - Leíró jelleg - Megkülönböztető képesség hiánya - A használat révén megszerzett megkülönböztető képesség - A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja, valamint (2) és (3) bekezdése. # T-244/12. sz. ügy

text:
         A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)
      2013. május 14. (
            *1
         )
      „Közösségi védjegy — A »fluege.de« közösségi szóvédjegy bejelentése — Feltétlen kizáró okok — Leíró jelleg — Megkülönböztető képesség hiánya — A használat révén megszerzett megkülönböztető képesség — A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja, valamint (2) és (3) bekezdése”
      A T-244/12. sz. ügyben,
      az Unister GmbH (székhelye: Lipcse [Németország], képviselik: H. Hug és A. Kessler-Jensch ügyvédek)
      felperesnek
      a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: D. Walicka, meghatalmazotti minőségben)
      alperes ellen
      az OHIM első fellebbezési tanácsának a „fluege.de” szómegjelölés közösségi védjegyként történő bejelentésével kapcsolatban 2012. március 14-én hozott határozata (R 2149/2011–1. sz. ügy) ellen benyújtott keresete tárgyában,
      A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),
      tagjai: N. J. Forwood elnök, F. Dehousse (előadó) és J. Schwarcz bírák,
      hivatalvezető: E. Coulon,
      tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2012. május 30-án benyújtott keresetlevélre,
      tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2012. szeptember 6-án benyújtott válaszbeadványra,
      tekintettel arra, hogy a felek az írásbeli szakasz lezárásáról való értesítést követő egy hónapos határidőn belül nem kérték tárgyalás megtartását, és az előadó bíró jelentése és a Törvényszék eljárási szabályzatának 135a. cikke alapján a Törvényszék által hozott azon határozatra, miszerint a kereset elbírálására a szóbeli szakasz mellőzésével kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

         A jogvita előzményei

               1

               2011. január 27-én a felperes, az Unister GmbH, a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26-i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78., 1. o.) alapján közösségi védjegybejelentési kérelmet terjesztett elő a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).

               2

               A lajstromoztatni kívánt védjegy a „fluege.de” szómegjelölés volt.

               3

               A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti. 25., 28., 35., 39., 41. és 43. osztályba tartozó árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban tették.

               4

               Ezen áruk és szolgáltatások közül kizárólag a 35., 39. és 43. osztályba tartozó, alábbi leírásnak megfelelő szolgáltatások (a továbbiakban: a per tárgyát képező szolgáltatások) képezik a jelen kereset tárgyát:

                        —

                        35. osztály: „Reklámozás; kereskedelmi ügyletek; kereskedelmi adminisztráció; irodai munkák”;

                        —

                        39. osztály: „Szállítás; áruk csomagolása és raktározása; utazásszervezés”;

                        —

                        43. osztály: „Vendéglátás (élelmezés); időleges szállásadás”.

               5

               2011. augusztus 22-i határozatával a védjegyelbíráló – a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja, valamint (2) bekezdése alapján – a per tárgyát képező szolgáltatások tekintetében elutasította a védjegybejelentési kérelmet, azzal az indokkal, hogy a bejelentett védjegy leíró jellegű, és nem rendelkezik megkülönbözető képességgel.

               6

               2011. október 17-én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz a védjegyelbíráló határozatával szemben.

               7

               2012. március 14-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést azzal az indokkal, hogy a bejelentett védjegy leíró jellegű, és nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.

         A felek kereseti kérelmei

               8

               A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;

                        —

                        az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.

               9

               Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:

                        —

                        utasítsa el a keresetet;

                        —

                        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

         A jogkérdésről

               10

               Keresetének alátámasztásaként a felperes lényegében három jogalapra hivatkozik: elsőként a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére, másodikként ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére, harmadikként pedig a bejelentett védjegy használata révén megszerzett megkülönböztető képességre.

         A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított, első jogalapról

               11

               A felperes vitatja a fellebbezési tanács azon megállapítását, miszerint a bejelentett védjegy leíró jellegű. Állítása szerint a „fluege” szó a német nyelvben egy idegenül csengő szóalkotás, amely csak a „Flüge” szót tartalmazza, amelyben az „ü” betű szerepel, aminek következtében a „fluege” szó szokatlan írásmódja miatt az átlagos fogyasztó a bejelentett védjegyben a kereskedelmi származás jelölését látja.

               12

               A felperes úgy véli, hogy az átlagos fogyasztó ahhoz van szokva, hogy az internetes honlapokat – ideértve a szokásos megjelölésekből képzett második szintű domain-neveket is – egyetlen kereskedelmi szolgáltató üzemelteti. A jelen esetben a „fluege” szó, szokatlan írásmódjára figyelemmel, még csak nem is minősíthető szokásosnak. A felperes szerint az OHIM nem vette figyelembe azt a tényt, hogy 2004 óta az olyan, különleges karaktereket tartalmazó domain-nevek bejegyzése is lehetséges, mint például az „ü” betű.

               13

               Még ha az érintett közönség a bejelentett védjegyet úgy is fogná fel, mint valamely repülőjegy-értékesítési ajánlatokat tartalmazó, német internetcímre utaló domain-nevet, a per tárgyát képező szolgáltatások semmiféle kapcsolatot nem mutatnak, vagy legalábbis nem kellő kapcsolatot mutatnak a repülőjegy-értékesítéssel. A jelen esetben szerinte nem áll fenn a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett rendelkezésre állási követelmény.

               14

               Az OHIM vitatja a felperes álláspontját.

               15

               Emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében nem részesülhetnek védjegyoltalomban „az olyan megjelölések, amelyek kizárólag olyan jelekből vagy adatokból állnak, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak”. Ezenkívül a 207/2009 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy „az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn”.

               16

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja kizárja, hogy ilyen jeleket vagy megjelöléseket védjegyként lajstromozzanak, és ezáltal egyetlen vállalkozás számára fenntartsanak. Ez a rendelkezés tehát azt a közérdekű célt szolgálja, hogy az ilyen jeleket vagy megjelöléseket bárki szabadon használhassa (a Bíróság C-191/01. P. sz., OHIM kontra Wrigley ügyben 2003. október 23-án hozott ítéletének [EBHT 2003., I-12447. o.] 31. pontja; a Törvényszék T-219/00. sz., Ellos kontra OHIM [ELLOS] ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II-753. o.] 27. pontja és T-208/10. sz., Cree kontra OHIM [TRUEWHITE] ügyben 2011. július 7-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 12. pontja).

               17

               Ezenkívül a forgalomban az áruk vagy szolgáltatások jellemzőinek feltüntetésére használható jelek vagy megjelölések 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében nem képesek betölteni a védjegy alapvető rendeltetését, nevezetesen az áru vagy szolgáltatás származásának azonosítását, lehetővé téve ily módon az adott védjeggyel megjelölt áru vagy szolgáltatás vásárlója számára, hogy későbbi vásárlás alkalmával pozitív tapasztalat esetén ugyanazt válassza, illetve negatív tapasztalat esetén másikat válasszon (lásd a fenti 16. pontban hivatkozott OHIM kontra Wrigley ügyben hozott ítélet 30. pontját és fenti 16. pontban hivatkozott TRUEWHITE-ügyben hozott ítélet 13. pontját).

               18

               Ebből következik, hogy ahhoz, hogy valamely megjelölés az e rendelkezésben foglalt tilalom alá essen, az szükséges, hogy kellően közvetlen és konkrét kapcsolatot mutasson a szóban forgó árukkal és szolgáltatásokkal, oly módon, hogy az érintett közönség azonnal, bármiféle további gondolkodás nélkül észlelje a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások, vagy azok jellemzői valamelyikének leírását (lásd a fenti 16. pontban hivatkozott TRUEWHITE-ügyben hozott ítélet 14. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               19

               Szintén emlékeztetni kell arra, hogy valamely megjelölés leíró jellegét egyrészről az érintett vásárlóközönség észlelésére tekintettel, másrészről az érintett áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában lehet csak megítélni (lásd a Törvényszék T-34/00. sz., Eurocool Logistik kontra OHIM [EUROCOOL] ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II-683. o.] 38. pontját és a fenti 16. pontban hivatkozott TRUEWHITE-ügyben hozott ítélet 17. pontját).

               20

               Ami az érintett közönséget illeti, és miként az a megtámadott határozat 12. és 13. pontjában lényegében helyesen megállapításra került, a per tárgyát képező szolgáltatások mind az átlagos fogyasztók, mind a szakmabeli fogyasztók felé irányulnak, továbbá a bejelentett védjegy leíró jellege értékelésének – figyelemmel e védjegy elemeire – a németül értő közönség tekintetében van leginkább jelentősége. A bejelentett védjegy leíró jellegének értékelését tehát, amelyet egyébként a felperes nem vitat, az Európai Unió németül értő átlagos fogyasztói tekintetében kell elvégezni.

