title: A Bíróság ítélete (nyolcadik tanács), 2016. április 28.#SIA „Oniors Bio" kontra Valsts ieņēmumu dienests.#Az Administratīvā apgabaltiesa (Lettország) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal – 2658/87/EGK rendelet – Közös Vámtarifa – Tarifális besorolás – Kombinált Nómenklatúra – 1517 90 91 és 1518 00 31 vámtarifaalszám – Feldolgozatlan, nem illékony, repceolajból (88%) és napraforgóolajból (12%) álló folyékony növényi keverék.#C-233/15. sz. ügy.

text:
         A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
      2016. április 28. (
            *1
         )
      „Előzetes döntéshozatal — 2658/87/EGK rendelet — Közös Vámtarifa — Tarifális besorolás — Kombinált Nómenklatúra — 1517 90 91 és 1518 00 31 vámtarifaalszám — Feldolgozatlan, nem illékony, repceolajból (88%) és napraforgóolajból (12%) álló folyékony növényi keverék”
      A C‑233/15. sz. ügyben,
      az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Administratīvā apgabaltiesa (regionális közigazgatási bíróság, Lettország) a Bírósághoz 2015. május 21‑én érkezett, 2015. május 13‑i határozatával terjesztett elő az előtte
      a SIA „Oniors Bio”
      és
      a Valsts ieņēmumu dienests között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
      tagjai: D. Šváby tanácselnök, M. Safjan és M. Vilaras (előadó) bírák,
      főtanácsnok: N. Wahl,
      hivatalvezető: A. Calot Escobar,
      tekintettel az írásbeli szakaszra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:

               —

               a lett kormány képviseletében I. Kalniņš és G. Bambāne, meghatalmazotti minőségben,

               —

               az Európai Bizottság képviseletében A. Sauka és A. Caeiros, meghatalmazotti minőségben,

         tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
      meghozta a következő

         Ítéletet

               1

               Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a vám‑ és statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet (HL L 256., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 382. o.) I. mellékletében szereplő, a 2011. szeptember 27‑i 1006/2011/EU bizottsági rendeletből (HL L 282., 1. o.) eredő változat szerinti Kombinált Nómenklatúra (a továbbiakban: KN) 1517 90 91 és 1518 00 31 vámtarifaalszámának az értelmezésére vonatkozik.

               2

               E kérelmet a SIA „Oniors Bio” (a továbbiakban: Oniors Bio) és a Valsts ieņēmumu dienests (lett adóhatóság, a továbbiakban: VID) között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya a folyékony, nyers, stabilizált növényi olajkeverék (88% repceolaj és 12% napraforgóolaj) KN‑be való tarifális besorolása.

         Jogi háttér

         A KN és a HR

               3

               Az Európai Unióba importált áruk vámtarifális besorolását a KN szabályozza. A KN a Harmonizált Áruleíró és Kódrendszeren (a továbbiakban: HR) alapul, amelyet a később a Vámigazgatások Világszervezetévé (WCO) átalakult Vámegyüttműködési Tanács állapított meg, és amelyet az e tanács felállításáról szóló, Brüsszelben 1950. december 15‑én megkötött megállapodás hozott létre. A HR‑ről szóló, 1983. június 14‑én Brüsszelben aláírt egyezményt, annak 1986. június 24‑i módosító jegyzőkönyvével együtt, az Európai Gazdasági Közösség nevében az 1987. április 7‑i 87/369/EGK tanácsi határozat (HL L 198., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 2. kötet, 288. o.) hagyta jóvá. A KN átveszi a HR hat számjegyű vámtarifaszámait és vámtarifaalszámait, csak a hetedik és nyolcadik számjegy képez speciális KN albontást.

               4

               A 2658/87 rendelet 12. cikke előírja, hogy az Európai Bizottság minden évben rendelettel elfogadja a KN egységes szerkezetű változatát a Közös Vámtarifa vonatkozó autonóm és szerződéses vámtételeivel együtt, amint az az Európai Unió Tanácsa vagy a Bizottság által elfogadott intézkedésekből következik. E rendeletet legkésőbb október 31‑én közzéteszik az Európai Unió Hivatalos Lapjában, és az azt követő év január 1‑jétől alkalmazandó.

               5

               Az alapügy tényállására, amint az a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, a KN‑nek az 1006/2011 rendeletből eredő 2012. évi változatát kell alkalmazni.

               6

               A KN első része bevezető rendelkezéseket tartalmaz. E rész általános rendelkezéseket tartalmazó I. szakaszának A. pontja, amely „A Kombinált Nómenklatúra értelmezésére vonatkozó általános szabályok” címet viseli, a következőképpen rendelkezik:
               „Az áruknak a [KN‑be] történő besorolására a következő elvek az irányadók.

                        1.

                        Az áruosztályok, árucsoportok és árualcsoportok címe csak a hivatkozások megkönnyítésére szolgál; jogi szempontból az áruk besorolását a vámtarifaszámokban szereplő árumegnevezések és az azokhoz kapcsolódó, az áruosztályokhoz, illetve az árucsoportokhoz tartozó megjegyzések alapján kell meghatározni [...].”

               7

               A KN második része magában foglalja az „Állati vagy növényi zsír és olaj és ezek bontási termékei; elkészített ételzsír; állati vagy növényi eredetű viasz” címet viselő III. áruosztályt. Ez az áruosztály magában foglalja az azonos címet viselő 15. árucsoportot.

               8

               Az említett 15. árucsoport többek között a következő vámtarifaszámokat és ‑alszámokat tartalmazza:

                        „1516

                        Állati vagy növényi zsír és olaj és ezek frakciói részben vagy teljesen hidrogénezve, közbeesően észterezve, újraészterezve vagy elaidinizálva, finomítva is, de tovább nem elkészítve.

                  […]

                        1517

                        Margarin; ebbe az árucsoportba tartozó állati vagy növényi zsírok vagy olajok vagy ezek frakciói étkezésre alkalmas keveréke vagy készítménye, az 1516 vtsz. alá tartozó étkezési zsír vagy olaj és ezek frakciói kivételével:

                  [...]
               1517 90 91 – Stabilizált folyékony növényi olaj, keverék”.

               9

               A KN 1518 vámtarifaszám a következőképpen került felosztásra:

                        „1518 00

                        Állati vagy növényi zsír és olaj és ezek frakciói főzve, oxidálva, víztelenítve, szulfurálva, hővel fújva vagy polimerizálva vákuumban vagy közömbös gázban, vagy vegyileg másképp átalakítva, az 1516 vtsz. alá tartozók kivételével; ebbe az árucsoportba tartozó, másutt nem említett állati vagy növényi zsír vagy olaj vagy ezek frakciói étkezésre alkalmatlan keveréke vagy készítménye:

                        1518 00 10

                        – Linoxin

                                 –

                                 Stabilizált folyékony növényi olaj, keverék, műszaki vagy ipari felhasználásra, az emberi fogyasztásra alkalmas élelmiszer‑előállítás kivételével:

                        1518 00 31

                        – Nyers:
                        [...]”.

               10

               A KN 15. árucsoportra vonatkozó 3. megjegyzés szerint:
               „Nem tartozik az 1518 vtsz. alá a csupán denaturált zsír vagy olaj vagy ezek frakciói, amelyek a nem denaturált zsírnak és olajnak, illetve ezek frakcióinak megfelelő vtsz.‑ok alá tartoznak.”

               11

               A HR magyarázó megjegyzéseket a WCO dolgozza ki az HR‑ről szóló 1983. június 14‑i nemzetközi egyezmény rendelkezései szerint, és azokat a WCO két hivatalos nyelvén, azaz franciául és angolul teszik közzé. A 15. árucsoportra vonatkozó HR magyarázó megjegyzés a francia nyelvű változatában különösen a következőket tartalmazza:
               „Az árucsoporthoz tartozó Megjegyzések 3. pontjában említett »a csupán denaturált zsírok vagy olajok vagy ezek frakciói« kifejezés azokra a zsírokra vagy olajokra vagy azok frakcióira vonatkozik, amelyekhez denaturálószert, mint pl. halolajat, fenolt, ásványolajat, terpentinolajat, toluolt, metilszalicilátot (gaultériaolaj), rozmaringolajat adnak, azért, hogy étkezésre alkalmatlanná tegyék. Ezeket az anyagokat csak igen kis (rendszerint l%‑nál nem nagyobb) mennyiségben adagolják, és ezek az adalékok avassá, savanyúvá, égetővé, keserűvé teszik a zsírt vagy olajat, vagy ezek frakcióit. Meg kell azonban jegyezni, hogy az árucsoporthoz tartozó Megjegyzések 3. pontja nem vonatkozik a zsírok vagy olajok vagy ezek frakcióinak denaturált keverékeire vagy készítményeire (1518 vtsz.).”

         A Vámkódex

               12

               A 2005. április 13‑i 648/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL L 117., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. kötet, 10. fejezet, 13. o.) módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. kötet, 4. fejezet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 13. cikke előírja:
               „(1)   A hatályos rendelkezések által meghatározott feltételek mellett a vámhatóságok elvégezhetnek minden általuk szükségesnek ítélt ellenőrzést annak érdekében, hogy biztosítsák a Közösség vámterülete és harmadik országok között mozgó áruk beléptetésére, kiléptetésére, továbbítására, átszállítására és meghatározott célra történő felhasználására, valamint a nem közösségi vámjogi helyzetű áruk jelenlétére vonatkozó vámszabályok és egyéb jogszabályok helyes alkalmazását. A közösségi jogszabályok helyes alkalmazásának céljából a vámellenőrzéseket harmadik országban is lehet végezni, amennyiben erről nemzetközi megállapodás rendelkezik.
               […]
               (3)   Amennyiben az ellenőrzéseket nem a vámhatóságok végzik, az ilyen ellenőrzéseket a vámhatóságokkal szorosan összehangolva kell elvégezni, lehetőség szerint ugyanabban az időpontban és ugyanazon a helyen.
               [...]”

