title: A Bíróság (harmadik tanács) 2008. szeptember 11-i ítélete.#D. M. M. A. Arens-Sikken kontra Staatssecretaris van Financiën.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Hoge Raad der Nederlanden - Hollandia.#A tőke szabad mozgása - Az EK-Szerződés 73b. és 73d. cikke (jelenleg EK 56. cikk és EK 58. cikk) - Az öröklési és a vagyonátruházási illetékre vonatkozó olyan nemzeti szabályozás, amely ezen illetékek kiszámítása során nem rendelkezik a halála időpontjában az öröklés tárgyát képező ingatlan fekvése szerinti tagállamtól eltérő tagállamban illetékességgel rendelkező örökhagyó esetében a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások levonhatóságáról - Korlátozások - Igazolás - Hiány - A kettős adóztatás elkerülését szolgáló kétoldalú egyezmény hiánya - A hivatkozott személy illetékessége szerinti tagállamban a kettős adóztatás elkerülése érdekében alkalmazott kisebb mértékű beszámításnak a tőke szabad mozgásának korlátozására való hatása.#C-43/07. sz. ügy.

text:
      C‑43/07. sz. ügy
      D. M. M. A. Arens‑Sikken
      kontra
      Staatssecretaris van Financiën
      (a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „A tőke szabad mozgása – Az EK‑Szerződés 73b. és 73d. cikke (jelenleg EK 56. cikk és EK 58. cikk) – Az öröklési és a vagyonátruházási illetékre vonatkozó olyan nemzeti szabályozás, amely ezen illetékek kiszámítása során nem
         rendelkezik a halála időpontjában az öröklés tárgyát képező ingatlan fekvése szerinti tagállamtól eltérő tagállamban illetékességgel
         rendelkező örökhagyó esetében a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos
         tartozások levonhatóságáról – Korlátozás – Igazolás – Hiány – A kettős adóztatás elkerülését szolgáló kétoldalú egyezmény hiánya – A hivatkozott személy illetékessége szerinti tagállamban a kettős adóztatás elkerülése érdekében alkalmazott kisebb mértékű
         beszámításnak a tőke szabad mozgásának korlátozására való hatása”

      Az ítélet összefoglalása
      A tőke szabad mozgása – Korlátozások – Öröklési illeték
      (EK‑Szerződés, 73b. cikk és 73d. cikk (jelenleg EK 56. cikk és EK 58. cikk)
      Az EK‑Szerződés 73b. és 73d. cikkét (jelenleg EK 56. és EK 58. cikk) úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a valamely
         tagállamban fekvő ingatlan után kirótt öröklési és vagyonátruházási illetékek kiszámítására vonatkozó olyan tagállami szabályozás,
         mint amilyen az alapügyben szerepel, amely a hivatkozott illetékek kiszámításakor nem rendelkezik a végrendeleti hagyaték
         felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások levonhatóságáról, amennyiben az örökhagyó
         a halála időpontjában e tagállamtól eltérő tagállamban rendelkezik illetékességgel, ugyanakkor biztosítja e levonhatóságot,
         ha az örökhagyó ugyanezen időpontban az öröklés tárgyát képező ingatlan fekvése szerinti államban rendelkezik illetékességgel,
         amennyiben az ilyen szabályozás progresszív mértékű illetéket ír elő, feltéve hogy a hivatkozott tartozások figyelmen kívül
         hagyása és az ilyen progresszív mérték együttesen magasabb illetékterhet eredményez azon örökösök tekintetében, akik nem élhetnek
         ilyen levonással.

      Ugyanis a tőke szabad mozgásának korlátozása abból a tényből ered, hogy az ilyen szabályozás, a progresszív adómérték alkalmazásával
         együttesen eltérő bánásmódot eredményez az illetékterheknek a különböző örökösök közti megosztásakor, annak függvényében,
         hogy az örökhagyó a halála időpontjában az érintett tagállamban rendelkezett‑e illetékességgel.

      Ezen eltérő bánásmód nem igazolható azzal az indokkal, hogy egymással objektíve nem összehasonlítható helyzetekre vonatkozik.
         Amennyiben valamely nemzeti szabályozás az öröklés útján szerzett és az érintett tagállamban fekvő ingatlan dolog adóztatása
         szempontjából ugyanúgy kezeli a halála időpontjában belföldi, valamint külföldi illetőségű személy örököseit, ugyanezen adóztatás
         keretében az ezen ingatlant terhelő tartozások levonhatósága tekintetében nem kezelheti ezen örökösöket eltérő módon, anélkül
         hogy hátrányos megkülönböztetést teremtene. A nemzeti jogalkotó ugyanis azzal, hogy az öröklési illeték szempontjából – a
         tartozások levonhatósága kivételével – egyenlő bánásmódban részesítette a személyek e két csoportjának öröklését, elismerte
         azt, hogy ezen adóztatás feltételei és módozatai tekintetében nincs olyan objektív különbség, amely az eltérő bánásmódot igazolhatná.

      A hivatkozott értékelést nem befolyásolja az a körülmény, hogy azon tagállam szabályozása, ahol az örökhagyó a halála időpontjában
         illetékességgel rendelkezett, egyoldalúan biztosítja az adójóváírás lehetőségét a más tagállamban fekvő ingatlan után e másik
         tagállamban esedékes öröklési illeték tekintetében. Az ingatlan fekvése szerinti tagállam a tőke szabad mozgásának a saját
         szabályozásából eredő korlátozása igazolására nem hivatkozhat az akaratától független azon lehetőségre, hogy valamely másik
         tagállam – például azon tagállam, ahol az örökhagyó a halála időpontjában illetőséggel rendelkezett – adójóváírást biztosíthat,
         amely egészben vagy részben ellentételezheti azt a kárt, amely azért éri az utóbbi örököseit, mert a hivatkozott ingatlan
         fekvése szerinti tagállamban figyelmen kívül hagyják a vagyonátruházási illeték kiszámításakor a végrendeleti hagyaték felmenői
         felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozásokat.

      (vö. 46., 54., 57., 60., 65., 67. pont és a rendelkező rész 1–2. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2008. szeptember 11.(*)

      „A tőke szabad mozgása – Az EK‑Szerződés 73b. és 73d. cikke (jelenleg EK 56. cikk és EK 58. cikk) – Az öröklési és a vagyonátruházási illetékre vonatkozó olyan nemzeti szabályozás, amely ezen illetékek kiszámítása során nem
         rendelkezik a halála időpontjában az öröklés tárgyát képező ingatlan fekvése szerinti tagállamtól eltérő tagállamban illetékességgel
         rendelkező örökhagyó esetében a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos
         tartozások levonhatóságáról – Korlátozások – Igazolás – Hiány – A kettős adóztatás elkerülését szolgáló kétoldalú egyezmény hiánya – A hivatkozott személy illetékessége szerinti tagállamban a kettős adóztatás elkerülése érdekében alkalmazott kisebb mértékű
         beszámításnak a tőke szabad mozgásának korlátozására való hatása”

      A C‑43/07. sz. ügyben,
      az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia)
         a Bírósághoz 2007. február 2‑án érkezett, 2007. január 12‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      D. M. M. A. Arens‑Sikken
      és
      a Staatssecretaris van Financiën
      között folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh (előadó) és A. Arabadjiev bírák,
      főtanácsnok: J. Mazák,
      hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. december 13‑i tárgyalásra,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a holland kormány képviseletében C. Wissels és M. de Mol, meghatalmazotti minőségben,
      –        a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben, segítője: A. Haelterman advocaat,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében R. Lyal, A. Weimar és. R. Troosters, meghatalmazotti minőségben,
      a főtanácsnok indítványának a 2008. március 13‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK‑Szerződés tőke szabad mozgására vonatkozó, 73b. és 73d. cikkének (jelenleg
         EK 56. és EK 58. cikk) értelmezésére vonatkozik.

