title: A Bíróság (második tanács) 2011. május 12-i ítélete.#Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. kontra Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Sąd Najwyższy - Lengyelország.#Az Európai Unióhoz való csatlakozás feltételeiről szóló okmány - 58. cikk - 2002/21/EK irányelv - Bizottsági iránymutatás - Az Európai Unió Hivatalos Lapjában valamely tagállam nyelvén való közzététel hiánya - Érvényesíthetőség.#C-410/09. sz. ügy.

text:
      C‑410/09. sz. ügy
      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      kontra
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
      (a Sąd Najwyższy [Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Az Európai Unióhoz való csatlakozás feltételeiről szóló okmány – 58. cikk – 2002/21/EK irányelv – Bizottsági iránymutatás – Az Európai Unió Hivatalos Lapjában valamely tagállam nyelvén való közzététel hiánya – Érvényesíthetőség”
      Az ítélet összefoglalása
      Új tagállamok csatlakozása a Közösségekhez – A 2003‑as csatlakozási okmány – A Bizottságnak a 2002/21 irányelv alkalmazásával
            kapcsolatban elfogadott iránymutatása – A Hivatalos Lapban valamely új tagállam nyelvén való közzététel hiánya, amely nyelv
            az Európai Unió hivatalos nyelvének minősül – A magánszemélyekkel szembeni érvényesíthetőség
      (2003. évi csatlakozási okmány, 58. cikk; 2002/21 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 15. és 16. cikk)
      A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság,
         a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről,
         valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (a 2003‑as csatlakozási okmány) 58. cikkét
         úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy valamely nemzeti szabályozó hatóság (NSZH) az elektronikus hírközlési
         hálózatok és szolgáltatások közösségi keretszabályozása alapján a piacelemzésre és a piaci erő felmérésére vonatkozó 2002‑es
         bizottsági iránymutatásra hivatkozhasson valamely olyan határozatában, amelyben jogszabályi kötelezettségeket ír elő az elektronikus
         hírközlési szolgáltatások valamely piaci szereplőjével szemben, annak ellenére, hogy ezt az iránymutatást nem tették közzé
         az Európai Unió Hivatalos Lapjában a szóban forgó tagállam nyelvén, jóllehet az az Unió egyik hivatalos nyelve.

      Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002/21 irányelv
         15. és 16. cikke, amely kifejezetten az NSZH‑knak van címezve, képezi azon jogi alapot, amelyen az említett iránymutatás alapul.
         Az iránymutatás nem tartalmaz semmiféle olyan kötelezettséget, amelyet közvetve vagy közvetlenül a magánszemélyek részére
         elő lehetne írni. Ennélfogva annak elmaradása, hogy ezen iránymutatást az Európai Unió Hivatalos Lapjában az egyik tagállam nyelvén közzétegyék, nem képezi akadályát annak, hogy az említett tagállam NSZH‑ja arra valamely magánszemélynek
         címzett határozatában hivatkozhasson.

      A 2003‑as csatlakozási okmány 58. cikke nem írja elő a Tanács, a Bizottság vagy az Európai Központi Bank részére az intézmények
         és az Európai Központi Bank által az új tagállamok csatlakozását megelőzően elfogadott valamennyi jogi aktusnak az e cikkben
         felsorolt kilenc új nyelvre történő lefordítását. Az említett cikk ugyanis, amely az intézmények és az Európai Központi Bank
         által a csatlakozást megelőzően elfogadott jogi aktusokra vonatkozó nyelvhasználat szabályait és közzétételi feltételeit szabályozza,
         mindössze annak kimondására szorítkozik, hogy e jogi aktusok közül a csatlakozás időpontjától kezdve csak azoknak a jogi aktusoknak
         a szövegei hitelesek ugyanolyan feltételekkel, mint a többi hivatalos nyelven elkészült szövegek, amelyeknek a szövegét az
         új tagállamoknak az Unió hivatalos nyelveinek minősülő nyelvein is elkészítették, és – azokban az esetekben, amikor a többi
         hivatalos nyelven elkészült szövegeket az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétették – amelyeket ily módon közzétettek. Így tehát az említett cikk arra utal, hogy a tagállamok és az intézmények
         választják ki azokat a jogi aktusokat, amelyeket az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé kell tenni, és nem zárja ki azt, hogy bizonyos jogi aktusokat nem tesznek közzé. Következésképpen a 2003‑as csatlakozási
         okmány 58. cikke nem követelte meg a 2002‑es iránymutatásnak az említett Hivatalos Lapban lengyel nyelven való közzétételét.

      (vö. 31., 34., 37., 39. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2011. május 12.(*)

      „Az Európai Unióhoz való csatlakozás feltételeiről szóló okmány – 58. cikk – 2002/21/EK irányelv – Bizottsági iránymutatás – Az Európai Unió Hivatalos Lapjában valamely tagállam nyelvén való közzététel hiánya – Érvényesíthetőség”
      A C‑410/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Sąd Najwyższy (Lengyelország)
         a Bírósághoz az ugyanazon a napon érkezett, 2009. október 28‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      és
      a Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
      között,
      a Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, A. Arabadjiev, A. Rosas, A. Ó Caoimh és P. Lindh (előadó) bírák,
      főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. november 30‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. képviseletében M. Korcz és S. Dudzik, radcy prawni,
      –        a Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej képviseletében M. Kołtoński és D. Pawłowska, radcy prawni,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Szpunar, meghatalmazotti minőségben,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        Írország képviseletében D. O’Hagan, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében G. Braun és K. Mojzesowicz, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság,
         a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák
         Köztársaság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány
         (HL 2003. L 236., 33. o.; a továbbiakban: 2003‑as csatlakozási okmány) 58. cikkének értelmezésére vonatkozik.

      2        A kérelmet a Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (a továbbiakban: a PTC) és a Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (az
         Elektronikus Hírközlési Hivatal elnöke, a továbbiakban: a Prezes) között, az előbbi részére az utóbbi által meghatározott
         egyes jogszabályi kötelezettségek tárgyában folyamatban lévő peres eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A 2003-as csatlakozási okmány
      3        A 2003-as csatlakozási okmány 2. cikke értelmében:

      „A csatlakozás időpontjától kezdődően az eredeti szerződések rendelkezései és az intézmények, valamint az Európai Központi
         Bank által a csatlakozást megelőzően elfogadott jogi aktusok az új tagállamok számára kötelezőek, és az említett szerződésekben,
         illetve az ebben az okmányban megállapított feltételekkel alkalmazandók ezekben az államokban.”

      4        A 2003-as csatlakozási okmány 58. cikke a következőképpen rendelkezik:

      „Az intézmények és az Európai Központi Bank által a csatlakozás előtt elfogadott jogi aktusoknak a Tanács, Bizottság vagy
         az Európai Központi Bank által cseh, észt, lengyel, lett, litván, magyar, máltai, szlovák és szlovén nyelven megszövegezett
         szövege a csatlakozás időpontjától ugyanolyan feltételekkel hiteles, mint a jelenlegi tizenegy nyelven készült szövegek. Ezeket
         a szövegeket közzé kell tenni az Európai Unió Hivatalos Lapjában, amennyiben a jelenlegi nyelveken készült szövegeket ott tették közzé.”

       Az 1. rendelet
      5        A csatlakozás feltételeiről szóló okmánnyal módosított, az Európai Gazdasági Közösség által használt nyelvek meghatározásáról
         szóló, 1958. április 15‑i 1. tanácsi rendelet (HL 1958. 17., 385. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 3. o.)
         1. cikke értelmében az Unió hivatalos nyelvei:

      „az angol, a cseh, a dán, az észt, a finn, a francia, a görög, a holland, a lengyel, a lett, a litván, a magyar, a máltai,
         az olasz, a német, a portugál, a spanyol, a svéd, a szlovák és a szlovén.”

      6        E rendelet 4. cikke kimondja:

      „A rendeleteket és az egyéb általánosan alkalmazandó okmányokat a húsz hivatalos nyelven kell megszövegezni.”
      7        Az említett rendelet 5. cikke kimondja:

      „Az Európai Unió Hivatalos Lapját a húsz hivatalos nyelven kell közzétenni.”

      8        Ugyanezen rendelet 8. cikke értelmében:

      „Amennyiben egy tagállamban egynél több hivatalos nyelv létezik, az alkalmazandó nyelvre – az adott állam kérésére – jogának
         általános szabályai vonatkoznak [helyes fordítás: Amennyiben valamely tagállamban több hivatalos nyelv létezik, az alkalmazandó
         nyelvet az érintett állam kérésére ezen állam jogának általános szabályai szerint kell meghatározni].”

       A 2002/21/EK irányelv
      9        Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március
         7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (keretirányelv) (HL L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet,
         29. kötet, 349. o.) 1. cikke (1) bekezdésének szövege a következő:

      „Ez az irányelv az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra, az elektronikus hírközlő hálózatokra, a kapcsolódó eszközökre
         és a kapcsolódó szolgáltatásokra vonatkozó szabályozás harmonizált keretét hozza létre. Megállapítja a nemzeti szabályozó
         hatóságok feladatait, és kialakítja a keretszabályozásnak [az Unió] egészében történő harmonizált alkalmazását biztosító eljárások
         összességét.”

      10      A 2002/21 irányelv 15. cikke, amely a piac meghatározására irányuló eljárásra vonatkozik, (1)–(3) bekezdésében a következőképpen
         rendelkezik:

      „(1)      Nyilvános konzultációt és a nemzeti szabályozó hatóságokkal folytatott konzultációt követően a Bizottság az érintett termékpiacokról
         és szolgáltatási piacokról szóló ajánlást (továbbiakban: ajánlás) fogad el. Az ajánlás ezen irányelv I. melléklete szerint
         meghatározza az elektronikus hírközlési ágazaton belül azokat a termékpiacokat és szolgáltatási piacokat, amelyek jellemzői
         indokolttá tehetik a különös irányelvekben foglalt szabályozó kötelezettségek megállapítását, a versenyjog hatálya alatt konkrét
         esetekben meghatározható piacok sérelme nélkül. A Bizottság a piacokat a versenyjog elvei szerint határozza meg [helyes fordítás:
         Nyilvános konzultációt és a nemzeti szabályozó hatóságokkal folytatott konzultációt követően a Bizottság ajánlást fogad el
         az érintett termék- és szolgáltatási piacokra vonatkozóan (továbbiakban: ajánlás). Az ajánlás ezen irányelv I. melléklete
         szerint meghatározza az elektronikus hírközlési ágazaton belül azokat a termék- és szolgáltatási piacokat, amelyek jellemzői
         indokolttá tehetik különös irányelvekben foglalt jogszabályi kötelezettségek megállapítását, az egyes versenyjogi ügyekben
         meghatározható piacok sérelme nélkül. A Bizottság a piacokat a versenyjog elvei szerint határozza meg].

      A Bizottság rendszeresen felülvizsgálja az ajánlást.
      (2)      A Bizottság legkésőbb ezen irányelv hatálybalépésének napján közzéteszi a piacelemzésre és a jelentős piaci erő felmérésére
         vonatkozó, a versenyjog elveinek megfelelő iránymutatásait (a továbbiakban: iránymutatások).

      (3)      Az ajánlást és az iránymutatásokat a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve, a nemzeti szabályozó hatóságok a versenyjog
         elveivel összhangban meghatározzák a nemzeti körülményeknek megfelelő érintett piacokat, különösen a területükön található
         érintett földrajzi piacokat. A nemzeti szabályozó hatóságok az ajánlásban meghatározottól eltérő piacok meghatározását megelőzően
         a 6. és a 7. cikkben említett eljárásokat alkalmazzák [helyes fordítás: A nemzeti szabályozó hatóságok a nemzeti körülményeknek
         megfelelő érintett piacoknak, különösen a területükön található érintett földrajzi piacoknak a versenyjog elveivel összhangban
         történő meghatározásakor a lehető legnagyobb mértékben figyelembe veszik az ajánlást és az iránymutatásokat. A nemzeti szabályozó
         hatóságok az ajánlásban meghatározottaktól eltérő piacok meghatározását megelőzően a 6. és a 7. cikkben említett eljárásokat
         alkalmazzák.]”