               13

               A Vámkódex 62. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   Az írásbeli vámáru‑nyilatkozatot az erre a célra előírt hivatalos mintának megfelelő nyomtatvány felhasználásával kell elkészíteni. A vámáru‑nyilatkozatot alá kell írni, és annak tartalmaznia kell minden olyan adatot, amelyek azokhoz a vámeljárásra vonatkozó rendelkezések alkalmazásához szükségesek, amelyre az árut bejelentik.
               (2)   A bejelentéshez mellékelni kell azokat az iratokat, amelyek azokhoz a [helyesen: az azon] vámeljárásra vonatkozó rendelkezések alkalmazásához szükségesek, amelyre az árut bejelentették.”

               14

               A Vámkódex 68. cikke kimondja:
               „Az általa elfogadott vámáru‑nyilatkozatok ellenőrzéséhez a vámhatóság:

                        a)

                        megvizsgálhatja a vámáru‑nyilatkozatot képező és az ahhoz mellékelt iratokat. A vámhatóság előírhatja, hogy a nyilatkozattevő más iratokat is mutasson be a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságának ellenőrzésére;

                        b)

                        megvizsgálhatja az árukat, és mintát vehet elemzéshez vagy részletes vizsgálathoz.”

               15

               A Vámkódex 71. cikke a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   A vámáru‑nyilatkozat ellenőrzésének eredményeit kell felhasználni azon vámeljárás rendelkezéseinek alkalmazásához, amelyre az árut bejelentették.
               (2)   Ha nem kerül sor a vámáru‑nyilatkozat ellenőrzésére, az (1) bekezdésben említett rendelkezéseket a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok alapján kell alkalmazni.”

         A 178/2002/EK rendelet

               16

               Az élelmiszerjog általános elveiről és követelményeiről, az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság létrehozásáról és az élelmiszer‑biztonságra vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 2002. január 28‑i 178/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 31., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 463. o.) 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
               „(1)   E rendelet megteremti az emberi egészség magas szintű védelmének és az élelmiszerekkel összefüggő fogyasztói érdekvédelem biztosítékának alapját, figyelembe véve az élelmiszerkínálat sokszínűségét, beleértve a hagyományos termékeket, miközben biztosítja a belső piac hatékony működését. A rendelet rögzíti az egységes alapelveket és kötelezettségeket, a szilárd tudományos alapok megteremtésének előfeltételeit, a hatékony szervezeti megoldásokat, valamint az élelmiszer‑ és takarmánybiztonság ügyében a döntési folyamatot segítő eljárásokat.”

               17

               A 178/2002 irányelv 2. cikkének első bekezdése előírja, hogy e rendelet alkalmazásában az „élelmiszer” minden olyan feldolgozott, részben feldolgozott vagy feldolgozatlan anyagot vagy terméket jelent, amelyet emberi fogyasztásra szánnak, illetve amelyet várhatóan emberek fogyasztanak el.

               18

               A 178/2002 rendelet 14. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:
               „(1)   Nem biztonságos élelmiszer nem hozható forgalomba.
               (2)   Az élelmiszer akkor nem biztonságos, ha:

                        a)

                        az egészségre ártalmas;

                        b)

                        emberi fogyasztásra alkalmatlan.”

         Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések

               19

               2012. március 16‑án az Oniors Bio két, folyékony, nyers, stabilizált, 88% repceolajból és 12% napraforgóolajból álló, Fehéroroszországban gyártott növényi olajkeverék szabad forgalomba bocsátásra irányuló vámáru‑nyilatkozatot nyújtott be a VID‑hez. E vámáru‑nyilatkozatokban az Oniors Bio a KN 1518 00 31 vámtarifaalszám alá sorolta be a szóban forgó árut.

               20

               Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a gyártó által közölt információk alapján az Oniors Bio által behozott terméket nem élelmiszerként való, hanem kizárólag műszaki felhasználásra szánták. A szóban forgó olajkeverék gyártásához alkalmazott technológiai eljárás miatt ugyanis nem zárható ki, hogy a végtermék káros anyagokat, különösen toulol nevű denaturálószert tartalmaz.

               21

               Az Oniors Bio továbbá benyújtotta a lettországi tanúsító központ (Latvijas Sertifikācijas Centrs) véleményét, amely szerint a szóban forgó áru 1,4% toulolt tartalmaz, ami alkalmatlanná teszi azt az emberi fogyasztásra. A kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül megjegyzi, hogy ezen árunak az élelmiszerek előállításához történő felhasználása nem volt megengedett. Végül a kérdést előterjesztő bíróság szerint nem szolgáltattak a részére semmiféle olyan bizonyítékot, amely alkalmas lett volna arra, hogy legalább közvetett módon bizonyítsa a gyártónak és az Oniors Biónak az arra irányuló esetleges csalárd magatartását vagy csalárd szándékát, hogy kikerüljék az általuk fizetendő vám és adó megfizetését.

               22

               A behozott áru ellenőrzését és a levett minták vizsgálatát követően a VID két, 2012. március 27‑én kiadott állásfoglalásában megállapította, hogy az árut a KN 1517 90 91 vámtarifaalszám alá kell besorolni. Ezen állásfoglalások alapján a VID 2012. március 29‑én két határozatot hozott, amelyekkel megnövelte az Oniors Biótól követelt vám és hozzáadottérték‑adó összegét.

               23

               Az Oniors Bio panaszt nyújtott be a fent említett határozatokkal szemben a VID főigazgatójához. Mivel a VID főigazgatója elutasította e panaszt, az Oniors Bio keresetet nyújtott be e határozatokkal szemben az Administratīvā rajona tiesához (kerületi közigazgatási bíróság). A fenti bíróság a 2013. május 7‑i ítéletével elutasította e keresetet.

               24

               Az Oniors Bio fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz.

               25

               Ez utóbbi megjegyzi, hogy az ügy tényállásának teljesebb körű tisztázása érdekében felkérte az élelmiszeripari és állategészségügyi hivatalt (Pārtikas un veterinārais dienests, a továbbiakban: PVD), hogy vegyen részt az eljárásban, és hatáskörén belül eljárva adjon állásfoglalást az e bíróság előtt folyamatban lévő eljárásban felmerült kérdések kapcsán. A PVD az állásfoglalásában a szóban forgó termék gyártójától származó információk és az e termék kísérődokumentumai alapján megállapította, hogy nem élelmiszerként vagy az élelmiszergyártásban történő felhasználásra szánt termékről van szó, és az nem használható fel ilyen célokra.

               26

               A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a termék gyártója által szolgáltatott információkra, valamint a lettországi minősítő központ és a PVD állásfoglalására tekintettel észszerű kétségek merültek fel az Oniors Bio által behozott olajkeveréknek a KN 1517 90 91 vámtarifaalszám alá történő besorolása kapcsán. Álláspontja szerint e kétségek egyrészt abból fakadnak, hogy az előtte folyamatban lévő ügyben nem áll rendelkezésre az Evroetil‑ítéletben (C‑503/10, EU:C:2011:872) fennállóhoz hasonló célzott eljárás, amely arra irányult, hogy az érintett terméket valamely denaturálószer vagy más káros anyag hozzáadásával visszafordíthatatlanul alkalmatlanná tegye az emberi fogyasztásra. Másrészt az a körülmény, hogy a VID nem állapította meg káros anyag jelenlétét a behozott áruból levett mintákban, a szóban forgó áruk megfelelő besorolásával kapcsolatos kétségek további forrásául szolgál.

               27

               E körülmények között az Administratīvā apgabaltiesa (regionális közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

                        „1)

                        Egyes termékeket – amelyekkel kapcsolatban az áruk különböző tételeiből vett minták vizsgálatának eredményei nem mutatják ki denaturálószerek vagy olyan más káros anyagok jelenlétét, amelyek az árukat emberi fogyasztásra alkalmatlanná teszik, azonban amelyeket a gyártó által szolgáltatott információk alapján nem lehet az élelmezésben (élelmiszergyártás és élelmiszerlánc) felhasználni, mivel az áru előállítási folyamata jellemzőinek köszönhetően nem zárható ki káros anyagok jelenléte a termékben – általános jelleggel az étkezésre alkalmatlan termékekre előírt KN‑kódok valamelyike alá kell‑e besorolni, vagy ellenkezőleg, ezeket a termékeket általános jelleggel az étkezésre alkalmas termékekre előírt KN‑kódok valamelyike alá kell‑e besorolni?

                        2)

                        Mely kritériumoknak kell nagyobb jelentőséget tulajdonítani az »étkezésre alkalmas termék« és az »étkezésre alkalmatlan termék« fogalmának értelmezése során a KN‑kódok alkalmazása, valamint az áru besorolása tekintetében?

                        3)

                        A termék rendeltetése lehet‑e objektív besorolási kritérium a KN‑kódok alkalmazása, valamint az áru besorolása tekintetében?

                        4)

                        Felhasználható‑e [az áruk besorolási kritériumaként] valamely európai uniós tagállam illetékes hatóságának azon állásfoglalása, amely szerint az európai uniós és az érintett tagállami élelmiszerjogi szabályozásnak megfelelően a behozott áru nem használható fel az élelmiszerláncban, mivel az emberi fogyasztásra nem alkalmas, az »étkezésre alkalmatlan termék« fogalmának értelmezése során, a KN‑kódok alkalmazása, valamint az áru besorolása tekintetében?

                        5)

                        Felhasználható‑e [az áruk besorolási kritériumaként] a gyártó által az áru előállítására vonatkozó műszaki folyamattal kapcsolatban szolgáltatott azon információ, amely szerint nem zárható ki káros anyagok jelenléte a termékben, az »étkezésre alkalmatlan termék« fogalmának értelmezése során, a KN‑kódok alkalmazása, valamint az áru besorolása tekintetében?

