title: A Bíróság (második tanács) 2014. január 16-i ítélete. # UAB "Juvelta" kontra VĮ "Lietuvos prabavimo rūmai". # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas - Litvánia. # Áruk szabad mozgása - EUMSZ 34. cikk - Behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozások - Azonos hatású intézkedések - Nemesfém tárgyak forgalomba hozatala - Fémjel - Az importáló tagállam szabályozásában előírt követelmények. # C-481/12. sz. ügy

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2014. január 16. (
            *1
         )
      „Áruk szabad mozgása — EUMSZ 34. cikk — Behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozások — Azonos hatású intézkedések — Nemesfém tárgyak forgalomba hozatala — Fémjel — Az importáló tagállam szabályozásában előírt követelmények”
      A C‑481/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia) a Bírósághoz 2012. október 25‑én érkezett, 2012. szeptember 27‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      az UAB „Juvelta”

      és
      a VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai” között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök (előadó), J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot és A. Arabadjiev bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               az UAB „Juvelta” képviseletében A. Astauskienė advokatė,

               —

               a litván kormány képviseletében D. Kriaučiūnas és R. Krasuckaitė, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében A. Steiblytė és G. Wilms, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 34. cikk értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet az UAB „Juvelta” (a továbbiakban: Juvelta) és a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai (a litván nemesfémvizsgáló intézet) között, az utóbbinak a Juveltát, az általa forgalmazott aranytárgyakat a vizsgálatra jogosult és független állami nemesfémvizsgáló intézet által a litván szabályozásban foglalt követelményeknek megfelelő fémjelekkel ellátásra kötelező határozata tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.

         Jogi háttér

               3

               A Litván Köztársaság nemesfémek és drágakövek állami felügyeletéről szóló törvény (Lietuvos Respublikos tauriųjų metalų ir brangakmenių valstybinės priežiūros įstatymas) alapeljárásban alkalmazandó változata (a továbbiakban: felügyeletről szóló törvény) 3. cikkének (21) bekezdése szerint a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai nemzeti fémjele az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodásban részes államok és a Török Köztársaság által létrehozott fémjel, amely tanúsítja, hogy az azt viselő tárgyat az adott állam által vizsgálatra feljogosított független nemesfémvizsgáló intézet vizsgálta és megjelölte, valamint megfelel az arab számokkal kifejezett finomsági foknak, amely megmutatja az ötvözet tömege alapján ezredrészekben mért nemesfém mennyiségét.

               4

               E törvény 17. cikkének (1) bekezdése szerint a Litvániába importált nemesfém és drágakő tárgyakat a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai ezen állam nemzeti fémjelével meg kell jelölnie.

               5

               Az említett törvény 17. cikke (2) bekezdésének 2. pontja előírja, hogy a másik államból – az EGT‑ről szóló megállapodásban részes államból vagy Törökországból, ahol e tárgyak forgalomba hozatalát engedélyezték – importált nemesfém és drágakő tárgyak a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai fémjele vagy minőségi tanúsítvány nélkül forgalomba hozhatók, ha ezen állam vizsgálatra jogosult független nemesfémvizsgáló intézete megvizsgálta és az adott állam nemzeti fémjelével megjelölte, valamint ha a gyártás során beleütötték az ugyanezen államban bejegyzett kötelező felelősségjelet.

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               6

               A Juvelta többek között nemesfémekből készült ékszerek kiskereskedelmével foglalkozó társaság.

               7

               Egy vizsgálatot követően a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai tisztviselői megállapították, hogy a megvizsgált aranytárgyak egy része (355 darab) nem felelt meg a felügyeletről szóló törvény 17. cikke (2) bekezdésének 2. pontjában foglalt követelményeknek.

               8

               A 2011. március 15‑i 04‑13‑41. sz. vizsgálati irattal, amelyben rögzítették az említett vizsgálat eredményeit a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai elrendelte a Juvelta számára, hogy az általa forgalmazott aranytárgyakat a litván szabályozásban foglalt követelményeknek megfelelően fémjeleztesse a vizsgálatra jogosult és független állami nemesfémvizsgáló intézettel.

               9

               E vizsgálati iratból kitűnik, hogy a szóban forgó tárgyakat a Lengyel Köztársaság által vizsgálatra feljogosított független nemesfémvizsgáló intézet fémjellel látta el, de a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai szerint e fémjel nem felelt meg a felügyeletről szóló törvény 3. cikkének (21) bekezdésével összefüggésben értelmezett e törvény 17. cikke (2) bekezdésének 2. pontjában foglalt követelményeknek, mivel az azokon szereplő „3”‑as arab szám nem mutatta az ötvözet tömege alapján ezredrészekben mért nemesfémtartalmat.

               10

               E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy nem vitatott, hogy a Lengyel Köztársaságban a „3”‑as szám ilyen fémjelen feltüntetése olyan nemesfém tárgyakat jelöl, amelyekben az ötvözet tömege alapján ezredrészekben mért finomsági fok 585.

               11

               Egyébiránt e bíróság megállapítja, hogy a Juvelta kiegészítő megjelöléssel látta el az érintett tárgyakat az „585” jelölés feltüntetésével, amely e tárgyak finomsági fokát érthető módon kívánta jelezni a litván fogyasztók számára.

               12

               A Juvelta, miután a fellebbezést nyújtott be e vizsgálati irattal szemben a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai igazgatójához, aki a 2011. április 15‑i 1.5‑264. sz. határozatban elutasította e fellebbezést és fenntartotta az említett vizsgálati irat érvényességét, a Juvelta kérte a vizsgálati irat és e határozat megsemmisítését a Vilniaus apygardos administracinis teismas előtt, amely 2011. augusztus 18‑i ítéletben elutasította e kérelmet.

               13

               A Juvelta ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.

               14

               E körülmények között a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas felfüggesztette az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

                        „1)

                        Úgy kell‑e értelmezni az [EUMSZ] 34. cikk[e]t, hogy az tiltja az olyan nemzeti jogi szabályokat, amelyek alapján, amikor az Európai Unió tagállamának piacán értékesíteni kívánnak valamely másik tagállamból importált aranytárgyakat, amelyek forgalomba hozatalát ez utóbbi (exportáló) tagállamban engedélyezték, e tárgyakat valamely tagállam vizsgálatra jogosult független nemesfémvizsgáló intézetének a jelével kell megjelölni, amely megerősíti, hogy az e jelet viselő tárgyat ezen intézet megvizsgálta, és amelyben az importáló tagállam fogyasztói számára érthető információ található a tárgy finomsági fokára vonatkozóan, olyan körülmények között, ha a finomsági fokra vonatkozó ezen információt egy ugyanazon az aranytárgyon található elkülönülő és kiegészítő jel vagy megjelölés biztosítja?

                        2)

                        Az első kérdésre adandó válasz szempontjából van‑e jelentősége annak, hogy – amint a jelen eljárásban is – az aranytárgyak finomsági fokára vonatkozó kiegészítő megjelölést, ami a tárgyakon található, és amely az importáló tagállam fogyasztói számára érthető (például az „585” három arab számmal történő megjelölés) nem az Európai Unió valamely tagállamának vizsgálatra jogosult független nemesfémvizsgáló intézete helyezte el, azonban a megjelöléssel nyújtott információ tartalmilag összefügg az ugyanazon a tárgyon az exportáló tagállam vizsgálatra jogosult független nemesfémvizsgáló intézete által elhelyezett jelben szereplő információval (például az exportáló állam megjelölésében a „3”‑as arab szám az állam jogszabályai értelmében konkrétan 585‑ös finomsági fokot jelöl)?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

         Az első kérdésről

               15

               Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 34. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a valamely tagállam piacán történő forgalomba hozatalhoz a más tagállamból – ahol a forgalomba hozatalukat engedélyezték – importált és az utóbbi tagállam szabályozásának megfelelően fémjelzett nemesfém tárgyakat, amennyiben az e tárgyak finomsági fokára vonatkozó, e fémjelen szereplő jelzések nem felelnek meg az előbbi tagállam szabályozásában előírtaknak, ezen tagállam vizsgálatra jogosult független nemesfémvizsgáló intézetének újból meg kell jelölni olyan fémjellel, amely megerősíti, hogy az említett tárgyakat megvizsgálták, és amely az említett előírásoknak megfelelően jelzi a finomsági fokukat.

               16

               Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a tagállamok minden olyan kereskedelmi szabályozását, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja az Unión belüli kereskedelmet, az EUMSZ 34. cikk szerinti mennyiségi korlátozásokkal azonos hatású intézkedésnek kell tekinteni (lásd különösen a 8/74. sz. Dassonville-ügyben 1974. július 11-én hozott ítélet [EBHT 1974., 837. o.] 5. pontját és a C-108/09. sz. Ker-Optika-ügyben 2010. december 2-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-12213. o.] 47. pontját).

               17

               Így az áruk szabad mozgásának olyan akadályai, amelyek az árukra vonatkozó feltételekkel kapcsolatos szabályok más tagállamból származó olyan árukra történő alkalmazásából erednek, amelyeket jogszerűen állítanak elő és forgalmaznak az adott tagállamban, akkor is, ha ezek a szabályok megkülönböztetés nélkül minden termékre vonatkoznak, az EUMSZ 34. cikkben tiltott azonos hatású intézkedéseknek minősülnek, mivel ezen alkalmazást nem igazolhatja olyan közérdekű cél, amely előbbre való az áruk szabad mozgásának követelményénél (lásd a 220/81. sz., Robertson és társai ügyben 1982. június 22-én hozott ítélet [EBHT 1981., 2349. o.] 9. pontját, a C-293/93. sz. Houtwipper-ügyben 1994. szeptember 15-én hozott ítélet [EBHT 1994., I-4249. o.] 11. pontját, valamint a C-30/99. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 2001. június 21-én hozott ítélet [EBHT 1999., I-4619. o.] 26. pontját).

               18

               E tekintetben a Bíróság már úgy ítélte meg, hogy a más tagállamból – ahol jogszerűen forgalomba hozhatók – importált és ezen államok jogszabályainak megfelelően fémjelzett nemesfém tárgyaknak az importáló tagállamban újbóli fémjeleztetését előíró nemzeti szabályozás nehezebbé és költségesebbé teszi az importot (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Robertson és társai ügyben hozott ítélet 10. pontját, a fent hivatkozott Houtwipper‑ügyben hozott ítélet 13. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet 27. pontját).