      11      A 2002/21 irányelv „Piacelemzési eljárás” című 16. cikkének (1)–(5) bekezdése a következőket írja elő:

      „(1)      Amint az ajánlás elfogadását vagy annak esetleges frissítése elfogadását követően lehetséges, a nemzeti szabályozó hatóságok
         – az iránymutatásokat a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve – elvégzik az érintett piacok elemzését. A tagállamok
         biztosítják, hogy ennek az elemzésnek az elvégzésére szükség szerint a nemzeti versenyhatóságokkal együttműködésben kerüljön
         sor.

      (2)      Amennyiben a 2002/22/EK irányelv (»egyetemes szolgáltatási irányelv«) 16., 17., 18. vagy 19. cikke alapján, vagy a 2002/19/EK
         irányelv (»hozzáférési irányelv«) 7. vagy 8. cikke alapján a nemzeti szabályozó hatóság [a továbbiakban: NSZH] köteles dönteni
         arról, hogy a vállalkozások számára kötelezettséget állapít‑e meg, tart‑e fenn, módosít‑e vagy az ilyen kötelezettséget megszünteti‑e,
         az e cikk (1) bekezdésében említett piacelemzés alapján állapítja meg azt, hogy egy adott érintett piacon hatékony‑e a verseny.

      (3)      Amennyiben [az NSZH] megállapítja, hogy a piacon hatékony a verseny, nem vezet be, illetve nem tart fenn az e cikk (2) bekezdésében
         említett konkrét szabályozó kötelezettséget [helyes fordítás: jogszabályi kötelezettséget]. Amennyiben már léteznek ágazathoz
         kötött szabályozó kötelezettségek [helyes fordítás: Amennyiben már léteznek ágazati jogszabályban foglalt kötelezettségek],
         a nemzeti szabályozó hatóság ezeket az adott érintett piacon lévő vállalkozások tekintetében megszünteti. Az ilyen kötelezettségmegszüntetés
         által érintett feleket erről megfelelő időben értesíteni kell.

      (4)      Amennyiben [az NSZH] megállapítja, hogy egy érintett piacon nem hatékony a verseny, a 14. cikkel összhangban meghatározza
         az e piacon jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásokat, és az ilyen vállalkozások számára az e cikk (2) bekezdésében
         említett megfelelő konkrét szabályozó kötelezettségeket [helyes fordítás: jogszabályi kötelezettségeket] állapít meg, illetve
         a már létező ilyen kötelezettségeket fenntartja vagy módosítja.

      (5)      A 15. cikk (4) bekezdésében említett határozatban meghatározott, tagországok közötti piacok esetében az érintett [NSZH‑k]
         – az iránymutatásokat a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve – a piacelemzést közösen végzik el, és összehangolt módon
         határoznak az e cikk (2) bekezdésében említett szabályozó kötelezettségek [helyes fordítás: ágazati jogszabályi kötelezettségek]
         bevezetéséről, fenntartásáról, módosításáról vagy megszüntetéséről.”

      12      A 2002/21 irányelv 15. cikkének (2) bekezdése alapján a Bizottság elfogadta az elektronikus hírközlési hálózatok és szolgáltatások
         közösségi keretszabályozása alapján a piacelemzésre és a piaci erő felmérésére vonatkozó iránymutatást (HL 2002. C 165., 6. o.;
         a továbbiakban: 2002‑es iránymutatás).

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
      13      A PTC a távközlési piac egyik legjelentősebb szereplője Lengyelországban.

      14      2006. július 17‑én a Prezes úgy ítélte meg, hogy a PTC jelentős piaci erővel rendelkezik a beszédcélú hívásvégződtetési szolgáltatások
         piacán, és úgy határozott, hogy jogszabályi kötelezettségeket állapít meg e cég részére.

      15      A PTC‑nek a Prezes e határozatával szemben benyújtott keresetét az elsőfokú és a fellebbviteli bíróság is elutasította. A
         kérdést előterjesztő bírósághoz benyújtott felülvizsgálati kérelem keretében a PTC arra hivatkozott, hogy a 2002‑es iránymutatás,
         amelyen az említett határozat alapult, vele szemben nem érvényesíthető, mivel azt lengyel nyelven nem tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában.

      16      A Sąd Najwyższy kétségeit fejezte ki a közzététel e hiányára alapított következményeket illetően.

      17      Az említett bíróság emlékeztet arra, hogy a Bíróság korábban már kimondta, hogy a 2003‑as csatlakozási okmány 58. cikkével
         ellentétes, ha az Európai Unió Hivatalos Lapjában valamely új tagállam nyelvén – jóllehet az az Unió hivatalos nyelvei közé tartozik – közzé nem tett közösségi szabályozásban
         foglalt kötelezettségeket ezen állam magánszemélyeivel szemben érvényesítik, még ha e személyek más módon is megismerhették
         volna e szabályozást (a C‑161/06. sz. Skoma‑Lux ügyben 2007. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑10841. o.] 57–59. pontja
         és a C‑560/07. sz. Balbiino‑ügyben 2009. június 4‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑4447. o.] 30. pontja).

      18      Ezen ítélkezési gyakorlat alapján a kérdést előterjesztő bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a lengyel távközlési
         cégek kedvezőtlenebb helyzetben vannak, mint a Lengyel Köztársaságon kívüli tagállamokban letelepedett azon cégek, amelyek
         e tagállamok hivatalos nyelvein ismerhetik meg az iránymutatásokat.

      19      A kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a fent hivatkozott Skoma-Lux ügyben hozott ítélet 51. pontjában alkalmazott,
         „közösségi szabályozásban foglalt kötelezettségeket” fordulat kizárólag azokra a rendeletekre és határozatokra vonatkozik‑e,
         amelyek jellegüknél fogva kötelezettségeket keletkeztetnek a magánszemélyek tekintetében, vagy kiterjed az uniós intézmények
         olyan egyéb jogi aktusaira is, amelyek kihatással lehetnek a magánszemélyek azon jogaira vagy kötelezettségeire, amelyekre
         a közösségi irányelveket átültető nemzeti jogi rendelkezések az irányadók. Ezt illetően kiemeli, hogy úgy tűnik, hogy a Bíróság
         a C‑345/06. sz. Heinrich‑ügyben 2009. március 10‑én hozott ítéletében (EBHT 2009., I‑1659. o.) kiterjesztő módon értelmezte
         a „közösségi szabályozás” fogalmát, és így e fogalomba beleérthető az uniós intézmények valamennyi jogi aktusa. A kérdést
         előterjesztő bíróság azt is hangsúlyozza, hogy a C‑158/06. sz. ROM‑projecten ügyben 2007. június 21‑én hozott ítéletből (EBHT 2007.,
         I‑5103. o.) arra lehet következtetni, hogy az Unió jogi aktusai közül nem csak azokat kell közzétenni, amelyek a magánszemélyek
         részére kötelezettségeket írnak elő, hanem azokat is, amelyek a tagállamok részéről a magánszemélyek tekintetében valamilyen
         konkrét intézkedést igényelnek.

      20      A kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy a 2002‑es iránymutatás jogos elvárásokat keletkeztet azon személyek részéről,
         amelyeknek a helyzetére kiterjed az alkalmazási köre. Másfelől, ezen iránymutatás Bizottság általi elfogadása közvetlenül
         a 2002/21 irányelv 15. cikkének (2) bekezdéséből következik. Az irányelv 15. cikkének (3) bekezdése és 16. cikkének (1) bekezdése
         szerinte azt írja elő, hogy az NSZH‑knak „a lehető legnagyobb mértékben” figyelembe kell venniük az iránymutatásokat, mind
         az érintett piacok meghatározásánál, mint azok elemzésénél.

      21      E körülmények alapján a Sąd Najwyższy felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra
         a Bíróság elé:

      „Lehetővé teszi‑e a [2003‑as] csatlakozási okmány 58. cikke, hogy a valamely tagállamban letelepedett magánszeméllyel szemben
         azokra a [2002‑es iránymutatásra] hivatkozzanak, amelyet a [2002/21 irányelv] 16. cikkének (1) bekezdése szerint az [NSZH‑nak]
         az érintett piacok elemzése során a lehető legnagyobb mértékben figyelembe kell vennie, ha ezen iránymutatást az Európai Unió Hivatalos Lapjában ezen állam nyelvén nem tették közzé, és ez a nyelv az Európai Unió egyik hivatalos nyelve?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
      22      Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2003‑as csatlakozási
         okmány 58. cikkét, hogy azzal ellentétes, hogy valamely NSZH a 2002‑es iránymutatásra hivatkozhasson valamely olyan határozatában,
         amelyben kötelezettségeket ír elő az elektronikus hírközlési szolgáltatások valamely piaci szereplőjével szemben, amennyiben
         ezt az iránymutatást nem tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában a szóban forgó tagállam nyelvén, jóllehet az az Unió egyik hivatalos nyelve.

      23      E kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy az Unió jogrendjének egyik alapelve megköveteli, hogy a közigazgatási
         szervek jogi aktusait ne lehessen a magánszemélyekre alkalmazni addig, amíg a magánszemélyeknek nincs lehetőségük a jogi aktusról
         tudomást szerezni (a 98/78. sz. Racke‑ügyben 1979. január 25‑én hozott ítélet [EBHT 1979., 69. o.] 15. pontja).

      24      Egyébiránt a 2003‑as csatlakozási okmány 2. cikkéből következik, hogy az intézmények által a csatlakozást megelőzően elfogadott
         jogi aktusok az új tagállamok számára kötelezőek, és a csatlakozást követően alkalmazandók ezen új tagállamokban. Mindazonáltal
         ezen államok természetes és jogi személyeivel szemben való érvényesíthetőségük az eredeti szerződésekben, az új tagállamok
         tekintetében pedig magában a 2003‑as csatlakozási okmányban előírt, az uniós jog tagállamokban való végrehajtására vonatkozó
         általános feltételeknek van alárendelve (a fent hivatkozott Skoma‑Lux ügyben hozott ítélet 32. pontja).

      25      Ami a Tanács és a Bizottság rendeleteit, valamint ezen intézmények azon irányelveit illeti, amelyeknek valamennyi tagállam
         a címzettje, az EK 254. cikk (2) bekezdésének rendelkezéseiből az következik, hogy e jogi aktusok csak akkor alkalmasak joghatások
         kiváltására, ha azokat az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétették (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Skoma-Lux ügyben hozott ítélet 33. pontját).

      26      Ezenfelül az említett jogi aktusok mindaddig nem alkalmazhatók valamely tagállamban a természetes és jogi személyekkel szemben,
         amíg az Európai Unió Hivatalos Lapjában történt szabályszerű közzététel révén nem teszik lehetővé azok megismerését az utóbbiak számára (a fent hivatkozott Racke‑ügyben
         hozott ítélet 15. pontja és a fent hivatkozott Skoma‑Lux ügyben hozott ítélet 37. pontja).

