A Törvényszék (negyedik tanács) 2014. július 4-i ítélete. # Construcción, Promociones e Instalaciones, SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # T-345/13. sz. ügy


Az Elsőfokú Bíróság (kibővített harmadik tanács) 1996. október 8-i ítélete. # Compagnie maritime belge transports SA és Compagnie maritime belge SA, Dafra-Lines A/S, Deutsche Afrika-Linien GmbH & Co. és Nedlloyd Lijnen BV kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Verseny - Bírság. # T-24/93., T-25/93., T-26/93. és T-28/93. sz. egyesített ügyek


title: A Bíróság (harmadik tanács) 2010. szeptember 30-i ítélete.#Uszodaépítő kft kontra APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Baranya Megyei Bíróság - Magyarország.#Hatodik HÉA-irányelv - 2006/112/EK irányelv - Az előzetesen megfizetett adó levonásának joga - Új tagállami szabályozás - A számla tartalmára vonatkozó követelmények - Visszaható hatályú alkalmazás - A levonási jog elvesztése.#C-392/09. sz. ügy.

text:
      C‑392/09. sz. ügy
      Uszodaépítő Kft.
      kontra
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      (a Baranya Megyei Bíróság [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Hatodik HÉA‑irányelv – 2006/112/EK irányelv – Az előzetesen megfizetett adó levonásának joga – Új tagállami szabályozás – A számla tartalmára vonatkozó követelmények – Visszaható hatályú alkalmazás – A levonási jog elvesztése”
      Az ítélet összefoglalása
      Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Az előzetesen felszámított
            adó levonása – Fordított adózási eljárás – Termékek vagy szolgáltatások címzettjeként hozzáadottértékadó‑fizetésre kötelezett
            adóalany – Levonási jog
      (2006/112 tanácsi irányelv, 167., 168. és 178. cikk)
      A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló 2006/112 irányelv 167., 168. és 178. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal
         ellentétes az olyan tagállami jogszabály visszaható hatályú alkalmazása, amely a fordított adózási eljárás keretében az építési
         munkákhoz kapcsolódó hozzáadottérték‑adó levonásának jogát az említett ügyletekre vonatkozó számlák módosításától és önellenőrzéssel
         módosított adóbevallás benyújtásától teszi függővé annak ellenére, hogy az érintett adóhatóság mindazon információkkal rendelkezik,
         amelyek ahhoz szükségesek, hogy megállapítsa, az adóalany a szóban forgó ügyletek címzettjeként hozzáadottérték‑adó fizetésére
         kötelezett, és hogy ellenőrizze a levonható adó összegét.

      Ugyanis az a körülmény, hogy az adóalany az új hozzáadottérték‑adóról szóló tagállami törvény alkalmazását választja a régi
         törvény helyett, önmagában nem befolyásolhatja az előzetesen felszámított adó levonására vonatkozó jogát, amely közvetlenül
         a 2006/112 irányelv 167. és 168. cikkéből következik. Az adósemlegesség elve megköveteli továbbá, hogy az előzetesen felszámított
         adó levonása lehetséges legyen, amennyiben a tartalmi követelmények teljesülnek, még ha egyes alaki követelményeknek nem is
         tesz eleget az adóalany. Következésképpen, mivel az adóhatóság rendelkezik az annak megállapításához szükséges adatokkal,
         hogy az adóalany – mint a szóban forgó szolgáltatások címzettje – köteles‑e hozzáadottérték‑adót fizetni, a 2006/112 irányelv
         167. és 168. cikkével, illetve a 178. cikkének f) pontjával ellentétes az olyan szabályozás, amely az említett adóalanynak
         a szóban forgó adó levonásához való joga tekintetében olyan további feltételeket ír elő, amelyek hatására e jog gyakorlásának
         lehetősége elenyészik. Márpedig ezt eredményezheti, ha az adólevonási jog megszerzésének a 2006/112 irányelv 168. cikke a) pontja
         szerinti anyagi jogi feltételei teljesülnek, és akkor, amikor az adóhatóság megtagadja a hozzáadottérték‑adó levonásának jogát
         az adóalanytól, e hatóság mindazon információkkal rendelkezik, amelyek az adóalany adófizetési kötelezettségének megállapításához
         szükségesek.

      (vö. 36., 39–40., 42–43., 46. pont és a rendelkező rész)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2010. szeptember 30.(*)

      „Hatodik HÉA-irányelv – 2006/112/EK irányelv – Az előzetesen megfizetett adó levonásának joga – Új tagállami szabályozás – A számla tartalmára vonatkozó követelmények – Visszaható hatályú alkalmazás – A levonási jog elvesztése”
      A C‑392/09. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Baranya Megyei Bíróság (Magyarország)
         a Bírósághoz 2009. október 5‑én érkezett, 2009. április 2‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      az Uszodaépítő Kft.
      és
      az APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: K. Lenaerts tanácselnök (előadó), R. Silva de Lapuerta, Juhász E., J. Malenovský és D. Šváby bírák,
      főtanácsnok: N. Jääskinen,
      hivatalvezető: R. Grass,
      tekintettel a következők által előterjesztett észrevételekre:
      –        a magyar kormány képviseletében Fazekas J., Fehér M. és Tóth Zs., meghatalmazotti minőségben,
      –        az Európai Bizottság képviseletében Simon B. D., meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2001. december 20‑i 2001/115/EK tanácsi irányelvvel (HL L 15, 24. o.; magyar nyelvű
         különkiadás: 9. fejezet, 1. kötet, 352. o.) módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról
         – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv
         (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 17. és 20. cikkének,
         valamint az uniós jog általános elveinek értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet az Uszodaépítő Kft. és az APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály (a továbbiakban: APEH) között annak tárgyában
         folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, hogy az utóbbi megtagadta az alapeljárás felperesétől a részére végzett építési
         munkákhoz kapcsolódó hozzáadottérték‑adónak (a továbbiakban: HÉA) az általa fizetendő HÉÁ‑ból való levonását.

       Jogi háttér
       Az uniós szabályozás
      3        A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 411. és
         413. cikkének megfelelően 2007. január 1‑jétől hatályon kívül helyezte az uniós HÉA‑jogszabályokat, különösen a hatodik irányelvet,
         és annak helyébe lépett. A 2006/112 irányelv (1) és (3) preambulumbekezdése szerint a hatodik irányelv átdolgozására azért
         volt szükség, hogy a tagállamok HÉÁ‑ra vonatkozó jogszabályainak összehangolására irányuló rendelkezések világos és ésszerű
         módon, átdolgozott szerkezettel és szövegezéssel kerüljenek bemutatásra, anélkül azonban, hogy ez elviekben érdemi változásokat
         eredményezne. A 2006/112 irányelv rendelkezései tehát lényegében azonosak a hatodik irányelv megfelelő rendelkezéseivel.

      4        A 2006/112 irányelvnek – a hatodik irányelv 17. cikke (1) bekezdésének szövegét átvevő – 167. cikke értelmében „[a]z adólevonás
         joga abban az időpontban keletkezik, amikor a levonható adó megfizetési kötelezettsége keletkezik.”