               19

               Ez a helyzet áll fenn az alapügyben szereplő szabályozás esetében is. Ugyanis annak értelmében az említett szabályozás rendelkezéseinek nem megfelelő jelzéseket tartalmazó fémjellel ellátott nemesfém és drágakő tárgyak csak Litvániában történő újabb fémjeleztetésüket követően hozhatók forgalomba e tagállamban.

               20

               Következésképpen az ilyen szabályozás az EUMSZ 34. cikkben tiltott, a behozatalra vonatkozó mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés.

               21

               Az ilyen intézkedés igazolásának lehetőségét illetően a Bíróság már úgy ítélte meg, hogy az importőr azon kötelezettsége, hogy a nemesfém tárgyakat a finomsági fokot mutató fémjellel lássa el, főszabály szerint olyan jellegű, hogy a fogyasztók hatékony védelmét biztosítja, és előmozdítja a kereskedelmi ügyletek tisztességességét (lásd a fent hivatkozott a Robertson és társai ügyben hozott ítélet 11. pontját, a fent hivatkozott Houtwipper‑ügyben hozott ítélet 14. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet 29. pontját).

               22

               Mindazonáltal ezen összefüggésben a Bíróság úgy ítélte meg továbbá, hogy valamely tagállam nem írhatja elő a más tagállamból – ahol jogszerűen forgalomba hozhatók – importált és az ezen állam jogszabályainak megfelelően fémjellel ellátott termékek újbóli fémjeleztetését, mivel a származási fémjelen lévő jelzések, bármely formájúak legyenek is, megfelelnek az importáló tagállam által előírtaknak, és érthetőek az utóbbi fogyasztói számára (lásd a fent hivatkozott a Robertson és társai ügyben hozott ítélet 12. pontját, a fent hivatkozott Houtwipper‑ügyben hozott ítélet 15. pontját, valamint a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet 30. és 69. pontját).

               23

               Annak meghatározása érdekében, hogy a finomsági foknak a tagállam szabályozásában nem előírt jelzése egyenértékű és ezen állam fogyasztói számára érthető információkat nyújt‑e, az ésszerűen figyelmes és körültekintő átlagos fogyasztó általi feltehető várakozást kell figyelembe venni (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Írország ügyben hozott ítélet 32. pontját).

               24

               A kérdést előterjesztő bíróság elé terjesztett jogvitát illetően meg kell állapítani, hogy nem vitatott, hogy az alapügyben szóban forgó tárgyakat a Lengyel Köztársaság által vizsgálatra feljogosított független nemesfémvizsgáló intézet fémjellel látta el, ezen állam jogszabályainak megfelelően.

               25

               Ugyanígy a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy nem vitatott, hogy az említett tárgyakon elhelyezett fémjel, a 3”‑as szám feltüntetésével azon finomsági fokát pontosítja, és hogy a Lengyelországban e jel olyan nemesfém tárgyakat jelöl, amelyekben az ötvözet tömege alapján ezredrészekben mért finomsági fok 585.

               26

               Ebből következik, hogy az említett megjelölésben foglalt jelzés, ami a Lengyelországban fémjelzett nemesfém tárgyakat illeti, egyenértékű a Litvániában, e tagállam szabályozásának megfelelően, a vizsgálatra jogosult és független állami nemesfémvizsgáló intézet által feltüntetett fémjelen szereplő „585”‑ös megjelöléssel nyújtott tájékoztatással.

               27

               Emellett vizsgálni kell még, hogy az alapügyben szóban forgó tárgyakon feltüntetett fémjeleken szereplő „3”‑as szám megjelölése az ésszerűen figyelmes és körültekintő átlagos fogyasztó számára érthető információkat nyújt‑e.

               28

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy valószínű, hogy az említett megjelölés nem érthető az ilyen fogyasztó számára, mivel főszabály szerint nem várható el, hogy ismerje a nemesfém tárgyak finomsági fokának jelzésére szolgáló lengyel rendszert.

               29

               Mindazonáltal, jóllehet az alapügyben szereplő szabályozás korlátozó hatásai így igazolhatók a litván fogyasztók hatékony védelme biztosításának céljával, a Litvániába importált nemesfém tárgyak finomsági fokáról érthető tájékoztatást nyújtva számukra, az ilyen igazolás csak akkor elfogadható, ha e szabályozás arányos az általa követett céllal, azaz, ha alkalmas e cél megvalósítására, de nem haladja meg az annak eléréséhez szükséges mértéket.

               30

               Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy az említett cél elérhető‑e a nemesfém tárgyak Unión belüli kereskedelmét az említett szabályozásban előírt, az importáló tagállamban történő újabb fémjeleztetésénél kevésbé korlátozó intézkedésekkel is.

               31

               Ezen összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy amint azt a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, a szóban forgó tárgyak finomsági fokának a litván fogyasztók számára érthető módon történő jelzése érdekében a Juvelta kiegészítő megjelöléssel látta el e tárgyakat az „585” jelölés feltüntetésével, amely szám megfelel az említett tárgyak ötvözettömege alapján ezredrészekben mért finomsági fokának.

               32

               Márpedig meg kell állapítani, hogy az ilyen megjelölés alkalmas az alapügyben szóban forgó szabályozás céljának eléréséhez, és a nemesfém tárgyak Unión belüli forgalmazását az e szabályozásban előírt újabb fémjeleztetésnél kevésbé korlátozó intézkedés, feltéve hogy az e megjelölésben foglalt jelzések megfelelnek az érintett tárgyakon az azokat exportáló tagállam vizsgálatra jogosult és független nemesfémvizsgáló intézete által feltüntetett fémjelen szereplőkkel.

               33

               Ráadásul meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló kiegészítő megjelölésen kívüli egyéb intézkedések, mint például a más tagállamból származó nemesfém tárgyak forgalmazási helyén az importáló tagállamtól független nemesfémvizsgáló intézet által elfogadott, a fogyasztókat a finomsági fokra utaló más tagállami fémjelekről és azok azon tagállami megfeleltetéséről tájékoztató megfeleltetési táblázat kötelező jelenléte, ahol az e tárgyakon az ugyanezen tagállam szabályozásában előírt jelzések összességét tartalmazó megjelölés feltüntetésének kötelezettsége elegendő intézkedés lehet a fogyasztók hatékony védelmének biztosításához.

               34

               E feltételek mellett azt kell válaszolni az első kérdésre, hogy az EUMSZ 34. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a valamely tagállam piacán történő forgalomba hozatalhoz a más tagállamból – ahol a forgalomba hozatalukat engedélyezték – importált és az utóbbi tagállam szabályozásának megfelelően fémjelzett nemesfém tárgyakat, amennyiben az e tárgyak finomsági fokára vonatkozó, e fémjelen szereplő jelzések nem felelnek meg az előbbi tagállam szabályozásában előírtaknak, ezen tagállam vizsgálatra jogosult független nemesfémvizsgáló intézetének újból meg kell jelölni olyan fémjellel, amely megerősíti, hogy az említett tárgyakat megvizsgálták, és amely az említett előírásoknak megfelelően jelzi a finomsági fokukat.

         A második kérdésről

               35

               Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az a körülmény, hogy az importált nemesfém tárgyaknak, az e tárgyak finomsági fokára vonatkozó, az importáló tagállam fogyasztói számára érthető formában feltüntetett jelzéseket tartalmazó kiegészítő megjelölését nem a tagállam e vizsgálatra jogosult és független nemesfémvizsgáló intézete helyezte el, befolyásolja‑e az első kérdésre adandó választ.

               36

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy amennyiben az alapügyben szóban forgó tárgyak csak az exportáló tagállam, a jelen esetben a Lengyel Köztársaság vizsgálatra jogosult és független nemesfémvizsgáló intézete által elhelyezett finomsági fokot jelző fémjel kiegészítéseként képezték kiegészítő megjelölés tárgyát, teljesül e fémjel biztosítéki szerepe (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Houtwipper‑ügyben hozott ítélet 19. pontját).

               37

               Ugyanis az alapügyben szereplő helyzetet el kell különíteni attól a helyzettől, amikor a nemesfém tárgyakat maguk a gyártók fémjelezik az exportáló tagállamban. Az utóbbi helyzet csalásra adhat okot, és uniós szabályozás hiányában a széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkező tagállamok feladata, hogy azzal, az e tekintetben megfelelőnek ítélt intézkedések elfogadásával szembenézzenek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Houtwipper‑ügyben hozott ítélet 20–22. pontját).

               38

               Emellett az alapügyben szereplőhöz hasonló kiegészítő megjelölésben foglalt jelzéseknek mindenesetre meg kell felelniük az érintett tárgyakon az exportáló tagállam vizsgálatra jogosult és független nemesfémvizsgáló intézete által feltüntetett fémjelen szereplő jelzéseknek.

               39

               Márpedig, amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a jelen ítélet 25. és 26. pontjából kitűnik, ez az eset áll fenn az alapügyben.

               40

               E feltételek mellett azt kell válaszolni a második kérdésre, hogy az a körülmény, hogy az importált nemesfém tárgyaknak, az e tárgyak finomsági fokára vonatkozó, az importáló tagállam fogyasztói számára érthető formában feltüntetett jelzéseket tartalmazó kiegészítő megjelölését nem a tagállam e vizsgálatra jogosult és független nemesfémvizsgáló intézete helyezte el, nem befolyásolja az első kérdésre adandó választ, amennyiben az exportáló tagállam vizsgálatra jogosult és független nemesfémvizsgáló intézete előzetesen elhelyezett a finomsági fokot jelző fémjelet az említett tárgyakon, és az e fémjelen foglalt jelzések megfelelnek a szóban forgó megjelölésben szereplőknek.

         A költségekről

               41

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

                           1)

                           Az EUMSZ 34. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a valamely tagállam piacán történő forgalomba hozatalhoz a más tagállamból – ahol a forgalomba hozatalukat engedélyezték – importált és az utóbbi tagállam szabályozásának megfelelően fémjelzett nemesfém tárgyakat, amennyiben az e tárgyak finomsági fokára vonatkozó, e fémjelen szereplő jelzések nem felelnek meg az előbbi tagállam szabályozásában előírtaknak, ezen tagállam vizsgálatra jogosult független nemesfémvizsgáló intézetének újból meg kell jelölni olyan fémjellel, amely megerősíti, hogy az említett tárgyakat megvizsgálták, és amely az említett előírásoknak megfelelően jelzi a finomsági fokukat.