      27      Az említett elvek betartása ugyanezekkel a következményekkel kötelező abban az esetben, ha valamely uniós szabályozás a tagállamokat
         arra kötelezi, hogy a végrehajtásához olyan intézkedéseket fogadjanak el, amelyek a magánszemélyek számára kötelezettségeket
         keletkeztetnek. Következésképpen azokat a nemzeti intézkedéseket, amelyek az uniós szabályozás végrehajtása keretében a magánszemélyek
         számára kötelezettségeket keletkeztetnek, szintén közzé kell tenni annak érdekében, hogy ez utóbbiak azokat megismerhessék
         (lásd ebben az értelemben a C‑313/99. sz., Mulligan és társai ügyben 2002. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑5719. o.]
         51. és 52. pontját). Ilyen esetben az érdekeltek számára azt is lehetővé kell tenni, hogy tájékozódhassanak a rájuk nézve
         kötelezettségeket keletkeztető nemzeti intézkedések forrásáról. Tehát nemcsak a nemzeti szabályozást kell közzétenni, hanem
         azt az uniós jogi aktust is, amely adott esetben a tagállamokat arra kötelezi, hogy a magánszemélyek számára kötelezettségeket
         keletkeztető intézkedéseket fogadjanak el (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Heinrich‑ügyben hozott ítélet 45–47. pontját).

      28      Továbbá, a 2003‑as csatlakozási okmány 58. cikke, valamint az 1. rendelet 4., 5. és 8. cikke rendelkezéseinek együttes olvasatából
         következik, hogy valamely uniós rendelet szabályszerű közzététele olyan tagállam tekintetében, amelynek nyelve az Unió hivatalos
         nyelvei közé tartozik, e jogi aktusnak az Európai Unió Hivatalos Lapjában e nyelven való közzétételét jelenti (a fent hivatkozott Skoma-Lux ügyben hozott ítélet 34. pontja).

      29      A Bíróság ezért úgy ítélte meg, hogy a 2003‑as csatlakozási okmány 58. cikkével ellentétes, ha az Európai Unió Hivatalos Lapjában valamely új tagállam nyelvén – jóllehet az az Unió hivatalos nyelvei közé tartozik – közzé nem tett uniós szabályozásban
         foglalt kötelezettségeket ezen állam magánszemélyeivel szemben érvényesítik, még ha e személyek más módon is megismerhették
         volna e szabályozást (a fent hivatkozott Skoma-Lux ügyben hozott ítélet 51. pontja és a fent hivatkozott Balbiino‑ügyben hozott
         ítélet 30. pontja).

      30      A jelen ítélet 23–29. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében, amelynek alapját a jogbiztonság és a hátrányos
         megkülönböztetés tilalmának elve képezi, azt kell megvizsgálni, hogy tartalmát tekintve a 2002‑es iránymutatás a magánszemélyekkel
         szemben kötelezettségeket állapít‑e meg. Ha igen, akkor ez az iránymutatás, az Európai Unió Hivatalos Lapjában lengyel nyelven történt közzététel hiányában, Lengyelországban nem érvényesíthető a magánszemélyekkel szemben.

      31      A 2002/21 irányelv 15. és 16. cikke, amely kifejezetten az NSZH‑knak van címezve, képezi azon jogi alapot, amelyen a 2002‑es
         iránymutatás alapul. Ez utóbbi orientációt nyújt az NSZH‑k számára az érintett piacok meghatározásához és elemzéséhez, annak
         érdekében, hogy azok el tudják dönteni, hogy azokat előzetes szabályozásnak kell‑e alávetni. Az iránymutatás 1. pontja szerint
         ugyanis az meghatározza azokat az elveket, amelyekre az NSZH‑knak, az elektronikus hírközlésre vonatkozó közös keretszabályozást
         alkalmazva, a piacok és a tényleges verseny elemzését illetően támaszkodniuk kell. Ezen iránymutatás 6. pontja is kimondja,
         hogy annak célja, hogy segítse az eligazodásban az NSZH‑kat a piacok meghatározásával és e piacokon az erőviszonyok alakulásának
         értékelésével kapcsolatos új hatásköreik gyakorlása során (a C‑424/07. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2009. december
         3‑án hozott ítélet [EBHT 2009., I‑11431. o.] 75. és 76. pontja).

      32      A 2002‑es iránymutatás első három része a piac meghatározására, a piacon érvényesülő erőviszonyok értékelésére és a piaci
         erőfölénnyel rendelkező vállalkozások azonosítására szolgáló módszerek összefoglaló leírását és hasznos szempontjait tartalmazza.
         Alapvetően az ezzel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat összefoglalásáról van szó, amelyet kiegészít a Bizottság három olyan
         közleményének áttekintése, amelyeket lengyel nyelven is közzétettek az Európai Unió Hivatalos Lapjában, nevezetesen a közösségi versenyjog alkalmazásában az érintett piac meghatározásáról szóló bizottsági közlemény (HL 1997.
         C 372., 5. o.; lengyel és magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 155. o.), az EGK‑versenyszabályok távközlési ágazaton
         belüli alkalmazásáról szóló iránymutatás (HL 1991. C 233., 2. o.; lengyel és magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet,
         43. o.), illetve a versenyszabályoknak a távközlési ágazat hozzáférési megállapodásaira való alkalmazásáról szóló bizottsági
         közlemény (HL 1998. C 265., 2. o.; lengyel és magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 255. o.) áttekintése.

      33      Az utolsó három rész főként a 2002/21 irányelv végrehajtásával kapcsolatos. „A keretszabályozás szerinti kötelezettségek megállapítása,
         fenntartása, módosítása vagy megszüntetése” című negyedik rész iránymutatásokat ad az NSZH‑knak arra vonatkozóan, hogy milyen
         intézkedéseket kell hozni a piac versenyjogi elemzését követően. Az ötödik és a hatodik rész egyfelől a vizsgálati hatáskörökre
         és a piacelemzés céljából történő együttműködési eljárásokra, másfelől az NSZH‑k határozattervezeteivel kapcsolatos konzultációs
         és közzétételi eljárásokra vonatkozik. Az alkalmazandó keretszabályozás vonatkozó rendelkezéseinek felidézésén kívül e három
         rész az NSZH‑k, a nemzeti versenyhatóságok és a Bizottság közötti együttműködési mechanizmusok működésének pontos leírására
         vonatkozik.

      34      E tényekből az következik, hogy a 2002‑es iránymutatás nem tartalmaz semmiféle olyan kötelezettséget, amelyet közvetve vagy
         közvetlenül a magánszemélyek részére elő lehetne írni. Ennélfogva ezen iránymutatásnak az Európai Unió Hivatalos Lapjában lengyel nyelven való közzétételének hiánya nem képezi akadályát annak, hogy a Lengyel Köztársaság NSZH‑ja arra valamely magánszemélynek
         címzett határozatában hivatkozhasson.

      35      Ezenfelül hangsúlyozni kell, hogy az említett iránymutatást 2002‑ben az Európai Unió Hivatalos Lapjának „C” sorozatában tették közzé. Márpedig, annak „L” sorozatával ellentétben, a „C” sorozat nem a jogilag kötelező aktusok,
         hanem csupán az Uniót érintő tájékoztatások, ajánlások és vélemények közzétételét szolgálja.

      36      A PTC ennek ellenére úgy véli, hogy mivel ezt az iránymutatást 2002‑ben közzétették az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában, azt a 2003‑as csatlakozási okmány 58. cikkének megfelelően az új tagállamok hivatalos nyelvein – többek között lengyel nyelven –
         is közzé kellett volna tenni.

      37      Hangsúlyozni kell azonban, hogy a 2003‑as csatlakozási okmány 58. cikke nem írja elő a Tanács, a Bizottság vagy az Európai
         Központi Bank részére az intézmények és az Európai Központi Bank által az új tagállamok csatlakozását megelőzően elfogadott
         valamennyi jogi aktusnak az e cikkben felsorolt kilenc új nyelvre történő lefordítását. Az említett cikk ugyanis, amely az
         intézmények és az Európai Központi Bank által a csatlakozást megelőzően elfogadott jogi aktusokra vonatkozó nyelvhasználat
         szabályait és közzétételi feltételeket szabályozza, mindössze annak kimondására szorítkozik, hogy e jogi aktusok közül a csatlakozás
         időpontjától kezdve csak azoknak a jogi aktusoknak a szövegei hitelesek ugyanolyan feltételekkel, mint a többi hivatalos nyelven
         elkészült szövegek, amelyeknek a szövegét az új tagállamoknak az Unió hivatalos nyelveinek minősülő nyelvein is elkészítették,
         és amennyiben ezek szövegét korábban az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétették. Így tehát az említett cikk arra utal, hogy a tagállamok és az intézmények választják ki azokat a jogi aktusokat,
         amelyeket az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé kell tenni, és nem zárja ki azt, hogy bizonyos jogi aktusokat nem kell közzétenni. Következésképpen a 2003‑as csatlakozási
         okmány 58. cikke nem írta elő a 2002‑es iránymutatásnak az említett Hivatalos Lapban lengyel nyelven való közzétételét.

      38      Mindent összevetve, hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság korábban már kizárta az uniós jog azon általános elvének létjogosultságát,
         amelynek értelmében az uniós állampolgárok érdekeit érintő valamennyi aktust minden körülmények között le kellene fordítani
         a saját nyelvükre (lásd ebben az értelemben a C‑361/01. P. sz., Kik kontra OHIM ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítélet
         [EBHT 2003., I‑8283. o.] 82. és 83. pontját).

      39      Az előzőekben kifejtettekre figyelemmel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003‑as csatlakozási okmány
         58. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy valamely NSZH a 2002‑es iránymutatásra hivatkozhasson valamely
         olyan határozatában, amelyben jogszabályi kötelezettségeket ír elő az elektronikus hírközlési szolgáltatások valamely piaci
         szereplőjével szemben, annak ellenére, hogy ezt az iránymutatást nem tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában a szóban forgó tagállam nyelvén, jóllehet az az Unió egyik hivatalos nyelve.

       A költségekről
      40      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      A Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság,
            a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság csatlakozásának feltételeiről,
            valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány 58. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal
            nem ellentétes, hogy valamely nemzeti szabályozó hatóság az elektronikus hírközlési hálózatok és szolgáltatások közösségi
            keretszabályozása alapján a piacelemzésre és a piaci erő felmérésére vonatkozó bizottsági iránymutatásra hivatkozhasson valamely
            olyan határozatában, amelyben jogszabályi kötelezettségeket ír elő az elektronikus hírközlési szolgáltatások valamely piaci
            szereplőjével szemben, annak ellenére, hogy ezt az iránymutatást nem tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában a szóban forgó tagállam nyelvén, jóllehet az az Unió egyik hivatalos nyelve.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: lengyel.


A Bíróság szeptember 21.-i ítélete: 1999. # Maatschappij Drijvende Bokken BV kontra Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad - Hollandia. # C-219/97. sz. ügy


A Bíróság 1980. július 11-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Belga Királyság. # Szociális biztonság. # 150/79. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) 1996. július 11-i ítélete. # Giorgio Bernardi kontra Európai Parlament. # Megsemmisítés iránti kereset - Elfogadhatatlanság. # T-146/95. sz. ügy


title: A Bíróság (nyolcadik tanács) 2009. május 19-i ítélete. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Tagállami kötelezettségszegés - 2003/58/EK irányelv - Társasági jog -Közzéteendő okiratok és adatok - Levelezések és megrendelések - Szankciók - Az előírt határidőben történő átültetés elmulasztása. # C-313/08. sz. ügy

text:
      A Bíróság (nyolcadik tanács) 2009. május 19‑i ítélete – Bizottság kontra Olaszország
      (C‑313/08. sz. ügy)
      „Tagállami kötelezettségszegés – 2003/58/EK irányelv – Társasági jog –Közzéteendő okiratok és adatok – Levelezések és megrendelések – Szankciók – Az előírt határidőben történő átültetés elmulasztása”
      Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A megalapozottság Bíróság általi vizsgálata – Figyelembe veendő helyzet – Az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet (EK 226. cikk) (vö. 12. pont)
      Tárgy

               Tagállami kötelezettségszegés – A meghatározott jogi formájú társaságokra vonatkozó nyilvánossági követelmények tekintetében
                  a 68/151/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. július 15‑i 2003/58/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 221.,
                  13. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 304. o.) 1. cikke (4), (5) és (6) bekezdésének való megfeleléshez
                  szükséges valamennyi rendelkezésnek az előírt határidőn belül történő elfogadásának elmulasztása.

