title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2004. december 14-i ítélete. # Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, Livio Danielis és Domenico D'Alessandro kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Vámunió - Közösségi árutovábbítási eljárás - Visszaélés - Cigarettacsempészet -Elengedés iránti kérelem - Az 1430/79/EGK rendelet - 13. cikk: méltányossági szabály - "Különleges helyzet" fogalma. # T-332/02. sz. ügy

text:
      T‑332/02. sz. ügy
      Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc és társai
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Vámunió – Közösségi árutovábbítási eljárás – Csalás – Cigarettacsempészet – Behozatali vámok elengedése – 1430/79/EGK rendelet – 13. cikk: méltányossági szabály – A »különleges helyzet« fogalma”
      Az Elsőfokú Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2004. december 14.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Az Európai Közösségek saját forrásai – A behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése – Az 1430/79 rendelet
            13. cikke – Terjedelem – Korlátok – Az anyagi vámjog alkalmazása – A nemzeti hatóságok kizárólagos hatásköre
      (EK 234. cikk; 1430/79 tanácsi rendelet, 13. cikk, (1) bekezdés)
      2.     Az Európai Közösségek saját forrásai – A behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése – Az 1430/79 rendelet
            13. cikke – Terjedelem – A Bizottság döntési jogköre – Gyakorlási módok
      (1430/79 tanácsi rendelet, 13. cikk, (1) bekezdés)
      3.     Az Európai Közösségek saját forrásai – A behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése – Az 1430/79 rendelet
            13. cikke – „Különleges helyzet” – Fogalom – A jóhiszemű kötelezettet terhelő vámtartozásokat keletkeztető bűncselekmény vagy
            szabálytalanság elkövetését nyomozás keretében szándékosan megengedő nemzeti hatóságok – A Bizottság vagy a nemzeti hatóságok
            súlyos hibája – Bennfoglaltság – A szóban forgó, különleges helyzetet nem képező eset
      (1430/79 tanácsi rendelet, 13. cikk, (1) bekezdés)
      1.     A behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló 1430/79 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének egyetlen
         célja annak lehetővé tétele, hogy bizonyos különleges helyzetek fennállása esetén, és csalárd szándék vagy nyilvánvaló hanyagság
         hiányában a gazdasági szereplők mentesüljenek a rájuk kivetett vám megfizetése alól, nem pedig annak lehetővé tétele, hogy
         vitassák magát a vámtartozás fennállását. A tartozás fennállásának és pontos összegének megállapítása ugyanis a nemzeti hatóságok
         hatáskörébe tartozik. E hatóságok határozatait egyébként a nemzeti bíróságok előtt lehet megtámadni, ez utóbbiak pedig az
         EK 234. cikk alapján fordulhatnak a Bírósághoz.

      (vö. 33–34., 101. pont)
      2.     A behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése általános
         méltányossági szabályt tartalmaz, amelynek az a célja, hogy lefedje a gyakorlatban legtöbbször előforduló esetektől eltérő,
         illetve az e rendelet elfogadásakor különleges szabályozást igénylő helyzeteket. E rendelkezést akkor kell alkalmazni, amikor
         a gazdasági szereplő és a közigazgatás közötti kapcsolatot jellemző körülmények olyanok, hogy nem méltányos e szereplőnek
         olyan kárt okozni, amelyet rendes körülmények között nem szenvedett volna el.

      Erre a rendelkezésre való tekintettel két együttes feltétel szükséges ahhoz, hogy a behozatali vámot elengedhessék, így különleges
         helyzetnek kell fennállnia, és nem merülhet fel a gazdasági szereplőnek tulajdonítható csalárd szándék vagy nyilvánvaló hanyagság.

      A Bizottság az említett általános méltányossági szabály alkalmazásával hozott határozata során mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
         Ezenkívül a behozatali vám visszatérítése vagy elengedése kivételes esetet képez a behozatal és kivitel általános szabályrendszerében,
         és következésképpen szigorúan kell értelmezni azokat a rendelkezéseket, amelyek az ilyen visszatérítést vagy elengedést szabályozzák.

      (vö. 40–42. pont)
      3.     A gazdasági szereplőt terhelő vámtartozásra vonatkozó, a nemzeti hatóságok általi értesítésnek a vám- vagy rendőri szervek
         által az elkövetett vagy előkészületben lévő csalás tetteseinek és bűnsegédeinek azonosítását és letartóztatását szolgáló
         nyomozás érdekében történő elmulasztása – a kötelezettnek tulajdonítható csalárd szándék vagy nyilvánvaló hanyagság hiányában –
         a behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló 1430/79 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének méltányossági
         szabálya szerinti különleges helyzetnek minősül. Tehát igaz ugyan, hogy ilyen nyomozás keretében a nemzeti hatóságok jogszerűen
         engedhetik meg szándékosan, hogy bűncselekményeket vagy szabálytalanságokat kövessenek el, az ezen – a bűnüldözéshez kapcsolódó –
         választásokból eredő vámtartozásnak a főkötelezettre való terhelése viszont ellentétes lenne a méltányossági szabály által
         elérni kívánt céllal, mivel így a kötelezett kivételes helyzetben találná magát az azonos tevékenységet végző gazdasági szereplőkhöz
         képest.

      Igaz továbbá, hogy azon iratoknak a kötelezett általi, akár jóhiszemű felhasználása, amelyekről utólag megállapítást nyer,
         hogy hamisak, önmagában nem tekinthető olyan különleges helyzetnek, amely a behozatali vámtartozás elengedését megalapozná,
         ilyen helyzet áll fenn azonban akkor, ha a Bizottság vagy a nemzeti vámhatóságok a hamis iratok felhasználását megkönnyítő
         súlyos mulasztást követnek el.

      Mivel a Közösség valamely határán működő vámügynökről van szó, aki a közösségi árutovábbítási nyilatkozatot a tehergépkocsi
         harmadik országban található helyről való indulását követően állította ki, nem minősül olyan körülménynek az, hogy a tevékenységet
         a határon, és nem a szállítmány indulási helyén végzik, sem az, hogy lehetetlen a tehergépkocsi átvizsgálását kérni, amely
         miatt valamely gazdasági szereplő más gazdasági szereplőkhöz képest kivételes helyzetbe kerülne, mivel ezek a körülmények
         meghatározhatatlan számú gazdasági szereplőt érintenek. Ennélfogva nem áll fenn az említett rendelkezés szerinti különleges
         helyzet.

      (vö. 51., 70., 72., 84. pont)
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2004. december 14.(*)

      „Vámunió – Közösségi árutovábbítási eljárás – Csalás – Cigarettacsempészet – Behozatali vámok elengedése –1430/79/EGK rendelet – 13. cikk: méltányossági szabály – A »különleges helyzet« fogalma”
      A T‑332/02. sz. ügyben,
      a Nordspedizionieri di Daniels Livio & C. Snc (székhelye: Trieszt [Olaszország]),

      Livio Daniels (lakóhelye: Trieszt),

      Domenico D’Alessandro (lakóhelye: Trieszt)

      (képviseli őket: G. Leone ügyvéd)
      felpereseknek
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli kezdetben: X. Lewis és R. Amorosi, meghatalmazotti minőségben, később: X. Lewis, segítője: G. Bambara ügyvéd, kézbesítési
         cím: Luxemburg)

      alperes ellen
      az elsődlegesen az Olasz Köztársaság által a felperesek nevében benyújtott behozatali vám elengedése iránti kérelmet elutasító,
         2002. június 28‑i REM 14/01. sz. bizottsági határozat megsemmisítésére, és másodlagosan az e vámnak megfelelő vámtartozás
         részleges elengedésének megállapítására irányuló keresete tárgyában,

      AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (ötödik tanács),
      tagjai: P. Lindh elnök, R. García‑Valdecasas és J. D. Cooke bírák,
      hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli eljárásra és a 2004. június 29‑i tárgyalásra,
      meghozta a következő
      Ítéletet
       Jogi háttér
      1       A közösségi árutovábbítás olyan vámeljárás, amelynek célja az áruk kereskedelmének megkönnyítése a Közösség területén belül.
         Ez az eljárás, amely magában foglalja mind a külső, mind a belső közösségi árutovábbítási eljárást, lehetővé teszi, hogy a
         Közösség vámterületére érkező áru a behozatal helyétől a rendeltetési helyéig az egyik tagállamból a másikba történő szállítása
         során mentesüljön a vámalakiságok alól. A tényállás megvalósulásának időpontjában alkalmazandó, a közösségi árutovábbításról
         szóló, 1976. december 13‑i 222/77/EGK tanácsi rendelet (HL 1977. L 38., 1. o.) 1. cikkének (2) bekezdéséből az következik,
         hogy a külső közösségi árutovábbítási eljárással lényegében az EK‑Szerződés 9. és 10. cikke (jelenleg EK 23. és EK 24. cikk)
         szerinti harmadik országokból érkező, és a Közösség tagállamaiban szabad forgalomban nem lévő árukat szállítják.

      2       E rendelet 12. cikkének értelmében a külső közösségi árutovábbítási eljárás alkalmazásához valamennyi áruról T1 nyilatkozatot
         kell kiállítani. Ezt a nyilatkozatot az indító vámhivatalnál legalább három példányban kell benyújtani, az eljárást kérelmező
         személy vagy megfelelően meghatalmazott képviselője írja alá, és csatolják hozzá a szállítási okmányt és az egyéb kiegészítő
         okmányokat. Az áruk szállítása az indító vámhivatal által a főkötelezett vagy meghatalmazottja rendelkezésére bocsátott T1 okmány
         példányaival történik (a 19. cikk (1) bekezdése).

      3       A 222/77 rendelet 11. cikkének a) pontja úgy rendelkezik, hogy „főkötelezett” az a személy, aki személyesen vagy meghatalmazott
         útján, az előírt vámalakiságoknak megfelelő nyomtatvánnyal kérelmezi a közösségi árutovábbítási eljárást, és az illetékes
         hatóságok szerint ezt az eljárást szabályosan végre tudja hajtani. A főkötelezett köteles az árukat változatlanul bemutatni
         a rendeltetési hivatalnál az előírt határidőn belül, kellő figyelmet fordítva az illetékes hatóságok által elfogadott azonosítási
         eljárásokra, és a közösségi árutovábbítási és azon tagállamok árutovábbítási eljárásra vonatkozó egyéb előírásait betartani,
         amelyek területén keresztül a szállítás történik (a 13. cikk a) és b) pontja).

      4       A 222/77 rendelet 36. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy amikor megállapítják, hogy egy meghatározott tagállamban
         a közösségi árutovábbítás során vagy arra tekintettel szabálytalanságot vagy csalást követtek el, a követelhető vámok és adók
         beszedése a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően, a büntető jogszabályok alkalmazásának sérelme
         nélkül, e tagállam feladata.