                        6)

                        A besorolandó áruk mely fizikai‑kémiai tulajdonságai a legfontosabbak a KN 1518 00 31 és 1517 90 91 vámtarifaalszámok helyes értelmezése és alkalmazása tekintetében?

                        7)

                        A jelen ügyben vizsgálthoz hasonló fizikai‑kémiai tulajdonságokkal rendelkező árut a KN 1518 00 31 vámtarifaalszám alá kell‑e sorolni?”

         Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

               28

               Mindenekelőtt egyrészt meg kell jegyezni, hogy ha a Bíróság elé tarifális besorolással kapcsolatban terjesztenek előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, a Bíróság feladata inkább az, hogy megvilágítsa a nemzeti bíróság számára azokat a szempontokat, amelyek alapján lehetővé válik az utóbbi számára, hogy a szóban forgó árukat helyesen sorolja be a KN alá, mintsem hogy a Bíróság maga végezze el ezt a besorolást, annál is inkább, mivel nem áll feltétlenül rendelkezésére az ehhez szükséges valamennyi adat. Úgy tűnik tehát, hogy a nemzeti bíróság mindenképpen kedvezőbb helyzetben van ennek elvégzéséhez (Lukoyl Neftohim Burgas ítélet, C‑330/13, EU:C:2014:1757, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               29

               A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát az alapügyben szóban forgó termékek besorolása a Bírósághoz előterjesztett kérdésekre adott válaszokra tekintettel.

               30

               Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia a feltett kérdéseket (Lukoyl Neftohim Burgas ítélet, C‑330/13, EU:C:2014:1757, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               31

               A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik, hogy a hét kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a KN‑t úgy kell‑e értelmezni, hogy annak megállapítása érdekében, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverékeket étkezésre alkalmas növényi olajkeverékként a KN 1517 90 91 vámtarifaalszám alá, vagy étkezésre alkalmatlan növényi olajkeverékként a KN 1518 00 31 vámtarifaalszám alá kell sorolni, az alábbi tényezőket kell figyelembe venni:

                        —

                        a szóban forgó áruk bizonyos tételeiből vett minták vizsgálatának eredményei, hogy azok nem mutatták‑e ki olyan denaturálószerek vagy olyan más káros anyagok jelenlétét, amelyek az érintett árut emberi fogyasztásra alkalmatlanná teszik;

                        —

                        az érintett áru gyártója által szolgáltatott információk, amelyek szerint ezen árut nem emberi fogyasztásra szánták, mivel a gyártásához alkalmazott technológiai eljárás miatt nem zárható ki, hogy ezen áru káros anyagokat, különösen toulol nevű denaturálószert tartalmaz;

                        —

                        a szóban forgó áru rendeltetése;

                        —

                        valamely tagállam illetékes élelmiszerügyi hatóságának állásfoglalása, amelynek értelmében az európai uniós és a tagállami szabályozásnak megfelelően a behozott áru nem alkalmas emberi fogyasztásra;

                        —

                        az áru előállítási folyamata;

                        —

                        a szóban forgó áru fizikai‑kémiai tulajdonságai.

               32

               E tekintetben emlékeztetni kell az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint a jogbiztonság és az ellenőrzések elősegítése érdekében az áruk tarifális besorolásának meghatározó feltételeit általában az áruk objektív jellemzői és tulajdonságai között kell keresni, amint azokat a KN vámtarifaszámai és az áruosztályok, illetve árucsoportok megjegyzései meghatározzák (Delphi Deutschland ítélet, C‑423/10, EU:C:2011:315, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

               33

               Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint továbbá az áru rendeltetése akkor lehet a besorolás objektív szempontja, ha szorosan az adott áru lényegéhez kapcsolódik, és e kapcsolat az áru objektív jellemzői és tulajdonságai alapján megállapítható (lásd: Agroferm‑ítélet, C‑568/11, EU:C:2013:407, 41. pont; Oliver Medical ítélet, C‑547/13, EU:C:2015:139, 47. pont). Másrészt a termék rendeltetése csak akkor releváns kritérium, ha a besorolás kizárólag a termék objektív jellemzői és tulajdonságai alapján nem lehetséges (Skoma‑Lux‑ítélet, C‑339/09, EU:C:2010:781, 47. pont).

               34

               Így, amint az a Bírósághoz benyújtott iratokból következik, az alapügyben szóban forgó termék folyékony, nyers, stabilizált, 88% repceolajból és 12% napraforgóolajból álló növényi olajkeverék. A gyártó által szolgáltatott információk szerint az említett keveréket nem emberi fogyasztásra szánták, mivel a gyártásához alkalmazott technológiai eljárás miatt nem zárható ki, hogy ezen áru káros anyagokat, különösen toulol nevű denaturálószert tartalmaz.

               35

               A KN 1517 vámtarifaszám, amint az a szövegéből következik, a „margarinon” kívül magában foglalja az „ebbe az árucsoportba tartozó állati vagy növényi zsírok vagy olajok vagy ezek frakciói étkezésre alkalmas keverék[ét] vagy készítmény[ét], az 1516 vtsz. alá tartozó étkezési zsír vagy olaj és ezek frakciói kivételével”.

               36

               A KN 1518 vámtarifaszám a szövege szerint magában foglalja az „állati vagy növényi zsír[t] és olaj[at] és ezek frakciói[t] főzve, oxidálva, víztelenítve, szulfurálva, fújva, hővel polimerizálva vákuumban vagy közömbös gázban, vagy vegyileg másképp átalakítva, az 1516 vtsz. alá tartozók kivételével” és az „ebbe az árucsoportba tartozó, máshol nem említett állati vagy növényi zsír[t] vagy olaj[at] vagy különböző zsírok vagy olajok frakcióinak étkezésre alkalmatlan keverék[ét] vagy készítmény[ét]”.

               37

               Tekintettel arra, hogy az alapügyben szóban forgó, repceolajból és napraforgóolajból álló olajkeverék nem tartozik a KN 1516 vámtarifaszám alá, mivel az nem állati vagy növényi zsírból és olajból és ezek frakcióiból áll, részben vagy teljesen hidrogénezve, közbeesően észterezve, újraészterezve vagy elaidinizálva, finomítva is, de tovább nem elkészítve, ebből azt a következtetést kell levonni, hogy az vagy a KN 1517 vámtarifaszám, vagy a KN 1518 vámtarifaszám alá tartozik, amennyiben e két vámtarifaszám hivatkozik a növényi olajkeverékekre, mivel az egyik vagy másik vámtarifaszám alá történő besorolásuk – amint azt a Bíróság a jelen ítélet 34. pontjában kimondta – annak eldöntésétől függ, hogy étkezésre alkalmas vagy étkezésre alkalmatlan keverékről van‑e szó. A KN 15. árucsoportja ugyanis – átvéve e tekintetben a HR 15. árucsoportjában megállapított különbségtételt – megkülönbözteti a növényi olajok étkezésre alkalmas keverékeit, amelyek a KN 1517 vámtarifaszám alá tartoznak, és a növényi olajok étkezésre alkalmatlan keverékeit, amelyek a KN 1518 vámtarifaszám alá tartoznak.

               38

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a KN 15. árucsoportjához fűzött 3. megjegyzés, amely átveszi a HR 15. árucsoportjához fűzött 3. megjegyzés szövegét, pontosítja, hogy „nem tartozik a [KN 1518 vámtarifaszám] alá a csupán denaturált zsír vagy olaj vagy ezek frakciói, amelyek a nem denaturált zsírnak és olajnak, illetve ezek frakcióinak megfelelő vtsz.‑ok alá tartoznak”. Ugyanakkor a 15. áruosztályra vonatkozó HR magyarázó megjegyzés pontosítja egyrészt, hogy a „denaturált zsír vagy olaj vagy ezek frakciói” fogalma, amely a hivatkozott 3. megjegyzésben szerepel, azon „zsírokra, olajokra vagy ezek frakcióira vonatkozik, amelyekhez emberi fogyasztásra való alkalmatlanná tételük érdekében olyan denaturálószert adtak”, mint különösen a toulol. Ugyanezen magyarázó megjegyzés utolsó mondata másrészt pontosítja, hogy a HR 15. árucsoportjához fűzött 3. megjegyzés nem alkalmazandó a növényi zsírok vagy olajok vagy ezek frakciói étkezésre alkalmatlan keverékére vagy készítményére.

               39

               A fenti megfontolásokból következően az alapügyben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverék „étkezésre alkalmatlan” minősítéséhez és a KN 1518 00 31 vámtarifaalszám alá sorolásához nem elengedhetetlen, hogy azt az előállítása során valamely célzott eljárással visszafordíthatatlanul alkalmatlanná tegyék az emberi fogyasztásra. Elegendő, hogy annak objektív jellemzői és tulajdonságai, valamint az ebből következő rendeltetése révén az étkezésre alkalmatlan keverékekhez tartozzon.

               40

               E tekintetben, először is, a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott Evroetil‑ítélet (C‑503/10, EU:C:2011:872) nem alkalmas arra, hogy e megállapítást megváltoztassa. Ugyanis az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy a „emberi fogyasztásra alkalmatlanná tétel” fogalmára, nem pedig az étkezésre alkalmas és az étkezésre alkalmatlan keverékek közötti különbségtételre irányult. A Bíróság ebben az ügyben megállapította, hogy az olyan termék, amelynek a denaturálására nem a vonatkozó rendelkezésekkel előírt eljárás útján került sor, nem mentesülhet az ezen ügyben szóban forgó jövedékiadó‑fizetési kötelezettség alól, még akkor sem, ha e termék olyan anyagokat tartalmaz, amelyek alkalmatlanná teszik azt az emberi fogyasztásra (lásd ebben az értelemben: Evroetil‑ítélet, C‑503/10, EU:C:2011:872, 66. pont). A jelen ügyben azonban a KN 1518 00 31 vámtarifaalszám szövege nemcsak a bizonyos módszerek útján emberi fogyasztásra alkalmatlanná növényi olajkeverékekre, hanem általában az étkezésre alkalmatlan növényi olajkeverékekre vonatkozik.