                           2)

                           Az körülmény, hogy az importált nemesfém tárgyaknak, az e tárgyak finomsági fokára vonatkozó, az importáló tagállam fogyasztói számára érthető formában feltüntetett jelzéseket tartalmazó kiegészítő megjelölését nem a tagállam e vizsgálatra jogosult és független nemesfémvizsgáló intézete helyezte el, nem befolyásolja az első kérdésre adandó választ, amennyiben az exportáló tagállam vizsgálatra jogosult és független nemesfémvizsgáló intézete előzetesen elhelyezett a finomsági fokot jelző fémjelet az említett tárgyakon, és az e fémjelen foglalt jelzések megfelelnek a szóban forgó megjelölésben szereplőknek.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: litván.


A Bíróság (második tanács) február 28.-i ítélete: 1989. # Erik van der Stijl és Geoffrey Cullington kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # 341/85., 251/86., 258/86., 259/86., 262/86. és 266/86., 222/87. és 232/87. sz. egyesített ügyek


A Bíróság október 6.-i ítélete: 1993. # Gerardus Cornelis Ten Oever kontra Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Kantongerecht Utrecht - Hollandia. # C-109/91. sz. ügy


A Bíróság 1970. december 17-i ítélete. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel kontra Köster és Berodt & Co. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Németország. # 25-70. sz. ügy