      2        E kérelmet valamely, Olaszországban elhunyt holland állampolgár házastársa, D. M. M. A. Arens‑Sikken és a Staatssecretaris
         van Financiën (pénzügyi államtitkár) közötti, az örökhagyó tulajdonába tartozó, Hollandiában fekvő ingatlan dolog után fizetendő
         vagyonátruházási illeték kiszámítása tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A Szerződés 67. cikkének (jelenleg az EK‑Szerződés 67. cikke [hatályon kívül helyezte az Amszterdami Szerződés]) végrehajtásáról
         szóló, 1988. június 24‑i 88/361/EGK tanácsi irányelv (HL L 178., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 10. o.)
         1. cikke értelmében:

      „(1)      A következő rendelkezések sérelme nélkül a tagállamok eltörlik a tagállamokban honos személyek közötti tőkemozgásokra vonatkozó
         korlátozásokat. Az irányelv alkalmazásának megkönnyítése érdekében a tőkemozgások osztályozása az I. mellékletben foglalt
         nómenklatúrával összhangban történik.

      (2)      A tőkemozgásokhoz kapcsolódó fizetési átutalások ugyanazon árfolyamfeltételek mellett történnek, mint amelyek a folyó ügyletekre
         vonatkozó fizetésekre vonatkoznak.”

      4        A 88/361 irányelv I. mellékletében felsorolt tőkemozgások között szerepel a XI. részben a „Személyes tőkemozgások”, amely
         tartalmazza az örökségeket és hagyatékokat.

       A nemzeti szabályozás
      5        A holland jogban minden öröklés illetékköteles. Az 1956. június 28‑i öröklésről szóló törvény (Successiewet, Stb. 1956., 362. sz.,
         a továbbiakban: SW 1956.) 1. cikkének (1) bekezdése különbséget tesz aszerint, hogy az örökhagyó halála időpontjában Hollandiában
         vagy külföldön rendelkezett‑e illetékességgel.

      6        E rendelkezés az 1992. január 1‑jétől 2001. december 31‑ig tartó időszakban az alábbiak szerint szólt:

      „E törvény alkalmazásában az alábbi illetékeket kell fizetni:
      (1)      Öröklési illetéket az azon személy halála folytán az öröklési jog alapján átszállt összes vagyon után, aki a halála időpontjában
         Hollandiában illetékességgel rendelkezik. [...]

      (2)      Vagyonátruházási illetéket az azon személy halála folytán az 5. cikk (2) bekezdésében meghatározott adomány vagy öröklés útján
         kapott vagyon után, aki a hivatkozott adomány juttatásának vagy az öröklésnek az időpontjában nem rendelkezik Hollandiában
         illetékességgel;

      (3)      Ajándékozási illetéket […].”
      7        Az SW 1956 5. cikkének (2) bekezdése az 1995. december 8–tól 2000. december 31‑ig alkalmazandó változatában előírta:

      „Vagyonátruházási illetéket kell fizetni az alábbi vagyonok után:
      (1)      a vagyonadóról szóló, 1964. december 16‑i törvény [Wet op de vermogensbelasting, Stb. 1964, 520. sz., a továbbiakban: WB 1964]
         13. cikkében felsorolt belföldi vagyon után, esetlegesen az ebben a cikkben szereplő tartozások levonását követően;

      […]”
      8        A WB 1964 13. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdése az 1992. január 1‑jétől 2000. december 31‑ig alkalmazandó változatában
         „Hollandiában fekvő ingatlan javak vagy azokon fennálló jogok”‑ként határozta meg a „belföldi vagyon” fogalmát (amennyiben
         nem holland vállalkozás tulajdonában állnak).

      9        A WB 1964 13. cikke (2) bekezdésének b) pontja kizárólag a Hollandiában fekvő ingatlant terhelő, jelzáloggal biztosított tartozások
         levonását teszi lehetővé, feltéve hogy az e tartozáshoz kapcsolódó költségeket és kamatokat a jövedelemadóról szóló, 1964.
         december 16‑i törvény (Wet op de inkomstenbelasting 1964, Stb. 1964, 519. sz.) 49. cikke értelmében figyelembe veszik a bruttó
         nemzeti jövedelem kiszámításánál.

      10      A Holland Királyság és az Olasz Köztársaság között az öröklési illeték tekintetében nem létezik a kettős adóztatás elkerüléséről
         szóló kétoldalú egyezmény.

      11      A holland kormány észrevételeiből kitűnik, hogy az öröklési illeték két szempontból is progresszív. Egyrészt függ az adóalany
         és az örökhagyó között fennálló kapcsolattól. Másrészt pedig a szerzés értéke függvényében is változik.

      12      A hivatkozott észrevételekből az is kitűnik, hogy 1985. január 1‑jével hatályon kívül helyezték a vagyonátruházási illeték
         arányos, 6%‑os mértékét, és helyébe az öröklési és ajándékozási illeték progresszív mértéke lépett. A vagyonátruházási illeték
         szintén kettős progresszivitás – az adóalany és az örökhagyó között fennálló kapcsolat és az említett időponttól kezdve a
         szerzett vagyon értéke – alapján fizetendő.

       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      D. M. M. A. Arens‑Sikken házastársa 1998. november 8‑án hunyt el. Halálának időpontjában Olaszországban rendelkezett illetékességgel,
         már több mint 10 éve nem Hollandiában élt.

      14      Az örökhagyó vagyonáról végrendeletben rendelkezett, hagyatékát az alapügy felperese és az utóbbival kötött házasságából született
         négy gyermeke között egyenlő arányban osztotta meg.

      15      Mindazonáltal a végrendeleti hagyatéknak a holland polgári törvénykönyv 1167. cikke értelmében vett felmenői felosztása következtében
         a hagyaték összes vagyontárgyát és terhét a túlélő házastársnak, azaz D. M. M. A. Arens‑Sikkennek juttatták.

      16      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat és a holland kormány észrevételei szerint az alapügy felperese e felosztás következtében
         olyan értékű vagyontárgyakat és terheket kapott, amelyek értéke meghaladta a törvény alkalmazásában meghatározott örökrészét.
         Többletben részesült tehát. Gyermekei veszteséget szenvedtek, mivel nem részesültek a hagyatékot alkotó vagyontárgyakból.
         A végrendeleti hagyaték felmenői felosztása értelmében az alapügy felperese köteles volt a gyermekeinek az örökrészüknek megfelelő
         értéket készpénzben kifizetni. Mindegyik gyermeke tekintetében kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozása keletkezett,
         így azok kiegyenlítési kötelezettségből eredő követelés jogosultjaivá váltak.

      17      A hagyatékba tartozott többek között az örökhagyónak egy Hollandiában található ingatlanon fennálló tulajdonrésze, amelynek
         az értéke 475 000 NLG volt.

