title: A Bíróság (harmadik tanács) 2007. szeptember 13-i ítélete.#Land Oberösterreich és Osztrák Köztársaság kontra az Európai Közösségek Bizottsága.#Fellebbezés - 2001/18/EK irányelv - 2003/653/EK határozat - Géntechnológiával módosított szervezetek környezetbe történő szándékos kibocsátása - Az EK 95.cikk (5) bekezdése - Harmonizációs intézkedéstől új tudományos bizonyítékok, valamint sajátos tagállami probléma által igazoltan eltérő nemzeti rendelkezések - A kontradiktórius eljárás elve.#C-439/05. P. és C-454/05. P. sz. egyesített ügyek.

text:
      C‑439/05. P. és C‑454/05. P. sz. egyesített ügyek
      Land Oberösterreich és Osztrák Köztársaság
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Fellebbezés – 2001/18/EK irányelv – 2003/653/EK határozat – Géntechnológiával módosított szervezetek környezetbe történő szándékos kibocsátása – Az EK 95. cikk (5) bekezdése – Harmonizációs intézkedéstől új tudományos bizonyítékok, valamint sajátos tagállami probléma által igazoltan eltérő nemzeti
         rendelkezések – A kontradiktórius eljárás elve”

      E. Sharpston főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2007. május 15.
      A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2007. szeptember 13.
      Az ítélet összefoglalása
      1.     Jogszabályok közelítése – Az egységes piac megvalósítását célzó intézkedések – Új, eltérő nemzeti rendelkezések bevezetése
      (EK 95. cikk, (4) és (5) bekezdés)
      2.     Jogszabályok közelítése – Az egységes piac megvalósítását célzó intézkedések – Új, eltérő nemzeti rendelkezések bevezetése
      (EK 95. cikk, (5) bekezdés)
      1.     Figyelemmel az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti eljárás sajátosságaira, ezen eljárás és az ugyanezen cikk (4) bekezdése
         szerinti eljárás közötti hasonlóságokra, valamint e két bekezdés közös céljára, amely abban áll, hogy a tagállamoknak lehetősége
         legyen a harmonizációs intézkedésektől való eltérésre, a Bizottságnak az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti határozatának
         meghozatala előtt nem kell betartania a kontradiktórius eljárás elvét.

      Ugyanis nem következik az EK 95. cikk (5) bekezdésének szövegéből, hogy a Bizottság köteles volna meghallgatni a bejelentő
         tagállamot, mielőtt a szóban forgó nemzeti intézkedések jóváhagyása vagy elutasítása tárgyában meghozná határozatát. Ezen
         eljárás sajátosságaira tekintettel a közösségi jogalkotó mindössze a Bizottság határozathozatalához szükséges feltételeket,
         a Bizottság számára a jóváhagyó vagy elutasító határozat meghozatalára nyitva álló határidőt, valamint a határidő esetleges
         meghosszabbítását írta elő az EK 95. cikkben.

      Továbbá az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti eljárást, egyébként az ugyanezen cikk (4) bekezdésében szabályozott eljárás
         mintájára, nem közösségi vagy nemzeti intézmény, hanem tagállam kezdeményezi, és a bizottsági határozat meghozatala nem más,
         mint e kezdeményezést követő lépés. A tagállam a kérelmében minden további nélkül nyilatkozhat a nemzeti intézkedésekről,
         amelyek bevezetését kéri, amint az az EK 95. cikk (5) bekezdéséből kifejezetten következik, amely kérelme indokainak kifejtésére
         kötelezi a tagállamot.

      (vö. 37–38., 43. pont)
      2.     Az EK 95. cikk (5) bekezdése alapján bejelentett nemzeti intézkedések jogszerűsége szorosan összefügg a bejelentő tagállam
         által előterjesztett tudományos bizonyítékok értékelésével.

      Az említett rendelkezés megköveteli, hogy a harmonizációs intézkedéstől eltérő nemzeti rendelkezéseket, a környezet vagy a
         munkakörnyezet védelmével kapcsolatos új tudományos bizonyítékok alapján, az adott tagállam olyan sajátos problémája miatt
         hozzák meg, amely a harmonizációs intézkedés elfogadása után merült fel, és hogy ezekről az előirányzott rendelkezésekről
         és bevezetésük indokairól értesítsék a Bizottságot.

      Mivel együttes feltételekről van szó, valamennyinek teljesülnie kell, ennek hiányában a Bizottságnak az eltérő nemzeti rendelkezéseket
         el kell utasítania.

      (vö. 56–58. pont)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)
      2007. szeptember 13.(*)

      „Fellebbezés – 2001/18/EK irányelv – 2003/653/EK határozat – Géntechnológiával módosított szervezetek környezetbe történő szándékos kibocsátása – Az EK 95.cikk (5) bekezdése – Harmonizációs intézkedéstől új tudományos bizonyítékok, valamint sajátos tagállami probléma által igazoltan eltérő nemzeti
         rendelkezések – A kontradiktórius eljárás elve”

      A C–439/05. P. és C–454/05. P. sz. egyesített ügyekben,
      a Land Oberösterreich (képviseli: G. Hörmanseder, meghatalmazotti minőségben, segítője: F. Mittendorfer Rechtsanwalt),

      az Osztrák Köztársaság (képviselik: H. Dossi és A. Hable, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      fellebbezőknek
      a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2005. december 7‑én és 16‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,
      a másik fél az eljárásban:
      az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: U. Wölker és M. Patakia, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

      alperes az elsőfokú eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (harmadik tanács),
      tagjai: A. Rosas tanácselnök, J. Klučka (előadó), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus és A. Ó Caoimh bírák,
      főtanácsnok: E. Sharpston,
      hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2007. január 24‑i tárgyalásra,
      a főtanácsnok indítványának a 2007. május 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
      meghozta a következő
      Ítéletet
      1       Fellebbezésében a Land Oberösterreich és az Osztrák Köztársaság az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága által a T‑366/03.
         és T‑235/04. sz., Land Oberösterreich és Osztrák Köztársaság kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. október 5‑én hozott
         ítélet (EBHT 2005., II‑4005. o., a továbbiakban: a megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel az Elsőfokú
         Bíróság elutasította a géntechnológiával módosított szervezetek használatát Felső-Ausztriában megtiltó nemzeti rendelkezésekről
         szóló, 2003. szeptember 2‑i 2003/653/EK bizottsági határozat (HL L 230., 34. o., a továbbiakban: a megtámadott határozat)
         megsemmisítése iránti keresetet.

       Jogi háttér
      2       Az 1999. május 1‑jén hatályba lépett Amszterdami Szerződés lényegesen módosította az EK‑Szerződés 100a. cikkét, és EK 95. cikként
         számozta újra. Az EK 95. cikk (4)–(6) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

      „(4)      Ha azt követően, hogy a Tanács vagy a Bizottság harmonizációs intézkedést fogadott el, egy tagállam a 30. cikkben említett
         lényeges követelmények alapján vagy a környezet, illetve a munkakörnyezet védelmével kapcsolatosan szükségesnek tartja nemzeti
         rendelkezések fenntartását, ezekről a rendelkezésekről és a fenntartásuk indokairól értesíti a Bizottságot.

      (5)      Ezenfelül, a (4) bekezdés sérelme nélkül, amennyiben egy harmonizációs intézkedésnek a Tanács vagy Bizottság által történő
         elfogadását követően valamely tagállam új tudományos bizonyítékon alapuló, a környezet vagy a munkakörnyezet védelmével kapcsolatos
         nemzeti rendelkezések bevezetését tartja szükségesnek az adott sajátos problémája miatt, amely a harmonizációs intézkedés
         elfogadása után merült fel, ezekről az előirányzott rendelkezésekről és bevezetésük indokairól értesíti a Bizottságot.

      (6)      A Bizottság a (4) és (5) bekezdésben említett értesítésektől számított hat hónapon belül a vonatkozó nemzeti rendelkezéseket
         jóváhagyja vagy elutasítja, miután ellenőrizte, hogy az érintett rendelkezések nem képezik‑e a tagállamok közötti önkényes
         megkülönböztetés eszközét, vagy a kereskedelem rejtett korlátozását, valamint hogy nem jelentenek‑e akadályt a belső piac
         működésében.

      Amennyiben a Bizottság e határidőn belül nem hoz határozatot, a (4) és (5) bekezdésben említett nemzeti rendelkezéseket jóváhagyottnak
         kell tekinteni.

      Ha az ügy összetettsége indokolja, és az emberi egészséget fenyegető veszély nem áll fenn, a Bizottság értesítheti az érintett
         tagállamot arról, hogy az ebben a bekezdésben említett határidő legfeljebb további hat hónappal meghosszabbítható.”

      3       A géntechnológiával módosított szervezetek környezetbe történő szándékos kibocsátásáról és a 90/220/EGK irányelv hatályon
         kívül helyezéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 106. 1. o.; magyar nyelvű
         különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 77. o.) elfogadásának alapja az EK 95. cikk. Az irányelv célja, annak 1. cikke szerint,
         hogy közelítse egymáshoz a tagállamok törvényeit, rendeleteit és közigazgatási rendelkezéseit, és védje az emberi egészséget
         és a környezetet, ha géntechnológiával módosított szervezetek (a továbbiakban: GMO) környezetbe történő szándékos kibocsátására
         kerül sor bármilyen más célból, mint a Közösségen belüli forgalomba hozatal, valamint ha termékekként, vagy termékekben megjelenő
         GMO‑kat hoznak forgalomba a Közösségen belül.

      4       Az említett irányelv olyan bejelentési és engedélyezési szabályozást vezet be, amelynek keretén belül az irányelv 4. cikkének
         (3) bekezdése szerint biztosítani kell, hogy az emberi egészség és a környezet szempontjából a GMO‑kból más szervezetekbe
         történő génátvitel során közvetlenül vagy közvetetten előforduló lehetséges káros hatásokat esetről esetre alaposan értékeljék.

      5       A géntechnológiával módosított szervezeteknek a környezetbe történő szándékos kibocsátásáról szóló, 1990. április 23‑i 90/220/EGK
         tanácsi irányelv (HL L  117., 15. o.) alapján 2002. október 17‑e előtt a GMO‑k termékként vagy termékekben való forgalomba
         hozatalára adott engedélyeket 2006. október 17‑ig meg lehet újítani a 2001/18 irányelv 17. cikkének (2)–(9) bekezdése szerinti
         egyszerűsített eljárás szerint.

       A jogvita előzményei
      6       2003. március 13‑án az Osztrák Köztársaság bejelentette a Bizottságnál a Land Oberösterreich géntechnikát betiltó törvényének
         tervezetét, a 2002‑es Oberösterreichisches Gentechnik-Verbotsgesetzet (a továbbiakban: bejelentett intézkedés). A bejelentett
         intézkedés a GMO‑ból álló vagy azt tartalmazó vetőmagok és szaporítóanyagok termesztésének, valamint a transzgénikus állatok
         tenyésztésének, és vadászat vagy halászat céljából a környezetbe történő szabadon engedésének betiltásáról szólt. A bejelentés
         célja az volt, hogy az EK 95. cikk (5) bekezdése alapján eltérhessenek a 2001/18 irányelv rendelkezéseitől. A bejelentés a
         „GVO-freie Bewirtschaftungsgebiete: Konzeption und Analyse von Szenarien und Umsetzungsschritten” (GMO-mentes mezőgazdasági
         régiók: koncepció, forgatókönyvek elemzése és végrehajtási intézkedések) című jelentésre támaszkodott, amelynek szerzője W. Müller
         (a továbbiakban: Müller-jelentés).

      7       Az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság (a továbbiakban: EFSA), miután a Bizottság felkérte az Osztrák Köztársaság által hivatkozott
         tudományos tények bizonyító erejének vizsgálatára, 2003. július 4‑i véleményében lényegében arra a következtetésre jutott,
         hogy ezek a tények nem tartalmaznak olyan új tudományos bizonyítékot, amely alkalmas a GMO‑k Land Oberösterreich-beli tilalmának
         igazolására.