title: A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2013. június 27.#Vodafone Malta ltd. és Mobisle Communications ltd. kontra Avukat Ġenerali és társai.#A Qorti Kostituzzjonali (Málta) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások – 2002/20/EK irányelv – 12. és 13. cikk – Igazgatási díjak és használati jogok díjai – A mobil távközlési szolgáltatókra alkalmazandó díjak – Nemzeti szabályozás – A díj megállapításának módszere – A felhasználók által fizetett költségek százalékaránya.#C‑71/12. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C-71/12. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Qorti Kostituzzjonali (Málta) a Bírósághoz 2012. február 10-én érkezett, 2012. január 17-i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Vodafone Malta ltd.,
            a Mobisle Communications ltd.
            és
            az Avukat Ġenerali,
            a Kontrollur tad-Dwana,
            a Ministru tal-Finanzi,
            az Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
            tagjai: M. Ilešič tanácselnök, K. Lenaerts, a Bíróság elnökhelyettese, a harmadik tanács tagjaként eljáró bíró, E. Jarašiūnas (előadó), A. Ó Caoimh és C. G. Fernlund bírák,
            főtanácsnok: N. Jääskinen,
            hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
            tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. január 30-i tárgyalásra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a Vodafone Malta ltd. képviseletében I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst, J. Pavia és M. Borg avukati, valamint M. Hall QC,
            – a Mobisle Communications ltd. képviseletében F. Galea Salomone, meghatalmazotti minőségben, segítői: I. Gauci és R. Tufigno avukati,
            – az Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni képviseletében L. Cassar Pullicino és P. Micallef avukati,
            – a máltai kormány képviseletében P. Grech, D. Mangion és V. Buttigieg, meghatalmazotti minőségben,
            – a spanyol kormány képviseletében N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben,
            – a francia kormány képviseletében G. de Bergues és J.-S. Pilczer, meghatalmazotti minőségben,
            – Magyarország képviseletében Fehér Z., Szíjjártó K. és Szilágyi Á., meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében G. Braun, K. Mifsud-Bonnici és L. Nicolae, meghatalmazotti minőségben,
            tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7-i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (engedélyezési irányelv) (HL L 108., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.) 12. és 13. cikkének értelmezésére vonatkozik.
            2. E kérelmet egyfelől a Vodafone Malta ltd. (a továbbiakban: Vodafone Malta) és a Mobisle Communications ltd. (a továbbiakban: Mobisle Communications), másfelől az Avukat Ġenerali (főügyész), a Kontrollur tad-Dwana (vámhatóság), a Ministru tal-Finanzi (pénzügyminiszter) és az Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (máltai hírközlési hatóság) között a jövedéki adó kivetése tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében nyújtotta be a kérdést előterjesztő bíróság.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. Az engedélyezési irányelv (30)–(31) preambulumbekezdése kimondja:
            „(30)	Az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtói számára igazgatási díj fizetése írható elő, a nemzeti szabályozó hatóságnak a felhatalmazási rendszer fenntartásával és a használati jogok megadásával összefüggő tevékenységei finanszírozása céljából. Az ilyen díjat az említett tevékenységek tényleges igazgatási költségeinek fedezésére kell korlátozni. E célból a beszedett díjakról és a felmerült igazgatási költségek teljes összegéről szóló éves beszámoló révén a nemzeti szabályozó hatóságok bevételeit és kiadásait átláthatóvá kell tenni. Ez lehetővé teszi a vállalkozások számára annak ellenőrzését, hogy az igazgatási költségek és a díjak egyensúlyban vannak-e.
            (31) Az igazgatási díjak rendszere nem torzíthatja a versenyt, és nem akadályozhatja a piacra lépést. Az általános felhatalmazási rendszer keretében már nem lesz lehetséges az egyes vállalkozásokhoz igazgatási költségeket és ezekből eredően díjakat rendelni, kivéve a számhasználati és rádiófrekvencia-használati jogok, valamint a létesítmények telepítésére vonatkozó jogok megadásának esetét. Minden alkalmazandó igazgatási díjnak meg kell felelnie valamely általános felhatalmazási rendszer elveinek. Az ilyen díj-hozzárendelési feltételeknek egy tisztességes, egyszerű és átlátható alternatívájára lehet példa a forgalomhoz kapcsolódó elosztási kulcs. Ha az igazgatási díjak nagyon alacsonyak, átalánydíjak vagy az átalánydíjat forgalomhoz kapcsolódó elemmel kombináló díjak is megfelelőek lehetnek.”
            4. Az engedélyezési irányelv „Cél és hatály” címet viselő 1. cikke értelmében:
            „(1) Ennek az irányelvnek a célja az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piacának létrehozása az engedélyezési szabályok és feltételek harmonizációja és egyszerűsítése révén, e hálózatok és szolgáltatások nyújtásának a Közösség egészében való megkönnyítése érdekében.
            (2) Ezt az irányelvet az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó engedélyekre kell alkalmazni.”
            5. Az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontjában a következő fogalommeghatározás szerepel:
            „»általános felhatalmazás«: a tagállam által létrehozott jogi keretszabályozás, amely ennek az irányelvnek megfelelően biztosítja az elektronikus hírközlő hálózatok működtetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó jogokat, és az elektronikus hírközlő hálózatok, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások valamennyi típusára vagy egyes típusaira vonatkozóan ágazatspecifikus kötelezettségeket állapít meg.”
            6. Az említett irányelv „Igazgatási díjak” című 12. cikkének értelmében:
            „(1) Az általános felhatalmazás keretében szolgáltatást nyújtó vagy hálózatot szolgáltató vállalkozások számára, illetve a használati joggal rendelkező vállalkozások számára kivetett igazgatási díjnak olyannak kell lennie:
            a) amely csak azoknak az igazgatási költségeknek az összességét fedezi, amelyek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és a 6. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek kezelése, ellenőrzése és alkalmazása során felmerülnek, amelyek között szerepelhet a nemzetközi együttműködés, a harmonizáció és szabványosítás, a piacelemzés, a megfelelés-ellenőrzés és egyéb piaci ellenőrzés költsége, valamint a másodlagos jogszabályok és a közigazgatási határozatok – például hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó határozatok – elkészítésével és végrehajtásával összefüggő szabályozási munka költsége; és
            b) amelyet az egyes vállalkozások között olyan tárgyilagos, átlátható és arányos módon osztanak meg, amely minimálisra csökkenti a további igazgatási és kapcsolódó ráfordításokat.
            (2) Ha a nemzeti szabályozó hatóságok igazgatási díjat vetnek ki, az igazgatási költségeiknek és a beszedett díjak teljes összegének áttekintését évente közzéteszik. A díjak teljes összegének és az igazgatási költségeknek a különbözetét figyelembe véve a megfelelő kiigazításokat el kell végezni.”
            7. Az engedélyezési irányelvnek „A használati jogok és a létesítménytelepítési jogok díjai” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „A tagállamok feljogosíthatják az illetékes hatóságot arra, hogy olyan díjakat vessen ki a rádiófrekvencia- vagy számhasználati jogokért, illetve az állami vagy magántulajdonú ingatlanokon, azok felett vagy alatt létesítmények telepítésére vonatkozó jogokért, amelyek tükrözik az ilyen erőforrások optimális felhasználásának biztosítására vonatkozó igényt. A tagállamok biztosítják, hogy az ilyen díjak tárgyilagos mérce szerint indokoltak, átláthatóak, megkülönböztetéstől mentesek és a céljukkal arányosak legyenek, és hogy megállapításuk [az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7-i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvből (keretirányelv) (HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.)] 8. cikkében szereplő célkitűzések figyelembevétele mellett történjen.”
            A máltai jog
            8. A 2005. évi II. törvény – az egyes költségvetési és egyéb igazgatási intézkedések végrehajtásáról szóló, 2005. évi II. törvény (Att Numru II ta’1–2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) (17734. sz. Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta  [Máltai Kormányzati Közlöny], 2005. március 1-je; a továbbiakban: a 2005. évi II. törvény) – a 40. cikkében 3%-os jövedéki adót vezet be a mobiltelefon-szolgáltatásokra (előfizetések és előre fizetett feltöltőkártyák), és 41. cikkében megállapítja az e szolgáltatásokra vonatkozó szabályokat.
            9. A 2005. évi II. törvény – e szabályokkal kapcsolatos – 41. cikke a következőképpen rendelkezik:
            „G. Rész
            Mobiltelefon-szolgáltatásokra vonatkozó szabályok
            1. E rendelkezések címe a »Mobiltelefon-szolgáltatásokra vonatkozó szabályok«.
            2. E rendelkezéseket kell alkalmazni a 4. cikkben hivatkozott mobiltelefon-szolgáltatásokhoz kapcsolódó valamennyi bevételre.
            3. A mobiltelefon-szolgáltatóknak a jövedéki adóról szóló törvényben (a továbbiakban: törvény) meghatározottaknak megfelelően be kell jelentkezniük a [vám]hatósághoz.
            4. A szolgáltatásaik, ezen belül az előfizetések és a feltöltőkártyák után a mobilszolgáltatók által felszámított összes díjra jövedéki adót vetnek ki;
            feltéve, hogy a »szolgáltató« kifejezésnek az elektronikus hírközlésről (az elektronikus hírközlés szabályozásáról) szóló törvény 2. cikkében meghatározottal azonos a jelentése;
            feltéve továbbá, hogy semmilyen jövedéki adó nem fizetendő a következő szolgáltatások után:
            a) befelé irányuló barangolás;
            b) összekapcsolási díjak;
            c) a mobiltelefon-szolgáltató által felkínált szolgáltatások útján az adományozótól az adomány címzettjéhez eljuttatott pénzbeli adományok;
            d) ingyenes tartásidő.
            5. A [vám]hatóságnál megfelelően nyilvántartásba vett személy, cég, társaság vagy vállalkozás felel a törvény 3. cikkében meghatározott jövedéki adó megfizetéséért a jövedéki adó megfizetése esedékességének időpontjában.
            6. (1)		A szükséges ellenőrzések elvégzése érdekében a [vám]hatóság rendelkezésére kell bocsátani a szolgáltatásokhoz kapcsolódó, e rendelkezések értelmében jövedéki adó hatálya alá tartozó bevételek nyilvántartását.
            (2) A [vám]hatóság által meghatározott bármely időszak tekintetében a[… vám]hatóság rendelkezésére kell bocsátani a szolgáltatásokhoz kapcsolódó, e rendelkezések értelmében jövedéki adó hatálya alá tartozó bevételek részletezését tartalmazó időszakos jelentést.
            (3) Az elszámolási időszak időtartama három hónap, vagy a [vám]hatóság által meghatározott hosszabb időtartam, vagy egyéb előírt időtartam, és a válasznak a jelentésben szereplő minden egyes elszámolási időszak lejártát követő 30 napon belül meg kell érkeznie a [vám]hatósághoz.
            (4) Aki nem tesz eleget az e rendelkezésekben előírtaknak, szabálysértést követ el, és legfeljebb 500 [máltai] líra pénzbüntetéssel büntetendő.”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
            10. A Vodafone Malta és a Mobisle Communications mindketten a máltai távközlési piacon működő szolgáltatók, ahol általános felhatalmazással rendelkeznek a mobiltelefon-szolgáltatások területén.
            11. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy 2005. április 19-én a Vodafone Malta és a Mobisle Communications a Prim Awla tal-Qorti Civili (első fokú polgári bíróság) előtt kérelmet nyújtottak be, a 2005. évi II. törvény 40. és 41. cikkének megsemmisítése iránt, úgy érvelve, hogy e cikkek – amennyiben bizonyos mobiltelefon-szolgáltatásokra jövedéki adót vetnek ki – ellentétesek az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkével.
            12. Az elsőfokú bíróság elutasította a Vodafone Malta és a Mobisle Communications keresetét. E bíróság úgy találta egyfelől, hogy a vitatott jövedéki adó kivetése nem ellentétes az engedélyezési irányelvvel, mivel ez utóbbi nem fosztja meg a tagállamokat annak lehetőségétől, hogy a távközlési szolgáltatók által nyújtott szolgáltatások tekintetében az irányelvben meghatározottakon kívüli egyéb adókat vessenek ki. Az elsőfokú bíróság másfelől úgy találta, hogy – tekintettel arra, hogy a szóban forgó adót nem a szolgáltató forgalma alapján számítják ki, hanem egyszerűen a szolgáltató által a felhasználó részére nyújtott bizonyos szolgáltatások igénybevételéért felszámított ár alapján, a jövedéki adó alapjául szolgáló elem nem a szolgáltató szolgáltatásnyújtási felhatalmazásához kapcsolódik, hanem a szolgáltatás igénybevételéhez.
            13. 2008. december 10-én a Vodafone Malta és a Mobisle Communications fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Qorti Kostituzzjonalihoz. E bíróság előtt ismét úgy érveltek, hogy a szóban forgó jövedéki adót el kell törölni, mivel ellentétes az engedélyezési irányelvvel, hiszen a tagállamok nem róhatnak ki az irányelvben meghatározottakon, illetve az általános alkalmazású adókon felüli adókat vagy járulékokat.
            14. A felperesek szerint a szóban forgó mobiltelefon szolgáltatásokra kivetett jövedéki adó nem általánosan alkalmazandó adó, hanem egyedi alkalmazású adó, mely csak a mobiltelefon-szolgáltatókat érinti.
            15. Az alapeljárás alperesei akként érvelnek, hogy a 2005. évi II. törvény által előírt jövedéki adó eltér és különbözik az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkében szereplő igazgatási díjtól. Úgy vélik, hogy ez az adó a szolgáltatások felh asználó általi igénybevételén alapuló adó, amelyet az érintett vállalkozás gyűjt össze, , valamint hogy e jövedéki adó eltér a C-292/01. és C-293/01. sz., Albacom és Infostrada ügyben 2003. szeptember 18-án hozott ítéletben (EBHT 2003., I-9449. o.) vizsgált adóktól.
            16. A C-544/03. és C-545/03. sz., Mobistar és Belgacom Mobile egyesített ügyekben 2005. szeptember 8-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-7723. o.) fényében a Qorti Kostituzzjonalinak kétségei merültek fel az engedélyezési irányelv hatályát illetően, és arra kíván választ kapni, hogy az irányelv kizárja-e, vagy sem a mobiltelefon-szolgáltatók által nyújtott bizonyos szolgáltatásokra közvetlenül irányuló adó kivetését.
            17. E körülményekre tekintettel a Qorti Kostituzzjonali úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjeszti előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
            „Az [engedélyezési] irányelv rendelkezéseivel, különösen 12. és 13. cikkével ellentétes-e a tagállamok által a mobiltelefon-szolgáltatókat terhelő olyan pénzügyi teher alkalmazása, amelyet:
            a) a nemzeti jogszabályok jövedéki adónak nevezett adó formájában vezetnek be;
            b) a mobiltelefon-szolgáltatók által a felhasználókkal szemben a nekik nyújtott szolgáltatásaikért felszámított díjak százalékos arányában számítanak ki, a jogszabályban meghatározott szolgáltatások kivételével;
            c) a felhasználók egyedileg fizetik meg a mobiltelefon-szolgáltatóknak, és ezt az összeget később minden mobiltelefon-szolgáltatást nyújtó szolgáltató továbbítja a vámhatóságnak, és amely összeget kizárólag a szolgáltatók és nem más vállalkozások fizetnek, beleértve az egyéb elektronikus hálózatokat és szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatókat is?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
            18. Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, melynek – mint az alapügy tárgyát képező szabályozásnak – értelmében a mobiltelefon-szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók „jövedékinek” nevezett adó fizetésére kötelezettek, mely megfelel azon összeg bizonyos százalékának, melyet e szolgáltatások felhasználói fizetnek e szolgáltatóknak.
            19. Előzetesen meg kell jegyezni, hogy az engedélyezési irányelv 13. cikke a rádiófrekvencia- vagy számhasználati jogok, illetve az állami vagy magántulajdonú ingatlanokon, azok felett vagy alatt létesítmények telepítésére vonatkozó jogok díjai kivetésének módjára vonatkozik. Ezzel szemben, amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból is kitűnik, a „jövedékinek” nevezett adó kivetése, mely a mobiltelefon-szolgáltatók által a szolgáltatásaikért beszedett valamennyi díjat érinti, mint az alapügy tárgyát képezi adó is, a „mobiltelefon-szolgáltatások nyújtásához” kapcsolódik. Következésképpen az engedélyezési irányelv 13. cikke nem releváns az alapügy szempontjából.
            20. Az engedélyezési irányelv 12. cikkét illetően emlékeztetni kell arra, hogy ez az irányelv nem csupán az általános felhatalmazások, illetve a rádiófrekvencia- vagy számhasználati jogok odaítélésével kapcsolatos eljárásokra, és e felhatalmazások tartalmára vonatkozó szabályokat ír elő, hanem az említett eljárásokhoz kötődő azon pénzügyi terhek természetére és terjedelmére vonatkozó szabályokat is, amelyeket a tagállamok a elektronikus hírközlési szolgáltatások ágazatában vethetnek ki a vállalkozásokra (lásd analógia útján a fent hivatkozott Albacom és Infostrada ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját, valamint a C-284/10. sz. Telefónica Móviles España ügyben 2011. július 21-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-6991. o.] 18. pontját).
            21. E tekintetben az engedélyezési irányelv 12. cikke szövegéből kitűnik, hogy a tagállamok az általános felhatalmazás keretében szolgáltatást nyújtó vagy hálózatot szolgáltató, illetve rádiófrekvencia- vagy számhasználati joggal rendelkező vállalkozásokra csak olyan igazgatási díjat vethetnek ki, amely azoknak az igazgatási költségeknek az összességét fedezi, amelyek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és az irányelv 6. cikke (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek kezelése, ellenőrzése és alkalmazása során felmerülnek.
            22. Az engedélyezési irányelv 12. cikkében meghatározott igazgatási díjak tehát díjjellegűek, mivel egyfelől csak a nemzeti szabályozó hatóságok által az elektronikus hírközlő szolgáltatók részére – többek között az általános felhatalmazás vagy rádiófrekvencia- vagy számhasználati jog odaítélése címén – nyújtott igazgatási szolgáltatásokért róhatók ki, másfelől pedig e díjaknak fedezniük kell az említett szolgáltatások kapcsán felmerült igazgatási költségeket.
            23. Ekképpen a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében, különösen a tagállamok által az engedélyezési irányelv 12. cikke szerinti általános felhatalmazással rendelkező szolgáltatókra kivetett igazgatási díjat illetően, e díjak célja kizárólag az lehet, hogy fedezzék a négy igazgatási tevékenység – mégpedig az általános felhatalmazások kiadása, kezelése, ellenőrzése és az alkalmazandó általános engedélyezési rendszer végrehajtása során felmerülő igazgatási költségeket (lásd analógia útján a fent hivatkozott Telefónica de España ügyben hozott ítélet 22. pontját).
            24. A fentiekből következik, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikkének hatálya alá tartozik az olyan adó, mely alapjául szolgáló elem az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános engedélyezési eljáráshoz kapcsolódik. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy ilyen igazgatási díjat csak az engedélyezési irányelv 12. cikkében meghatározott célok érdekében vetnek ki, és az tiszteletben tartja a fenti rendelkezésben meghatározott feltételeket.
            25. Ezzel szemben az olyan adó, mely alapjául szolgáló elem nem az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános engedélyezési eljáráshoz kapcsolódik, hanem a szolgáltatók által nyújtott mobiltelefon-szolgáltatások használatához, és amelyet végül e szolgáltatások felhasználói viselnek, nem tartozik az engedélyezési irányelv 12. cikkének hatálya alá.
            26. Meg kell állapítani ugyanis, hogy a Bíróság a C-492/09. sz. Agricola Esposito ügyben 2010. december 15-én hozott végzésének 35. és 36. pontjában úgy találta, hogy az engedélyezési irányelv nem alkalmazandó a földi mobil távközlési közszolgáltatásra szolgáló végberendezések használatára kivetett díj esetében, mivel ennek nem az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása és hálózatok működtetése az alapja, és egy mobiltelefon-szolgáltatásnak egy előfizető általi magáncélú használata nem feltételezi hálózat működtetését vagy elektronikus hírközlési szolgáltatás nyújtását ezen irányelv értelmében.
            27. A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó „jövedékinek” nevezett adó nem minden olyan elektronikus hírközlési szolgáltatót terhel, aki általános felhatalmazással rendelkezik, hanem csak azokat, akik mobiltelefon-szolgáltatásokat nyújtanak, és ezen adó megfelel azon összeg bizonyos százalékának, melyet e szolgáltatások felhasználói fizetnek e szolgáltatóknak. A kérdést előterjesztő bíróság előadja továbbá, hogy ezt az összeget „a felhasználók egyedileg fizetik meg a mobiltelefon-szolgáltatóknak, és ezt az összeget később minden mobiltelefon-szolgáltatást nyújtó szolgáltató továbbítja a vámhatóságnak, és amely összeget kizárólag a szolgáltatók és nem más vállalkozások fizetnek, beleértve az egyéb elektronikus hálózatokat és szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatókat is.”
            28. Ezen elemekre tekintettel, úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó pénzügyi teher fogyasztási adó jelleget ölt, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia. Amennyiben valóban ez a helyzet, az említett teher nem tartozik az engedélyezési irányelv 12. cikkének hatálya alá.
            29. A fenti megfontolások összességére tekintettel úgy kell válaszolni az előterjesztett kérdésre, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, melynek – mint az alapügy tárgyát képező szabályozásnak – értelmében a mobiltelefon-szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók „jövedékinek” nevezett adó fizetésére kötelezettek, mely megfelel azon összeg bizonyos százalékának, melyet e szolgáltatások felhasználói fizetnek e szolgáltatóknak, amennyiben az alapjául szolgáló elem nem az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános engedélyezési eljáráshoz kapcsolódik, hanem a szolgáltatók által nyújtott mobiltelefon-szolgáltatások használatához, és ezt végül e szolgáltatások felhasználói viselik, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia,
            A költségekről
            30. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
            Az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7-i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (az engedélyezési irányelv) 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, melynek – mint az alapügy tárgyát képező szabályozásnak – értelmében a mobiltelefon-szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók „jövedékinek” nevezett adó fizetésére kötelezettek, mely megfelel azon összeg bizonyos százalékának, melyet e szolgáltatások felhasználói fizetnek e szolgáltatóknak, amennyiben az alapjául szolgáló elem nem az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános engedélyezési eljáráshoz kapcsolódik, hanem a szolgáltatók által nyújtott mobiltelefon-szolgáltatások használatához, és ezt végül e szolgáltatások felhasználói viselik, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