      5       A vámtartozásról szóló, 1987. július 13‑i 2144/87/EGK tanácsi rendelet (HL L 201., 15. o.) szerint behozatali vámtartozás
         keletkezik a vámfelügyelet alatt szállított behozatalivám-köteles áru vonatkozásában, annak átmeneti megőrzéséből származó
         kötelezettség nemteljesítése miatt vagy annak vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása esetén (a 2. cikk (1) bekezdésének c) pontja).

      6       A vámtartozás megfizetéséért felelős személyek meghatározásáról szóló, 1988. április 18‑i 1031/88/EGK tanácsi rendelet (HL L 102.,
         5. o.) 4. cikke szerint [nem hivatalos fordítás]:

      „(1) Amennyiben a […] 2144/87 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján vámtartozás keletkezik, e tartozás megfizetésére
         az a személy köteles, aki az árut elvonta a vámfelügyelet alól.

      A tagállamok hatályos rendelkezéseinek megfelelően egyetemlegesen kötelesek e tartozás megfizetésére:
      a)      azon személyek, akik részt vettek az áru vámfelügyelet alóli elvonásában, valamint azok, akik a szóban forgó árut megszerezték
         vagy birtokukban tartották,

      b)      mindazon személyek, akik felelőssége az áru vámfelügyelet alóli elvonásában megállapítható.
      (2) Ezenkívül egyetemlegesen köteles a vámtartozás megfizetésére a behozatalivám-köteles áru átmeneti megőrzéséből vagy az
         adott vámeljárás alkalmazásából származó kötelezettségek teljesítésére kötelezett személy.”

      7       A közösségi vámjogszabályok lehetővé teszik a kiszabott behozatali vagy kiviteli vám teljes vagy részleges megtérítését, illetve
         a vámtartozás összegének elengedését. A vám elengedésének jelen ügyben alkalmazandó feltételeit az 1986. október 7‑i 3069/86/EGK
         tanácsi rendelettel (HL L 286., 1. o.) módosított, a behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló,
         1979. július 2‑i 1430/79/EGK tanácsi rendelet (HL L 175., 1. o.) 13. cikke rögzíti. E rendelkezés szerint [nem hivatalos fordítás]:

      „(1) A behozatali vámokat olyan különleges helyzet […] esetén lehet visszafizetni vagy elengedni, amelyet nem az érintett
         személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló hanyagság okozott.

      […]”
      8       A 2144/87 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja úgy rendelkezik, hogy figyelemmel a jelen ügyben szereplő különleges
         kivételekre, a vámtartozás megszűnik az áru elkobzásával.

       Az eljárás tényállása
      9       A felperesek a Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. (a továbbiakban: a Nordspedizionieri), felszámolás alatt álló, vámügynökökből
         álló közkereseti társaság, amelynek székhelye Triesztben (Olaszország) van, valamint két korlátlanul és egyetemlegesen felelős
         tagja, L. Danielis és D. D’Alessandro korlátlanul és egyetemlegesen felelősek.

      10     A Cumberland Ltd kérelmére a Nordspedizionieri 1991. október 30‑án a fernetti (Olaszország) vámhivatalnál külső közösségi
         árutovábbítási nyilatkozatot nyújtott be. Ez a nyilatkozat 1400 darab, 12 620 kg tömegű kartoncsomag szállítására vonatkozott,
         amelyet a szlovéniai Proexim Export-Import társaságtól vásároltak, és a rendeletetési helye Spanyolország volt. A Nordspedizionieri
         1991. november 5‑én az október 30‑ival azonos külső árutovábbítási nyilatkozatot készített azzal az eltéréssel, hogy 1210 darab,
         12 510 kg tömegű kartoncsomagot kellett szállítania. Ez a társaság 1991. november 16‑án egy harmadik árutovábbítási nyilatkozatot
         nyújtott be, amely 1500 darab, 12 842 kg tömegű kartoncsomagra vonatkozott. A szállítást mindhárom esetben azonos rendszámú
         szlovén tehergépkocsi végezte.

      11     A fent hivatkozott harmadik esetben a vámalakiságok teljesítését követően engedélyezték a tehergépkocsinak az útvonal használatát.
         Nem sokkal ezután a fernetti vámhivatal igazgatója megkereste e helység pénzügyőr-állomását, hogy vizsgálja meg a tehergépkocsi
         rakományát. A pénzügyőrség követte a tehergépkocsit, amely már elhagyta a vámvizsgálatra kijelölt területet, és néhány kilométerrel
         a határ után megállította. A tehergépkocsit a vizsgálat lefolytatása érdekében kísérettel visszafordították a fernetti vámhivatalhoz.
         A vizsgálat megállapította, hogy az árutovábbítási nyilatkozatban foglaltaktól eltérően a kartoncsomagok nem voltak üresek,
         hanem cigarettákat tartalmaztak. Így különösen 819 doboz, 1890 kg tömegű, a Közösségen kívülről származó külföldi cigarettát
         fedeztek fel. M. C.‑t, a tehergépkocsi vezetőjét letartóztatták, és a tehergépjárművet, a rakományát, valamint a sofőrnél
         talált okmányokat zár alá helyezték.

      12     Az olasz vámhatóságoknak a szlovén hatóságokkal közösen végzett nyomozása megállapította, hogy M. C. a Nordspedizionieri 1991.
         október 30‑i és november 5‑i árutovábbítási nyilatkozatait, valamint a Centralsped Srl társaság által 1991. szeptember 16‑án
         benyújtott árutovábbítási nyilatkozatot felhasználva három másik hasonló esetben is közreműködött cigarettacsempészetben.
         A nyomozás az október 30‑i és november 5‑i szállítással kapcsolatban megállapította, hogy ugyanazt a rakományt jelentették
         be kartoncsomagként Olaszországban, mint amelyet ezt megelőzően a szlovén vámhatóságoknak elsődlegesen feldolgozott dohányt
         tartalmazó rakománynak jelentettek be. Miután a fernetti vámhivatalnál a vámalakiságoknak eleget tettek, a tehergépkocsi a
         nyilatkozatokban megjelölt rendeltetési helytől eltérően folytatta útját, mivel a rakományt titkon Olaszországban akarták
         kirakni.

      13     Az olasz hatóságok a szóban forgó cigarettacsempészet tárgyában folytatott nyomozásuk során felfedeztek egy Bareggióban (Milánó,
         Olaszország) található raktárt, amelyben feldolgozott dohányt tároltak. A rendőrség 1992. április 8‑án e raktár átkutatásakor
         801 karton, 8010 kg tömegű cigarettát foglalt le, amelyet zár alá helyezett.

      14     A felperesek az 1991. október 30‑i és november 5‑i közösségi árutovábbítási eljárás főkötelezettjeiként 1992. október 16‑án
         felszólítást kaptak a Trieszti Fővámhivatal Bevételi Szolgálatától, amelyben 1700 karton, 17 000 kg tömegű külföldi feldolgozott
         dohánynak a Közösség vámterületére történő jogellenes behozatala és forgalomba hozatala címén 2 951 462 300 olasz líra (ITL)
         – ebből vám címén 2 501 239 200 ITL és kamat címén 450 223 100 ITL – fizetésére kötelezték. Mivel az 1991. november 16‑i rakományt
         az olasz vámhatóságok még a forgalomba hozatal előtt foglalták le, e tekintetben a felpereseket semmilyen vám nem terheli.

      15     A felperesek 1992. október 28‑án ellentmondással éltek az olasz pénzügyi igazgatás vámszolgálatának 1992. október 16‑i felszólítása
         ellen. A Tribunale civile e penale di Trieste (Olaszország) 1994. szeptember 12‑i ítéletével megsemmisítette a megtámadott
         felszólítást. Ezt az ítéletet a Corte d’appello di Trieste az 1996. szeptember 5‑i ítéletével megváltoztatta, és a Nordspedizionieri
         társaságot, valamint tagjait – az utóbbiakat szubszidiárius jelleggel, de egyetemlegesen – a vitás felszólításban megjelölt
         2 951 462 300 ITL összeg megfizetésére kötelezte. A Corte suprema di cassazione 1999. január 26‑i ítéletével elutasította
         a felpereseknek a Corte d’appello ítélete ellen benyújtott felülvizsgálati kérelmét.

      16     A Tribunale civile e penale di Trieste vizsgálóbírája cigarettacsempészet miatt büntetőeljárás megindításáról szóló végzést
         adott ki G. Baldi, a Nordspedizionieri tagja ellen, aki aláírta a Nordspedizionieri három, a szóban forgó csempészetben felhasznált
         árutovábbítási nyilatkozatát.

      17     A felperesek 2000. november 14‑én kérelmet nyújtottak be a Bizottság szolgálataihoz az olasz vámhatóságok által követelt vám
         elengedése érdekében. Az olasz hatóságok 2001. június 4‑én 497 589 687 ITL, azaz 256 983,63 eurónak (EUR) megfelelő összegű
         vám elengedése iránti kérelmet nyújtottak be a Bizottsághoz.

      18     A Bizottság 2001. december 18‑i levelével kiegészítő felvilágosításokat kért az olasz hatóságoktól. Az olasz vámhatóságok
         2002. február 11‑i levelükben igazolták, hogy az elengedni kért vám összege 497 589 687 ITL.

      19     A Bizottság 2002. június 28‑án határozatot hozott, amelyben elutasította az Olasz Köztársaság 2001. június 4‑i, a felperesek
         vámtartozásának elengedése iránti kérelmét (a továbbiakban: a megtámadott határozat). A Bizottság döntése értelmében a jelen
         ügyben nem áll fenn olyan különleges helyzet, amely az 1430/79 rendelet 13. cikke szerint olyan körülményekből ered, amelyeket
         nem a felpereseknek tulajdonítható csalárd szándék vagy nyilvánvaló hanyagság okozott, és így nem megalapozott a 256 983,63
         euró, azaz 497 589 687 ITL összegű behozatali vám elengedése iránti kérelem.

       Az eljárás és a felek kereseti kérelmei
      20     A Bíróság Hivatalához 2002. október 30‑án érkezett keresetlevéllel a felperesek megindították a jelen keresetet.
      21     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott. Az Elsőfokú
         Bíróság a pervezető intézkedések keretében felkérte a Bizottságot bizonyos iratok szolgáltatására. A Bizottság e kérelemnek
         az előírt határidőn belül eleget tett.

      22     A felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszait a 2004. június 29‑i nyilvános tárgyaláson meghallgatták.
      23     A felperesek kereseti kérelmükben azt kérik az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:
      –       elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot, illetve a jelen eljárás tárgyát képező behozatali vám elengedése iránti
         kérelmet nyilvánítsa elfogadhatónak;

      –       másodlagosan állapítsa meg, hogy az olasz hatóságok által 1992. április 8‑án a bareggiói illegális raktárban lefoglalt, 8010 kg
         tömegű külföldi dohányáru vámtartozása tekintetében a vám elengedhető;

      –       kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
      24     A Bizottság kereseti kérelmében azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:
      –       nyilvánítsa elfogadhatatlannak a felperesek kérelmét, amelyben vitatják a vámtartozás pontos összegét, és amelyben azt kérik
         az Elsőfokú Bíróságtól, hogy ismerje el a 8010 kg tömegű lefoglalt dohányt terhelő vám elengedésére vonatkozó jogosultságukat;

      –       a továbbiakban utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant;
      –       kötelezze a felpereseket a költségek viselésére.
       Indokolás
      I –  A megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmekről
      25     A felperesek a megsemmisítés iránti kereseti kérelmük alátámasztására elsősorban a megtámadott határozat számos ténybeli hibájából
         eredő jogalapra, másodsorban pedig az 1430/79 rendelet 13. cikke szerinti különleges helyzet fennállásából és a csalárd szándék
         vagy nyilvánvaló hanyagság hiányából eredő jogalapra hivatkoznak.