      8       Ebben a helyzetben fogadta el a Bizottság a megtámadott határozatot. Eszerint az Osztrák Köztársaság sem új tudományos bizonyítékokat
         nem szolgáltatott, sem nem bizonyította, hogy Land Oberösterreich-ban a 2001/18 irányelv elfogadását követően olyan különleges
         probléma merült fel, amely szükségessé tenné a bejelentett nemzeti intézkedés bevezetését. Azzal az indokolással, hogy az
         EK 95. cikk (5) bekezdésében meghatározott feltételeknek nem tettek eleget, a Bizottság elutasította az Osztrák Köztársaság
         eltérés engedélyezése iránti kérelmét.

       Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
      9       Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. november 3‑án benyújtott keresetlevelével a Land Oberösterreich keresetet indított a
         megtámadott határozat megsemmisítése iránt. A keresetlevelet T‑366/03. számon vették nyilvántartásba.

      10      A Bíróság Hivatalához 2003. november 13‑án benyújtott keresetlevelével az Osztrák Köztársaság szintén keresetet indított
         a megtámadott határozat megsemmisítése iránt. A keresetlevelet C‑492/03. számon vették nyilvántartásba.

      11     A Bíróság 2004. június 8‑i végzésével a C‑492/03. sz. ügyet az Elsőfokú Bíróság elé utalta, ahol az T‑235/04. számot kapott.
      12     Az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsa elnökének 2005. február 22‑i határozatával a felek meghallgatását követően a T‑366/03.
         és a T‑235/04. sz. ügyet az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 50. cikke alapján a szóbeli szakasz lefolytatása és az
         ítélet meghozatala céljából egyesítette.

      13     A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt elfogadhatónak ítélte a Land Oberösterreich által benyújtott keresetet.
         Úgy vélte, hogy e Landot személyében érinti a megtámadott határozat, mivel olyan aktusra vonatkozik, amelynek a Land a kibocsátója,
         és mivel megakadályozza a Landot abban, hogy saját belátása szerint gyakorolja az osztrák alkotmányos rend keretében ráruházott
         hatáskört. Az Elsőfokú Bíróság ítélete szerint a megtámadott határozat egyben közvetlenül érintette a Land Oberösterreich‑ot,
         mert, bár címzettje az Osztrák Köztársaság volt, a határozatnak az említett Landdal való közlése során e tagállam nem rendelkezett
         mérlegelési jogkörrel.

      14     Másodsorban az Elsőfokú Bíróság a következőképpen utasította el a felperes által hivatkozott négy jogalapot.
      15     A kontradiktórius eljárás elvének megsértését illetően az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, különösen, hogy a Bíróság által a C‑3/00. sz.
         Dánia kontra Bizottság ügyben 2003. március 20‑án hozott ítéletben [EBHT 2003., I‑2643. o.] azzal kapcsolatban kifejtett indokolás,
         hogy miért nem alkalmazandó a kontradiktórius eljárás elve az EK 95. cikk (4) bekezdése szerinti eljárásban, helytálló az
         ugyanezen cikk (5) bekezdése szerinti eljárások vonatkozásában is. Az Elsőfokú Bíróság megállapítása szerint ez utóbbi eljárás
         tagállami kérelemre is indítható a közösségi szinten elfogadott harmonizációs intézkedéstől eltérő nemzeti rendelkezés jóváhagyása
         iránt. Hozzátette, hogy az EK 95. cikk (4) és (5) bekezdése szerinti mindkét eljárást a bejelentő tagállam indítja, amelynek
         módjában áll nyilatkozni arról a határozatról, amelynek az elfogadását kéri, valamint, hogy ezeknek az eljárásoknak mind a
         bejelentő tagállam, mind a belső piac megfelelő működése érdekében gyorsan be kell fejeződniük.

      16     A megtámadott ítélet 41–44. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította:
      „41      A felperesek állításával ellentétben az a tény, hogy az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti eljárás még tervezet szintjén lévő
         nemzeti intézkedésekre vonatkozik, nem teszi lehetővé annak az ugyanazon cikk (4) bekezdése szerinti eljárástól való olyan
         mértékű elhatárolását, hogy arra a kontradiktórius eljárás elvét kelljen alkalmazni. E tekintetben a felperesek nem érvelhetnek
         helytállóan azzal, hogy a gyorsaság követelménye kevésbé súlyosan esik a latba, ha valamely még hatályba nem lépett nemzeti
         intézkedés vizsgálatáról van szó úgy, hogy a Bizottság könnyen meghosszabbíthatná az EK 95. cikk (6) bekezdésében előírt hat
         hónapos határidőt egy kontradiktórius vita lefolytatása végett.

      42      Először, ez az érv ellentétes az EK 95. cikk (6) bekezdésének szövegével. Egyrészt azt megkülönböztetés nélkül kell alkalmazni
         az EK 95. cikk (4) bekezdésében érintett hatályban lévő nemzeti intézkedésekre vonatkozó eltérés engedélyezése iránti kérelmekre
         és a tervezet állapotában lévő intézkedésekre vonatkozó kérelmekre, amelyekre az EK 95. cikk (5) bekezdése vonatkozik. Másrészt
         az e rendelkezés harmadik albekezdésében meghatározott, a határozathozatal további hat hónappal való meghosszabbítására vonatkozó
         lehetőséggel csak akkor élhet a Bizottság, ha a kérdés összetettsége ezt megköveteli, és az emberi egészséget fenyegető veszély
         nem áll fenn. Így tehát kitűnik, hogy az EK 95. cikk (6) bekezdésének harmadik albekezdése nem teszi lehetővé a Bizottság
         számára, hogy a határozathozatali határidőt mindössze azért hosszabbítsa meg, hogy lehetővé tegye a hozzá az EK 95. cikk (5) bekezdése
         alapján eltérés engedélyezése iránti kérelmet benyújtó tagállam meghallgatását.

      43      Másodszor, a felperesek érve nincs összhangban az EK 95. cikk (5) bekezdésének rendszerével. Az a körülmény, hogy ez a rendelkezés
         olyan nemzeti intézkedésre vonatkozik, amely még nincs hatályban, nem csökkenti annak a fontosságát, hogy a Bizottság gyorsan
         határozzon a hozzá benyújtott eltérés engedélyezése iránti kérelemről. Ugyanis ezen eljárás gyors befejezése volt a Szerződés
         megalkotóinak szándéka azért, hogy védjék a kérelmező tagállamoknak az alkalmazandó szabályok megállapításához fűződő érdekeit,
         valamint a belső piac megfelelő működése érdekében.

      44      Ez utóbbi kérdésben hangsúlyozni kell, hogy a közösségi jog kényszerítő jellege és egységes alkalmazása veszélyeztetésének
         elkerülése céljából az EK 95. cikk (4) és (5) bekezdésében meghatározott mindkét eljárás célja annak biztosítása, hogy egyik
         tagállam se alkalmazzon olyan nemzeti szabályozást, amely eltér a harmonizált szabályoktól, anélkül, hogy ezt megelőzően ne
         szerezte volna meg a Bizottság jóváhagyását. Ebből a szempontból az EK 95. cikk (4) bekezdése alapján bejelentett nemzeti
         intézkedésekre alkalmazandó szabályozás nem tér el lényegesen az EK 95. cikk (5) bekezdése alapján bejelentett, még tervezeti
         szakaszban lévő, nemzeti intézkedésekre alkalmazandó szabályozástól. Ugyanis a szóban forgó intézkedések mindkét eljárásban
         alkalmazhatatlanok addig, amíg a Bizottság az eltérés engedélyezéséről határozatot nem hozott. Az EK 95. cikk (5) bekezdése
         keretében ez már a szóban forgó intézkedések természetéből is következik, amelyek még tervezeti szakaszban vannak. Az EK 95. cikk
         (4) bekezdése esetében ez a helyzet az előírt eljárás tárgyából következik. A Bíróság ugyanis emlékeztetett arra, hogy ha
         a tagállamok megőrizhetnék a belső piac létrehozására és megfelelő működésére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítésére
         vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezésektől eltérő nemzeti szabályozás egyoldalú alkalmazásának jogát,
         ezek az intézkedések hatástalanok maradnának. Ennélfogva valamely tagállam csak akkor jogosult az EK 95. cikk (4) bekezdésének
         megfelelően bejelentett nemzeti rendelkezése alkalmazására, ha megkapta a Bizottság jóváhagyó határozatát (lásd az EK‑Szerződés
         100a. cikkének (4) bekezdése szerinti megfelelő eljáráshoz a Bíróság C‑41/93. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1994. május
         17‑én hozott ítéletének [EBHT 1994. I‑1829. o.] 29. és 30. pontját és a C‑319/97. sz. Kortas-ügyben 1999. június 1‑jén hozott
         ítéletének [EBHT 1999., I‑3143. o.] 28. pontját).”

      17     A második jogalap tekintetében, amely az indokolási kötelezettség megsértésén alapul, az Elsőfokú Bíróság megállapította,
         különösen, hogy a Bizottság részletesen és minden körülményre kiterjedően fejtette ki érvelését, lehetővé téve a megtámadott
         határozat címzettje számára a megtámadott határozat ténybeli és jogi indokainak megismerését, és az Elsőfokú Bíróság számára
         a jogszerűség felülvizsgálatát.

      18     Ezzel kapcsolatban a megtámadott ítélet 56. pontjában hozzátette:
      „56      A Bizottság ugyanis három fő elemre támaszkodott az Osztrák Köztársaság kérelmének elutasításában. Először is megállapította,
         hogy e tagállam nem bizonyította, hogy a bejelentett intézkedés indokolt, tekintettel a környezetvédelemmel kapcsolatos új
         tudományos bizonyítékokra (a megtámadott határozat 63–68. preambulumbekezdése). A Bizottság ezenkívül úgy vélte, hogy a bejelentett
         intézkedést nem az Osztrák Köztársaság sajátos problémája indokolta (a megtámadott határozat 70. és 71. preambulumbekezdése).
         Végül a Bizottság elutasította az osztrák hatóságok érveit, amelyek az elővigyázatosság elvével szándékoztak igazolni a nemzeti
         intézkedéseket, mivel úgy vélte, hogy azok túlzottan általánosak, és nem kellően megalapozottak (a megtámadott határozat 72.
         és 73. preambulumbekezdése).”

      19     A harmadik, az EK 95. cikk (5) bekezdésének megsértésére alapított jogalap tekintetében az Elsőfokú Bíróság a megtámadott
         ítélet 65–67. pontjában kifejtette:

      „65      A megtámadott határozatban a Bizottság elvetette az Osztrák Köztársaságnak az EK 95. cikk (5) bekezdése értelmében vett sajátos
         problémája fennállásának bizonyítására irányuló érveit azzal az indokolással, hogy a bejelentésből egyértelműen következik,
         hogy a mezőgazdasági üzemek kis mérete nem a Land Oberösterreich sajátos jellemzője, hanem valamennyi tagállamban előfordul.
         A Bizottság az EFSA következtetéseit is magáévá tette, amelyek szerint egyrészt »az előterjesztett tudományos bizonyítékok
         nem tartalmaznak új vagy jellegzetesen helyi adatot, a géntechnológiával módosított állatok vagy növényállomány környezetre
         vagy az emberi egészségre gyakorolt jelenlegi vagy jövőbeni hatására vonatkozóan«, és nem terjesztettek elő »semmilyen tényt,
         amely azt bizonyította volna, hogy Ausztriának ez a régiója különleges vagy kivételes ökoszisztémával rendelkezne, amely az
         egész Ausztria vagy Európa hasonló régiói esetében lefolytatottól különböző kockázatértékelést tesz szükségessé« (a megtámadott
         határozat 70. és 71. cikke).

      66      Meg kell állapítani, hogy a felperesek nem terjesztettek elő olyan bizonyítékot, amely a különös probléma fennállására vonatkozó
         értékelés megalapozottságát kétségessé tehette volna, hanem megelégedtek azzal, hogy aláhúzzák a mezőgazdasági üzemek kis
         méretét, és hangsúlyozzák a Land Oberösterreich-beli ökológiai mezőgazdaság fontosságát.