               41

               Ezt követően, ami a KN 1517 90 91 vámtarifaalszám alá sorolható, étkezésre alkalmas növényi olajkeverék és a KN 1518 00 31 vámtarifaalszám alá sorolható, étkezésre alkalmatlan növényi olajkeverék közötti különbségtételt illeti, emlékeztetni kell arra, amint azt a Bíróság a jelen ítélet 37. pontjában megállapította, hogy e különbségtétel azon alapul, hogy az előbb említett keveréket étkezési célra, az utóbb említett keveréket pedig nem étkezési célra szánták.

               42

               Annak megállapítása érdekében, hogy az ilyen keveréket étkezési vagy nem étkezési célra szánták‑e, minden olyan releváns tényezőt figyelembe kell venni, amely a szorosan hozzá kapcsolódó objektív jellemzőire és tulajdonságaira vonatkozik. Az importőr feladata, hogy a szóban forgó termék vonatkozásában a hivatkozott rendeltetésről a behozatal időpontjában az illetékes vámhatóságoknak benyújtott vámáru‑nyilatkozatban bizonyítékkal szolgáljon (lásd analógia útján: Oliver Medical ítélet, C‑547/13, EU:C:2015:139, 51. pont).

               43

               E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az a körülmény, hogy az emberi egészségre káros anyagok növényi olajkeverékekben való jelenléte az előállítási folyamatának jellemzői miatt nem zárható ki, olyan releváns tényezőnek minősül, amely alkalmas arra, hogy annak objektív jellemzőire és tulajdonságaira figyelemmel igazolja, hogy az ilyen keverék „étkezésre alkalmatlannak” minősül, és hogy ebből következően azt a KN 1518 vámtarifaszám alá kell besorolni, különösen amennyiben azt az 1518 00 31 vámtarifaalszám alá tartozó nyers növényi olajok alkotják.

               44

               Ami az alapügyben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverékek objektív jellemzőire és tulajdonságaira vonatkozó bizonyítékokat illeti, meg kell jegyezni, hogy a termékek gyártóinak írásos információi a Vámkódex 68. cikke a) pontjának megfelelően olyan tényezőnek minősülnek, amelyeket figyelembe kell venni a szabad forgalomba bocsátásra vonatkozó vámáru‑nyilatkozat ellenőrzése és a szóban forgó árunak a KN megfelelő vámtarifaszáma alá való besorolásakor.

               45

               A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor arra keresi a választ, hogy a gyártó által szolgáltatott és az alapügyben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverékre vonatkozó információk miként egyeztethetők össze az említett keverékből vett és a vámhatóságok által elemzett minták vizsgálatának eredményeivel, amelyek nem mutatták ki az emberi egészségre káros anyagok jelenlétét.

               46

               E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Vámkódex 68. cikkének b) pontja értelmében az általa elfogadott vámáru‑nyilatkozatok ellenőrzéséhez a vámhatóság megvizsgálhatja az árukat, és mintát vehet elemzéshez vagy részletes vizsgálathoz. A Vámkódex 71. cikke (1) bekezdésének megfelelően a szabad forgalomba bocsátásra vonatkozó vámáru‑nyilatkozat ellenőrzésének eredményeit fel kell használni azon vámeljárás rendelkezéseinek alkalmazásához, amely alá az árut vonták, különösen tehát az említett áruknak a KN szerinti besorolásához.

               47

               E rendelkezésekből az következik, hogy amennyiben az érintett árut a szabad forgalomba bocsátásra vonatkozó vámáru‑nyilatkozatban étkezésre alkalmatlan növényi olajkeverékként jelentik be, azonban az említett keverékből vett minta vizsgálata semmiféle emberi egészségre káros anyag jelenlétét nem mutatja ki, e hatóságok jogosultak arra, hogy ezen árut a KN azon vámtarifaszáma alá sorolják, amely az étkezésre alkalmas növényi olajkeverékekre vonatkozik, mint a jelen ügyben a KN 1517 vámtarifaszám, feltéve, hogy nem állnak fenn más olyan körülmények, amelyek azt támasztják alá, hogy a szóban forgó árut jellegénél és objektív tulajdonságainál fogva nem élelmiszerként való felhasználásra szánták.

               48

               Ugyanakkor az alapügyben szóban forgó növényi olajkeverék gyártója által szolgáltatotthoz hasonló információk, amelyek szerint, mivel az ilyen keverék gyártásához alkalmazott technológiai eljárás miatt nem zárható ki, hogy az az emberi egészségre káros anyagokat tartalmaz, pontosan ilyen tényezőnek minősülnek, amelyek alkalmasak annak alátámasztására, hogy a szóban forgó keverék nem minősíthető „étkezésre alkalmasnak”. A levett minták vizsgálatának azon eredményei, amelyek nem mutatták ki káros anyagok jelenlétét, nem kérdőjelezik meg automatikusan ezen információkat, mivel nem biztos, csak lehetséges az ilyen anyagoknak a szóban forgó növényi olajkeverékekben való jelenléte.

               49

               Nem vitás, hogy az olyan növényi olajkeverék mintáinak vizsgálati eredményei, amelyeket a VID az alapügy keretében kapott, alkalmasak arra, hogy kétséget ébresszenek a gyártótól származó és a szabad forgalomba bocsátásra vonatkozó vámáru‑nyilatkozatban szereplő azon információk pontossága és megbízhatósága kapcsán, amelyek az emberi egészségre káros anyagoknak a szóban forgó keverékben való esetleges jelenlétére vonatkoznak. Ilyen esetben a vámhatóságok a Vámkódex 68. cikkének a) pontja alapján további vizsgálatokat folytathatnak le, és előírhatják, hogy a nyilatkozattevő más okirati bizonyítékokat is mutasson be a gyártó által szolgáltatott információk és a vámáru‑nyilatkozatban szereplő adatok pontosságának megerősítése vagy megcáfolása, és ily módon minden esetleges csalásra irányuló kísérlet megakadályozása érdekében.

               50

               Ugyanakkor ilyen tényezők és kiegészítő bizonyítékok hiányában, amelyek alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék az alapügyben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverék gyártója által szolgáltatott és a szabad forgalomba bocsátásra vonatkozó vámáru‑nyilatkozatban szereplő információkat, a vámhatóság e keveréknek a KN valamely vámtarifaszáma, mint a jelen ügyben az 1517 vámtarifaszám – amely alá az élelmiszerek tartoznak – alá sorolása érdekében nem támaszkodhat pusztán arra, hogy az e növényi olajkeverékből általa levett és megvizsgált minta nem tartalmaz káros anyagokat.

               51

               E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bírósághoz benyújtott ügyiratokból nem következik, hogy az alapügyben olyan körülmények állnának fenn, amelyek alkalmasak az alapügy felperese által behozott növényi olajkeverék előállítási folyamatára vonatkozó információk hitelességének megkérdőjelezésére. Másrészt, amint azt a Bíróság a jelen ítélet 21. pontjában kimondta, a kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy semmiféle bizonyíték nem áll fenn a szóban forgó áru gyártójának vagy az alapügy felperesének csalárd magatartása vonatkozásában. Mindenesetre a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy fennállnak‑e ilyen tényezők.

               52

               Végül, ami az élelmiszerjog, különösen a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott 178/2002 rendelet alkalmazására hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság állásfoglalásának az alapügyben szóban forgóhoz hasonló áru tarifális besorolása szempontjából való relevanciáját illeti, hangsúlyozni kell, hogy az áruknak a vámkezelés időpontjában való tarifális besorolása a nemzeti vámhatóságok feladata, amelyek e tekintetben a KN és a Vámkódex rendelkezéseit alkalmazzák.

               53

               Ami a 178/2002 rendeletet illeti, az – amint az annak 1. cikke (1) bekezdéséből következik – az élelmiszerekkel összefüggésben az emberi egészség magas szintű védelmének és a fogyasztói érdekek védelmének a biztosítására irányul, és ily módon eltérő célt szolgál.

               54

               Másrészt a 178/2002 rendelet 2. cikke (1) bekezdésének és 14. cikke (1) és (2) bekezdésének együttes értelmezéséből az következik, hogy az „élelmiszer” e rendelet értelmében vett fogalma olyan egészségre ártalmas vagy emberi fogyasztásra alkalmatlan termékeket is magában foglalhat, amelyeket tilos forgalomba hozni.

               55

               Ebből következően a tagállamnak az élelmiszerjogi szabályozás alkalmazására hatáskörrel rendelkező hatósága által kiadott állásfoglalás, amely szerint az alapügyben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverék emberi fogyasztásra alkalmatlan, önmagában nem lehet döntő szempont az említett keverék „étkezésre alkalmatlanná” minősítésének igazolása, és következésképpen annak a KN 1518 vámtarifaszám alá sorolása tekintetében.

               56

               Ugyanis pusztán abból, hogy az ilyen keveréket a KN alkalmazása és a megfelelő mértékű vám beszedése érdekében „étkezésre alkalmassá” minősítik, nem következik automatikusan, hogy azt emberi fogyasztásra szánt termékként forgalomba hozzák. Így, amint azt a Bíróság már kimondta, a 178/2002 rendelet 14. cikke tiltja a veszélyes, így az egészségre ártalmas vagy emberi fogyasztásra alkalmatlan „élelmiszerek” forgalomba hozatalát. Ugyanakkor a tagállam hatáskörrel rendelkező élelmiszerügyi hatóságának állásfoglalása, amely szerint az alapügyekben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverék emberi fogyasztásra alkalmatlan, többek között olyan tényezőnek minősül, amelyet a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságnak vagy bíróságnak figyelembe kell vennie az említett keveréknek a megfelelő KN vámtarifaszám alá történő besorolása érdekében (lásd analógia útján: Oliver Medical ítélet, C‑547/13, EU:C:2015:139, 53. pont).