            Rendelkező rész
      1)         Az Olasz Köztársaság – mivel nem fogadta el azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek
         ahhoz, hogy megfeleljen a meghatározott jogi formájú társaságokra vonatkozó nyilvánossági követelmények tekintetében a 68/151/EGK
         tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. július 15‑i 2003/58/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikke (4)–(6) bekezdésének –
         nem teljesítette a szóban forgó irányelvből eredő kötelezettségeit.

      2)         A Bíróság az Olasz Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság szeptember 29.-i ítélete: 1998. # Canon Kabushiki Kaisha kontra Metro-Goldwyn-Mayer Inc., korábban: Pathe Communications Corporation. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesgerichtshof - Németország. # C-39/97. sz. ügy


title: A Bíróság március 13.-i ítélete: 2001.#PreussenElektra AG kontra Schhleswag AG, Windpark Reußenköge III GmbH és Land Schleswig-Holstein részvételével.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Landgericht Kiel - Németország.#Állami támogatás.#C-379/98. sz. ügy.

text:
      A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE
      2001. március 13.(*)

      „Villamos energia – Megújuló energiaforrások – Nemzeti szabályozás, amely a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozásokat a villamos energia minimáláron történő átvételére
         kötelezi, valamint az ebből eredő terheket e vállalkozások és az alaphálózatot üzemeltető vállalkozások között osztja meg
         – Állami támogatás – Összeegyeztethetőség az áruk szabad mozgásával”

      A C‑379/98. sz. ügyben,
      a Bírósághoz a Landgericht Kiel (Németország) által az EK‑Szerződés 177. cikke (jelenleg EK 234. cikk) alapján benyújtott,
         az e bíróság előtt

      a PreussenElektra AG
      és
      a Schleswag AG
      között,
      a Windpark Reußenköge III GmbH
      és
      a Land Schleswig‑Holstein
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      az EK‑Szerződés 30. és 92. cikkének (jelenleg, módosítást követően EK 28. és EK 87. cikk), valamint az EK‑Szerződés 93. cikke
         (3) bekezdésének (jelenleg az EK 88. cikk (3) bekezdése) értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában,

      A BÍRÓSÁG,
      tagjai: G. C. Rodríguez Iglesias elnök, C. Gulmann, M. Wathelet és V. Skouris tanácselnökök, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet,
         P. Jann, L. Sevón és R. Schintgen (előadó) bírák,

      főtanácsnok: F. G. Jacobs,
      hivatalvezető: H. A. Rühl főtanácsos,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:
      –       a PreussenElektra AG képviseletében D. Sellner Rechtsanwalt,
      –       a Schleswag AG képviseletében M. Nebendahl Rechtsanwalt,
      –       a Windpark Reußenköge III GmbH és a Land Schleswig‑Holstein képviseletében W. Ewer Rechtsanwalt,
      –       a német kormány képviseletében W.‑D. Plessing és C.‑D. Quassowski, meghatalmazotti minőségben,
      –       a finn kormány képviseletében H. Rotkirch és T. Pynnä, meghatalmazotti minőségben,
      –       az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében V. Kreuschitz és P. F. Nemitz, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre,
      a PreussenElektra AG, a Schleswag AG, a Windpark Reußenköge III GmbH, a Land Schleswig‑Holstein, a német kormány és a Bizottság
         szóbeli észrevételeinek a 2000. június 27‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,

      a főtanácsnok indítványának a 2000. október 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       A Landgericht Kiel 1998. október 13‑i, a Bírósághoz 1998. október 23‑án érkezett végzésével az EK‑Szerződés 177. cikke (jelenleg
         EK 234. cikk) alapján előzetes döntéshozatal céljából három kérdést terjesztett elő az EK‑Szerződés 30. és 92. cikkének (jelenleg,
         módosítást követően EK 28. és EK 87. cikk), valamint az EK‑Szerződés 93. cikke (3) bekezdésének (jelenleg az EK 88. cikk (3) bekezdése)
         értelmezése tárgyában.

      2       E kérdések a PreussenElektra AG (a továbbiakban: PreussenElektra) és a Schleswag AG (a továbbiakban: Schleswag) között folyamatban
         lévő jogvitában merültek fel, amelynek tárgya az előbbi által az energiagazdálkodás újraszabályozásáról szóló 1998. április
         24‑i törvény (Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts [BGBl. 1998. I, 730. o.], a továbbiakban: 1998. évi törvény)
         3. §‑ának (2) bekezdésével módosított, a megújuló energiaforrásból származó villamos energia közüzemi hálózatba táplálásáról
         szóló 1990. december 7‑i törvény (Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz
         [BGBl. 1990. I, 2633. o.], a továbbiakban: Stromeinspeisungsgesetz) 4. §‑ának (1) bekezdése alapján az utóbbinak fizetett
         összegek visszatérítése.

       Jogi háttér
      3       A Stromeinspeisungsgesetz 1991. január 1‑jén lépett hatályba. „Hatály” címet viselő 1. §‑ának eredeti szövege szerint e törvény
         előírta, hogy a közüzemi villamosenergia‑szolgáltatóknak át kell venniük a kizárólag víz‑, szél‑ és napenergiából, depóniagázból,
         tisztítógázból, illetve a mező‑ és erdőgazdasági termékekből, maradványokból és hulladékokból előállított elektromos áramot,
         valamint szabályozta az ilyen típusú elektromos áramért fizetendő térítést.

      4       Nem vitatott, hogy a közüzemi villamosenergia‑szolgáltató fogalma magában foglalja mind a magánvállalkozásokat, mind pedig
         a részben vagy egészben a közszférához tartozó vállalkozásokat.

      5       A villamoserőművek kőszénellátásáról, valamint a nukleáris energiáról szóló törvény és a Stromeinspeisungsgesetz módosításáról
         szóló 1994. július 19‑i törvény (Gesetz zur Sicherung des Einsatzes von Steinkohle in der Verstromung und zur Änderung des
         Atomgesetzes und des Stromeinspeisungsgesetzes [BGBl. 1994. I, 1618. o.], a továbbiakban: 1994. évi törvény) az 1. §‑ában
         foglaltak szerint kiterjesztette a Stromeinspeisungsgesetz hatályát a fafeldolgozás során előállított elektromos áramra is.
         Az 1998. évi törvény a „biomassza„ kifejezéssel helyettesítette a mező‑ és erdőgazdasági termékekre, maradványokra és hulladékokra,
         valamint a fafeldolgozó iparra vonatkozó hivatkozást, és meghatározta, hogy a Stromeinspeisungsgesetz „a törvény hatálya alá
         tartozó területen” a felsorolt megújuló energiaforrásokból előállított elektromos áramra vonatkozik.

      6       A Stromeinspeisungsgesetz „Átvételi kötelezettség” című 2. §‑a előírja, hogy a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások kötelesek
         átvenni és a 3. § rendelkezései szerint kifizetni a szolgáltatási területükön a megújuló energiaforrásokból előállított elektromos
         áramot. E paragrafust – a második és harmadik mondat beillesztésével – módosította az 1998. évi törvény, amely paragrafus
         ezen módosított változatának szövege a következő:

      „A közműhálózatot üzemeltető villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások kötelesek átvenni a megújuló energiákból a szolgáltatási
         területükön előállított elektromos áramot, és a hálózatba táplált elektromos áramért a 3. §‑nak megfelelően térítést kell
         fizetniük. Az olyan áramtermelő‑létesítmények esetében, amelyek nem a hálózatüzemeltető szolgáltatási területén találhatók,
         e kötelezettség azt a vállalkozást terheli, amelynek az elektromos áram betáplálására alkalmas hálózata a létesítményhez legközelebb
         található. A 2. és 4. § alkalmazásából eredő többletköltségek az elosztási vagy átviteli elszámolás keretében elszámolhatók,
         és az átviteli díj megállapításakor felszámíthatók.”

      7       Az 1998. évi törvénnyel módosított Stromeinspeisungsgesetz 3. §‑a, amelynek címe „A térítés összege”, a következőképpen rendelkezik:
      „(1)      A víz‑, szél‑ és napenergiából, depóniagázból, tisztítógázból és biomasszából előállított elektromos áram utáni térítés a
         villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások által az összes végfogyasztó részére szolgáltatott villamos energia kilowattóránkénti
         átlagárának legalább 80%‑át teszi ki. Az 500 kilowattot meghaladó teljesítményű vízi erőmű, depóniagáz-, illetve tisztítógáz-hasznosító
         létesítmény esetében ez csak az adott elszámolási évben betáplált elektromos áram azon részére vonatkozik, amely megfelel
         az 500 kilowattnak a létesítmény kilowattban mért teljesítményéhez viszonyított arányának. A teljesítményt az egyes hónapokban
         mért legnagyobb tényleges elektromos teljesítmény éves átlaga alapján kell meghatározni. A villamosáram‑többlet ellenértéke
         az első mondat szerinti átlagár legalább 65%‑a.

      (2)      A nap‑ vagy szélenergiából előállított elektromos áram esetében a térítés az első mondat szerinti átlagár legalább 90%‑a.
      (3)      Az (1) és (2) bekezdés szerinti átlagár az a forgalmi adó nélküli pfennigben kifejezett kilowattóránkénti érték, amelyet a
         szövetségi statisztikai hivatal az utolsó előtti naptári évre vonatkozóan minden évben közzétesz. Az (1) és (2) bekezdés szerinti
         térítés számításakor az összeget a tizedesvessző után két számjegyre kell kerekíteni.”

      8       Míg a Stromeinspeisungsgesetz módosításáról szóló 1994. évi törvény a 3. § (1) bekezdésében előírt elektromos áram utáni térítést
         az összes végfogyasztó részére szolgáltatott villamos energia kilowattóránkénti átlagárának 75%‑áról 80%‑ra emelte, a 3. §
         (2) bekezdésében szabályozott, nap‑ és szélenergiából előállított elektromos áram utáni térítés nem változott a Stromeinspeisungsgesetz
         hatálybalépése óta.

      9       A Stromeinspeisungsgesetz „A méltánytalan megterhelés esetére vonatkozó szabály” címet viselő 4. §‑ának szövege eredetileg
         így szólt:

      „(1)      Nem áll fenn a 2. és 3. §‑ban előírt kötelezettség, ha annak teljesítése méltánytalan megterhelést okozna, vagy ennek következtében
         a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozás nem lenne képes az 1989. december 18‑i szövetségi villamosenergia‑díjszabásból (Bundestarifordnung
         Elektrizität [BGBl. 1989. I., 2255. o.]) eredő kötelezettségek teljesítésére. Ebben az esetben a kötelezettségek az alaphálózatot
         üzemeltető villamosenergia‑szolgáltató vállalkozásra hárulnak.

      (2)      Méltánytalan a megterhelés különösen akkor, ha a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozás kénytelen lenne az árait jelentős
         mértékben emelni más hasonló vagy az alaphálózatot üzemeltető szolgáltatókhoz képest.”