      18      Az örökhagyó örökösei a vagyonátruházási illeték tekintetében nyilatkozatot tettek, amelyben mindegyikük esetében 95 000 NLG
         összeget jelöltek meg a szerzett vagyon értékeként, azaz a 475 000 NLG értékű ingatlan egyötöd részét.

      19      Mindazonáltal az adóhatóság álláspontja szerint az alapügy felperese a fenti, hagyatékba tartozó ingatlant teljes egészében
         megszerezte, és őt 475 000 NLG összeg alapján meghatározott vagyonátruházási illeték megfizetésére szólította fel. Az adóhivatal
         nem követelte vagyonátruházási illeték fizetését D. M. M. A. Arens‑Sikken gyermekeitől.

      20      Az alapügy felperesének panaszára helybenhagyták az adóhatóság határozatát.

      21      D. M. M. A. Arens‑Sikken keresetet indított a Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch (’s‑Hertogenbosch‑i másodfokú bíróság) előtt
         a hivatkozott hatóság által hozott helybenhagyó határozat ellen. E keresetében úgy érvel, hogy nem e 475 000 NLG összeg után
         kiszabott vagyonátruházási illetéket köteles megfizetni, hanem ezen összeget csökkenteni kell a kiegyenlítési kötelezettséggel
         kapcsolatos tartozások okán.

      22      A Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch úgy ítélte meg, hogy a vagyonátruházási illeték az alapügy felperese tekintetében az ingatlan
         öröklési jog szerinti megszerzéséhez kapcsolódott. A végrendeleti hagyaték felmenői felosztása tekintetében úgy ítélte meg,
         hogy a felperesnek juttatott dolog az örökhagyó érintett ingatlanon fennálló tulajdonrészének felel meg.

      23      A felperes felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch ítélete ellen a Hoge Raad der Nederlanden
         (Hollandia legfelsőbb bírósága) előtt. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban az utóbbi megállapítja, hogy jogszerűen
         ítélte akként a Gerechtshof te ‘s‑Hertogenbosch, hogy az alapügy felperese a holland öröklési jog szerint a vagyonátruházási
         illeték kivetése szempontjából az ingatlanon fennálló tulajdonrész egészét kapta. E bíróság megállapítja, hogy a vagyonátruházási
         illetékre vonatkozó holland szabályozás szerint az érintett az illetékalap megállapítása során nem vonhatja le a kiegyenlítési
         kötelezettséggel kapcsolatos tartozásokat (mint ahogy az összes hagyatéki teher arányos részét sem vonhatja le). Ha azonban
         D. M. M. A. Arens‑Sikken házastársa a halálának időpontjában Hollandiában rendelkezett volna illetékességgel, az előbbi számításba
         vehette volna a kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozásokat (mint ahogy az összes hagyatéki terhet) az ebben az
         esetben kirótt öröklési illeték alapjának megállapítása során.

      24      E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság azt vizsgálja, hogy a kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások
         le nem vonhatósága a vagyonátruházási illeték alapjának meghatározásakor nem valósítja‑e meg a tőke szabad mozgásának tiltott
         korlátozását. E tekintetben azt is vizsgálja, hogy a C‑234/01. sz. Gerritse‑ügyben 2003. június 12‑én hozott ítéletből (EBHT 2003.,
         I‑5933. o.) és a C‑364/01. sz. Barbier‑ügyben 2003. december 11‑én hozott ítéletből (EBHT 2003., I‑15013. o.) következő ítélkezési
         gyakorlat alapján elegendő összefüggés áll‑e fenn a kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások és az érintett ingatlan
         között.

      25      A Hoge Raad der Nederlanden, mivel úgy vélte, hogy a jogvitában a közösségi jog értelmezésére vonatkozó kérdés merült fel,
         úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő két kérdést terjeszti a Bíróság
         elé:

      „1)      Úgy kell‑e értelmezni a [...] Szerződés 73b. és 73d. cikkét, hogy az megtiltja a tagállam számára, hogy a tagállam területén
         fekvő valamely ingatlan dolognak – amely a halála időpontjában valamely másik tagállamban illetékességgel rendelkező személy
         hagyatékába tartozik – öröklés útján történő megszerzése esetén annak értéke után anélkül vessen ki öröklési illetéket, hogy
         figyelembe venné az örökösnek a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásán alapuló kiegyenlítési kötelezettségével kapcsolatos
         tartozásait?

      2)      Amennyiben az első kérdésre igenlő a válasz, és ezzel kapcsolatosan összehasonlítás útján kell meghatározni, hogy figyelembe
         kell‑e venni, és ha igen, mennyiben, a kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozásokat, akkor milyen összehasonlítási
         módszert […] kell alkalmazni olyan esetben, mint amilyen a jelen ügyben szerepel, annak meghatározásához, hogy az öröklési
         illeték, amelyet akkor szabtak volna ki, ha az örökhagyó halálának időpontjában Hollandiában rendelkezett volna illetékességgel,
         alacsonyabb lenne‑e, mint a vagyonátruházási illeték?

      3)      Különbséget jelent‑e az ingatlan dolog fekvése szerinti tagállam [EK‑]Szerződésből eredő esetleges azon kötelezettségének
         megítélése szempontjából, miszerint a kiegyenlítéssel kapcsolatos tartozások egészben vagy részben történő levonását lehetővé
         kell tennie, hogy ez a levonás a kettős adóztatás elkerülése érdekében kisebb mértékű beszámítást eredményez abban a tagállamban,
         amely a hagyaték tekintetében az örökhagyó illetékessége miatt illetékkivetésre jogosultnak tekinti magát?”

       Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
       Az első és a második kérdésről
      26      Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az EK‑Szerződés 73b. és
         73d. cikkének együttes rendelkezéseit, hogy azokkal ellentétes az adott tagállamban fekvő ingatlan után kirótt öröklési és
         vagyonátruházási illetékek kiszámítására vonatkozó olyan tagállami szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely
         a hivatkozott illetékek kiszámításakor nem rendelkezik a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési
         kötelezettséggel kapcsolatos tartozások levonhatóságáról, amennyiben az örökhagyó a halála időpontjában az ezen ingatlan fekvése
         szerinti tagállamtól eltérő tagállamban rendelkezik illetékességgel, ugyanakkor biztosítja e levonhatóságot, amennyiben az
         érintett személy a halála időpontjában a hivatkozott ingatlan fekvése szerinti tagállamban rendelkezik illetékeséggel.

      27      Amennyiben erre a kérdésre igenlő a válasz, és tekintettel a fent hivatkozott Gerritse‑ és Barbier‑ügyben hozott ítéletre,
         e bíróság azt kérdezi továbbá, hogy milyen összehasonlítási módszert kell alkalmazni az olyan helyzetben, mint amilyen az
         alapügyben szerepel, annak meghatározásához, hogy az öröklési illeték összege, amelyet akkor szabtak volna ki, ha az örökhagyó
         halálának időpontjában Hollandiában rendelkezett volna illetékességgel, alacsonyabb lenne‑e, mint a vagyonátruházási illeték?