               21

               Miként azt a fellebbezési tanács kiemelte, a bejelentett védjegy a „fluege” és a „.de” elemek összeillesztéséből áll, amely elemek közül az első a német „Flüge” (repülőjáratok) szó kisbetűvel, és „ü” betű helyett „ue” betűkkel írt változata, a második pedig egy országot vagy autonóm területet jelölő, legfelső szintű domain-név [(country code top-level domain, (ccTLD), magyarul: országkód szerinti legfelső szintű tartomány ], jelen esetben Németország.

               22

               A fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a „fluege” elem vizsgálatánál figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az érintett közönség hozzá van szokva az internetcímek írásmódjának bizonyos sajátosságaihoz. E sajátosságok között többek között kiemelte azt a tényt, hogy ezeket az internetcímeket általában kisbetűvel írják, és az olyan speciális karaktereket, mint például az „ä”, „ü”, „ö” és „β” betűk, gyakran az „ae”, „ue”, „oe” és „ss” betűkkel helyettesítik, és gyakorlati okokból e speciális karaktereket nem lehet használni. Következésképpen úgy ítélte meg, hogy az érintett közönség ismeri e sajátosságokat, és azokat a nyelvhasználati szempontból nem eltérésként fogja fel.

               23

               A felperesnek nem sikerült komolyan cáfolnia e megállapítást. Különösen az az állítása, miszerint a fellebbezési tanács nem vette figyelembe azt a tényt, hogy 2004 óta már ékezetes karakterek (mint például az „ü” betű) is használhatók az internetcímekben, nem mond ellent annak a fellebbezési tanács által hangsúlyozott körülménynek, hogy az ékezetes karaktereket gyakran két betűvel helyettesítik, és a fellebbezési tanács azon értékelésének, miszerint lényegében a fluege szót az érintett közönség spontán módon úgy foghatja fel, mint a német „Flüge” szó – internetes környezetben nem szokatlan – egyik írásmódbeli változatát.

               24

               Az a körülmény, hogy a „fluege” szót a bejelentett védjegyben a „.de” legfelső szintű domain-név követi, a felperes állításával ellentétben nem jelenti azt, hogy az érintett közönség figyelmének szintje magasabb lesz e szót illetően.

               25

               Ellenkezőleg, az a körülmény, hogy a bejelentett megjelölést annak „.de” végződésére figyelemmel e közönség először is úgy fogja fel, mint domain-nevet, és így mint egy internetcímre való hivatkozást, inkább azt sejteti, hogy az említett közönség kisebb jelentőséget tulajdonít annak a ténynek, hogy a „fluege” szót kis kezdőbetűvel és „ue” betűkkel írják.

               26

               Hozzá kell tenni azt, hogy az a tény, hogy egy leíró jellegű és megkülönböztető képességgel nem rendelkező szóhoz egy legfelső szintű domain-névből (például a „.de” legfelső szintű domain-nevet) álló elemet illesztenek, nem jár azzal a hatással, hogy az így alkotott megjelölés – amelyet az érintett közönség spontán módon domain-névnek és így internetcímre való hivatkozásként azonosíthat – megkülönböztető képességre tenne szert. Ugyanis az ilyen domain-név megkülönböztetésre alkalmas része nem a legfelső szintű domain-név, amelyet egy pont és egy országkódnak megfelelő két betű képez, hanem inkább a második szintű tartomány, amelyet a legfelső szintű tartományhoz illesztenek.

               27

               Ami a felperes azon állítását illeti, miszerint a valamely domain-névből álló védjegynek még az abban foglalt leíró jellegű szó megléte esetén is oltalmazhatónak kellene lennie, hiszen minden internethasználó tudja, hogy még a leíró jellegű szavakból képzett domain-nevek mögött is csupán egyetlen kereskedelmi szolgáltató áll, ezt az érvet el kell vetni.

               28

               Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy a domain-név önmagában legfeljebb csupán egy internetcímre utal, és nem az adott gyártó vagy szolgáltató áruinak vagy szolgáltatásainak kereskedelmi származására. A domain-nevek megadása és használata terén tapasztalható gyakorlatnak nincs döntő jelentősége a közösségi védjegyként bejelentett domain-neveknek a 207/2009 rendeletben meghatározott feltétlen kizáró okok vonatkozásában vett oltalomképességét illetően.

               29

               E tekintetben emlékeztetni kell egyfelől a domain-nevek bejegyzésére alapított jogok, másfelől a megjelölések közösségi védjegyként történő lajstromozására alapított jogok közötti különbségtétel szükségességére. Így tehát az a tény, hogy valamely fél olyan domain-névvel rendelkezik, mint a „fluege.de”, nem jelenti azt, hogy az említett domain-név e tényből kifolyólag közösségi védjegyként is lajstromozható. Ehhez ugyanis az is szükséges, hogy megfeleljen a 207/2009 rendelet által e tekintetben előírt feltételek egészének (a Törvényszék T-117/06. sz., DeTeMedien kontra OHIM [suchen.de] ügyben 2007. december 12-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 44. pontja).

               30

               Így tehát minden érv, amely esetleg a rendelkezésre állási követelménynek a szóban forgó domain-név tekintetében megszerzett állítólagos kizárólagos jog miatti hiányára vonatkozhat, hatástalan (lásd ebben az értelemben a fenti 29. pontban említett „suchen.de”-ügyben hozott ítélet 44. pontját).

               31

               Az előbbi megfontolások egészéből az következik, hogy a fellebbezési tanács nem vétett hibát annak megállapításával, hogy lényegében a bejelentett védjegyet az érintett közönség spontán módon, mint valamely, a légi közlekedés és a repülőjáratok területére vonatkozó internetes honlap címére utaló domain-névként foghatja fel.

               32

               A felperes azt állítja, hogy még ha az érintett közönség a bejelentett védjegyet olyan domain-névként fogná is fel, amely egy repülőjáratokat kínáló német internetes címre utal, a per tárgyát képező szolgáltatások akkor sincsenek semmiféle, illetve kellő kapcsolatban a repülőjáratok értékesítésre kínálásával.

               33

               A felperes arra hivatkozik, hogy a bejelentett védjegynek nem tulajdonítható semmiféle leíró jelleg a (35. osztályba tartozó) „reklámozás”, „kereskedelmi adminisztráció” és „irodai munkák” megnevezésű szolgáltatások tekintetében, amelyek mindegyik kereskedelmi tevékenység vonatkozásában relevánsak, sem a (43. osztályba tartozó) „vendéglátás (élelmezés)” és „időleges szállásadás” megnevezésű szolgáltatások tekintetében, sem pedig – figyelemmel a repülőjegy-értékesítés tekintetében vett puszta közvetítői tevékenységére – a (39. osztályba tartozó) „szállítás”, „áruk csomagolása és raktározása”, valamint „utazásszervezés” megnevezésű szolgáltatások tekintetében.

               34

               A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a bejelentett védjegy a per tárgyát képező összes szolgáltatás tekintetében leíró jellegű.

               35

               A megtámadott határozat 21. pontjában a fellebbezési tanács külön hangsúlyozta, hogy a „reklámozás” magában foglalja a repülőjáratok és a légiközlekedési cégek reklámozását is, hogy a „kereskedelmi adminisztráció” és az „irodai munkák” speciális jelleget mutathatnak, mivel azok a légiközlekedési cégek speciális igényeinek kielégítésére is szolgálhatnak, továbbá, hogy a „szállítás” magában foglalja a repülőn történő szállítást is, az „áruk csomagolása és raktározása” irányulhat az áruk repülőn történő szállításának másodlagos céljára is, az „utazásszervezés” és a „vendéglátás (élelmezés)” magában foglalja a légi utazások szervezését és a légi utasok élelmezését is, végül pedig, hogy az „időleges szállásadásnál” figyelembe vehetők a légi utasok olyan speciális igényei is, mint például a reptéri szállodák esete.

               36

               A fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a bejelentett védjegy tehát egyértelmű és közvetlen információkkal szolgál az érintett közönség számára a per tárgyát képező szolgáltatásokra vonatkozóan (a megtámadott határozat 22. és 23. pontja), és emiatt az említett védjegy e szolgáltatások tekintetében a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében leíró jellegű.

               37

               A fellebbezési tanács ezen értékelése – a felperes állításával ellentétben – nem téves.

               38

               Először is hangsúlyozni kell, hogy a bejelentett védjegy, legalábbis annyiban, hogy olyan jellegű, hogy azt az érintett közönség spontán módon, mint valamely, légi közlekedésre és repülőjáratokra vonatkozó internetes honlap címére utaló domain-névként fogja fel, a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében leíró jellegű a 39. osztályba tartozó „szállítás” megnevezésű szolgáltatások, különösen az e szolgáltatások körébe tartozó légi szállításra irányuló szolgáltatások vonatkozásában.