      67      Különösen nem terjesztettek elő a felperesek semmilyen tényt, amely cáfolná az EFSA azon következtetéseit, amelyek szerint
         az Osztrák Köztársaság nem bizonyította, hogy a Land Oberösterreich olyan különleges vagy kivételes ökoszisztémával rendelkezne,
         amely az egész Ausztria vagy Európa más hasonló régiói esetében lefolytatottól eltérő kockázatértékelést tesz szükségessé.
         Amikor a tárgyalás során felszólították őket, hogy a Land Oberösterreich területén a GMO‑k okozta probléma méretéről nyilatkozzanak,
         a felperesek nem tudták megmondani, hogy ilyen szervezetek jelenlétét egyáltalán megállapították‑e. A Land Oberösterreich
         világossá tette, hogy a bejelentett intézkedés elfogadása azon az aggodalmon alapult, hogy el kell viselni a GMO‑k jelenlétét
         egy olyan megállapodás bejelentett lejárta miatt, amelynek értelmében a tagállamok átmenetileg kötelesek voltak az e szervezetre
         vonatkozó engedélyek kiadását megszüntetni. Ezek a megfontolások – általános jellegükre tekintettel – nem alkalmasak arra,
         hogy a megtámadott határozatban szereplő konkrét értékeléseket megcáfolják.”

      20     Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 69. pontjában kifejtette:
      „69      Mivel az EK 95. cikk (5) bekezdése együttes feltételeket határoz meg, elegendő, ha e feltételek egyike nem teljesül, hogy
         az eltérés engedélyezése iránti kérelem elutasításra kerüljön […]. Mivel a felpereseknek nem sikerült bizonyítaniuk, hogy
         az EK 95. cikk (5) bekezdésében előírt feltételek egyike teljesült, a harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani
         anélkül, hogy határozni kellene a többi kifogásról és érvről.”

      21     Az elővigyázatosság elvére alapított, negyedik jogalap tekintetében az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy ez a jogalap
         nem szolgálhat alapul a megtámadott határozat megsemmisítésére; a Bizottsághoz ugyanis az EK 95. cikk (5) bekezdése alapján
         nyújtottak be kérelmet, és a Bizottság úgy határozott, hogy e cikk alkalmazási feltételei nem álltak fenn. Az Elsőfokú Bíróság,
         mivel a harmadik jogalap vizsgálatának végén megállapította, hogy a megtámadott határozat helytálló volt, a megtámadott ítélet
         71. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a hozzá benyújtott kérelmet csak elutasíthatta.

       A fellebbezésekről
      22     A Bíróság elnöke 2006. június 29‑i végzésével a két fellebbezést a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélet meghozatala céljából
         egyesítette.

      23     Fellebbezése alátámasztására a Land Oberösterreich és az Osztrák Köztársaság két megsemmisítési jogalapra hivatkozik, ezek
         közül az egyik lényegében a kontradiktórius eljárás elvének be nem tartásán, a másik az EK 95. cikk (5) bekezdésének megsértésén
         alapul.

       A kontradiktórius eljárás elvének hatályára alapított jogalapról
       A felek érvei
      24     A fellebbezők kifogásolják, hogy az Elsőfokú Bíróság átvette a Bíróság által a fent hivatkozott Dánia kontra Bizottság ítéletben
         az EK 95. cikk (4) bekezdésére, vagyis a kontradiktórius eljárás elvének alkalmazhatatlansága tekintetében kidolgozott megoldást,
         holott a jelen ügy e cikk (5) bekezdésével kapcsolatos. Álláspontjuk szerint más a helyzet olyan nemzeti rendelkezés esetében,
         amelynek vonatkozásában az említett cikk (4) bekezdése alapján eltérés engedélyezését kérik, mivel az említett rendelkezés
         már hatályban van, így legalábbis elvileg káros hatással lehet a belső piacra, illetve olyan tervezet esetében, amelynek vonatkozásában
         ugyanezen cikk (5) bekezdése alapján kérnek eltérést.

      25     A fellebbezők egyrészt megjegyzik, hogy a megtámadott ítélet 44. pontjában az Elsőfokú Bíróság olyan ítéletre utal, amely
         az EK‑Szerződés 100a. cikkére vonatkozik. Kifejtik, hogy e rendelkezés nem tesz különbséget a meglévő nemzeti rendelkezések
         fenntartása, és új nemzeti rendelkezések elfogadása között, míg az EK 95. cikk (4) és (5) bekezdésében már megtalálható e
         különbségtétel.

      26     Másrészt hangsúlyozzák, hogy az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti helyzet különbözik e cikk (4) bekezdése szerinti helyzettől,
         mivel tekintve, hogy még tervezet szintjén lévő nemzeti intézkedésről van szó, a belső piac megfelelő működéséhez fűződő érdek
         nem követeli meg  az eljárás különösebb gyorsaságát, úgyhogy a Bizottság könnyen meghosszabbíthatná az EK 95. cikk (6) bekezdésében
         előírt hat hónapos határidőt a kontradiktórius vita lefolytatása érdekében.

      27     Válaszában a Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott ítélet 44. pontjában hivatkozott ítélet vonatkozásában az Elsőfokú Bíróság
         annak mindössze egyetlen, az EK 95. cikk (4) és (5) bekezdésével kapcsolatos aspektusára utal, vagyis arra, hogy a tagállamok
         a Bizottság előzetes engedélye nélkül nem térhetnek el valamely harmonizációs intézkedéstől. Továbbá, a Bizottság álláspontja
         szerint a tervezet stádiumában lévő törvények esetében is fennállhat a lehető leggyorsabban történő pontosításhoz fűződő érdek.

       A Bíróság álláspontja
      28     Az EK 95. cikk értelmében a tagállami jogszabályok közelítésére vonatkozó intézkedések elfogadását követően ez utóbbiak jóváhagyás
         végett kötelesek bejelenteni a Bizottságnak az említett intézkedésektől eltérő nemzeti rendelkezéseket. E cikk (4) bekezdése
         a harmonizációs intézkedések elfogadása előtt meglévő nemzeti rendelkezések fenntartásának esetére vonatkozik, ugyanezen cikk
         (5) bekezdése pedig arra az esetre, amikor a tagállam eltérő nemzeti rendelkezéseket kíván elfogadni.

      29     Az említett cikkekben előírt eljárások azzal indulnak meg, hogy a tagállam az eltérő nemzeti rendelkezéseket bejelenti a Bizottságnak,
         majd az ezt követő szakaszban a Bizottság értékeli az iratokban szereplő adatokat annak megállapítása végett, hogy teljesülnek‑e
         a szükséges feltételek, és az említett nemzeti rendelkezéseket engedélyező vagy megtiltó határozat meghozatalával fejeződnek
         be. A Bizottság csak akkor hozhatja meg határozatát, miután meggyőződött arról, hogy a nemzeti rendelkezések nem jelentik
         önkényes megkülönböztetés eszközét, sem a tagállamok közötti kereskedelem rejtett korlátozását (lásd a C‑512/99. sz., Németország
         kontra Bizottság ügyben 2003. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑845. o.] 44. pontját).

      30     A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik továbbá, hogy az EK 95. cikk (4) bekezdésében szabályozott eljárás sajátosságaira
         figyelemmel, arra nem alkalmazható a kontradiktórius eljárás elve (a fent hivatkozott Dánia kontra Bizottság ítélet 50. pontja).

      31     Az ugyanezen cikk (5) bekezdésében szabályozott eljárás esetében az adott tagállamra jellemző, a harmonizációs intézkedés
         elfogadása után felmerült sajátos probléma miatt szükséges új nemzeti rendelkezések bevezetésének a környezet, illetve a munkakörnyezet
         védelmével kapcsolatos új tudományos bizonyítékokon kell alapulnia (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Dánia kontra Bizottság
         ítélet 57. pontját).

      32     Az új tudományos bizonyítékok kérelem alátámasztása érdekében történő bemutatásának követelménye a Bizottságot arra indíthatja,
         hogy e kérelem megalapozottságának vizsgálata során külső szakértők véleményét kérje ki az említett bizonyítékokról, amely
         vélemény az eljárást befejező határozat alapjául fog szolgálni.

      33     Ennek megfelelően a Bizottság elismerte, hogy a jelen ügyben nem áll módjában egyedül dönteni a Müller-jelentésben szereplő
         tudományos adatokról, és jelezte, hogy emiatt az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti határozathozatalt megelőzően ki kellett
         kérnie az EFSA véleményét.

      34     Meg kell vizsgálni, hogy ilyen esetben alkalmazni kellett volna‑e a kontradiktórius eljárás elvét, amint azt a fellebbezők
         állítják, vagy pedig, ahogyan a Bíróság a fent hivatkozott Dánia kontra Bizottság ügyben határozott, az EK 95. cikk (4) bekezdése
         esetében a kontradiktórius eljárás elve nem alkalmazható.

      35     E tekintetben a kontradiktórius eljárás elve, amelynek betartását a Bíróság biztosítja, az érdekeltek meghallgatására kötelezi
         a hatóságot az őket érintő határozat meghozatala előtt (a C‑315/99 P. sz., Ismeri Europa kontra Számvevőszék ügyben 2001. július
         10‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5281. o.] 28. pontja, és a fent hivatkozott Dánia kontra Bizottság ítélet 45. pontja).

      36     A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve, amelyhez a kontradiktórius eljárás
         elve szorosan kapcsolódik, nemcsak az állampolgárokra, hanem a tagállamokra is kiterjed. Ez utóbbiak vonatkozásában ez az
         elv a valamely közösségi intézmény által az érintett tagállam ellen indított eljárások keretében nyert elismerést (lásd különösen
         a fent hivatkozott Dánia kontra Bizottság ítélet 46. pontját). A Bíróság megállapította, hogy a védelemhez való jog minden
         olyan eljárásban történő tiszteletben tartása, amely valamely személlyel szemben indult, és e személyre nézve hátrányos intézkedéshez
         vezethet, a közösségi jog egyik alapelve, és ezt a jogot még az eljárásra vonatkozó szabályozás hiányában is biztosítani kell
         (lásd különösen a C‑48/90 és C‑66/90. sz., Hollandia és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. február 12‑én hozott
         ítélet [EBHT 1992., I‑565. o.] 44. pontját, a C‑288/96. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2000. október 5‑én hozott
         ítélet [EBHT 2000., I‑8237. o.] 99. pontját, és a C‑287/02. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2005. június 9‑én hozott
         ítélet [EBHT 2005., I‑5093. o.] 37. pontját).

      37     Mindenekelőtt azonban nem következik az EK 95. cikk (5) bekezdésének szövegéből, hogy a Bizottság köteles volna meghallgatni
         a bejelentő tagállamot, mielőtt a szóban forgó nemzeti intézkedések jóváhagyása vagy elutasítása tárgyában meghozná határozatát.
         Ezen eljárás sajátosságaira tekintettel a közösségi jogalkotó mindössze a bizottsági határozathozatalhoz szükséges feltételeket,
         a Bizottság számára a jóváhagyó vagy elutasító határozat meghozatalára nyitva álló határidőt, valamint a határidő esetleges
         meghosszabbítását írta elő az EK 95. cikkben.

      38     Továbbá, az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti eljárást, egyébként az ugyanezen cikk (4) bekezdésében szabályozott eljárás
         mintájára, nem közösségi vagy nemzeti intézmény, hanem tagállam kezdeményezi, és a bizottsági határozat meghozatala nem más,
         mint e kezdeményezést követő lépés. A tagállam a kérelmében minden további nélkül nyilatkozhat a nemzeti intézkedésekről,
         amelyek bevezetését kéri, amint az az EK 95. cikk (5) bekezdéséből kifejezetten következik, amely kérelme indokainak kifejtésére
         kötelezi a tagállamot.

      39     Ráadásul a Bizottság a részére megállapított határidőkön belül meg kell, hogy kapjon minden szükségesnek tűnő információt
         anélkül, hogy a határozathozatal előtt köteles lenne meghallgatni a bejelentő tagállamot (az EK 95. cikk (4) bekezdése által
         szabályozott eljárás vonatkozásában, amelyre azonos határidők vonatkoznak, mint az ugyanezen cikk (5) bekezdésében szabályozott
         eljárásra, lásd a fent hivatkozott Dánia kontra Bizottság ítélet 48. pontját).

      40     Kiemelendő, hogy az EK 95. cikk (6) bekezdésének második franciabekezdése szerint az eltérő nemzeti rendelkezéseket jóváhagyottnak
         kell tekinteni, ha a Bizottság bizonyos határidőn belül nem hoz határozatot. Ugyanezen bekezdés harmadik franciabekezdése
         értelmében a határidő nem hosszabbítható meg, ha azt az ügy összetettsége nem indokolja, valamint az emberi egészséget fenyegető
         veszély esetén.