      28      Az EK 56. cikk (1) bekezdése általánosan tiltja a tagállamok közötti tőkemozgásra vonatkozó korlátozásokat (a C‑463/04. és
         C‑464/04. sz., Federconsumatori és társai egyesített ügyekben 2007. december 6‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑10419. o.]
         19. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

      29      Mivel az EK 56. cikk (1) bekezdése szerinti „tőkemozgások” fogalmának meghatározása hiányzik a Szerződésből, a Bíróság előzőleg
         a 88/361 irányelvhez mellékletként fűzött nómenklatúrának jelzésértéket tulajdonított, még ha az irányelvet az EGK‑Szerződés
         69. és 70. cikkének (1) bekezdése (később az EK‑Szerződés 69. cikke és 70. cikkének (1) bekezdése, hatályon kívül helyezte
         az Amszterdami Szerződés) alapján fogadták is el, mivel a bevezetésében foglaltaknak megfelelően a lista nem kimerítő (lásd
         többek között a C‑513/03. sz. van Hilten-van der Heijden ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑1957. o.]
         39. pontját, a C‑452/04. sz. Fidium Finanz ügyben 2006. október 3‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑9521. o.] 41. pontját, a
         fent hivatkozott Federconsumatori és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 20. pontját, valamint a C‑256/06. sz. Jäger‑ügyben
         2008. január 17‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 24. pontját).

      30      E tekintetben a Bíróság – többek között emlékeztetve arra, hogy az öröklés, amely az elhunyt személy hagyatékának egy vagy
         több személyre történő átszállását, másként fogalmazva, a hagyaték részét képező javak, jogok; stb. tulajdonjogának az örökösök
         általi megszerzését jelenti, a 88/361 irányelv I. mellékletének „Személyes tőkemozgások” című XI. része alá tartozik – úgy
         ítélte meg, hogy az öröklés tőkemozgásnak minősül az EK 56. cikk értelmében, kivéve azon eseteket, amikor a tőkemozgás összetevői
         egyetlen tagállamon belülre korlátozódnak (lásd a fent hivatkozott Barbier‑ügyben hozott ítélet 58. pontját, a fent hivatkozott
         van Hilten‑van der Heijden ügyben hozott ítélet 42. pontját és a fent hivatkozott Jäger‑ügyben hozott ítélet 25. pontját).

      31      Semmiképpen sem minősül tisztán belső helyzetnek az, amikor a halála idején Olaszországban illetékességgel rendelkező személy
         Olaszországban vagy adott esetben valamely másik tagállamban illetékességgel rendelkező személyre hagyatékként Hollandiában
         található és vagyonátruházási illeték kiszámításakor Hollandiában figyelembe veendő ingatlan dolgot hagy.

      32      Következésképpen az alapügyben szereplő öröklés az EK 56. cikk (1) bekezdése szerinti tőkemozgásnak minősül.

      33      Ezért először meg kell vizsgálni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, korlátozza‑e a tőkemozgást,
         amint azt az Európai Közösségek Bizottsága állítja.

      34      E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a holland szabályozásnak megfelelően, amennyiben az örökhagyó a halála
         időpontjában a Holland Királyságtól eltérő tagállamban rendelkezik illetékességgel, a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából
         eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos olyan tartozások, mint amelyek D. M. M. A. Arens‑Sikkent terhelik az alapügyben,
         nem vonhatók le a hagyaték részét képező ingatlanra kivetett vagyonátruházási illeték kiszámításakor. Következésképpen az
         alapügy felperese által az öröklés útján szerzett ingatlan okán fizetendő vagyonátruházási illetéket a hivatkozott dolog teljes
         értéke, azaz 475 000 NLG alapján kell meghatározni.

      35      Ezzel ellentétben, amennyiben az örökhagyó a halála időpontjában Hollandiában rendelkezik illetékességgel, az öröklés útján
         szerzett ingatlan okán fizetendő öröklési illeték kiszámításakor figyelembe kell venni e tartozást. Az alapügy felperesének
         esetéhez hasonló esetben, amelyben négy egyéb örökös és 475 000 NLG értékű örökségként hagyott ingatlan dolog szerepel, a
         kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozásokkal terhelt házastárs által fizetendő öröklési illetéket 95 000 NLG,
         azaz a hivatkozott dolog értékének egyötöd része alapján kellene meghatározni.

      36      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy azok a nemzeti rendelkezések, amelyek meghatározzák valamely ingatlannak
         az öröklés útján történő szerzés esetén fizetendő illeték összegének kiszámításakor figyelembe veendő értékét, nemcsak visszatarthatnak
         az érintett tagállamban található ingatlan megvásárlásától, hanem csökkenthetik a hagyaték fekvési helye szerinti tagállamtól
         eltérő tagállamban lakó személy hagyatékának értékét (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Barbier‑ügyben hozott ítélet
         62. pontját és a fent hivatkozott Jäger‑ügyben hozott ítélet 30. pontját).

      37      Az öröklés esetét illetően az ítélkezési gyakorlat továbbá megerősítette, hogy az EK 56. cikk (1) bekezdése szerint tiltott,
         tőkemozgást korlátozó intézkedések közé tartoznak azok, amelyek csökkentik a hagyaték fekvési helye szerinti tagállamtól eltérő
         tagállamban illetékességgel rendelkező személy hagyatékának értékét, és e hagyatékot adóztatják (a fent hivatkozott van Hilten‑van
         der Heijden ügyben hozott ítélet 44. pontja és a fent hivatkozott Jäger‑ügyben hozott ítélet 31. pontja).

      38      Nem vitatott, hogy az olyan helyzetben, mint amilyen az alapügyben szerepel, a nemzeti szabályozás alkalmazásában az örökségként
         hagyott ingatlan dolog adóköteles értéke a hagyaték ugyanaz marad, függetlenül attól, hogy a végrendeleti hagyaték felmenői
         felosztásának figyelembevétele érdekében lehetővé teszik‑e a megosztást, vagy sem. Mégis egyértelmű, amint arra a Bizottság
         jogosan hivatkozott, hogy a ténylegesen esedékes illeték kiszámítási módszerét illetően a holland szabályozás különbséget
         tesz a haláluk időpontjában az érintett tagállamban, illetve a más tagállamban illetékességgel rendelkező személyek között.

      39      Ugyanis, amint az a jelen ítélet 34. és 35. pontjából kitűnik, ha a belföldi illetékességű személy Hollandiában fekvő ingatlan
         dolgot hagyott öt örökösnek hagyatékul, és a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásáról is rendelkezett, az ezen ingatlan
         dolgot terhelő teljes illeték az örökösök egésze között oszlik meg, míg a külföldi illetékességű személy – mint az alapügy
         felperesének férje – halála esetében a teljes illetékterhet egyetlen örökös viseli. Amint azt a Bizottság megállapította,
         az első esetben több örökös van, és az egyes örökösök által kapott összeg az érintett ingatlan dolog értékére figyelemmel
         nem lépi szükségképpen túl a magasabb illetékmérték alkalmazásának küszöbértékét (küszöbértékeit). Ezzel ellentétben illetéknek
         az ingatlan dolog teljes értékére és egyetlen, a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel
         kapcsolatos tartozásokkal terhelt örökös terhére való kirovása magasabb mértékű illetékhez vezethet, illetve szükségszerűen
         ahhoz vezet.