      5        A 2006/112 irányelv 168. cikkének a) pontja, amelynek szövege lényegében megegyezik a hatodik irányelv 17. cikke (2) bekezdése
         a) pontjának az utóbbi irányelv 28f. cikkének (1) bekezdéséből következő szövegével, az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Az adóalany, amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat az adóköteles tevékenységének folytatása szerinti tagállamban adóköteles
         tevékenységéhez használja fel, jogosult az általa fizetendő adó összegéből levonni a következő összegeket:

      a)      a részére más adóalany által teljesített vagy teljesítendő termékértékesítés vagy szolgáltatásnyújtás után az ebben a tagállamban
         fizetendő vagy megfizetett HÉÁ‑t”.

      6        A 2006/112 irányelv 178. cikke, amely lényegében átveszi a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének az utóbbi irányelv
         28f. cikkének 2. pontjából következő szövegét, az alábbiak szerint rendelkezik:

      „Az adóalanynak adólevonási joga gyakorlásához az alábbi feltételeket kell teljesítenie:
      […]
      f)      amennyiben a 194–197. cikk és a 199. cikk értelmében termék beszerzőjeként vagy szolgáltatás igénybevevőjeként adófizetésre
         kötelezett, az egyes tagállamok által előírt alaki követelményeknek kell megfelelnie.”

      7        A 2006/112 irányelv 199. cikke (1) bekezdésének a) pontja kimondja:

      „(1)      A tagállamok előírhatják, hogy a HÉA megfizetésére azon adóalany kötelezett, aki részére a következő termékértékesítések vagy
         szolgáltatások bármelyikét teljesítették:

      a)      építési szolgáltatások […]”.
      8        A 2006/112 irányelv 199. cikke (1) bekezdésének a) pontjából eredő eljárás általában „fordított adózás” néven ismert, és azt
         korábban a hatodik irányelv 21. cikkének (1) bekezdése írta elő.

       A nemzeti szabályozás
      9        A 2008. január 1‑jén hatályba lépett, általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII törvény (a továbbiakban: új áfatörvény)
         127. §‑a (1) bekezdésének a) pontja előírja, hogy „[a]z adólevonási jog gyakorlásának tárgyi feltétele, hogy az adóalany személyes
         rendelkezésére álljon […] a nevére szóló, az ügylet teljesítését tanúsító számla”.

      10      Az új áfatörvény 142. §‑a (1) bekezdésének b) pontja a következőképpen rendelkezik:

      „(1) Az adót a termék beszerzője, szolgáltatás igénybevevője fizeti:
      […]
      b) a szolgáltatás nyújtásának minősülő […] építési‑szerelési és egyéb szerelési munka esetében […]”.
      11      Az új áfatörvény 142. §‑ának (7) bekezdése értelmében „[a]z (1) bekezdés alkalmazása esetében a termék értékesítője, szolgáltatás
         nyújtója olyan számla kibocsátásáról gondoskodik, amelyben áthárított adó, illetőleg […] százalékérték nem szerepel”.

      12      Az új áfatörvény 169. §‑ának k) pontja a következőképpen rendelkezik:

      „A számla kötelező adattartalma a következő:
      k)      […] abban az esetben, ha adófizetésre a termék beszerzője, szolgáltatás igénybevevője kötelezett, jogszabályi hivatkozás vagy
         bármely más, de egyértelmű utalás arra, hogy a termék értékesítése, szolgáltatás nyújtása

      […]
      kb)      után a termék beszerzője, szolgáltatás igénybevevője az adófizetésre kötelezett”.
      13      Az új áfatörvény 269. §‑ának (1) bekezdése kimondja továbbá:

      „Abban az esetben, ha e törvény és az [általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény (a továbbiakban: régi áfatörvény)]
         ugyanazon érintett félre vagy felekre nézve ugyanazon tényállásbeli elemeken nyugvó adóztatandó ügyletből származó, önadózással
         gyakorlandó jogokról és kötelezettségekről egyaránt rendelkezik, az önadózással gyakorlandó jogokat és kötelezettségeket e
         törvény hatálybalépésétől kezdődően is kizárólagosan [a régi áfatörvény] rendelkezései alapján kell megállapítani és alkalmazni,
         kivéve, ha e törvény [a régi áfatörvényhez] képest valamennyi érintett félre együttesen és összességében a kötelezettségek
         hiányát állapítja meg, vagy kevésbé terhes kötelezettségeket állapít meg, illetőleg új jogokat vagy többletjogokat állapít
         meg. Utóbbi esetben a jogokat és kötelezettségeket – valamennyi érintett fél együttes döntése alapján – e törvény rendelkezései
         alapján lehet megállapítani és alkalmazni még akkor is, ha azok e törvény hatálybalépését megelőzően – az elévülési időn belül –
         keletkeztek, feltéve, hogy erről a döntésről valamennyi érintett fél közös elhatározással, előzetesen és írásban nyilatkozik
         az állami adóhatóságnak, amelynek legkésőbb 2008. február 15. napjáig az állami adóhatóság illetékes szervéhez be kell érkeznie.
         A határidő elmulasztása esetében igazolási kérelem benyújtásának nincs helye. Ilyen esetben az önellenőrzés pótlékmentesen
         végezhető el.”

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      14      Az alapeljárás felperese 2006. június 9‑én építési munkákra irányuló fővállalkozási szerződést kötött a NÁD MPS‑4 Kft. beruházóval.
         Az említett építési munkák kivitelezését a felperes különböző alvállalkozók közreműködésével végezte.

      15      A kivitelezés 2007 tavaszán kezdődött meg, ugyanezen év nyarán azonban pénzügyi problémák miatt a kivitelezés félbeszakadt.
         Az addig elvégzett teljesítésekről a számlák kiállításra kerültek. A felperes és annak alvállalkozói is eleget tettek a régi
         áfatörvény alapján fennálló áfabevallási és ‑fizetési kötelezettségüknek.

      16      Az új áfatörvény hatálybalépését követően, 2008. február 14‑én a felperes, a beruházó és az alvállalkozók az említett törvény
         269. §‑ának (1) bekezdése alapján együttes nyilatkozatot tettek arra vonatkozóan, hogy mind a felperes és a beruházó, mind
         a felperes és az alvállalkozók közötti szerződések alapján végzett építési munkákra az új törvény rendelkezéseit kívánják
         alkalmazni (a továbbiakban: a 2008. február 14‑i nyilatkozat).