    ---documentbreak---

         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2013. június 27. (
            *1
         )
      „Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások — 2002/20/EK irányelv — 12. és 13. cikk — Igazgatási díjak és használati jogok díjai — A mobil távközlési szolgáltatókra alkalmazandó díjak — Nemzeti szabályozás — A díj megállapításának módszere — A felhasználók által fizetett költségek százalékaránya”
      A C-71/12. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Qorti Kostituzzjonali (Málta) a Bírósághoz 2012. február 10-én érkezett, 2012. január 17-i határozatával terjesztett elő az előtte
      a Vodafone Malta ltd.,
      a Mobisle Communications ltd.
      és
      az Avukat Ġenerali,
      a Kontrollur tad-Dwana,
      a Ministru tal-Finanzi,
      az Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni

      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: M. Ilešič tanácselnök, K. Lenaerts, a Bíróság elnökhelyettese, a harmadik tanács tagjaként eljáró bíró, E. Jarašiūnas (előadó), A. Ó Caoimh és C. G. Fernlund bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: L. Hewlett főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2013. január 30-i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:

               —

               a Vodafone Malta ltd. képviseletében I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst, J. Pavia és M. Borg avukati, valamint M. Hall QC,

               —

               a Mobisle Communications ltd. képviseletében F. Galea Salomone, meghatalmazotti minőségben, segítői: I. Gauci és R. Tufigno avukati,

               —

               az Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni képviseletében L. Cassar Pullicino és P. Micallef avukati,

               —

               a máltai kormány képviseletében P. Grech, D. Mangion és V. Buttigieg, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a spanyol kormány képviseletében N. Díaz Abad, meghatalmazotti minőségben,

               —

               a francia kormány képviseletében G. de Bergues és J.-S. Pilczer, meghatalmazotti minőségben,

               —

               Magyarország képviseletében Fehér Z., Szíjjártó K. és Szilágyi Á., meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében G. Braun, K. Mifsud-Bonnici és L. Nicolae, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7-i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (engedélyezési irányelv) (HL L 108., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.) 12. és 13. cikkének értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet egyfelől a Vodafone Malta ltd. (a továbbiakban: Vodafone Malta) és a Mobisle Communications ltd. (a továbbiakban: Mobisle Communications), másfelől az Avukat Ġenerali (főügyész), a Kontrollur tad-Dwana (vámhatóság), a Ministru tal-Finanzi (pénzügyminiszter) és az Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (máltai hírközlési hatóság) között a jövedéki adó kivetése tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében nyújtotta be a kérdést előterjesztő bíróság.

         Jogi háttér

         Az uniós jog

               3

               Az engedélyezési irányelv (30)–(31) preambulumbekezdése kimondja:

                        „(30)

                        Az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtói számára igazgatási díj fizetése írható elő, a nemzeti szabályozó hatóságnak a felhatalmazási rendszer fenntartásával és a használati jogok megadásával összefüggő tevékenységei finanszírozása céljából. Az ilyen díjat az említett tevékenységek tényleges igazgatási költségeinek fedezésére kell korlátozni. E célból a beszedett díjakról és a felmerült igazgatási költségek teljes összegéről szóló éves beszámoló révén a nemzeti szabályozó hatóságok bevételeit és kiadásait átláthatóvá kell tenni. Ez lehetővé teszi a vállalkozások számára annak ellenőrzését, hogy az igazgatási költségek és a díjak egyensúlyban vannak-e.

                        (31)

                        Az igazgatási díjak rendszere nem torzíthatja a versenyt, és nem akadályozhatja a piacra lépést. Az általános felhatalmazási rendszer keretében már nem lesz lehetséges az egyes vállalkozásokhoz igazgatási költségeket és ezekből eredően díjakat rendelni, kivéve a számhasználati és rádiófrekvencia-használati jogok, valamint a létesítmények telepítésére vonatkozó jogok megadásának esetét. Minden alkalmazandó igazgatási díjnak meg kell felelnie valamely általános felhatalmazási rendszer elveinek. Az ilyen díj-hozzárendelési feltételeknek egy tisztességes, egyszerű és átlátható alternatívájára lehet példa a forgalomhoz kapcsolódó elosztási kulcs. Ha az igazgatási díjak nagyon alacsonyak, átalánydíjak vagy az átalánydíjat forgalomhoz kapcsolódó elemmel kombináló díjak is megfelelőek lehetnek.”

               4

               Az engedélyezési irányelv „Cél és hatály” címet viselő 1. cikke értelmében:
               „(1)   Ennek az irányelvnek a célja az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piacának létrehozása az engedélyezési szabályok és feltételek harmonizációja és egyszerűsítése révén, e hálózatok és szolgáltatások nyújtásának a Közösség egészében való megkönnyítése érdekében.
               (2)   Ezt az irányelvet az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó engedélyekre kell alkalmazni.”

               5

               Az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontjában a következő fogalommeghatározás szerepel:
               „»általános felhatalmazás«: a tagállam által létrehozott jogi keretszabályozás, amely ennek az irányelvnek megfelelően biztosítja az elektronikus hírközlő hálózatok működtetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó jogokat, és az elektronikus hírközlő hálózatok, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások valamennyi típusára vagy egyes típusaira vonatkozóan ágazatspecifikus kötelezettségeket állapít meg.”

               6

               Az említett irányelv „Igazgatási díjak” című 12. cikkének értelmében:
               „(1)   Az általános felhatalmazás keretében szolgáltatást nyújtó vagy hálózatot szolgáltató vállalkozások számára, illetve a használati joggal rendelkező vállalkozások számára kivetett igazgatási díjnak olyannak kell lennie:

                        a)

                        amely csak azoknak az igazgatási költségeknek az összességét fedezi, amelyek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és a 6. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek kezelése, ellenőrzése és alkalmazása során felmerülnek, amelyek között szerepelhet a nemzetközi együttműködés, a harmonizáció és szabványosítás, a piacelemzés, a megfelelés-ellenőrzés és egyéb piaci ellenőrzés költsége, valamint a másodlagos jogszabályok és a közigazgatási határozatok – például hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó határozatok – elkészítésével és végrehajtásával összefüggő szabályozási munka költsége; és

                        b)

                        amelyet az egyes vállalkozások között olyan tárgyilagos, átlátható és arányos módon osztanak meg, amely minimálisra csökkenti a további igazgatási és kapcsolódó ráfordításokat.

                  (2)   Ha a nemzeti szabályozó hatóságok igazgatási díjat vetnek ki, az igazgatási költségeiknek és a beszedett díjak teljes összegének áttekintését évente közzéteszik. A díjak teljes összegének és az igazgatási költségeknek a különbözetét figyelembe véve a megfelelő kiigazításokat el kell végezni.”

               7

               Az engedélyezési irányelvnek „A használati jogok és a létesítménytelepítési jogok díjai” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „A tagállamok feljogosíthatják az illetékes hatóságot arra, hogy olyan díjakat vessen ki a rádiófrekvencia- vagy számhasználati jogokért, illetve az állami vagy magántulajdonú ingatlanokon, azok felett vagy alatt létesítmények telepítésére vonatkozó jogokért, amelyek tükrözik az ilyen erőforrások optimális felhasználásának biztosítására vonatkozó igényt. A tagállamok biztosítják, hogy az ilyen díjak tárgyilagos mérce szerint indokoltak, átláthatóak, megkülönböztetéstől mentesek és a céljukkal arányosak legyenek, és hogy megállapításuk [az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7-i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvből (keretirányelv) (HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.)] 8. cikkében szereplő célkitűzések figyelembevétele mellett történjen.”