      10     Az 1998. évi törvény több szempontból is módosította a Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑át. Egyrészről beillesztett két új – az
         (1) és a (4) – bekezdést. Másrészről kiigazításra került a régi (1) bekezdés, amely az új (2) bekezdés lett. A régi (2) bekezdés
         változatlan maradt, és ez lett az új (3) bekezdés. Következésképpen az 1998. évi törvénnyel módosított Stromeinspeisungsgesetz
         4. §‑a így szól:

      „(1)      Amennyiben a törvény szerint megtérítendő kilowattóra meghaladja a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozás által a hálózatán
         keresztül a naptári évben összesen leadott kilowattóra 5%‑át, az alaphálózatot üzemeltető köteles visszatéríteni a felvevő
         villamosenergia‑szolgáltató vállalkozás számára azokat a többletköltségeket, amelyek az e hányadot meghaladó kilowattórához
         kapcsolódnak. Az alaphálózatot üzemeltető vállalkozások esetében az első mondat szerinti visszatérítési igény érvényesítésének
         költsége is a többletköltségek részét képezi. Alaphálózatot üzemeltető vállalkozás hiányában a 2. § első mondatában előírt
         kötelezettség megszűnik azon villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások esetében, amelyek azon létesítmények tekintetében,
         amelyek ebben az időpontban lényegében még nem készültek el, megfelelnek – a feltételek bekövetkeztét követő naptári év kezdetével –
         az első és második mondatban foglalt feltételeknek. Szélerőművek esetében e tekintetben az oszlop és a forgórész felállítása
         az irányadó.

      (2)      Nem áll fenn a 2. és 3. §‑ban előírt kötelezettség, ha annak teljesítése még az (1) bekezdés szerinti visszatérítési szabály
         mellett is méltánytalan megterhelést okozna. Ebben az esetben a kötelezettségek az alaphálózatot üzemeltető villamosenergia‑szolgáltató
         vállalkozásra hárulnak.

      (3)      Méltánytalan a megterhelés különösen akkor, ha a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozás kénytelen lenne az árait jelentős
         mértékben emelni más hasonló vagy az alaphálózatot üzemeltető szolgáltatókhoz képest.

      (4)      A szövetségi gazdasági miniszter legkésőbb 1999‑ben jelentést készít a Bundestag részére a méltánytalan megterhelés esetére
         vonatkozó szabály hatásairól, de mindenképpen megfelelő időben ahhoz, hogy más kompenzációs szabályozást lehessen hozni még
         azelőtt, hogy az (1) bekezdés harmadik mondatában említett helyzet bekövetkezne.”

      11     Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből, valamint a Bíróság elé terjesztett írásbeli észrevételekből kitűnik, hogy az
         1990. augusztus 14‑i levelében a német kormány a Szerződés 93. cikke (3) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően a Stromeinspeisungsgesetz
         tervezetét még elfogadása előtt állami támogatásként bejelentette a Bizottságnak. Az 1990. december 19‑i levelében a Bizottság
         jóváhagyta a bejelentett tervezetet, miután egyrészről arra jutott, hogy e tervezet megfelel az Európai Közösségek energiapolitikai
         célkitűzéseinek, másrészről pedig arra, hogy a megújuló energiák az energetikai ágazatnak csak kisebb részét teszik ki, és
         a többletbevétel, valamint az elektromos áram árára való kihatás csekély. A Bizottság ugyanakkor felkérte a német kormányt,
         hogy közölje vele a Stromeinspeisungsgesetz alkalmazásával kapcsolatos információkat, amelyet két évvel a hatálybalépését
         követően felül kell vizsgálni, és hangsúlyozta, hogy az említett törvény valamennyi módosításása vagy hosszabbítása előzetes
         bejelentéshez kötött.

      12     Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből és a Bíróság elé terjesztett írásbeli észrevételekből az is kitűnik, hogy a villamosenergia‑szolgáltató
         vállalkozások több panasza nyomán a Bizottság 1996. október 25‑i levelében a szövetségi gazdasági minisztert arról tájékoztatta,
         hogy kétsége merült fel azon kérdéssel kapcsolatban, miszerint a szélenergiából származó villamosenergia‑termelés növekedésére
         tekintette a Stromeinspeisungsgesetz továbbra is összeegyeztethető‑e a Szerződésnek a támogatásra vonatkozó rendelkezéseivel.
         E levélben a Bizottság számos módosítási javaslatot tett a szélenergiára vonatkozó szabályozás tekintetében és kifejtette,
         hogy amennyiben a Bundestag nem kívánja elfogadni e tekintetben a Stromeinspeisungsgesetz módosítását, a Bizottság esetleg
         kényelen lesz a Németországi Szövetségi Köztársaságnak megfelelő intézkedéseket javasolni a Szerződés 93. cikkének (1) bekezdése
         értelmében annak érdekében, hogy a törvény összeegyeztethetővé váljon a támogatásra vonatkozó hatályos közösségi szabályokkal.

      13     Továbbá az alapeljárásba beavatkozó Windpark Reußenköge III GmbH (a továbbiakban: Windpark) és a Land Schleswig‑Holstein,
         valamint Bizottság írásbeli észrevételeiből következik, hogy kérésére a német kormány tájékoztatta a Bizottságot az új energiajogi
         szabályozásra vonatkozó törvényjavaslat előkészítési munkálatairól. Az 1998. július 29‑i levelében, tehát az 1998. évi törvény
         hatálybalépését követően, a Bizottság arról értesítette a szövetségi gazdasági minisztert, hogy – jóllehet a német jogalkotó
         az 1998. évi törvény elfogadásakor nem vette figyelembe az 1996. október 25‑i levelében megfogalmazott javaslatokat – tekintettel
         a közösségi szintű fejlődésre, és különösen a megújuló energiaforrásokból származó elektromos áram betáplálására vonatkozó
         szabályok összehangolását érintő esetleges javaslatokra, nem áll szándékában alaki határozatot hozni a Stromeinspeisungsgesetznek
         az 1998. évi törvény által módosított változata tárgyában azt megelőzően, hogy elkészül a miniszteri jelentés az e törvény
         4. §‑ának (4) bekezdésében előírt méltánytalan megterhelés esetére vonatkozó szabály hatásairól.

      14     Végül a közzétett 1998. évi törvény egyik lábjegyzetéből kitűnik, amely törvény 1. §‑a felett a gáz‑ és a villamos energia
         ellátásról szóló törvény (Gesetz über die Elektrizitäts‑ und Gasversorgung) cím szerepel, hogy a villamos energia belső piacára
         vonatkozó közös szabályokról szóló, 1996. december 19‑i 96/92/EK európai parlamenti és a tanácsi irányelvet (HL 1997. L 27.,
         20. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 3. o.) ez a törvény ültette át a nemzeti jogba.

      15     Ezen irányelv (3) preambulumbekezdése kimondja, hogy az irányelv rendelkezései nem befolyásolhatják a Szerződés teljes körű
         alkalmazását, különösen a belső piacra és a versenyre vonatkozó rendelkezéseket, amely irányelvnek „Az alaphálózat működése”
         című IV. fejezetében található 8. cikk (3) és (4) bekezdése így rendelkezik:

      „(3)      Egy tagállam a termelőlétesítmények teherelosztásakor a rendszerirányítótól megkövetelheti, hogy biztosítson elsőbbséget a
         megújuló energiahordozókat vagy hulladékot felhasználó, illetve villamos energiát hővel kapcsoltan termelő létesítményeknek.

      (4)      Egy tagállam az ellátás biztonságának érdekében elrendelheti, hogy tüzelőanyagként belföldi, primer energiahordozót használó
         termelőlétesítményeknek biztosítsanak elsőbbséget az érintett tagállamban fogyasztott villamos energia előállításához naptári
         évenként szükséges teljes primer energia 15%‑át meg nem haladó mértékben.”

      16     Másfelől „Az elosztórendszer működése” című IV. fejezetben található 11. cikke (3) bekezdése szerint:
      „Egy tagállam a termelőlétesítmények teherelosztásakor a rendszerirányítótól megkövetelheti, hogy biztosítson elsőbbséget
         a megújuló energiahordozókat vagy hulladékot felhasználó, illetve villamos energiát hővel kapcsoltan termelő létesítményeknek.”

       Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      17     A PreussenElektra Németországban több mint húsz hagyományos és nukleáris elektromos erőművet, valamint egy közepes- és nagyfeszültségű
         elektromos elosztóhálózatot üzemeltet. E hálózaton keresztül a PreussenElektra regionális villamosenergia‑szolgáltató vállalkozásokat,
         nagyobb közműveket és ipari vállalkozásokat lát el elektromos árammal.

      18     A Schleswag olyan regionális villamosenergia‑szolgáltató vállalkozás, amely a Schleswig‑Holstein tartománybeli ügyfelei ellátásához
         szükséges elektromos áramot csaknem kizárólag a PreussenElektrától szerzi be.

      19     A Schleswag‑részvények 65,3%‑a a PreussenElektra tulajdonában van. A maradék 34,7%‑ot különböző Schleswig‑Holstein tartománybeli
         önkormányzatok birtokolják.

      20     A Stromeinspeisungsgesetz 2. §‑a szerint a Schleswagnak átvételi kötelezettsége van a megújuló energiaforrásokból a szolgáltatási
         területén előállított elektromos áram tekintetében, beleértve a széláramot is. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből
         kitűnik, hogy a Schleswag teljes villamosenergia‑forgalmának széláramból származó része, amely 1991‑ben 0,77% volt, folyamatosan
         növekedett, és 1998‑ban megközelítőleg 15%‑ot ért el. Következésképpen a Stromeinspeisungsgesetzben rögzített minimáláras
         átvételi kötelezettség miatt a Schleswagot terhelő többletköltség, amely 1991‑ben 5,8 millió DEM volt, 1998‑ban megközelítőleg
         111,5 millió DEM‑re emelkedett, amelyből a Schleswagnak az 1998. évi törvénnyel a Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑ának (1) bekezdésébe
         illesztett kompenzációs rendszer alapján csak megközelítőleg 38 millió DEM‑et kellett viselnie.

      21     1998. április végén a Schleswagnak a megújuló energiaforrásokból előállított villamosenergia‑beszerzése elérte az előző év
         teljes időszakában értékesített villamosenergia‑mennyiség 5%‑át. A Schleswag ekkor kiszámlázta a PreussenElektra részére az
         1998. évi törvénnyel módosított Stromeinspeisungsgesetz (a továbbiakban: módosított Stromeinspeisungsgesetz) 4. §‑a (1) bekezdésének
         megfelelően a megújuló energiaforrásokból nyert villamos energia átvételéből számazó többletköltséget, és először 10 millió DEM
         összegű havi részletfizetést kért.

      22     A PreussenElektra teljesítette az 1998. május hónapra igényelt kifizetést, de fenntartotta a mindenkori visszaigénylés jogát.
         Majd a Landgericht Kielhez fordult, és 500 000 DEM visszatérítését kérte, amely annak az összegnek egy része, amelyet a Schleswag
         részére a széláram átvételével felmerült többletköltségek ellentételezésére kifizetett. A Landgericht az előzetes döntéshozatalra
         utaló végzésében megjegyzi, hogy ezek a többletköltségek nem háríthatók át a Schleswag ügyfeleire, mivel a Land Schleswig‑Holstein
         energiaügyi minisztériuma elutasította a Schleswag díjmódosítási kérelmét.

      23     A Landgericht előtt a PreussenElektra úgy érvelt, hogy a kért összeget jogalap nélkül fizette ki a Schleswag részére, és azt
         vissza kell téríteni, mivel a módosított Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑a, amelyen a kifizetés alapul, ellentétes a Szerződés
         állami támogatásokra vonatkozó, közvetlenül alkalmazandó rendelkezéseivel, ezért nem alkalmazható. Úgy véli, hogy a Stromeinspeisungsgesetz
         hatályának módosítása, valamint a többletköltségek megosztására vonatkozó szabály bevezetése, amely az 1998. évi törvénynek
         köszönhető, annak hatálybalépés előtt igényelte volna a Szerződés 93. cikkében előírt eljárás lefolytatását, amelyet a Németországi
         Szövetségi Köztársaság elmulasztott. Így a PreussenElektra azt kéri, hogy a Bíróság kötelezze a Schleswagot, hogy részére
         fizessen vissza 500 000 DEM összeget, annak 1998. július 15‑től számított 5%‑os kamatával együtt.