      17      A felperes 2007. évre vonatkozóan benyújtott áfabevallásának az adóhatóság általi ellenőrzését követően e hatóság a 2008.
         május 23‑i határozatával a felperes terhére 2007. április–szeptember hónapokra mindösszesen 52 822 000 HUF adóhiányt állapított
         meg. Az adóhatóság indokolásában e tekintetben kifejtette, hogy a felperes nem gyakorolhatott adólevonási jogot az alvállalkozók
         által kiállított számlák alapján, mivel e számlák nem feleltek meg az új áfatörvény rendelkezéseinek. A 2008. február 14‑i
         nyilatkozat következtében ugyanis az új áfatörvény fordított adózásra vonatkozó rendelkezései visszaható hatállyal alkalmazandók
         voltak a 2007. év során kiállított számlákra. Az említett hatóság álláspontja szerint az alvállalkozók által kiállított számláknak
         meg kellett volna felelniük az új áfatörvény 142. §‑a (7) bekezdése és 169. §‑a k) pontja rendelkezéseinek. Következésképpen
         ahhoz, hogy a felperes az új áfatörvény rendelkezéseinek megfelelően gyakorolhassa adólevonási jogát, egyfelől az alvállalkozóknak
         módosítaniuk kellett volna a kiállított számlákat, másfelől a felperesnek önellenőrzéssel módosítania kellett volna a 2007.
         évre vonatkozó áfabevallását.

      18      2008. szeptember 5‑i határozatával az APEH helybenhagyta a 2008. május 23‑i határozatot.

      19      A felperes a kérdést előterjesztő bírósághoz benyújtott keresetében az APEH 2008. szeptember 5‑i határozatának hatályon kívül
         helyezését kérte. E bíróság álláspontja szerint az új áfatörvény 269. §‑ának (1) bekezdése, mivel visszaható hatállyal megvonja
         a régi áfatörvény alapján a felperes által jogszerűen gyakorolt adólevonási jogot, sérti a hatodik irányelv 17. és 20. cikkét,
         valamint az uniós jog általános elveit.

      20      E körülmények között a Baranya Megyei Bíróság úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából
         a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:

      „1)      A hatodik irányelv 17. és 20. cikkével összeegyeztethető‑e az adólevonási jog keletkezését követő időpontban – 2008. január
         l‑jével[ – hatályba lépő] tagállami jogi rendelkezés, mely a 2007. évben végzett szolgáltatásnyújtás illetve termékértékesítés
         után megfizetett és bevallott áfa levonását a számlák tartalmának módosításával és [önellenőrzés] beadásával követeli meg?

      2)      Az új áfatörvény 269. §[‑ának] (1) bekezdésében foglalt intézkedés, mely szerint az e szakaszban foglalt feltételek fennállása
         esetén az új törvény rendelkezései alapján kell megállapítani és alkalmazni jogokat és kötelezettségeket még akkor is, ha
         azok e törvény hatálybalépését megelőzően – az elévülési időn belül – keletkeztek, megfelel‑e [az uniós] jog általános elveinek,
         nevezetesen objektív módon igazolható, ésszerű, arányos, és figyelemmel van‑e a jogbiztonság követelményére?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az elfogadhatóságról
      21      A magyar kormány azzal érvel, hogy az alapeljárás nem teszi szükségessé az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban hivatkozott
         rendelkezések és jogelvek értelmezését. E tekintetben megjegyzi egyfelől, hogy az új áfatörvény rendelkezéseinek visszaható
         hatályú alkalmazása kizárólag a felperes, valamint a többi érintett adóalany kifejezett és önkéntes szándéknyilatkozatán alapul.
         Márpedig a felperesnek, mivel kifejezetten kérte e törvény visszaható hatályú alkalmazását, tudomásul kell vennie az ehhez
         kapcsolódó jogkövetkezményeket is. Másfelől az alapeljárás az új áfatörvény átmeneti rendelkezéseinek a felperes általi téves
         értelmezéséből ered. Ezen eljárás a nemzeti jog, és nem az uniós jog értelmezését teszi szükségessé.

      22      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az Európai Unió Bírósága és a nemzeti
         bíróságok között az EUMSZ 267. cikkben előírt együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó döntésért
         felelős tagállami bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőit tekintve az ítélet meghozatalához szükség
         van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések valóban relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben
         a feltett kérdések az uniós jog értelmezését vetik fel, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (lásd különösen
         a C‑379/98. sz. PreussenElektra‑ügyben 2001. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑2099. o.] 38. pontját, a C‑103/08. sz.
         Gottwald‑ügyben 2009. október 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2009., I‑9117. o.] 16. pontját és a C‑82/09. sz. Dimos Agiou Nikolaou
         ügyben 2010. április 22‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 14. pontját).

      23      Ebből következik, hogy a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciájának vélelmét csak
         kivételesen lehet megdönteni, ha nyilvánvaló, hogy az e kérdésekkel érintett uniós jogi rendelkezések kért értelmezése semmilyen
         kapcsolatban sem áll az alapügy tényállásával vagy tárgyával (lásd különösen a fent hivatkozott Gottwald‑ügyben hozott ítélet
         17. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

      24      Márpedig a jelen esetben függetlenül attól, hogy a felperes választotta az új áfatörvény rendelkezéseinek az alkalmazását,
         és még ha e választás az érintett törvény téves értelmezésén alapult is, az alapeljárásban ezen új törvény rendelkezései alkalmazandók,
         és a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak afelől, hogy az említett törvény átmeneti rendelkezései összeegyeztethetők‑e
         az uniós jog különböző rendelkezéseivel, mivel ezen intézkedések akadályozzák a felperest abban, hogy HÉA‑levonási jogát gyakorolja.

      25      Meg kell tehát állapítani, nem tűnik nyilvánvalónak, hogy az uniós jog kért értelmezése irreleváns a nemzeti bíróság által
         meghozandó határozat szempontjából.

      26      Következésképpen az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatónak kell nyilvánítani.

       Az első kérdésről
      27      Ami először is az első kérdés tárgyát illeti, meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérelme a hatodik irányelv
         17. és 20. cikkének az értelmezésére vonatkozik.

      28      Mindazonáltal a 2006/112 irányelv 411. és 413. cikkének megfelelően az utóbbi irányelv 2007. január 1‑jével hatályon kívül
         helyezte a hatodik irányelvet, és annak helyébe lépett.

      29      Ezért, mivel az alapügy tényállásának valamennyi eleme 2007. január 1‑jét követően valósult meg, ezen ügy szempontjából kizárólag
         a 2006/112 irányelv rendelkezéseinek értelmezése releváns.

      30      Az a körülmény, hogy a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket formálisan kizárólag a hatodik
         irányelv rendelkezéseire hivatkozva fogalmazta meg, nem akadálya annak, hogy a Bíróság megadja e bíróság számára az uniós
         jog értelmezésének minden olyan elemét, amely szükséges az utóbbi előtt lévő ügy megítéléséhez, akár hivatkozott ezekre kérdéseinek
         szövegében, akár nem (lásd ebben az értelemben a C‑115/08. sz. ČEZ‑ügyben 2009. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑10265. o.]
         81. pontját és a C‑341/08. sz. Petersen‑ügyben 2010. január 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 48. pontját).

      31      E vonatkozásban meg kell említeni, hogy ‑ mint ahogy az a 2006/112 irányelv (3) preambulumbekezdéséből következik ‑ ezen irányelv
         a tagállamok HÉÁ‑ra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló meglévő jogszabály, nevezetesen a hatodik irányelv átdolgozása,
         amely átdolgozás elviekben nem eredményez érdemi változásokat e szabályozásban.