      40      Ebből következik, hogy a holland szabályozásban előírt illetéksávok progresszív jellegéből következően, amely – amint azt
         a Bizottság a tárgyalás során hangsúlyozta – önmagában nem bírálható, az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben
         szerepel, a külföldi illetékességű személy hagyatékát összességét tekintve magasabb illetékkel terheli.

      41      E következtetést nem kérdőjelezi meg a holland kormány azon érve, amely szerint a Hollandiában alkalmazott szabályozás nem
         jelent korlátozást, mivel az alapügy felperese által hivatkozott eltérő bánásmód az adóztatási joghatóság tagállamok közti
         megosztásából ered. Ugyanis e körülmény nem bír jelentőséggel a jelen ítélet 36. és 37. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból
         eredő feltételek tekintetében. Továbbá a kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások figyelembevételével kapcsolatos
         eltérő bánásmód kizárólag az érintett holland szabályozás alkalmazásából ered (lásd szintén ebben az értelemben a fent hivatkozott
         Jäger‑ügyben hozott ítélet 34. pontját).

      42      A holland kormány mindazonáltal úgy érvel, hogy a kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások a fent hivatkozott
         Gerritse‑ és Barbier‑ügyben hozott ítélet alapján nem tekinthetők közvetlenül az ingatlanhoz kapcsolódónak. E tartozások nem
         a hagyaték részét képezik, hanem az érintett személy halálát követően, az utóbbi által hagyott végrendelet okán keletkező
         tartozásként a túlélő házastársat terhelik. A hivatkozott tartozások nem az ingatlan dolgot terhelik, és a kiegyenlítési kötelezettségből
         eredő tartozással terhelt túlélő házastárs hitelezői nem rendelkeznek dologi joggal ezen ingatlan dolgon.

      43      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Barbier‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben előterjesztett
         kérdés a tagállamban fekvő ingatlan dolog öröklés útján való megszerzése esetében fizetendő illeték összegének kiszámítását
         érintette, és e dolog értékének becslésekor a dologi joggal rendelkező személy azon feltétel nélküli kötelezettségének figyelembevételét,
         hogy azt a hivatkozott dolog gazdasági tulajdonjogával rendelkező harmadik személynek kiszolgáltassa. E tartozás tehát közvetlen
         összefüggésben állt az öröklés tárgyát képező ingatlan dologgal.

      44      Ugyanígy az EK 49. és az EK 50. cikk tekintetében a Bíróság már megállapította, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely a
         külföldi illetőségűek esetében az adózáskor kizárja az adóköteles jövedelmet eredményező tevékenységgel közvetlen összefüggésben
         lévő működési költségek elszámolását, jóllehet ezt a lehetőséget megadja a belföldi illetőségűeknek, főként a más tagállamok
         állampolgárai hátrányos megkülönböztetésének veszélyét hordozza magában, és ellentétes a hivatkozott cikkekkel (lásd ebben
         az értelemben a fent hivatkozott Gerritse‑ügyben hozott ítélet 27. és 28. pontját).

      45      Mindazonáltal, bár nem vitatott, hogy az alapügyben – amint azt maga a kérdést előterjesztő bíróság is megállapítja – a kiegyenlítési
         kötelezettséggel kapcsolatos tartozások kapcsolódnak az ingatlan dologhoz, mivel azon tényből erednek, hogy a hivatkozott
         dolgot a végrendeleti hagyaték felmenői felosztása értelmében teljes egészében az alapügy felperese szerezte meg, az EK 56. cikk
         (1) bekezdésében főszabály szerint tiltott korlátozás fennállásának megállapításához nem szükséges annak vizsgálata, hogy
         közvetlen összefüggésben állnak‑e a kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások az öröklés tárgyát képező ingatlan
         dologgal. Ugyanis a fent említett ítéletekkel ellentétben a jelen ügy a nemzeti szabályozás örökösönként eltérő következményeit
         érinti, amely az illetékalapnak a végrendeleti hagyaték felmenői felosztása révén való megosztása tekintetében különbséget
         tesz aszerint, hogy az örökhagyó a halálának időpontjában az érintett tagállamban rendelkezett‑e illetékességgel.

      46      A jelen esetben, amint az a jelen ítélet 38–40. pontjából kitűnik, a tőke szabad mozgásának korlátozása abból a tényből ered,
         hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, a progresszív adómérték alkalmazásával együttesen
         eltérő bánásmódot eredményez az illetékterheknek a különböző örökösök közti megosztásakor, annak függvényében, hogy az örökhagyó
         a halála időpontjában az érintett tagállamban rendelkezett‑e illetékességgel.

      47      A tárgyalás során maga a holland kormány is elismerte, hogy az olyan helyzetben, mint amilyen az alapügyben szerepel, az ilyen,
         külföldi illetékességű személy egyéb örököseinek jutatott kisebb örökrészhez kapcsolódó követelések figyelmen kívül hagyása
         magasabb illetékterhet eredményezhet, mivel a vagyonátruházási illetéket kizárólag a túlélő házastársra róják ki.

      48      Azt is meg kell állapítani, hogy az olyan helyzetben, mint amilyen az alapügyben szerepel, az azon tényből eredő korlátozást,
         hogy a túlélő házastárs az ingatlan dolog teljes értéke után köteles vagyonátruházási illetéket fizetni, anélkül hogy figyelembe
         vennék a kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozásokat, még inkább súlyosbítja az a tény, amint az a jelen ítélet
         12. pontjából és a Bizottság által a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételekből kitűnik, hogy a vagyonátruházási illetéket
         nemcsak a szerzett vagyon értéke, hanem az adóalany és az örökhagyó között fennálló kapcsolat alapján határozzák meg. A Bizottság
         szerint a túlélő házastársakra alkalmazandó mentesség a gyermekekre vonatkozó mentességgel ellentétben általában jelentős
         mértékű.

      49      A következőkben meg kell vizsgálni, hogy a szabad tőkemozgás fentiekben megállapított korlátozása igazolható‑e a Szerződés
         rendelkezései alapján.

      50      E tekintetben fontos emlékeztetni arra, hogy az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontja értelmében „[az] 56. cikk rendelkezései
         nem érintik a tagállamoknak azt a jogát, hogy […] alkalmazzák adójoguk azon vonatkozó rendelkezéseit, amelyek a lakóhely vagy
         a tőkebefektetés helye alapján az adózók között különbséget tesznek”.

      51      Az EK 58. cikk e rendelkezését a tőkemozgás szabadságának elvétől való eltérésként szigorúan kell értelmezni. Következésképpen
         e rendelkezés nem értelmezhető úgy, hogy minden olyan szabályozás, amely az adózók között az illetékesség vagy a tőkebefektetés
         tagállama alapján különbséget tesz, automatikusan összeegyeztethető a Szerződéssel (lásd a fent hivatkozott Jäger‑ügyben hozott
         ítélet 40. pontját).