               39

               E tekintetben a felperes által hivatkozott azon körülménynek, hogy az ő konkrét tevékenysége nem légi szállításra irányuló tevékenység, csupán repülőjegyek értékesítésére vonatkozó közvetítői tevékenység, egyáltalán nincs jelentősége. Valamely védjegynek a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjára alapított feltétlen kizáró ok tekintetében vett lajstromozhatóságának értékelése ugyanis nem a védjegybejelentő konkrét tevékenységétől, hanem kizárólag attól a kérdéstől függ, hogy a védjegy a bejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások tekintetében leíró jellegű-e.

               40

               Hozzá kell tenni, hogy az a tény, hogy valamely szómegjelölés a lajstromozás iránti kérelemben említett kategóriába tartozó áruk vagy szolgáltatások csak egy része tekintetében leíró jellegű, nem akadálya e szómegjelölés lajstromozása megtagadásának. Ugyanis, ha ilyen esetben a szóban forgó megjelölést az érintett kategóriára nézve közösségi védjegyként lajstromoznák, semmi nem akadályozná meg annak jogosultját abban, hogy azt e kategória azon termékeire és szolgáltatásaira is alkalmazza, amelyek tekintetében az leíró jellegű (lásd a Törvényszék T-304/06. sz., Reber kontra OHIM - Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli [Mozart] ügyben 2008. július 9-én hozott ítéletének [EBHT 2008., II-1927. o.] 92. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fenti 16. pontban hivatkozott TRUEWHITE-ügyben hozott ítélet 27. pontját).

               41

               Ami ezek után azt a kérdést illeti, hogy a bejelentett védjegy a „szállításra” vonatkozó szolgáltatásokon felül a bejelentésben foglalt és a per tárgyát képező többi szolgáltatás tekintetében is leíró jellegű-e, a fenti 35. pontban foglalt okok miatt a fellebbezési tanácshoz hasonlóan azt kell megállapítani, hogy e többi szolgáltatás – amelyeket a védjegybejelentésben igen szélesen határoztak meg – mindegyike nyújtható e területen, a légi szállítással és a repülőjáratokkal szoros összefüggésben.

               42

               Mivel a felperes nem korlátozta védjegybejelentésének árujegyzékét oly módon, hogy abból kizárja a per tárgyát képező többi olyan szolgáltatást, amelyet a légi közlekedés és a repülőjáratok területén nyújthatnak, a fellebbezési tanács a többek között a megtámadott határozat 20–22. pontjában kifejtett okok miatt helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a bejelentett védjegy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében a per tárgyát képező és a védjegybejelentésben említett e többi szolgáltatás tekintetében leíró jellegű (a Törvényszék T-315/03. sz., Wilfer kontra OHIM [ROCKBASS] ügyben 2005. június 8-án hozott ítéletének [EBHT 2005., II-1981. o.] 70. pontja; lásd még analógia útján a Törvényszék T-289/08. sz., Deutsche BKK kontra OHIM [Deutsche BKK] ügyben 2010. február 11-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 49. pontját).

               43

               A fenti megfontolások egészére való tekintettel a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított jelen jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

         A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított, második jogalapról

               44

               A felperes azt állítja, hogy figyelemmel a „fluege” szó német nyelvben vett szokatlan jellegére és az érintett közönség különös figyelmére, valamely internetes domain lajstromozásának egyedi jellegéből eredően a bejelentett védjegy rendelkezik a lajstromozását indokolttá tévő minimálisan megkövetelt megkülönböztető képességgel.

               45

               Az OHIM vitatja a felperes álláspontját.

               46

               Emlékeztetni kell arra, hogy a feltétlen kizáró okok közötti átfedés különösen magában foglalja, hogy az áruk vagy szolgáltatások tulajdonságait leíró szóvédjegy éppen ezért ugyanezen áruk vagy szolgáltatások tekintetében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, az egyéb olyan indokok sérelme nélkül, amelyek igazolhatják ezen megkülönböztető képesség hiányát (lásd a Bíróság C-282/09. P. sz., CFCMCEE kontra OHIM ügyben 2010. március 18-án hozott végzésének [EBHT 2010., I-2395. o.] 52. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               47

               Jelen esetben megállapításra került, hogy a fellebbezési tanács nem vétett hibát, amikor azt a következtetést vonta le, hogy a bejelentett védjegy leíró jellegű a per tárgyát képező szolgáltatások tekintetében. Ennek keretén belül rámutattunk többek között arra is, hogy az a tény, hogy egy leíró jellegű és megkülönböztető képességgel nem rendelkező elemhez egy pontot és egy legfelső szintű tartományt jelölő két betűt kapcsolnak, nem jár azzal a hatással, hogy az így alkotott megjelölést – amelyet az érintett közönség spontán módon valamely internetcímre utaló domain-névként azonosít – megkülönböztető képességgel ruházná fel.

               48

               Ebből eredően a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jelen jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

         A bejelentett védjegy használata révén megszerzett megkülönböztető képességre alapított, harmadik jogalapról

               49

               A felperes azt állítja, hogy a bejelentett védjegy megkülönböztető képességre tett szert annak németországi, valamint az Unió más német nyelvű területein történt használata révén. Erre vonatkozóan iratokat csatolt be, és azokból arra következtet, hogy a bejelentett védjegyet lajstromozni kell, a megtámadott határozatot pedig hatályon kívül kell helyezni.

               50

               Az OHIM arra hivatkozik, hogy a használat révén szerzett megkülönböztető képességre késedelmesen, csak a Törvényszék előtt hivatkoztak, és hogy az egyébként sem bizonyított.

               51

               Emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék előtt indított keresetek a 207/2009 rendelet 65. cikke értelmében az OHIM fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének felülvizsgálatára irányulhatnak. Ezenkívül a Törvényszék eljárási szabályzatának 135. cikkének 4. §-a úgy rendelkezik, hogy a felek beadványai nem változtathatják meg a fellebbezési tanács előtti eljárás tárgyát.

               52

               Jelen esetben az ügyiratokból az derül ki, hogy a felperes az OHIM előtti eljárás során nem hivatkozott arra a tényre, hogy a bejelentett védjegy a használata révén megszerezte volna a 207/2009 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében vett megkülönböztető képességet. Következésképpen a szóban forgó szómegjelölés használata révén esetlegesen megszerzett megkülönböztető képesség kérdése az OHIM előtt nem került megvitatásra.

               53

               E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a használat révén megszerzett megkülönböztető képességre – akár valamely ex parte eljárásban, akár valamely inter partes eljárásban – való hivatkozás a szóban forgó védjegy önmagában vett megkülönböztető képességéhez képest külön jogi kérdést képez. Így, ha a fél az OHIM előtt nem hivatkozik a védjegye által megszerzett megkülönböztető képességre, az OHIM nem köteles hivatalból vizsgálni e képesség meglétét (lásd a Törvényszék T-31/09. sz., Baid kontra OHIM [LE GOMMAGE DES FACADES] ügyben 2010. március 10-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

               54

               Ennélfogva nem a Törvényszék feladata e kérdésben – amely nem képezte a fellebbezési tanács előtti eljárásnak nem képezte tárgyát – dönteni.

               55

               A harmadik jogalapot tehát el kell utasítani.

               56

               A fenti megállapítások egészéből eredően a keresetet el kell utasítani.

         A költségekről

               57

               Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, ezért az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell őt az OHIM költségeinek viselésére.

               A fenti indokok alapján
               A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
               a következőképpen határozott:

                           1)

                           A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                           2)

                           Az Unister GmbH maga viseli saját költségeit, valamint a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) költségeit.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Kihirdetve Luxembourgban, a 2013. május 14-i nyilvános ülésen.
                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.
    ---documentbreak---