      32      E feltételek mellett úgy kell tekinteni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés a 2006/112 irányelv 167.
         és 168. cikkének értelmezésére irányul, amelyek megegyeznek a hatodik irányelvnek az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban
         említett rendelkezéseivel. Egyébiránt, mivel az első kérdés lényegében a HÉA‑levonási jog gyakorlásának szabályaira irányul,
         azt úgy kell tekinteni, mint amely a 2006/112 irányelv 178. cikkének értelmezésére is vonatkozik.

      33      Másodszor, ami a kérdés érdemét illeti, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2006/112 irányelv
         167., 168. és 178. cikkével ellentétes‑e az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapeljárás tárgyát képezi, és amely
         a fordított adózásra vonatkozó új rendelkezések visszaható hatályú alkalmazása keretében a HÉA‑levonási jog gyakorlásának
         feltételeként előírja az új törvény hatálybalépését megelőzően teljesített ügyletekre vonatkozó számlák módosítását és önellenőrzéssel
         módosított adóbevallás benyújtását.

      34      E vonatkozásban emlékeztetni kell arra egyfelől, hogy a 2006/112 irányelv 167. és 168. cikkében foglalt adólevonási jog a
         HÉA mechanizmusának szerves részét képezi, és főszabály szerint nem korlátozható. E mechanizmus a teljesített ügyleteket terhelő
         előzetesen felszámított adó teljes összege tekintetében azonnal érvényesül (a C‑368/09. sz., Pannon Gép Centrum ügyben 2010.
         július 15‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 37. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      35      Az adólevonások rendszerének ugyanis az a célja, hogy az adóalanyt teljes egészében mentesítse valamennyi gazdasági tevékenysége
         keretében fizetendő vagy megfizetett HÉA terhe alól. A közös HÉA‑rendszer következésképpen valamennyi gazdasági tevékenység
         adóterhét illetően biztosítja a semlegességet, feltéve hogy az említett tevékenységek főszabály szerint maguk is HÉA‑kötelesek
         (lásd különösen a C‑408/98. sz. Abbey National ügyben 2001. február 22‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1361. o.] 24. pontját,
         a C‑25/03. sz. HE‑ügyben 2005. április 21‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3123. o.] 70. pontját, valamint a C‑439/04. és C‑440/04. sz.,
         Kittel és Recolta Recycling egyesített ügyekben 2006. július 6‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6161. o.] 48. pontját).

      36      Az a körülmény tehát, hogy az adóalany az új áfatörvény alkalmazását választotta a régi törvény helyett, önmagában nem befolyásolhatja
         az előzetesen felszámított HÉA levonására vonatkozó jogát, amely közvetlenül a 2006/112 irányelv 167. és 168. cikkéből következik.

      37      Másfelől, ami az adólevonási jog gyakorlásának a 2006/112 irányelv 178. cikkében előírt szabályait illeti, mivel a 2006/112
         irányelv 199. cikke (1) bekezdése a) pontjának hatálya alá eső fordított adózási eljárásról van szó, meg kell állapítani,
         hogy kizárólag a 178. cikk f) pontja szerinti szabályok alkalmazandók. Ennélfogva azon adóalanynak, aki valamely szolgáltatás
         igénybevevőjeként az e szolgáltatáshoz kapcsolódó HÉA megfizetésére kötelezett, nem kell a 2006/112 irányelv formai követelményeinek
         megfelelően kiállított számlával rendelkeznie ahhoz, hogy adólevonási jogát gyakorolhassa, és kizárólag az érintett tagállam
         által – a számára ugyanezen irányelv 178. cikke f) pontjában meghagyott lehetőség keretein belül – meghatározott formai követelményeknek
         kell eleget tennie (lásd ebben az értelemben a C‑90/02. sz. Bockemühl‑ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2004.,
         I‑3303. o.] 47. pontját).

      38      Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az érintett tagállam által ily módon meghatározott formai követelmények, amelyeket
         az adóalanynak be kell tartania ahhoz, hogy HÉA‑levonási jogát gyakorolhassa, nem mehetnek túl azon a mértéken, amely a fordított
         adózási eljárás helyes alkalmazásának biztosításához mindenképp szükséges (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bockemühl‑ügyben
         hozott ítélet 50. pontját).

      39      E tekintetben a Bíróság korábban már kimondta, hogy az adósemlegesség elve megköveteli, hogy az előzetesen felszámított HÉA
         levonása lehetséges legyen, amennyiben a tartalmi követelmények teljesülnek, még ha egyes alaki követelményeknek nem is tesz
         eleget az adóalany (a C‑95/07. és C‑96/07. sz. Ecotrade egyesített ügyekben 2008. május 8‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑3457. o.]
         63. pontja).

      40      Következésképpen, mivel az adóhatóság rendelkezik az annak megállapításához szükséges adatokkal, hogy az adóalany – mint a
         szóban forgó szolgáltatások címzettje – köteles‑e HÉÁ‑t fizetni, a 2006/112 irányelv 167. és 168. cikkével, illetve a 178. cikkének
         f) pontjával ellentétes az olyan szabályozás, amely az említett adóalanynak a szóban forgó adó levonásához való joga tekintetében
         olyan további feltételeket ír elő, amelyek hatására e jog gyakorlásának lehetősége elenyészik (lásd ebben az értelemben a
         fent hivatkozott Bockemühl‑ügyben hozott ítélet 51. pontját és a fent hivatkozott Ecotrade egyesített ügyekben hozott ítélet
         64. pontját).

      41      Az alapeljárásban az adóhatóság megtagadta a felperestől a 2007. év folyamán az utóbbi alvállalkozói által kivitelezett építési
         munkákhoz kapcsolódó áfa levonásának jogát egyfelől azzal az indokkal, hogy a felperes az említett ügyletekről nem rendelkezett
         a visszaható hatállyal, 2008. január 1‑jétől alkalmazandó új áfatörvény 142. §‑a (7) bekezdésének és 169. §‑a k) pontjának
         megfelelően módosított számlákkal, és másfelől azzal, hogy nem módosította önellenőrzéssel a 2007. évre vonatkozó adóbevallását
         az így módosított számlák alapján.

      42      Az iratokból először is megállapítható, hogy az ügyben teljesültek a HÉA‑levonási jog megszerzésének a 2006/112 irányelv 168. cikke
         a) pontja szerinti anyagi jogi feltételei ahhoz, hogy a felperes gyakorolhassa az alvállalkozói által végzett építési munkákhoz
         kapcsolódó áfa vonatkozásában az említett levonási jogot. Meg kell állapítani, hogy ez utóbbi ügyleteket ténylegesen az adóalanynak
         az érintett tagállamban végzett adóköteles tevékenységéhez használták fel. Egyébiránt a 2007. évre vonatkozó adóbevallás alapján
         a szóban forgó adóhatóságnak tudomása volt arról, hogy az említett anyagi jogi feltételek teljesültek.

      43      Másodszor nem vitatott, hogy abban az időpontban, amikor az adóhatóság megtagadta a felperestől az áfalevonási jogot, e hatóság
         a 2007. évre vonatkozó adóbevallás, valamint a 2008. február 14‑i nyilatkozat alapján mindazon információkkal rendelkezett,
         amelyek annak megállapításához szükségesek, hogy a felperes köteles volt az alvállalkozói által végzett építési munkák címzettjeként
         áfát fizetni.