      A –  A megtámadott határozat számos ténybeli hibájából eredő jogalapról
      26     A felperesek fenntartják, hogy a megtámadott határozat számos hibát tartalmaz. Így azt állítják, először is pontatlan az 1991.
         november 16‑i nyilatkozat szerinti rakomány vizsgálatának leírása, másodszor pedig azon állítás, amely szerint a felperesek
         csak 497 589 687 ITL összegben kérték a vám elengedését.

      1.     Az 1991. november 16‑i eljárás vizsgálatáról
       A felek érvei
      27     A felperesek szerint a megtámadott határozat (4) preambulumbekezdése megállapítja, hogy a fernetti vámhivatal a pénzügyőrséggel
         megvizsgáltatta az 1991. november 16‑i nyilatkozat szerinti rakományt. Úgy érvelnek, hogy az árutovábbítási nyilatkozat benyújtásakor
         a vámhatóságok valójában nem a vámvizsgálatra kijelölt területen folytatták le az áru vizsgálatát, hanem csupán a tehergépkocsi
         indulását követően határozták el annak vizsgálatát, azaz a vámformalitások befejezése után.

      28     A Bizottság szerint az 1991. november 16‑i nyilatkozatban szereplő árut szállító tehergépkocsit nem rögtön a vámeljárás befejezését
         követően kezdte el az olasz rendőrség üldözni, hanem csupán azt követően, hogy tudomást szereztek a tehergépkocsi indulásáról.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      29     Meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (4) preambulumbekezdése csupán az alábbiak megállapítására korlátozódik:
         „A [fernetti] vámhivatal a pénzügyőrséggel megvizsgáltatta az [1991. november 16‑i nyilatkozat szerinti] rakományt, amely
         alapján megállapították, hogy az kizárólag cigarettákat tartalmaz. Az árukat lefoglalták és a vezetőt letartóztatták.” Ebből
         az állításból nem következik az, hogy a rakomány vizsgálatát a nyilatkozat benyújtásakor, vagy a vámvizsgálatra kijelölt területen,
         illetve a vámformalitások befejezését megelőzően folytatták volna le. Mivel egyértelmű, hogy a vizsgálatot a fernetti vámhivatal
         igazgatójának kérelmére a pénzügyőrség folytatta le, azt kell megállapítani, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz egyetlen
         ténybeli tévedést sem.

      30     Ennélfogva e kifogást el kell utasítani.
      2.     A kérelmezett vámelengedés összegéről
       A felek érvei
      31     A felperesek arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat tévesen állapítja meg, hogy 497 589 687 ITL összegű vám elengedését
         kérték. Szerintük 2000. november 14‑i kérelmükből az következik, hogy ők azon teljes összeg elengedését igényelték, amelyet
         az olasz vámhatóságok tőlük az 1992. október 16‑i felszólításukban követeltek, azaz 2 951 462 300 ITL‑t. A felperesek e tekintetben
         úgy érvelnek, hogy a Bizottság ténybeli tévedése befolyásolhatja a per tárgyát, mivel az egyik ok, amely igazolhatná a kért
         vámelengedés megítélését, pontosan a jelen eljárás tárgyát képező vámtartozás magas összege, és az ezáltal a felpereseknek
         okozott gazdasági teher. Ez a hiba így még a határozat indokolását is befolyásolta. A felperesek azt is hangsúlyozzák, hogy
         a jogvita tárgyának pontos meghatározása nem alapulhat mérlegelésen, és hogy valamely gazdasági jogvita pontos összegét az
         eljárás valamennyi szakaszában helyesen kell megállapítani.

      32     A Bizottság fenntartja, hogy a vámtartozás összege számításának állítólagos hibájából eredő kifogás elfogadhatatlan annyiban,
         amennyiben a felperesek ezáltal vitatják az olasz hatóságok által megállapított vámtartozás összegét.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      33     Az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az 1430/79. rendelet 13. cikke (1) bekezdésének egyetlen célja annak
         lehetővé tétele, hogy bizonyos különleges helyzetek fennállása esetén, és csalárd szándék vagy nyilvánvaló hanyagság hiányában
         a gazdasági szereplők mentesüljenek a rájuk kivetett vám megfizetése alól, nem pedig annak, hogy vitassák magát a vámtartozás
         fennállását (a Bíróság 244/85. és 245/85. sz., Cerealmangimi és Italgrani kontra Bizottság ügyben 1987. március 12‑én hozott
         ítéletének [EBHT 1987., 1303. o.] 11. pontja és a C‑121/91. és C‑122/91. sz., CT Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra
         Bizottság ügyben 1993. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1993., I‑3873. o.] 43. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑205/99. sz.,
         Hyper kontra Bizottság ügyben 2002. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3141. o.] 98. pontja).

      34     Valójában a tartozás fennállásának és pontos összegének megállapítása a nemzeti hatóságok hatáskörébe tartozik. Márpedig a
         Bizottsághoz az 1430/79. rendelet 13. cikke alapján benyújtott kérelmek nem vonatkoztak arra a kérdésre, hogy a nemzeti hatóságok
         a vámjog anyagi jogi rendelkezéseit helyesen alkalmazták‑e. Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy e hatóságok határozatait
         a nemzeti bíróságok előtt lehet megtámadni, ez utóbbiak pedig az EK 234. cikk alapján fordulhatnak a Bírósághoz (az Elsőfokú
         Bíróság T‑195/97. sz., Kia Motors és Broekman Motorships kontra Bizottság ügyben 1998. július 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1998.,
         II‑2907. o.] 36. pontja és a fent hivatkozott Hyper kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 98. pontja).

      35     A fenti megállapításokat a felperesek azon érvei sem cáfolják, amelyek szerint alapvetően az eljárás összes szakaszában vizsgálni
         kell minden jogvita tárgyát képező gazdasági követelés pontos összegét. Ez az állítás egyaránt figyelmen kívül hagyja a hatáskör
         megosztását a nemzeti hatóságok és a Bizottság között a vámügyekben, csakúgy mint az 1430/79. rendelet 13. cikkének (1) bekezdése
         szerinti vám elengedése és visszatérítése iránti eljárás sajátosságát és korlátait.

      36     Az előzőekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy a megtámadott határozatnak a felperesek által elengedni kért összegre
         vonatkozó állítólagos hibájából eredő kifogás elfogadhatatlan, mivel e panasszal a felperesek a vámtartozás pontos összegének
         számítását vitatják.

      37     Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat semmilyen ténybeli hibában nem szenved, amennyiben rögzíti,
         hogy a felperesek 497 589 687 ITL összeg visszatérítését kérték, ami megfelel az olasz hatóságok által tőlük követelt vám
         összegének. Valójában a jelen eljárás tárgyát képező összeg azonos azzal, amelyet az Olasz Köztársaság 2001. június 4‑i kérelmében
         szerepel, ezt követően pedig ezt az összeget a Bizottság kérésére az olasz hatóságok 2002. február 11‑i levelükben is megerősítették.
         Márpedig ellentétben azzal, amit a felperesek állítanak, az a tény, hogy a megtámadott határozat nem tartalmazza, hogy ők
         az olasz hatóságok által tőlük követelt teljes vámtartozás elengedését kérték, nincs semmilyen hatással sem a különleges helyzet
         fennállásának értékelésre, sem a megtámadott határozat indokolására. Először is, ez a vámtartozás a vámon kívül magában foglalja
         a HÉÁ‑t és a fogyasztási adót, amelyek nem tartoznak az 1430/79. rendelet 13. cikke szerinti elengedés iránti eljárás hatálya
         alá. Másodsorban a Bizottságot a nemzeti hatóságok is megkeresték, és figyelemmel ez utóbbiak kizárólagos hatáskörére vámtartozás
         megállapítása terén, a nemzeti hatóságok által megállapított összeget kell az elengedni kért vám összegének tekinteni.

      38     Ennélfogva e kifogást el kell utasítani.
      39     Következésképpen az első jogalapot el kell utasítani.
      B –  Az 1430/79. rendelet 13. cikke szerinti különleges helyzet, valamint a csalárd szándék és a nyilvánvaló hanyagság hiányának
            fennállásából eredő jogalapról
      1.     Előzetes észrevételek
      40     Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az 1430/79. rendelet 13. cikkének (1) bekezdése általános
         méltányossági szabályt tartalmaz, amelynek az a célja, hogy lefedje a gyakorlatban legtöbbször előforduló esetektől eltérő,
         illetve az e rendelet elfogadásakor különleges szabályozást igénylő helyzeteket (A Bíróság 283/82. sz., Schoellershammer kontra
         Bizottság ügyben 1983. december 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 4219. o.] 7. pontja, a fent hivatkozott Cerealmangimi
         és Italgrani kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 10. pontja, az 58/86. sz., Coopérative agricole d’approvisionnement
         des Avirons ügyben 1987. március 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1987., 1525. o.] 22. pontja, a C‑446/93. sz. SEIM‑ügyben, 1996.
         január 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑73. o.] 41. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑239/00. sz., SCI UK kontra Bizottság
         ügyben 2002. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2957. o.] 44. pontja). E rendelkezést akkor kell alkalmazni, amikor
         a gazdasági szereplő és a közigazgatás közötti kapcsolatot jellemző körülmények olyanok, hogy nem méltányos e szereplőnek
         olyan kárt okozni, amelyet rendes körülmények között nem szenvedett volna el (a fent hivatkozott Coopérative agricole d’approvisionnement
         des Avirons kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 22. pontja és a fent hivatkozott SCI UK kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         50. pontja).

      41     Tekintettel az 1430/79. rendelet 13. cikkére, két együttes feltétel szükséges ahhoz, hogy a behozatali vámot elengedhessék,
         így különleges helyzetnek kell fennállnia, és nem merülhet fel a gazdasági szereplőnek tulajdonítható csalárd szándék vagy
         nyilvánvaló hanyagság (a Bíróság C‑370/96. sz. Covita‑ügyben 1998. november 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑7711. o.]
         29. pontja és a C‑61/98. sz. De Haan‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑5003. o.] 42. pontja, a
         fent hivatkozott SCI UK kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 45. pontja).