      24     A Schleswag e kérelem elutasítását kérte. Bár elismeri, hogy a módosított Stromeinspeisungsgesetz átalakított támogatási rendszert
         tartalmaz, azt állítja, hogy annak 4. §‑a pusztán olyan újraelosztási szabály, amely a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         2. és 3. §‑ának a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások által elszenvedett következményei enyhítésére szolgál, és ezért
         önmagában nem támogatás jellegű a Szerződés 92. cikke értelmében. Márpedig egyrészről a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         2. és 3. §‑a nem érinti a PreussenElektra és a Schleswag között fennálló jogviszonyt, úgyhogy fel sem merül, hogy a Landgericht
         az alapügyben eltekintsen azok alkalmazásától. Másrészről a módosított Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑a alkalmazásának mellőzése
         nem változtatna a Schleswag azon kötelezettségén, hogy megszabott minimáláron át kell vennie a megújuló energiaforrásokból
         előállított elektromos áramot. Következésképpen a Szerződés 93. cikke (3) bekezdésének harmadik mondatából eredő közvetlen
         alkalmazásának szankciós hatása nem tenné lehetővé sem a módosított Stromeinspeisungsgesetz 2. és 3. §‑ában foglalt jogellenes
         támogatás szankcionálását, sem pedig a módosított Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑a alkalmazásának vitatását, úgyhogy a vitatott
         kifizetést jogosnak kell tekinteni.

      25     Miután egyrészről megállapította, hogy a Bizottságnak nem jelentették be a Szerződés 93. cikke (3) bekezdésének megfelelően
         a Stromeinspeisungsgesetz szövegében az 1998. évi törvénnyel eszközölt módosításokat, a Landgericht úgy ítélte meg, hogy az
         a kérdés, hogy a Stromeinspeisungsgesetz új változata összességében vagy egyes részeiben állami támogatásnak minősül‑e a Szerződés
         92. cikke értelmében, még akkor is jelentőséggel bír, ha a német kormány és a Bizottság a Stromeinspeisungsgesetz eredeti
         támogatási rendszerét az 1990‑ben lefolytatott bejelentési eljárás során már támogatásnak minősítette. Ugyanis a Landgericht
         szerint, még ha a Stromeinspeisungsgesetz szövegében az 1998. évi törvénnyel eszközölt módosításokat az eredeti rendszer átalakításának
         is kell tekinteni, a Szerződés 93. cikkének (3) bekezdése szerinti eljárást csak akkor lehet ezen átalakított rendszerre alkalmazni,
         ha az maga is támogatási rendszer a Szerződés 92. cikke értelmében.

      26     Másrészről a Landgericht úgy ítélte meg, hogy a megújuló energiaforrásokból Németországban előállított elektromos áram átvételi
         kötelezettsége olyan feltételek mellett, amelyek a szabad piacon nem lennének elérhetők, a más tagállamokban előállított villamos
         energia iránti kereslet csökkenését vonhatja maga után, úgyhogy nem zárható ki a tagállamok közötti kereskedelem korlátozása
         sem, amelyet tilt a Szerződés 30. cikke.

      27     Mivel e feltételek mellett a Landgericht Kiel úgy ítélte meg, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntéséhez a Szerződés
         30., 92. cikkének és 93. cikke (3) bekezdésének értelmezése szükséges, az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes
         döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:

      „1)      Állami támogatásnak minősül‑e az EK‑Szerződés 92. cikke értelmében az energiagazdálkodás újraszabályozásáról szóló 1998. április
         24‑i törvény (Gesetz zur Neuregelung des Energiewirtschaftsrechts [BGBl. 1998. I, 730. o. (734‑736)]) 3. §‑ának (2) bekezdésével
         módosított, a megújuló energiaforrásból származó villamos energia közüzemi hálózatba táplálásáról szóló 1990. december 7‑i
         törvény (Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz [BGBl. 1990. I, 2633. o.])
         2., 3. vagy 4. §‑a, illetve együttesen a 2‑4. §‑a szerinti árambetáplálás utáni térítés (Stromeinspeisevergütung) és a visszatérítési
         szabály?

      Úgy kell‑e értelmezni az EK‑Szerződés 92. cikkét, hogy a támogatás fogalma e rendelkezés alapján kiterjed arra a nemzeti szabályozásra
         is, amely a fizetés kedvezményezettjének támogatását célozza, amely esetében a szükséges támogatási eszközök sem közvetve,
         sem közvetlenül nem állami vagy önkormányzati költségvetésből származnak, hanem azokkal a törvényi úton elrendelt átvételi
         kötelezettségként, megszabott minimáláron valamely ágazat egyes vállalkozásait terheli, amelyek e költségeket jogi és ténybeli
         okokból nem háríthatják a végfogyasztóra?

      Úgy kell‑e értelmezni az EK‑Szerződés 92. cikkét, hogy a támogatás fogalma e rendelkezés alapján kiterjed arra a nemzeti szabályozásra
         is, amely csak azon terhek megosztását szabályozza a termelés különböző szakaszaiban található vállalkozások között, amely
         terhek az átvételi kötelezettség és a minimális térítés velejárói, ha a jogalkotó szándéka valójában e terhek tartós megosztására
         irányul, anélkül hogy a teherviselő vállalkozás ellentételezést kapna?

      2)      Amennyiben az [1)] kérdésnek a [módosított] Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑ával kapcsolatos második részére adott válasz nemleges:
      Úgy kell‑e értelmezni az EK‑Szerződés 93. cikkének (3) bekezdését, hogy e rendelkezés felfüggesztő hatálya nem csak a támogatásokra,
         hanem az olyan végrehajtási szabályokra is kiterjed, mint a [módosított] Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑a?

      3)      Amennyiben az 1) és 2) kérdésre adott válasz nemleges:
      Úgy kell‑e értelmezni az EK‑Szerződés 30. cikkét, hogy mennyiségi behozatali korlátozás vagy ezzel azonos hatású intézkedés
         áll fenn a tagállamok között az EK‑Szerződés 30. cikke értelmében, ha valamely nemzeti szabályozás arra kötelezi a vállalkozásokat,
         hogy megújuló energiaforrásokból származó elektromos áramot vegyenek át minimáláron, és ezen túlmenően a hálózatüzemeltetőket
         ellentételezés nélkül bevonja a finanszírozásba?”

       Az elfogadhatóságról
      28     A Windpark és a Land Schleswig‑Holstein (a továbbiakban: az alapeljárás beavatkozói), valamint a német kormány teljes egészében,
         illetve részben vitatják az előzetes döntéshozatalra utalás elfogadhatóságát.

      29     Az alapeljárás beavatkozói elsősorban úgy érvelnek, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzés több szempontból is hiányos,
         illetve téves.

      30     E tekintetben előadják, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyrészről téved abban, hogy a Bizottsággal nem közölték a Stromeinspeisungsgesetz
         szövegében az 1998. évi törvénnyel eszközölt módosításokat, másrészről téved abban, hogy a villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások
         ténybeli és jogi okok miatt nem háríthatták a végfogyasztóra azokat a költségeket, amelyeket a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         3. §‑ában előírt térítés címén viselnek.

      31     Másodsorban az alapeljárás beavatkozói és a német kormány előadják, hogy az alapügy nem valós, hanem minden szempontból konstruált
         jogvita.

      32     E tekintetben hangsúlyozzák, hogy az alapügy felperese és alperese egyetért abban, hogy a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         2‑4. §‑ának együttes olvasata ellentétes a közösségi joggal. A PreussenElektra mégis teljesítette a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         4. §‑ában előírt kompenzációs kifizetést, majd azonnal annak részleges visszatérítését kérte. Azt is előadják, hogy a PreussenElektra
         a Schleswag főrészvényese, ennélfogva többségi befolyása van annak határozataira és az általa képviselt jogi álláspontra.

      33     Harmadsorban az alapeljárás beavatkozói és a német kormány úgy érvelnek, hogy a feltett kérdéseknek nincs jelentősége az alapügy
         elbírálása szempontjából.

      34     A Szerződés 92. és 93. cikkének értelmezésére vonatkozó kérdésekkel kapcsolatban az alapeljárás beavatkozói arra emlékeztetnek,
         hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint (a 120/73. sz. Lorenz‑ügyben 1973. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 1973.,
         1471. o.] 9. pontja) minden tagállam belső jogrendjére tartozik, hogy meghatározza azt a jogi eljárást, amely lehetővé teszi,
         hogy a Szerződés 93. cikke (3) bekezdése harmadik mondatának közvetlen hatálya érvényesüljön. Márpedig a kérdést előterjesztő
         bíróság nem utal arra, hogy a német jogrendben a PreussenElektra jogosult‑e – és ha igen, akkor milyen feltételek mellett –
         az igényelt összegek visszatérítésére, ezért nem is indokolja meg az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés jelentőségét
         a nemzeti jog szempontjából.

      35     Az alapeljárás beavatkozói továbbá úgy érvelnek, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból következik (lásd különösen a C‑72/91.
         és C‑73/91. sz., Sloman Neptun egyesített ügyekben 1993. március 17‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑887. o.] 11. és 12. pontját),
         hogy a Bíróságnak csak akkor van hatásköre arra, hogy a Szerződés 92. cikke alapján értelmezze a támogatás fogalmát, ha a
         Szerződés 93. cikke (3) bekezdésében előírt előzetes vizsgálati eljárást nem tartották be. Márpedig egyrészről a Stromeinspeisungsgesetz
         eredeti változatát bejelentették a Bizottságnak, amely engedélyezte azt, másrészről a Stromeinspeisungsgesetz szövegében az
         1998. évi törvénnyel eszközölt módosítások nem minősülnek a Szerződés 93. cikke (3) bekezdésének értelmében vett, új bejelentést
         igénylő támogatásmódosításnak. Mindenesetre véleményük szerint az 1998. évi törvény elfogadását megelőző és követő levélváltás
         a német hatóságok és a Bizottság között egyrészt a Stromeinspeisungsgesetz szövegében e törvénnyel eszközölt módosításoknak
         a német kormány általi bejelentését, másrészt pedig az említett módosításoknak a Bizottság általi hallgatólagos jóváhagyását
         jelenti.

      36     A német kormány úgy véli, hogy a Szerződés 92. cikkére vonatkozó kérdések megválaszolása nem szükséges ahhoz, hogy a kérdést
         előterjesztő bíróság ítéletet hozzon, mivel az alapügyben az egyetlen döntő kérdés az, hogy a Schleswag jogosult‑e kompenzációs
         kifizetésre a módosított Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑a alapján, amely azonban csak a tehermegosztást szabályozza a betáplált
         elektromos áram utáni térítés kifizetését követően, és nem tartalmaz támogatást e térítés kedvezményezettje javára.

      37     A Szerződés 30. cikkére vonatkozó kérdéssel kapcsolatban az alapeljárás beavatkozói és a német kormány hangsúlyozzák, hogy
         az alapügy nem határokon átnyúló jellegű, valamint az alapügy felperese és alperese nem igazolták, hogy a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         akadályozza őket abban, hogy más tagállamokból elektromos áramot hozzanak be.

      38     Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között a Szerződés 177. cikkében
         foglalt együttműködés keretében egyedül a jogvitában eljáró és a meghozandó bírósági döntésért felelősséggel tartozó nemzeti
         bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje egyrészt az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szükségességét
         ítéletének meghozatalához, másrészt a Bíróság elé terjesztett kérdések jelentőségét. Következésképpen, ha a feltett kérdések
         a közösségi jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság fő szabály szerint köteles határozatot hozni (lásd különösen a C‑415/93. sz.
         Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.] 59. pontját).