      41     A Szerződés megalkotóinak szándéka, úgy a kérelmező tagállam, mint a belső piac megfelelő működése érdekében az volt, hogy
         az EK 95. cikk (4) bekezdése szerinti eljárást gyorsan zárják le. Ez a cél nehezen volna összeegyeztethető az adatok és érvek
         hosszadalmas kicserélését megszabó követelménnyel.

      42     Végül hozzá kell tenni, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 44. pontjában az EK‑Szerződés 100a. cikkének (4) bekezdése
         szerinti eljárásra vonatkozó ítélkezési gyakorlat említésével mindössze hangsúlyozni akarta azt a feltételt, amely akkor terheli
         a tagállamot, ha az el akar térni egy közösségi szinten elfogadott harmonizációs intézkedéstől, tehát a Bizottság jóváhagyásának
         előzetes beszerzését előíró feltételt. Ez a feltétel a 95. cikk (4) és (5) bekezdése rendelkezéseinek keretében is érvényesül,
         mivel egyaránt vonatkozik mind a már hatályban lévő szabályozást az EK 95. cikk (4) bekezdése alapján bejelentő tagállamra,
         mind pedig a törvénytervezetet ugyanezen cikk (5) bekezdése alapján bejelentő tagállamra. E két bekezdés hatálya alá tartozó
         intézkedések esetében tehát, amint azt a főtanácsnok indítványának 85. pontjában kifejtette, e tekintetben ugyanaz az elv
         érvényesül.

      43     Végül, figyelemmel az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti eljárás sajátosságaira, ezen eljárás és az ugyanezen cikk (4) bekezdése
         szerinti eljárás közötti hasonlóságokra, valamint e két bekezdés közös céljára, amely abban áll, hogy a tagállamoknak lehetősége
         legyen a harmonizációs intézkedésektől való eltérésre, indokolatlan az EK 95. cikk (4) bekezdése esetében alkalmazottól eltérő
         megoldást alkalmazni. Ezért a Bizottságnak, az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti határozatának meghozatala előtt nem kell
         betartania a kontradiktórius eljárás elvét (az EK 95. cikk (4) bekezdése tekintetében lásd a fent hivatkozott Dánia kontra
         Bizottság ítélet 50. pontját).

      44     Így tehát az Elsőfokú Bíróság jogszerűen határozott úgy, hogy az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti eljárás esetében nem kellett
         alkalmazni a kontradiktórius eljárás elvét.

      45     Következésképpen a kontradiktórius eljárás elvének be nem tartására alapított jogalapot el kell utasítani.
       Az EK 95. cikk (5) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról
       A felek érvei
      46     A fellebbezők mindenekelőtt arra hivatkoznak, hogy a megtámadott ítélet a Szerződés megsértésére alapított jogalapot kizárólag
         a sajátos probléma fennállására vonatkozó feltétel teljesülése szempontjából vizsgálta, ezért az Elsőfokú Bíróság megsértette
         meghallgatáshoz való jogukat.

      47     Az Osztrák Köztársaság hozzáteszi, hogy új tudományos bizonyítékok az EK 95. cikk (5) bekezdésnek lényeges elemét jelentik,
         és az Elsőfokú Bíróság még a tagállamra jellemző sajátos probléma fennállására vonatkozó feltétel vizsgálata keretében sem
         hagyhatta volna figyelmen kívül a géntechnológiával módosított szervezetek és a természetes szervezetek egyidejű létezésének
         kérdését, a kockázatértékelés elégtelenségét, valamint az elővigyázatosság elvét. Álláspontja szerint a Bizottság nem mutatott
         be teljes körű tudományos kockázatelemzést, nem volt tekintettel a meghallgatáshoz való jogra, és végül, nem teljesítette
         indokolási kötelezettségét.

      48     Ezt követően a fellebbezők a megtámadott ítélet 67. pontját bírálják, amiért az az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti sajátos
         probléma hiányát a jelen ügyben azzal indokolja, hogy a Land Oberösterreich területén a GMO‑k jelenléte nem bizonyított. A
         megtámadott ítélet álláspontjuk szerint e tekintetben ellentétes azzal a kötelezettséggel, hogy az említett 95. cikken alapuló,
         az egészség, biztonság, környezetvédelem és fogyasztóvédelem körébe tartozó rendelkezések elfogadásakor a védelem magas szintjét
         kell alapul venni.

      49     Az Osztrák Köztársaság hozzáteszi: azáltal, hogy a Bizottság és az Elsőfokú Bíróság túlzottan megszorítóan értelmezte a sajátos
         probléma fennállására vonatkozó feltételeket, nem értékelte megfelelően a kockázatokat valamint az új tudományos bizonyítékokat,
         és figyelmen kívül hagyta az elővigyázatosság elvét, lényegesen befolyásolták az eljárás kimenetelét, és érdeksérelmet okoztak
         számára.

      50     Válaszul a Bizottság kifejti, az a kérés, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen értékelte‑e a jelen ügy tényállását, annak tisztázására
         szolgál, hogy megsértette‑e a közösségi jogot, nem pedig annak tisztázására, hogy az elégtelen indokolás által eljárási hibát
         vétett‑e.

      51     A Bizottság szerint új tudományos bizonyíték létezése és a környezet védelme nem tartozik a sajátos probléma fennállásának
         feltételei közé, hanem egyenrangúként amellett állnak, tekintve, hogy valamennyi, az EK 95. cikk (5) bekezdésében előírt feltétel
         együttes feltételt jelent. Az Elsőfokú Bíróság ezért jogosan utasította el a keresetet, miután megállapította, hogy a sajátos
         probléma fennállására vonatkozó feltétel nem teljesült.

      52     Az elővigyázatosság elvét illetően a Bizottság előadja, hogy a megtámadott ítélet 71. pontjában az Elsőfokú Bíróság helytállóan
         fejtette ki az ezen elvre alapított jogalap elutasításának okait, valamint, hogy az Osztrák Köztársaság nem kifogásolta az
         ítéletnek ezt a részét, legalábbis kifejezetten és részletekbe menően nem.

      53     A Bizottság továbbá előadja, hogy azok a megfontolások, amelyek szerint a Bizottság az eljárás során állítólag mellőzte a
         kérelem vizsgálatát, valamint a védelemhez való jog tiszteletben tartására vonatkozó érvek nem járulnak hozzá annak a kérdésnek
         a megválaszolásához, hogy a megtámadott ítélet tartalmaz‑e téves jogértelmezést. A védelemhez való jog tiszteletben tartásával
         kapcsolatban előadott érvelés elfogadhatatlan, mivel semmivel nincs alátámasztva, és mindenképpen nyilvánvalóan megalapozatlan,
         mivel az Osztrák Köztársaság védelemhez való joga semmilyen korlátozást nem szenvedett az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás
         során.

      54     Végül a fellebbezők úgy vélik, hogy az általuk hivatkozott eljárási hiba mérlegelési hibán alapul, és ezért szintén a közösségi
         jog megsértésére alapított jogalapot képez. Szerintük a „sajátos” kifejezést nem lehet az „egyedi” szó szinonimájának tekinteni.
         Az EK 95. cikk (5) bekezdésében szereplő problémák úgy értendők, mint különleges problémák, de semmi esetre sem, mint valamely
         adott tagállamra vagy valamely adott régióra jellemző egyedi problémák. A fellebbezők álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság,
         a „sajátos” kifejezés jelentését figyelmen kívül hagyva, jogellenesen mellőzte az EK 95. cikk (5) bekezdése által előírt többi
         feltétel fennállásának vizsgálatát, ezáltal megsértette a közösségi jogot.

      55     Ezzel szemben a Bizottság kifejti, hogy az Elsőfokú Bíróságnak semmiképpen sem feladata részletesen vizsgálni a sajátos probléma
         fennállását előíró feltételt, és úgy véli, hogy a fellebbezők nem tettek eleget az EK 95. cikk (5) bekezdése alapján rájuk
         háruló bizonyítási tehernek, mivel érvelésüket mindössze a mezőgazdasági üzemek kis méretére és az ökológiai mezőgazdaság
         fontosságára alapították. A Bizottság szerint a 2001/18 irányelvtől sajátos probléma fennállása miatti eltérés akkor igazolt,
         ha olyan különleges vagy kivételes ökoszisztémáról van szó, amely az irányelv alapján Európa más hasonló régiói esetében lefolytatottól
         eltérő kockázatértékelést tesz szükségessé. A Bizottság rámutat, hogy a fellebbezők e tekintetben nem szolgáltatták a szükséges
         bizonyítékokat.

       A Bíróság álláspontja
      56     Mindenekelőtt megállapítandó, hogy az EK 95. cikk (5) bekezdése alapján bejelentett nemzeti intézkedések jogszerűsége szorosan
         összefügg a bejelentő tagállam által előterjesztett tudományos bizonyítékok értékelésével.

      57     Az említett rendelkezés megköveteli, hogy a harmonizációs intézkedéstől eltérő nemzeti rendelkezéseket, a környezet vagy a
         munkakörnyezet védelmével kapcsolatos új tudományos bizonyítékok alapján, az adott tagállam olyan sajátos problémája miatt
         hozzák meg, amely a harmonizációs intézkedés elfogadása után merült fel, és hogy ezekről az előirányzott rendelkezésekről
         és bevezetésük indokairól értesítsék a Bizottságot (a fent hivatkozott 2003. január 21‑i Németország kontra Bizottság ítélet
         80. pontja).

      58     Mivel nyilvánvalóan együttes feltételekről van szó, valamennyinek teljesülnie kell, ennek hiányában a Bizottságnak az eltérő
         nemzeti rendelkezéseket el kell utasítania (lásd a fent hivatkozott Németország kontra Bizottság ügyben 2003. január 21‑én
         hozott ítélet 81. pontját).

      59     E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a feltételek említett együttes jellegét a felek a jelen ügyben nem vitatták.
      60     Ezt követően a fellebbezők különösen a tekintetben kifogásolták a megtámadott ítéletet, hogy az Elsőfokú Bíróság elutasította
         a bejelentő tagállam esetében sajátos probléma fennállását előíró feltételre vonatkozó bizottsági értékeléssel kapcsolatos
         érveiket.

      61     A megtámadott ítélet 66. és 67. pontjában ugyanis az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy a felperesek nem terjesztettek
         elő semmilyen bizonyítékot, amely kétségbe vonná e megállapítások megalapozottságát, és mindössze a Felső-Ausztria területén
         található mezőgazdasági üzemek kis méretének és az ökológiai mezőgazdaság fontosságának hangsúlyozására szorítkoztak. Hozzátette
         különösen, hogy a felperesek nem terjesztettek elő semmilyen tényt, amely cáfolná az EFSA következtetéseit, amelyek szerint
         az Osztrák Köztársaság nem bizonyította, hogy a Land Oberösterreich olyan különleges vagy kivételes ökoszisztémával rendelkezne,
         amely az Ausztria egésze vagy Európa más hasonló régiói esetében lefolytatottól eltérő kockázatértékelést tesz szükségessé.
         Álláspontja szerint a felperesek által előadott megfontolások általános jellegük miatt nem alkalmasak a megtámadott határozatban
         található konkrét értékelés cáfolására.

      62     E határozatban a Bizottság úgy vélte, az Osztrák Köztársaság nem bizonyította, hogy a Land Oberösterreich területén a 2001/18
         irányelv elfogadását követően az EK 95. cikk (5) bekezdése értelmében vett sajátos probléma merült fel.

      63     E határozat meghozatalára az EFSA véleményét követően került sor, amely a sajátos probléma fennállását alátámasztó tudományos
         bizonyítékok hiányát állapította meg. Az EFSA véleménye szerint nem terjesztettek elő semmilyen tudományos tényt, amely bizonyítaná,
         hogy Felső-Ausztria tartomány olyan különleges vagy kivételes ökoszisztémával rendelkezne, amely az egész Ausztria vagy Európa
         más hasonló régiói esetében lefolytatottól eltérő kockázatértékelést tesz szükségessé. A hivatal arra a következtetésre jutott,
         hogy a Müller-jelentés semmilyen olyan új információt nem tartalmazott, amely kétségbe vonhatná a 2001/18 irányelv rendelkezéseit.