               57

               A fenti megfontolások összessége alapján az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a KN‑t úgy kell értelmezni, hogy annak megállapítása érdekében, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverékeket étkezésre alkalmas növényi olajkeverékként a KN 1517 90 91 vámtarifaalszám alá, vagy étkezésre alkalmatlan növényi olajkeverékként a KN 1518 00 31 vámtarifaalszám alá kell‑e sorolni, az ügy összes releváns tényezőjét figyelembe kell venni, amennyiben azok az e termékhez szorosan kapcsolódó objektív jellemzőkre és tulajdonságokra vonatkoznak. Azon releváns tényezők közül, amelyek alkalmasak az ilyen keverék „étkezésre alkalmatlanná” minősítésének igazolására, értékelni kell az ezen keverék gyártója által a vámáru‑nyilatkozatban szolgáltatott információkat, amelyek szerint az előállítási folyamatának jellemzői miatt nem zárható ki a káros anyagok említett keverékben való jelenléte. E tekintetben az a körülmény, hogy az ilyen növényi olajkeverékből vett minták vizsgálata abban semmiféle emberi egészségre káros anyag jelenlétét nem mutatta ki, önmagában nem elegendő a szóban forgó keverék „étkezésre alkalmatlanná” minősítésének megkérdőjelezésére. Az ilyen következmény más olyan releváns bizonyítékok fennállását feltételezi, amelyek alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék a szóban forgó keverék előállítási folyamatára vonatkozó, a Vámkódex 62., 68. és 71. cikkében foglalt rendelkezéseknek megfelelően a keverék gyártója által szolgáltatott és az e vámáru‑nyilatkozatban szereplő információk pontosságát.

         A költségekről

               58

               Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

               A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:

                     A vám‑ és statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló, 1987. július 23‑i 2658/87/EGK tanácsi rendelet I. mellékletében szereplő, a 2011. szeptember 27‑i 1006/2011/EU bizottsági rendeletből eredő változat szerinti Kombinált Nómenklatúrát úgy kell értelmezni, hogy annak megállapítása érdekében, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló növényi olajkeverékeket étkezésre alkalmas növényi olajkeverékként annak 1517 90 91 vámtarifaalszáma alá, vagy étkezésre alkalmatlan növényi olajkeverékként az említett nómenklatúra 1518 00 31 vámtarifaalszám alá kell‑e sorolni, az ügy összes releváns tényezőjét figyelembe kell venni, amennyiben azok az e termékhez szorosan kapcsolódó objektív jellemzőkre és tulajdonságokra vonatkoznak. Azon releváns tényezők közül, amelyek alkalmasak az ilyen keverék „étkezésre alkalmatlanná” minősítésének igazolására, értékelni kell az ezen keverék gyártója által a vámáru‑nyilatkozatban szolgáltatott információkat, amelyek szerint az előállítási folyamatának jellemzői miatt nem zárható ki a káros anyagok említett keverékben való jelenléte. E tekintetben az a körülmény, hogy az ilyen növényi olajkeverékből vett minták vizsgálata abban semmiféle emberi egészségre káros anyag jelenlétét nem mutatta ki, önmagában nem elegendő a szóban forgó keverék „étkezésre alkalmatlanná” minősítésének megkérdőjelezésére. Az ilyen következmény más olyan releváns bizonyítékok fennállását feltételezi, amelyek alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék a szóban forgó keverék előállítási folyamatára vonatkozó, a 2005. április 13‑i 648/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 62., 68. és 71. cikkében foglalt rendelkezéseknek megfelelően a keverék gyártója által szolgáltatott és az e vámáru‑nyilatkozatban szereplő információk pontosságát.

                     Aláírások

            (
            *1
         )	Az eljárás nyelve: lett.


title: A Törvényszék (első tanács) 2012. március 9-i ítélete. # Coverpla kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi formatervezési minta - Megsemmisítési eljárás - Egy flakont ábrázoló lajstromozott közösségi formatervezési minta - Korábbi formatervezési minta - Megsemmisítési ok - A korábbi formatervezési minta nyilvánosságra jutása - Újdonság hiánya - A 6/2002/EK rendelet 5. cikk és 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja. # T-450/08. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (első tanács) 2012. március 9‑i ítélete – Coverpla kontra OHIM – Heinz‑Glas (Flakon)
      (T‑450/08. sz. ügy)
      „Közösségi formatervezési minta – Megsemmisítési eljárás – Egy flakont ábrázoló lajstromozott közösségi formatervezési minta – Korábbi formatervezési minta – Megsemmisítési ok – A korábbi formatervezési minta nyilvánosságra hozatala – Az újdonság hiánya – A 6/2002/EK rendelet 5. cikke és 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja”
      Közösségi formatervezési minták – Megsemmisítési okok – Az egyéni jelleg hiánya – A szerző vagy jogutódja által történő nyilvánosságra hozatal – A nyilvánosságra hozatal bizonyítéka (6/2002 tanácsi rendelet, 5. cikk, (1) bekezdés, b) pont és 7. cikk, (1) bekezdés) (vö. 20–23. pont)
      Tárgy

               Az OHIM harmadik fellebbezési tanácsának a Heinz Glas GmbH és a Coverpla közötti, közösségi formatervezési minta megsemmisítése
                  iránti eljárással kapcsolatban 2008. július 7‑én hozott határozata (R 1411/2007‑3. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a Coverplát kötelezi a költségek viselésére.


A Bíróság (ötödik tanács) március 14.-i ítélete: 1996. # Az Európai Közösségek Bizottsága kontra Olasz Köztársaság. # Kötelezettségszegés - 93/67/EGK irányelv. # C-238/95. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) május 22.-i ítélete: 2003. # Arkkitehtuuritoimisto Riitta Korhonen Oy, Arkkitehtitoimisto Pentti Toivanen Oy és Rakennuttajatoimisto Vilho Tervomaa kontra Varkauden Taitotalo Oy. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Kilpailuneuvosto - Finnország. # 92/50/EGK irányelv. # C-18/01. sz. ügy


A Bíróság május 16.-i ítélete: 2000. # Francia Köztársaság kontra Ladbroke Racing Ltd és az Európai Közösségek Bizottsága. # Fellebbezés - Verseny - Állami támogatások. # C-83/98. P. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) 1996. december 12-i ítélete. # Henk Altmann és Margaret Casson kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # T-177/94. és T-377/94. sz. egyesített ügyek


Az Elsőfokú Bíróság (egyesbíró) április 24.-i ítélete: 2001. # Ugo Miranda kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-37/99. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) december 15.-i ítélete: 1988. # Irish Cement Limited kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # 166/86. és 220/86. sz. egyesített ügyek


A Bíróság 1979. október 4-i ítélete. # DGV, Deutsche Getreideverwertung und Rheinische Kraftfutterwerke GmbH és társai kontra az Európai Közösségek Tanácsa és Bizottsága. # # 241/78., 242,/78. 245/78-250/78. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság (negyedik tanács) 2010. április 15-i ítélete.#Friedrich G. Barth kontra Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgerichtshof - Ausztria.#Személyek szabad mozgása - Munkavállalók - Egyenlő bánásmód - A szolgálati idő alapján járó különleges pótlék - Egyetemi tanárok számára olyan nemzeti jogszabályban biztosított, szolgálati idő alapján járó különleges pótlék, amelyről a Bíróság ítélete azt állapította meg, hogy összeegyeztethetetlen a közösségi joggal - Elévülési idő - Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve.#C-542/08. sz. ügy.

text:
      C‑542/08. sz. ügy
      Friedrich G. Barth
      kontra
      Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung
      (a Verwaltungsgerichtshof [Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Személyek szabad mozgása – Munkavállalók – Egyenlő bánásmód – Egyetemi tanárok számára olyan nemzeti jogszabályban biztosított, szolgálati idő alapján járó különleges pótlék, amelyről
         a Bíróság ítélete azt állapította meg, hogy összeegyeztethetetlen a közösségi joggal – Elévülési idő – Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve”

      Az ítélet összefoglalása
      Uniós jog – Közvetlen hatály – Egyéni jogok – Nemzeti bíróságok általi védelem – Nemzeti eljárási szabályok – Alkalmazási
            feltételek – Az egyenértékűség elvének és a tényleges érvényesülés elvének a betartása

      Nem ellentétes az uniós joggal az olyan szabályozás, amely hároméves elévülési időt ír elő az olyan, a szolgálati idő alapján
         járó különleges pótlékok kifizetése iránti kérelmekre, amelyekből a szabad mozgáshoz fűződő jogaikat gyakorló munkavállalókat
         a közösségi joggal össze nem egyeztethető nemzeti jogszabály alapján a C‑224/01. sz. Köbler‑ügyben 2003. szeptember 30‑án
         hozott ítéletet megelőzően kizárták.

      Ugyanis az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata, hogy ilyen eljárási szabályokat meghatározzon, azzal, hogy e szabályok
         egyfelől nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti keresetekre vonatkoznak (egyenértékűség elve),
         és másfelől nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását
         (tényleges érvényesülés elve).

      Ebből a szempontból nem tekinthető ellentétesnek az egyenértékűség elvével az ilyen elévülési szabály, mivel az olyan elévülési
         szabályon kívül, amelyet a belső jogban az uniós jog által a jogalanyok számára biztosított jogok védelmének biztosítását
         szolgáló keresetekre kell alkalmazni, létezik a nemzeti keresetekre alkalmazandó elévülési szabály, és a tárgyukra és lényeges
         elemeikre figyelemmel e két elévülési szabály egymáshoz hasonlónak tekinthető.