      44      Amint az Európai Bizottság kifejti, az olyan formai követelmények előírása, mint amilyenek az alapügy tárgyát képezik, azzal
         a hatással jár, hogy a felperes levonási joga gyakorlásának lehetősége elenyészik.

      45      A jelen ítélet 39. és 40. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel meg kell tehát állapítani, hogy a 2006/112
         irányelv 167., 168. és 178. cikkével ellentétes az olyan formai követelmények előírása, mint amelyek az alapügy tárgyát képezik.

      46      E körülmények között a 2006/112 irányelv 167., 168. és 178. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami
         jogszabály visszaható hatályú alkalmazása, amely a fordított adózási eljárás keretében az építési munkákhoz kapcsolódó HÉA
         levonásának jogát az említett ügyletekre vonatkozó számlák módosításától és önellenőrzéssel módosított adóbevallás benyújtásától
         teszi függővé annak ellenére, hogy az érintett adóhatóság mindazon információkkal rendelkezik, amelyek ahhoz szükségesek,
         hogy megállapítsa, az adóalany a szóban forgó ügyletek címzettjeként HÉA fizetésére kötelezett, és hogy ellenőrizze a levonható
         adó összegét.

       A második kérdésről
      47      Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem szükséges válaszolni.

       A költségekről
      48      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 167., 168. és 178. cikkét úgy
            kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami jogszabály visszaható hatályú alkalmazása, amely a fordított adózási
            eljárás keretében az építési munkákhoz kapcsolódó hozzáadottérték‑adó levonásának jogát az említett ügyletekre vonatkozó számlák
            módosításától és önellenőrzéssel módosított adóbevallás benyújtásától teszi függővé annak ellenére, hogy az érintett adóhatóság
            mindazon információkkal rendelkezik, amelyek ahhoz szükségesek, hogy megállapítsa, az adóalany a szóban forgó ügyletek címzettjeként
            hozzáadottérték‑adó fizetésére kötelezett, és hogy ellenőrizze a levonható adó összegét.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: magyar.


A Bíróság (ötödik tanács) április 10.-i ítélete: 2003. # Christian Schulin kontra Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Németország. # C-305/00. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) október 5.-i ítélete: 1999. # Royscot Leasing Ltd, Royscot Industrial Leasing Ltd, Allied Domecq plc és T.C. Harrison Group Ltd kontra Commissioners of Customs & Excise. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Court of Appeal (England & Wales) - Egyesült Királyság. # HÉA. # C-305/97. sz. ügy


title: A Bíróság (kilencedik tanács) 2015. január 22-i ítélete.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne kontra État belge.#A Cour d'appel de Mons (Belgium) által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – 77/388/EGK irányelv – Héa – Adómentességek – A 13. cikk B. részének b) pontja – Az »adómentes ingatlan‑bérbeadás« fogalma – Labdarúgó‑stadion ellenszolgáltatás fejében történő rendelkezésre bocsátása – Bizonyos jogokat és jogköröket a tulajdonos javára fenntartó rendelkezésre bocsátási szerződés – A szerződésben meghatározott térítési összeg 80%‑át kitevő különböző szolgáltatások tulajdonos általi nyújtása.#C-55/14. sz. ügy.

text:
               Felek
               Az ítélet indoklása
               Rendelkező rész

            Felek
            A C‑55/14. sz. ügyben,
            az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a cour d’appel de Mons (Belgium) a Bírósághoz 2014. február 5‑én érkezett, 2014. január 31‑i határozatával terjesztett elő az előtte
            a Régie communale autonome du stade Luc Varenne
            és
            az État belge
            között folyamatban lévő eljárásban,
            A BÍRÓSÁG (kilencedik tanács),
            tagjai: J. Malenovský, a kilencedik tanács elnökeként eljáró bíró, M. Safjan (előadó) és A. Prechal bírák,
            főtanácsnok: P. Cruz Villalón,
            hivatalvezető: A. Calot Escobar,
            tekintettel az írásbeli szakaszra,
            figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
            – a régie communale autonome du stade Luc Varenne képviseletében W. Panis avocat,
            – a belga kormány képviseletében M. Jacobs és J.‑C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,
            – a görög kormány képviseletében I. Bakopoulos és V. Stroumpouli, meghatalmazotti minőségben,
            – a holland kormány képviseletében M. Bulterman és M. Gijzen, meghatalmazotti minőségben,
            – az Európai Bizottság képviseletében C. Soulay és L. Lozano Palacios, meghatalmazotti minőségben,
            tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
            meghozta a következő
            Ítéletet