               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A T-244/12. sz. ügyben,
            az Unister GmbH (székhelye: Lipcse [Németország], képviselik: H. Hug és A. Kessler-Jensch ügyvédek)
            felperesnek
            a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: D. Walicka, meghatalmazotti minőségben)
            alperes ellen
            az OHIM első fellebbezési tanácsának a „fluege.de” szómegjelölés közösségi védjegyként történő bejelentésével kapcsolatban 2012. március 14-én hozott határozata (R 2149/2011–1. sz. ügy) ellen benyújtott keresete tárgyában,
            A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),
            tagjai: N. J. Forwood elnök, F. Dehousse (előadó) és J. Schwarcz bírák,
            hivatalvezető: E. Coulon,
            tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2012. május 30-án benyújtott keresetlevélre,
            tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2012. szeptember 6-án benyújtott válaszbeadványra,
            tekintettel arra, hogy a felek az írásbeli szakasz lezárásáról való értesítést követő egy hónapos határidőn belül nem kérték tárgyalás megtartását, és az előadó bíró jelentése és a Törvényszék eljárási szabályzatának 135a. cikke alapján a Törvényszék által hozott azon határozatra, miszerint a kereset elbírálására a szóbeli szakasz mellőzésével kerül sor,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            A jogvita előzményei
            1. 2011. január 27-én a felperes, az Unister GmbH, a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26-i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78., 1. o.) alapján közösségi védjegybejelentési kérelmet terjesztett elő a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalnál (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM).
            2. A lajstromoztatni kívánt védjegy a „fluege.de” szómegjelölés volt.
            3. A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i Nizzai Megállapodás szerinti. 25., 28., 35., 39., 41. és 43. osztályba tartozó árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban tették.
            4. Ezen áruk és szolgáltatások közül kizárólag a 35., 39. és 43. osztályba tartozó, alábbi leírásnak megfelelő szolgáltatások (a továbbiakban: a per tárgyát képező szolgáltatások) képezik a jelen kereset tárgyát:
            – 35. osztály: „Reklámozás; kereskedelmi ügyletek; kereskedelmi adminisztráció; irodai munkák”;
            – 39. osztály: „Szállítás; áruk csomagolása és raktározása; utazásszervezés”;
            – 43. osztály: „Vendéglátás (élelmezés); időleges szállásadás”.
            5. 2011. augusztus 22-i határozatával a védjegyelbíráló – a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja, valamint (2) bekezdése alapján – a per tárgyát képező szolgáltatások tekintetében elutasította a védjegybejelentési kérelmet, azzal az indokkal, hogy a bejelentett védjegy leíró jellegű, és nem rendelkezik megkülönbözető képességgel.
            6. 2011. október 17-én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM-hoz a védjegyelbíráló határozatával szemben.
            7. 2012. március 14-i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM első fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést azzal az indokkal, hogy a bejelentett védjegy leíró jellegű, és nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
            A felek kereseti kérelmei
            8. A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
            – az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
            9. Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:
            – utasítsa el a keresetet;
            – a felperest kötelezze a költségek viselésére.
            A jogkérdésről
            10. Keresetének alátámasztásaként a felperes lényegében három jogalapra hivatkozik: elsőként a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére, másodikként ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére, harmadikként pedig a bejelentett védjegy használata révén megszerzett megkülönböztető képességre.
            A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított, első jogalapról
            11. A felperes vitatja a fellebbezési tanács azon megállapítását, miszerint a bejelentett védjegy leíró jellegű. Állítása szerint a „fluege” szó a német nyelvben egy idegenül csengő szóalkotás, amely csak a „Flüge” szót tartalmazza, amelyben az „ü” betű szerepel, aminek következtében a „fluege” szó szokatlan írásmódja miatt az átlagos fogyasztó a bejelentett védjegyben a kereskedelmi származás jelölését látja.
            12. A felperes úgy véli, hogy az átlagos fogyasztó ahhoz van szokva, hogy az internetes honlapokat – ideértve a szokásos megjelölésekből képzett második szintű domain-neveket is – egyetlen kereskedelmi szolgáltató üzemelteti. A jelen esetben a „fluege” szó, szokatlan írásmódjára figyelemmel, még csak nem is minősíthető szokásosnak. A felperes szerint az OHIM nem vette figyelembe azt a tényt, hogy 2004 óta az olyan, különleges karaktereket tartalmazó domain-nevek bejegyzése is lehetséges, mint például az „ü” betű.
            13. Még ha az érintett közönség a bejelentett védjegyet úgy is fogná fel, mint valamely repülőjegy-értékesítési ajánlatokat tartalmazó, német internetcímre utaló domain-nevet, a per tárgyát képező szolgáltatások semmiféle kapcsolatot nem mutatnak, vagy legalábbis nem kellő kapcsolatot mutatnak a repülőjegy-értékesítéssel. A jelen esetben szerinte nem áll fenn a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett rendelkezésre állási követelmény.
            14. Az OHIM vitatja a felperes álláspontját.
            15. Emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében nem részesülhetnek védjegyoltalomban „az olyan megjelölések, amelyek kizárólag olyan jelekből vagy adatokból állnak, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak”. Ezenkívül a 207/2009 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy „az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn”.
            16. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja kizárja, hogy ilyen jeleket vagy megjelöléseket védjegyként lajstromozzanak, és ezáltal egyetlen vállalkozás számára fenntartsanak. Ez a rendelkezés tehát azt a közérdekű célt szolgálja, hogy az ilyen jeleket vagy megjelöléseket bárki szabadon használhassa (a Bíróság C-191/01. P. sz., OHIM kontra Wrigley ügyben 2003. október 23-án hozott ítéletének [EBHT 2003., I-12447. o.] 31. pontja; a Törvényszék T-219/00. sz., Ellos kontra OHIM [ELLOS] ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II-753. o.] 27. pontja és T-208/10. sz., Cree kontra OHIM [TRUEWHITE] ügyben 2011. július 7-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 12. pontja).
            17. Ezenkívül a forgalomban az áruk vagy szolgáltatások jellemzőinek feltüntetésére használható jelek vagy megjelölések 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében nem képesek betölteni a védjegy alapvető rendeltetését, nevezetesen az áru vagy szolgáltatás származásának azonosítását, lehetővé téve ily módon az adott védjeggyel megjelölt áru vagy szolgáltatás vásárlója számára, hogy későbbi vásárlás alkalmával pozitív tapasztalat esetén ugyanazt válassza, illetve negatív tapasztalat esetén másikat válasszon (lásd a fenti 16. pontban hivatkozott OHIM kontra Wrigley ügyben hozott ítélet 30. pontját és fenti 16. pontban hivatkozott TRUEWHITE-ügyben hozott ítélet 13. pontját).
            18. Ebből következik, hogy ahhoz, hogy valamely megjelölés az e rendelkezésben foglalt tilalom alá essen, az szükséges, hogy kellően közvetlen és konkrét kapcsolatot mutasson a szóban forgó árukkal és szolgáltatásokkal, oly módon, hogy az érintett közönség azonnal, bármiféle további gondolkodás nélkül észlelje a szóban forgó áruk vagy szolgáltatások, vagy azok jellemzői valamelyikének leírását (lásd a fenti 16. pontban hivatkozott TRUEWHITE-ügyben hozott ítélet 14. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            19. Szintén emlékeztetni kell arra, hogy valamely megjelölés leíró jellegét egyrészről az érintett vásárlóközönség észlelésére tekintettel, másrészről az érintett áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában lehet csak megítélni (lásd a Törvényszék T-34/00. sz., Eurocool Logistik kontra OHIM [EUROCOOL] ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II-683. o.] 38. pontját és a fenti 16. pontban hivatkozott TRUEWHITE-ügyben hozott ítélet 17. pontját).
            20. Ami az érintett közönséget illeti, és miként az a megtámadott határozat 12. és 13. pontjában lényegében helyesen megállapításra került, a per tárgyát képező szolgáltatások mind az átlagos fogyasztók, mind a szakmabeli fogyasztók felé irányulnak, továbbá a bejelentett védjegy leíró jellege értékelésének – figyelemmel e védjegy elemeire – a németül értő közönség tekintetében van leginkább jelentősége. A bejelentett védjegy leíró jellegének értékelését tehát, amelyet egyébként a felperes nem vitat, az Európai Unió németül értő átlagos fogyasztói tekintetében kell elvégezni.
            21. Miként azt a fellebbezési tanács kiemelte, a bejelentett védjegy a „fluege” és a „.de” elemek összeillesztéséből áll, amely elemek közül az első a német „Flüge” (repülőjáratok) szó kisbetűvel, és „ü” betű helyett „ue” betűkkel írt változata, a második pedig egy országot vagy autonóm területet jelölő, legfelső szintű domain-név [(country code top-level domain, (ccTLD), magyarul: országkód szerinti legfelső szintű tartomány ], jelen esetben Németország.
            22. A fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a „fluege” elem vizsgálatánál figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az érintett közönség hozzá van szokva az internetcímek írásmódjának bizonyos sajátosságaihoz. E sajátosságok között többek között kiemelte azt a tényt, hogy ezeket az internetcímeket általában kisbetűvel írják, és az olyan speciális karaktereket, mint például az „ä”, „ü”, „ö” és „β” betűk, gyakran az „ae”, „ue”, „oe” és „ss” betűkkel helyettesítik, és gyakorlati okokból e speciális karaktereket nem lehet használni. Következésképpen úgy ítélte meg, hogy az érintett közönség ismeri e sajátosságokat, és azokat a nyelvhasználati szempontból nem eltérésként fogja fel.
            23. A felperesnek nem sikerült komolyan cáfolnia e megállapítást. Különösen az az állítása, miszerint a fellebbezési tanács nem vette figyelembe azt a tényt, hogy 2004 óta már ékezetes karakterek (mint például az „ü” betű) is használhatók az internetcímekben, nem mond ellent annak a fellebbezési tanács által hangsúlyozott körülménynek, hogy az ékezetes karaktereket gyakran két betűvel helyettesítik, és a fellebbezési tanács azon értékelésének, miszerint lényegében a fluege szót az érintett közönség spontán módon úgy foghatja fel, mint a német „Flüge” szó – internetes környezetben nem szokatlan – egyik írásmódbeli változatát.
            24. Az a körülmény, hogy a „fluege” szót a bejelentett védjegyben a „.de” legfelső szintű domain-név követi, a felperes állításával ellentétben nem jelenti azt, hogy az érintett közönség figyelmének szintje magasabb lesz e szót illetően.
            25. Ellenkezőleg, az a körülmény, hogy a bejelentett megjelölést annak „.de” végződésére figyelemmel e közönség először is úgy fogja fel, mint domain-nevet, és így mint egy internetcímre való hivatkozást, inkább azt sejteti, hogy az említett közönség kisebb jelentőséget tulajdonít annak a ténynek, hogy a „fluege” szót kis kezdőbetűvel és „ue” betűkkel írják.
            26. Hozzá kell tenni azt, hogy az a tény, hogy egy leíró jellegű és megkülönböztető képességgel nem rendelkező szóhoz egy legfelső szintű domain-névből (például a „.de” legfelső szintű domain-nevet) álló elemet illesztenek, nem jár azzal a hatással, hogy az így alkotott megjelölés – amelyet az érintett közönség spontán módon domain-névnek és így internetcímre való hivatkozásként azonosíthat – megkülönböztető képességre tenne szert. Ugyanis az ilyen domain-név megkülönböztetésre alkalmas része nem a legfelső szintű domain-név, amelyet egy pont és egy országkódnak megfelelő két betű képez, hanem inkább a második szintű tartomány, amelyet a legfelső szintű tartományhoz illesztenek.
            27. Ami a felperes azon állítását illeti, miszerint a valamely domain-névből álló védjegynek még az abban foglalt leíró jellegű szó megléte esetén is oltalmazhatónak kellene lennie, hiszen minden internethasználó tudja, hogy még a leíró jellegű szavakból képzett domain-nevek mögött is csupán egyetlen kereskedelmi szolgáltató áll, ezt az érvet el kell vetni.