         A máltai jog

               8

               A 2005. évi II. törvény – az egyes költségvetési és egyéb igazgatási intézkedések végrehajtásáról szóló, 2005. évi II. törvény (Att Numru II ta’1–2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) (17734. sz. Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta [Máltai Kormányzati Közlöny], 2005. március 1-je; a továbbiakban: a 2005. évi II. törvény) – a 40. cikkében 3%-os jövedéki adót vezet be a mobiltelefon-szolgáltatásokra (előfizetések és előre fizetett feltöltőkártyák), és 41. cikkében megállapítja az e szolgáltatásokra vonatkozó szabályokat.

               9

               A 2005. évi II. törvény – e szabályokkal kapcsolatos – 41. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „G. Rész
               Mobiltelefon-szolgáltatásokra vonatkozó szabályok
               1.   E rendelkezések címe a »Mobiltelefon-szolgáltatásokra vonatkozó szabályok«.
               2.   E rendelkezéseket kell alkalmazni a 4. cikkben hivatkozott mobiltelefon-szolgáltatásokhoz kapcsolódó valamennyi bevételre.
               3.   A mobiltelefon-szolgáltatóknak a jövedéki adóról szóló törvényben (a továbbiakban: törvény) meghatározottaknak megfelelően be kell jelentkezniük a [vám]hatósághoz.
               4.   A szolgáltatásaik, ezen belül az előfizetések és a feltöltőkártyák után a mobilszolgáltatók által felszámított összes díjra jövedéki adót vetnek ki;
               feltéve, hogy a »szolgáltató« kifejezésnek az elektronikus hírközlésről (az elektronikus hírközlés szabályozásáról) szóló törvény 2. cikkében meghatározottal azonos a jelentése;
               feltéve továbbá, hogy semmilyen jövedéki adó nem fizetendő a következő szolgáltatások után:

                        a)

                        befelé irányuló barangolás;

                        b)

                        összekapcsolási díjak;

                        c)

                        a mobiltelefon-szolgáltató által felkínált szolgáltatások útján az adományozótól az adomány címzettjéhez eljuttatott pénzbeli adományok;

                        d)

                        ingyenes tartásidő.

                  5.   A [vám]hatóságnál megfelelően nyilvántartásba vett személy, cég, társaság vagy vállalkozás felel a törvény 3. cikkében meghatározott jövedéki adó megfizetéséért a jövedéki adó megfizetése esedékességének időpontjában.

                        (1)

                        A szükséges ellenőrzések elvégzése érdekében a [vám]hatóság rendelkezésére kell bocsátani a szolgáltatásokhoz kapcsolódó, e rendelkezések értelmében jövedéki adó hatálya alá tartozó bevételek nyilvántartását.

                        (2)

                        A [vám]hatóság által meghatározott bármely időszak tekintetében a[… vám]hatóság rendelkezésére kell bocsátani a szolgáltatásokhoz kapcsolódó, e rendelkezések értelmében jövedéki adó hatálya alá tartozó bevételek részletezését tartalmazó időszakos jelentést.

                        (3)

                        Az elszámolási időszak időtartama három hónap, vagy a [vám]hatóság által meghatározott hosszabb időtartam, vagy egyéb előírt időtartam, és a válasznak a jelentésben szereplő minden egyes elszámolási időszak lejártát követő 30 napon belül meg kell érkeznie a [vám]hatósághoz.

                        (4)

                        Aki nem tesz eleget az e rendelkezésekben előírtaknak, szabálysértést követ el, és legfeljebb 500 [máltai] líra pénzbüntetéssel büntetendő.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés

               10

               A Vodafone Malta és a Mobisle Communications mindketten a máltai távközlési piacon működő szolgáltatók, ahol általános felhatalmazással rendelkeznek a mobiltelefon-szolgáltatások területén.

               11

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy 2005. április 19-én a Vodafone Malta és a Mobisle Communications a Prim Awla tal-Qorti Civili (első fokú polgári bíróság) előtt kérelmet nyújtottak be, a 2005. évi II. törvény 40. és 41. cikkének megsemmisítése iránt, úgy érvelve, hogy e cikkek – amennyiben bizonyos mobiltelefon-szolgáltatásokra jövedéki adót vetnek ki – ellentétesek az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkével.

               12

               Az elsőfokú bíróság elutasította a Vodafone Malta és a Mobisle Communications keresetét. E bíróság úgy találta egyfelől, hogy a vitatott jövedéki adó kivetése nem ellentétes az engedélyezési irányelvvel, mivel ez utóbbi nem fosztja meg a tagállamokat annak lehetőségétől, hogy a távközlési szolgáltatók által nyújtott szolgáltatások tekintetében az irányelvben meghatározottakon kívüli egyéb adókat vessenek ki. Az elsőfokú bíróság másfelől úgy találta, hogy – tekintettel arra, hogy a szóban forgó adót nem a szolgáltató forgalma alapján számítják ki, hanem egyszerűen a szolgáltató által a felhasználó részére nyújtott bizonyos szolgáltatások igénybevételéért felszámított ár alapján, a jövedéki adó alapjául szolgáló elem nem a szolgáltató szolgáltatásnyújtási felhatalmazásához kapcsolódik, hanem a szolgáltatás igénybevételéhez.

               13

               2008. december 10-én a Vodafone Malta és a Mobisle Communications fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Qorti Kostituzzjonalihoz. E bíróság előtt ismét úgy érveltek, hogy a szóban forgó jövedéki adót el kell törölni, mivel ellentétes az engedélyezési irányelvvel, hiszen a tagállamok nem róhatnak ki az irányelvben meghatározottakon, illetve az általános alkalmazású adókon felüli adókat vagy járulékokat.

               14

               A felperesek szerint a szóban forgó mobiltelefon szolgáltatásokra kivetett jövedéki adó nem általánosan alkalmazandó adó, hanem egyedi alkalmazású adó, mely csak a mobiltelefon-szolgáltatókat érinti.

               15

               Az alapeljárás alperesei akként érvelnek, hogy a 2005. évi II. törvény által előírt jövedéki adó eltér és különbözik az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkében szereplő igazgatási díjtól. Úgy vélik, hogy ez az adó a szolgáltatások felhasználó általi igénybevételén alapuló adó, amelyet az érintett vállalkozás gyűjt össze, , valamint hogy e jövedéki adó eltér a C-292/01. és C-293/01. sz., Albacom és Infostrada ügyben 2003. szeptember 18-án hozott ítéletben (EBHT 2003., I-9449. o.) vizsgált adóktól.

               16

               A C-544/03. és C-545/03. sz., Mobistar és Belgacom Mobile egyesített ügyekben 2005. szeptember 8-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-7723. o.) fényében a Qorti Kostituzzjonalinak kétségei merültek fel az engedélyezési irányelv hatályát illetően, és arra kíván választ kapni, hogy az irányelv kizárja-e, vagy sem a mobiltelefon-szolgáltatók által nyújtott bizonyos szolgáltatásokra közvetlenül irányuló adó kivetését.

               17

               E körülményekre tekintettel a Qorti Kostituzzjonali úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjeszti előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
               „Az [engedélyezési] irányelv rendelkezéseivel, különösen 12. és 13. cikkével ellentétes-e a tagállamok által a mobiltelefon-szolgáltatókat terhelő olyan pénzügyi teher alkalmazása, amelyet:

                        a)

                        a nemzeti jogszabályok jövedéki adónak nevezett adó formájában vezetnek be;

                        b)

                        a mobiltelefon-szolgáltatók által a felhasználókkal szemben a nekik nyújtott szolgáltatásaikért felszámított díjak százalékos arányában számítanak ki, a jogszabályban meghatározott szolgáltatások kivételével;

                        c)

                        a felhasználók egyedileg fizetik meg a mobiltelefon-szolgáltatóknak, és ezt az összeget később minden mobiltelefon-szolgáltatást nyújtó szolgáltató továbbítja a vámhatóságnak, és amely összeget kizárólag a szolgáltatók és nem más vállalkozások fizetnek, beleértve az egyéb elektronikus hálózatokat és szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatókat is?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

               18

               Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkét úgy kell-e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, melynek – mint az alapügy tárgyát képező szabályozásnak – értelmében a mobiltelefon-szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók „jövedékinek” nevezett adó fizetésére kötelezettek, mely megfelel azon összeg bizonyos százalékának, melyet e szolgáltatások felhasználói fizetnek e szolgáltatóknak.

               19

               Előzetesen meg kell jegyezni, hogy az engedélyezési irányelv 13. cikke a rádiófrekvencia- vagy számhasználati jogok, illetve az állami vagy magántulajdonú ingatlanokon, azok felett vagy alatt létesítmények telepítésére vonatkozó jogok díjai kivetésének módjára vonatkozik. Ezzel szemben, amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból is kitűnik, a „jövedékinek” nevezett adó kivetése, mely a mobiltelefon-szolgáltatók által a szolgáltatásaikért beszedett valamennyi díjat érinti, mint az alapügy tárgyát képezi adó is, a „mobiltelefon-szolgáltatások nyújtásához” kapcsolódik. Következésképpen az engedélyezési irányelv 13. cikke nem releváns az alapügy szempontjából.

               20

               Az engedélyezési irányelv 12. cikkét illetően emlékeztetni kell arra, hogy ez az irányelv nem csupán az általános felhatalmazások, illetve a rádiófrekvencia- vagy számhasználati jogok odaítélésével kapcsolatos eljárásokra, és e felhatalmazások tartalmára vonatkozó szabályokat ír elő, hanem az említett eljárásokhoz kötődő azon pénzügyi terhek természetére és terjedelmére vonatkozó szabályokat is, amelyeket a tagállamok a elektronikus hírközlési szolgáltatások ágazatában vethetnek ki a vállalkozásokra (lásd analógia útján a fent hivatkozott Albacom és Infostrada ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontját, valamint a C-284/10. sz. Telefónica Móviles España ügyben 2011. július 21-én hozott ítélet [EBHT 2011., I-6991. o.] 18. pontját).

               21

               E tekintetben az engedélyezési irányelv 12. cikke szövegéből kitűnik, hogy a tagállamok az általános felhatalmazás keretében szolgáltatást nyújtó vagy hálózatot szolgáltató, illetve rádiófrekvencia- vagy számhasználati joggal rendelkező vállalkozásokra csak olyan igazgatási díjat vethetnek ki, amely azoknak az igazgatási költségeknek az összességét fedezi, amelyek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és az irányelv 6. cikke (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek kezelése, ellenőrzése és alkalmazása során felmerülnek.