      52      Ugyanis az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontjában előírt eltérést korlátozza az EK 58. cikk (3) bekezdése, amely szerint
         az ugyanezen cikk (1) bekezdésében említett nemzeti intézkedések „nem szolgálhatnak az 56. cikkben meghatározott szabad tőkemozgásra
         és fizetési műveletekre vonatkozó önkényes megkülönböztetés vagy rejtett korlátozás eszközéül” (lásd a C‑35/98. sz. Verkooijen‑ügyben
         2000. június 6‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4071. o.] 44. pontját, a C‑319/02. sz. Manninen‑ügyben 2004. szeptember 7‑én
         hozott ítélet [EBHT 2004., I‑7477. o.] 28. pontját és a fent hivatkozott Jäger‑ügyben hozott ítélet 41. pontját). Ezenkívül
         ahhoz, hogy igazolható legyen a halála időpontjában a Holland Királyságban illetékességgel rendelkező és az ezen időpontban
         valamely másik tagállamban illetékességgel rendelkező személy eltérő kezelése az e tagállamban fekvő ingatlan címén fizetendő
         öröklési és vagyonátruházási illeték tekintetében, az nem haladhatja meg azt a mértéket, amely a szóban forgó szabályozás
         céljának eléréséhez szükséges (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet 29. pontját).

      53      Különbséget kell tehát tenni az EK 58. cikk (1) bekezdésének a) pontja értelmében megengedett egyenlőtlen bánásmód és az ugyanezen
         cikk (3) bekezdése által tiltott önkényes megkülönböztetés között. Márpedig az ítélkezési gyakorlat szerint az olyan nemzeti
         adójogi szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely az öröklési illeték kiszámításakor a kiegyenlítési kötelezettséggel
         kapcsolatos tartozások levonhatósága tekintetében különbséget tesz aszerint, hogy az örökhagyó a halála időpontjában ezen
         tagállamban rendelkezett‑e illetékességgel, csak akkor egyeztethető össze a Szerződésnek a tőke szabad mozgásáról szóló rendelkezéseivel,
         ha az eltérő bánásmód olyan helyzetekre vonatkozik, amelyek egymással objektíve nem összehasonlíthatóak, vagy azt nyomós közérdek
         igazolja (lásd a fent hivatkozott Verkooijen‑ügyben hozott ítélet 43. pontját, a fent hivatkozott Manninen‑ügyben hozott ítélet
         29. pontját és a fent hivatkozott Jäger‑ügyben hozott ítélet 43. pontját).

      54      E tekintetben a holland kormány állításával ellentétben meg kell állapítani, hogy ezen eltérő bánásmód nem igazolható azzal
         az indokkal, hogy egymással objektíve nem összehasonlítható helyzetekre vonatkoznak.

      55      Ugyanis az alapügyben szereplő örökhagyó örököseinek helyzete hasonlít az olyan örökösök helyzetéhez, akik Hollandiában lévő
         ingatlan dolgot örökölnek a halála időpontjában ugyanezen államban illetékességgel rendelkező személytől.

      56      A holland szabályozás főszabály szerint a haláluk időpontjában belföldi, valamint külföldi illetékességű személyek örököseit
         egyaránt adóalanynak tekinti a Hollandiában lévő ingatlanok után fizetendő öröklési és/vagy a vagyonátruházási illeték kivetése
         tekintetében. Kizárólag a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások
         levonásakor részesül eltérő bánásmódban a belföldi, illetve külföldi illetékességűek utáni öröklés.

      57      Amennyiben valamely nemzeti szabályozás az öröklés útján szerzett és az érintett tagállamban fekvő ingatlan dolog adóztatása
         szempontjából ugyanúgy kezeli a halála időpontjában belföldi, valamint külföldi illetőségű személy örököseit, ugyanezen adóztatás
         keretében az ezen ingatlant terhelő tartozások levonhatósága tekintetében nem kezelheti ezen örökösöket eltérő módon, anélkül
         hogy hátrányos megkülönböztetést teremtene. A nemzeti jogalkotó ugyanis azzal, hogy az öröklési illeték szempontjából – a
         tartozások levonhatósága kivételével – egyenlő bánásmódban részesítette a személyek e két csoportjának öröklését, elismerte
         azt, hogy ezen adóztatás feltételei és módozatai tekintetében nincs olyan objektív különbség, amely az eltérő bánásmódot igazolhatná
         (lásd analógia útján a letelepedési szabadság tekintetében a 270/83. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1986. január
         28‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 273. o.] 20. pontját, valamint a C‑170/05. sz., Denkavit Internationaal és Denkavit France
         ügyben 2006. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑11949. o.] 35. pontját, illetve a tőke szabad mozgása és az öröklési
         illeték tekintetében a C‑11/07. sz., Eckelkamp és társai ügyben a mai napon hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé]
         63. pontját).

      58      Végezetül a tekintetben, hogy a tőkemozgásnak az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozásból eredő korlátozása igazolható‑e
         objektívan nyomós közérdekkel, meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés keretében
         előadott érvektől eltekintve a holland kormány nem hivatkozott ilyen típusú igazolásra.

      59      A második kérdést illetően meg kell állapítani, hogy a tőke szabad mozgásának korlátozása azon tényből ered, hogy a kiegyenlítési
         kötelezettséggel kapcsolatos tartozásoknak a vagyonátruházási illeték kiszámítása során való figyelmen kívül hagyása és a
         nemzeti szabályozásban előírt illetéksávok progresszív jellege együttesen összességében magasabb illetékterhet eredményezhetnek
         az öröklési illeték kiszámítását követően kirótt tehernél. Továbbá a kérdést előterjesztő bíróság e kérdését a fent hivatkozott
         Gerritse‑ és Barbier‑ ügyben hozott ítéletekre hivatkozva terjeszti elő, amelyek – amint az a jelen ítélet 45. pontjából kitűnik –
         nem relevánsak a jelen esetben. E körülmények között nem kell választ adni a második kérdésre.

      60      A fentiekre tekintettel azt kell válaszolni az első kérdésre, hogy a Szerződés 73b. és 73d. cikkét úgy kell értelmezni, hogy
         azzal ellentétes a valamely tagállamban fekvő ingatlan után kirótt öröklési és vagyonátruházási illetékek kiszámítására vonatkozó
         olyan tagállami szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, amely a hivatkozott illetékek kiszámításakor nem rendelkezik
         a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások levonhatóságáról,
         amennyiben az örökhagyó a halála időpontjában e tagállamtól eltérő tagállamban rendelkezik illetékességgel, ugyanakkor biztosítja
         e levonhatóságot, ha az örökhagyó ugyanezen időpontban az öröklés tárgyát képező ingatlan fekvése szerinti államban rendelkezik
         illetékességgel, amennyiben az ilyen szabályozás progresszív mértékű illetéket ír elő, feltéve hogy a hivatkozott tartozások
         figyelmen kívül hagyása és az ilyen progresszív mérték együttesen magasabb illetékterhet eredményez azon örökösök tekintetében,
         akik nem élhetnek ilyen levonással.

       A harmadik kérdésről
      61      E kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy eltérő‑e az első kérdésre adott válasz, amennyiben
         a tagállam, ahol a halála időpontjában illetőséggel rendelkezett az örökhagyó, a területén alkalmazandó kettős adóztatás elkerüléséről
         szóló szabályozás értelmében adójóváírást biztosít a más tagállam területén lévő javak után e másik tagállamban fizetendő
         öröklési illeték tekintetében.