            28. Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy a domain-név önmagában legfeljebb csupán egy internetcímre utal, és nem az adott gyártó vagy szolgáltató áruinak vagy szolgáltatásainak kereskedelmi származására. A domain-nevek megadása és használata terén tapasztalható gyakorlatnak nincs döntő jelentősége a közösségi védjegyként bejelentett domain-neveknek a 207/2009 rendeletben meghatározott feltétlen kizáró okok vonatkozásában vett oltalomképességét illetően.
            29. E tekintetben emlékeztetni kell egyfelől a domain-nevek bejegyzésére alapított jogok, másfelől a megjelölések közösségi védjeg yként történő lajstromozására alapított jogok közötti különbségtétel szükségességére. Így tehát az a tény, hogy valamely fél olyan domain-névvel rendelkezik, mint a „fluege.de”, nem jelenti azt, hogy az említett domain-név e tényből kifolyólag közösségi védjegyként is lajstromozható. Ehhez ugyanis az is szükséges, hogy megfeleljen a 207/2009 rendelet által e tekintetben előírt feltételek egészének (a Törvényszék T-117/06. sz., DeTeMedien kontra OHIM [suchen.de] ügyben 2007. december 12-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 44. pontja).
            30. Így tehát minden érv, amely esetleg a rendelkezésre állási követelménynek a szóban forgó domain-név tekintetében megszerzett állítólagos kizárólagos jog miatti hiányára vonatkozhat, hatástalan (lásd ebben az értelemben a fenti 29. pontban említett „suchen.de”-ügyben hozott ítélet 44. pontját).
            31. Az előbbi megfontolások egészéből az következik, hogy a fellebbezési tanács nem vétett hibát annak megállapításával, hogy lényegében a bejelentett védjegyet az érintett közönség spontán módon, mint valamely, a légi közlekedés és a repülőjáratok területére vonatkozó internetes honlap címére utaló domain-névként foghatja fel.
            32. A felperes azt állítja, hogy még ha az érintett közönség a bejelentett védjegyet olyan domain-névként fogná is fel, amely egy repülőjáratokat kínáló német internetes címre utal, a per tárgyát képező szolgáltatások akkor sincsenek semmiféle, illetve kellő kapcsolatban a repülőjáratok értékesítésre kínálásával.
            33. A felperes arra hivatkozik, hogy a bejelentett védjegynek nem tulajdonítható semmiféle leíró jelleg a (35. osztályba tartozó) „reklámozás”, „kereskedelmi adminisztráció” és „irodai munkák” megnevezésű szolgáltatások tekintetében, amelyek mindegyik kereskedelmi tevékenység vonatkozásában relevánsak, sem a (43. osztályba tartozó) „vendéglátás (élelmezés)” és „időleges szállásadás” megnevezésű szolgáltatások tekintetében, sem pedig – figyelemmel a repülőjegy-értékesítés tekintetében vett puszta közvetítői tevékenységére – a (39. osztályba tartozó) „szállítás”, „áruk csomagolása és raktározása”, valamint „utazásszervezés” megnevezésű szolgáltatások tekintetében.
            34. A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a bejelentett védjegy a per tárgyát képező összes szolgáltatás tekintetében leíró jellegű.
            35. A megtámadott határozat 21. pontjában a fellebbezési tanács külön hangsúlyozta, hogy a „reklámozás” magában foglalja a repülőjáratok és a légiközlekedési cégek reklámozását is, hogy a „kereskedelmi adminisztráció” és az „irodai munkák” speciális jelleget mutathatnak, mivel azok a légiközlekedési cégek speciális igényeinek kielégítésére is szolgálhatnak, továbbá, hogy a „szállítás” magában foglalja a repülőn történő szállítást is, az „áruk csomagolása és raktározása” irányulhat az áruk repülőn történő szállításának másodlagos céljára is, az „utazásszervezés” és a „vendéglátás (élelmezés)” magában foglalja a légi utazások szervezését és a légi utasok élelmezését is, végül pedig, hogy az „időleges szállásadásnál” figyelembe vehetők a légi utasok olyan speciális igényei is, mint például a reptéri szállodák esete.
            36. A fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a bejelentett védjegy tehát egyértelmű és közvetlen információkkal szolgál az érintett közönség számára a per tárgyát képező szolgáltatásokra vonatkozóan (a megtámadott határozat 22. és 23. pontja), és emiatt az említett védjegy e szolgáltatások tekintetében a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében leíró jellegű.
            37. A fellebbezési tanács ezen értékelése – a felperes állításával ellentétben – nem téves.
            38. Először is hangsúlyozni kell, hogy a bejelentett védjegy, legalábbis annyiban, hogy olyan jellegű, hogy azt az érintett közönség spontán módon, mint valamely, légi közlekedésre és repülőjáratokra vonatkozó internetes honlap címére utaló domain-névként fogja fel, a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében leíró jellegű a 39. osztályba tartozó „szállítás” megnevezésű szolgáltatások, különösen az e szolgáltatások körébe tartozó légi szállításra irányuló szolgáltatások vonatkozásában.
            39. E tekintetben a felperes által hivatkozott azon körülménynek, hogy az ő konkrét tevékenysége nem légi szállításra irányuló tevékenység, csupán repülőjegyek értékesítésére vonatkozó közvetítői tevékenység, egyáltalán nincs jelentősége. Valamely védjegynek a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjára alapított feltétlen kizáró ok tekintetében vett lajstromozhatóságának értékelése ugyanis nem a védjegybejelentő konkrét tevékenységétől, hanem kizárólag attól a kérdéstől függ, hogy a védjegy a bejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások tekintetében leíró jellegű-e.
            40. Hozzá kell tenni, hogy az a tény, hogy valamely szómegjelölés a lajstromozás iránti kérelemben említett kategóriába tartozó áruk vagy szolgáltatások csak egy része tekintetében leíró jellegű, nem akadálya e szómegjelölés lajstromozása megtagadásának. Ugyanis, ha ilyen esetben a szóban forgó megjelölést az érintett kategóriára nézve közösségi védjegyként lajstromoznák, semmi nem akadályozná meg annak jogosultját abban, hogy azt e kategória azon termékeire és szolgáltatásaira is alkalmazza, amelyek tekintetében az leíró jellegű (lásd a Törvényszék T-304/06. sz., Reber kontra OHIM – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli [Mozart] ügyben 2008. július 9-én hozott ítéletének [EBHT 2008., II-1927. o.] 92. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fenti 16. pontban hivatkozott TRUEWHITE-ügyben hozott ítélet 27. pontját).
            41. Ami ezek után azt a kérdést illeti, hogy a bejelentett védjegy a „szállításra” vonatkozó szolgáltatásokon felül a bejelentésben foglalt és a per tárgyát képező többi szolgáltatás tekintetében is leíró jellegű-e, a fenti 35. pontban foglalt okok miatt a fellebbezési tanácshoz hasonlóan azt kell megállapítani, hogy e többi szolgáltatás – amelyeket a védjegybejelentésben igen szélesen határoztak meg – mindegyike nyújtható e területen, a légi szállítással és a repülőjáratokkal szoros összefüggésben.
            42. Mivel a felperes nem korlátozta védjegybejelentésének árujegyzékét oly módon, hogy abból kizárja a per tárgyát képező többi olyan szolgáltatást, amelyet a légi közlekedés és a repülőjáratok területén nyújthatnak, a fellebbezési tanács a többek között a megtámadott határozat 20–22. pontjában kifejtett okok miatt helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a bejelentett védjegy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében a per tárgyát képező és a védjegybejelentésben említett e többi szolgáltatás tekintetében leíró jellegű (a Törvényszék T-315/03. sz., Wilfer kontra OHIM [ROCKBASS] ügyben 2005. június 8-án hozott ítéletének [EBHT 2005., II-1981. o.] 70. pontja; lásd még analógia útján a Törvényszék T-289/08. sz., Deutsche BKK kontra OHIM [Deutsche BKK] ügyben 2010. február 11-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 49. pontját).
            43. A fenti megfontolások egészére való tekintettel a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított jelen jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
            A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított, második jogalapról
            44. A felperes azt állítja, hogy figyelemmel a „fluege” szó német nyelvben vett szokatlan jellegére és az érintett közönség különös figyelmére, valamely internetes domain lajstromozásának egyedi jellegéből eredően a bejelentett védjegy rendelkezik a lajstromozását indokolttá tévő minimálisan megkövetelt megkülönböztető képességgel.
            45. Az OHIM vitatja a felperes álláspontját.
            46. Emlékeztetni kell arra, hogy a feltétlen kizáró okok közötti átfedés különösen magában foglalja, hogy az áruk vagy szolgáltatások tulajdonságait leíró szóvédjegy éppen ezért ugyanezen áruk vagy szolgáltatások tekintetében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, az egyéb olyan indokok sérelme nélkül, amelyek igazolhatják ezen megkülönböztető képesség hiányát (lásd a Bíróság C-282/09. P. sz., CFCMCEE kontra OHIM ügyben 2010. március 18-án hozott végzésének [EBHT 2010., I-2395. o.] 52. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            47. Jelen esetben megállapításra került, hogy a fellebbezési tanács nem vétett hibát, amikor azt a következtetést vonta le, hogy a bejelentett védjegy leíró jellegű a per tárgyát képező szolgáltatások tekintetében. Ennek keretén belül rámutattunk többek között arra is, hogy az a tény, hogy egy leíró jellegű és megkülönböztető képességgel nem rendelkező elemhez egy pontot és egy legfelső szintű tartományt jelölő két betűt kapcsolnak, nem jár azzal a hatással, hogy az így alkotott megjelölést – amelyet az érintett közönség spontán módon valamely internetcímre utaló domain-névként azonosít – megkülönböztető képességgel ruházná fel.
            48. Ebből eredően a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jelen jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
            A bejelentett védjegy használata révén megszerzett megkülönböztető képességre alapított, harmadik jogalapról
            49. A felperes azt állítja, hogy a bejelentett védjegy megkülönböztető képességre tett szert annak németországi, valamint az Unió más német nyelvű területein történt használata révén. Erre vonatkozóan iratokat csatolt be, és azokból arra következtet, hogy a bejelentett védjegyet lajstromozni kell, a megtámadott határozatot pedig hatályon kívül kell helyezni.
            50. Az OHIM arra hivatkozik, hogy a használat révén szerzett megkülönböztető képességre késedelmesen, csak a Törvényszék előtt hivatkoztak, és hogy az egyébként sem bizonyított.
            51. Emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék előtt indított keresetek a 207/2009 rendelet 65. cikke értelmében az OHIM fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének felülvizsgálatára irányulhatnak. Ezenkívül a Törvényszék eljárási szabályzatának 135. cikkének 4. §-a úgy rendelkezik, hogy a felek beadványai nem változtathatják meg a fellebbezési tanács előtti eljárás tárgyát.
            52. Jelen esetben az ügyiratokból az derül ki, hogy a felperes az OHIM előtti eljárás során nem hivatkozott arra a tényre, hogy a bejelentett védjegy a használata révén megszerezte volna a 207/2009 rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében vett megkülönböztető képességet. Következésképpen a szóban forgó szómegjelölés használata révén esetlegesen megszerzett megkülönböztető képesség kérdése az OHIM előtt nem került megvitatásra.
            53. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a használat révén megszerzett megkülönböztető képességre – akár valamely ex parte  eljárásban, akár valamely inter partes  eljárásban – való hivatkozás a szóban forgó védjegy önmagában vett megkülönböztető képességéhez képest külön jogi kérdést képez. Így, ha a fél az OHIM előtt nem hivatkozik a védjegye által megszerzett megkülönböztető képességre, az OHIM nem köteles hivatalból vizsgálni e képesség meglétét (lásd a Törvényszék T-31/09. sz., Baid kontra OHIM [LE GOMMAGE DES FACADES] ügyben 2010. március 10-én hozott ítéletének [az EBHT-ban nem tették közzé] 41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
            54. Ennélfogva nem a Törvényszék feladata e kérdésben – amely nem képezte a fellebbezési tanács előtti eljárásnak nem képezte tárgyát – dönteni.
            55. A harmadik jogalapot tehát el kell utasítani.
            56. A fenti megállapítások egészéből eredően a keresetet el kell utasítani.
            A költségekről
            57. Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, ezért az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell őt az OHIM költségeinek viselésére.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján
            A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
            a következőképpen határozott:
            1) A Törvényszék a keresetet elutasítja.
            2) Az Unister GmbH maga viseli saját költségeit, valamint a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) költségeit.