               22

               Az engedélyezési irányelv 12. cikkében meghatározott igazgatási díjak tehát díjjellegűek, mivel egyfelől csak a nemzeti szabályozó hatóságok által az elektronikus hírközlő szolgáltatók részére – többek között az általános felhatalmazás vagy rádiófrekvencia- vagy számhasználati jog odaítélése címén – nyújtott igazgatási szolgáltatásokért róhatók ki, másfelől pedig e díjaknak fedezniük kell az említett szolgáltatások kapcsán felmerült igazgatási költségeket.

               23

               Ekképpen a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében, különösen a tagállamok által az engedélyezési irányelv 12. cikke szerinti általános felhatalmazással rendelkező szolgáltatókra kivetett igazgatási díjat illetően, e díjak célja kizárólag az lehet, hogy fedezzék a négy igazgatási tevékenység – mégpedig az általános felhatalmazások kiadása, kezelése, ellenőrzése és az alkalmazandó általános engedélyezési rendszer végrehajtása során felmerülő igazgatási költségeket (lásd analógia útján a fent hivatkozott Telefónica de España ügyben hozott ítélet 22. pontját).

               24

               A fentiekből következik, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikkének hatálya alá tartozik az olyan adó, mely alapjául szolgáló elem az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános engedélyezési eljáráshoz kapcsolódik. A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy ilyen igazgatási díjat csak az engedélyezési irányelv 12. cikkében meghatározott célok érdekében vetnek ki, és az tiszteletben tartja a fenti rendelkezésben meghatározott feltételeket.

               25

               Ezzel szemben az olyan adó, mely alapjául szolgáló elem nem az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános engedélyezési eljáráshoz kapcsolódik, hanem a szolgáltatók által nyújtott mobiltelefon-szolgáltatások használatához, és amelyet végül e szolgáltatások felhasználói viselnek, nem tartozik az engedélyezési irányelv 12. cikkének hatálya alá.

               26

               Meg kell állapítani ugyanis, hogy a Bíróság a C-492/09. sz. Agricola Esposito ügyben 2010. december 15-én hozott végzésének 35. és 36. pontjában úgy találta, hogy az engedélyezési irányelv nem alkalmazandó a földi mobil távközlési közszolgáltatásra szolgáló végberendezések használatára kivetett díj esetében, mivel ennek nem az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása és hálózatok működtetése az alapja, és egy mobiltelefon-szolgáltatásnak egy előfizető általi magáncélú használata nem feltételezi hálózat működtetését vagy elektronikus hírközlési szolgáltatás nyújtását ezen irányelv értelmében.

               27

               A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó „jövedékinek” nevezett adó nem minden olyan elektronikus hírközlési szolgáltatót terhel, aki általános felhatalmazással rendelkezik, hanem csak azokat, akik mobiltelefon-szolgáltatásokat nyújtanak, és ezen adó megfelel azon összeg bizonyos százalékának, melyet e szolgáltatások felhasználói fizetnek e szolgáltatóknak. A kérdést előterjesztő bíróság előadja továbbá, hogy ezt az összeget „a felhasználók egyedileg fizetik meg a mobiltelefon-szolgáltatóknak, és ezt az összeget később minden mobiltelefon-szolgáltatást nyújtó szolgáltató továbbítja a vámhatóságnak, és amely összeget kizárólag a szolgáltatók és nem más vállalkozások fizetnek, beleértve az egyéb elektronikus hálózatokat és szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatókat is.”

               28

               Ezen elemekre tekintettel, úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó pénzügyi teher fogyasztási adó jelleget ölt, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia. Amennyiben valóban ez a helyzet, az említett teher nem tartozik az engedélyezési irányelv 12. cikkének hatálya alá.

               29

               A fenti megfontolások összességére tekintettel úgy kell válaszolni az előterjesztett kérdésre, hogy az engedélyezési irányelv 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, melynek – mint az alapügy tárgyát képező szabályozásnak – értelmében a mobiltelefon-szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók „jövedékinek” nevezett adó fizetésére kötelezettek, mely megfelel azon összeg bizonyos százalékának, melyet e szolgáltatások felhasználói fizetnek e szolgáltatóknak, amennyiben az alapjául szolgáló elem nem az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános engedélyezési eljáráshoz kapcsolódik, hanem a szolgáltatók által nyújtott mobiltelefon-szolgáltatások használatához, és ezt végül e szolgáltatások felhasználói viselik, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia,

         A költségekről

               30

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

                     Az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7-i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (az engedélyezési irányelv) 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, melynek – mint az alapügy tárgyát képező szabályozásnak – értelmében a mobiltelefon-szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók „jövedékinek” nevezett adó fizetésére kötelezettek, mely megfelel azon összeg bizonyos százalékának, melyet e szolgáltatások felhasználói fizetnek e szolgáltatóknak, amennyiben az alapjául szolgáló elem nem az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacára való belépést lehetővé tevő általános engedélyezési eljáráshoz kapcsolódik, hanem a szolgáltatók által nyújtott mobiltelefon-szolgáltatások használatához, és ezt végül e szolgáltatások felhasználói viselik, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: máltai.


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2011. október 27-i ítélete.#Finanzamt Essen-NordOst kontra GFKL Financial Services AG.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország.#Hatodik HÉA-irányelv - 2. cikk, 1. pont, és 4. cikk - Hatály - Az »ellenszolgáltatás fejében teljesített szolgáltatásnyújtás« és a »gazdasági tevékenység« fogalma - Bizonytalan követelések engedményezése - A követelések névértékénél alacsonyabb ár - Az ilyen követelések behajtására irányuló műveletek elvégzésének és az adósok nemfizetésére vonatkozó kockázatnak az engedményes általi vállalása.#C-93/10. sz. ügy.

text:
      C‑93/10. sz. ügy
      Finanzamt Essen-NordOst
      kontra
      GFKL Financial Services AG
      (a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA‑irányelv – 2. cikk, 1. pont, és 4. cikk – Hatály – Az »ellenszolgáltatás fejében teljesített szolgáltatásnyújtás« és a »gazdasági tevékenység« fogalma – Bizonytalan követelések engedményezése – A követelések névértékénél alacsonyabb ár – Az ilyen követelések behajtására irányuló műveletek elvégzésének és az adósok nemfizetésére vonatkozó kockázatnak az engedményes
         általi vállalása”

      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Ellenszolgáltatás fejében
            teljesített szolgáltatásnyújtás – Fogalom
      (77/388 tanácsi irányelv, 2. cikk, 1. pont, és 4. cikk)
      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontját
         és 4. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az a gazdasági szereplő, amely saját kockázatára bizonytalan követeléseket vásárol
         a névértéküknél alacsonyabb áron, nem teljesít ellenszolgáltatás fejében szolgáltatásnyújtást az említett 2. cikk 1. pontja
         értelmében, és nem végez az említett irányelv hatálya alá tartozó gazdasági tevékenységet, amennyiben a szóban forgó követelések
         névértéke és ára közötti különbözet e követeléseknek az engedményezés időpontjában fennálló tényleges gazdasági értékét tükrözi.

      Ilyen körülmények között az engedményes nem kap semmilyen ellenértéket az engedményezőtől, az engedményezett követelések névértéke
         és az e követelések ára közötti különbözet ugyanis a szóban forgó követeléseknek az engedményezésük időpontjában fennálló
         tényleges gazdasági értékét tükrözi, ami függ azok bizonytalan jellegétől és az adósok nemfizetésének jelentős kockázatától.

      (vö. 22., 25–26. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2011. október 27.(*)

      „Hatodik HÉA‑irányelv – 2. cikk, 1. pont, és 4. cikk – Hatály – Az »ellenszolgáltatás fejében teljesített szolgáltatásnyújtás« és a »gazdasági tevékenység« fogalma – Bizonytalan követelések engedményezése – A követelések névértékénél alacsonyabb ár – Az ilyen követelések behajtására irányuló műveletek elvégzésének és az adósok nemfizetésére vonatkozó kockázatnak az engedményes
         általi vállalása”

      A C‑93/10. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesfinanzhof (Németország)
         a Bírósághoz 2010. február 17‑én érkezett, 2009. december 10‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Finanzamt Essen‑NordOst
      és
      a GFKL Financial Services AG
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta (előadó), G. Arestis és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: K. Malacek tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. május 12‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a GFKL Financial Services AG képviseletében A. Bartsch és B. Keller Rechtsanwälte,
      –        a német kormány képviseletében T. Henze és C. Blaschke, meghatalmazotti minőségben,
      –        Írország képviseletében D. O’Hagan és G. Clohessy, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében D. Triantafyllou, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2011. július 14‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer:
         egységes adóalap‑megállapítás – szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 2. cikke 1. pontjának, 4. cikkének, 11. cikke
         A. része (1) bekezdése a) pontjának, valamint 13. cikke B. része d) pontja 2. és 3. alpontjának értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet a Finanzamt Essen-NordOst (a továbbiakban: Finanzamt) és a GFKL Financial Services AG (a továbbiakban: GFKL) között
         az utóbbival szemben azon okból kivetett hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: HÉA) tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették
         elő, hogy egyik leányvállalata 70 felmondott és esedékes hitelszerződéshez kapcsolódó követeléseket szerzett meg.

       Jogi háttér
      3        A hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja a következőképpen rendelkezik:

      „A [HÉA] alá tartozik:
      1.      az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás”.
      4        Ezen irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:

      „(1)      »Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet
         nélkül annak céljára és eredményére.

      (2)      Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét
         magában foglalja, beleértve a kitermelőipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint az egyéb szakmai tevékenységeket is.
         Gazdasági tevékenységnek minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós
         hasznosítását foglalja magában.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      5        A GFKL egyetlen tagja és anyavállalata annak a német jog alá tartozó társaságnak, amely a 2004. október 26‑i engedményezési
         szerződéssel 70 felmondott és esedékes hitelszerződésből eredő jelzálogjogot és követelést szerzett meg egy banktól.

      6        A 2004. április 29‑i határnapon a követelések névértéke 15 500 915,16 euró volt.

      7        Az engedményezési szerződés többek között úgy rendelkezett, hogy e határnaptól kezdve az említett jogokat és követeléseket
         az engedményes javára és kockázatára kezelték, illetve tartották, az engedményest illetik meg az azokkal kapcsolatos kifizetések,
         továbbá kizárt az engedményező felelőssége a szóban forgó követelések behajthatóságáért.