            Az ítélet indoklása
            1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 13. cikke B. része b) pontjának értelmezésére vonatkozik.
            2. Ezt a kérelmet a Régie communale autonome du stade Luc Varenne (a továbbiakban: régie) és az État belge között folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, amelynek tárgya a Luc Varenne labdarúgó‑stadion létesítményeinek megvásárlását terhelő 1 350 001,79 euró összegű hozzáadottérték‑adó (héa) levonhatósága.
            Jogi háttér
            Az uniós jog
            3. A hatodik irányelv 2. cikke, amely az irányelv „Alkalmazási kör” című II. címét alkotja, a következőképpen rendelkezik:
            „A [héa] alá tartozik:
            1. az adóalany által belföldön ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás;
            […]”
            4. Ezen irányelv „Adómentességek belföldön” című 13. cikke „Egyéb adómentességek” című B. részében az alábbiakat írja elő:
            „Az egyéb közösségi rendelkezések sérelme nélkül, az általuk meghatározott feltételek mellett a tagállamok mentesítik az adó alól a következőket, annak érdekében, hogy biztosítsák az ilyen mentességek megfelelő és egyértelmű alkalmazását, valamint hogy megakadályozzák az adókijátszásokat, az adókikerüléseket és az esetleges visszaéléseket:
            […]
            b) az ingatlanok lízingje és bérbeadása [helyesen: bérbe‑ és haszonbérbe adása], kivéve a következőket:
            1. a tagállamok törvényi fogalommeghatározásainak megfelelő szálláshelyadási szolgáltatás a szállodaiparban vagy a hasonló kereskedelmi ágazatokban, beleértve a nyári táborhelyeket vagy a kempingeket;
            2. járművek parkolására szolgáló helyek bérbeadása;
            3. tartósan beépített berendezések és gépek bérlete;
            4. széfügyletek.
            A tagállamok e mentesség alkalmazásának körét illetően további kivételeket írhatnak elő;
            […]”
            5. A hatodik irányelv rendelkezésének tartalmát gyakorlatilag változatlan formában átvette a hatodik irányelvet és az utóbbi módosításait kodifikáló, a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL L 347., 1. o.) 135. cikke.
            6. A hatodik irányelv 17. cikke (2) bekezdése a) pontjának (jelenleg a 2006/112 irányelv 168. cikke) szövege a következő:
            „Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő adóból levonni a következő összegeket:
            a) az olyan, belföldön adóköteles termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett [héa], amelyet részére egy másik adóalany szállított [helyesen: értékesített] vagy fog szállítani [helyesen: értékesíteni], illetve teljesített vagy fog teljesíteni”.
            A belga jog
            7. A code de la taxe sur la valeur ajoutée (a hozzáadottérték‑adóról szóló törvénykönyv, a továbbiakban: héatörvénykönyv) alapeljárás tényállásának idején hatályos változata 19. cikkének 1. §‑a az alábbiak szerint rendelkezik:
            „Ellenszolgáltatás fejében végzett szolgáltatásnyújtásnak minősül a vállalkozás vagyona körébe vont eszköznek az adóalany által saját vagy alkalmazottai szükségleteinek kielégítésére vagy általánosabban véve, az adóalany gazdasági tevékenységétől eltérő célokra történő használata, amennyiben ezen eszköz után lehetséges az adó részben vagy egészben történő levonása.”
            8. A héatörvénykönyv 44. cikke 3. §‑ának 2. pontja az alábbi ügyletek héamentességét írja elő:
            „az ingatlanok haszonbérlete, bérlete és használatuk átengedése, valamint az ilyen javaknak a 19. cikk 1. §‑ában rögzített feltételek szerinti használata, kivéve:
            a) a következő szolgáltatásokat:
            – járművek tárolására szolgáló hely rendelkezésre bocsátása;
            – termékek raktározására szolgáló hely rendelkezésre bocsátása;
            – szállodák, motelek és más olyan intézmények által nyújtott szálláshelyadási szolgáltatás, ahol fizetővendégeket fogadnak;
            – kempingezésre alkalmas terület rendelkezésre bocsátása;
            b) ingatlanok pénzügyi lízingjével vagy ingatlanlízingnek minősülő bérbeadással foglalkozó vállalkozás által nyújtott ingatlan pénzügyi lízing, amennyiben e vállalkozás adó felszámításával építi, építteti vagy vásárolja meg a szerződés tárgyát képező épületet, és amennyiben a vagyontárgy lízingbevevő által történő lízingbe vételének célja, hogy azt valamely adóköteles tevékenységéhez használja fel; a király meghatározza azokat a feltételeket, amelyeknek az ingatlanra vonatkozó pénzügyi lízingszerződéseknek meg kell felelniük, különösen a szerződés időtartamát, a szerződés tárgyát képező vagyontárgyak jellegét és rendeltetését, valamint a lízingbe vevő jogait és kötelezettségeit;
            c) páncélszekrények bérbeadása.”
            9. A héatörvénykönyv 45. cikke (1) bekezdésének 1. pontja a következőképpen rendelkezik:
            „Minden adóalany levonhatja az általa fizetendő adóból az általa megszerzett termékeket és igénybe vett szolgáltatásokat, az általa behozott termékeket és az általa teljesített Közösségen belüli termékbeszerzéseket terhelő adót, amennyiben azokat:
            1. adóköteles tevékenységhez használja fel […]”
            10. A hozzáadottérték‑adó alkalmazásával kapcsolatos levonásokról szóló, 1969. december 10‑i 3. királyi rendelet kimondja:
            „1. A [héa]törvénykönyv 45. cikke 1a., 2. és 3. bekezdésének alkalmazására figyelemmel az adóalany a jelen rendelet 2. és 4. cikkében előírt feltételek esetén levonja a törvénykönyv 45. cikke 1a. bekezdésének 1–5. pontja szerinti tevékenységek megvalósítását szolgáló termékeket és szolgáltatásokat terhelő adókat.
            Ha az adóalany gazdasági tevékenysége körében egyéb olyan ügyletet köt, amely után a levonás nem lehetséges, a levonás összegének meghatározására a törvénykönyv 46. és 48. cikkében és a jelen rendelet 12–21. cikkében foglalt rendelkezéseket kell megfelelően alkalmazni.
            2. Semmilyen esetben nem vonhatóak le az olyan termékeket és szolgáltatásokat terhelő adók, amelyeket az adóalany magáncélra vagy gazdasági tevékenysége körén kívül eső célokra kíván felhasználni.
            Ha valamely terméket vagy szolgáltatást részben szánnak ilyen célokra, a levonás az ilyen célú felhasználás mértékében kizárt. Ennek mértékét az adóalany határozza meg, és ezt a hatóság ellenőrzi.”
            Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
            11. A régie üzemelteti a Lux Varenne labdarúgó‑stadiont, amelyet 6 428 579,97 euró és az arra jutó 1 350 001,79 euró héa összegért vásárolt meg.
            12. 2003. augusztus 25‑én a régie megállapodást kötött a Royal Football Club de Tournai ASBL‑lel (a továbbiakban: RFCT), amelynek értelmében az RFCT díjfizetés ellenében használja a Luc Varenne labdarúgó‑stadion sportlétesítményeit.
            13. A régie a fenti létesítmények megvásárlását terhelő héa teljes összegét levonásba helyezte.
            14. A 2004‑ben és 2006‑ban a régie székhelyén lefolytatott ellenőrzések alapján a belga adóhatóság úgy ítélte meg, hogy a régie a héa szempontjából többfajta ügyletet hajtott végre, tudniillik:
            – héaköteles ügyleteket, amelyek az előzetesen felszámított héa levonására jogosítanak;
            – a héa hatályán kívül eső ügyleteket, amelyek nem jogosítanak fel az előzetesen felszámított héa levonására, mint a Luc Varenne labdarúgó‑stadion egyes létesítményeinek ingyenes és ellenszolgáltatás nélkül történő rendelkezésre bocsátása, és
            – héamentes ügyleteket, amelyek következésképpen nem jogosítanak fel az előzetesen felszámított héa levonására.