A Bíróság 1982. február 2-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Kötelezettségszegés. # 68/81. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2012. november 8.#Alexander Heimann és Konstantin Toltschin kontra Kaiser GmbH.#Az Arbeitsgericht Passau (Németország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Szociálpolitika – 2003/88/EK irányelv – Munkaidő-csökkentés (»Kurzarbeit«) – Az éves fizetett szabadságra vonatkozó jogosultságnak a munkaidő-csökkentés szerinti lecsökkentése – Pénzbeli megváltás.#C‑229/11. és C‑230/11. sz. egyesített ügyek.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2012. november 8. (
            *1
         )
      „Szociálpolitika — 2003/88/EK irányelv — Munkaidő-csökkentés (»Kurzarbeit«) — Az éves fizetett szabadságra vonatkozó jogosultságnak a munkaidő-csökkentés szerinti lecsökkentése — Pénzbeli megváltás”
      A C-229/11. és C-230/11. sz. egyesített ügyekben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket az Arbeitsgericht Passau (Németország) a Bírósághoz 2011. május 16-án érkezett, 2011. április 13-i határozataival terjesztett elő az előtte

         Alexander Heimann (C-229/11),

         Konstantin Toltschin (C-230/11)
      és
      a Kaiser GmbH

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
      tagjai: M. Ilešič, az ötödik tanács elnökeként eljárva, E. Levits (előadó) és M. Safjan bírák,
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               A. Heimann képviseletében R. Zuleger Rechtsanwalt,

               —

               K. Toltschin képviseletében R. Zuleger Rechtsanwalt,

               —

               a Kaiser GmbH képviseletében C. Olschar, Rechtsanwalt,

               —

               a német kormány képviseletében T. Henze, N. Graf Vitzthum és K. Petersen, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében M. van Beek és V. Kreuschitz, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 31. cikke (2) bekezdésének, és a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4-i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.; a továbbiakban: irányelv) 7. cikkének értelmezésére vonatkoznak.

               2

               E kérelmeket az A. Heimann és K. Toltschin, valamint korábbi munkáltatójuk, a Kaiser GmbH (a továbbiakban: Kaiser) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, melynek tárgya az érdekelteknek a 2009-es és 2010-es években ki nem vett éves fizetett szabadságok pénzbeli megváltásához való joga.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               A Charta 31. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „Tisztességes és igazságos munkafeltételek
               (1)   Minden munkavállalónak joga van az egészségét, biztonságát és méltóságát tiszteletben tartó munkafeltételekhez.
               (2)   Minden munkavállalónak joga van a munkaidő felső határának korlátozásához, a napi és heti pihenőidőhöz, valamint az éves fizetett szabadsághoz.”

               4

               A 2003/88 irányelvnek „Az irányelv célja és hatálya” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Ez az irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
               (2)   Ezt az irányelvet kell alkalmazni:

                        a)

                        […] az éves szabadság minimális időtartama […] esetében […]

                  […]”

               5

               Ezen irányelvnek az „Éves szabadság” című 7. cikke a következőket írja elő:
               „(1)   A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét éves szabadság illessen meg a nemzeti jogszabályok és/vagy gyakorlat által megállapított ilyen szabadságra való jogosultság és a szabadság biztosítása feltételeinek megfelelően.
               (2)   Az éves szabadság minimális időtartama nem helyettesíthető annak fejében nyújtott juttatással, a munkaviszony megszűnésének esetét kivéve.”