      64     E tekintetben nem látható, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta volna a jogot, amikor arra utalt, hogy a Bizottság
         figyelembe vette az EFSA következtetéseit a sajátos probléma fennállására vonatkozó tudományos bizonyítékok hiányát illetően.

      65     A fellebbezők állításával ellentétben egyébként az Elsőfokú Bíróság nem értelmezte tévesen az EK 95. cikk (5) bekezdése értelmében
         vett „sajátos” kifejezést, mivel nem azt mondta ki, hogy az e rendelkezésben meghatározott feltételek csak „egyedi” probléma
         fennállásának bizonyítása esetén teljesülnek, amely korlátozóbb jelentésű fogalom, mint a „sajátos” probléma fogalma.

      66     E tekintetben a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság átvette a Bizottság, valamint az EFSA következtetéseit, amelyek
         alapján megállapította, hogy az Osztrák Köztársaság nem terjesztett elő semmilyen olyan tudományos tényt, amely „különleges”
         ökoszisztéma létezését bizonyítaná.

      67     A megtámadott határozat hiteles német változatában egyrészt „ungewöhnliches Ökosystem” szerepel, az angol nyelven készült
         EFSA-véleményben pedig „unusual ecosystems”, minek következtében egyébként jelentőségét veszti a megtámadott határozat német
         változatában, illetve az EFSA-véleményben az „einzigartiges” és „unique” kifejezések használata.

      68     Továbbá az sem látható, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta volna a jogot akkor is, amikor úgy vélte, hogy a fellebbezők
         semmilyen bizonyítékot nem szolgáltattak, amely cáfolhatta volna a sajátos probléma fennállására vonatkozó tudományos bizonyítékok
         hiányára, illetve ebből eredően az EK 95. cikk (5) bekezdése szerinti egyik feltétel nem teljesítésére vonatkozó megállapítás
         megalapozottságát.

      69     Végezetül az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy mivel az EK 95. cikk (5) bekezdésében foglalt feltételek együttes
         feltételek, nincs szükség azok mindegyikének vizsgálatára, ha valamelyik feltételről megállapítást nyert, hogy nem teljesült
         (e tekintetben lásd a fent hivatkozott, 2003. január 21‑i Németország kontra Bizottság ítélet 88. pontját).

      70     Az Elsőfokú Bíróság ezért – miután megállapította, hogy a sajátos tagállami probléma fennállását előíró feltétel nem teljesült
         – jogosan utasította el a keresetet anélkül, hogy a többi feltétel teljesülését vizsgálta volna.

      71     Következésképpen a fellebbezők azon érvei, amelyek szerint az Elsőfokú Bíróság a sajátos tagállami probléma fennállására vonatkozó
         feltétel vizsgálatára szorítkozott, valamint a meghallgatáshoz való joggal, az indokolási kötelezettséggel, és a védelemhez
         való joggal kapcsolatos érveik megalapozatlanok.

      72     Mindezekre tekintettel megállapítandó, hogy az Elsőfokú Bíróság a kereset elutasításával nem sértette meg az EK 95. cikk (5) bekezdését.
      73     Következésképpen a fellebbezők második jogalapja megalapozatlan, és a fellebbezéseket el kell utasítani.
       A költségekről
      74     Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban
         is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Land
         Oberösterreich és az Osztrák Köztársaság pervesztes lett, a Bizottság kereseti kérelmének megfelelően kötelezni kell őket
         a költségek viselésére.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A Bíróság a fellebbezéseket elutasítja.
      2)      A Bíróság a Land Oberösterreich‑ot és az Osztrák Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.
      Aláírások
      *Az eljárás nyelve: német.


title: A Törvényszék (második tanács) 2011. február 17-i ítélete. # J & F Participações SA kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - A Friboi ábrás közösségi védjegy bejelentése - A FRIBOI korábbi nemzeti szóvédjegy - Viszonylagos kizáró ok - Összetéveszthetőség - A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja -A korábbi védjegy tényleges használata - A 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) és (3) bekezdése. # T-324/09. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (második tanács) 2011. február 17‑i ítélete – J & F Participações kontra OHIM – Plusfood Wrexham (Friboi)
      (T‑324/09. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – A Friboi ábrás közösségi védjegy bejelentése – A FRIBO korábbi nemzeti szóvédjegy – Viszonylagos kizáró ok – Összetéveszthetőség – A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja – A korábbi védjegy tényleges használata – A 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) és (3) bekezdése”
      1.                     Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi védjegy használatának
            bizonyítéka – Tényleges használat – Fogalom – Értékelési szempontok (207/2009 tanácsi irányelv, 42. cikk, (2) és (3) bekezdés)
            (vö. 26–27. pont)
      2.                     Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk,
            illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – A
            korábbi védjeggyel való összetéveszthetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö.  45., 69. pont)
      Tárgy

               Az OHIM első fellebbezési tanácsának a Fribo Foods Ltd és az Agropecuaria Friboi, Ltda közötti felszólalási eljárással kapcsolatban
                  2009. április 22‑én hozott határozata (R 824/2008‑1. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Az ügy adatai

               A közösségi védjegy bejelentője:

               J & F Participações SA.

               Az érintett közösségi védjegy:

               A Friboi ábrás védjegy a 29. osztályba tartozó áruk vonatkozásában.

               A felszólalási eljárásban hivatkozott védjegy vagy megjelölés jogosultja:

               Plusfood Wrexham Ltd.

               A hivatkozott védjegy vagy megjelölés:

               A 29. osztályba tartozó áruk vonatkozásában bejelentett FRIBO brit szóvédjegy; a 29. osztályba tartozó áruk vonatkozásában
                  bejelentett Fribo brit szóvédjegy; a 29. osztályba tartozó áruk vonatkozásában bejelentett FRIBO német szóvédjegy; a 29. osztályba
                  tartozó áruk vonatkozásában bejelentett FRIBO német ábrás védjegy; a 29. osztályba tartozó áruk vonatkozásában bejelentett
                  FRIBO francia szóvédjegy; a 29. osztályba tartozó áruk vonatkozásában bejelentett FRIBO francia ábrás védjegy; a 29. osztályba
                  tartozó áruk vonatkozásában bejelentett FRIBO olasz szóvédjegy; a 29. osztályba tartozó áruk vonatkozásában bejelentett FRIBO
                  olasz ábrás védjegy.

               A felszólalási osztály határozata:

               A felszólalási osztály a felszólalásnak helyt adott.

               A fellebbezési tanács határozata:

               A fellebbezési tanács a fellebbezésnek részben helyt adott.

      Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék a J & F Participações SA‑t kötelezi a költségek viselésére.


title: Az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) 2004. június 10-i ítélete. # Pierre Eveillard kontra az Európai Közösségek Bizottsága. # Tisztviselők. # T-258/01. sz. ügy

text:
      AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
      2004. június 10.
      T‑258/01. sz. ügy
      Pierre Eveillard
      kontra
      az Európai Közösségek Bizottsága
      „Tisztviselők – A fegyelmi eljárás rendje – Fizetési fokozatban visszavetés – A személyzeti szabályzat 11. és 14. cikke – A Bizottság épületeinek őrzésére és vagyonvédelmére vonatkozó szerződés”
      Teljes szöveg francia nyelven II - 0000
      Tárgy:         A kinevezésre jogosult hatóság 2000. december 19‑i, a felperes két fokozattal való visszavetését kimondó fegyelmi határozata
         ellen a felperes által 2001. március 13‑án benyújtott, a panaszt elutasító 2001. június 25‑i bizottsági határozat megsemmisítése
         iránti kereset.

      Határozat:         Az Elsőfokú Bíróság a felperes két fokozattal való visszavetését kimondó 2000. december 19‑i határozatot megsemmisíti. A teljes
         költséget a Bizottság viseli.

      Összefoglaló
      1.     Tisztviselők ─ Kereset ─ A panaszt elutasító határozat elleni kereset ─ Elfogadhatóság
      (Személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
      2.     Tisztviselők ─ Jogok és kötelezettségek ─ B besorolási osztályú tisztviselőtől származó javaslat őrzési és vagyonvédelmi szerződés
            keretében ügyviteli feladatokra beosztott személyzet alkalmazására ─ A vezetés által támogatott általános, önmagában véve
            nem csalárd gyakorlat ─ A személyzeti szabályzat alapján fennálló kötelezettségek megszegése ─ Hiány
      (Személyzeti szabályzat, 11. cikk)
      1.     A tisztviselő által formálisan a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján benyújtott korábbi igazgatási panasz
         kifejezett vagy hallgatólagos elutasítása ellen irányuló kereset a panasz tárgyát képező érintett sérelmet okozó aktusnak
         az Elsőfokú Bíróság előtti megtámadását jelenti.

      (lásd a 30. pontot)
      Hivatkozás: a Bíróság 293/87. sz., Vainker kontra Parlament ügyben 1989. január 17-én hozott ítéletének (EBHT 1989., 23. o.)
         8. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-33/91. sz., Williams kontra Számvevőszék ügyben 1992. december 10-én hozott ítéletének (EBHT 1992.,
         II-2499. o.) 23. pontja; az Elsőfokú Bíróság T-36/94. sz., Capitanio kontra Bizottság ügyben 1996. október 16-án hozott ítéletének
         (EBHT-KSZ 1996., I-A-449. és II-1279. o.) 33. pontja.

      2.     Indokolatlan a B besorolási osztályú, a személyzeti szabályzat 5. cikkének (1) bekezdése szerint a végrehajtási – és nem az
         A besorolási osztályú tisztviselőkre tartozó irányítási – feladatokat ellátó tisztviselőnek a személyzeti szabályzat alapján
         fennálló kötelezettségei megszegését pusztán amiatt felróni, hogy az intézmény szervezeti egységeinél ügyviteli feladatok
         ellátására őrzési és vagyonvédelmi szerződés teljesítése keretében javasolta személyek alkalmazását, miközben ez az intézmény
         különböző szervezeti egységei által szervezett gyakorlat általános, az intézmény vezetése által ösztönzött, és bár szabálytalan,
         de önmagában véve nem csalárd volt.

      (lásd a 47. pontot)


A Bíróság (első tanács) június 6.-i ítélete: 1990. # Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost kontra Deutsche Olivetti GmbH. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Bundesfinanzhof - Németország. # Vámérték. # C-17/89. sz. ügy


A Bíróság (ötödik tanács) 2004. január 7-i ítélete. # The Queen, kérelme alapján Delena Wells kérelmére kontra Secretary of State for Transport, Local Government and the Regions. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Egyesült Királyság. # 85/337/CEE irányelv - Közvetlen hatály. # C-201/02. sz. ügy


A Bíróság (negyedik tanács) december 14.-i ítélete: 1989. # Schweizerische Lactina Panchaud AG kontra Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Németország. # Mezőgazdaság. # C-346/88. sz. ügy


A Bíróság (hatodik tanács) január 21.-i ítélete: 1993. # Deutsche Shell AG kontra Hauptzollamt Hamburg-Harburg. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Finanzgericht Hamburg - Németország. # C-188/91. sz. ügy


title: A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. szeptember 29-i ítélete. # adidas AG kontra Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM). # Közösségi védjegy - Felszólalási eljárás - Az oldalán két csíkkal díszített cipőt ábrázoló közösségi ábrás védjegy bejelentése - Az oldalán három csíkkal díszített cipőt ábrázoló korábbi nemzeti védjegy - Viszonylagos kizáró ok - A korábbi jog igazolásának hiánya - A korábbi védjegy lajstromozását alátámasztó lényeges elemek fordításának hiánya - A 2868/95/EK rendelet 16. szabályának (3) bekezdése, 17. szabályának (2) bekezdése valamint 20. szabályának (2) bekezdése. # T-479/08. sz. ügy

text:
      A Törvényszék (hatodik tanács) 2011. szeptember 29‑i ítélete – adidas kontra OHIM – Patrick Holding (két csíkkal díszített
            cipő ábrázolása)
      (T‑479/08. sz. ügy)
      „Közösségi védjegy – Felszólalási eljárás – Az oldalán két csíkkal díszített cipőt ábrázoló közösségi ábrás védjegy bejelentése – Az oldalán három csíkkal díszített cipőt ábrázoló korábbi nemzeti védjegy – Viszonylagos kizáró ok – A korábbi jog igazolásának hiánya – A korábbi védjegy lajstromozását alátámasztó lényeges elemek fordításának hiánya – A 2868/95/EK rendelet 16. szabályának (3) bekezdése, 17. szabályának (2) bekezdése, valamint 20. szabályának (2) bekezdése”
      Közösségi védjegy – Harmadik személyek észrevételei és felszólalás – A felszólalás vizsgálata – A korábbi nemzeti védjegy lajstromozási okiratának fordítása előírt határidőben történő benyújtásának elmulasztása – Jelentőség a felszólalási osztály előtti eljárásban (2868/95 bizottsági rendelet, 1. cikk, 17. szabály, (2) bekezdés) (vö. 32–33. pont)
      Tárgy

               Az OHIM második fellebbezési tanácsának az adidas AG és a Patrick Holdings ApS közötti felszólalási eljárással kapcsolatban
                  2008. augusztus 27‑én hozott határozata (R 849/2007–2. sz. ügy) ellen benyújtott kereset.