      8        A szövetségi pénzügyminisztérium 2004. június 3‑i – a Bíróság C‑305/01. sz. MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring ügyben 2003. június
         26‑i ítéletének (EBHT 2003., I‑6729. o.) végrehajtását érintő – levelét követően az engedményezési szerződés felei megállapították,
         hogy a jelentős fizetési nehézségekre tekintettel a szóban forgó követelések behajtható része jelentős mértékben a névértékük
         alatt marad, ezért azok gazdasági értékét 8 956 101 euróban határozták meg.

      9        Egyébiránt figyelembe véve, hogy e követeléseket mintegy hároméves időszakon belül lehetett behajtani, a felek megállapodtak
         abban, hogy – a közös megegyezéssel elfogadott 5,97%‑os kamatláb alapján – az engedményes az engedményezőnek 556 293 euró
         kamatrész mellett hitelt nyújt, aminek következtében e kamatok levonását követően a szóban forgó követelések gazdasági értéke
         8 399 808 eurót tett ki.

      10      A szóban forgó követelések végső árát végül 8 034 883 euróban rögzítették, az engedményezési szerződés pedig nem rendelkezett
         ezen ár utólagos felülvizsgálatának lehetőségéről.

      11      Ezenfelül a felek úgy vélték, hogy az említett követelések megszerzésével az engedményes nem nyújtott adóköteles szolgáltatást
         az engedményező részére. Ugyanakkor azt állították, hogy amennyiben az adóhatóság nem értene egyet ezen állásponttal, az említett
         követelések kamat nélkül számított gazdasági értéke és azok végső ára közötti 364 925 euró különbözetet kell e szolgáltatásnyújtás
         ellenértékének tekinteni.

      12      Azt követően, hogy a GFKL olyan előzetes hozzáadottértékadó‑bevallást nyújtott be, amelyben e különbözetet a szóban forgó
         követelések engedményezőjének nyújtott adóköteles szolgáltatás ellenértékeként tüntette fel, panaszt nyújtott be saját előzetes
         adóbevallásával szemben, amelyet a Finanzamt – mint megalapozatlant – elutasított.

      13      GFKL ezt követően keresetet nyújtott be a Finanzgerichthez, amely annak helyt adott azzal, hogy a valódi faktoringtól eltérően
         a bizonytalan követelések átruházása nem eredményezi azt, hogy a követelések engedményezője részére hozzáadottértékadó‑köteles
         szolgáltatást nyújtanak.

      14      A Finanzamt felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a Finanzgericht ítéletével szemben a kérdést előterjesztő bíróság előtt.

      15      Ilyen körülmények között a Bundesfinanzhof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti
         a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:

      „1)      A […] hatodik tanácsi irányelv 2. cikke 1. pontjának, valamint 4. cikkének értelmezése tekintetében:
      A bizonytalan követeléseknek a követelésbehajtásnak és az adós nemfizetésére vonatkozó kockázatnak az engedményes általi átvállalásával
         megvalósuló engedményezése abban az esetben is ellenszolgáltatás fejében nyújtott szolgáltatásnak és a követelés engedményese
         gazdasági tevékenységének minősül, ha az ellenszolgáltatás:

      –        nem a követelések névértéke alapján, a követelésbehajtás és az adós nemfizetésére vonatkozó kockázat átvállalásáért megállapított
         átalányösszegű csökkentés mellett kerül kiszámításra, hanem

      –        a mindenkori követelés vonatkozásában becsült behajthatatlansági kockázathoz igazodik, és a követelésbehajtás a behajthatatlansági
         kockázathoz kapcsolódó csökkentéshez képest csupán alárendelt jelentőséggel bír?

      2)      Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén a […] hatodik […] irányelv 13. cikke B. része d) pontja 2. és 3. alpontjának
         értelmezése tekintetében:

      a)      más jellegű biztosíték vagy garancia nyújtásaként adómentes‑e a behajthatatlansági kockázat átvállalása a bizonytalan követelések
         engedményese által e követeléseknek a névértéküknél jelentősen alacsonyabb ellenszolgáltatás fejében történő megvásárlása
         esetén?

      b)      Adómentes kockázatátvállalás esetén:
      a követelésbehajtás egységes szolgáltatás részeként, illetve mellékszolgáltatásként adómentes, vagy önálló szolgáltatásként
         adóköteles‑e?

      3)      Az első kérdésre adandó igenlő válasz és adóköteles szolgáltatás esetén a […] hatodik […] irányelv 11. cikke A. része [(1) bekezdése]
         a) pontjának értelmezése tekintetében:

      a tényleges vagy a felek által feltételezett behajtási költségekhez igazodik‑e az adóköteles szolgáltatásért járó ellenszolgáltatás?”
       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első kérdésről
      16      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a hatodik irányelv 2. cikkének 1.
         és 4. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az a gazdasági szereplő, aki saját kockázatára bizonytalan követeléseket vásárol
         a névértéküknél alacsonyabb áron, ellenszolgáltatás fejében teljesít szolgáltatásnyújtást, és gazdasági tevékenységet folytat.

      17      Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a HÉA‑rendszer keretében az adóköteles műveletek feltételezik, hogy a felek között
         ár vagy ellenérték kikötését tartalmazó ügylet jött létre. Ily módon amennyiben a szolgáltatásnyújtó tevékenysége kizárólag
         szolgáltatások közvetlen ellenszolgáltatás nélkül történő nyújtásából áll, nem létezik adóalap, e szolgáltatások tehát nem
         tartoznak a HÉA alá (lásd a C‑246/08. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2009. október 29‑én hozott ítélet [EBHT 2009.,
         I‑10605. o.] 43. pontját).

      18      Ezen összefüggésben valamely szolgáltatásnyújtás csak akkor minősül „ellenszolgáltatás fejében teljesítettnek”, és ily módon
         adókötelesnek a hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében, ha a szolgáltatásnyújtó és a szolgáltatást igénybe vevő
         között létezik olyan jogviszony, amelynek keretében kölcsönös szolgáltatások kerülnek átadásra úgy, hogy a szolgáltatásnyújtó
         által kapott juttatás képezi a szolgáltatást igénybe vevő számára nyújtott szolgáltatás tényleges ellenértékét (a fent hivatkozott
         MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring ügyben hozott ítélet 47. pontja).

      19      E tekintetben az általános ítélkezési gyakorlat szerint az említett 2. cikk 1. pontja értelmében vett „ellenszolgáltatás fejében
         teljesített szolgáltatásnyújtás” fogalma azt feltételezi, hogy a nyújtott szolgáltatás és a kapott ellenérték között közvetlen
         kapcsolat áll fenn (a C‑40/09. sz. Astra Zeneca UK ügyben 2010. július 29‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         27. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      20      A fent hivatkozott MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring ügyben hozott ítéletében a Bíróság kimondta, hogy azt a körülményt, hogy a
         faktor az adósok nemfizetése kockázatának átvállalása mellett garantálja az ügyfél számára a követelések teljesítését, úgy
         kell tekinteni, mint amely a hatodik irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében véve a szóban forgó javak tartós hasznosítását
         foglalja magában, amennyiben e műveletet meghatározott ideig, ellenérték fejében végzik (lásd a fent hivatkozott MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring
         ügyben hozott ítélet 50. pontját).

      21      E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy az említett ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát képező engedményezési ügylet
         keretében az engedményes kötelezettséget vállalt arra, hogy az engedményező részére faktoring szolgáltatásokat nyújt, amelyek
         ellenértékeként díjazást, azaz faktoringjutalékot és del credere díjat kap.

      22      Márpedig az alapeljárást illetően meg kell jegyezni, hogy a fent hivatkozott MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring ügyben hozott ítélet
         alapjául szolgáló tényállással ellentétben az engedményes nem kap semmilyen ellenértéket az engedményezőtől, és ezért nem
         végez a hatodik irányelv 4. cikke értelmében vett gazdasági tevékenységet, és nem teljesít az említett irányelv 2. cikkének
         1. pontja értelmében vett szolgáltatásnyújtást.

      23      Kétségtelen, hogy különbözet mutatkozik az engedményezett követelések névértéke és e követelések ára között.

      24      Mindazonáltal a fent hivatkozott MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben a faktort megillető
         faktoringjutalékkal és del credere díjjal ellentétben e különbözet az alapeljárás tárgyát képező ügyben nem minősül olyan ellenértéknek, amely az engedményezett
         követelések engedményese által nyújtott szolgáltatás közvetlen ellentételezésére irányul.

      25      Az engedményezett követelések névértéke és az e követelések ára közötti különbözet ugyanis nem az ilyen szolgáltatás ellenértékét
         képezi, hanem a szóban forgó követeléseknek az engedményezésük időpontjában fennálló tényleges gazdasági értékét tükrözi,
         ami függ azok bizonytalan jellegétől és az adósok nemfizetésének jelentős kockázatától.

      26      E feltételek mellett az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontját és 4. cikkét
         úgy kell értelmezni, hogy az a gazdasági szereplő, amely saját kockázatára bizonytalan követeléseket vásárol a névértéküknél
         alacsonyabb áron, nem teljesít ellenszolgáltatás fejében szolgáltatásnyújtást az említett 2. cikk 1. pontja értelmében, és
         nem végez az említett irányelv hatálya alá tartozó gazdasági tevékenységet, amennyiben a szóban forgó követelések névértéke
         és ára közötti különbözet e követeléseknek az engedményezés időpontjában fennálló tényleges gazdasági értékét tükrözi.

       A második és a harmadik kérdésről
      27      Tekintettel az első kérdésre adott válaszra, a második és a harmadik kérdésre nem kell válaszolni.

       A költségekről
      28      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapítás –
            szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 2. cikkének 1. pontját és 4. cikkét úgy kell értelmezni, hogy
            az a gazdasági szereplő, amely saját kockázatára bizonytalan követeléseket vásárol a névértéküknél alacsonyabb áron, nem teljesít
            ellenszolgáltatás fejében szolgáltatásnyújtást az említett 2. cikk 1. pontja értelmében, és nem végez az említett irányelv
            hatálya alá tartozó gazdasági tevékenységet, amennyiben a szóban forgó követelések névértéke és ára közötti különbözet e követeléseknek
            az engedményezés időpontjában fennálló tényleges gazdasági értékét tükrözi.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság március 19.-i ítélete: 2002. # H. Lommers kontra Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Centrale Raad van Beroep - Hollandia. # Szociálpolitika. # C-476/99. sz. ügy