      62      A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a kettős adóztatás megszüntetése az Európai Közösség egyik célkitűzése, amelynek
         megvalósítása az EK 293. cikk második francia bekezdése értelmében a tagállamoktól függ. A kettős adóztatás elkerülésére vonatkozó
         közösségi egységesítési vagy harmonizációs intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is hatáskörrel rendelkeznek a jövedelmek
         és a vagyon adózási követelményeinek meghatározására annak érdekében, hogy adott esetben egyezmények megkötésével elkerüljék
         a kettős adóztatást. Ilyen körülmények között a tagállamok a kettős adóztatás elkerülésére kötött kétoldalú egyezmények keretében
         az adóügyi hatáskör megosztása érdekében szabadon rögzíthetik a csatlakozási pontokat (lásd a C‑336/96. sz. Gilly‑ügyben 1998.
         május 12‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2793. o.] 24. és 30. pontját; a C‑307/97. sz. Saint‑Gobain ZN ügyben. 1999. szeptember
         21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑6161. o.] 57. pontját; a C‑265/04. sz. Bouanich‑ügyben 2006. január 19‑én hozott ítélet
         [EBHT 2006., I‑923. o.] 49. pontját, valamint a fent hivatkozott Denkavit Internationaal és Denkavit France ügyben hozott
         ítélet 43. pontját).

      63      Az így megosztott adóztatási joghatóságot illetően a tagállamok nem tekinthetnek el a közösségi szabályok tiszteletben tartásától
         (a fent hivatkozott Saint‑Gobain ZN ügyben hozott ítélet 58. pontja, a fent hivatkozott Bouanich‑ügyben hozott ítélet 50. pontja,
         valamint a fent hivatkozott Denkavit Internationaal és Denkavit France ügyben hozott ítélet 44. pontja).

      64      Mindazonáltal, még ha feltételezzük is, hogy az azon tagállam, ahol a halála időpontjában illetőséggel rendelkezett az örökhagyó,
         és az öröklés tárgyát képező ingatlan fekvése szerinti állam közötti ilyen kétoldalú egyezmény semlegesíteni tudja a tőke
         szabad mozgásának – az első kérdésre adott válasz keretében említett – korlátozása hatásait, meg kell állapítani, hogy a Holland
         Királyság és az Olasz Köztársaság között nem létezik az öröklési illeték tekintetében a kettős adóztatás elkerüléséről szóló
         kétoldalú egyezmény.

      65      E körülmények között elegendő megállapítani, hogy az ingatlan fekvése szerinti tagállam a tőke szabad mozgásának a saját szabályozásából
         eredő korlátozása igazolására nem hivatkozhat az akaratától független azon lehetőségre, hogy valamely másik tagállam – például
         azon tagállam, ahol az örökhagyó a halála időpontjában illetőséggel rendelkezett – adójóváírást biztosíthat, amely egészben
         vagy részben ellentételezheti azt a kárt, amely azért éri az utóbbi örököseit, mert a hivatkozott ingatlan fekvése szerinti
         tagállamban figyelmen kívül hagyják a vagyonátruházási illeték kiszámításakor a végrendeleti hagyaték felmenői felosztásából
         eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozásokat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Eckelkamp és társai
         ügyben hozott ítélet 68. pontját).

      66      Ugyanis a tagállam nem hivatkozhat egy másik tagállam – a jelen esetben azon tagállam, ahol az érintett személy a halála időpontjában
         illetőséggel rendelkezett – által egyoldalúan nyújtott előnyre annak érdekében, hogy kivonja magát a Szerződésből – nevezetesen
         annak a tőke szabad mozgásáról szóló rendelkezéseiből – eredő kötelezettségei alól (lásd ebben az értelemben a C‑379/05. sz.
         Amurta‑ügyben 2007. november 8‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑9569. o.] 78. pontját).

      67      A fenti megfontolásokra tekintettel azt a választ kell adni a harmadik kérdésre, hogy az első kérdésre adott választ nem befolyásolja
         az a körülmény, hogy azon tagállam szabályozása, ahol az örökhagyó a halála időpontjában illetékességgel rendelkezett, egyoldalúan
         biztosítja az adójóváírás lehetőségét a más tagállamban fekvő ingatlan után e másik tagállamban esedékes öröklési illeték
         tekintetében.

       A költségekről
      68      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      Az EK‑Szerződés 73b. és 73d. cikkét (jelenleg EK 56. és EK 58. cikk) úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a valamely
            tagállamban fekvő ingatlan után kirótt öröklési és vagyonátruházási illetékek kiszámítására vonatkozó olyan tagállami szabályozás,
            mint amilyen az alapügyben szerepel, amely a hivatkozott illetékek kiszámításakor nem rendelkezik a végrendeleti hagyaték
            felmenői felosztásából eredő kiegyenlítési kötelezettséggel kapcsolatos tartozások levonhatóságáról, amennyiben az örökhagyó
            a halála időpontjában e tagállamtól eltérő tagállamban rendelkezik illetékességgel, ugyanakkor biztosítja e levonhatóságot,
            ha az örökhagyó ugyanezen időpontban az öröklés tárgyát képező ingatlan fekvése szerinti államban rendelkezik illetékességgel,
            amennyiben az ilyen szabályozás progresszív mértékű illetéket ír elő, feltéve hogy a hivatkozott tartozások figyelmen kívül
            hagyása és az ilyen progresszív mérték együttesen magasabb illetékterhet eredményez azon örökösök tekintetében, akik nem élhetnek
            ilyen levonással.
      2)      A jelen ítélet rendelkező részének 1) pontjában adott választ nem befolyásolja az a körülmény, hogy azon tagállam szabályozása,
            ahol az örökhagyó a halála időpontjában illetékességgel rendelkezett, egyoldalúan biztosítja az adójóváírás lehetőségét a
            más tagállamban fekvő ingatlan után e másik tagállamban esedékes öröklési illeték tekintetében.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: holland.


title: A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2010. november 24-i ítélete. # Európai Bizottság kontra Irish Electricity Generating Co. Ltd. # Választottbírósági kikötés - A nem nukleáris energiák terén a különleges kutatási és technológiafejlesztési, valamint demonstrációs program (1994-1998) keretében kötött szerződés - A szerződés nem teljesítése - Előlegek visszatérítése - Késedelmi kamatok - Mulasztási eljárás. # T-323/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (nyolcadik tanács) 2010. november 24‑i ítélete – Bizottság kontra Irish Electricity Generating
      (T‑323/09. sz. ügy)
      „Választottbírósági kikötés – A nem nukleáris energiák terén a különleges kutatási és technológiafejlesztési, valamint demonstrációs program (1994–1998) keretében kötött szerződés – A szerződés nem teljesítése – Előlegek visszatérítése – Késedelmi kamatok – Mulasztási eljárás”
      1.                     Eljárás – A Törvényszék előtt választottbírósági kikötés alapján történő keresetindítás – A nem nukleáris energiák területére
            vonatkozó projekt megvalósításához nyújtott közösségi pénzügyi támogatást odaítélő szerződés – A jóváhagyott megengedhető
            költségeknek a Bizottság által megelőlegezettnél alacsonyabb összege – A Bizottság túlfizetések visszatérítése iránti kérelme
            – A másik szerződő fél arra vonatkozó kötelezettsége, hogy bizonyítsa a projekt végrehajtása tekintetében a Bizottságnak bejelentett
            költségek valós voltát és szükségességét (EK 238. cikk) (vö. 60–61. pont)
      2.                     Eljárás – A Törvényszék előtt választottbírósági kikötés alapján történő keresetindítás – A nem nukleáris energiák területére
            vonatkozó projekt megvalósításához nyújtott közösségi pénzügyi támogatást odaítélő szerződés – A jóváhagyott megengedhető
            költségeknek a Bizottság által megelőlegezettnél alacsonyabb összege – Az előleg késedelmi kamatokkal növelt részleges visszatéríttetéséhez
            való jog – A Bizottság által érvényesíteni kívánt, az alkalmazandó nemzeti jogszabályok alapján számítottnál alacsonyabb késedelmi
            kamatlábak (EK 238. cikk) (vö. 73–76. pont)
      Tárgy