            Rendelkező rész

                  1)

                  	A Törvényszék a keresetet elutasítja.

                  2)

                  	A Törvényszék az adidas AG‑t kötelezi a költségek viselésére.


title: A Bíróság (második tanács) 2008. december 18-i ítélete.#Sopropé - Organizações de Calçado Lda kontra Fazenda Pública.#Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Supremo Tribunal Administrativo - Portugália.#Közösségi Vámkódex - A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve - Behozatali vám utólagos beszedése.#C-349/07. sz. ügy.

text:
      C‑349/07. sz. ügy
      Sopropé – Organizações de Calçado Lda
      kontra
      Fazenda Pública
      (a Supremo Tribunal Administrativo [Portugália] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
      „Közösségi Vámkódex – A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve – Behozatali vám utólagos beszedése”
      Az ítélet összefoglalása
      1.        Közösségi jog – Általános jogelvek – Alapvető jogok – Védelemhez való jog –Vámbeszedési eljárásban a nemzeti jog által megállapított
            határidő
      (EU. 6. cikk)
      2.        Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok utólagos beszedése – Védelemhez való jog
      (EU. 6. cikk)
      1.        A vámtartozásnak a behozatali vám utólagos beszedése céljából történő behajtását illetően a vámszabálysértéssel gyanúsított
         importőr számára észrevételei megtétele céljából kitűzött nyolc–tizenöt napos határidő főszabály szerint megfelel a közösségi
         jog követelményeinek.

      Az ilyen határidő főszabály szerint nem teszi gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által
         biztosított védelemhez való jog gyakorlását. Azok a vállalkozások ugyanis, amelyeket az eljárás érinthet, olyan gazdasági
         szereplők, amelyek szokásosan importtal foglalkoznak. Az alkalmazandó közösségi szabályozás másrészről előírja, hogy e vállalkozásoknak
         az ellenőrzés tekintetében képeseknek kell lenniük arra, hogy igazolják minden általuk teljesített ügylet jogszerűségét. Végül
         az Európai Közösség általános érdeke és különösen saját bevételei minél rövidebb idő alatt történő beszedésének érdeke megköveteli,
         hogy az ellenőrzéseket haladéktalanul és hatékonyan lehessen elvégezni.

      (vö. 41., 52. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
      2.        Az eljáró nemzeti bíróság feladata annak meghatározása – az ügy sajátos körülményeire figyelemmel –, hogy a behozatali vámok
         utólagos beszedése keretében az importőr számára ténylegesen kitűzött határidő lehetővé tette‑e számára, hogy őt a vámhatóságok
         érdemben meghallgassák.

      E tekintetben több kritérium is megállapítható. Az ázsiai országokból származó behozatalokat illetően így fontosak lehetnek
         az olyan elemek is, mint a szóban forgó ügyletek összetettsége, a távolság vagy a helyi illetékes közigazgatási hatóságokkal
         szokásosan fenntartott viszonyok minősége. Ugyanígy figyelembe kell venni a vállalkozás méretét, valamint azt a tényt, hogy
         ez utóbbi rendszeres kereskedelmi kapcsolatokat tart‑e fenn a szóban forgó országokkal. Továbbá azok a körülményeket, amelyek
         lehetővé tehetik annak megállapítását, hogy az érintett vállalkozást az ügy teljes ismeretében hallgatták meg az ellenőrzés
         során, szintén figyelembe kell venni. Ily módon a hónapokig tartó ellenőrzési eljárás, amely a helyszíni szemléket és az érintett
         vállalkozás meghallgatását is magában foglalja – amely utóbbi nyilatkozatait az ügy irataihoz csatolják –, lehetővé teszi
         annak feltételezését, hogy a szóban forgó vállalkozás tisztában volt az ellenőrzési eljárás lefolytatásának okaival és a kifogásolt
         tények jellegével.

      A nemzeti bíróságnak meg kell továbbá vizsgálnia, hogy – figyelemmel az észrevételek közigazgatási szerv általi átvételének
         és a határozat elfogadásának időpontja között eltelt időre – úgy lehet‑e tekinteni, hogy a közigazgatási szerv kellőképpen
         figyelembe vette a közölt észrevételeket.

      (vö. 44–46., 53–54. pont és a rendelkező rész 2–3. pontja)
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)
      2008. december 18.(*)

      „Közösségi Vámkódex – A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve – Behozatali vám utólagos beszedése”
      A C‑349/07. sz. ügyben,
      Az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugália) a Bírósághoz 2007. július 27‑én érkezett, 2007. június 12‑i határozatával terjesztett elő az előtte

      a Sopropé – Organizações de Calçado, Lda
      és
      a Fazenda Pública
      között,
      a Ministério Público
      részvételével
      folyamatban lévő eljárásban,
      A BÍRÓSÁG (második tanács),
      tagjai: C. W. A. Timmermans tanácselnök, J.‑C. Bonichot (előadó) tanácselnök, K. Schiemann, P. Kūris és L. Bay Larsen bírák
      főtanácsnok: V. Trstenjak,
      hivatalvezető: M. Ferreira,
      figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
      –        a Sopropé – Organizações de Calçado, Lda képviseletében A. Caneira advogado,
      –        a portugál kormány képviseletében H. Ventura, C. Guerra Santos és L. Fernandes, meghatalmazotti minőségben,
      –        az olasz kormány képviseletében I. M. Braguglia, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. Albenzio avvocato dello Stato,
      –        az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében S. Schønberg és P. Guerra e Andrade, meghatalmazotti minőségben,
      tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. október 2‑i tárgyalásra,
      tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa
         nélkül kerül sor,

      meghozta a következő
      Ítéletet
      1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvére vonatkozik.

      2        A kérdést a Sopropé – Organizações de Calçado, Lda (a továbbiakban: Sopropé) és a Fazenda Pública (államkincstár) között az
         e társaság által 2000‑ben és 2002‑ben Portugáliába importált áruk eredetének ellenőrzését követően megállapított vámtartozás
         utólagos beszedésére irányuló felszólítás miatt indult peres eljárásban terjesztették elő.

       Jogi háttér
       A közösségi szabályozás
      3        A módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.;
         magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet 7. kötet 307. o.; a továbbiakban: Vámkódex).

      4        A Vámkódex VII. címének 3. fejezete a 217–234. cikkben a vámtartozás összegének beszedéséről rendelkezik.

      5        A Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdése értelmében:

      „A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.”
      6        A Vámkódex 222. cikke (1) bekezdésének a) pontja így rendelkezik:

      „(1) A 221. cikknek megfelelően közölt vámösszeget az adós a következő határidőn belül köteles megfizetni:
      a) ha az illető nem jogosult a 224–229. cikkben megállapított fizetési könnyítések valamelyikére, a fizetést az előírt határidőn
         belül kell teljesíteni.

      A 244. cikk második bekezdésének sérelme nélkül ez az időtartam nem haladhatja meg a jogszabály szerint fizetendő vámösszeg
         adóssal való közlését követő 10 napot, és a 218. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében megállapított feltételek szerinti,
         a könyvelésbe vétel során történő összevonás esetén azt úgy kell meghatározni, hogy az adósnak így adott fizetési határidő
         ne legyen hosszabb, mint abban az esetben, ha halasztott fizetést kapott volna.

      […]”
      7        A Vámkódex VIII. címe a 243–246. cikkben a jogorvoslatról rendelkezik.

      8        A Vámkódex 245. cikke értelmében:

      „A jogorvoslati eljárás végrehajtására szolgáló rendelkezéseket a tagállamok határozzák meg.”
       A nemzeti szabályozás
      9        Az 1998. december 12‑i 398/98. sz. rendelettörvénnyel elfogadott portugál általános adótörvény (a továbbiakban: LGF) kifejezetten
         előírja az adóügyi eljárásokban való részvételnek a Portugál Köztársaság alkotmánya 267. cikkében rögzített elvét, amelyet
         a közigazgatási eljárásról szóló törvény 100. és ezt követő cikkei is előírnak.

      10      E törvény jelen tényállásra alkalmazandó változatának 60. cikke értelmében:

      „(1) Ha a törvény eltérően nem rendelkezik, az adózók a következő módon vesznek részt őket érintő határozatok meghozatalában:
      a) a meghallgatáshoz való jog a beszedést megelőzően;
      […]
      e) a meghallgatáshoz való jog az adóügyi ellenőrzésről szóló jelentés lezárását megelőzően.
      […]
      (4) A meghallgatáshoz való jogot az adóhatóság által az adózó adóilletősége szerinti címére e célból küldött ajánlott levélben
         rögzített határidőn belül kell gyakorolni.

      […]
      (6) A szóbeli vagy írásbeli meghallgatáshoz való jog gyakorlásának határideje nem lehet rövidebb, mint 8 nap, és nem haladhatja
         meg a 15 napot.

      [...]”
      11      Az adó‑ellenőrzési eljárás kiegészítő rendszere az 1998. december 31‑i 413/98. sz. rendelettörvényben került elfogadásra.

      12      E rendelettörvénynek az előzetes meghallgatásra vonatkozó 60. cikke értelmében:

      „(1) Amennyiben az ellenőrzés iratai lezárásra kerültek, és ezek kötelezettségeket vagy az ellenőrzés alá vont gazdasági egység
         számára hátrányos adóügyi cselekményeket írnak elő, az ezek leírását és indokolását tartalmazó állásfoglalás‑tervezetet 10
         napon belül közölni kell a hivatkozott gazdasági egységgel.

      (2) Az értesítésnek 8–15 napos határidőt kell előírnia, hogy lehetővé váljon az ellenőrzés alá vont gazdasági egység számára,
         hogy kifejezze véleményét a hivatkozott állásfoglalás‑tervezettel kapcsolatban.

      (3) Az ellenőrzés alá vont gazdasági egység írásban vagy szóban fejtheti ki véleményét, ez utóbbi esetben nyilatkozatát jegyzőkönyvben
         kell rögzíteni.

      (4) A végleges jelentés elkészítésére az előző bekezdésben előírt nyilatkozatot követő 10 napon belül kerül sor.”
       Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
      13      A Sopropé portugál vállalkozás, amely Ázsiából importált cipőket értékesít. Az alapeljárás 52, a bejelentés szerint Kambodzsából
         származó, két és fél év alatt – 2000‑től 2002 közepéig – teljesített cipőszállítmányra vonatkozik, amelyek az általános preferencia‑rendszer
         értelmében feltételezett eredetük okán kedvezményes vámjogi elbánásban részesültek.

      14      2003 elején a portugál vámhatóság csalás elleni igazgatósága az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) által kezdeményezett
         közigazgatási együttműködés keretében az Ázsiából importált cipők eredetének felderítése céljából ellenőrzést végzett.

      15      A vámhatóság által a Sopropénál végzett ellenőrzés 2003. február 14‑én kezdődött. Az ellenőrzés alapján a portugál hatóságok
         arra a következtetésre jutottak, hogy a szóban forgó 52 importügyletet hamisított származási bizonyítványokkal és fuvarokmányokkal
         teljesítették.

      16      A vámhatóságok ennek alapján megállapították, hogy az importált áruk származása nem volt kedvezményezett, tehát ezekre nem
         vonatkozott az általános preferencia‑rendszer, következésképpen a harmadik országokból származó árukra alkalmazandó vámtételeket
         kell alkalmazni.