      39     A Bíróság mindazonáltal azt is kimondta, hogy kivételes esetben a Bíróság feladata áttekinteni azokat a feltételeket, amelyek
         mellett a nemzeti bíróság hozzá fordult, annak érdekében, hogy megvizsgálja hatáskörének fennállását (lásd ebben az értelemben
         a 244/80. sz. Foglia‑ügyben 1981. december16‑án hozott ítélet [EBHT 1981., 3045. o.] 21. pontját). Csak akkor utasíthatja
         el a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéséről való határozathozatalt, ha a közösségi jog kért értelmezése
         nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy
         ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett
         kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd különösen a fent hivatkozott Bosman‑ügyben hozott ítélet 61. pontját; a C‑36/99. sz.,
         Idéal tourisme ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑6049. o.] 20. pontját és a C‑322/98. sz. Kachelmann‑ügyben
         2000. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7505. o.] 17. pontját).

      40     A jelen esetben elsősorban az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben szereplő hiányosságokat és tévedéseket illetően elegendő
         utalni arra, hogy nem a Bíróság, hanem a nemzeti bíróság feladata, hogy megállapítsa a jogvita alapjául szolgáló tényállást,
         és levonja abból az általa meghozandó határozat számára a következtetéseket (lásd különösen a C‑435/97. sz., WWF és társai
         ügyben 1999. szeptember 16‑án hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5613. o.] 32. pontját).

      41     Másodsorban rá kell mutatni arra, hogy a PreussenElektra keresete azon összeg visszatérítésére irányul, amelyet a Schleswagnak
         kellett fizetnie azon többletköltség ellentételezéséért, amely az utóbbinál a módosított Stromeinspeisungsgesetzben előírt
         kötelezettség teljesítése miatt felmerült, amely jogszabály szerint köteles átvenni a szolgáltatási területén letelepedett
         széláramtermelőktől a széláramot.

      42     Az alapügy tehát nem tekinthető hipotetikusnak.
      43     Kétségtelen, hogy a Schleswagnak – a PreussenElectrához hasonlóan – érdeke fűződik ahhoz, hogy a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         2. és 3. §‑a, amely előírja az említett átvételi kötelezettséget, és ehhez kapcsolódóan rögzíti a fizetendő árat, jogellenes
         támogatásnak minősüljön, amelynek kifizetésétől ennélfogva mentesülne. Ugyanakkor az alapügy tárgya nem az az állítólagos
         támogatás, amelyet a Schleswag a módosított Stromeinspeisungsgesetz 2. és 3. §‑a alapján a megújuló energiaforrásokból származó
         villamos energia termelőinek nyújt, hanem az állítólagos támogatás azon része, amelyet a PreussenElektrának kellett visszatérítenie
         a Schleswagnak a módosított Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑a alapján.

      44     Miután ezek a Schleswagot és a PreussenElektrát terhelő kötelezettségek közvetlenül a módosított Stromeinspeisungsgesetzből
         következnek, az alapügy felperese és alperese közötti jogvita nem tekinthető olyan konstruált eljárásnak, amelyet az alapügy
         peres felei azért rendeztek meg, hogy a Bíróságot állásfoglalásra késztessék a közösségi jog olyan kérdéseiről, amelyek objektíve
         nem szükségesek a jogvita elbírálásához.

      45     E megállapítást támasztja alá az is, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megengedte, hogy a Schleswag kérelmeinek támogatására
         az alapeljárásban beavatkozóként fellépjen a Windpark és a Land Schleswig‑Holstein, amelyek a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         2. és 3. §‑ának jogszerűsége mellett érvelnek.

      46     E feltételek mellett az, hogy a PreussenElektra a Schleswag főrészvényese, nem elegendő ahhoz, hogy a közöttük fennálló jogvita
         valótlannak minősüljön.

      47     Végül pedig meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzésében a Landgericht kellően meghatározta a nemzeti
         jogi hátteret, és világosan kifejtette azokat az indokokat, amelyek alapján úgy ítéli meg, hogy az általa előterjesztett kérdések
         jelentősek, és azok megválaszolása szükséges a jogvita elbírálásához.

      48     Egyrészről a kérdést előterjesztő bíróság a Szerződés 92. és 93. cikkére vonatkozó kérdésekkel kapcsolatban különösen arra
         hívta fel a figyelmet, amint a jelen ítélet 25. pontjából is következik, hogy az a kérdés, hogy a módosított Stromeinspeisungsgesetz
         támogatásnak minősül‑e, attól függ, hogy a Stromeinspeisungsgesetz eredeti szövegében az 1998. évi törvénnyel eszközölt módosítások
         olyan támogatásmódosításnak minősülnek‑e a Szerződés 93. cikkének (3) bekezdése értelmében, amelyek elfogadásához az e rendelkezésben
         előírt eljárás alkalmazása lett volna szükséges.

      49     A kérdést előterjesztő bíróság azt is kifejtette, hogy amennyiben az előzetes vizsgálati eljárást – jogsértő módon – nem tartották
         be, akkor a nemzeti joga alapján a Szerződés 93. cikke (3) bekezdése harmadik mondatának közvetlen hatályából neki kell levonnia
         a következtetést, és úgy döntenie, hogy a Stromeinspeisungsgesetz átalakított rendszere nem alkalmazható, és vissza kell téríteni
         a PreussenElektrának a Schleswag részére teljesített kifizetéseit.

      50     Amint még maguk az alapeljárás beavatkozói is elismerik, az arra alapított érv, hogy a Bíróságnak csak akkor van hatásköre
         a támogatás fogalmának értelmezésére a Szerződés 92. cikke alapján, ha a 93. cikk (3) bekezdésében előírt előzetes vizsgálati
         eljárást nem tartották be, a támogatásmódosítás feltételének, illetve az utóbbi rendelkezés harmadik mondatában foglalt felfüggesztő
         hatály terjedelmének értelmezését igényli, amely maga is a feltett kérdések egy részének tárgyát képezi.

      51     Ugyanez vonatkozik a német kormány érvelésére, amelyet arra alapít, hogy nem szükséges megválaszolni a Szerződés 92. cikkére
         vonatkozó kérdéseket, mivel az alapügyben egyedül a módosított Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑a szabályozza a PreussenElektra
         és a Schleswag közötti viszonyokat. A Szerződés 92. cikkére vonatkozó kérdések ugyanis pontosan arra irányulnak, hogy a módosított
         Stromeinspeisungsgesetz 4. §‑a önmagában vagy a 2. és 3. §‑sal összefüggésben támogatási rendszernek minősül‑e e rendelkezés
         értelmében.

      52     Másrészről a Szerződés 30. cikkére vonatkozó kérdéssel kapcsolatban elegendő rögzíteni, hogy nem nyilvánvaló, hogy a kért
         értelmezés nincs semmilyen összefüggésben az alapügy tényállásával vagy tárgyával.

      53     A fenti megfontolásokból következik, hogy választ kell adni a feltett kérdésekre.
       A Szerződés 92. cikkének értelmezéséről
      54     Előzetesen meg kell állapítani egyrészről, hogy nem vitatott, hogy a megújuló energiaforrásokból előállított elektromos áram
         olyan minimáláras átvételi kötelezettsége, mint amilyet a módosított Stromeinspeisungsgesetz 2. és 3. §‑a is előír, gazdasági
         előnyt jelent az ilyen típusú elektromos áram egyes termelőinek, amennyiben kockázat nélkül magasabb nyereséget biztosít számukra,
         mint amelyet ennek hiányában érnének el.

      55     Másrészről rögzíteni kell, hogy a német kormánynak a Bíróság írásbeli kérdésére adott válaszából kitűnik, hogy a nyolc német
         áramtermelő, és egyúttal nagyfeszültségű átviteli hálózatot üzemeltető nagyvállalat közül, amelyek közé a PreussenElektra
         is tartozik, csak kettőben van többségi részesedése a közszférának. E válaszból következik továbbá, hogy a PreussenElektra
         egy másik, 100%‑ban magánkézben lévő társaság 100%‑os tulajdoni hányadú leányvállalata. Másfelől, amint a jelen ítélet 19. pontjából
         is következik, a Schleswagban 65,3%‑os tulajdoni hányada van a PreussenElektrának, és csak a részesedések 34,7%‑a van egyes
         Schleswig‑Holstein tartománybeli önkormányzatok birtokában.

      56     A fentiek alapján az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést úgy kell érteni, mint amely lényegében arra irányul,
         hogy állami támogatásnak minősül‑e az EK‑Szerződés 92. cikke (1) bekezdésének értelmében az a tagállami szabályozás, amely
         egyrészről arra kötelezi a villamosenergia‑szolgáltató magánvállalkozásokat, hogy a szolgáltatási területükön a megújuló energiaforrásokból
         előállított villamos energiát olyan minimáláron vegyék át, amely meghaladja az ilyen típusú villamos energia valós gazdasági
         értékét, másrészről az e kötelezettségből eredő pénzügyi terhet megosztja az említett villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások
         és a villamosenergia‑alaphálózatot üzemeltető magánvállakozások között.

      57     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződés 92. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy a közös piaccal összeegyeztethetetlen
         a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy
         bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok
         közötti kereskedelmet.

      58     Márpedig a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy csak azok az előnyök tekintendők a Szerződés 92. cikke (1) bekezdésének
         értelmében támogatásnak, amelyeket közvetlenül vagy közvetve állami forrásból nyújtanak. Ugyanis az e rendelkezésben szereplő
         megkülönböztetés „a tagállamok által” és az „állami forrásból” nyújtott támogatás között nem azt jelenti, hogy az állam által
         nyújtott valamennyi előny támogatásnak minősül, függetlenül attól, hogy állami eszközökből finanszírozzák‑e, vagy sem, hanem
         e megkülönböztetésnek csak az a célja, hogy e fogalom vonatkozzon a közvetlenül az állam által, valamint az általa kijelölt
         vagy létrehozott köz‑ vagy magánszervezet által nyújtott előnyökre is (lásd a 82/77. sz. Van Tiggele‑ügyben 1978. január 24‑én
         hozott ítélet [EBHT 1978., 25. o.] 24. és 25. pontját; a fent hivatkozott Sloman Neptun ügyben hozott ítélet 19. pontját;
         a C‑189/91. sz. Kirsammer‑Hack ügyben 1993. november 30‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6185. o.] 16. pontját; a C‑52/97–C‑54/97. sz.,
         Viscido és társai egyesített ügyekben 1998. május 7‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2629. o.] 13. pontját; a C‑200/97. sz.
         Ecotrade‑ügyben 1998. december 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1998., I‑7907. o.] 35. pontját és a C‑295/97. sz. Piaggio‑ügyben
         1999. június 17‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3735. o.] 35. pontját).

      59     A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a villamosenergia‑szolgáltató magánvállalkozásokat sújtó kötelezettség, miszerint
         megszabott minimáláron át kell venniük a megújuló energiaforrásokból előállított elektromos áramot, nem jár együtt az állami
         forrásoknak az ilyen típusú villamosenergiát termelő vállalkozásokra történő közvetlen vagy közvetett átruházásával.

      60     Így egyáltalán nem tekinthető állami források közvetlen vagy közvetett átruházásának az e villamosenergia‑szolgáltató magánvállalkozások
         említett átvételi kötelezettségéből eredő pénzügyi teher megosztása az előbbiek és más magánvállalkozások között.

      61     E feltételek mellett az, hogy az átvételi kötelezettséget törvény írja elő, és egyes vállalkozásoknak vitathatatlan előnyt
         biztosít, még nem alkalmas arra, hogy a szabályozást állami támogatás jelleggel ruházza fel a Szerződés 92. cikke (1) bekezdésének
         értelmében.