      A tényleges érvényesülés elvét illetően az ésszerű mértékben meghatározott jogvesztő jellegű keresetindítási határidők, a
         jogbiztonság érdekében, összeegyeztethetők az uniós joggal, amely egyaránt védi az érdekeltet és az érintett közigazgatást.
         Ugyanis az ilyen határidők nem olyan jellegűek, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé tennék az uniós jogrend
         által biztosított jogok gyakorlását. E tekintetben egy hároméves belső jogi jogvesztő határidő ésszerűnek tűnik.

      Ezt az értelmezést nem gyengíti az a körülmény, hogy a Köbler‑ügyben hozott ítélet hatásai az értelmezett szabály hatálybalépésének
         napjára visszamenőleg érvényesülnek, mivel a Bíróság időben nem korlátozta ezeket a hatásokat. Egy olyan eljárási szabályt,
         mint az elévülési idő, nem lehet ugyanis összekeverni azoknak a hatásoknak a korlátozásával, amelyek a Bíróság valamely közösségi
         jogi rendelkezés értelmezésére vonatkozó ítéletéből erednek.

      Az uniós jog még abban az esetben sem tiltja a tagállamoknak, hogy jogvesztő határidőt állapítsanak meg az olyan, a szolgálati
         idő alapján járó különleges pótlék iránti kérelemre vonatkozóan, amelyet az uniós jogi rendelkezéseket megsértve nem adtak
         meg, ha az adott tagállam nem módosította nemzeti jogszabályait az uniós rendelkezésekkel való összeegyeztethetőség érdekében.
         Ettől csak abban az esetben van eltérés, ha a nemzeti hatóságok magatartása és a jogvesztő határidő együttesen azt eredményezte,
         hogy valakit megfosztottak attól, hogy a nemzeti bíróságok előtt jogait érvényesítse.

      (vö. 17., 20., 27–30., 33., 41. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
      2010. április 15.(*)

      „Személyek szabad mozgása – Munkavállalók – Egyenlő bánásmód – A szolgálati idő alapján járó különleges pótlék – Egyetemi tanárok számára olyan nemzeti jogszabályban biztosított, szolgálati idő alapján járó különleges pótlék, amelyről
         a Bíróság ítélete azt állapította meg, hogy összeegyeztethetetlen a közösségi joggal – Elévülési idő – Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve”

      A C‑542/08. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Verwaltungsgerichtshof (Ausztria)
         a Bírósághoz 2008. december 4‑én érkezett, 2008. november 12‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      Friedrich G. Barth
      és
      a Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
      tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, C. Toader, C. W. A. Timmermans (előadó), P. Kūris és L. Bay Larsen bírák,
      főtanácsnok: Y. Bot,
      hivatalvezető: M.‑A. Gaudissart egységvezető,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. február 4‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        F. G. Barth képviseletében Laurer és Arlamovsky Rechtsanwälte,
      –        az osztrák kormány képviseletében E. Riedl, meghatalmazotti minőségben,
      –        a cseh kormány képviseletében M. Smolek, meghatalmazotti minőségben,
      –        a francia kormány képviseletében G. de Bergues, B. Cabouat és A. Czubinski, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. Bruni, meghatalmazotti minőségben, segítője: F. Arena avvocato dello Stato,
      –        a lengyel kormány képviseletében M. Dowgielewicz, meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében V. Kreuschitz és G. Rozet, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 39. cikk és a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968.
         október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.) 7. cikkének
         (1) bekezdése, valamint a tényleges érvényesülés elve értelmezésére irányul.

      2        Ezt a kérelmet az F. G. Barth és a Bundesministerium für Wissenschaft und Forschung (tudományért és kutatásért felelős szövetségi
         minisztérium) között az F. G. Barth által a szolgálati idő alapján járó különleges pótlék iránt benyújtott kérelem részleges
         elévülésére vonatkozó határozat tárgyában terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        Az 1612/68 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      Valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgárát a foglalkoztatási‑ és munkafeltételek tekintetében
         nem kezelhetik állampolgársága miatt a hazai állampolgároktól eltérő módon, különösen ami a javadalmazást, a munkaviszony
         megszüntetését és munkanélkülivé válás esetén az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti.

       A nemzeti szabályozás
      4        Az 1956. évi Gehaltsgesetz (az illetményekről szóló 1956. évi törvény, a továbbiakban: GehG) a BGBl. I, 109/1997. számában
         kihirdetett változata szerinti 50a. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „Az az egyetemi tanár […], aki ebbéli minőségében tizenöt évnél hosszabb időt töltött osztrák egyetemen […], és aki legalább
         négy éven keresztül kapott az 50. § (4) bekezdése szerinti szolgálati idő alapján járó pótlékot, jogosult a fenti két feltétel
         együttes teljesülésének napjától a szolgálati idő alapján járó olyan különleges pótlék alapulvételére nyugdíjának kiszámítása
         céljából, amelynek összege megegyezik az 50. § (4) bekezdése szerinti szolgálati idő alapján járó pótlékkal.”

      5        A BGBl. I., 130/2003. számában kihirdetett törvény a GehG 50a. §‑át a következő (4) bekezdéssel egészítette ki:

      „(4) Az (1) bekezdés szerinti tizenöt éves szolgálati idő kiszámításakor azokat az időket is be kell számítani, amelyeket
      1. 1968. november 7‑ét követően hasonló feladatkörben töltöttek le egy olyan állam egyetemén, amely vagy amelynek jogutódja
         immáron az Európai Gazdasági Térség tagállama, vagy

      […]”
      6        A GehG‑nak a felperes kinevezésének időpontjában hatályos változata (BGBl. 318/1973) 13b. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen
         rendelkezik:

      „A szolgáltatásokra vonatkozó jog elévül, amennyiben a jog alapjául szolgáló szolgáltatás nyújtását vagy a jogot megalapozó
         költség felmerülését követő három éven belül nem érvényesítik.”

      7        A BGBl. I., 130/2003. számában kihirdetett törvény a GehG‑t kiegészítette a 169a. §‑sal, amelynek értelmében:

      „(1)      Amennyiben egy szolgálatot teljesítő, nyugalmazott vagy professor emeritus címet viselő egyetemi tanár rendelkezik az 50a. §
         (4) bekezdésének a BGB1. I., 130/2003. számában kihirdetett szövetségi törvénnyel módosított változata szerinti szolgálati
         idővel, amelyet a fenti szövetségi törvény alapján most figyelembe kell venni, úgy kérelmére az 50a. § szerint megfelelően
         ki kell igazítani a szolgálati idő alapján járó különleges pótlékot. Kérelem előterjesztésére jogosultak továbbá a feltételek
         teljesítése esetén a volt egyetemi tanárok is […].

      (2)      A szolgálati idő alapján járó különleges pótlék (1) bekezdés szerinti kiigazítása visszamenőlegesen, legkorábban azonban 1994.
         január 1‑jei hatállyal történhet.

      (3)      Az (1) bekezdés szerinti kérelmek akkor joghatályosak, amennyiben 2004. június 30‑a előtt nyújtják be azokat.
      (4)      Az olyan illetmény‑ és nyugdíjjogi igények tekintetében, amelyek az (1) bekezdés alkalmazása alapján 2004. július 1‑je előtti
         időszakokra vonatkoznak, a 2003. szeptember 30‑a és 2004. június 30‑a közötti időszakra nem lehet a jelen szövetségi törvény
         13b. §‑ában […] szereplő hároméves elévülési szabályt alkalmazni.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      8        Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint az alapeljárás német állampolgárságú felperese 1975. január 1‑jétől 1987.
         február 28‑áig egyetemi tanárként dolgozott a frankfurti Johann Wolfgang Goethe Universität (Németország) alkalmazásában.
         1987. március 1‑jei hatállyal rendes egyetemi tanárrá nevezték ki a bécsi egyetemen (Ausztria). E kinevezés révén az alapeljárás
         felperese osztrák állampolgárságot is szerzett.

      9        Minthogy az alapeljárás felperesének az Universität Frankfurton szerzett szolgálati időit a GehG 50a. §‑ának (1) bekezdése
         szerinti, szolgálati idő alapján járó különleges pótlék tekintetében nem vették figyelembe, az érintett nem kapta meg ezt
         a pótlékot.

      10      Miután az osztrák jogalkotó a C‑224/01. sz. Köbler‑ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletre (EBHT 2003., I‑10239. o.)
         tekintettel a BGBl. I., 130/2003. számában kihirdetett törvénnyel módosította a GehG‑t, az alapeljárás felperese a bécsi egyetemhez
         intézett 2004. március 2‑i levelében a szolgálati idő alapján járó különleges pótlékának kiigazítását kérte az Universität
         Frankfurton letöltött szolgálati idejének a beszámításával. Az ebben a közigazgatási eljárásban hozott határozat 1. cikke
         úgy rendelkezett, hogy a felperes az említett szolgálati idő beszámításával 1994. január 1‑jétől jogosult a szolgálati idő
         alapján járó különleges pótlékra. E határozat 2. cikke azonban azt állapította meg, hogy ennek a pótléknak az 1. cikk szerinti
         kiigazítása illetményjogi szempontból 2000. október 1‑jével lép hatályba.

      11      A kérdést előterjesztő bíróság előtt benyújtott keresetben az alapeljárás felperese kifejezetten csak a nevezett határozat
         rendelkező részének 2. cikkét támadja, a szolgálati idő alapján járó különleges pótlék kiigazítása időpontjának a határozat
         1. cikkében foglalt megállapítását azonban nem. Lényegében arra hivatkozik, hogy az elévülési szabálynak a határozat 2. cikkében
         foglalt alkalmazása nem áll összhangban a közösségi joggal, különösen az EK 39. cikkel.