      42     Azt is meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság az 1430/79. rendelet 13. cikke szerinti
         általános méltányossági szabály alkalmazásával hozott határozata során mérlegelési jogkörrel rendelkezik (az Elsőfokú Bíróság
         T‑346/94. sz., France-aviation kontra Bizottság ügyben 1995. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑2841. o.] 34. pontja,
         a T‑50/96. sz., Primex Produkte Import-Export és társai kontra Bizottság ügyben 1998. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
         II‑3773. o.] 60. pontja és a T‑290/97. sz., Mehibas Dordtselaan kontra Bizottság ügyben 2000. január 18‑án hozott ítéletének
         [EBHT 2000., II‑15. o.] 46. és 78. pontja). Azt is meg kell állapítani, hogy a behozatali vám visszatérítése vagy elengedése,
         amely csak bizonyos feltételekkel és egyedileg szabályozott esetekben lehetséges, kivételes esetet képez a behozatal és kivitel
         általános szabályrendszerében, és következésképpen szigorúan kell értelmezni azokat a rendelkezéseket, amelyek az ilyen visszatérítést
         vagy elengedést szabályozzák (a Bíróság C‑48/98. sz., Söhl & Söhlke-ügyben 1999. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1999.,
         I‑7877. o.] 52. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑282/01. sz., Aslantrans kontra Bizottság ügyben 2004. február 12‑én hozott
         ítéletének [EBHT 2004., II‑696.] 55. pontja).

      2.     A különleges helyzet fennállásáról
      43     A felperesek fenntartják, hogy az 1430/79. rendelet 13. cikke szerinti különleges helyzetben vannak. Elsősorban úgy érvelnek,
         hogy a csempészhálózat felszámolása érdekében az olasz hatóságok kifejezetten hagyták, hogy a szóban forgó csempészetet elkövessék,
         másodsorban, hogy olyan csalás áldozatai, amely meghaladja a szakmai tevékenységükkel járó kereskedelmi kockázatot; harmadsorban,
         hogy a vámhatóságok nem teljesítették a vámeljárás ellenőrzéséből adódó kötelezettségeiket; negyedsorban, hogy a szállítást
         lehetetlen volt ellenőrizniük; és végül ötödsorban, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság nem mérlegelte az érintett
         érdekeket.

      a)     Az olasz hatóságoknak a csempészetről való állítólagos előzetes tudomásáról
       A felek érvei
      44     A felperesek azt állítják, hogy a szóban forgó kötelezettség a vámhatóságok nyomozásából fakad, akik minden valószínűség szerint
         tisztában voltak a tényekkel.

      45     A felperesek emlékeztetnek arra, hogy M. C. 1991. szeptember 16‑án először Irun (Spanyolország) úti céllal a Centralsped által
         kibocsátott közösségi árutovábbítási nyilatkozattal végzett szállítást. A fernetti vámhivatal ezt az árutovábbítási nyilatkozatot
         1991. szeptember 20‑án, a T1 okmány ötödik példányának elfogadásakor megvizsgálta, és 1991. december 5‑én továbbította a trieszti
         kerületi vámhivatalnak. A felperesek fenntartják, hogy az előbbi hivatal vizsgálata egyértelműen hibás volt.

      46     A felperesek megjegyzik továbbá, hogy a fernetti vámhivatal kérésére az 1991. november 16‑i szállítást azután ellenőrizték,
         hogy a tehergépkocsi elhagyta a vámvizsgálatra kijelölt területet, így a tehergépkocsit üldözni kellett, és meg kellett állítani.
         A felperesek úgy érvelnek, hogy a vámvizsgálatra kijelölt terület elhagyását követően a szállítást soha nem ellenőrzik, csak
         akkor, ha a pénzügyőrségnek már tudomása van a csempészetről. A felperesek állítása szerint e tény alapján vélelmezni lehet,
         hogy a cigarettákat nem véletlenül, a vámszerveknek a szállítmány eseti ellenőrzése során fedezték fel, hanem a pénzügyőrségnek
         már tudomása volt a szóban forgó rakomány valódi természetéről.

      47     A felperesek azt is megállapítják, hogy 1991. november 17‑én, vasárnap, azaz legalább 24 órával a tehergépkocsi átvizsgálása
         után, és akkor, amikor M. C.‑t még nem hallgatták ki, a pénzügyőrség már Bresciában (Olaszország) volt, hogy átkutasson egy,
         a későbbiekben a cigarettacsempészetben való közreműködéssel vádolt személy által lakott épületet.

      48     Ezenkívül a felperesek megjegyzik, hogy az 1991. október 30‑i és november 5‑i szállítások rakományait szabályosan bejelentették
         a szlovén vámhatóságoknak kartonba csomagolt külföldi feldolgozott dohányként. A felperesek fenntartják, hogy a szlovén hatóságok
         az Olaszország és Jugoszlávia között 1965. november 16‑án aláírt, és még hatályban lévő kölcsönös közigazgatási segítségnyújtásról
         szóló megállapodás keretében tájékoztatták az olasz hatóságokat az M. C. által szállított rakományban lévő érzékeny árukról.

      49     A felperesek a fent ismertetett körülményekből arra következtetnek, hogy az olasz hatóságoknak tudomásuk volt arról, hogy
         M. C. csempészetet követett el, és arról, hogy a csempészhálózat valamennyi résztvevőjének felderítése és letartóztatása érdekében
         kifejezetten hagyták, hogy a bűncselekményt elkövessék, azzal, hogy lehetővé tették azon két szállítás végrehajtását, amelyekre
         a felperesek a tények ismerete nélkül és így jóhiszeműen kibocsátották a közösségi árutovábbítási nyilatkozatot. E tekintetben
         a felperesek azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság elfogadta, hogy megalapozott a behozatali vám elengedése abban az esetben,
         ha olyan külső közösségi árutovábbítás keretében elkövetett csalásról van szó, amelyről a vámigazgatás tudja, hogy jogellenes
         cselekményt takar (az Elsőfokú Bíróság T‑330/99. sz., Spedition Wilhelm Rotermund kontra Bizottság ügyben, 2001. június 7‑én
         hozott ítélete [EBHT 2001., II‑1619. o.]). Ezenkívül megállapítják, hogy a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a vám- vagy rendőri
         szervek által kezdeményezett nyomozás, a valamennyi adósnak tulajdonítható csalárd szándék vagy nyilvánvaló hanyagság hiányában,
         és akkor, ha ez utóbbiakat nem tájékoztatták a nyomozás lefolytatásáról, az 1430/79. rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti
         különleges helyezetnek minősül (a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélet 53. pontja).

      50     A Bizottság fenntartja, hogy a felperesek helyzete nem hasonlít a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélethez vezető
         eljárás felpereseiéhez. Arra emlékeztet, hogy ez utóbbi ügyben a vámhatóságoknak tudomásuk volt a csempészetről, és maguk
         szervezték meg az ellenőrzött szállítást, míg a jelen ügyben éppen ellenkezőleg szabályos vámvizsgálat során, az árutovábbítási
         nyilatkozat vámhivatalnál történő bemutatásakor fedezték fel a csempészetet.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      51     Meg kell állapítani, hogy az elkövetett vagy előkészületben lévő csalás tetteseinek és bűnsegédeinek azonosítását és letartóztatását
         szolgáló nyomozás jogszerűen megalapozza, hogy részben vagy egészben elmulasszák tájékoztatni a főkötelezettet a nyomozás
         részleteiről, még akkor is, ha ez utóbbi egyáltalán nem vett részt a csalásban (a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélet
         32. pontja). Ennélfogva a nemzeti hatóságok valamely hálózat felszámolásának, a csalást elkövetők azonosításának, valamint
         a bizonyítékok megszerzésének és rögzítésének elősegítése érdekében jogszerűen engedhetik meg, hogy a bűncselekményeket vagy
         a szabálytalanságokat elkövessék. Ugyanakkor ellentétes lenne a méltányossági szabály által elérni kívánt céllal az, hogy
         az ezen – a bűnüldözéshez kapcsolódó – választásokból eredő vámtartozás a főkötelezettet terhelje, mivel így a kötelezett
         kivételes helyzetben találná magát az azonos tevékenységet végző gazdasági szereplőkhöz képest. Ennélfogva a kötelezett értesítésének
         elmulasztása a vám- vagy rendőri szervek által kezdeményezett nyomozás érdekében – a kötelezettnek tulajdonítható csalárd
         szándék vagy nyilvánvaló hanyagság hiányában – az 1430/79. rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti különleges helyzetnek
         minősül (lásd a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélet 53. pontját).

      52     Azt szükséges tehát megvizsgálni, hogy – mint ahogy azt a felperesek állítják – léteznek‑e olyan tényezők, amelyek azt támasztják
         alá, hogy az olasz hatóságoknak tudomásuk volt a szóban forgó cigarettacsempészetről, és ennek ellenére megengedték az 1991.
         október 30‑i és november 5‑i szállítást.

      53     Először is az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy miután az 1991. november 16‑i művelet során a vámformalitásoknak eleget
         tettek, a fernetti vámhivatal igazgatója megkereste a pénzügyőrséget, hogy vizsgálják meg a tehergépkocsit, amelyet így üldözni
         kellett és meg kellett állítani, ami önmagában nem bizonyítja, hogy a hatóságokat tájékoztatták a szállítmány valódi tartalmáról.
         Valójában, mint ahogy azt a fernetti vámhivatalban 1991. november 16‑án a letartóztatásról felvett jegyzőkönyv is megállapítja,
         a vámhivatal igazgatója azért rendelte el a gépjármű vizsgálatát, mert gyanúja merült fel, hogy a továbbítandó szállítmány
         nem azonos a nyilatkozatban szereplővel. Abból a tényből, hogy ezt a vizsgálatot akkor hajtották végre, amikor már elhagyták
         a vámvizsgálatra kijelölt területet, nem lehet arra következtetni, hogy nem eseti jellegű ellenőrzésről volt szó.

      54     Ezt követően az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy az olasz rendőrség bresciai nyomozása és házkutatása szintén nem bizonyítja
         azt, hogy az olasz hatóságokat előzetesen tájékoztatták a csempészetről. Valójában a házkutatásról a trieszti pénzügyőrség
         által felvett, 1991. november 17‑i jegyzőkönyvből az következik, hogy a szóban forgó rendőri intézkedésekre a Fernettiben
         átvizsgált tehergépkocsiban talált cigaretták felfedezését követően került sor, csakúgy mint a rendőrség előzetes nyomozására
         és a tehergépkocsi vezetőjénél talált iratok megvizsgálására. Meg kell jegyezni továbbá, hogy ellentétben azzal, amit a felperesek
         állítanak, a tehergépkocsi vezetőjét letartóztatása után, november 16‑án röviden kihallgatták.

      55     Ezenfelül rögzíteni kell, hogy az elengedni kért vám nem az 1991. november 16‑i vámeljárásnak felel meg, hanem az azt megelőző,
         1991. október 30‑inak és november 5‑inek. A csempészetről való állítólagos tudomásnak így a De Haan ítélkezési gyakorlat alapján
         már e két időpont előtt fenn kellett volna állnia.