      62     E megállapítást az a – kérdést előterjesztő bíróság által felvetett – körülmény sem érinti, hogy a minimáláras átvételi kötelezettségből
         eredő pénzügyi teher alkalmas arra, hogy hátrányosan befolyásolja az e kötelezettséggel terhelt vállalkozások gazdasági eredményeit,
         és ennek következtében az állam adóbevételeinek csökkenését vonja maga után. E következmény ugyanis az ilyen szabályozás velejárója,
         és nem tekinthető olyan eszköznek, amelyen keresztül az állam terhére nyújtanak meghatározott előnyt a megújuló energiaforrásokból
         villamosenergiát termelő vállalkozások javára (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Sloman Neptun ügyben hozott ítélet
         21. pontját és a fent hivatkozott Ecotrade‑ügyben hozott ítélet 36. pontját).

      63     Másodlagosan a Bizottság előadja, hogy az EK‑Szerződés 5. cikkével (jelenleg EK 10. cikk) összefüggésben értelmezett 92. és
         93. cikke hatékony érvényesülésének biztosítása az állami támogatás fogalmának olyan értelmezését követeli, amely az olyan
         támogatási intézkedésre is kiterjed, mint amelyet a módosított Stromeinspeisungsgesetz is előír, és amelyet az állam rendelt
         el, de magánvállalkozások finanszíroznak. Érvelését analógia útján a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatára alapítja, amely
         szerint az EK‑Szerződés 5. cikkével összefüggésben értelmezett 85. cikke előírja a tagállamok számára, hogy ne hozzanak olyan
         – akár törvényi, akár rendeleti – intézkedéseket, amelyek megakadályozzák a vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok
         hatékony érvényesülését (lásd különösen a C‑2/91. sz. Meng‑ügyben 1993. november 17‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑5751. o.]
         14. pontját).

      64     E tekintetben elegendő hangsúlyozni, hogy a Szerződés 85. cikkével ellentétben, amely kizárólag a vállalkozások magatartására
         vonatkozik, a Szerződés 92. cikke közvetlenül a tagállami intézkedésekre irányul.

      65     E feltételek mellett a Szerződés 92. cikke önmagában elegendő az ott szabályozott állami magatartások tilalmához, és a Szerződés
         5. cikke, amely második bekezdésében előírja, hogy a tagállamok tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti
         a Szerződés célkitűzéseinek megvalósítását, nem hivható fel avégett, hogy a 92. cikk hatályát kiterjesszék az oda nem tartozó
         állami magatartásokra.

      66     Ezért azt a választ kell adni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre, hogy nem minősül állami támogatásnak
         az EK‑Szerződés 92. cikke (1) bekezdésének értelmében az a tagállami szabályozás, amely egyrészről arra kötelezi a villamosenergia‑szolgáltató
         magánvállalkozásokat, hogy a szolgáltatási területükön a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energiát olyan minimáláron
         vegyék át, amely meghaladja az ilyen típusú villamos energia valós gazdasági értékét, másrészről az e kötelezettségből eredő
         pénzügyi terhet megosztja az említett villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások és a villamosenergia‑alaphálózatot üzemeltető
         magánvállakozások között.

      67     E válaszra tekintettel nem szükséges megválaszolni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést, amelyet csak
         arra az esetre terjesztettek elő, ha a minimáláras átvételi kötelezettség állami támogatásnak minősül, míg az abból eredő
         pénzügyi teher megosztása nem minősül annak.

       A Szerződés 30. cikkének értelmezéséről
      68     Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni,
         hogy az említett szabályozás összeegyeztethető‑e a Szerződés 30. cikkével.

      69     E tekintetben elsősorban emlékeztetni kell arra, hogy a Szerződés 30. cikkét, amely megtilt a tagállamok között a behozatalra
         vonatkozó minden mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedést, a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően valamennyi
         olyan nemzeti intézkedésre alkalmazni kell, amely alkalmas arra, hogy közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan
         akadályozza a Közösségen belüli kereskedelmet (a 8/74. sz. Dassonville‑ügyben 1974. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 1974.,
         837. o.] 5. pontja).

      70     Másodsorban rögzíteni kell, hogy szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a tagállami gazdasági szereplőket
         terhelő azon kötelezettség, hogy egy meghatározott termék iránti szükségletük bizonyos százalékát valamely nemzeti szállítótól
         szerezzék be, annyiban korlátozza az adott termék behozatali lehetőségeit, amennyiben e gazdasági szereplőket akadályozza
         abban, hogy a szükségletük egy részét más tagállambeli gazdasági szereplőktől szerezzék be (lásd ebben az értelemben a 72/83. sz.,
         Campus Oil és társai ügyben 1984. július 10‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 2727. o.] 16. pontját és a C‑21/88. sz., Du Pont
         de Nemours Italiana ügyben 1990. március 20‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑889. o.] 11. pontját).

      71     Márpedig a módosított Stromeinspeisungsgesetz 1. és 2. §‑ából kifejezetten az következik, hogy a villamosenergia‑szolgáltató
         vállalkozásokat terhelő átvételi kötelezettség kizárólag a törvény hatálya alá tartozó megújuló energiaforrásokból az egyes
         érintett vállalkozások szolgáltatási területén előállított elektromos áramra vonatkozik, ennélfogva alkalmas arra, hogy legalábbis
         potenciálisan akadályozza a Közösségen belüli kereskedelmet.

      72     Ugyanakkor annak megítélésekor, hogy az ilyen átvételi kötelezettség mégis összeegyeztethető a Szerződés 30. cikkével, figyelembe
         kell venni egyrészről a szóban forgó szabályozás célját, másrészről pedig a villamos energia piacának sajátosságait.

      73     E tekintetben rögzíteni kell, hogy a megújuló energiaforrások felhasználása a villamosenergia‑termeléshez, amelynek ösztönzésére
         irányul az olyan szabályozás is, mint a módosított Stromeinspeisungsgesetz, a környezetvédelmet szolgálja, hiszen hozzájárul
         az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentéséhez, amely gázok a klímaváltozás elsődleges okai közé sorolandók, és amelynek
         leküzdése mellett elkötelezték magukat az Európai Közösség és a tagállamok.

      74     Ezzel kapcsolatban szem előtt kell tartani, hogy e felhasználás fejlesztése azok között az elsődleges célok között szerepel,
         amelyeket egyrészről a Közösség és a tagállamok az Egyesült Nemzetek éghajlatváltozási keretegyezménye alapján vállalt kötelezettségeik
         teljesítése érdekében tűztek ki, amely keretegyezményt a Közösség nevében az 1993. december 15‑i 94/69/EK tanácsi határozat
         (HL 1994. L 33., 11. o. magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 19. kötet, 167. o.) hagyott jóvá, másrészről az ezen egyezményben
         részes felek – 1997. december 11‑én Kyotóban megrendezett – harmadik konferenciájának jegyzőkönyve alapján vállalt kötelezettségeik
         teljesítése érdekében tűztek ki, amelyet az Európai Közösség és a tagállamok 1998. április 29‑én írtak alá (lásd e tekintetben
         különösen a megújuló energiaforrásokról szóló, 1998. június 8‑i 98/C 198/01 tanácsi állásfoglalást [HL C 198., 1. o.] és a
         megújuló energiaforrások hasznosítását támogató többéves közösségi program, az Altener program [1998–2000] elfogadásáról szóló,
         2000. február 28‑i 646/2000/EK európai parlamenti és tanácsi határozatot [HL L 79., 1. o.]).

      75     Meg kell jegyezni, hogy ez a politika az emberek és az állatok egészségének és életének védelmére, valamint a növények megóvására
         is irányul.

      76     Továbbá, amint az EK‑Szerződés 130r. cikke (2) bekezdése első albekezdésének harmadik mondatából következik (jelenleg, módosítást
         követően az EK 174. cikk (2) bekezdésének első albekezdése), a környezetvédelmi követelményeket be kell illeszteni más közösségi
         politikák meghatározásába és végrehajtásába. Az Amszterdami Szerződés e rendelkezést – kissé módosítva – az „Alapelvek” címet
         viselő első részben található EK 6. cikkbe helyezte át.

      77     Egyébiránt a 96/92 irányelv (28) preambulumbekezdéséből kifejezetten az következik, hogy az irányelv „környezetvédelmi megfontolásokból”
         a 8. cikkének (3) bekezdésében és 11. cikkének (3) bekezdésében felhatalmazza a tagállamokat, hogy a megújuló forrásokból
         származó villamos energia termelésének elsőbbséget biztosítsanak.

      78     Azt is rögzíteni kell, hogy ez az irányelv, amint a (39) preambulumbekezdéséből kitűnik, csak a villamosenergia‑piaci liberalizáció
         új szakaszát jelenti, és a tagállamok között a villamosenergia‑kereskedelemben bizonyos akadályok továbbra is megmaradnak.

      79     Meg kell továbbá állapítani, hogy az elektromos áram sajátossága, hogy ha már egyszer bekerült a szállító vagy elosztó hálózatba,
         nehezen lehet meghatározni az eredetét, és különösen azt az energiaforrást, amelyből előállították.

      80     E tekintetben a Bizottság úgy vélte a 2000. május 31‑én előterjesztett, a belső villamosenergia‑piacon a megújuló energiaforrásokból
         előállított villamos energia támogatásáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvhez kapcsolódó 2000/C 311 E/22 javaslatában
         (HL 2000. C 311 E., 320. o.), hogy elengedhetetlen, hogy minden tagállamban bevezessék a megújuló energiaforrásokból előállított
         elektromos áram eredetigazolási rendszerét, amely alkalmas a kölcsönös elismerésre, azért hogy az ilyen típusú villamos energia
         kereskedelmét megbízhatóvá és egyúttal a gyakorlatban is lehetővé tegyék.

      81     A fenti megfontolások alapján azt a választ kell adni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre, hogy a
         villamos energia piacára vonatkozó közösségi jog jelenlegi állapotában összeegyeztethető a Szerződés 30. cikkével az olyan
         szabályozás, mint a módosított Stromeinspeisungsgesetz.

       A költségekről
      82     A Bíróságnál észrevételeket előterjesztő német és finn kormány, valamint a Bizottság részéről felmerült költségek nem téríthetők
         meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
         képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.

      A fenti indokok alapján
      A BÍRÓSÁG
      a Landgericht Kiel 1998. október 13‑i végzésével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
      1)      Nem minősül állami támogatásnak az EK‑Szerződés 92. cikke (1) bekezdésének (jelenleg, módosítást követően az EK 87. cikk (1) bekezdése)
            értelmében az a tagállami szabályozás, amely egyrészről arra kötelezi a villamosenergia‑szolgáltató magánvállalkozásokat,
            hogy a szolgáltatási területükön a megújuló energiaforrásokból előállított villamos energiát olyan minimáláron vegyék át,
            amely meghaladja az ilyen típusú villamos energia valós gazdasági értékét, másrészről az e kötelezettségből eredő pénzügyi
            terhet megosztja az említett villamosenergia‑szolgáltató vállalkozások és a villamosenergia‑alaphálózatot üzemeltető magánvállakozások
            között.
      2)      A villamos energia piacára vonatkozó közösségi jog jelenlegi állapotában az ilyan szabályozás összeegyeztethető a Szerződés
            30. cikkével (jelenleg, módosítást követően EK 28. cikk).

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Puissochet

               Jann

               Sevón

               Schintgen

         Kihirdetve Luxembourgban, a 2001. március 13‑i nyilvános ülésen.

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

               hivatalvezető

                     elnök

         *Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (második tanács) 2014. július 10-i ítélete. # BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # C-126/13 P. sz. ügy


A Bíróság május 19.-i ítélete: 1993. # Paul Corbeau elleni büntetőeljárás. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Tribunal correctionnel de Liège - Belgium. # Verseny. # C-320/91. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) július 13.-i ítélete: 2000. # Salzgitter AG, korábban: Preussag Stahl AG kontra az Európai Közösségek Bizottsága és Németországi Szövetségi Köztársaság. # Fellebbezés. # C-210/98. P. sz. ügy