      12      Tekintettel arra, hogy az általa elbírálandó jogvita kimenetele a közösségi jog értelmezésétől függ, a Verwaltungsgerichtshof
         akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság
         elé:

      „1)      Megvalósítja‑e a migráns munkavállalók EK 39. cikk és az 1612/68 […] rendelet […] 7. cikkének (1) bekezdése szerinti közvetett
         hátrányos megkülönböztetését vagy pedig a munkavállalók ezen rendelkezésekben biztosított szabad mozgásának korlátozását egy
         olyan elévülési szabály alkalmazása, amely hároméves elévülési időt ír elő a szolgálati idő alapján járó azon különleges pótlékok
         érvényesítésére, amelyekből az alapeljárás tényállásához hasonló esetben a migráns munkavállalókat a közösségi joggal össze
         nem egyeztethető nemzeti jogszabály alapján [a fent hivatkozott] Köbler‑ügyben […] hozott ítélet[e]t megelőzően kizárták?

      2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén: az EK 39. cikkbe és az 1612/68 […] rendelet 7. cikkének (1) bekezdésébe ütközik‑e
         az alapeljáráséhoz hasonló esetben egy ilyen elévülési szabálynak a szolgálati idő alapján járó különleges pótlékokra történő
         alkalmazása, amelyekből a migráns munkavállalókat a közösségi joggal össze nem egyeztethető nemzeti jogszabály alapján [a
         fent hivatkozott] Köbler‑ügyben […] hozott ítélet[e]t megelőzően kizárták?

      3)      Tiltja‑e a tényleges érvényesülés elve az alapeljárás körülményeihez hasonló körülmények között, hogy egy hároméves elévülési
         határidőt előíró elévülési szabályt alkalmazzanak azon szolgálati idő alapján járó különleges pótlékokra irányuló múltbeli
         jogok érvényesítésére, amely pótlékok a közösségi jogot sértő, egyértelműen megfogalmazott belső tagállami jogszabályok alapján
         nem jártak?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
      13      A kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett, együttesen vizsgálandó kérdései lényegében arra irányulnak,
         hogy ellentétes‑e az uniós joggal az olyan, az alapeljárásban szereplőhöz hasonló szabályozás, amely hároméves elévülési időt
         ír elő az olyan, a szolgálati idő alapján járó különleges pótlékok kifizetése iránti kérelmekre, amelyekből a szabad mozgáshoz
         fűződő jogaikat gyakorló munkavállalókat a közösségi joggal össze nem egyeztethető nemzeti jogszabály alapján a fent hivatkozott
         Köbler‑ügyben hozott ítéletet megelőzően kizárták.

      14      Emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítéletben a Bíróság lényegében azt állapította meg, hogy
         az EK 39. cikket és az 1612/68 rendelet 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan,
         szolgálati idő alapján járó különleges pótlék nyújtása, amely olyan rendelkezés alapján, mint a GehG 50a. §‑ának a BGBl. I.,
         130/2003. számában kihirdetett törvénnyel történt módosítása előtti változata, kizárólag azoknak az egyetemi tanároknak jár,
         akik az osztrák egyetemeken szereztek tizenöt éves szolgálati időt.

      15      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint az Osztrák Köztársaság eleget tett ennek az ítéletnek azzal, hogy a BGBl. I.,
         130/2003. számában kihirdetett törvénnyel a GehG 50a. §‑át kiegészítette a jelen ítélet 5. pontjában idézett (4) bekezdéssel.
         Ezen jogszabály‑módosítást követően a szolgálati idő alapján járó különleges pótlék iránti kérelemre a GehG 13b. §‑ának (1) bekezdése
         alapján hároméves elévülési idő vonatkozik, amely adott esetben további kilenc hónappal meghosszabbodik a GehG 169a. cikkének
         (4) bekezdése alapján.

      16      E tekintetben rá kell mutatni egyfelől arra, hogy az alapeljárás körülményei között az ilyen elévülési idő az uniós jog által
         a jogalanyok, így például az alapeljárás felperese számára biztosított jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetekre
         vonatkozó eljárási szabálynak minősül. Másfelől az uniós jog nem szabályozza azt a kérdést, hogy a tagállamok ilyen körülmények
         között előírhatnak‑e elévülési időt.

      17      Ebből következően az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata, hogy ilyen eljárási szabályokat meghatározzon, azzal, hogy
         e szabályok egyfelől nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti keresetekre vonatkoznak (egyenértékűség
         elve), és másfelől nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok
         gyakorlását (tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben a C‑228/96. sz., Aprile‑ügyben 1998. november 17‑én hozott
         ítélet [EBHT 1998., I‑7141. o.] 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      18      A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket ezért e két elv figyelembevételével kell megvizsgálni.

      19      Az egyenértékűség elvét illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ezen elv megköveteli,
         hogy a keresetekre alkalmazandó szabályok összessége különbségtétel nélkül vonatkozzon az uniós jog megsértésén alapuló keresetekre
         és a belső jog megsértésén alapuló hasonló keresetekre (a C‑118/08. sz., Transportes Urbanos y Servicios Generales ügyben
         2010. január 26‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 33. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      20      Annak megállapításához, hogy az egyenértékűség elvét tiszteletben tartották‑e, azt kell tehát megvizsgálni, hogy az olyan
         elévülési szabályon kívül, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amelyet a belső jogban az uniós jog által a jogalanyok
         számára biztosított jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetekre kell alkalmazni, van‑e a nemzeti keresetekre alkalmazandó
         elévülési szabály, és ha van, tárgyukra és lényeges elemeikre figyelemmel, e két elévülési szabály egymáshoz hasonlónak tekinthető‑e
         (lásd e tekintetben a C‑78/98. sz., Preston és társai ügyben 2000. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑3201. o.] 49. pontját
         és a fent hivatkozott Transportes Urbanos y Servicios Generales ügyben hozott ítélet 35. pontját).

      21      Márpedig rá kell mutatni arra, hogy – amint ez a Bíróság elé terjesztett iratokból is kitűnik – az olyan elévülési időt, mint
         amilyen a GehG 13b. §‑ában található, a belső jogban az uniós jog által a jogalanyok számára biztosított jogok védelmének
         biztosítását szolgáló keresetekre és a nemzeti keresetekre is alkalmazni kell. Úgy tűnik tehát, hogy a keresetek e két fajtájára
         alkalmazandó elévülési szabályok azonosak.

      22      Mindent egybevetve – amint erre a Bíróság elé észrevételt előterjesztő kormányok is rámutatnak – a GehG 169a. §‑ának (4) bekezdéséhez
         hasonló rendelkezésből eredő kivétel, amely alapján az elévülési idő kilenc hónappal meghosszabbodhat, kizárólag a belső jogban
         az uniós jog által a jogalanyok számára biztosított jogok védelmének biztosítását szolgáló kereseteknek kedvez.

      23      Az alapeljárás felperese és a Bizottság viszont lényegében arra hivatkozik, hogy a GehG 169a. §‑ának (1) bekezdése alapján
         azoknak az egyetemi tanároknak, akik szolgálati idejük legalább egy részét az Osztrák Köztársaságon kívüli tagállamok egyetemein
         szerezték – ellentétben azokkal az egyetemi tanárokkal, akik szolgálati idejüket kizárólag az Osztrák Köztársaságban töltötték
         le –, a szolgálati idő alapján járó különleges pótlék iránti kérelmet kell benyújtaniuk. Ez a helyzet azt vonja maga után,
         hogy az olyan elévülési szabály, mint amilyenről az alapeljárásban szó van, a belső jogban az uniós jog által a jogalanyok
         számára biztosított jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetek esetében szélesebb hatállyal bír, mint a nemzeti keresetek
         esetében.

      24      Az alapeljárás felperese és a Bizottság szerint ugyanis az említett elévülési szabály azokat az egyetemi tanárokat illetően,
         akik szolgálati idejüket kizárólag az Osztrák Köztársaságban töltötték le, csak olyan ritka és sajátos esetekben érvényesül,
         ha például az érintettek illetményük bizonyos részét tévedésből nem kapták meg, és a helyzetük kivizsgálására vonatkozóan
         nem nyújtottak be határidőn belül kérelmet. Azoknak az egyetemi tanároknak a tekintetében viszont, akik szolgálati idejük
         legalább egy részét az Osztrák Köztársaságon kívüli tagállamok egyetemein szerezték, az elévülési szabály rendszeresen alkalmazásra
         kerül.

      25      Egy ilyen körülményből azonban nem lehet arra következtetni, hogy valójában két, hasonlónak nem tekinthető elévülési szabály
         létezik.

      26      Amint ugyanis arra lényegében az osztrák, az olasz és a lengyel kormány is rámutatott, nemcsak azoknak az egyetemi tanároknak
         kell kérelmet benyújtaniuk, akik szolgálati idejük legalább egy részét az Osztrák Köztársaságon kívüli tagállamok egyetemein
         szerezték, hanem azoknak az egyetemi tanároknak is, akik a szolgálati idejüket kizárólag az Osztrák Köztársaságban töltötték
         le, és akiknek a szolgálati idő alapján járó különleges pótlékát nem megfelelően számították ki. Ebből következően a kérelem
         benyújtásának szükségessége valójában minden olyan egyetemi tanárra vonatkozik, akikkel szemben tévesen alkalmazták az említett
         pótlék nyújtására vonatkozó szabályokat, és akik ki akarják javíttatni a hibát, függetlenül attól, hogy ez a hiba nemzeti
         vagy olyan uniós jogszabályokra vonatkozik‑e, amelyeket az illetékes nemzeti hatóságoknak közvetlenül kellett volna alkalmazniuk.

      27      Ilyen feltételek mellett nem tekinthető ellentétesnek az egyenértékűség elvével az olyan elévülési szabály, mint amilyen az
         alapeljárás felperesére vonatkozik.