      56     E tekintetben meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy az 1991. szeptember 16‑i nyilatkozatot tévesen vizsgálták meg, nem
         bizonyítja, hogy hatóságoknak tudomásuk volt az 1991. október 30‑i és november 5‑i csempészetről. Az iratokból valójában nem
         lehet arra következtetni, hogy az olasz hatóságoknak 1991. november 16‑a előtt tudomásuk volt erről az állítólagos hamisításról.
         Ezzel szemben a fernetti vámhivatal által 1991. december 16‑án felvett jegyzőkönyv azt tartalmazza, hogy az 1991. szeptember
         16‑i műveletnek megfelelő csempészetet M. C. 1991. november 16‑án tett nyilatkozatai, és e nyilatkozatokat követően a fernetti
         vámszervek által végzett vizsgálat alapján fedezték fel.

      57     Azon érvet illetően, amely szerint a szlovén hatóságok előzetesen tájékoztatták olasz kollégáikat az 1991. október 30‑i és
         november 5‑i nyilatkozatokban szereplő szállítmányban található cigarettákról, azt szükséges megjegyezni, hogy a felperesek
         – azonkívül, hogy Olaszország és Jugoszlávia között 1965. november 10‑én megállapodás jött létre a vámvisszaélések megelőzése
         és üldözése érdekében a közigazgatási segítségnyújtásról – semmilyen bizonyítékot nem szolgáltattak. Márpedig ez a megállapodás
         nem kötelezi a szlovén hatóságokat arra, hogy minden egyes esetben, amikor dohányszállítmány hagyja el területüket, késedelem
         nélkül tájékoztassák az olasz hatóságokat (lásd az alábbi 79. pontot). Ezen túlmenően a fernetti vámhivatalban 1991. december
         16‑án felvett jegyzőkönyv azt tartalmazza, hogy az olasz hatóságok 1991. december 7‑én kértek felvilágosítást a szlovén hatóságoktól,
         és csak e megkeresést követően, 1991. december 13‑án igazolták vissza a szlovén hatóságok azt az időpontot, amikor a szóban
         forgó szállítmány elhagyta a szlovén vámterületet, és tájékoztatták az olasz hatóságokat arról, hogy a bejelentett szállítmány
         főként külföldi feldolgozott dohányt tartalmaz.

      58     Végül a felperesek által hivatkozott Spedition Wilhelm Rotermund kontra Bizottság ügyben hozott ítélet nem irányadó a jelen
         esetben. Abban az ügyben a különleges helyzet olyan csalásból adódott, amelyet kizárólag a rendeltetési vámhivatal egyik alkalmazottjának
         aktív közreműködésével lehetett ésszerűen magyarázni, az Elsőfokú Bíróság e tekintetben az állapította meg, hogy a Bizottság
         csak annak követelésére korlátozódhat, hogy a felperes az ilyen bűnsegély elkövetésének egyértelmű és meghatározott bizonyítékait
         szolgáltassa (a fent hivatkozott Spedition Wilhelm Rotermund kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56–58. pontja). Ennélfogva
         a jelen ügytől eltérő helyzetről van szó.

      59     Végsősorban az előzőekből az következik, hogy a felperesek nem tudták igazolni, hogy az olasz hatóságoknak előzetesen tudomásuk
         volt a cigarettacsempészetről, és hogy kifejezetten megengedték az 1991. október 30‑i és november 5‑i árutovábbítási eljárással
         kapcsolatos csalást.

      b)     A felperesek azon érvéről, amely szerint a csempészet, amelynek ők is áldozatai, meghaladja a szakmai tevékenységükkel együtt
         járó kereskedelmi kockázatot

       A felek érvei
      60     A felperesek hangsúlyozzák, hogy leleményesen és kiterjedt gazdasági eszközökkel, különböző országokból származó bűnözőkből
         álló csoport által végrehajtott csempészet áldozatai. Azt állítják, hogy a helyzet kivételes jellege a tényállás súlyosságából,
         a törvénysértés gazdasági jelentőségéből és a csempészek által folytatólagosan elkövetett, legalább négy bűncselekményből
         is ered. A felperesek szerint a szállítóokmányok vagy a tehergépkocsi vezetője által a T1 okmány megszerzéséhez benyújtott
         számlák egyetlen tévedést vagy hibát sem tartalmaztak. Rámutatnak, hogy a szóban forgó eset az első és egyetlen olyan ügy,
         amelyben árutovábbítási nyilatkozat kibocsátása során visszaéltek jóhiszeműségükkel, míg ezt megelőzően az évtizedes vámnyilatkozat-tételi
         tevékenységük során százával bocsátottak ki T1 okmányokat.

      61     A felperesek szerint a megtámadott határozat hibás, mivel az a tevékenységüket „fuvarozói” vagy „vámügynöki” tevékenységként
         tünteti fel. Azt állítják, hogy a Nordspedizioneri tevékenységei között a fuvarozás nem szerepel, és hogy nem tekinthetők
         vámügynököknek vagy „agenti in doganá”-nak olyan értelemben, ahogy az olasz jog az ügynöki szerződést minősíti. A felperesek
         arra is rámutatnak, hogy vámbizományosi vagy „spedizionieri doganali” minőségükben csupán vám elé állítási tevékenységet végeznek
         az olasz vámtörvény rendelkezéseinek, különösen 40. és 47. cikkeinek, valamint a 1973. január 23‑i 43. sz. köztársasági elnöki
         rendeletnek megfelelően.

      62     A felperesek megjegyzik, hogy a vámügynöki minőséget a közösségi vámszabályozás is elismeri, és utalnak a vámáru-nyilatkozat
         tételére jogosult személyekre vonatkozó feltételek meghatározásáról szóló, 1985. december 12‑i 3632/85/EGK tanácsi rendelet
         (HL L 350., 1. o.) hatodik preambulumbekezdésére és 3. cikkének (3) bekezdésére, valamint a vámkódex 5. cikkére. Megállapítják,
         hogy ezek a rendelkezések megengedik a képviselőknek a vámnyilatkozat benyújtását, akár a saját nevükben, de más személy érdekében,
         akár más személy nevében és érdekében, és hogy a vámbizományosok elismeréséről szóló, 1960. december 22‑i 1612. sz. olasz
         törvény 3. cikke szerint a vámbizományos indokolás nélkül nem tagadhatja meg a közreműködést.

      63     A felperesek vitatják azon, a megtámadott határozatban szereplő érvet, amely szerint a harmadik személyek által elkövetett
         csalások részei a vámbizományosi tevékenység rendes kereskedelmi kockázatának, és hogy nem tekinthetők az 1430/79 rendelet
         13. cikke szerinti különleges helyzetnek. Fenntartják, hogy nem vonatkozik rájuk az 1031/88 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése,
         amely szerint azon személyek, akik a vámtartozás kifizetésekor elvonják az árut vámfelügyelet alól, vagy ebben közreműködnek,
         ex delicto felelősséggel tartoznak, mivel teljesen tisztázták őket a büntetőjogi felelősség alól. A felperesek úgy érvelnek, hogy kizárólag
         az 1031/88 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése alkalmazható a jelen ügyre, és nem ugyanezen cikk (2) bekezdése, mivel az csupán
         az áru tulajdonosa polgári jogi felelősségének hiányára vonatkozik, mint például a csőd esetében.

      64     A felperesek megjegyzik, hogy a vámnyilatkozatokkal foglalkozó szakmabeli nem vállalja magára a kereskedelmi kockázatot, és
         így minden jogalapot nélkülöz azon állítás, amely szerint a harmadik személyek által elkövetett csalások részét képezik a
         vámnyilatkozat-tevő rendes kereskedelmi kockázatának. Ezenkívül megállapítják, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata
         a T‑42/96. sz., Eyckeler & Malt kontra Bizottság ügyben 1998. február 19‑én hozott ítélet (EBHT 1998., II‑401. o.) óta kizárja
         azt, hogy a vámeljárás során vétlenül felhasznált hamis okmányok a rendes kereskedelmi kockázat részét képezzék. Állításuk
         szerint valójában az Elsőfokú Bíróság ezen ítéletében megállapította, hogy amennyiben a Bizottság nem teljesítette felügyeleti
         és ellenőrzési jogköréből adódó feladatát, a rendkívül magas színvonalon elkészített hamisítványok meghaladják a gazdasági
         szereplő rendes kereskedelmi kockázatát (a fent hivatkozott Eyckeler & Malt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 188. és
         189. pontja).

      65     A felperesek úgy ítélik meg, hogy a fent hivatkozott Eyckeler & Malt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet törést jelent az
         azt megelőző ítélkezési gyakorlathoz képest, és olyan új gyakorlat kezdetét jelenti, amely jobban védi a nemzetközi kereskedelem
         érdekeit. A felperesek e tekintetben utalnak a fent hivatkozott Primex Produkte Import-Export és társai kontra Bizottság ügyben
         hozott ítélet 63. és 164. pontjára és az Elsőfokú Bíróság T‑186/97., T‑187/97., T‑190/97–T‑192/97., T‑210/97., T‑211/97.,
         T‑216/97–T‑218/97., T‑279/97., T‑280/97., T‑293/97. és T‑147/99. sz., Kaufring és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
         2001. május 10‑én hozott ítéletére (EBHT 2001., II‑1337. o.). A fent hivatkozott Kaufring és társai kontra Bizottság egyesített
         ügyekben hozott ítélet különösen a külföldi hatóságok által kiállított iratok jogszerűségébe vetett bizalom alapelvét emeli
         ki (216., 218. és 219. pont).

      66     A Bizottság azt állítja, hogy a hamis iratok használata, még ha azt jóhiszeműen is tették, önmagában nem jelenti különleges
         helyzet fennállását, és a gazdasági szereplő tevékenységéhez kötődő rendes kockázat részét képezi. Így az a tény, hogy a felperesek
         nem felelősek a csempészetért, nem mentesíti őket a vámtartozás megfizetése alól.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      67     Azt kell egyidejűleg megállapítani, hogy míg a felperesek „spedizioneri doganali”-nek (vámbizományosnak) tekintik magukat,
         addig a megtámadott határozat (3) preambulumbekezdése szerint a Nordspedizionieri „società di transporti, agente in dogana”
         (fuvarozóvállalat, vámügynökség). A felperesek a Bizottságnak a kérelmezett vám elengedésével kapcsolatos előzetes kifogásaira
         válaszoló, 2002. május 6‑i levelükben azt állítják, hogy a vámbizományosok kizárólag kereskedelmi iratokkal foglalkoznak,
         és a fuvarozóktól eltérően az áruk szállításával nem, valamint nincs is jogosultságuk a szállítmány ellenőrzésére. Ugyanakkor
         ha a megtámadott határozat a felperesek szakmai minősítését illetően tévedett is, a Bizottság az érvelésében egyáltalán nem
         hivatkozott az áruszállítási szolgáltatással kapcsolatos egyetlen érvre sem. Ennélfogva a határozat pontatlansága semmilyen
         érdemi befolyást nem gyakorol a vámtartozás elengedésére.