               Választottbírósági kikötésen alapuló kereset, amely arra irányul, hogy a Törvényszék kötelezze az Irish Electricity Generating
                  Co. Ltd‑t 180 664,70 eurónak, a számára a WE/178/97/IE/GB. sz. szerződés keretében a Bizottság által folyósított előleg összege
                  egy részének visszafizetésére, valamint a vonatkozó késedelmi kamatok megtérítésére.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék kötelezi az Irish Electricity Generating Co. Ltd‑t 180 664,70 euró összeg alábbiak szerinti késedelmi kamatokkal
                     növelt összegének az Európai Bizottság részére történő visszatérítésére:

            –        2003. augusztus 25‑től a jelen ítélet kihirdetésének napjáig évi 5,56%‑os kamattal;
      –        a jelen ítélet kihirdetésének napjától a tartozás teljes kiegyenlítésének napjáig az ír törvény, tehát jelenleg a módosított
         Debtors (Ireland) Act 1840 (adósokról szóló törvény) 26. cikke értelmében alkalmazott, legfeljebb évi 5,56%‑os kamattal.

                  2)

                  	A Törvényszék az Irish Electricity Generatinget kötelezi a költségek viselésére.


title: Az Elsőfokú Bíróság (fellebbezési tanács) 2009. május 6-i ítélete. # M kontra Európai Gyógyszerügynökség (EMEA). # Fellebbezés - Közszolgálat - Megsemmisítés iránti kereset - Megerősítő aktus - Elfogadhatóság. # T-12/08 P. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (fellebbezési tanács)
      2009. május 6.
      T‑12/08. P. sz. ügy
      M
      kontra
      Európai Gyógyszerügynökség (EMEA)
      „Fellebbezés – Közszolgálat – Ideiglenes alkalmazottak – Rokkantság – A rokkantsági bizottság összehívására vonatkozó első kérelmet elutasító határozat felülvizsgálata iránti kérelem – Megsemmisítés iránti kereset – Nem megtámadható aktus – Megerősítő aktus – Új és lényeges körülmények – Elfogadhatóság – Szerződésen kívüli felelősség – Nem vagyoni kár”
      Tárgy: Az Európai Unió Közszolgálati Törvényszékének (első tanács) az F‑23/07. sz., M kontra EMEA ügyben 2007. október 19‑én hozott
         végzése (az EBHT‑ban még nem tették közzé) ellen benyújtott és e végzés hatályon kívül helyezésére irányuló fellebbezés.

      Határozat: Az Elsőfokú Bíróság az Európai Unió Közszolgálati Törvényszékének (első tanács) az F‑23/07. sz., M kontra EMEA ügyben 2007.
         október 19‑én hozott végzését (az EBHT‑ban még nem tették közzé) hatályon kívül helyezi. Az Elsőfokú Bíróság az Európai Gyógyszerügynökség
         2006. október 25‑i határozatát az M 2006. augusztus 8‑i, rokkantsági bizottság összehívása iránti kérelmét elutasító részében
         megsemmisíti. Az Elsőfokú Bíróság kötelezi az Európai Gyógyszerügynökséget a fellebbező részére 3000 euró kártérítés megfizetésére.
         Az Elsőfokú Bíróság a fellebbezést ezt meghaladó részében elutasítja. Az Elsőfokú Bíróság az Európai Gyógyszerügynökséget
         kötelezi a Közszolgálati Törvényszék előtti eljárás és a jelen eljárás költségeinek viselésére.

      Összefoglaló
      Tisztviselők – Rokkantság – Ideiglenes alkalmazottak – Rokkantsági eljárás megindítását megtagadó határozat felülvizsgálata
            iránti kérelem – Első kérelme elutasítását követően az érdekelt betegszabadságának nem elhanyagolható meghosszabbítása – A
            felülvizsgálatot és az eljárás megindítását igazoló új tény
      (Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek, 33. cikk)
      Abban az esetben, ha az ideiglenes alkalmazott felülvizsgálati kérelmet nyújt be a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság
         azon határozatával szemben, amely elutasította az említett alkalmazott első, rokkantsági bizottság összehívása iránti kérelmét,
         az említett hatóság köteles elvégezni e határozat felülvizsgálatát, feltéve hogy az új kérelem új és lényeges körülményeken
         alapul, és el kell fogadnia e kérelmet, ha az említett körülmények fényében, az e hatóság rendelkezésére álló objektív és
         nem vitatott tények alapján lehetetlen kizárni, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 33. cikkében
         szereplő érdemi feltételek teljesültek.

      A munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság nem csak abban az esetben köteles elvégezni a felülvizsgálatot, amikor az
         érintett ideiglenes alkalmazott egészségi állapota eltér attól, amiről e hatóságnak a felülvizsgálni kért határozat meghozatalakor
         tudomása volt, vagy amikor az említett alkalmazott munkaképtelensége más betegségből ered, mint amit ugyanebben a határozatban
         megállapítottak és figyelembe vettek. Nem zárható ugyanis ki, hogy bizonyos új körülmények – még ha nem is bizonyítják az
         érintett ideiglenes alkalmazott eltérő egészségi állapotát – lényegesen megváltoztathatják azon körülményeket, amelyek a rokkantsági
         bizottság összehívását megtagadó korábbi határozat meghozatalakor fennálltak, és ebből következően az említett határozat felülvizsgálatát
         igénylő új és lényeges körülményeknek minősülhetnek.

      Ilyen ténynek minősül többek között a rokkantsági bizottság összehívása iránti első kérelem elutasítását követően az érdekelt
         betegszabadságának nem elhanyagolható időtartamra történő meghosszabbítása, még akkor is, ha ezen újabb betegszabadságot ugyanaz
         a betegség indokolja, mint amelyet az első kérelem elutasításakor figyelembe vettek. Ugyanis noha elképzelhető, hogy az érintett
         intézmény arra a megállapításra jut, hogy az ideiglenes alkalmazottnak a betegsége miatt a munkahelyétől való távolmaradása
         nem igazolja a rokkantsági bizottság összehívását, ha az említett intézménynek objektív és nem vitatott tények állnak rendelkezésére
         annak alátámasztására, hogy a szóban forgó alkalmazott a közeljövőben nem lesz képes ismét ellátni feladatait, ez nem változtat
         azon, hogy e személy betegszabadságának nem elhanyagolható időtartamra történő meghosszabbítása vitathatatlanul olyan komoly
         tényező, amely kétséget ébreszthet a munka felvételének kilátásait illetően, ezáltal megkérdőjelezi a rokkantsági bizottságnak
         az ő esetében való összehívása kezdeti elutasításának megalapozottságát.

      (lásd az 59. és 63–66. pontot)