            15. A belga adóhatóság ily módon úgy ítélte meg, hogy a fenti stadion egyes létesítményeinek az RFCT javára történő rendelkezésre bocsátását a régie‑vel kötött megállapodás értelmében ingatlan‑bérbeadásnak kell tekinteni, és az következésképpen a héa‑törvénykönyv 44. cikke (3) §‑ának 2) pontja alapján mentes a héa alól.
            16. A 2006. december 22‑én készült jegyzőkönyvben a belga adóhatóság megállapította, hogy a régie tevékenységeinek a tényleges rendeltetés módszere alapján lefolytatott vizsgálata azt támasztotta alá, hogy a régie a héa‑törvénykönyv 46. cikkének 2. §‑ában előírt arányosított héalevonás módszere szerint csak az előzetesen felszámított héa 36%‑át helyezheti levonásba.
            17. 2007. január 10‑én a belga adóhatóság fizetési meghagyást bocsátott ki a régie‑vel szemben az általa tévesen levonásba helyezett 864 001,15 euró összegű héa, 86 400 euró összegű bírság, valamint késedelmi kamat megfizetése iránt.
            18. A régie a tribunal de première instance de Mons előtt vitatta ezt a fizetési meghagyást, amely bíróság a 2011. május 12‑én hozott ítéletében úgy ítélte meg, hogy a Luc Varenne labdarúgó‑stadion egyes létesítményeinek a régie által az RFCT részére történő rendelkezésre bocsátása in gatlan‑bérbeadásnak minősül, és az adóhatóság helyesen utasította el az előzetesen felszámított adó levonását. A régie fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a cour d’appel de Mons előtt.
            19. Miután a cour d’appel de Mons úgy ítélte meg, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita megoldása a hatodik irányelv egyes rendelkezéseinek az értelmezésétől függ, úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
            „A kizárólag labdarúgás céljaira használt sportinfrastruktúra létesítményeinek rendelkezésre bocsátása – azaz egy labdarúgó‑stadion játékterének (pálya), valamint a játékos és játékvezetői öltözők időszakos, sportszezononként legfeljebb 18 napra (a sportszezon minden naptári év július 1‑jén kezdődik, és a következő év június 30‑án ér véget) vonatkozó használati és üzemeltetési lehetősége a hatodik tanácsi irányelv 13. cikke B. részének b) pontja [a 2006/112 irányelv 135. cikke (1) bekezdésének l) pontja] értelmében mentesített ingatlan‑bérbeadásnak minősül‑e, amennyiben a használati és üzemeltetési jog átengedője:
            – teljes körű lehetőséggel rendelkezik arra, hogy a fent hivatkozott 18 napon kívül ugyanilyen jogokat biztosítson az általa kiválasztott más jogi vagy természetes személyeknek;
            – a használatra és üzemeltetésre jogosult előzetes engedélye nélkül jogosult bármikor belépni az említett létesítményekbe többek között annak érdekében, hogy megbizonyosodjon azok megfelelő használatáról, és védekezzen minden kárral szemben, azzal az egyetlen feltétellel, hogy nem zavarja meg a sportversenyek megfelelő megtartását;
            – ezenkívül fenntartja a létesítményekbe történő belépés állandó ellenőrzésének jogát a létesítmények RFCT általi használatának időtartama alatt is;
            – 1750 euró összegű átalánytérítésben részesül a játéktér és az öltözők igénybevételének, a büfé használatának, a létesítmények összességével kapcsolatos gondnoki, őrzési és ellenőrzési szolgáltatás igénybevételének minden napja után azzal, hogy az igényelt összeg 20%‑ban a szerződés szerint a labdarúgópályára való belépés jogának, míg 80%‑ban a különböző fenntartási, tisztítási, karbantartási (nyírás, vetés stb.) munkáknak és a játéktér szabályoknak való megfeleléséhez szükséges munkálatoknak, továbbá a használati és üzemeltetési jog átengedője […] által nyújtott kiegészítő szolgáltatásoknak felel meg?”
            Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
            20. Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy egy labdarúgó‑stadion olyan szerződés alapján való ellenszolgáltatás fejében történő rendelkezésre bocsátása, amely bizonyos jogokat és jogköröket a tulajdonos javára tart fenn, és amely a szerződésben meghatározott térítési összeg 80%‑át kitevő különböző szolgáltatásoknak, többek között fenntartási, tisztítási, karbantartási munkáknak és a szabályoknak való megfeleléshez szükséges munkálatoknak ez utóbbi általi nyújtását írja elő, e rendelkezés értelmében „ingatlan‑bérbeadásnak” minősül.
            21. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az „ingatlanok bérbeadása” hatodik irányelv 13. cikke B. része b) pontjában foglalt fogalmának alapvető ismérve, hogy a bérbeadó meghatározott időszakra és díjazás ellenében átruházza a bérlő részére valamely ingatlannak a tulajdonoséhoz hasonló használati jogát, és minden más személyt kizár e jog gyakorlásából. Annak eldöntése érdekében, hogy egy adott megállapodás megfelel‑e a fenti meghatározásnak, figyelembe kell venni az ügylet összes elemét és lefolyásának körülményeit. E tekintetben az adott ügylet tényleges tartalma a döntő tényező, függetlenül attól, hogy maguk a felek hogyan minősítették azt (MacDonald Resorts ítélet, C‑270/09, EU:C:2010:780, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            22. Szintén emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy az ingatlanok hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja értelmében vett bérbeadása megvalósuljon, az szükséges, hogy valamennyi, e tevékenységet jellemző feltétel teljesüljön, nevezetesen hogy a bérbeadó meghatározott időszakra és díjazás ellenében átruházza a bérlő részére valamely ingatlan birtokbavételének jogát, és minden más személyt kizár e jog gyakorlásából (Medicom és Maison Patrice Alard ítélet, C‑210/11 és C‑211/11, EU:C:2013:479, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            23. A hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja kivételt jelent azon főszabályhoz képest, miszerint az adóalany által ellenszolgáltatás fejében teljesített minden termékértékesítés és szolgáltatásnyújtás után héát kell fizetni, ezért annak szövegét szigorúan kell értelmezni. E rendelkezést az előző pontban felsorolt feltételek bármelyikének hiányában nem lehet analógia útján alkalmazni azon az alapon, hogy a szóban forgó ingatlan használata a fenti rendelkezés értelmében leginkább bérbeadásnak tűnik (Medicom és Maison Patrice Alard ítélet, EU:C:2013:479, 27. pont).
            24. Főszabály szerint a tényállás megítélésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságokra hárul az a feladat, hogy az adott ügy sajátos körülményeire tekintettel meghatározzák a szóban forgó ügylet lényeges jellemzőit e tevékenység hatodik irányelv szerinti minősítése érdekében (lásd különösen ebben az értelemben: Medicom és Maison Patrice Alard ítélet, EU:C:2013:479, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
            25. Különösen a sportlétesítmények használatának minősítését illetően a Bíróság már megállapította, hogy a sporthoz és a testedzéshez kapcsolódó szolgáltatásokat lehetőség szerint összességükben kell figyelembe venni (Stockholm Lindöpark ítélet, C‑150/99, EU:C:2001:34, 26. pont).
            26. Ily módon egy golfpálya bérbeadása tekintetében a Bíróság kimondta, hogy mivel a golfpálya‑üzemeltetési tevékenység nem kizárólag a pálya rendelkezésre bocsátásának passzív biztosításából áll, hanem különösen számos aktív gazdasági tevékenységből is, mint például a szolgáltatást nyújtó által biztosított felügyelet, a kezelés és folyamatos karbantartás, valamint más szolgáltatások biztosítása, a golfpálya bérbeadása különleges körülmények hiányában nem minősülhet főszolgáltatásnak (Stockholm Lindöpark ítélet, C‑150/99, EU:C:2001:34, 26. pont).