      68     Azt kell megállapítani, hogy a felperesek jelen üggyel kapcsolatos kötelezettségei nem csupán vámbizományosi minőségükből,
         hanem inkább a szóban forgó külső árutovábbítási eljárásban elfoglalt főkötelezetti minőségükből adódnak. A 222/77 rendelet
         11. cikkének a) pontja szerint a főkötelezett felel az illetékes hatóságok előtt a közösségi árutovábbítás e rendelet 13. cikke
         a) és b) pontjának megfelelő szabályos lebonyolításáért, köteles az árut változatlanul bemutatni a rendeltetési vámhivatalnál
         az előírt határidőn belül, kellő figyelmet fordítva az illetékes hatóságok által elfogadott azonosítási eljárásokra, valamint
         betartani a közösségi árutovábbítási eljárásra vonatkozó egyéb előírásokat. E tekintetben az 1991. október 30‑i és november
         5‑i nyilatkozat főkötelezettjeiként a felperesek a közösségi vámszabályok értelmében elfogadták egyedi felelősségüket.

      69     Nem fogadhatók el azon érvek, amelyekben a felperesek a saját értelmezésük szerint utalnak a vámtartozás kifizetésére kötelezett
         személyek meghatározásáról szóló 1031/88 rendelet 4. cikkének (1) bekezdésére. A felperesek lényegében fenntartják, hogy mivel
         nem vettek részt az áru vámeljárás alóli elvonásában, nem felelnek egyetemlegesen a szóban forgó vám kifizetéséért. E tekintetben
         elegendő arra emlékeztetni, hogy az 1430/79 rendelet 13. cikkének rendelkezései nem teszik lehetővé a vámtartozás fennállásának
         vitatását (a fent hivatkozott Cerealmangimi és Italgrani kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 11. pontja; a fent hivatkozott
         CT Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 43. pontja és a fent hivatkozott Hyper kontra
         Bizottság ügyben hozott ítélet 98. pontja), a vámtartozás fennállásának megállapítása a nemzeti hatóságok hatáskörébe tartozik.
         Az 1430/79 rendelet 13. cikke alapján a Bizottsághoz intézett megkeresések valójában nem vonatkozhatnak arra a kérdésre, hogy
         a nemzeti vámhatóságok szabályszerűen alkalmazták‑e a vámjog anyagi jogi rendelkezéseit (a fent hivatkozott Kia Motors és
         Broekman Motorships kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 36. pontja).

      70     A felperesek azon érvét illetően, amely szerint a harmadik személyek által elkövetett csalásokban való vétlen és nem szándékos
         közreműködés az 1430/79 rendelet 13. cikke szerinti különleges helyezetnek minősül, azt kell megjegyezni, hogy az állandó
         ítélkezési gyakorlat szerint azon iratok jóhiszemű felhasználása, amelyekről utólag megállapítást nyer, hogy hamisak, önmagában
         nem tekinthető olyan különleges helyzetnek, amely a behozatalivám‑tartozás elengedését megalapozná (lásd e tekintetben a fent
         hivatkozott Eyckeler & Malt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 162. pontját, a fent hivatkozott Primex Produkte Import-Export
         és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 140. pontját és a fent hivatkozott SCI UK kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         58. pontját). Így az Elsőfokú Bíróság különösen úgy ítélte meg, hogy a vámbizományosnak átadott számlák hamis jellege nem
         minősül az 1430/79 rendelet 13. cikke szerinti különleges helyzetnek, mivel ez a vámbizományos szakmai kockázatának részét
         képezi, amely a tevékenysége természetéből adódóan a vámhatóságoknak bemutatandó iratok szabályosságáért való felelősséget
         is magában foglalja, és így ügyfelei helytelen magatartásának hátrányos következményeit nem viselheti a Közösség (a fent hivatkozott
         Mehibas Dordtselaan kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 82. és 83. pontja).

      71     Márpedig a felperesek által hivatkozott bűncselekmény körülményei és jellemzői, mint például az elkövetők szervezettsége,
         a cselekmény súlya, a jogsértés gazdasági jelentősége vagy a négy folytatólagosan elkövetett bűncselekmény, nem alkalmasak
         arra, hogy ezt a következtetést megcáfolják (e tekintetben lásd a Bíróság 186/82. és 187/82. sz., Magazzini Generali egyesített
         ügyekben 1983. október 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 2951. o.] 14. és 15. pontját, valamint a fent hivatkozott Aslantrans
         kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját). Ráadásul a felperesek azon érvei, amelyek szerint az olasz vámbizományosok
         a díjazásukat nem tudják a csalás kockázatának mértékéhez igazítani, sem indokolás nélkül megtagadni a közreműködést, ha arra
         igényt tartanak, nem jelentik azt, hogy a kérelmező így más gazdasági szereplőkhöz képest különleges helyzetbe kerülne, mivel
         ezek a körülmények meghatározhatatlan számú gazdasági szereplőt érintenek, azaz az összes olasz vámbizományost (e tekintetben
         lásd a Bíróság C‑86/97. sz. Trans-Ex-Import‑ügyben 1999. február 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑1041. o.] 22. pontját
         és a C‑253/99. sz. Bacardi‑ügyben 2001. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑6493. o.] 56. pontját, a fent hivatkozott
         De Haan‑ügyben hozott ítélet 52. pontját). Végül az a tény, hogy ez az első eset, amikor a felperesek csalással találkoztak,
         szintén nem elegendő az 1430/79 rendelet 13. cikke szerinti kivételes körülmények előidézéséhez.

      72     Ugyanakkor azt is meg kell állapítani, hogy az ettől eltérő következtetésre – azaz hogy különleges helyzet áll fenn – abban
         az esetben lehet jutni, ha a Bizottság vagy a nemzeti vámhatóságok a hamis iratok felhasználását megkönnyítő súlyos mulasztást
         követnek el (a fent hivatkozott SCI UK kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontja, valamint e tekintetben szintén lásd
         a fent hivatkozott Eyckeler & Malt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 189. és 190. pontját, a fent hivatkozott Primex Produkte
         Import-Export és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 163. pontját, valamint a fent hivatkozott Kaufring és társai
         kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 235. és 302. pontját). A 1430/79 rendelet 13. cikke valójában azt a célt
         szolgálja, hogy akkor alkalmazzák, ha a gazdasági szereplő és a közigazgatás közötti kapcsolatot jellemző körülmények olyanok,
         hogy nem lenne méltányos e szereplőnek olyan kárt okozni, amelyet egyébként nem szenvedett volna el (a fent hivatkozott Coopérative
         agricole d’approvisionnement des Avirons ügyben hozott ítélet 22. pontja), tehát azt kell megállapítani, hogy ilyen körülmények
         idéznék elő az e rendelkezések szerinti különleges helyzetet, és támasztanák alá a behozatali vám elengedését (e tekintetben
         lásd a fent hivatkozott Primex Produkte Import-Export és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 163. és 164. pontját).

      73     Ennélfogva azt is meg kell vizsgálni, hogy a jelen ügyben a felperesek bizonyították‑e a Bizottság vagy a nemzeti hatóságok
         ilyen mulasztását.

      c)     Az ellenőrzés nemzeti hatóságok általi elmulasztásáról
       A felek érvei
      74     A felperesek azt állítják, hogy a vámhatóságok nem ellenőrizték az 1991. október 30‑i és november 5‑i rakományt, és hogy anélkül
         helyezték el jóváhagyó pecsétjüket az árutovábbítási okmányokra, hogy a tehergépkocsit átvizsgálták volna, megbízva a gépkocsivezető
         által bemutatott iratok valódiságában. Úgy ítélik meg különösen, hogy ha a vámosok szabálytalanságot feltételeztek volna az
         1991. október 30‑i és november 5‑i műveletben, mint ahogy az az 1991. november 16‑i művelet esetében történt, kötelesek lettek
         volna az árut ellenőrizni. Azt állítják továbbá, hogy a rakományként bejelentett kartoncsomagok után fizetendő vám biztosítékaként
         az okmány kibocsátásakor 100 000 000 ITL összegű óvadékot fizettek, amely biztosíték megfelelőségét szintén a vámhatóságoknak
         kellett volna ellenőrizniük, amelyek a két árutovábbítási okmány kibocsátásakor is megvizsgálhatták volna a tehergépkocsit.
         Így, még ha be is bizonyosodik, hogy a vámhatóságoknak és a pénzügyőrségnek nem volt tudomása a csempészetről, akkor is fennáll
         a felelősségük az áru fizikai vizsgálatának elmulasztása miatt.

      75     A felperesek szintén hivatkoznak olyan elvre, amely szerint a gazdasági szereplő bízhat a közösségi jog helyes alkalmazásában.
         Úgy ítélik meg, hogy figyelemmel a fent hivatkozott, közigazgatási segítségnyújtásról szóló, Olaszország és Jugoszlávia közötti
         megállapodásra, a szlovén vámhatóságok kötelesek az olasz hatóságoknak jelezni, ha a szóban forgó szállítmány érzékeny árukat
         tartalmaz, mivel jelentős gazdasági értéket képviselő monopólium tárgyát képezik, és e tájékoztatási rendszer esetleges hiányosságainak
         és a csempészet megelőzésének következményeit nem viselheti a nyilatkozattevő. Így, még ha a fent hivatkozott De Haan‑ügyben
         hozott ítéletből származó ítélkezési gyakorlat nem is vonatozik a jelen esetre, alkalmazni kell a fent hivatkozott Eyckeler & Malt
         kontra Bizottság és Hewlett Packard France (a Bíróság C‑250/91. sz. ügyben 1993. április 1‑jén hozott ítélete [EBHT 1993.,
         I‑1819. o.]) ügyekben hozott ítéletekben lefektetett elveket, mivel a felperesek joggal bízhatnak az érzékeny áruk közösségi
         intézmények általi megelőző ellenőrzésében.

      76     A Bizottság fenntartja, hogy – még ha igaz is, hogy bizonyos helyzetekben a hamis iratok jóhiszemű bemutatásával elkövetett
         csalás megalapozhatja a vám elengedését, nevezetesen, amikor a Bizottság vagy a vámhatóságok olyan mulasztást követnek el,
         hogy megkönnyítik ezen iratok jogellenes felhasználását – a jelen esetben felperesek az olasz közigazgatás mulasztását illetően
         semmilyen bizonyítékot nem szolgáltattak.

       Az Elsőfokú bíróság álláspontja
      77     A felperesek érvelése lényegében arra vonatkozik, hogy úgy ítélik meg, elsősorban az olasz hatóságoknak fizikailag ellenőrizniük
         kellett volna az 1991. október 30‑i és november 5‑i árutovábbítási műveletek tárgyát képező árukat, és másodsorban, hogy a
         szlovén hatóságok kötelesek lettek volna értesíteni olasz kollégáikat a szóban forgó dohányszállítmányról.