      17      2003. július 3‑án a Sopropét értesítették, hogy az ellenőrzésről szóló jelentés és mellékleteinek állásfoglalás‑tervezetével
         kapcsolatban az LGF 60. cikke értelmében nyolcnapos határidőn belül gyakorolhatja az előzetes meghallgatáshoz való jogát.
         A társaság 2003. július 11‑én élt e jogával.

      18      A vámhatóság, mivel úgy ítélte meg, hogy a Sopropé semmiféle olyan tényre nem hivatkozott, amely alkalmas lett volna az ellenőrzésről
         szóló jelentés módosítására, 2003. július 16‑án kelt levelében értesítette a társaságot, hogy a Vámkódex 222. cikke értelmében
         tíznapos határidő áll rendelkezésére, hogy megfizesse vámtartozását. E tartozás összege 212 684,98 euró volt, 36 757,99 euró
         hozzáadottérték‑adóval és 19,30 euró kiegyenlítő kamattal növelve, tehát összesen 249 462,27 euró.

      19      A meghallgatáshoz való jog gyakorlásának céljából küldött értesítés időpontja és a fizetésre vonatkozó értesítés időpontja
         között tizenhárom nap telt el.

      20      A Sopropé megtagadta a vele a kitűzött határidőn belül közölt vámtartozás megfizetését. 2003. szeptember 8‑án keresetet nyújtott
         be a lisszaboni Tribunal Administrativo e Fiscalhoz, amely elsősorban a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve megsértésén
         alapult, azon indokkal, hogy nem volt elégséges az észrevételei megtételére kitűzött határidő. E bíróság ugyanakkor úgy ítélte
         meg, hogy a beszedést elrendelő határozat indokolt volt, mivel semmiféle, ennek vitatására alkalmas tényre nem hivatkoztak.
         E bíróság megállapította továbbá, hogy a védelemhez való jogot tiszteletben tartották, mivel az előzetes meghallgatásnak az
         LGF‑ben előírt kötelezettségét teljesítették, és az adó‑ellenőrzési eljárás szabályai szerint jártak el.

      21      A Sopropé fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen a Supremo Tribunal Administrativóhoz, többek között azon indokkal, hogy
         az elsőfokú bíróság nem alkalmazta megfelelően a védelemhez való jognak a közösségi jog által biztosított elvét.

      22      E fellebbezés keretében a Supremo Tribunal Administrativo az eljárás felfüggesztése mellett döntött, és a következő kérdéseket
         terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:

      „1) Összeegyeztethető‑e a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvével az általános adójogi törvény 60. cikke (6) bekezdésében
         és az 1998. december 30‑i 413/98. sz. rendelettörvénnyel elfogadott, az adóellenőrzés kiegészítő rendszere 60. cikkének (2) bekezdésben
         rögzített, az adózó számára meghallgatáshoz való joga írásbeli vagy szóbeli gyakorlására nyitva álló határidő?

      2) Ésszerűnek minősíthető‑e az importőr védelemhez való jogának gyakorlása tekintetében az a 13 napos, a közösségi importőrnek
         (a jelen esetben cipőkereskedelemmel foglalkozó portugál kisvállalkozás) a vámhatóság által az előzetes meghallgatás joga
         8 napon belül történő gyakorlásáról szóló értesítése és az 52, Távol‑Keletről származó, az általános preferencia‑rendszer
         keretében két és fél év alatt (2000‑től 2002 közepéig) teljesített cipőszállítmányát terhelő vámtartozások 10 napon belüli
         megfizetésére kötelező értesítése közötti határidő?”

       Az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdésekről
      23      Két, együtt vizsgálandó kérdésében a nemzeti bíróság azt kívánja megtudni a Bíróságtól, hogy az a nyolcnapos határidő, amelyet
         a vállalkozás számára kitűztek, hogy megtehesse észrevételeit a 249 462,27 euró összegű, két és fél éves időszak során végrehajtott
         52 importügyletre vonatkozó behozatali vám utólagos behajtásáról szóló határozattervezettel kapcsolatban, megfelel‑e a közösségi
         jog követelményeinek, különösen pedig a védelemhez való jog általános elvének, mivel a beszedési határozatot a közigazgatási
         szerv e határidő lejártát követően 5 nappal hozta.

       A Bíróság elé terjesztett észrevételek
      24      Az alapeljárásban a fellebbező arra emlékeztet, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a védelemhez való
         jog tiszteletben tartásának elve megköveteli, hogy valamennyi személyt, amellyel szemben kifogásokat tartalmazó határozat
         kerül elfogadásra, olyan helyzetbe kell hozni, hogy hasznosan kifejthesse álláspontját (lásd többek között a C‑32/95. P. sz.,
         Bizottság kontra Lisrestal és társai ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5373. o.] 21. pontját, a C‑462/98. P. sz.,
         Mediocurso kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑7183. o.] 36. pontját és a C‑395/00. sz.
         Cipriani‑ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑11877. o.] 51. pontját).

      25      A Sopropé továbbá azt állítja, hogy az olyan határidőt, mint amilyet az LGF értelmében az importőr számára kitűznek meghallgatáshoz
         való joga gyakorlása tekintetében, nem lehet összeegyeztethetőnek minősíteni a védelemhez való jog tiszteletben tartásának
         elvével, amely lehetővé teszi számára, hogy hasznosan kifejthesse álláspontját. Márpedig az alapeljárás körülményeire figyelemmel
         úgy véli, hogy a számára biztosított határidő nem volt elegendő.

      26      A Portugál Köztársaság azt állítja, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve nem alkalmazható az LGF‑ben előírt
         előzetes meghallgatás intézménye esetében. Ezen intézmény ugyanis a határozathozatalban való részvétel elvének kifejeződése,
         és nem jogorvoslathoz való jog. Továbbá a Bíróság ítélkezési gyakorlatából és különösen a C‑176/99. P. sz., ARBED kontra Bizottság
         ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletből (EBHT 2003., I‑10687. o.) az következik, hogy az előzetes meghallgatáshoz való
         jog elve csak a szankció kiszabására irányuló eljárás keretében tartozik a védelemhez való jog körébe, az alapeljárásban viszont
         nem erről van szó. Következésképpen a Portugál Köztársaság úgy ítéli meg, hogy az LGF 60. cikkében előírt határidőt nem lehet
         a védelemhez való jog elvének vonatkozásában értékelni. Nem lehet tehát ésszerűtlennek minősíteni, mivel ez csak hozzáadódik
         a kötelezést tartalmazó határozattal szemben előírt különböző jogorvoslati jogalapokhoz., megerősítve ily módon a védelemhez
         való jog gyakorlásának tényleges lehetőségét.

      27      A Portugál Köztársaság továbbá azt állítja, hogy amennyiben a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a védelemhez való jog alkalmazható
         az előzetes meghallgatásnak az LGF‑ben előírt intézményére, a szóban forgó határidő összeegyeztethető a közösségi joggal,
         mivel tiszteletben tartja az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elveit (lásd többek között a C‑30/02. sz., Recheio
         – Cash & Carry ügyben 2004. június 17‑én hozott ítéletet [EBHT 2004., I‑6051. o.]). E tagállam szerint az egyenértékűség elve
         tiszteletben tartásra kerül, mivel az LGF valamennyi, adóbevétel beszedésére irányuló, akár a nemzeti, vagy akár a közösségi
         jogon alapuló aktus tekintetében azonos határidőt ír elő. A nemzeti bíróság feladata a hatékony érvényesülés elve tiszteletben
         tartásának vizsgálata.

      28      Az Olasz Köztársaság hangsúlyozza, hogy a Közösségi Vámkódex sem írja elő, hogy az adóst meg kell hallgatni a vámtartozás
         beszedése előtt. E tagállam a Vámkódex 245. cikkére hivatkozik annak alátámasztására, hogy a jogorvoslati eljárás megindítására
         vonatkozó rendelkezések a tagállamok hatáskörébe tartoznak. Következésképpen úgy ítéli meg, hogy elegendő, ha a Bíróság újra
         megerősíti azon elvet, miszerint a gazdasági szereplőnek mind a közigazgatási, mind pedig a peres szakaszban joga van a meghallgatáshoz,
         a nemzeti szabályozásnak megfelelően.

      29      A Bizottság rámutat, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása
         megköveteli, hogy az olyan határozat valamennyi címzettjének, amely érdekeiket érzékelhetően érinti, joga legyen a meghallgatáshoz,
         tehát ahhoz, hogy hasznosan kifejthesse álláspontját, amelyhez az észrevételek megtételére nyitva álló ésszerű határidő tiszteletben
         tartása szükséges (lásd többek között az 55/69. sz. Cassella Farbwerke Mainkur ügyben 1972. július 14‑én hozott ítéletet [EBHT 1972.,
         887. o.], a C‑135/92. sz., Fiskano kontra Bizottság ügyben 1994. június 29‑én hozott ítéletet [EBHT 1994., I‑2885. o.] és
         a C‑439/05. P. sz., Land Oberösterreich és Ausztria kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 13‑án hozott ítéletet [EBHT 2007.,
         I‑7141. o.]).

      30      A Bizottság megállapítja, hogy a Vámkódex alkalmazásával hozott beszedési határozatok alkalmasak arra, hogy érzékelhetően
         érintsék az alapügyben szereplőhöz hasonló importőrök érdekeit, következésképpen a tagállamoknak biztosítaniuk kell a védelemhez
         való jogot a szóban forgó kódexnek a vámtartozások beszedési eljárásaira vonatkozó rendelkezéseinek végrehajtása során, jóllehet
         e kódexben a meghallgatáshoz való jogra vonatkozóan egyetlen rendelkezés sem szerepel.

      31      A Bizottság ebből arra a következtetésre jut, hogy az LGF‑ben előírthoz hasonló határidő összeegyeztethető a meghallgatáshoz
         való jog elvével, ha azok a személyeknek, akiknek érdekeit a közösségi jog alkalmazásával hozott határozatok érzékelhetően
         érintik, lehetőségük van arra, hogy az e határozatokkal kapcsolatos álláspontjukat ténylegesen kifejthessék.

      32      A Bizottság szerint az alapügy tényállásának összefogó vizsgálatát követően a nemzeti bíróság feladata annak értékelése, hogy
         a védelemhez való jog tiszteletben tartásához fűződő követelményeket mind a nemzeti, mind pedig a közösségi jog tekintetében
         teljesítették‑e. Úgy véli, hogy a nemzeti bíróság annak eldöntése tekintetében, hogy tiszteletben tartották‑e a meghallgatáshoz
         való jogot, támaszkodhat a Bíróság ítélkezési gyakorlatából levezethető kritériumokra, nevezetesen az alkalmazandó közösségi
         rendelkezések céljára, a határozat alapjául szolgáló tények és indokok összességére, a jogi háttér összességére, a kitűzött
         határidő meghosszabbítása kérelmezésének esetleges lehetőségére és végül a további észrevételek benyújtásának lehetőségére.

       A Bíróság válasza
      33      Az alapvető jogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja. Ennek
         során a Bíróság a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból, valamint az emberi jogok védelmére vonatkozó azon nemzetközi
         szerződések nyújtotta iránymutatásokból merít, amelyek kidolgozásában a tagállamok együttműködtek, vagy amelyekhez csatlakoztak
         (lásd különösen a C‑274/99. P. sz., Connolly kontra Bizottság ügyben 2001. március 6‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑1611. o.]
         37. pontját).

      34      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából tehát az következik, hogy amennyiben valamely nemzeti szabályozás a közösségi jog
         hatálya alá tartozik, az előzetes döntéshozatali ügyben eljáró Bíróságnak minden olyan értelmezési elemet meg kell adnia,
         amelyre a nemzeti bíróságnak szüksége van annak megítéléséhez, hogy az adott szabályozás összeegyeztethető‑e azokkal az alapvető
         jogokkal, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja (lásd különösen a C‑260/89. sz. ERT‑ügyben 1991. június 18‑án
         hozott ítélet [EBHT 1991., I‑2925. o.] 42. pontját és a C‑159/90. sz. Society for the Protection of Unborn Children Ireland
         ügyben 1991. október 4‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑4685. o.] 31. pontját).