            27. Kétségtelen, hogy az alapügy körülményei eltérnek a Stockholm Lindöpark ügyben (EU:C:2001:34) hozott ítéletben szóban forgó ügylettől, mivel először is az alapeljárásban sportlétesítményeknek egy klub általi „kollektív”, nem pedig a játékosok általi egyedi használatáról van szó, másodszor, ez a használat a szerződésben meghatározott napokon ismétlődő, folytatólagos és főszabály szerint kizárólagos jellegű, harmadszor pedig a régie mint bérbeadó feladatai és jogkörei, úgy tűnik, részben a csoportok és egyének széles körének befogadására alkalmas sportlétesítmények bérleti célú hasznosításához szükségszerűen kapcsolódó igényektől függnek.
            28. Azonban meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban – a kérdést előterjesztő bíróság ténybeli mérlegelésének fenntartásával – nem merülnek fel olyan különleges körülmények, amelyek lehetővé tennék annak megállapítását, hogy a labdarúgópálya használata az ügylet főszolgáltatását képezi, a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja értelmében vett ingatlan‑bérbeadásnak minősítve e használatot.
            29. Az alapügy körülményei között úgy tűnik, hogy a régie által a sportlétesítményekhez való hozzáférés biztosítására irányulóan nyújtott összetettebb szolgáltatásról van szó, mivel a régie látja el az említett létesítmények felügyeletét, kezelését, karbantartását és takarítását.
            30. Először, a felügyeletet – tudniillik a sportlétesítményekhez való hozzáférést és az e hozzáférés ellenőrzésének a régie‑re ruházott jogát – illetően nem vitás, hogy azok önmagukban nem zárhatják ki, hogy az alapügybeli ügylet a hatodik irányelv 13. cikke B. része b) pontja értelmében vett ingatlan‑bérbeadásnak minősüljön. Az ilyen jogok igazolhatók annak biztosítása érdekében, hogy az említett létesítmények használatát harmadik személyek ne zavarják meg. A Bíróság ugyanis már megállapította, hogy a bérelt területek használati jogának ilyen korlátozásai nem zárják ki, hogy a használat kizárólagos legyen azon személyekkel szemben, akik számára a törvény vagy a szerződés nem biztosít jogot a bérleti szerződés tárgyát képező dolog felett (Temco Europe ítélet, C‑284/03, EU:C:2004:730, 25. pont).
            31. Az alapügy körülményei között a sportlétesítményekhez való hozzáférésnek és az e hozzáférés ellenőrzésének a jogából ugyanakkor úgy tűnik, az következik, hogy a régie képviselői portaszolgálat biztosításával állandó jelleggel jelen vannak az említett létesítményekben, ami arra enged következtetni, hogy a régie szerepe aktívabb, mint ami a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontja értelmében vett ingatlan‑bérbeadásból következne.
            32. Másodszor, a különböző kezelési, karbantartási és takarítási szolgáltatásokat illetően egyértelműnek tűnik, hogy azok többsége lényegében ahhoz szükséges, hogy a szóban forgó létesítmények alkalmasak legyenek arra a használatra, amelyre szánták őket, tudniillik a vonatkozó sportszabályozásnak megfelelő sportesemények, pontosabban labdarúgó‑mérkőzések megrendezésére.
            33. Meg kell tehát állapítani, hogy az ehhez szükséges létesítményeket a karbantartási és az előírt szabályoknak való megfeleléshez szükséges szolgáltatások teljesítésével olyan állapotban bocsátották az RFCT rendelkezésére, amely lehetővé tette a szerződésben megállapított célok szerinti használatukat, és az említett létesítmények használatának e pontos cél megvalósítása érdekében történő biztosítása az alapügybeli ügylet főszolgáltatását képezi (lásd különösen, analógia útján: Part Service ítélet, C‑425/06, EU:C:2008:108, 51. és 52. pont; Field Fisher Waterhouse ítélet, C‑392/11, EU:C:2012:597, 23. pont; RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland ítélet, C‑155/12, EU:C:2013:434, 22. pont).
            34. E tekintetben a különböző nyújtott szolgáltatások gazdasági értéke – amely szolgáltatások az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a szerződésben meghatározott térítési összeg 80%‑át teszik ki – szintén arra enged következtetni, hogy az alapügybeli ügylet egészében véve szolgáltatásnyújtásnak, nem pedig a hatodik irányelv 13. cikke B. része b) pontja értelmében vett ingatlan‑bérbeadásnak minősül.
            35. Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy a régie által nyújtott szolgáltatások ténylegesen szükségesek‑e a sportlétesítmények szerződésben meghatározott – tudniillik kizárólagosan labdarúgáshoz kapcsolódó – célokra való használatának biztosításához.
            36. Végül az érintett vagyontárgy használatának időtartamát illetően, ami a bérleti szerződés alapvető elemének minősül, emlékeztetni kell arra egyrészt, hogy a Bíróságnak már volt alkalma annak megállapítására, hogy egy golfpálya tekintetében ez az időtartam korlátozható (Stockholm Lindöpark ítélet, EU:C:2001:34, 27. pont).
            37. Másrészt az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az említett használat főszabály szerint nem lehet alkalmi vagy ideiglenes jellegű (lásd ebben az értelemben: Leichenich‑ítélet, C‑532/11, EU:C:2012:720, 24. pont).
            38. Az alapeljárás körülményei között a rendelkezésre bocsátási szerződésben meghatározott használat időtartama sportszezononként legfeljebb 18 nap, ami nem tekinthető eleve elhanyagolható időtartamnak. A kérdést előterjesztő bíróságnak ugyanakkor értékelnie kell, hogy a körülmények összességére tekintettel nem helyénvalóbb‑e inkább alkalmi vagy ideiglenes jellegűnek minősíteni a szerződésben megállapított használatot, ami olyan további ténykörülménynek minősül, amely arra enged következtetni, hogy az alapügybeli ügylet egészét nézve azt szolgáltatásnyújtásnak kell minősíteni, ingatlan‑bérbeadás helyett. E tekintetben különösen fontos annak vizsgálata, hogy – amint azt a belga kormány hangsúlyozza – a Luc Varenne labdarúgó‑stadion létesítményeit a szerződésben foglaltakon kívül alkalmanként ténylegesen az RFCT rendelkezésére bocsátották‑e, vagy – amint azt a régie állítja – a tényleges használat a labdarúgó‑mérkőzésekre korlátozódott‑e.
            39. A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy egy labdarúgó‑stadion olyan szerződés alapján való ellenszolgáltatás fejében történő rendelkezésre bocsátása, amely bizonyos jogokat és jogköröket a tulajdonos javára tart fenn, és amely a szerződésben meghatározott térítési összeg 80%‑át kitevő különböző szolgáltatások, többek között fenntartási, tisztítási, karbantartási munkáknak és a szabályoknak való megfeleléshez szükséges munkálatoknak ez utóbbi általi nyújtását írja elő, e rendelkezés értelmében főszabály szerint nem minősül „ingatlan‑bérbeadásnak”. Ennek értékelése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
            A költségekről
            40. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

            Rendelkező rész
            A fenti indokok alapján a Bíróság (kilencedik tanács) a következőképpen határozott:
            A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 13. cikke B. részének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy egy labdarúgó‑stadion olyan szerződés alapján való ellenszolgáltatás fejében történő rendelkezésre bocsátása, amely bizonyos jogokat és jogköröket a tulajdonos javára tart fenn, és amely a szerződésben meghatározott térítési összeg 80%‑át kitevő különböző szolgáltatások, többek között fenntartási, tisztítási, karbantartási munkáknak és a szabályoknak való megfeleléshez szükséges munkálatoknak ez utóbbi általi nyújtását írja elő, e rendelkezés értelmében főszabály szerint nem minősül „ingatlan bérbeadásnak”. Ennek értékelése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.