      78     Az Elsőfokú Bíróság elsősorban az állapítja meg, hogy ésszerűen nem lehet arra kötelezni a nemzeti vámhatóságokat, hogy valamennyi
         közösségi határt átlépő szállítmányt fizikailag megvizsgáljanak. Az áruk nemzetközi kereskedelme valójában a gyakorlatban
         lehetetlenné teszi az összes határt átlépő szállítmány fizikai ellenőrzését. Ráadásul, mint ahogy azt a megtámadott határozat
         (36) preambulumbekezdése is megállapítja, az árutovábbítási nyilatkozat elfogadása nem fosztja meg az illetékes vámhatóságokat
         attól a lehetőségtől, hogy utólagos ellenőrzést folytassanak le (lásd e tekintetben a Bíróság 98/83. és 230/83. sz. Van Gend & Loos
         kontra Bizottság ügyben 1984. november 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 3763. o.] 20. pontját). Végül ellentétben azzal,
         amit a felperesek hangsúlyoznak, az ügy irataiból nem lehet arra a következtetésre jutni, hogy az olasz hatóságokban felmerült
         volna a gyanú, hogy az 1991. október 30‑i és november 5‑i műveletek során szabálytalanság történt.

      79     Másodsorban azt kell megállapítani, hogy az Olaszország és Jugoszlávia között 1965. november 10‑én aláírt, a vámvisszaélések
         megelőzése és megakadályozása érdekében történő közigazgatási segítségnyújtásról szóló megállapodás nem kötelezi a szlovén
         hatóságokat arra, hogy az olasz vámhatóságokat késedelem nélkül tájékoztassák minden, a területüket Olaszország felé elhagyó
         dohányszállítmányról. A megállapodás valójában csak a kölcsönös segítségnyújtásra és a két hatóság közötti széles együttműködés
         biztosítására szorítkozik (1. és 3. cikk), és „lehetséges mértékben” lehetővé teszi a jelentős jogellenes kereskedelemben
         érintettnek minősített áruk és közlekedési eszközök mozgásának kiemelt ellenőrzését (4. cikk), valamint a vámbűncselekmények
         tárgyát képező árucsoportokra vonatkozó információcserét (5. cikk).

      80     Az előzőekre figyelemmel az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a felperesek nem bizonyították, hogy az olasz hatóságok olyan
         súlyos mulasztást követtek el, amely megkönnyítette volna a szóban forgó árutovábbítási nyilatkozatok jogellenes felhasználását.
         Ennélfogva azt a következtetést kell levonni, hogy a jelen ügyben a felperesek által jóhiszeműen benyújtott iratok, amelyekről
         utólag megállapították, hogy hamisak, nem eredményezik a vám elengedését megalapozó különleges helyzet fennállását.

      d)     A tehergépkocsi felperesek általi ellenőrzésének lehetetlenségéről
       A felek érvei
      81     A felperesek rámutatnak arra, hogy az olasz-szlovén határon végzik tevékenységüket, és hogy a közösségi árutovábbítási nyilatkozatot
         a tehergépkocsi ljubljanai indulását követően állították ki, következésképpen nem volt lehetőségük a szállítmány átvizsgálására.
         A felperesek hozzáteszik, hogy a nyilatkozattevők nem kérhetik a szállítóeszköz átvizsgálását, különösen azon okból, hogy
         nyilvánvaló határforgalmi érdekből gyorsan kell végrehajtani az árutovábbítási műveletet.

      82     A Bizottság azt állítja, hogy a különleges helyzet fennállására vonatkozó feltétel értékelése nem függ a helyszíntől, amely
         olyan objektív körülmény, amely akár ténylegesen, akár eshetőlegesen nagy számú gazdasági szereplőt is érinthet (a fent hivatkozott
         Coopérative agricole d’approvisionnemet das Avirons ügyben hozott ítélet 22. pontja).

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      83     Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti különleges helyzetet megalapozó
         körülmények akkor állnak fenn, amikor az e rendelkezést alátámasztó méltányosság fényében olyan feltételek merülnek fel, amelyek
         a kérelmezőt az azonos tevékenységet végző gazdasági szereplőhöz képest kivételes helyzetbe hozzák (a fent hivatkozott Trans-Ex-Import‑ügyben
         hozott ítélet 22. pontja, a fent hivatkozott Bacardi‑ügyben hozott ítélet 56. pontja és a fent hivatkozott De Haan‑ügyben
         hozott ítélet 52. pontja).

      84     Márpedig azt kell megállapítani, hogy nem olyan körülmény az, hogy a tevékenységet a határon, és nem a szállítmány indulási
         helyén végzik, sem az, hogy lehetetlen a tehergépkocsi átvizsgálását kérni, amely miatt felperesek más gazdasági szereplőkhöz
         képest kivételes helyzetbe kerülnének, mivel ezek meghatározhatatlan számú gazdasági szereplőt érintenek. Ennélfogva e körülmények
         alapján nem áll fenn az 1430/97 rendelet 13. cikke szerinti különleges helyzet. Ezen túlmenően azt is szükséges megjegyezni,
         hogy a vámnyilatkozat benyújtását megelőzően a vámbizományosok felkérhetik a vámhatóságokat az áru megvizsgálására, még akkor
         is, ha ezzel a lehetőséggel csak kivételesen élhetnek.

      e)     Az érintett érdekek mérlegeléséről
       A felek érvei
      85     A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bíróság megállapította az azonos tevékenységet végző gazdasági szereplőhöz képest fennálló
         kivételes helyzetet azon az alapon, hogy figyelemmel a vámkövetelés magas összegére, a vám beszedése pénzügyileg ellehetetlenítette
         volna az érintett gazdasági szereplőt (a fent hivatkozott Trans-Ex-Import‑ügyben hozott ítélet). A felperesek azt is megjegyzik,
         hogy a Bizottságnak a tényállás összes elemét értékelnie kell annak érdekében, hogy meg tudja állapítani, azok különleges
         helyzetet eredményeznek‑e, és mérlegelnie kell egyrészről a vámjogi rendelkezések tiszteletben tartásához fűződő közösségi
         érdeket, másrészről pedig a jóhiszemű gazdasági szereplő azon érdekét, hogy ne szenvedjen sérelmet a rendes kereskedelmi kockázatát
         meghaladóan (a fent hivatkozott Spedition Wilhelm Rotermund kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 53. pontja). Márpedig a
         megtámadott határozat nem tartalmazza az érintett érdekek összehasonlító vizsgálatát, csupán kizárta az 1430/79 rendelet 13. cikkének
         alkalmazását.

      86     A Bizottság hangsúlyozza, hogy a felperesek érvei szerint a Bizottságnak, mielőtt az elengedés iránti kérelmet elutasítja,
         el kellene végeznie a Közösség saját forrásaira és a gazdasági szereplőkre nehezedő kockázatok egyfajta mérlegelését. Ezzel
         ellentétben, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az elvégzendő elemzésnek csak arra kell kiterjednie, hogy a Bizottság
         vagy a vámhatóságok elkövettek‑e, vagy sem a gazdasági szereplőt túlzottan terhelő hibát.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      87     Meg kell jegyezni, hogy a felperesek állításával ellentétben a Bíróság nem állapította meg a fent hivatkozott Trans-Ex-Import‑ügyben
         hozott ítéletében, hogy az a körülmény, hogy a vámkövetelés magas összegére figyelemmel a vám beszedése pénzügyileg ellehetetlenítheti
         a gazdasági szereplőt, olyan tényező, amely megalapozza a különleges helyzet fennállását. Valójában, ha a kérdést előterjesztő
         bíróság előzetes döntéshozatal céljából valóban annak meghatározására irányuló kérdést terjesztett a Bíróság elé, hogy amennyiben
         a vám befizetése a gazdasági szereplő vállalkozásának összeomlását okozza, a közösségi vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK
         tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.) 905. cikkének (1) bekezdése szerinti különleges helyzetet képez‑e (a fent hivatkozott
         Trans-Ex-Import‑ügyben hozott ítélet 13. pontja), a Bíróság arra válaszra szorítkozott, hogy a különleges helyzet fennállásának
         megállapításához olyan feltételek szükségesek, amelyek a kérelmezőt az azonos tevékenységet végző gazdasági szereplőkhöz képest
         kivételes helyzetbe hozzák (a fent hivatkozott Trans-Ex-Import‑ügyben hozott ítélet 22. pontja).

      88     Ráadásul nem fogadható el a felperesek azon érvelése, amely szerint a megtámadott határozat nem a bemutatott érdekek összehasonlító
         vizsgálatán alapul. Emlékeztetni kell arra, hogy amikor a Bizottság az 1430/79 rendelet 13. cikkének alkalmazása során széles
         mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és ennek során egyrészről mérlegelnie kell a közösségi vámjog rendelkezéseinek tiszteletben
         tartásához fűződő érdeket, és másrészről a jóhiszemű gazdasági szereplő azon érdekét, hogy ne szenvedjen kárt a rendes kereskedelmi
         kockázatát meghaladóan (a fent hivatkozott Eyckeler & Malt kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 133. pontja és a fent hivatkozott
         Mehibas Dordtselaan kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 78. pontja). Márpedig meg kell jegyezni, hogy ellentétben azzal,
         amit a felperesek hangsúlyoznak, a Bizottság a megtámadott határozatban nem csupán az 1430/79 rendelet 13. cikke alkalmazásának
         kizárására szorítkozott, hanem azt is megvizsgálta, hogy meghaladják‑e a jelen eset körülményei a vámbizományosok rendes kereskedelmi
         kockázatát, és megállapította, hogy az nem haladja meg az e tevékenységhez kötődő rendes kereskedelmi kockázatot (lásd a megtámadott
         határozat (20) preambulumbekezdését).

      89     Az előzőkből az következik, hogy a felperesek nem bizonyították – érveik akár független, akár együttes vizsgálatát követően –,
         hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben nem állnak fenn az
         1430/79 rendelet 13. cikke szerinti különleges helyzet feltételei.

      3.     A hanyagság és a csalárd szándék hiányáról
       A felek érvei
      90     A felperesek egyidejűleg hangsúlyozzák, hogy a Tribunale civile e penale di Trieste vizsgálóbírájának 1994. január 14‑i, büntetőeljárás
         megindítását elrendelő végzése azt bizonyítja, hogy a jelen ügyben velük kapcsolatban nem merült fel az 1430/79 rendelet 13. cikke
         szerinti csalárd szándék vagy hanyagság. Azt állítják, hogy a jelen esetben az első és egyetlen olyan esetről van szó, amelyben
         árutovábbítási nyilatkozat kibocsátásakor visszaéltek a jóhiszeműségükkel, míg ezt megelőzően az évtizedes vámnyilatkozat-tételi
         tevékenységük során százával bocsátottak ki T1 okmányokat. A felperesek szerint a szóban forgó árutovábbítási nyilatkozatokat
         a szokásos kereskedelmi gyakorlatnak megfelelően bocsátották ki, amelyet a vámhatóságok régebben soha nem vitattak, és így
         a Bizottságnak kell bizonyítania, hogy nyilvánvaló hanyagságot követtek el (a fent hivatkozott Primex Produkte Import-Export
         és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 136. pontja), valamint azt, hogy a felperesek a jelen ügyben a szóban forgó
         két nyilatkozat kiállítására és kibocsátására vonatkozó szabályoktól eltérően jártak el.