               6

               A 2003/88 irányelv 17. cikke előírja, hogy a tagállamok eltérhetnek ezen irányelv egyes rendelkezéseitől. Az említett irányelv 7. cikke tekintetében semmilyen eltérés nem megengedett.

         A német jog

               7

               A szabadságról szóló 1963. január 8-i szövetségi törvény (Bundesurlaubsgesetz, BGBl. 1963, 2. o.) a 2002. május 7-i módosítás szerinti változatában (BGBl. 2002 I, 1529. o.; a továbbiakban: BUrlG) az 1–3. cikkében előírja a legalább 24 nap éves fizetett szabadsághoz való jogot.

               8

               A BUrlG 7. §-ának (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „Ha a szabadságot a munkaviszony megszűnése miatt egészben vagy részben már nem lehet kiadni, azt pénzben kell megváltani.”

               9

               A BUrlG 11. §-a (1) bekezdésének harmadik mondata értelmében a referencia-időszakban csökkentett munkarend, munkakiesés vagy a munkából való, önhibán kívüli távollét folytán bekövetkezett bércsökkenések a figyelmen kívül maradnak azon bér kiszámítása során, amelyre a munkavállaló a fizetett szabadságának ideje alatt jogosult.

         Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               10

               A. Heimann és K. Toltschin 2003, illetve 1998 óta a Kaiser alkalmazásában álltak, amely a gépjárműágazatban több száz munkavállalót foglalkoztató beszállító társaság.

               11

               A Kaiser a 2009-es év során gazdasági nehézségek miatt úgy határozott, hogy létszámleépítést hajt végre. Ennek megfelelően A. Heimannt és K. Totschint 2009. június 30-i, illetve 2009. augusztus 31-i hatállyal elbocsátották.

               12

               A Kaiser és az üzemi tanácsa 2009 májusa folyamán egy szociális tervben állapodott meg.

               13

               E szociális terv az elbocsátott munkavállalók munkaszerződésének az elbocsátás időpontjától számított egy évvel való meghosszabbítását írta elő, és a munkaidő nullára való csökkentése („Kurzarbeit Null”) útján felfüggesztette egyrészt a munkavállalót terhelő munkakötelezettséget, másrészt pedig a munkáltatónak a fizetés folyósítására vonatkozó kötelezettségét.

               14

               A munkaszerződések ezen meghosszabbításának az volt a célja, hogy lehetővé tegye az érintett munkavállalók számára, hogy az elbocsátásuktól számított egy éven át pénzügyi támogatásban részesüljenek. A szövetségi munkaügyi ügynökség ugyanis a munkavállalóknak a munkaidő nullára való csökkentése idejére egy „Kurzarbeitergeld” nevű támogatást nyújt. Ez a munkáltató által kiszámított és folyósított támogatás a munkaidő-csökkentés tartama alatt az érintett munkavállaló fizetésének helyébe lép.

               15

               Mikor A. Heimann munkaviszonya 2010. június 30-án megszűnt, e munkavállaló a Kaisertől követelte, hogy fizessen ki a számára 2284,32 eurót, amely a 2009-es és 2010-es évek során ki nem vett tizenöt, illetve tíz nap éves fizetett szabadság pénzbeli megváltásának felel meg.

               16

               K. Toltschin, akinek a munkaviszonya 2010. augusztus 31-én szűnt meg, azt állította, hogy jogosult a 2009-es és 2010-es évek során ki nem vett tíz, illetve harminc nap éves fizetett szabadság pénzbeli megváltására, amelynek teljes összege 2962,60 euró.

               17

               A Kaiser álláspontja szerint a „Kurzarbeit Null” ideje alatt az alapügy felperesei nem szereztek jogot éves fizetett szabadságra.

               18

               A kérdést előterjesztő bíróság a pro rata temporis szabályát kívánja alkalmazni, és a „Kurzarbeit Null” időszakát a munkavégzési kötelezettség olyan csökkentésével kívánja azonosítani, amely a teljes munkaidős foglalkoztatásból a részmunkaidős foglalkoztatásba történő, egyedi szerződésen alapuló átmenet eredménye, és amelynek következtében kevesebb lesz azon éves fizetett szabadságok száma, amelyekre a munkavállaló a csökkentett munkaidő időszaka alatt jogosult.

               19

               Az Arbeitsgericht Passau – kételyeket táplálva ezen okfejtésnek az uniós joggal való összeegyeztethetőségét illetően – úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Úgy kell-e értelmezni [a Charta] 31. cikkének (2) bekezdését, illetve a […] 2003/88 […] irányelv 7. cikkének (1) bekezdését, hogy azokkal ellentétesek az olyan nemzeti jogszabályok vagy gyakorlat, amelyek szerint a hetente ledolgozandó napok számának a csökkentett munkarend jogszerű elrendelése folytán bekövetkezett csökkenése esetén a csökkentett munkarendben dolgozó munkavállaló éves fizetett szabadságát pro rata temporis a csökkentett munkarend időszaka alatti heti munkanapok számának a teljes munkaidős munkavállaló heti munkanapjainak számához viszonyított arányához igazítják, és a csökkentett munkarendben dolgozó munkavállaló ezáltal a csökkentett munkarend időszaka alatt a szabadságra csak ennek megfelelően csökkentett mértékű jogosultságot szerez?

                        2)

                        Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
                        Úgy kell-e értelmezni [a Charta] 31. cikkének (2) bekezdését, illetve a […] 2003/88 […] irányelv 7. cikkének (1) bekezdését, hogy azokkal ellentétesek az olyan nemzeti jogszabályok vagy gyakorlat, amelyek szerint a hetente ledolgozandó napok számának a »nullás munkarend« jogszerű elrendelése folytán bekövetkezett nullára csökkenése esetén a csökkentett munkarendben dolgozó munkavállaló éves fizetett szabadságát ennyiben pro rata temporis nullára csökkentik, és a csökkentett munkarendben dolgozó munkavállaló ezáltal a »nullás munkarend« időszaka alatt nem szerez szabadságra való jogosultságot?”

               20

               2011. június 27-i végzésében a Bíróság elnöke az írásbeli és szóbeli szakasz, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette a C-229/11. sz. és a C-230/11. sz. ügyeket.

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               21

               Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a Charta 31. cikkének (2) bekezdését és a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések vagy gyakorlatok, mint az érintett vállalkozás és az üzemi tanácsa között létrehozott szociális terv, amelynek értelmében a csökkentett munkaidőben dolgozó munkavállalót megillető éves fizetett szabadságot a pro rata temporis szabálya alapján számítják ki.

               22

               E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a minden munkavállalót megillető éves fizetett rendes szabadsághoz való jog az uniós szociális jog különleges fontossággal bíró elve (lásd a C-350/06. és C-520/06. sz., Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben 2009. január 20-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-179. o.] 54. pontját, és a C-337/10. sz. Neidel-ügyben 2012. május 3-án hozott ítélet 28. pontját). Az uniós szociális jog elveként e jogot, mely minden munkavállalót megillet, kifejezetten rögzíti a Charta 31. cikkének (2) bekezdése, amely tekintetében az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése a Szerződésekkel megegyező jogi kötőerőt ismer el (a C-214/10. sz. KHS-ügyben 2011. november 22-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-11757. o.] 37. pontja és a fent hivatkozott Neidel-ügyben hozott ítélet 40. pontja).

               23

               Másodszor meg kell állapítani, hogy az éves fizetett szabadsághoz való jogot nem lehet megszorítóan értelmezni (a C-78/11. sz. ANGED-ügyben 2012. június 21-én hozott ítélet 18. pontja).

               24

               A Bíróság így már megállapította, hogy a megfelelően igazolt betegszabadságon lévő munkavállalók tekintetében a 2003/88 irányelv által valamennyi munkavállaló számára biztosított, éves fizetett szabadsághoz való jogot a tagállamok nem rendelhetik alá azon feltételnek, mely szerint a munkavállalónak az említett tagállam által megállapított referencia-időszak során ténylegesen munkát kellett végeznie (lásd a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 41. pontját, valamint a C-282/10. sz. Dominguez-ügyben 2012. január 24-én hozott ítélet 20. pontját).

               25

               Ugyanezen ítélkezési gyakorlat szerint következésképpen a 2003/88 irányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti rendelkezés vagy gyakorlat, amely előírja, hogy a munkaviszony megszűnésekor a ki nem vett éves fizetett szabadság pénzbeli megváltásának nincs helye abban az esetben, ha a munkavállaló a teljes referencia-időszak vagy annak egy része és/vagy a szabadság átvitelére nyitva álló időszak során betegszabadságon volt, ami miatt nem tudta gyakorolni az éves fizetett szabadsághoz való jogát. Az említett pénzbeli megváltás kiszámítása szempontjából a munkavállaló rendes munkabére, amely az éves fizetett szabadságnak megfelelő pihenőidő alatt a részére fizetendő, szintén meghatározó (a fent hivatkozott Schultz-Hoff és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 62. pontja).