      35      Mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések azon eljárási szabályokra vonatkoznak, amelyek értelmében a nemzeti
         hatóságoknak a Közösségi Vámkódexet kell alkalmazniuk, a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a kérdést
         előterjesztő bíróságot minden olyan értelmezési szempontról, amely szükséges ahhoz, hogy ez értékelje a szóban forgó jogszabályoknak
         az azon alapvető jogokkal való összeegyeztethetőségét, amelyek tiszteletben tartását biztosítja.

      36      Márpedig a védelemhez való jog tiszteletben tartása a közösségi jog általános alapelvének minősül, amelyet akkor kell alkalmazni,
         ha a közigazgatási szerv valamely személlyel szemben olyan aktus meghozatalát helyezi kilátásba, amely e személlyel szemben
         kifogásokat tartalmaz.

      37      Ezen elv értelmében azon határozatok címzettjei számára, amelyek e címzettek érdekeit érzékelhetően érintik, lehetővé kell
         tenni, hogy hasznosan kifejthessék álláspontjukat azon elemekkel kapcsolatban, amelyekre a közigazgatási szerv határozatát
         alapozni kívánja. E tekintetben megfelelő határidővel kell rendelkezniük (lásd különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra
         Lisrestal és társai ügyben hozott ítélet 21. pontját és a fent hivatkozott Mediocurso kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
         36. pontját).

      38      E kötelezettség a tagállamok közigazgatási szerveire hárul, amennyiben azok a közösségi jog hatálya alá tartozó határozatokat
         fogadnak el, akkor is, ha maga a közösségi jog nem ír elő kifejezetten ilyen alakszerűséget. Ezen elv végrehajtását és különösen
         a védelemhez való jog gyakorolására vonatkozó határidőt illetően meg kell állapítani, hogy amennyiben e határidőket – akárcsak
         a jelen ügyben – nem a közösségi jog rögzíti, azok a nemzeti szabályozásból erednek, feltéve hogy egyfelől azonosak azon határidőkkel,
         amelyekkel a magánszemélyek vagy vállalkozások rendelkeznek a hasonló belső jogi tényállások esetén, másfelől pedig e határidők
         nem teszik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított védelemhez való jog gyakorlását.

      39      A nemzeti bíróság a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvét illetően egyrészt azt kérdezi, hogy az olyan nyolc–tizenöt
         napos határidőt, amelyet a nemzeti jog általános szabályként ír elő annak tekintetében, hogy az adózó gyakorolhassa meghallgatáshoz
         való jogát, elegendőnek lehet‑e minősíteni, másrészt pedig azt, hogy az alapügy körülményeire figyelemmel az a tizenhárom
         napos időszak, amely azon időpont között telt el, hogy a Sopropé olyan helyzetbe került, hogy képes volt észrevételeit kifejteni,
         illetve a beszedési határozat elfogadásának időpontja között, megfelel‑e a szóban forgó elv követelményeinek.

      40      Az első kérdést illetően meg kell állapítani, hogy szokásos és helyénvaló, hogy a nemzeti rendelkezések és szabályozások a
         különféle közigazgatási eljárások tekintetében általános szabályokban rögzítik a határidőket. E szabályok megállapítása az
         egyenlőség elve tiszteletben tartásának irányába mutat. A tagállamok feladata a közösségi jog hatálya alá tartozó nemzeti
         rendelkezésekben szereplő határidők meghatározása, különösen arra való tekintettel, hogy a meghozandó határozatok mennyire
         jelentősek az általuk érintett személyek számára, mennyire bonyolultak az alkalmazandó eljárások és rendelkezések, hány személyt
         érinthetnek, illetve milyen egyéb köz- és magánérdekeket kell figyelembe venni.

      41      A behozatali vám utólagos beszedését illetően meg kell állapítani, hogy az adózó számára meghallgatáshoz való jogának gyakorlását
         lehetővé tévő legalább nyolc és legfeljebb tizenöt napos határidő főszabály szerint nem teszi gyakorlatilag lehetetlenné vagy
         rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított védelemhez való jog gyakorlását. Azok a vállalkozások ugyanis, amelyeket
         alapügyben szereplő eljárás érinthet, olyan gazdasági szereplők, amelyek szokásosan importtal foglalkoznak. Az alkalmazandó
         közösségi szabályozás ugyanakkor előírja, hogy e vállalkozásoknak az ellenőrzés tekintetében képeseknek kell lenniük arra,
         hogy igazolják minden általuk teljesített ügylet jogszerűségét. Végül az Európai Közösség általános érdeke és különösen saját
         bevételei minél rövidebb idő alatt történő beszedésének érdeke megköveteli, hogy az ellenőrzéseket haladéktalanul és hatékonyan
         lehessen elvégezni.

      42      Az alapügy fellebbezője mindenesetre arra hivatkozott a kérdést előterjesztő bíróság előtt, hogy csak nyolcnapos határidő
         állt rendelkezésére észrevételei kifejtésére, és a beszedési határozat csak tizenhárom nappal azután került elfogadásra, hogy
         felszólították észrevételei megtételére. A nemzeti bíróság ezen okból kérte a Bíróságtól annak megállapítását, hogy e határidők
         összeegyeztethetők‑e a közösségi joggal.

      43      Bár a Bíróság az EK 234. cikk értelmében nem rendelkezik hatáskörrel a közösségi szabály konkrét jogvitára való alkalmazására,
         az e cikkel bevezetett igazságszolgáltatási együttműködés keretében – az iratokban fellelhető tényekből kiindulva – megadhatja
         a nemzeti bíróságnak a közösségi jog értelmezésének azon elemeit, amelyek e rendelkezés hatásainak értékelése során részére
         hasznosak lehetnek (a 20/87. sz. Gauchard‑ügyben 1987. december 8‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 4879. o.], és a C‑515/99.,
         C‑519/99–C‑524/99. és C‑526/99–C‑540/99. sz., Reisch és társai egyesített ügyekben 2002. március 5‑én hozott ítélet [EBHT 2002.,
         I‑2157. o.] 22. pontja).

      44      E tekintetben meg kell állapítani, hogy ha valamely nemzeti jogszabály vagy szabályozás – mint a jelen esetben a hatályos
         portugál szabályozás – az érintettek észrevételeinek megtételére rendelkezésre álló határidőt bizonyos időkorlátok között
         állapítja meg, a nemzeti bíróság feladata arról meggyőződni, hogy az ily módon a közigazgatási szerv által egyedileg meghatározott
         határidő megfelel‑e az érintett személy vagy vállalkozás sajátos helyzetének, és lehetővé tette‑e ez utóbbi számára védelemhez
         való joga gyakorlását a hatékony érvényesülés elvének tiszteletben tartása mellett. A nemzeti bíróság feladata, hogy kellőképpen
         figyelembe vegye az ügy adatait. Az ázsiai országokból származó behozatalokat illetően így fontosak lehetnek az olyan elemek
         is, mint a szóban forgó ügyletek összetettsége, a távolság vagy a helyi illetékes közigazgatási hatóságokkal szokásosan fenntartott
         viszonyok minősége. Ugyanígy figyelembe kell venni a vállalkozás méretét, valamint azt a tényt, hogy ez utóbbi rendszeres
         kereskedelmi kapcsolatokat tart‑e fenn a szóban forgó országokkal.

      45      Az alapügyben szereplőhöz hasonló ellenőrzési műveleteket illetően meg kell állapítani, hogy ezek egységet képeznek. Ily módon
         a hónapokig tartó ellenőrzési eljárás, amely helyszíni szemléket és az érintett vállalkozás meghallgatását is magában foglalja
         – amely utóbbi nyilatkozatait az ügy irataihoz csatolják –, lehetővé teszi annak feltételezését, hogy a szóban forgó vállalkozás
         tisztában volt az ellenőrzési eljárás lefolytatásának okaival és a kifogásolt tények jellegével.

      46      Az ilyen körülményeket, amelyek lehetővé tehetik annak megállapítását, hogy az érintett vállalkozást az ügy teljes ismeretében
         hallgatták meg az ellenőrzés során, szintén figyelembe kell venni.

      47      Az alapügyben eljáró bíróság feladata annak vizsgálata, hogy többek között e különböző kritériumok vonatkozásában az illetékes
         közigazgatási szerv által a nemzeti jogban előírt időkorlátokon belül kitűzött határidő megfelel‑e a közösségi jog fentebb
         hivatkozott követelményeinek.

      48      Azt a kérdést illetően, hogy milyen hatással lehet az alapügyben vitatott határozatra az a tény, hogy azt tizenhárom nappal
         azután hozták, hogy a társaságot arról értesítették, hogy nyolcnapos határidő áll rendelkezésére észrevételei megtételére,
         a következő megállapításokat kell tenni.

      49      Annak a szabálynak, miszerint a kifogást tartalmazó határozat címzettjének olyan helyzetben kell lennie, hogy a határozat
         elfogadása előtt képes legyen észrevételeit megtenni, az a célja, hogy az illetékes hatóság megfelelően figyelembe vehesse
         a releváns adatok és tények összességét. Az érintett személy vagy vállalkozás hatékony védelmének biztosítása érdekében e
         szabálynak többek között az a célja, hogy kijavíthassanak valamilyen hibát, vagy személyes helyzetükre vonatkozó olyan tényekre
         hivatkozhassanak, amelyek a határozat elfogadása ellen szólnak, vagy az ellen, hogy a határozat ezt vagy azt tartalmazza.

      50      E körülményekre figyelemmel a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve megköveteli, hogy meg lehessen állapítani,
         hogy e jog jogosultja olyan helyzetben volt‑e, hogy hasznosan kifejthette álláspontját, és hogy a közigazgatási szerv a megkövetelt
         figyelemmel hallgatta‑e meg az érintett személy vagy vállalkozás álláspontját.

      51      Kizárólag a nemzeti bíróságra tartozik annak vizsgálata, hogy – figyelemmel az észrevételek közigazgatási szerv általi átvételének
         és a határozat elfogadásának időpontja között eltelt időre – úgy lehet‑e tekinteni, hogy a közigazgatási szerv kellőképpen
         figyelembe vette a közölt észrevételeket.

      52      A nemzeti bíróságnak tehát azt a választ kell adni, hogy a vámtartozásnak a behozatali vám utólagos beszedése céljából történő
         behajtását illetően a vámszabálysértéssel gyanúsított importőr számára észrevételei megtétele céljából kitűzött nyolc–tizenöt
         napos határidő főszabály szerint megfelel a közösségi jog követelményeinek.

      53      Az eljáró nemzeti bíróság feladata annak meghatározása – az ügy sajátos körülményeire figyelemmel –, hogy az ezen importőr
         számára ténylegesen kitűzött határidő lehetővé tette‑e számára, hogy őt a vámhatóságok érdemben meghallgassák.

      54      A nemzeti bíróságnak meg kell továbbá vizsgálnia, hogy – figyelemmel az észrevételek közigazgatási szerv általi átvételének
         és a határozat elfogadásának időpontja között eltelt időre – úgy lehet‑e tekinteni, hogy a közigazgatási szerv kellőképpen
         figyelembe vette a közölt észrevételeket.

       A költségekről
      55      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
         egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
         költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

      A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
      1)      A vámtartozásnak a behozatali vám utólagos beszedése céljából történő behajtását illetően a vámszabálysértéssel gyanúsított
            importőr számára észrevételei megtétele céljából kitűzött nyolc–tizenöt napos határidő főszabály szerint megfelel a közösségi
            jog követelményeinek.
      2)      Az eljáró nemzeti bíróság feladata annak meghatározása – az ügy sajátos körülményeire figyelemmel –, hogy az ezen importőr
            számára ténylegesen kitűzött határidő lehetővé tette‑e számára, hogy őt a vámhatóságok érdemben meghallgassák.
      3)      A nemzeti bíróságnak meg kell továbbá vizsgálnia, hogy – figyelemmel az észrevételek közigazgatási szerv általi átvételének
            és a határozat elfogadásának időpontja között eltelt időre – úgy lehet‑e tekinteni, hogy a közigazgatási szerv kellőképpen
            figyelembe vette a közölt észrevételeket.
      Aláírások
      * Az eljárás nyelve: portugál.


A Bíróság április 28.-i ítélete: 1998. # Raymond Kohll kontra Union des caisses de maladie. # Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: Cour de cassation - Luxemburgi Nagyhercegség. # Szolgáltatásnyújtás szabadsága. # C-158/96. sz. ügy