      91     A felperesek vitatják a megtámadott határozat azon érvelését, amely szerint tapasztalt nyilatkozattevőként kötelesek megtenni
         minden célszerű, a továbbítással kapcsolatos óvintézkedést, így a nyilatkozattételt megelőzően megvizsgálni a tehergépkocsiban
         lévő árut. A felperesek ezzel kapcsolatban azt állapítják meg, hogy az eljárást a határvámhivatalban folytatták le, tehát
         „a sorban”, azaz ahol a határátlépéskor egyik tehergépkocsi a másik mögött áll, és hogy következésképpen az áru vámterületen
         történő kirakodása akadályozta volna az áruszállítás folyamatosságát. A felperesek megállapítják továbbá, hogy a nyilatkozattevő
         akkor kérheti az áru átvizsgálását, amennyiben egyértelmű kétsége merül fel az áru természetét illetően – így ha a szolgáltatott
         iratok téves megjelöléseket vagy ellentmondásokat tartalmaznak –, és rendelkeznie kell a vámhivatal engedélyével. Azt is megjegyzik,
         hogy a cigarettákat szállító tehergépkocsi súlya megegyezett azzal, mintha ténylegesen kartoncsomagokat szállított volna,
         és így megfelelt a szállítóokmányokban és a kísérő számlákban bejelentett szállítmány jellegének.

      92     A felperesek fenntartják, hogy lehetőségeik szerint szakmai tapasztalataiknak megfelelően, különös gondossággal vizsgálták
         meg a rendelkezésre bocsátott iratokat, és megállapították, hogy a tehergépkocsik kartoncsomagokat szállítanak, mint ahogy
         az a korábbi esetekben is történt, mivel ezen áruk forgalma rendszeres a fernetti vámhivatalnál. A felperesek úgy ítélik meg,
         hogy ráadásul teljesen szabályosnak tűntek azok az iratok, amelyek alapján az árutovábbítási nyilatkozatokat kiállították,
         amit az a tény is alátámaszt, hogy a vámhatóságok azokat lebélyegezték.

      93     A Bizottság hangsúlyozza, hogy a felperesek érvei végső soron arra irányulnak, hogy nyilatkozattevői minőségük ellenére sem
         rendelkeznek semmilyen felelősséggel. Az ilyen álláspont ellentétes azzal a gondossággal, amellyel a nyilatkozattevő köteles
         eljárni, és ellentétes a méltányosságon alapuló elengedés iránti eljárással is. A Bizottság emlékeztet arra, hogy a közösségi
         bíróság már felhívta a figyelmet azon követelmény fontosságára, hogy a vámnyilatkozatokat tevő gazdasági szereplők gondosan
         járjanak el (a fent hivatkozott Hewlett Packard France ügyben hozott ítélet 27. pontja), hiszen e követelmény alapján lehet
         megállapítani, hogy a gazdasági szereplő nyilvánvalóan hanyag volt‑e (az Elsőfokú Bíróság T‑75/95. sz., Günzler Aluminium
         kontra Bizottság ügyben 1996. június 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑497. o.] 43. pontja). A Bizottság szerint a megtámadott
         határozat vizsgálata azt mutatja, hogy a felperesek nem tanúsították a gyakorlott gazdasági szereplő gondosságát.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      94     Tekintettel az 1430/79 rendelet 13. cikkére, amely szerint két együttes feltétel szükséges a behozatali vám elengedése iránti
         eljárás lefolytatásához, így különleges helyzetnek kell fennállnia, és nem merülhet fel a gazdasági szereplőnek tulajdonítható
         csalárd szándék vagy nyilvánvaló hanyagság (a fent hivatkozott Covita‑ügyben hozott ítélet 29. pontja; a fent hivatkozott
         De Haan‑ügyben hozott ítélet 42. pontja és a fent hivatkozott SCI UK kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 45. pontja). Következésképpen
         elegendő, hogy a két feltétel közül az egyik hiányozzon ahhoz, hogy a vámvisszatérítést el kelljen utasítani (a fent hivatkozott
         Günzler Aluminium kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 54. pontja, a fent hivatkozott Mehibas Dordtselaan kontra Bizottság
         ügyben hozott ítélet 87. pontja és a fent hivatkozott Kaufring és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet
         220. pontja).

      95     Márpedig az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a jelen esetben a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát
         azzal, hogy megállapította, a jelen ügy körülményei nem alapozzák meg az 1430/79 rendelet 13. cikke szerinti különleges helyzet
         fennállását. Ennélfogva a csalárd szándék vagy a nyilvánvaló hanyagság hiányát már szükségtelen megvizsgálni.

      96     Az előzőekből az következik, hogy a második jogalap nem megalapozott.
      97     Ennélfogva a felpereseknek a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmét el kell utasítani.
      II –  A vám részleges elengedésének megállapítására irányuló másodlagos kereseti kérelemről
       A felek érvei
      98     A felperesek másodlagosan azt vitatják, hogy a megtámadott határozat elutasította azon kérelmüket, amelyben a szóban forgó
         vámtartozás részleges elengedését kérték, mivel az a 2144/87 rendelet 8. cikkének (1) bekezdése b) pontjának megfelelően a
         vámáru részleges elkobzása miatt megszűnt. Rámutatnak arra, hogy a nyomozások során a trieszti pénzügyőrség 1992. április
         8‑án egy Bareggióban található raktárban 8010 kg tömegű külföldi feldolgozott dohányt foglalt le, és hangsúlyozzák, hogy nagy
         valószínűséggel megállapítható, hogy a lefoglalt áru azonos a felperesek által 1991. október 30‑án és november 5‑én kiállított
         árutovábbítási nyilatkozat alapján szállított áruval. A felperesek hangsúlyozzák, hogy a vámtartozás összegének vitatása a
         peres eljárás alapját képező tényállás részét képezi, és így nem lehet elfogadhatatlannak nyilvánítani, amennyiben az eset
         objektív következményeiből ered.

      99     A Bizottság fenntartja, hogy ez a kérelem elfogadhatatlan, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat szerint megsemmisítés iráni
         kereset esetén a közösségi bíróság nem utasíthatja a közösségi intézményt azon intézkedések meghozatalára, amelyek a határozat
         megsemmisítését előíró ítélet végrehajtásához szükségesek.

       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
      100   A felperesek a 2144/87 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának állítólagos megsértésére vonatkozó kifogásukkal azt kérik
         az Elsőfokú Bíróságtól, hogy „minden eshetőséggel számolva” különösen azt mondja ki, hogy jogosultak a Bareggióban lefoglalt
         8010 kg tömegű külföldi feldolgozott dohányt terhelő vám elengedésére.

      101   E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az 1430/79 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének
         rendelkezései nem teszik lehetővé a magának vámtartozás fennállásának megkérdőjelezését (a fent hivatkozott Cerealmangimi
         és Italgrani kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 11. pontja, a fent hivatkozott CT Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra
         Bizottság ügyben hozott ítélet 43. pontja és a fent hivatkozott Hyper kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 98. pontja). Márpedig
         a 2144/87 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti, a vámtartozás vámáru elkobzása miatti részleges vagy teljes
         megszűnésének kérdése szükségszerűen a vámtartozás fennállásának vagy összege meghatározásának kérdéséhez kapcsolódik. Ráadásul
         azt is meg kell jegyezni, hogy az 1430/79 rendelet 13. cikke alapján a Bizottsághoz intézett kérelmek nem vonatkozhatnak arra
         a kérdésre, hogy a nemzeti vámhatóságok helyesen alkalmazták‑e a vámjog anyagi jogi rendelkezéseit (a fent hivatkozott Kia
         Motors és Broekman Motorships kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 36. pontja). Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a vámáru
         egy részének elkobzása miatti vámtartozás megszűnésének kérdése nem tartozik e rendelkezés hatálya alá.

      102   Ezt a következtetést a felperesek azon érvei sem cáfolják, amelyek szerint a vámtartozás összegének vitatása a per alapját
         képező tényállás részét képezi. Ez a feltételezés figyelmen kívül hagyja az 1430/79 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése szerinti
         vámelengedési és ‑visszatérítési eljárás korlátait és sajátosságait.

      103   A fentiek alapján meg kell állapítani, hogy elfogadhatatlan a felperesek annak megállapítására vonatkozó kereseti kérelme,
         hogy a vámtartozás elengedésére jogosultak a 8010 kg tömegű elkobzott dohány tekintetében.

      104   Következésképpen a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
       A költségekről
      105   Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
         ha a pernyertes fél ezt kérte. A felpereseket, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell
         saját költségeik, valamint a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
      a következőképpen határozott:
      1)      A keresetet elutasítja.
      2)      A felpereseket kötelezi saját költségeik, valamint a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

               Lindh

               García-Valdecasas

               Cooke

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. december 14‑i nyilvános ülésen.

               H. Jung

                     P. Lindh

               hivatalvezető

                     elnök

         * Az eljárás nyelve: olasz.


A Bíróság 1999. február 23-i ítélete. # Bayerische Motorenwerke AG (BMW) és BMW Nederland BV kontra Ronald Karel Deenik. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # C-63/97. sz. ügy


title: A Bíróság (ötödik tanács) 2006. január 12-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Francia Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2847/93/EGK rendelet - Ellenőrző rendszer a halászati ágazatban - A fogásokra és a halászati erőkifejtésre vonatkozó információk. # C-179/05. sz. ügy

text:
      A Bíróság (ötödik tanács) 2006. január 12‑i ítélete - Bizottság kontra Franciaország
      C‑179/05. sz. ügy
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2847/93/EGK rendelet – Ellenőrző rendszer a halászati ágazatban – A fogásokra és a halászati erőkifejtésre vonatkozó információk”
      Tagállamok – A közösségi jogból eredő kötelezettségek – Kötelezettségszegés – A belső jogrendre alapított igazolás – Megengedhetetlenség (EK 226. cikk) (vö. 8. pont)
      Tárgy:

               Tagállami kötelezettségszegés – A közös halászati politika ellenőrző rendszerének létrehozataláról szóló, 1993. október  2‑i
                  2847/93/EGK tanácsi rendelet (HL L 261., 1. o.) 18. cikke (1) bekezdésének és 19. cikke első és harmadik francia bekezdésének
                  megsértése – Az abban előírt adatok közlésének elmulasztása

            Rendelkező rész:

                  1)

                  A Francia Köztársaság – mivel nem közölte a Bizottsággal az 1997. december 18‑i 2635/97/EK tanácsi rendelettel módosított,
                     a közös halászati politika ellenőrző rendszerének létrehozataláról szóló, 1993. október 12‑i 2847/93/EGK tanácsi rendelet
                     19. cikkének első és harmadik francia bekezdésében előírt adatokat – nem teljesítette az e rendeletből eredő kötelezettségeit.

                  2)

                  A Bíróság a Francia Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság július 14.-i ítélete: 1988. # 3 Glocken GmbH és Gertraud Kritzinger kontra USL Centro-Sud és Provincia autonoma di Bolzano. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Pretura di Bolzano - Olaszország. # Áruk szabad mozgása. # 407/85. sz. ügy