               26

               Amennyiben tehát kizárt, hogy a munkavállaló minimális éves fizetett szabadsághoz való jogát, melyet az uniós jog garantál, csökkentsék olyan helyzetben, melyet az jellemez, hogy a munkavállaló nem tudta teljesíteni a munkakötelezettségét a referencia-időszak során fennálló betegsége miatt, a jelen ítélet előző pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat mutatis mutandis nem alkalmazható az olyan munkavállalónak a helyzetére, akinek a munkaidejét lecsökkentették, mely helyzet az alapügy tárgyát képezi.

               27

               Amint ugyanis a Kaiser jogosan állapítja meg az írásbeli észrevételeiben, egyrészről a betegség miatt munkaképtelen munkavállaló helyzete, valamint másrészről a csökkentett munkaidőben dolgozó munkavállaló helyzete alapvetően eltér.

               28

               E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az alapügyben a munkaidő csökkentése egy szociális terven alapul, amely a vállalkozások szerződéseinek egy különleges formáját képezi, és amelyet a munkáltató és a vállalkozás személyzetének képviselői hoznak létre. E szociális tervben megállapodtak abban, hogy a munkáltatónak és az alkalmazottnak a teljesítésre vonatkozó kölcsönös kötelezettségei a munkaidő-csökkentés alapján felfüggesztésre kerülnek.

               29

               Másodszor meg kell állapítani, hogy az említett szociális terven alapuló munkaidő-csökkentés ideje során – és következésképpen az érintett munkavállaló számára előrelátható módon – a munkavállalónak lehetősége van arra, hogy pihenjen, vagy kikapcsolódást jelentő, illetve szabadidős tevékenységeket folytasson. Így, mivel az említett munkavállaló, mivel őt nem akadályozzák betegség okozta fizikai vagy pszichikai korlátok, az egészségi állapot miatt keletkezett munkaképtelenségből eredő helyzethez képest eltérő helyzetben van.

               30

               Harmadszor ugyanezen szociális tervnek, amely a munkaidő csökkentését írja elő, az a célja, hogy megakadályozza az érintett munkavállalóknak a gazdasági okok miatt történő elbocsátását, és lecsökkentse az e munkavállalók által az ezen elbocsátások miatt elszenvedett kényelmetlenségeket. A munkavállalónak a nemzeti jog által biztosított ezen előnynek a munkáltató azon kötelezettségével való összekapcsolása, hogy az éves fizetett szabadságok terhét a formális meghosszabbítás ideje során pusztán szociális okokból felvállalja, ahhoz vezethetne, hogy a munkáltató az ilyen tervtől vonakodna, és következésképpen a munkavállalót megfosztaná e terv pozitív hatásaitól.

               31

               Bár mindezek alapján az olyan munkavállalónak a helyzete, akinek a munkaidejét az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló szociális terv alkalmazása következtében lecsökkentették, eltér a betegség miatt munkaképtelen munkavállaló helyzetétől, meg kell mindazonáltal állapítani, hogy az ilyen munkavállalók közül az elsőnek a helyzete hasonló a részmunkaidőben dolgozó munkavállalóéhoz.

               32

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy igaz, hogy az olyan munkavállalók, akiknek a munkaidejét csökkentették, formális szempontból teljes munkaidejű szerződéssel rendelkeznek. Ugyanakkor – amint az a jelen ítélet 13. és 28. pontjában megállapításra került – a munkaidő csökkentésének ideje során a munkáltató és az alkalmazott kölcsönös, teljesítésre vonatkozó kötelezettségeit a munkaidő csökkenésének megfelelően felfüggesztik, sőt, azok teljesen megszűnnek. Ebből következően azokat a munkavállalókat, akiknek a munkaidejét lecsökkentették, „átmenetileg részmunkaidőben dolgozó munkavállalóknak” kell minősíteni, mivel a helyzetük de facto hasonló a részmunkaidőben dolgozó munkavállalókéhoz.

               33

               Márpedig az utóbbi munkavállalókat illetően a Bíróság egyértelmű utalásokat tett az éves fizetett szabadsághoz való jog tekintetében.

               34

               A C-486/08. sz. Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols ügyben 2010. április 22-én hozott ítéletének (EBHT 2010., I-3527. o.) 33. pontjában ugyanis a Bíróság az 1998. április 7-i 98/23/EK tanácsi irányelvvel (HL L 131., 10. o.) módosított, az UNICE, a CEEP és az ESZSZ által a részmunkaidős foglalkoztatásról kötött keretmegállapodásról szóló, 1997. december 15-i 97/81/EK tanácsi irányelv mellékletében szereplő, 1997. június 6-án aláírt, a részmunkaidős foglalkoztatásról szóló keretmegállapodás 4. szakaszára hivatkozott, amely szerint a pro rata temporis szabályát alkalmazni kell a részmunkaidőben dolgozó munkavállalók alkalmazási feltételeire. A Bíróság e szabályt a részmunkaidőben történő foglalkoztatás időszakára járó éves szabadság megadása tekintetében alkalmazta, az ilyen időszak tekintetében ugyanis az éves szabadságnak a teljes munkaidőben történő foglalkoztatás időszakára járó éves szabadsághoz viszonyított csökkentése objektív okokkal igazolható.

               35

               Emlékeztetni kell azonban arra, hogy a Bíróság megállapította, hogy az említett szabály a teljes munkaidőben történő foglalkoztatás időszaka folyamán megszerzett éves szabadságra utólag nem alkalmazható. A 2003/88 irányelv vonatkozó rendelkezéseiből tehát nem vezethető le, hogy a nemzeti szabályozás az éves szabadsághoz való jog alkalmazási feltételei között előírhatná a valamely korábbi referencia-időszak folyamán szerzett szabadsághoz való jog részleges elvesztését (lásd a fent hivatkozott Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols ügyben hozott ítélet 33. és 34. pontját).

               36

               A fenti megfontolásokból következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Charta 31. cikkének (2) bekezdését és a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések vagy gyakorlatok, mint a valamely vállalkozás és az üzemi tanácsa között létrehozott szociális terv, amelynek értelmében a csökkentett munkaidőben dolgozó munkavállalót megillető éves fizetett szabadságot a pro rata temporis szabálya alapján számítják ki.

         A második kérdésről

               37

               Az első kérdésre adott válaszra tekintettel e kérdésre nem szükséges válaszolni.

         A költségekről

               38

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az Európai Unió Alapjogi Chartája 31. cikkének (2) bekezdését, és a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4-i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések vagy gyakorlatok, mint a valamely vállalkozás és az üzemi tanácsa között létrehozott szociális terv, amelynek értelmében a csökkentett munkaidőben dolgozó munkavállalót megillető éves fizetett szabadságot a pro rata temporis szabálya alapján számítják ki.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (első tanács) 1971. június 16-i ítélete. # Gianfranco Vistosi kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 61-70. sz. ügy


title: A Törvényszék (negyedik tanács) 2011. december 15-i ítélete. # Luxemburgi Nagyhercegség kontra Európai Bizottság. # FEOGA - Garanciarészleg - A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások - Vidékfejlesztési intézkedések - "Kedvezőtlen helyzetű térségek" és "agrár-környezetvédelem" - Nemzeti kezelési, ellenőrzési és szankciórendszerek - Pénzügyi átalánykorrekció. # T-232/08. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (negyedik tanács) 2011. december 15‑i ítélete – Luxemburg kontra Bizottság
      (T‑232/08. sz. ügy)
      „FEOGA – Garanciarészleg – A közösségi finanszírozásból kizárt kiadások – Vidékfejlesztési intézkedések – »Kedvezőtlen helyzetű térségek« és »agrár‑környezetvédelem« – Nemzeti kezelési, ellenőrzési és szankciórendszerek – Pénzügyi átalánykorrekció”
      1.                     Mezőgazdaság – EMOGA – Végső elszámolás – A közösségi szabályozás alkalmazása során történt szabálytalanságokból eredő kiadások
            elszámolásának megtagadása – Az érintett tagállam általi vitatás – Bizonyítási teher – A Bizottság és a tagállam közötti megosztás
            (vö. 27–31., 51–53. pont)
      2.                     Megsemmisítés iránti kereset – Megtámadott jogi aktus – A jogszerűségnek a jogi aktus elfogadásának időpontjában rendelkezésre
            álló információk alapján történő vizsgálata (EK 230. cikk) (vö. 54–55. pont)
      Tárgy

               Az Európai Mezőgazdasági Orientációs és Garanciaalap (EMOGA) Garanciarészlege és az Európai Mezőgazdasági Garanciaalap (EMGA)
                  terhére a tagállamok által kifizetett egyes kiadásoknak a közösségi finanszírozásból való kizárásáról szóló, 2008. április
                  8‑i 2008/321/EK bizottsági határozat (HL L 109., 35. o.) részleges megsemmisítése iránti kérelem.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Luxemburgi Nagyhercegséget kötelezi a költségek viselésére.