      28      A tényleges érvényesülés elvét illetően a Bíróság a jogbiztonság érdekében elismerte az ésszerű mértékben meghatározott jogvesztő
         jellegű keresetindítási határidők uniós joggal való összeegyeztethetőségét, amely egyaránt védi az érdekeltet és az érintett
         közigazgatást. Ugyanis az ilyen határidők nem olyan jellegűek, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé tennék
         az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását. E tekintetben egy hároméves belső jogi jogvesztő határidő ésszerűnek
         tűnik (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Aprile‑ügyben hozott ítélet 19. pontját, és a C‑445/06. sz., Danske Slagterier
         ügyben 2009. március 24‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 32. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      29      Ennélfogva – mivel kivételes körülmények fennállásáról nem tájékoztatták a Bíróságot – az olyan hároméves, kilenc hónappal
         meghosszabbítható elévülési idő, mint amilyen az alapeljárás felperesére vonatkozik, nem tekinthető ellentétesnek a tényleges
         érvényesülés elvével.

      30      Ezt az értelmezést nem gyengíti az a körülmény, hogy a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítélet hatásai az értelmezett
         szabály hatálybalépésének napjára visszamenőleg érvényesülnek, mivel a Bíróság időben nem korlátozta ezeket a hatásokat. Egy
         olyan eljárási szabályt, mint amilyen az alapeljárásban szereplő elévülési idő, nem lehet ugyanis összekeverni azoknak a hatásoknak
         a korlátozásával, amelyek a Bíróság valamely közösségi jogi rendelkezés értelmezésére vonatkozó ítéletéből erednek (lásd ebben
         az értelemben a C‑231/96. sz., Edis‑ügyben 1998. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑4951. o.] 17. és 18. pontját).

      31      Az alapeljárás felperese és a Bizottság viszont arra mutat rá, hogy az osztrák jogalkotó egyértelmű törvényi szabályozással
         kizárta az Európai Unió más tagállamának egyetemein letöltött szolgálati idők figyelembevételét.

      32      Szerintük ilyen körülmények között az ilyen egyetemeken letöltött szolgálati idővel rendelkező egyetemi tanároknak azzal kellett
         számolniuk, hogy a szolgálati idő alapján járó különleges pótlék tekintetében ezeknek a szolgálati időknek az érvényesítésére
         irányuló kérelmüket el fogják utasítani. Az osztrák jogalkotó olyan magatartást tanúsított tehát, amely alkalmas volt arra,
         hogy távol tartsa a pótlékra elvben jogosult egyetemi tanárokat attól, hogy határidőn belül benyújtsák az igényeik érvényesítésére
         irányuló kérelmet.

      33      Rá kell azonban mutatni arra, hogy az uniós jog még abban az esetben sem tiltja a tagállamoknak, hogy jogvesztő határidőt
         állapítsanak meg az olyan, a szolgálati idő alapján járó különleges pótlék iránti kérelemre vonatkozóan, mint amilyenről az
         alapeljárásban szó van, és amelyet az uniós jogi rendelkezéseket megsértve nem adtak meg, ha az adott tagállam nem módosította
         nemzeti jogszabályait az uniós rendelkezésekkel való összeegyeztethetőség érdekében. Ettől csak abban az esetben van eltérés,
         ha a nemzeti hatóságok magatartása és a jogvesztő határidő együttesen azt eredményezte, hogy valakit megfosztottak attól,
         hogy a nemzeti bíróságok előtt jogait érvényesítse (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Aprile‑ítélet 43. és 45. pontját).

      34      Márpedig az alapeljárásban nem merül fel ilyen körülmény.

      35      Az elévülési idő alkalmazása nem fosztja meg minden további nélkül az alapeljárás felpereséhez hasonló személyeket attól a
         jogtól, hogy olyan pótlékban részesüljenek, amelyet az uniós jogi rendelkezéseket megsértve nem adtak meg nekik (lásd analógia
         útján a 309/85. sz., Barra‑ügyben 1988. február 2‑án hozott ítélet [EBHT 1988., 355. o.] 19. pontját, és a C‑343/96. sz.,
         Dilexport‑ügyben 1999. február 9‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑579. o.] 37. pontját).

      36      Mindent egybevetve a Bíróság elé terjesztett iratokból nem következik, hogy az a tény, hogy az alapeljárás felperesére ilyen
         elévülési idő vonatkozik, az illetékes nemzeti hatóságok által szándékosan szolgáltatott téves információkból eredne (lásd
         analógia útján a C‑326/96. sz., Levez‑ügyben 1998. december 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1998., I‑7835. o.] 34. pontját). Ahogyan
         arra a francia kormány jogosan rámutat, az a tény, hogy azelőtt létezett olyan egyértelmű jogszabály, amely ellentétes volt
         a közösségi joggal, nem tekinthető ilyen téves információszolgáltatásnak, és az alapeljáráséhoz hasonló körülmények között
         tilos – a jelen ítélet 33. pontjában foglaltakkal ellenkezően – az elévülési idők alkalmazását bármely módon lehetetlenné
         tenni.

      37      Végül, amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések az EK 39. cikkre és az 1612/68 rendelet 7. cikkének
         (1) bekezdésére is vonatkoznak, rá kell mutatni arra, hogy ugyanazon okokból, amelyeket a jelen ítélet 21–26. pontja ismertet,
         az alapeljáráséhoz hasonló körülmények között valamely elévülési határidő alkalmazása nem tekinthető a munkavállalók e rendelkezések
         értelmében vett, közvetett hátrányos megkülönböztetésének.

      38      Az alapeljárás felpereséhez hasonló egyetemi tanárok helyzetét ugyanis hasonlónak kell tekinteni azoknak az egyetemi tanároknak
         a helyzetével, akik a szolgálati idejüket kizárólag Ausztriában töltötték le, és akiknek a szolgálati idő alapján járó különleges
         pótlékát a belső jogi rendelkezéseket figyelembe véve nem megfelelően számították ki. Márpedig úgy tűnik, hogy az egyetemi
         tanárok e két kategóriája lényegében azonos bánásmódban részesül.

      39      Úgy tűnik továbbá, hogy valamely elévülési határidőnek az alapeljáráséhoz hasonló körülmények között történő alkalmazása önmagában
         nem minősül az EK 39. cikk értelmében a munkavállalók szabad mozgása korlátozásának. Amikor ugyanis ez az elévülési idő alkalmazásra
         kerül, a szolgálati idő alapján járó különleges pótlék megszerzésének lehetőségére olyan időszakot illetően fejt ki hatást,
         amely teljes egészében a múltban helyezkedik el. Ebből következően az elévülési idő alkalmazása nem alkalmas arra, hogy megakadályozzon
         egy, az alapeljárás felpereséhez hasonló munkavállalót abban, vagy eltántorítsa őt attól, hogy a munkavállalók szabad mozgásához
         fűződő jogait gyakorolja, tekintettel arra, hogy az említett pótlék megszerzésének a múltra vonatkozó lehetősége nem a munkavállaló
         azon döntésétől függ, hogy gyakorolja‑e ezeket a jogokat (lásd ebben az értelemben a C‑190/98. sz., Graf‑ügyben 2000. január
         27‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑493. o.] 24. pontját).

      40      Másfelől semmi nem utal arra, hogy valamely elévülési határidőnek az alapeljáráséhoz hasonló körülmények között történő alkalmazása
         alkalmas lett volna arra, hogy egy meghatározott múltbeli időpontban megakadályozzon egy, az alapeljárás felpereséhez hasonló
         munkavállalót abban, vagy eltántorítsa őt attól, hogy a munkavállalók szabad mozgásához fűződő jogait gyakorolja. Ahogyan
         az a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítéletből is következik, ugyanezen jogok gyakorlása esetén a szolgálati idő alapján
         járó különleges pótléknak az érintettel szembeni megtagadása volt az, ami az EK 39. cikk értelmében a munkavállalók szabad
         mozgása korlátozásának minősült.

      41      Következésképpen a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy nem ellentétes az uniós joggal az olyan, az alapeljárásban
         szereplőhöz hasonló szabályozás, amely hároméves elévülési időt ír elő az olyan, a szolgálati idő alapján járó különleges
         pótlékok kifizetése iránti kérelmekre, amelyekből a szabad mozgáshoz fűződő jogaikat gyakorló munkavállalókat a közösségi
         joggal össze nem egyeztethető nemzeti jogszabály alapján a fent hivatkozott Köbler‑ügyben hozott ítéletet megelőzően kizárták.

       A költségekről
      42      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
      Nem ellentétes az uniós joggal az olyan, az alapeljárásban szereplőhöz hasonló szabályozás, amely hároméves elévülési időt
            ír elő az olyan, a szolgálati idő alapján járó különleges pótlékok kifizetése iránti kérelmekre, amelyekből a szabad mozgáshoz
            fűződő jogaikat gyakorló munkavállalókat a közösségi joggal össze nem egyeztethető nemzeti jogszabály alapján a C‑224/01. sz.
            Köbler‑ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletet megelőzően kizárták.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: német.


A Bíróság (hatodik tanács) április 29.-i ítélete: 1999. # Spanyol Királyság kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások. # C-342/96. sz. ügy


A Bíróság május 17.-i ítélete: 2001. # International Express Carriers Conference (IECC) kontra az Európai Közösségek Bizottsága, La Poste, Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága és The Post Office. # Fellebbezés - Verseny. # C-449/98. P. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített ötödik tanács) 2002. július 11-i ítélete. # Hijos de Andrés Molina, SA (HAMSA) kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Állami támogatások - Megsemmisítés iránti kereset. # T-152/99. sz. ügy


A Bíróság 1980. június 19-i ítélete. # Vittorio Testa, Salvino Maggio és Carmine Vitale kontra Bundesanstalt für Arbeit. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelmek: Bayerisches Landessozialgericht, Bundessozialgericht és Hessisches Landessozialgericht - Németország. # 41/79., 121/79. és 796/79. sz. egyesített ügyek